Filosoofia

 
Filosoofia (vanakreeka keeles "φιλοσοφία, philosophia", 'tarkuse armastus') on tegelemine filosoofiliste küsimustega. Filosoofiliste küsimuste hulgas on küsimused olemise ja selle põhjuste ja tähenduse kohta, niisamuti teadmiste, väärtuste, tunnetuse, keele jne, muuhulgas ka filosoofia enese kohta.
Filosoofilised küsimused on näiteks järgmised: "Mis on elu mõte?", "Kas maailm on igavene?", "Mis on tõde?", "Mis juhtub pärast surma?", "Mis on õige ja mis on vale?", "Mis mõte on üldse sellistel küsimustel?" Filosoofiliste küsimuste hulk ei ole lõplik, piiratud ega kinnine ning neid on läbi kogu filosoofia ajaloo üha uuendatud, neid on lisandunud ja täiendatud. 
Läänemaailma filosoofide hulka kuuluvad näiteks Sokrates, Platon, Aristoteles, Aquino Thomas, René Descartes, David Hume, Immanuel Kant, Georg Hegel, Friedrich Nietzsche ja Ludwig Wittgenstein. Näiteks fraasis "Kanti filosoofia" tähendab sõna "filosoofia" filosoofi vaateid või tekste, milles need ilmnevad. 
Nimetus.
Eestikeelne sõna "filosoofia" ja selle vasted paljudes teistes keeltes pärinevad vanakreeka sõnast φιλοσοφία ("philosophia"). Seda tõlgendatakse traditsioonilselt liitsõnana, mis on moodustatud verbist "philein", "phileō" 'armastama' ja nimisõnast "sophia" 'tarkus' ning selle tähenduseks arvatakse 'tarkuse armastus'. See tõlgendus ei pruugi olla korrektne. Pigem on see tuletatud sõnast "philosopheō" või sõnast "philosophos". 
Sõna "filosoof" (vanakreeka keeles "philósophos") võttis pärimuse järgi esimesena kasutusele Pythagoras, kuid sõna "philosophia" eri kasutusi seostatakse ka Soloni ja Periklesega. Diogenes Laertios ja Cicero kinnitavad, et Pythagoras leiutas esimesena sõna "philosophos", et ennast filosoofiks nimetades eristuda ülejäänud asjatundlikest ja auväärseist inimestest, keda tavatseti tarkadeks ("sophoi") kutsuda. 
Sõna "philosophia" sai terminina valdavaks Sokratese ajal, tema vastandas end sofistidele ehk "tarkadele".
Sõna kasutamine üldkeeles.
Üldkeeles tähendab sõna "filosoofia" sageli, vaateid elule (nagu väljendis "elufilosoofia") või millegi saavutamise põhialuseid või meetodeid (nt "minu kiirteedel sõitmise filosoofia"). Neist esimest tähendust väljendatakse harilikult ka sõnaga "maailmavaade". Teises tähenduses on levinud fraasid "korporatiivne filosoofia" ja "ärifilosoofia".
Kannatustele "filosoofiline" reageerimine tähendab emotsioonidest hoidumist mõistuspärase lähenemise kasuks. See sõnakasutus tuleb Sokratese näitest. Platoni dialoogis "Phaidon" arutleb ta õpilastega hinge olemuse üle rahulikult, juues mürkputkeleotist, mida kasutati Ateena kohtu otsusel tema hukkamiseks. Stoikud järgisid Sokratest, otsides vabadust oma kirgedest. Sealt pärineb sõna "stoiline", mis tähendab rahulikku meelekindlust.
Filosoofia problemaatika ja harud.
Tavaliselt tegelevad filosoofid selliste teemadega nagu eksistents, olemine, moraal, headus, teadmine, tõde ja ilu; üle aegade on enamik filosoofiat keskendunud ka religioossetele uskumustele või kattunud teadusega. Filosoofid võivad esitada kriitilisi küsimusi niisuguste mõistete olemuse kohta või väljapoole teaduse vaatlusala jäävaid küsimusi. Uusaegse filosoofia mitu suuremat tööd algavad samuti küsimisega filosoofia enese tähenduse ja ülesannete järele. "Mis on filosoofia?" on iseenesest juba filosoofiline küsimus, ehkki filosoofe ajendavad sagedamini spetsiifilised küsimused nagu:
Eelesitatud viit Vana-Kreeka filosoofias ilmnenud laiahaardelist küsimusetüüpi nimetatakse vastavalt analüütiliseks või loogiliseks, epistemoloogiliseks, eetiliseks, metafüüsiliseks ja esteetiliseks. Need pole ainsad harud. Aristoteles, kes sarnast klassifikatsiooni esimesena kasutas, käsitles ka poliitikat, meieaegset füüsikat, geoloogiat, bioloogiat, meteoroloogiat ja astronoomiat filosoofia harudena. Sokratese ja sokraatilise meetodi mõjul arendasid kreeklased analüüsitraditsiooni. Nad jagasid käsitletava probleemi osadeks, et seda paremini mõista.
Teised traditsioonid pole alati kasutanud selliseid mõisteid või rõhutanud samu teemasid. Ehkki India filosoofial on sarnasusi Lääne filosoofiaga, polnud jaapani, korea ja hiina keeles 19. sajandi keskpaigani terminit "filosoofia" tähistamiseks, vaatamata aastatuhandete pikkusele filosoofiatraditsioonile. Eriti Hiina filosoofias oli kasutusel kreeklastest erinev kategooriate kontseptsioon ning definitsioonid ei põhinenud ühistel omadustel, vaid olid tavapäraselt metafoorsed ja viitasid korraga eri nähtustele. Samas ei ole ka Lääne filosoofias kategooriate vahel selgeid piire ning vähemalt alates 19. sajandist on Lääne filosoofid sageli käsitlenud küsimusi probleemikeskselt, pesakonniti, liigitamata neid eraldi valdkondadesse. Käsitlus valdkondade või harude kaupa on siiski jäänud Lääne filosoofias valdavaks ning levinud üha enam ka teistesse filosoofiatraditsioonidesse.
Motiivid, eesmärgid ja meetodid.
Sõna "filosoofia" tuleb vanakreeka sõnast φιλοσοφία, "philosophia", mille ligikaudne tähendus on 'tarkusearmastus'. See tähendab pühendumust küsimisele, õppimisele ja teadmiste levitamisele. Paljud filosoofid on tundnud huvi maailma, inimolemise, olemise, väärtuste, mõistmise ja asjade olemuse vastu. Filosoofiat võib eristada teistest teadustest uurimismeetodite põhjal. 
Filosoofid sõnastavad oma küsimused tihti probleemide või mõistatustena, tuues selgeid näiteid kahtlustest neid huvitaval, võluval või segadusseajaval teemal.
Filosoofid sõnastavad probleeme enamasti loogilisel kujul, kasutades läbi aegade traditsioonilise loogika süllogisme, kuid alates Fregest ja Russellist aina enam predikaatloogikat, ning suunduvad siis lahenduse poole, mis põhineb kriitilisel lugemisel ja mõtlemisel. Nagu Sokrates, otsivad nad vastuseid arutluse või teiste argumentidele vastamise või sügava mõtiskluse kaudu. Filosoofid vaidlevad nende meetodite suhteliste paremuste üle. Nad küsivad näiteks, kas filosoofilised "lahendused" on objektiivsed, lõplikud ja ütlevad reaalsuse kohta midagi informatiivset või selgitavad pigem meie keele loogikat või mõjuvad pigem vaid isikliku teraapiana. Filosoofid otsivad põhjendusi nende küsimuste vastustele.
Keel on filosoofi esmane tööriist. Analüütilises traditsioonis on vaidlus filosoofilise meetodi üle olnud tihedalt seotud vaidlusega filosoofia ja keele suhte üle. Sama küsimus on tõusetunud ka kontinentaalses filosoofias. Metafilosoofia, "filosoofia filosoofia", uurib filosoofiliste probleemide ja lahenduste olemust ning kohaseid meetodeid, jõudmaks ühest teiseni. Need vaidlused on seotud ka vaidlustega keele ja tõlgenduse üle.
Selline arutlus on oluline ka filosoofia kui terviku jaoks, kuna filosoofia olemus ja ülesanne on alati olnud oluline osa filosoofilistest arutlustest. Vastupidi, selliste valdkondade nagu patafüüsika olemasolu viitab ulatuslikule vaidlusele, mis jääb väljapoole käesoleva artikli haaret. Selliseid küsimusi käsitletakse pikemalt artiklis "Metafilosoofia". Filosoofiale lähenetakse ka suhete läbi osade vahel, nagu on tavaks strukturalismis ja rekursionismis. Eksisteerib ka üldine teadusfilosoofia ja selle eriharud, nagu bioloogiafilosoofia, füüsikafilosoofia, keemiafilosoofia jts.
Filosoofiatraditsioonid.
Eri ühiskondade liikmed on huvitunud filosoofilistest küsimustest ja loonud oma tööl põhinevad filosoofiatraditsioonid. Termin "filosoofia" võib Euroopa ja Ameerika akadeemilises kontekstis viidata eksitavalt ainuüksi Lääne-Euroopa tsivilisatsiooni filosoofilisele traditsioonile. Seda kutsutakse ka "Lääne filosoofiaks", eriti vastandatuna "Ida filosoofiale", mis hõlmab Aasia filosoofilisi traditsioone. Mõlemad mõisted ühendavad erisuguseid, isegi üksteisega sobimatuid koolkondi.
Filosoofia küsimuste üle on mõtiskletud üle maailma. Eri regioonides on kujunenud suuremal või vähemal määral iseseisvad filosoofilised traditsioonid. Lääne akadeemilistes ringkondades mõeldakse filosoofia all enamasti läänemaailma filosoofilisi traditsioone, mille kogumit nimetatakse ka lääne filosoofiaks. Sõna "filosoofia" ilma täiendita tähendabki tavaliselt lääne filosoofiat. Tavapäraselt käsitletakse Lääne filosoofia algusena Vana-Kreeka filosoofiat, mille traditsioon on kandunud ka tänapäevani.
Et teistest filosoofiatraditsioonidest hakati alguses "filosoofiana" kõnelema just Läänes, kõrvutatuna ja vastandatuna Lääne filosoofiale, on nende asend, koosseis ja omavahelised suhted siiani mõnevõrra vaieldavad. Ka jäävad teised filosoofiatraditsioonid Lääne käsitlustes siiani sekundaarseteks. Ida ja Lähis-Ida filosoofiatraditsioonid on mõjutanud Lääne filosoofe. Vene, juudi, islami ja viimasel ajal ka Ladina-Ameerika filosoofilised traditsioonid.
Piirid kõigi nende traditsioonide vahel on tinglikud. Erinevused traditsioonide vahel põhinevad tihti nende poolt tähtsamaks peetavatel ajaloolistel filosoofidel, rõhuasetustel ideede ja kirjutamisstiilide või -keelte suhtes. Iga traditsiooni temaatikat ja mõttevahetust võib uurida, kasutades teistest traditsioonidest tuletatud meetodeid, ning nende vahel on olnud olulisi ühisusi ja seoseid. Teisi filosoofilisi traditsioone, näiteks Aafrika filosoofiat, käsitletakse mujal harva. Seoses üldlevinud rõhuasetusega Lääne filosoofiale kui lähtepunktile on väärtuslike, kuid vähem tuntud mitte-Lääne filosoofiliste tööde uurimine, säilitamine ja levitamine seotud mitme raskusega.
Lääne filosoofia.
Lääne filosoofiatraditsioon on alanud kreeklastega ja jätkub tänapäevani. Tuntud Lääne filosoofide hulka kuuluvad Sokrates, Platon, Aristoteles, Demokritos, Augustinus, Aquino Thomas, Michel de Montaigne, Francis Bacon, René Descartes, Baruch Spinoza, George Berkeley, John Locke, David Hume, Jean-Jacques Rousseau, Immanuel Kant, Georg Wilhelm Friedrich Hegel, Arthur Schopenhauer, Søren Kierkegaard, Friedrich Nietzsche, Gottlob Frege, Bertrand Russell, Henri Bergson, Edmund Husserl, Ludwig Wittgenstein, Martin Heidegger, Jean-Paul Sartre, Theodor Adorno, Jacques Derrida ja Willard Van Orman Quine.
Levinud on Lääne filosoofia harudesse liigitamine problemaatika alusel. Tavapäraseimad jaotised on metafüüsika, epistemoloogia (tunnetusteooria), eetika ja esteetika. Teiste alldistsipliinide seas on ka loogika, keelefilosoofia ja poliitiline filosoofia.
Ehkki mingil juhul ei saa Lääne filosoofiatraditsiooni pidada ühelgi selle ajahetkel ühtseks, võib öelda, et ta üldsuunitlus on aegade jooksul teinud läbi väga olulisi kannapöördeid. Kui antiikaegne Lääne filosoofia oli teadustega tugevalt läbi põimunud ning enamjaolt kas ei suhestunud religiooni kuigi selgelt või – seoses kristluse leviku aegse religioossete küsimuste aktualiseerumisega ühiskonnas – toetas aktiivselt üht või teist levinud usundit, siis oli praktiliselt kogu keskaegne filosoofia religioosne ja seeläbi jäid teaduslikud küsimused filosoofilise dispuudi fookusest kõrvale. Uusaegse Euroopa ilmalikustumise käigus intensiivistus teadustegevus ja sellest peale on aina enam eriteadusi filosoofiast iseseisvunud. Samas on varasemate etappidega võrreldes oluliselt suurenenud teadusfilosoofia osakaal ning filosoofia ja eriteaduste tähelepanu samadele küsimustele, religioosse filosoofia kaal Lääne filosoofias on seevastu langenud.
Analüütiline ja kontinentaalne filosoofia.
Mugavuse mõttes võib jagada kaasaegse Lääne akadeemilise filosoofia kaheks traditsiooniks, kuna mõiste "Lääne filosoofia" kasutus viimasel sajandil on sageli ilmutanud kallakut ühele või teisele poole.
"Analüütilisele filosoofiale" on iseloomulik täppislähenemine filosoofiliste küsimuste keele analüüsile. Selle eesmärk on paljastada probleemide aluseks olevat mõistelist segadust. Analüütiline filosoofia domineerib angloameerika filosoofias, kuid selle juured on osalt ka Mandri-Euroopas, kus seda samuti praktiseeritakse. Analüütilise filosoofia traditsioon algas 20. sajandi alguses Gottlob Fregega, seda jätkasid Bertrand Russell, G. E. Moore ja Ludwig Wittgenstein.
"Kontinentaalne filosoofia" on nimetus erinevate koolkondade kohta, mis tegutsevad valdavalt Mandri-Euroopas, kuid ka mitmete ingliskeelsete ülikoolide humanitaarteaduskondades ja võivad tegeleda keele, metafüüsiliste probleemide, poliitilise teooria, perspektivismi või kunsti ja kultuuri mitmesuguste aspektidega. Üks kontinentaalfilosoofia koolkondade viimase aja huvipunktidest on katse tuua akadeemilisse filosoofiasse mittefilosoofilistena tunduvaid teemasid, muutes tavaootusi filosoofia ülesannetele.
Stanley Cavell, filosoof, kelle huvid pole ei kindlapiiriliselt "analüütilised" ega "kontinentaalsed", kirjeldab seda erinevust lähenemises, kirjutades: "filosoofia on päritav kui kas lahendatavate probleemide kogum (nagu seda teevad angloameerika analüütikud) või loetavate tekstide kogum (nagu seda teeb Euroopa – välja arvatud muidugi seal, kus on (taas) vastu võetud analüüs). On tuntav, kuidas sellest pärilusviiside erisusest tulenevad erinevad koolitusimperatiivid, erinevad standardid kriitikaks ja vestluseks, erinevad kompositsioonižanrid, erinevad autoripersoonid." ("The Philosopher in American Life," – "Emerson’s Transcendental Etudes", 45-46)
Ida filosoofia.
Ida filosoofia järgib arvukaid traditsioone, mis pärinevad muistsest Indiast ja Hiinast või olid seal populaarsed. Kuulsate Ida filosoofide seas on Kapila, Jadžnjavalkja, Gautama Buddha, Akšapada Gotama, Nāgārdžuna, Kong Fuzi, Laozi, Zhuangzi, Mengzi, Xun Zi, Zhu Xi, Wang Yangming, Dharmakirti, Šānkara, Ramanudža, Vivekananda, Aurobindo ja Sarvepalli Radhakrishnan.
India filosoofia on ehk Lääne filosoofiaga kõige paremini võrreldav. Nii uurib muistne njaaja koolkond loogikat, nagu seda teevad ka mõned kaasaegsed analüütilised filosoofid; kuid on ka olulisi erinevusi – näiteks rõhutas muistne India filosoofia traditsiooniliselt koolkondade või muistsete tekstide, mitte üksikute filosoofide õpetusi, kellest enamik kirjutas kas anonüümselt või kelle nimesid lihtsalt ei antud edasi.
Filosoofia ja teadus(t)e suhe.
Levinud on seisukoht, mille järgi kuuluvad filosoofia valdkonda küsimused, millele eriteadused kas ei paku lahendust või mille eriteaduslikke lahendusi peavad nende küsimuste filosoofilistena käsitlejad ebapiisavateks. Selline määratlus näitab muidugi lähtumist vastandusest teaduse ja filosoofia vahel. Eriteaduste iseseisvumise tõttu on viimastel sajanditel aina levinum olukord, kus filosoofia ja eriteadus tegelevad sama probleemiga. Küsimus filosoofia pärastise osa olemasolust ja mõttekusest on olnud analüütilise filosoofia lähtepunkte.
Rakendusfilosoofia.
Ehkki filosoofiat peetakse tihti läbinisti abstraktseks alaks, on tal ka praktilisi rakendusi. Kõige ilmsemad rakendused on eetikal – eriti rakenduseetikal ja poliitilisel filosoofial. Poliitilise filosoofia suurkujude – näiteks Kong Fuzi, Kautilya, Sun Zi, John Locke'i, Jean-Jacques Rousseau', Karl Marxi, John Stuart Milli, Mahatma Gandhi ja John Rawlsi – vaated on kujundanud ja põhjendanud valitsemise eri vorme ja tegusid.
Rakenduslikust vaatenurgast on oluline ka epistemoloogia, mis võib aidata korrigeerida arusaamu teadmisest, tõestusest ja õigustatud uskumustest. Kaks kasulikku teed, mille kaudu epistemoloogia ja loogika võivad reaalset maailma mõjutada, on ajakirjandusteooria ja kriminalistika. Üldises plaanis võivad mitmesugused erifilosoofiad – nagu "õigusfilosoofia", "matemaatika filosoofia" jts – aidata nende alade spetsialistidel oma eriala teoreetilisi või kontseptuaalseid lähtealuseid paremini mõista.
Enamgi veel, viimasel ajal on tekkinud uue tegevusalana filosoofiline nõustamine, kus kasutatakse filosoofilist lähenemist igapäevaelu probleemide lahendamisel. Ka ida filosoofia mitu haru on aidanud leevendada miljonitel inimestel ärevusprobleeme, keskendudes meditatsioonile, sisemisele rahule ning kehalise ja vaimse tervise seosele.
Filosoofia terminid.
Filosoofia terminid kujunevad välja kahel viisil: nii-öelda sõnalt tähendusele ja tähenduselt sõnale. Tavakeele sõnadest, millel on oma tähendusväli, kuid mille tähendus ei ole selgelt piiritletav, kujunevad tasapisi filosoofia terminid, ja võiks vist isegi öelda, et "filosoofide tavakeel". Kui filosoofid omavahel oma tavakeeles räägivad, siis ei maksa arvata, et nad oskavad iga sõna defineerida, isegi juhul, kui see sõna on filosoofia "termin". Veelgi enam, filosoofid kipuvad vaidlema iga sõna tähenduse üle; näiteks küsimusest, mida tähendab teadmine, on saanud omaette filosoofiline probleem.
See meenutab luules esinevat olukorda. Luuletaja ei defineeri sõnu, mida ta kasutab. Lugeja tugineb sõna tähenduse mõistmisel selle sõna tähendusele tavakeeles ja luuletraditsioonis, mida võiks nimetada "luuletajate tavakeeleks". Teisalt kipub luuletaja andma sõnadele erilise, selle luuletaja isikupärasesse luulekeelde kuuluva või ka konkreetse luuletuse puhul kehtiva tähenduse, mida lugeja mõistab aimamisi ja mille piirjooned on lahtised. Ka filosoofias juhtub, et mõne termini mõistmiseks tuleb tunda nii sõna tähendusvälja tavakeeles, termini kasutamise traditsiooni filosoofia ajaloos kui ka selle filosoofi loomingut tervikuna ning samuti tuleb vihjete varal aimata, mida filosoof silmas peab. Ühe ja sama termini eri tähendused tekivad käesolevas lõigus kirjeldatud juhul traditsioonide lahknemise tõttu. Traditsioonide lahknemine omakorda põhineb klassikute isikupärasel sõnakasutusel.
Juhtub muidugi ka nii, et mõni filosoof võtab kasutusele uue mõiste ning tähistab selle siis mingi sõnaga. See olukord on sarnane terminite kasutuselevõtuga defineerimise teel matemaatikas. Ühelt poolt on termini tähendus ühemõtteline ning see nõuab termini kasutamisel täpsust. Termini kasutamise õigsus on kontrollitav. Teiselt poolt võimaldab just täpse definitsiooni (seega siis ka täpse mõiste) olemasolu muuta fikseeritud mõiste väljendamiseks kasutatavat terminit kui tahes sageli. Sel juhul ei tasu norida sõnade kallal, vaid tuleb olla salliv kui tahes imeliku sõnakasutuse vastu, eeldusel, et filosoof teeb täpselt selgeks, mida ta ühe või teise terminiga silmas peab. Sõnade mitmetähenduslikkus põhineb käesolevas lõigus kirjeldatud juhtumil sõnade tinglikkusel.
Filosoofia mõiste ja filosoofiakäsituste ajalugu.
Hegel.
"Filosoofiliste teaduste entsüklopeedias" toob Georg Friedrich Wilhelm Hegel välja, et erinevalt teistest teadustest puuduvad filosoofial ettekujutusest antud esemed ja valmis meetod. Nagu religioonilgi, on filosoofial esemeks tõde, nimelt Jumal. Nagu religioongi, käsitleb filosoofia Jumalat, seejärel loodust ja inimvaimu (lõplikkuse valda), looduse ja vaimu vahekorda ning nende vahekorda Jumalaga kui oma tõega. Enne filosoofiani jõudmist tutvutakse filosoofia esemetega ettekujutuste kaudu; filosoofia on esemete mõtlev vaatlus, mis vajab ettekujutusi. Filosoofia ei võta eeldusena midagi endast väljapoole jäävat, vaid peab näitama oma sisu paratamatust, tõestama nii oma esemete olemist kui ka nende määratlusi (§ 1). Filosoofia on mõtlemine mõtte vormis, mõisteline mõtlemine. Religioonis mõeldakse sama eset mittemõisteliselt (§ 2).