tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Nigul Espe

Nigul Espe (kuni 1936 Nikolai Espe 12. märts 1907 Riia – 14. märts 1970 Tartu) oli eesti maalikunstnik ja mööblikunstnik. 
Elukäik.
Nigul Espe sündis Riias vabrikutöölise pojana. Kui poiss oli kaheksa-aastane, asus tema pere sõjapõgenikuna elama Sindi alevikku. 
Üldhariduse omandas Nigul Espe Sindi algkoolis ja Pärnu ühisreaalgümnaasiumis. Tänu andekusele pääses ta Sindi Tekstiilivabrikute Ühisuse stipendiaadina õppima Kõrgemasse Kunstikooli Pallas maali- ja mööblikunsti (1926–1932), kus tema õpetaja oli Ado Vabbe. Nigul Espe lõpetas lennus, mis oli oma teoste arvult silmapaistev. Espe ise esitles lõpunäitusel tavapärase paarikümne taiese asemel 50 tööd.
Pärast Pallase lõpetamist jäi Nigul Espe vabakunstnikuna Tartusse, kus pidas aastatel 1934–1937 legendaarset kultuurirahva kohvikut Ko-Ko-Ko. Kohvik oli sisustatud tema kavandite järgi. Nigul Espe on jäänud Eesti kultuurilukku ka aktiivse seltskonnategelasena. Aastatel 1945–1947 töötas ta Tartu 1. keskkoolis joonistusõpetajana ning 1947–1950 Kunstifondi Tartu büroo esimehena.1951–1965 oli Kunstifondi Tartu Kunstitoodete Töökodade dekooriateljee kunstnik. Hiljem tegi illustratsioone Eesti Rahva Muuseumi väljaannetele ja ajakirjadele ning joonistas karikatuure. 
Ta oli 1932. aastast Eesti Kujutavate Kunstnikkude Keskühingu liige ja 1945. aastast Eesti NSV Kunstnike Liidu liige. 
Nigul Espe on maetud Tartu Pauluse kalmistule. 
Looming.
Espe maalis palju maastiku- ja linnavaateid ning sõjajärgsetele aastatele tüüpilisi tööstusteemalisi teoseid. Alates 1929. aastast korraldati tema näitusi nii Eestis, Riias, Roomas kui ka Budapestis. 1933. aastal sai põllumajandusnäitusel talumööbli eest I auhinna ja 1942. aastal mööblikavandite eest auhinna.
Aastatel 1937–1940 ilmus tema mööblikavandeid ajakirjas Taluperenaine ja ajalehes Maa Hääl.
1947. aastal valmis palju Kiviõli kaevanduse ja põlevkivitööstuse teemalisi pilte. 
Tema tööde hulgas on nii detailitruumaid kui ka maaliliselt vabamaid teoseid. Nigul Espe oskas pallaslasena hiilgavalt valida loendamatu arvu värvikombinatsioonide seast just neid, mis muudavad kujutletu meeleolukaks. Nigul Espe tööde koloriit on enamasti kirgas, neile on omane rõõmus alatoon.
Kuus tema teost asuvad Tartu Kunstimuuseumis.
Tamara Tihhonova

Tamara Ivanovna Tihhonova-Volkova (vene keeles Тамара Ивановна Тихонова; sündis 13. juunil 1964 Kovaljovos, Udmurtia vabariigis) on endine Nõukogude Liidu ja Venemaa murdmaasuusataja
Tihhonova osales ainult ühel korral olümpiamängudel. See juhtus 1988. aasta olümpiamängudel Calgarys, kus ta võitis kaks olümpiakulda ja ühe hõbemedali. Avadistantsil 5 km klassikalises stiilis kaotas ta võitjale Marjo Matikainenile vaid 1,3 sekundiga. Olümpiavõitjaks tuli ta 20 km ja 4x5 km teatesõidus.
Maailmameistrivõistlustel võitis Tihhonova viis medali, millest kaks olid kuldsed: 1985. aasta MM-il Seefeldis ja 1991. aasta MM-il Val di Fiemmes 4x5 km teatesõidus.
Katse (tõenäosusteooria)

Katseks ehk juhuslikuks katseks nimetatakse tõenäosusteoorias põhimõtteliselt piiramatult korratavat kindlaksmääratud protseduuriga toimingut, mille tulemus ei ole ette teada (on "juhuslik"), kuid kuulub etteantud võimalike tulemuste hulka. Eeldatakse ka, et katse lõputul kordamisel on etteantud tulemuse esinemise suhtelisel sagedusel mingi piirväärtus, mis on selle tulemuse tõenäosus, (statistiline stabiilsus ehk statistiline regulaarsus). 
Juhuslike katsete näidetena vaadeldakse kulli ja kirja viskamist ja täringuviset. Ka näiteks mõõtmisi vaadeldakse matemaatilises statistikas juhuslike katsetena. Rangelt võttes on tõenäosusteoorias tegemist reaalsete "katsete" mudelitega. 
Katse kordamisel räägitakse katseseeriast, mis koosneb üksikkatsetest.
Katse võimalikke tulemusi vaadeldakse elementaarsündmustena. Sündmused defineeritakse elementaarsündmuste hulga alamhulkadena. Sündmus loetakse toimunuks, kui katse tulemus on selle alamhulga element. Alamhulk, mis langeb kokku elementaarsündmuste hulgaga, on kindel sündmus. Selle toimumine katsel on paratamatu. Tühi alamhulk on võimatu sündmus. Selle toimumine katsel on võimatu. Kõiki ülejäänud sündmusi (sündmusi, mis võivad katsel toimuda või mitte toimuda) võidakse nimetada juhuslikeks sündmusteks. Teise terminoloogia järgi nimetatakse juhuslikeks sündmusteks kõiki sündmusi.
Sündmus (matemaatika)

Sündmus (ka: "juhuslik sündmus") on üks tõenäosusteooria põhimõiste, mida lihtkäsitluses enamasti ei defineerita. Formaalsemalt nimetatakse sündmuseks vaadeldava katse elementaarsündmuste hulga Ω alamhulka. Katse käigus saab jälgida, kas mõni sündmus toimub või mitte. Olenevalt sellest, millise sagedusega sündmust katses jälgitakse, omistatakse sündmusele teatud tõenäosus; kui see tõenäosus on "p", siis öeldakse, et see sündmus toimub tõenäosusega "p".
Teises tõlgenduses nimetatakse sündmuseks väidet, mille tõeväärtus sõltub juhusest. Selline väide sisaldab tingimuste komplekti, mille abil määratakse sündmusele vastav elementaarsündmuste hulga alamhulk. Sündmuse käsitlemine väitena on seetõttu samaväärne sellega, kui sündmust käsitletakse teatud alamhulgana kõigist võimalikest sündmustest. Loe ka näidet.
Näide.
Kujutame ette kasti, mis on täidetud mustade ja valgete kuulidega. "Katse" võib sel juhul toimuda näiteks nii, et kastist võetakse pimesi üks kuul, kusjuures "elementaarsündmuseks" on mõne konkreetse kuuli võtmine. Juhuslikuks sündmuseks on nüüd näiteks valge kuuli võtmine, kusjuures selle sündmuse toimumine pole sugugi kindel, sest pihku võib jääda ka must kuul. Paneme tähele, et viimati kirjeldatud sündmus on määratud väitega "kastist võetakse valge kuul", kuid samaväärselt vastab sellele hulk – kõigi kastis olevate valgete kuulide hulk. Sellises katsekorralduses on "kindlaks sündmuseks" valge või musta kuuli võtmine, "võimatu sündmus" aga on näiteks punase kuuli võtmine, sest kastis pole ühtegi punast kuuli.
Tilleorg

Tilleorg on Ahja jõe ülemjooksul olev org, mis asub Põlva maakonnas Põlva vallas. 
Org on 400–500 m laiune ning kuni 35 m sügavune. Oru veergude kaldenurgad on vahemikus 10–26°. Oru parem veerg on liigestamata ning järsem, vasak aga terrassidega ja laugem. Vasakul veerult siseneb orgu ka mitmeid lisaorge. Oru nime tuleb selles, et Ahja jõge nimetatakse ülemjooksul Tille jõeks või Tille ojaks. 
Tilleoru veerus asub linnamägi – Tilleoru Kantsimägi. Varbuse oja lisaorus asub Merioone liivakivipaljand ja allikas.
Oru kaitseks on loodud Tilleoru maastikukaitseala. Orus asub Tilleoru matkarada.
Kuuskheinalised

Kuuskheinalised ("Hippuridaceae") on iganenud taimesugukond, kuhu kuulus üks perekond – kuuskhein. APG II süsteemi järgi on see takson arvatud teeleheliste ("Plantaginaceae") sugukonda.
Illimar Paul

Illimar Paul (sündinud 16. septembril 1945 Tallinnas) on eesti kunstnik. 
Ta lõpetas aastal 1964 Tallinna 22. Keskkooli, õppis Eesti Kunstiakadeemias (1966–1968) ning Leipzigi Kõrgemas Graafika- ja Raamatukunsti Koolis, mille lõpetas 1971 raamatukujunduse erialal. 
Töötanud õppejõuna Eesti Kunstiakadeemias (1972–1979 ja 1999–2001).
Eesti Kunstnike Liidu liige (1970). 
Ta harrastab vabagraafikat (eriti siiditrükki), tegelenud eksliibrise, akvarelli, plakati ja raamatukujundusega. Osalenud enam kui 300 ühisnäitusel nii kodu- kui ka välismaal, isikunäitusi on toimunud 68. “Illimar Pauli 1970ndate hüperrealistlikus laadis serigraafiatehnikas linnavaated olid omal ajal ühed novaatorlikumad graafikateosed, seda nii tehnika kui ka kujutamisviisi poolest. Paul on oma loomingus kasutanud mitmeid tehnikaid – siiditrüki kõrval teisi graafikatehnikaid (linoollõige), aga ka akvarelli, värvilist pliiatsijoonistust, teinud kolmemõõtmelisi kollaaže jne.
Kõrvemaa

Kõrvemaa (ka Vahe-Eesti madalik, ka Kõrvemaa tasandik) on Eesti maastikurajoon. Kõrvemaa asub Harju lavamaa ja Pandivere kõrgustiku vahel ning selle pindala on 3130 km2. Maastikurajoon on kirde-edelasuunaline, külgneb Soome lahe rannikumadalikuga põhjas ja Navesti jõega edelas. 
Kõrvemaa soostumus on suur – 37,7%. Nagu nimigi ütleb, on ala metsasus suur ning elanike arv võrdlemisi väike. 
Kõrvemaa pinnamood on mitmekesine: seal leidub mandrijää tekitatud oosistikke, mõhnastikke jm. 
Loodus.
Veestik.
Kõrvemaal on umbes 120 järve ja mitu veehoidlat. Neist tähtsamad on Paunküla ja Soodla veehoidla.
Kõrvemaal asuvad Põhja-Kõrvemaa ja Kõrvemaa maastikukaitseala ning osa Lahemaa rahvuspargist.
Ivar Arold

Ivar Arold (4. juunil 1931 Tartu – 27. jaanuar 2024) oli eesti maastikugeograaf.
Ta lõpetas 1953. aastal Tartu Õpetajate Instituudi ja 1958. aastal Tartu Riikliku Ülikooli. Geograafiakandidaat 1974. Täiendas end Leningradi ülikoolis, Vilniuse ülikoolis ja Läti Ülikoolis.
Töötas Tartu koolides õpetajana ning 1967–1996 Tartu ülikoolis teaduri ja õppejõuna (aastast 1977 dotsent). Oli aastast 1997 Eesti Põllumajandusülikooli lepinguline õppejõud.
Ta uuris Eesti geomorfoloogiat ja maastikke, sealhulgas Eesti looderannikut, Haanja kõrgustikku ja Vooremaa maastikku.
Teoseid.
Koostas erialaseid õppematerjale, maastikukaartide koostamise metoodikaid ja Eesti tüpoloogilise pinnaehitusliku maastikukaardi (1:100 000, 1998).
Ta kirjutas teose "Eesti maastikud" (2005), mis on kõige põhjalikum ülevaade Eesti maastikest ja maastikurajoonidest.
Lili Marleen

"Lili Marleen" on maailmakuulus Saksa armastuslaul, mille sõnad kirjutas saksa kirjanik ja luuletaja Hans Leip 1915. aastal enne seda, kui ta Idarindele saadeti, ja viisi Norbert Schultze 1938. aastal.
Laulu tegi tuntuks 1939. aastal Lale Andersen. 1943. aastal laulis seda Marlene Dietrich ameerika sõduritele inglise keeles. Laulu lauldi Teise maailmasõja lõpus mõlemal pool rindejoont.
Nové Město (Praha)

Nové Město on Praha linnaosa. Korralikult planeeritud Uuslinna rajas kuningas Karl IV 1348. aastal. See oli kaks korda suurem kui Vanalinn, seal asusid põhiliselt kaubalaod ja käsitöölised. 1800. aastate lõpupoole selle kaugem kindlustus lammutati ja Uuslinn arenes selliseks, nagu ta praegu välja paistab. Tänapäeval ei ole see eriti turiste ligi tõmbav, kuna linn on liiga kaasaegne.
Konstantinoopoli oikumeeniline patriarh

Konstantinoopoli oikumeeniline patriarh (kreeka keeles "Οικουμενικός Πατριάρχης Κωνσταντινουπόλεως") on Konstantinoopoli Õigeusu Kiriku eestseisja, Konstantinoopoli peapiiskopi tiitel.
Kuigi tavaliselt nimetatakse teda lihtsalt Konstantinoopoli patriarhiks, tuleks silmas pidada, et Konstantinoopoli patriarhi tiitel on ka Konstantinoopoli armeenia patriarhil ja oli Konstantinoopoli ladina patriarhil.
Konstantinoopoli piiskopi amet seati sisse koos linna asutamisega 330. aastal ja 381. aastal otsustas Konstantinoopoli I kirikukogu, et "Konstantinoopoli piiskop omagu aujärgset eesõigust kohe pärast Rooma piiskoppi, sest see linn on Uus Rooma". Patriarhi tiitel ja õigused anti Konstantinoopoli piiskopile 451. aastal Halkedoni kirikukogul.
Nii on ajalooliselt välja kujunenud, et Konstantinoopoli oikumeenilist patriarhi peetakse õigeusu kirikupeade seas kõige auväärsemaks ja talle kuulub privileeg juhatada kõiki kirikukogusid, millel ta osaleb. Talle kuulub ainsa õigeusu kirikupeana õigus kokku kutsuda ülemaailmseid kirikukogusid korraliste ja erakorraliste küsimuste lahendamiseks. Samuti käsitletakse teda õigeusu kogukonna peamise eestkõnelejana, eriti kontaktides teiste religioonide ja denominatsioonide esindajatega.
Samas peab meeles pidama, et olles "primus inter pares", esimene võrdsete seas, ei ole Konstantinoopoli oikumeenilisel patriarhil otsest võimu teiste õigeusu kirikute ega kirikupeade üle, seetõttu ei tohiks teda pidada õigeusu paavstiks. 
Millised täpselt on Konstantinoopoli oikumeenilise patriarhi võimupiirid, on muutunud 20. sajandil üheks keskseks küsimuseks suhetes Vene Õigeusu Kiriku ning Moskva ja kogu Venemaa patriarhiga, kes on korduvalt süüdistanud Konstantinoopoli patriarhi oma volituste ületamises.
Konstantinoopoli oikumeenilise patriarhi jurisdiktsiooni alla kuulub teiste seas ka Eesti Apostlik-Õigeusu Kirik.
Heli Vahing

Heli Vahing (neiuna Heli Karotam, aastani 1982 Heli Raave; sündinud 18. oktoobril 1955) on eesti näitleja ja laulja.
Ta õppis aastatel 1964–1981 Pärnu Lastemuusikakoolis klaverit, ta lõpetas aastal 1974 Pärnu 4. Keskkooli. Aastal 1981 lõpetas ta Tartu Riikliku Ülikooli eesti filoloogina ning aastal 1986 Heino Elleri nimelise Tartu Muusikakooli laulu erialal (õpetaja Aino Kõiv).
Ta töötas aastatel 1981–1987 Tartu Ülikooli Raamatukogus, 1986–2001 teatris Vanemuine ja aastatel 2001–2002 revüüteatris Bel-Etage näitlejana. Aastast 2001 on ta laulnud Tallinna Aleksander Nevski katedraali kooris. On esinenud koos Onu Bellaga ning aeg-ajalt annab kontserte koos Peeter Kaljumäega. 
Isiklikku.
Tema esimene abikaasa oli Raivo Raave, nende poeg Henrik Raave on laulja. Aastatel 1982–1984 oli ta abielus Vaino Vahinguga. Tema elukaaslased on olnud Hannes Villemson, Sven Kullerkupp (aastal 1994 sündis neil poeg Karl-Johan Kullerkupp, kes on löökpillimängija) ja Aare Laanemets.
Hugo Kraas

Hugo Kraas (25. jaanuar 1911 Witten, Nordrhein-Westfalen – 20. veebruar 1980 Selk, Schleswig-Holstein) oli Saksa sõjaväelane, SS-Brigadeführer (1945) ja Rüütliristi kavaler (1943).
Hugo Kraas oli perekonna seitsmest pojast vanim. Pärast kooli lõpetamist asus ta õppima õpetajaks, kuid isa surma tõttu oli ta sunnitud õpingud katkestama ja tööle minema. 
1. mail 1934 liitus Hugo Kraas Natsionaalsotsialistliku Saksa Töölisparteiga, olles ka lühikest aega, täpsemalt kuni 19. aprillini 1935 SA liige. Siis viidi ta üle Relvajõududesse, jalaväkke. Ka Wehrmachtis ei olnud ta kaua, sest saades võimaluse astuda vastloodud SS-vägedesse, astus ta sinna 15. oktoobril 1935. Ta teenis SS-Rottenführerina SS/VT "Germania" Standarte’s. Kraas võttis kolmanda kateti lennuna osa SS Junkerschulest Braunschweigis aprillis 1937 ja selle lõpetades 12. märtsil 1938 omandati talle SS-Untersturmführeri aukraad. Ta oli oma kursusel õppeedukuselt paremuselt teine lõpetaja.
Hugo Kraas suri südamerabandusse oma kodus Selkis 20. veebruaril 1980.
Haide-Ene Rebassoo

Haide-Ene Rebassoo (25. jaanuar 1935 Tallinn – 27. detsember 2018) oli eesti botaanik.
Ta lõpetas Tartu Riikliku Ülikooli 1958 botaanikuna. Bioloogiakandidaadi väitekiri oli Hiiumaa floorast ja selle geneesist.
1988. aastal kaitses Rebassoo Leningradis doktoriväitekirja, mille aluseks oli 1987. aastal ilmunud monograafia "Läänemere idaosa saarte biotsönoosid, nende koosseis, klassifikatsioon ja kaitse" (I, II; eesti ja vene keeles).
Töötas Zooloogia ja Botaanika Instituudis (1960–1979 ja 1983–1993) ja Tallinna Botaanikaaias.
Ta uuris Hiiumaa ja Eesti väikesaarte floorat.
Wolter von Plettenberg noorem

Wolter von Plettenberg noorem ("Wolter von Plettenberg der jüngere"; surnud augustis 1518) oli ordukäsknik Vana-Liivimaal, Viljandi komtuur ning ordu maameister Wolter von Plettenbergi noorem vend.
Plettenberg nooremast on teada, et tõenäoliselt sündis ta juba siis, kui Wolter vanem oli Liivimaale lahkunud. ta asus arvatavasti 15. sajandi lõpu poole Liivimaale, võimalik, et samal ajal kui tema vend Johann. Tema venna poeg 1518. aasta paiku sündinud poeg, kellest hiljem sai ordunõunik, kandis samuti nime Wolter.
1505. aasta paiku sai Plettenberg nooremast Dünaburgi (Daugavpilsi) komtuur, 1512. aastal aga Viljandi komtuur, mis tegi temast ühe ordu kõige olulisema mehe.
Johann von Plettenberg

Johann von Plettenberg (pärast 1450 – 1523 või 1524) oli baltisaksa aadlik, ordumeister Wolter von Plettenbergi vend.
Elulugu.
Ta saabus Liivimaale 1495. aastal, kus sai 1500. aasta paiku ordunõunikuks. Ta oli ka ordu Taani-saatkonna liige (1499–1500). Ta elas mitmel pool Liivimaal, nii Kuramaal kui ka Eestis, 1500. aastal omandas ta Salla mõisa ("Sall") Virumaal, saades nõnda orduvasalliks. Kuramaal kuulus talle Rundāle vasallilinnus ja Liivimaal Luke ja Hoomuli mõis.
Perekond.
Plettenberg abiellus Barbara Tödweniga, neil oli kolm poega ja kolm tütart. Nende vanim poeg Wolter abiellus Elisabeth von Tiesenhauseniga, samas kui nende tütar Gesche laulatati Restu mõisniku Christian von Tiesenhauseniga.
Wolter von Plettenberg (ordunõunik)

Wolter von Plettenberg (enne 1518. aastat – pärast 1559. aastat) oli Liivimaa aadlik, ordunõunik.
Wolter oli oma nimekaimust Liivi ordumeistri Wolter von Plettenbergi venna, Johanni poeg. Ta sündis arvatavasti juba Liivimaal, esimesed teated temast on 1518. aastast. 1530 abiellus ta Kavilda mõisniku Fromhold von Tiesenhauseni tütre Elisabeth von Tiesenhauseniga. 1552. aastal abiellus ta teist korda.
1540. aastal sai Wolterist ordunõunik (ordumeistri nõukogu liige). Ta on laialdasemalt tuntud seetõttu, et Liivi sõja alguses toimusid tema Valgamaal asuvate Lugaži (Luke, "Luhde") ja Omuļi (Hoomuli, "Homeln") mõisa juures mitmed lahingud (vt Härgmäe lahing) ning teised silmapaistvad juhtumused, mida kirjeldab oma kroonikas Johann Renner. Plettenberg ise lahkus Liivimaalt 1559. aastal, asudes elama Meyerichi, kus ordumeister Wolter von Plettenberg 1450. aasta paiku sündinud oli. 
Tema tütar Barbara abiellus aga Ērgļi ("Erla") mõisniku Johann von Tiesenhauseniga, kes hukkus 1577. aastal Võnnu ordulinnuses ning oli Jama asehalduri Dettleff von Tiesenhauseni (1548–1635) ema.
Bertold von Plettenberg

Bertold von Plettenberg (surnud 1483 või 1486) oli Vestfaali aadlik, ordumeister Wolter von Plettenbergi isa.
Plettenberg sündis Soesti linna lähedal ning abiellus 1450. aasta paiku Meyerichi pärijanna Gosteke Lappega. 
Neil oli vähemalt kaheksa last:
Bertold von Plettenberg noorem

Bertold von Plettenberg noorem ("Bertold der jüngere"; surnud 18. oktoobril 1505) oli Vestfaali aadlik, Meyerichi valitseja.
Bertoldi isa oli samuti Bertold, tema vanem vend oli aga ordumeister Wolter von Plettenberg. Et tollele valiti poolvaimuliku sõjamehe karjäär ning tema teinegi vanem vend Johann lahkus Liivimaale, siis sai Bertoldist Meyerichi linnuse pärija ning valitseja. Ta abiellus oma sugulase Katharina von Plettenbergiga, kellega sai tütre Anna.
StormRegion

StormRegion on Ungari mänguarendaja, hästi tuntud mängude Rush for Berlin ja järgi.
Plettenberg (aadlisuguvõsa)

Plettenbergi aadlisuguvõsa on Vestfaalist pärineva aadlisuguvõsa nimi, mille pärusvaldused asusid tänase Plettenbergi linna kandis.
Suguvõsa esimest teadaolevat liiget on mainitud 1187. aasta Kölni peapiiskopi ürikus. 13. sajandil oli rüütel Heydenricus de Plettenberg Vestfaali maamarssaliks. Kõige tuntum selle nime kandja on ilmselt aga Saksa ordu Liivi haru maameister Wolter von Plettenberg. Tema lähisugulased elasid Liivimaal kuni Liivi sõja alguseni. 
Ka Saksamaal jõudsid Plettenbergid mitmetele juhtivatele kohtadele, olles Münsteri piiskopid, Baieri peaministrid ning saades vabahärradeks ja riigikrahvi seisusegi. 1913. aastal sai üks haru keiser Wilhelm II trooniloleku 25. aastapäeva puhul Plettenbergi krahvi ("Graf von Plettenberg") tiitli.
22. märtsil 1806 naturaliseeriti Mengdeni krahvinna ja Plettenbergi paruness Sophie, ka Briti aadlikuks.
Pärilik motoorne ja sensoorne neuropaatia

Pärilik motoorne ja sensoorne neuropaatia ehk Charcot'-Marie-Toothi tõbi ehk Charcot'-Marie-Toothi haigus on harvaesinev pärilik haigus, mille all kannatav patsient on üldiselt valu- ja temperatuuritundetu, esineb anhidroos, võimalik alaareng ja episoodiline palavik.
RHK-10-s klassifitseeritakse seda haigust koodiga G60.0.
Heldur Viires

Heldur-Jaan Viires (kuni 1935. aastani Heldur-Jaan Veerbaum; 23. juuni 1927 Tallinn – 23. juuni 2021) oli eesti maalikunstnik ja raamatugraafik.
Elulugu.
Heldur Viires lõpetas 1945. aastal Tallinna 2. Keskkooli kuldmedaliga ning õppis aastatel 1945–1949 Tartu Riiklikus Kunstiinstituudis. 1949. aastal suunati ta stipendiaadina Leningradi I. Repini nimelisse Kunstiinstituuti. Veel sama aasta lõpul tuli noor kunstnik Tartusse tagasi ning arreteeriti 1950. aastal formaalse süüdistuse alusel, nagu seda oli tehtud juba varem tema õpingukaaslaste Esther Potisepa, Valdur Ohaka, Henn Roode, Lembit Saartsi ja Ülo Soosteriga. 
Oli vangilaagris Vorkutas kuni 1956. aastani. Pärast naasmist astus ta Eesti NSV Riiklikku Kunstiinstituuti maali erialale, mille lõpetas 1959. aastal. Tema diplomitöö oli õlimaal "Kalurikolhoosis". 
Pärast kooli lõpetamist asus Viires tööle kunstnikuna, tegeledes peamiselt raamatugraafikaga. Ta kujundas ja illustreeris nii klassika- kui ka ulmeteoseid, luulekogusid, lasteraamatuid. Tegi firmale Meloodia plaadiümbriseid. Kui asutati uus kirjastus Valgus, asus ta teadusliku illustratsiooni alale, kuhu jäi kuni pensionile minekuni.
Kuulus 1960. aasta kunstirühmitisse.
Viires oli 1989. aastast Tartu Kunstiühingu Stuudio (Konrad Mäe Ateljee) õppejõud ja aastast 1998 juhataja. 2016. aastal andis ta õpetamisejärje üle stuudio vilistlastele.
Looming.
Näitustel esinemist alustas Heldur Viires 1959. aastal. Isikunäitusi on tal toimunud 1971. aastal Göteborgis, 1978. aastal Stockholmis, aastavahetusel 1981/1982 Tartu Riiklikus Kunstimuuseumis, 1988. aastal Adamson-Ericu Muuseumis Tallinnas, 1994. aastal Küü-galeriis Tartus (koos Kaja Kärneriga) ja 1996. aastal Mikkeli Galeriis Tartus (koos Kaja Kärneriga). 1998. aastal oli valik Heldur Viirese monotüüpiaid eksponeeritud Mikkeli Galeriis. 2007. aastal olid Viirese monotüüpiad väljas Tartu Kunstimajas.
Viires on olnud viljakas loodusjoonistaja, ta on joonistanud liikide pildid mitmetesse määrajatesse ja loodusraamatutesse:
Keiko Abe

Keiko Abe (安倍 圭子 "Abe Keiko"; sündinud 18. aprillil 1937 Tōkyōs) on jaapani naishelilooja. Nooruses oli ta tuntud marimbamängija.
Tokyos algkoolis õppides alustas ta ksülofoni mängimist. 13-aastaselt võitis ta Jaapani ringhäälingu talendivõistluse ning hakkas raadios esinema. Ta sai Tōkyōs ka bakalaureuse- ja magistrikraadi muusikahariduse erialal.
1962. aastal lõi ta koos kahe sõbraga Xebec Marimba Trio, mis esitas levimuusikat ja rahvamuusika seadeid ning salvestas mitu albumit. Ta juhtis muusikasaateid televisioonis ja raadios.
Ta on kaasa aidanud marimbamängu arengule nii mängutehnika kui ka repertuaari vallas ning alates 1963. aastast tegi koostööd Yamaha Corporationiga tänapäevase kontsertmarimba väljaarendamisel. Tema õhutusel suurendati marimba ulatust neljalt oktaavilt viiele, mis on saanud standardiks.
Tema helilooming on saanud marimbarepertuaari tähtsaks osaks.
Ann Must

Ann Must (aastatel 1982–1990 Ann Viikberg; sündinud 8. märtsil 1953 Tallinnas) on eesti kirjanik ja tõlkija. 
Ta õppis Tallinna 46. Keskkoolis, Tartu Kaugõppekeskkoolis ja Tartu Riiklikus Ülikoolis (lõpetas eesti filoloogina). Ta on töötanud ajakirja Sina ja Mina toimetuses vanemtoimetajana, ajalehtede Sirp ja Kultuurimaa toimetuses, ajakirja Kultuur ja Elu lisa Eesti Elu peatoimetajana ning olnud lektor Pedagoogikaülikoolis ja Kunstiakadeemias. 
Looming.
Ann Must on avaldanud ilukirjandust alates aastast 1969. Novellikogudes "Tuba" ja "Vastu valgust" on näiliselt juhuslike elupiltide kaudu edasi antud noore naise hingeelu tema isiksuseks vormumise perioodil. Ta on avaldanud ka luulet ja arvustusi. Viimasel ajal on Must vabakutseline kirjanik ja tõlkija.
Rudolf Auendorf

Rudolf Auendorf (9. august 1897 Lepna, Kadrina kihelkond – 1970) oli Eesti NSV välisministri kohusetäitja 1950 kuni märts 1951.
Viktor Koern

Viktor-Johannes Koern VR II/3 (23. mai 1892 Puurmani vald, Liivimaa kubermang – 19. juuli 1941 Audru vald) oli Eesti sõjaväelane (kolonel).
Elulugu.
Eesti Vabadussõjas.
Viktor Koern võitles Vabadussõjas Rakveres formeeritud 5. Jalaväepolgu 4. roodu ülemana. Osales Viru rindel rasketes 1918. aasta kaitselahingutes Rägaveres ja Vetlas (Kehra). 
Võttis osa Tapa, Rakvere, Pagari (Jõhvi), Vaivara, Narva vabastamisest 1919. aasta algul. Pärast Narva vabastamist saadeti Lõunarindele, kus võitles Petseri, Irboska, Pihkva ja Porhovi lahingutes 1919. aastal.
Eesti Vabariigis.
1920. aasta veebruaris teenis ta kapteni auastmes 5. jalaväepolgus. 
Õppis aastatel 1921–1922 alalisväe ohvitseride kursustel ja 1927–1930 Kõrgemas Sõjakoolis. 
Aastatel 1934–1936 oli V. Koern 5. Üksiku Jalaväepataljoni ülem; 1936–1939 1. Jalaväerügemendi ülem ja 1939–1940 Narva Sõjaväeringkonna ülem.
Kolonel Koern oli sõjaväelaste ühingu "5. Rakvere jalaväe polk" juhatuse liige,
Teise maailmasõja aegses okupeeritud Eestis.
Pärast Eesti Vabariigi okupeerimist ja annekteerimist lahkus kolonel Koern sõjaväest ja asus elama Pärnusse.
1941. aasta Suvesõjas oli ta Pärnu Omakaitse ülem, kõrgeima kohalviibiva Eesti ohvitserina oli ta 1941. aastal Pärnu omakaitse esimene ülem ja Vabariigi Valitsuse volinik Pärnu linnas ja Pärnumaal.
19. juulil teatas Saksa sõjaväekomandant talle, et rahvusvahelise sõjaõiguse järgi Lõuna-Eestis kuulub kõrgem tsiviilvõim ainuüksi Wehrmachtile, aga mitte muule kõrgemale võimule – olgu siis sõbraliku rahva valitsusele või selle volinikule.
Viktor Koern langes Lõuna-Pärnumaal 19. juulil 1941. aastal Audru lahingus.
Olev Mõistus

Olev Mõistus (25. veebruar 1914 Erastvere vald, Võrumaa – 18. september 1944 Pedja jõe sild, Kursi lähedal) oli eesti arst.
Ta õppis aastail 1932–1940 (lõpetas) Tartu Ülikooli arstiteaduskonnas, Korporatsioon Sakala vilistlane.
Valter Hiie

Valter Hiie (aastani 1935 Valter Steinfeldt; 7. veebruar 1902 Tallinn – 23. aprill 1963 Tartu) oli eesti arst. Ta oli kirurg ja stomatoloog.
Ta lõpetas 1921. aastal Jakob Westholmi Gümnaasiumi ja 1927. aastal Tartu ülikooli. 1932. aastal sai Tartu Ülikoolis arstiteaduse doktori kraadi väitekirjaga "Pulsiaegade võnkumisist narkoosi vältel ja mitmes staadiumis peale narkoosi".
1944. aastal sai ta professoriks ja hakkas juhatama stomatoloogiakateedrit. 
Hiie oli aastatel 1954–1963 Eesti NSV Vabariikliku Stomatoloogide Seltsi esimees. 
Ta on koostanud uurimusi narkoosist, pea- ja lõualuukirurgiast, näoplastikast ja kasvajaist.
Tartus K. A. Hermanni 16 majal on tema mälestustahvel. Hiie elas selles majas 1944. aastast kuni surmani.
Cornelius von Rauch

Cornelius Anton Friedrich Wilhelm von Rauch (19. november 1877 Peterburi – 1951 Marburg) oli baltisaksa arst.
Ta teenis sõjaväearstina Pihkvas. alates 1911. aastast töötas arstina Sangastes.
Isiklikku.
Ta oli ajaloolase Georg von Rauchi isa.
Aleksander Lepik

Aleksander Johannes Lepik (30. november 1896 Tartu – 25. jaanuar 1988 Pärnu) oli eesti arst.
1957 nimetati ta Eesti NSV teeneliseks arstiks.
Hilda Milve

Hilda Johanna Milve (20. aprill (vkj)/3. mai 1903 Kloostri vald, Harjumaa – 15. oktoober 1943 Nõmme) oli eesti arst.
Ta lõpetas 1923. aastal Tallinna Linna 2. Tütarlaste Gümnaasiumi. Samal aastal astus ta Tartu Ülikooli Tartu Ülikooli arstiteaduskonda, mille lõpetas 1931. aastal.
1930. aastatel töötas arstina Nõmmel.
Uno Naissoo

Uno Naissoo (25. märts 1928 Viljandi – 5. jaanuar 1980 Tallinn) oli eesti helilooja ja instrumentalist.
Elulugu.
Asutas 1949. aastal, kui džäss oli juba ametlikult keelatud, ansambli Swing Club. 1949. aastal oli ta Tallinnas toimunud esimese eesti džässifestivali üks algatajaid. Džässiharidus Eestis sai alguse tänu Uno Naissoole. Pedagoogitöö kõrvalt ja otseselt selle töö vajadustest tingituna kirjutas Naissoo ise mitu õpikut: „Harmoonia alused“, „Džässilik harmoonia ja orkestratsioon“, „Elementaarharmoonia“ ning „Harmoonia edasijõudnuile“.
Ta lõpetas 1952. aastal Tallinna Konservatooriumi heliloojana Heino Elleri käe all. Mängis ansamblites Rütmikud (ansambel 1948–1950), Stuudio 8 ja Metronoom. Instrumentalistina mängis ta laitmatult klaverit, akordioni, kontrabassi ja althorni ja ventiiltrombooni, olles võimeline neil kõigil huvitavalt improviseerima.
1952–1980 oli Georg Otsa nimelises Tallinna Muusikakoolis muusikateooria õppejõud, 1977. aastal asutas selles koolis kergemuusika osakonna, mis tegutseb siiani.
Uno Naissoo tuntumate laulude seas on "Neil päevil polnud algust", "Märtsis algas mai", "Mu kodu", "Tuletoojate marss" ja "Iial ei muutu võõraiks me".
Ta kirjutas koos poja Tõnu Naissooga 1969. aastal muusika filmile "Viimne reliikvia". 1978. aastal kirjutas ta muusika Dovženko-nimelise Kiievi filmistuudio melodraamale "Esimene päev, viimane päev" ("День первый, день последний").
Isiklikku.
Ta oli politseinik Jaan Naissoo poeg. Tema poeg on Tõnu Naissoo.
Mälestuse jäädvustamine.
Uno Naissoo mälestuseks korraldatakse Uno Naissoo nimelist loomingu- ja interpretatsioonikonkurssi.
Herbert Normann

Herbert August Oskar Normann (ka Norman; 7. märts 1897 Tartu – 12. märts 1961 Tartu) oli eesti meditsiiniprofessor, sisehaiguste arst, arstiteaduse ajaloo ja meditsiinieetika õppejõud.
Herbert Normann õppis aastatel 1906–1916 Tartu Aleksandri Gümnaasiumis. Aastatel 1916–1918 oli ta üliõpilane Tartu Ülikooli arstiteaduskonnas. Osales Vabadussõjas.
Koostas 1930. aastate esimesel poolel kolmeköitelise Eesti meditsiinilise bibliograafia aastatest 1918–1934, oli kaks aastakümmet ajakirja Eesti Arst sekretär (tegelik toimetaja) ja tegev erialastes seltsides, Tartu Vabatahtlikus Tuletõrjes jm.
Normann tundis suurt muret 1940.–1950. aastatel Tartu Raadi kalmistu suure kultuuriväärtusega Vana-Jaani osas toimunud rüüstamiste üle. Just tema aktiivne tegevus aitas tõenäoliselt kaasa Vana-Jaani kalmistu täieliku hävitamise peatamisele. 
Isiklikku.
1932. aastast oli abielus folklorist Erna Normanniga (neiupõlvenimega Erna Oidermann).
Gonzago von Szeliga-Mierzejewski

Gonzago Georg Alexander von Szeliga-Mierzejewski (9/21. juuli 1884 Kuressaare – 22. märts 1966 Haapsalu) oli poola päritolu Eesti arst.
Ta oli Tika maakoha omanik ja Roomassaare mudaravila omanik ja direktor. 
25. aprillil 1937 immatrikuleeris Saaremaa Üldkasulik Ühing tema ja ta vanema venna Wladislawi Saaremaa rüütelkonda.
Isiklikku.
Tema tütre Maria abikaasa Joosep Reinaru oli eesti arstiteadlane ja epidemioloog.
Karl Einbundi esimene valitsus

Karl Einbundi valitsus oli ametis (19. juulist kuni 1. novembrini 1932). Hiljem sai Karl August Einbundi nimeks Kaarel Eenpalu.
Valitsuse lubadused.
Deklaratsioonikõnes lubas riigivanem võidelda majanduslike raskustega ja koalitsioonirühmad jätavad erakonnapoliitilised lahkhelid kõrvale. Valitsuse tegevuskava peajooned olid: krooni püsiva kursi hoidmine, väliskabanduse tasakaalus hoidmine, tootmises tootmiskulu ja saaduste hindade vahekorra reguleerimine, siseturu korralduse jätkamine, põllumajanduslike laenuprotsentide alandamine, tööstusele edasitöötamisevõimaluste muretsemine, kohtu asjaajamise hõlbustamine ja kiirustamine jpm. 
Läbirääimiste puhul Riigikogus ütles rkl. Priidik Kroos V Riigikogu 8. koosolekul 27. juulil 1932: "Ainukene väljapääsutee majanduslikust kriisist on otsekohene sotsialiseerimine, on tarvis üle võtta maa tema senistelt eraomanikkudelt, luua seltskondlikud asutused, kolhoosid, vabrikud üle võtta, ühtlasi tehes kogu inimkonda riigitöölisteks ja ka riigiperemeesteks. ... Aga et praeguselt valitsuselt seda loota ei ole, siis on kõik see deklaratsioon ainult tühi tuuletallamine. ... Meie, pahempoolsete tööliste ja kehvikute Riigikogu rühm, praeguselt valitsuselt ei oota muud midagi, kui ainult majandusliku olukorra halvendamist, tööliste palkade allaviimist ja suuremat vallandamist, töötaolekut, tööliste hulkade vangimajja toppimist ja tinaube – see on kõik, mis töölisklass praeguselt valitsuselt üldse oodata võib."
Wesenberg

Wesenberg on linn Saksamaal Mecklenburg-Vorpommerni liidumaal Mecklenburgische Seenplatte kreisis.
Guomindang

Guomindang (Kuomintang) on Hiina Vabariigi mõjukaim ja vanim partei, tähendab Rahvaparteid.
Guomindangi eesmärk on Hiina taasühendamine Hiina Vabariigi võimu taastamise teel kogu Hiinas. Guomindangi esimees oli aastail 1948–1975 Jiang Jieshi (Chiang Kai-shek), kes oli ka Hiina Vabariigi president.
Aastatel 2009–2015 oli Guomindangi esimees Hiina Vabariigi president Ma Yingjiu (Ma Ying-jeou). Pärast Guomindangi kaotust 2014. aasta kohalikel valimistel valiti jaanuaris 2015 erakonna esimeheks Eric Chu. 20. mail 2017 valiti uueks esimeheks Wu Den-yih.
Kuomintangi Revolutsiooniline Komitee

Kuomintangi Revolutsiooniline Komitee ((traditsioonilises hiina kirjas 中國國民黨革命委員會, lihtsustatud hiina kirjas 中国国民党革命委员会; "pinyin"'is "Zhōngguó Guómíndǎng Gémìng Wěiyuánhuì") on Hiina Rahvavabariigi legaalne väikepartei, mis tekkis 1948. aastal Kuomintangist lahkulöömise tagajärjel.
Parteil on 151 000 liiget (2020). Alates 2022. aastast on esimees Zheng Jianbang.
Robert Rathke

Julius Robert Rathke (1836–1920) oli baltisakslasest klaverimeister ja ettevõtja, kes tegutses Tartus ja Peterburis.
Klaverimeistriks õppis ta Ida-Preisimaal Königsbergis.
1868. aastal asutas ta Tartusse Rüütli tänavale (Rüütli 21) omanimeline klaverivabriku. 1890. aastal oli vabrikus 65 töötajat. Rathke juures õppisid paljud hilisemad klaverimeistrid, nende hulgas Estonia Klaverivabrikule aluse pannud Ernst Hiis. Aastal 1891 põles vabrik maha. Kokku jõuti seal toota ligi 1400 klaverit.
Rathke asus elama Peterburi ja avas seal 1892 uue töökoja, kus valmis üle 6500 klaveri.
1918. aastal pöördus ta tagasi Eestisse, kus tegutses klaverihäälestajana.
Wu Po-hsiung

Wu Po-hsiung (lihtsustatud hiina 吴伯雄; traditsiooniline hiina 吳伯雄; "pinyin"is Wú Bóxióng; sündinud 19. juunil 1939) on Hiina Vabariigi poliitik.
Ta oli Taibei linnapea 1988-1990. 7. aprillist 2007 26. juulini 2009 oli ta Kuomintangi esimees.
Ta on Fo Guang Shani budistliku liikumise aktiivne liige.
Ma Yingjiu

Ma Yingjiu (馬英九, Mǎ Yīngjiǔ, ka Ma Ying-jeou; sündinud 13. juulil 1950 Hongkongis) on Hiina Vabariigi (Taiwani) poliitik, kes oli 20. maist 2008 kuni 20. maini 2016 Hiina Vabariigi president.
Ma sündis Hongkongis, mis tollal oli Suurbritannia koloonia. Tal oli 4 õde ja mitte ühtki venda. Lapsena ristiti ta katoliiklaseks, kuid enam ta katoliikluse tavasid ei järgi.
Ma lõpetas 1972 Taiwani Riikliku Ülikooli õigusteaduskonna. Ta jätkas õpinguid USA-s ning sai New Yorgi ülikooli õigusteaduskonnast 1976 magistrikraadi ja Harvardi ülikooli õigusteaduskonnast 1981 doktorikraadi. Seejärel naasis ta Taiwanile, et õpetada õigusteadust.
Ta abiellus Christine Chow'ga. Neil on kaks tütart: Wei-chung sündis 1981 New Yorgis ja Yuan-chung Taiwanil. 2009. aasta seisuga õpivad mõlemad tütred USA ülikoolis. Ma Yingjiu ja ta abikaasa osalevad kristlikus programmis World Vision, mille kaudu nad toetavad El Salvadoris kasvavaid lapsi rahaga.
Ma astus Kuomintangi erakonda. 1984–1988 oli ta Kuomintangi peasekretäri asetäitja ja kuulus valitsuse komiteesse, mis tegeles suhetega Hiina Rahvavabariigiga. 1993–1996 oli ta justiitsminister ning püüdis võidelda korruptsiooniga.
1998 kandideeris ta Taipei linnapeaks valitseva linnapea Chen Shui-biani vastu. Ehkki avaliku arvamuse küsitlused näitasid, et 80% inimestest on Cheniga rahul, valiti ometi Ma linnapeaks. 2002 valiti ta tagasi, saades 62% häältest.
Alati, kui on tulnud valida poliitiline seisukoht, on Ma toetanud Kuomintangi peajoont, ehkki erakond on sageli tema tegusid kritiseerinud. Nii näiteks 2000. aasta presidendivalimistel toetas Ma erakonna esimeest Lien Chani, mitte Kuomintangist lahkunud ja sõltumatuna kandideerivat James Soongi. Soong jäi valimistel 37%-ga teiseks ja Lien 23%-ga kolmandaks. Presidendiks valiti Chen Shui-bian, kes kogus 39% häältest.
2005 valiti Ma Lieni asemele Kuomintangi esimeheks. 22. märtsil 2008 toimunud presidendivalimistel osales ta Kuomintangi kandidaadina ja valiti Hiina Vabariigi presidendiks, kogudes 58,5% häältest. 14. jaanuaril 2012 toimunud presidendivalimistel valiti ta ka teiseks ametiajaks Taiwani presidendiks.
Kannuka pank

Kannuka pank ehk Kannuka klindineemik on Põhja-Eesti panga osa Ida-Viru maakonnas Narva-Jõesuu linnas ja Sillamäe linnas. Kannuka pank algab peale Sõtke klindilahest ja kulgeb kuni Pimestiku panga moodustavate klindisaarteni.
Kannuka klindineemik on läänepoolsem 2,5 km pikkune ja 1,5 km laiune osa Vaivara Sinimägedega sarnase, Sillamäe rikkevööndi, tektooniliselt rikutud keerulise ehitusega klindivööndist. Panga paeplatoo kõrgub 28...30 meetrit üle merepinna. Paeplatool avanevad õhukese moreenikihi all Kesk-Ordoviitsiumi Volhovi lademe Toila kihistu glaukoniiti sisaldavad lubjakivid.
Klindiserv on kaetud rusukalletega ning paljandid peaaegu puuduvad välja arvatud Sillamäe linnas mõned üksikud lõigud. Kannuka pank on nüüdisajal kasvanud suures osas Sillamäe linna sisse, kuid kohati on säilinud väikeste lõikudena ka pangale omast klindimetsa.
Lee Teng-hui

Lee Teng-hui (hiina 李登輝; lihtsustatud kirjas: 李登辉; "pinyin"'is Lǐ Dēnghuī; 15. jaanuar 1923 – 30. juuli 2020 Taipei) oli Hiina Vabariigi (Taiwani) poliitik, Hiina Vabariigi president ja Kuomintangi esimees aastail 1988–2000.
Jiang Jingguo

Jiang Jingguo (traditsioonilises hiina kirjas 蔣經國, lihtsustatud hiina kirjas 蒋经国; toonimärkidega "pinyin"'is "Jiǎng Jīngguó"; Wade'i-Gilesi transkriptsioonis "Chiang Chingkuo"; NSV Liidus elades Nikolai Jelizarov (Николай Владимирович Елизаров); 27. aprill 1910 – 13. jaanuar 1988) oli Hiina Vabariigi president alates 1978. aastast kuni surmani.
Ta oli Jiang Jieshi poeg.
Yan Jiagan

Yan Jiagan (hiina keeles 嚴家淦, "pinyin"'is "Yán Jiāgàn", Wade'i-Gilesi transkriptsioonis "Yen Chia-kan"; 23. oktoober 1905 – 24. detsember 1993) oli Taiwani poliitik. Ta oli Hiina Vabariigi peaminister 1963–1972, asepresident 1966–1975 ja president aastail 1975–1978.
Taiwani saar

Taiwani saar on saar Ida-Aasias Vaikse ookeani lääneosas 150 km Mandri-Hiina idakaldast. Euraasia mandri ja Taiwani saare vahel on Taiwani väin. Saare pindala on 35 801 km².
Saar kuulub Taiwanile (Hiina Vabariigile, mis alates 1950. aastast kontrollib ainult Taiwani saart ja selle lähedal asuvaid väikesaari).
Ajaloolises kontekstis nimetatakse saart ka Formosa (eesti keeles on kasutatud nimekuju "Formoosa").
Saare kõrgeim mägi on Yushan (3952 m).
Eesti Klaasikunstnike Ühendus

Eesti Klaasikunstnike Ühendus on Eesti Kunstnike Liidu alaliit, mis koondab kutselisi klaasikunstnikke. 
Eesti Klaasikunstnike Ühendus loodi 2001. aastal. Ühenduse juhatus koosneb üldkogu valitud esimehest ja kahest esimehe esitatud ja üldkogu poolt nimeliselt kinnitatud liikmest. Juhatus valitakse kaheks aastaks. 2020. aasta seisuga on juhatuse esimees Malle Karik-Hallimäe, juhatuse liikmed Eili Soon ja Maret Sarapu.
Alates 2004. aastast annab ühendus iga kahe aasta tagant välja tunnustatud klaasikunstniku aunimetust. Aunimetusega kaasneb rändauhind (Anneli Paloveeri valmistatud klaaskuul) ja võimaluse korral ka rahaline preemia.
Taiwani provints

Taiwani provints on Hiina Vabariigi haldusüksus, mis katab 69% Hiina Vabariigi poolt kontrollitavast alast, 31% elanikkonnaga. Mõned väikesed saared Mandri-Hiina ranniku lähedal kuuluvad Hiina Vabariigi Fujiani provintsi koosseisu. Taiwani saarel asuvad Kaohsiungi, Uus-Taipei, Taichungi, Tainani, Taipei ja Taoyuani eriomavalitsused alluvad otse Hiina Vabariigi keskvalitsusele.
Kuberner on alates 26. veebruarist 2010 Lin Junq-tzer.
Ka Hiina Rahvavabariik nõudleb Taiwani provintsi ja peab seda ametlikult oma 23. provintsiks.
Hiina Vabariigi välispoliitika

Hiina Vabariigi välispoliitika on tänapäeval raskendatud süveneva rahvusvahelise isolatsiooni tõttu pärast riigi territooriumi enamuse kaotamist kommunistidele ja valitsuse evakueerumist Taiwani saarele 1949. aastal. Kuigi Hiina Vabariik oli Rahvasteliidu ning Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni asutajaliige ja Julgeolekunõukogu liige, asendati ta 1971. aastal ÜRO organites Mandri-Hiinat valitseva Hiina Rahvavabariigiga, hilisemad katsed ÜRO-ga taasühineda on nurjunud. Nii Hiina Vabariigi kui Hiina Rahvavabariigi ametlikuks eesmärgiks on Hiina taasühendamine, kuid valitseb lahkarvamus, kumb neist on Hiina seaduslik valitseja ja kas ühendatav Hiina peab saama kommunistlikuks või demokraatlikuks. 2024. aastal tunnustas Hiina Vabariiki 12 riiki (2017. aastal oli neid 20), peamiselt Hiina Vabariigi poolt majanduslikult toetatavad väikesed arengumaad (kuid ainsa Euroopa riigina ka Vatikan). Levinud on mitteametlikud suhted välisriikidega - Hiina Vabariigiga omab de facto suhteid 59 riiki ja 4 territooriumit. Rahvusvahelistes organisatsioonides osaleb Hiina Vabariik enamasti poliitiliselt neutraalsete nimede all, sealhulgas WTOs (Taiwani, Penghu, Kinmeni ja Matsu omaette tolliterritooriumina) ja Rahvusvahelises Olümpiakomitees (Hiina Taipeina), regionaalsetest Aasia ja Vaikse Ookeani Majanduskoostöö organisatsioonis (Hiina Taipeina). 122 maailma riiki ei oma Hiina Vabariigiga mingied suhteid. Ainsa ÜRO liikmesriigina ei oma Bhutan diplomaatilisi suhteid ei Hiina Rahvavabariigiga ega Hiina Vabariigiga.
Taiwanil on 109 saatkonda, esindust ja alalist esindust enam kui 70 riigis ja rahvusvahelises organisatsioonis. 2023. aastal saavad Taiwani passi kasutajad viisavabalt või viisaga külastada peaaegu 150 riiki ja territooriumi, lisaks veel 20 riiki, mis võimaldavad e-viisa taotlemist. Sellega on Taiwani pass reisimisvabaduse poolest maailmas 35. kohal.
Eesti sõlmis Hiina Vabariigiga 1937. aastal sõpruslepingu, kuid diplomaatilisi suhteid ei olnud, Eestil olid aukonsulaadid Harbinis ja Shanghais, mõlemad riigid olid Rahvasteliidu liikmed.
Hiina Rahvavabariiki tunnustavate ja Hiina Vabariigiga de facto suhteid omavate riikide loend.
Aafrika (3 riiki ja 1 territoorium)
Aasia (20 riiki ja 2 territooriumit)
Euroopa (23 riiki)
Põhja-Ameerika (3 riiki)
Austraalia ja Okeaania (4 riiki ja 1 territoorium)
Lõuna-Ameerika (6 riiki)
Hiina Rahvavabariiki tunnustavad ja Hiina Vabariigiga suhteid mitte omavate riikide loend.
Järgmised riigid tunnustavad Hiina Rahvavabariiki ja neil puudub Taiwanis esindus (sealhulgas mittepoliitiline, mittediplomaatiline ja valitsustevaheline esindus; 122 riiki ja 2 territooriumit):
Aafrika (50 riiki)
Aasia (26 riiki)
Euroopa (22 riiki)
Põhja-Ameerika (13 riiki)
Okeaania (6 riiki ja 2 territooriumit)
Lõuna-Ameerika (5 riiki)
Päikeseenergia

 
Päikeseenergia on päikesekiirguse energia. Põhiliselt kasutatakse seda soojuse ja elektri tootmiseks aga ka loomulikus valgustuses. Tehnoloogia areng viimastel aastakümnetel on võimaldanud päikeseenergia järjest paremat kasutamist. 
Päike eraldab pidevalt 385 × 1024 W energiat. Sellest jõuab Maale 175 × 1015 W, mis vastab 1360 W-ile ruutmeetrile. Päikeseenergia vabaneb päikese tuumas toimuvates termotuumareaktsioonides, mille protsesse nimetatakse p-p-ahelateks (prooton-prooton-ahelad). Nende käigus muundub 600 miljonit tonni vesinikku heeliumiks 9,2 × 1037 korda sekundis. Sellest eraldub 4 miljonit tonni kiirgusena väljapoole. Kiirgus jõuab päikese südamikust pinnani 10 000 – 170 000 aastaga, millest edasi jõuab Maale umbes 8 minutiga. Termosfääris on satelliidid mõõtnud päikesekiirguseks 1,36 kW ruutmeetri kohta, Maa pinnal selge taeva all on see aga umbes 1 kW ruutmeetrile.
Saadaoleva suure energiahulga tõttu on päikeseenergia oluline elektritootmisallikas. ÜRO Arenguprogrammi 2000. aastal tehtud maailma energiavarude ülevaate kohaselt oli päikeseenergia aastapotentsiaal hinnanguliselt mitu korda suuremaks kogu maakera energiavajadusest, mis oli 2012. aastal 559,8 eksadžauli (1 eksadžaul = 1018 džauli).
Rahvusvahelise Energiaagentuuri väitel (2011. aastast) on jätkusuutlike päikeseenergia tehnoloogiate arendamine üliperspektiivikas. Päikeseenergia kasutamisega saab suurendada riikide energiaturvalisust ja jätkusuutlikkust, vähendada keskkonnasaastet, see aitab majanduslikult võidelda kliimasoojenemise vastu ning hoiab madalal fossiilkütuste hindu. Need hüved on ülemaailmsed. Seetõttu on edasised sammud selliste tehnoloogiate arendamisel ja nendesse investeerimisel väga tähtsad.
Kasutamine.
Vastavalt jagunevad päikesekiirgust kasutavad paigaldised
Õved

Õved on õed-vennad, ühe vanemapaari järglased. 
Et geneetikas on sageli tarvis nimetada mingi terminiga kõiki samade vanemate teisi järglasi, soost sõltumata, võeti inglise keeles kasutusele lühend "sibs" (ka "siblings"), mis on tuletatud sõnadest "sisters-brothers". Eesti keeles moodustati analoogselt sõna "õved" kui lühend sõnadest "õed-vennad". 
Ainsuses on kasutust leidnud nii õvi kui õve. Tuletuslugu silmas pidades peaks eelistatud olema "õve". 
Võib eristada ka täisõvesid ("fullsibs") ja poolõvesid ("halfsibs") – viimaste puhul on vaid üks vanematest ühine.
Virve Kiil

Virve Kiil (sündinud 21. aprillil 1973) on eesti klaasikunstnik.
Ta lõpetas 1998. aastal Eesti Kunstiakadeemia klaasikunstnikuna.
Ta on olnud Eesti Klaasikunstnike Ühenduse juhataja. Aastatel 2004–2008 oli ta Eesti Kunstiakadeemia õppejõud.
Lõikheinalised

Lõikheinalised ("Cyperaceae") on üheiduleheliste õistaimede sugukond, kuhu kuulub umbes 70 perekonda 4000 liigiga. 
Lõikheinalised on laia levikuga, kuid kõige liigirikkamad on nad troopilises Aasias ja Lõuna-Ameerikas. Ehkki nad võivad kasvada väga erinevates kohtades, on neid eriti leitud märgaladelt ja väheviljakatelt muldadelt. 
Lõikheinalistele on omased kolmekandilised varred, õied on enamasti hüpogüünsed (ülemise sigimikuga) ja tavaliselt redutseerunud, seetõttu ka tuultolmlejad. Väliskujult sarnanevad nad kõrrelistega ("Poaceae").
Ivan Orav

Ivan Orav (1. september 1908 – 19. juuni 2009) on eesti kirjaniku Andrus Kiviräha loodud kirjanduslik tegelane, kes kerkis esile 1992. aastal Eesti Päevalehe huumorirubriigis ning kelle fiktiivsed mälestused on ilmunud ka raamatuna pealkirja all "Ivan Orava mälestused, ehk, Minevik kui helesinised mäed" (1995; 2. ja täiendatud trükk 2001). 2008. aastal ilmus Orava mälestuste kolmas trükk ehk juubeliväljaanne, välja anti ka mälestuste heliraamat, kus teksti loeb Andrus Vaarik.
Ivan Orav elas Kiviräha järgi perioodil 1. september 1908 – 19. juuni 2009. Ta suri õlle ja viina koospruukimise tõttu tekkinud haiguse tagajärjel ning on maetud Vabaduse väljakule Tallinnas. Tema mälestuseks rajati sinna kõrge klaasist rist. Elukutselt oli ta sepp. Oma mälestustes meenutas ta nii sõjaeelse Eesti Vabariigi kui ka Nõukogude okupatsiooni aega, tehes seda kõike pseudoajaloolise absurdihuumori võtmes. Orav on jäänud alati tõsimeelseks Eesti patrioodiks, võidelnud Nõukogude võimu ja selle sabarakkudega ning teda oli kartnud kogu EKP Poliitbüroo eesotsas Johannes Käbiniga. Orava memuaarid lõpevad aastaga 1993, kuid puhuti on tema tegelaskuju esile astunud ka hiljem, jätkuvalt eriti Eesti Päevalehe artiklites. Pärast surma ilmunud päevakajalised kommentaarid on saadetud põrgust.
Aastatel 1994–1995 lavastati RTV-s Ivan Orava pensionipõlve kajastav televisiooni draamasari "Vabariigi valvur", kus Orava rollis oli Andrus Vaarik. Ivan Orava tegelaskuju esineb ka Kiviräha näidendites "Meri ja Orav" ning "Orav ja Ilves", mille lavastustes kehastab teda samuti Vaarik.
Harri Kõiva

Harri Kõiva (9. oktoober 1932 – 18. mai 2003) oli eesti ehitusinsener, karikaturist.
Ta on illustreerinud ja kujundanud Eesti "Vanasõnaraamatu". Kirjutanud följetone, joonistanud šarže ja karikatuure paljudele Eesti ajakirjandusväljaannetele (nt Edasi, Pikker, Rahva Hääl).
Ajakirjas Valguse Kaja kujundas ta pajatuste sarja "Meie mehe lood", mis kirjeldas naljakaid juhtumeid pimedate elust.
Isiklikku.
Harri Kõiva oli abielus folklorist Ottilie-Olga Kõivaga.
Tütar Meeli Kõiva on kunstnik ja tütar Katre Kõiva on laulja.
Viited.
 3. "Satiiriseenior näeb naljade tulevikku." https://tartu.postimees.ee/1942091/satiiriseenior-naeb-naljade-tulevikku Tartu Postimees 27. mai 2002
BeFour

beFour oli Saksamaa popmuusika-ansambel, mis loodi Kölnis 2007. aastal. Ansamblil oli neli liiget: Manou, Angel, Dan, Alina.
Vikerla

Vikerla oli aastatel 1917–1918 tegutsenud Noorte Kujurite Ühing.
Sinna kuulusid Oskar Kallis, Balder Tomasberg, Välko Tuul, Aleksander Mülber, Aleksander Krims-Radava ja Roman Haavamägi. Alfred Vaga nimetab oma 1923. aastal avaldatud artiklis vikerlaseks ka Paul Liivakut, keda tegelikult hakatakse arvustustes märkima alles 1920. aastal. Mitmed neist kunstnikest surid väga noorelt või hukkusid Vabadussõja rinnetel, seepärast jäi võimsa rühmituse tegevus väga lühiajaliseks.
Vikerlaste ainus suurem koosesinemine toimus 9. novembril 1918 avatud Eesti Kunstiseltsi VI näitusel.
Ugandi lavamaa

Ugandi lavamaa ehk Kagu-Eesti lavamaa on Eesti maastikurajoon. Selle pindala on 2630 km2 ning üle kümnendiku (11,3% ) sellest on soostunud. Ugandi lavamaa piirneb idas Peipsiga, läänes Võrtsjärve idakaldaga. 
Üldreljeefilt on lavamaa tasane. Üks esilekerkivaimaid vorme on Emajõe ürgorg. Lavamaa servaaladel leidub ka oose, voore, mõhnastikke. 
Ugandi lavamaal paikneb neli linna, neist suurim on Tartu, teised Kallaste, Põlva ja Elva. 
Lavamaa territooriumile jääb mitu suhteliselt väikest kaitseala, neist tähtsaimad on Ahja jõe ürgoru looduskaitseala ja Elva-Vitipalu looduskaitseala.
Õde

Kellegi õde on naissoost isik, kellel on samad vanemad.