tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Karma

Karma ehk tegu (sanskriti keeles "karma"; paali keeles "kamma"; tiibeti keeles "las"; hiina keeles 業 "ye"; jaapani keeles "gō") on India päritolu õpetustes üks alusmõisteid, teo ja tagajärje üleüldine seadus.
Iga keha, kõne või meelega tehtud tegu kannab vastavaid tagajärgi ehk teovilju. Tegu võib olla mõtteline, sõnaline või kehaline. Inimese teod määravad tema surmaeelse teadvusseisundi ja ühtlasi selle, kas järgmine "elu" on eelmisega võrreldes halvem või parem. 
Karma ei ole vältimatult või paratamatult saabuv sündmus, samuti ei ole karma samastatav 'saatuse' või 'karistusega' ega ole iseenesest halb ega hea.
Hinduism.
Hinduismis on karma seotud reinkarnatsiooniga: head teod eelmistes eludes toovad kaasa ümbersünni headesse oludesse ning halvad teod, vastupidi, halbadesse oludesse. See põhjuslikkus avaldub ka mõtetes, sõnades ja tegudes, mis on teisi ajendanud midagi tegema.
Budism.
Budismis algab virgumistee oma olukorra hindamisest ja karma seaduse mõistmisest.
Tegu ehk karma on budismis seotud "sankhara" (sanskriti keeles "saṃskārā", paali keeles "sankhārā") mõistega kui tegude tegemisele sundiva komponendiga isiksuse viie koostisosa hulgas. 
Teo ja teovilja kontseptsioon tähendab üldiselt seda, et igal teol on tagajärg. Olenevalt tegudest on nende tagajärjed kas oskamatud ehk halvad või oskuslikud ehk head. Teovilja võib jagada kaheks: (1) teo vahetu tagajärg ja (2) harjumuse tekkimine, kalduvus sarnaseid tegusid uuesti teha. Inimene saab valida, milliseid tegusid ta teeb ja sellega oma teovilja ise määrata. 
Parimate tegude hulka kuuluvad need, mis viivad vabanemisele. Budismi järgi on budad ja bodhisattvad vabanenud tegude ja teoviljade seadusest, kuna nad on jõudnud teadvuse kõrgeimasse seisundisse ning ei toimi enam teadvustamata tungide ajel, vaid üksnes kõikide olendite hüvangut taotleva teadvustatud kaastunde mõjul.
Džainism.
Džainismis mõistetakse tegu kui väga peent substantsi, mis tekib põhjuse ja tagajärje toimest ning määrib loomuldasa puhast hinge (sanskriti keeles "jīva"). Tegudest vabastab eneseohjeldamine (sanskriti keeles "saṃvara"), mis hõlmab üksinduses elamist, söögi ja muude kehavajaduste piiramist, mõtlust ja isetust.
Muid käsitlusi.
Populaarses kirjanduses väljendatakse tegude ja teoviljade seadust ka laensõna 'karma' abil. Halb tegu, eeskätt selline, mis kahjustab teisi olendeid, toob kaasa halva tagajärje, hea tegu aga hea tagajärje.
Dušanbe

Dušanbe (tadžiki keeles Душанбе, pärsia keeles دوشنبه, 'esmaspäev') on Tadžikistani pealinn. 
Linn tekkis kohta, kus varem oli asunud populaarse esmaspäevase turupaigaga küla.
Kuni Tadžiki NSV moodustamiseni 1929. aastal oli linn vene keele vahendusel tuntud nimega Djušambe (vene keeles Дюшамбе). Seejärel hakkas linn Jossif Stalini järgi kandma nime Stalinobod (vene keele vahendusel kirjutati enamasti aga Stalinabad; tadžiki ladina tähestikus kuni 1940 Stalinoвod; alates 1940 tadžiki kirillitsas Сталинобод; vene keeles Сталинабад). Dušanbe nime sai linn tagasi 1961. aastal.
Dušanbe jaguneb 4 rajooniks ("Ноҳияи"): Šahh Mansuri (Шоҳмансур), Firdausi (Фирдавсӣ), Ismoili Somoni (Исмоили Сомонӣ) ja Sīnā (Сино) rajooniks.
2015. aasta andmetel oli Dušanbe elanikest tadžikke 89,5%, usbekke 6,7%, venelasi 2,6% ja teistest rahvustest inimesi 1,2%.
Biškek

Biškek on Kõrgõzstani pealinn ja riigi suurim linn, Tšüj oblasti halduskeskus. Biškek ise oblasti koosseisu ei kuulu, vaid moodustab eraldi haldusüksuse.
Biškek asub Kõrgõzstani põhjaosas Tšüj orus, Tian Shani eelmäestikus, 40 kilomeetrit Kirgiisi ahelikust põhja pool, 25 kilomeetri kaugusel Kasahstani piirist.
Aastatel 1926–1991 kandis linn nime "Frunze" (Mihhail Frunze järgi), enne 1926. aastat "Pišpek".
Rahvastik.
1999. aastal moodustasid kirgiisid 52,1% linna elanikest, venelased 33,2%. Enam kui protsent oli elanike hulgas ukrainlasi (2,1%), tatarlasi (2,1%), korealasi, usbekke, uiguure ja kasahhe. Kiiresti on kasvanud kirgiiside ja vähenenud venelaste arv ja osakaal.
Veel 1989. aastal moodustasid venelased linna elanike enamuse: 55,8%, kirgiise oli 22,3 ja ukrainlasi 5,5%. 1970. aastal oli venelasi 66,1%, kirgiise 12,3% ja ukrainlasi 6,2%.
Astana

Astana (varasemate nimedega Nur-Sultan ja Akmola) on Kasahstani pealinn aastast 1997. Eelmine pealinn oli Almatõ. 
Astana asub Akmola oblastis, eristaatusega linnana (üks kahest Kasahstani keskalluvusega linnast) moodustab ta halduslikult siiski eraldiseisva üksuse.
Linn asutati 1824. aastal kasakate eelpostina Venemaa piiril Kesk-Aasiast Lääne-Siberisse kulgeva vana karavanitee äärde Išimi jõe kaldale. Linn sai kiiresti tähtsaks kaubanduskeskuseks, eriti kariloomadega kaubitsemise kohaks.
Nimi.
Linna nimi oli aastatel 1830–1961 ja 1992–1998 Akmola ("Ақмола", 'valge õnn' või 'valge kalm'; omaladina Aqmola), 1961–1992 Tselinograd ("Целиноград" 'uudismaalinn'; omaladina Celinograd). Varem tuntud ka mitteametliku nimega Karaötkel ("Қараөткел" 'must muld'). Alates 6. maist 1998 kandis linn nime Astana (kasahhi keeles 'pealinn'). 20. märtsil 2019 otsustas Kasahstani parlament nimetada pealinna äsja ametist lahkunud presidendi Nursultan Nazarbajevi järgi ümber Nur-Sultaniks. Kasahstani presidendi kohusetäitja Kasõm-Žomart Tokajev allkirjastas 23. märtsil 2019 dekreedi põhiseaduse muudatuse kohta, millega nimetati pealinn Nur-Sultaniks. 17. septembril 2022 nimetati pealinn aga taas Astanaks.
Elanikkond.
Elanike arv kasvab kiiresti ja oli 1999. aastal 319 300, 2003. aastal 519 000.
Majandus.
Linna arengut soodustas 1931–1936 läbi linna ehitatud raudtee. Tänapäeval asub linn Petropavli–Karagandõ–Balkaši ja Nursultan–Kartalõ–Magnitogorski raudteede lõikumiskohas.
Tänapäeval on Astana suur tööstuskeskus. Linnas asub Kasahstani suurim põllumajandusmasinate tootja Akmolaselmaš. Teine ettevõte Kazahselmaš on spetsialiseerunud põllumajandusmasinate tootmisele nendele rajoonidele, mis kannatavad tuuleerosiooni käes. Linnas on hulk teisi masinaehitus- ja metallitööstusettevõtteid, toiduainete- ja kergetööstusettevõtteid, samuti keemiatehas. On metsatööstus ja ehitusmaterjalide tootmise ettevõtted. Linna lähedal on Maksimovka kivisöekaevandused.
Almatõ

Almatõ (kasahhi keeles Алматы, ladina kirjaviisis Almatı; aastatel 1867–1921 ametlikult Vernõi; 1921–1941 kasahhi keeles ja 1921–1993 vene keeles ametlikult "Alma-Ata") on Kasahstani suurim linn ja endine pealinn (kuni 1997. aastani).
Linn oli 2001. aastani Almatõ oblasti keskus.
Almatõ kandideeris 2022. aasta taliolümpiamängude korraldajaks, kuid selleks valiti Peking. Almatõ lähedal asub Medeo uisustaadion.
Nimi.
Linna ametlik nimi oli aastatel 1867–1921 Vernõi. 
5. veebruaril 1921 otsustas Turkestani ANSV Kesktäitevkomitee Vernõi linnas peetud istungil anda linnale nimeks Alma-Ata, kuigi koha kasahhikeelne nimi ja ka venekeelne nimi enne aastat 1854 oli Almatõ ('õunapuu-'). Nimi Alma-Ata ('õun-vanaisa') pandi sooviga arvestada kohalikku nime. Eeskujuks võeti teised Ata-lõpuliste nimedega kohad. Need kohad on pandud esiisade nimede järgi, kuid Alma saab kasahhi keeles olla ainult naisenimi. Istungist osavõtjad, kes olid kasahhi rahvusest, olid selle nime vastu ning pooldasid nime Almatõ, kuid nende seisukohta ei arvestatud. 
Algul oli nimi Alma-Ata ametlik nii kasahhi kui ka vene keeles. Aastal 1941 sai kasahhikeelseks ametlikuks nimeks Almatõ. 
1993. aastal otsustasid Kasahstani võimud hakata ka vene keeles kasutama nime Almatõ. Venemaa keelekorraldajad soovitasid kasutada vene keeles nime Alma-Ata ning detsembris 1995 sanktsioneerisid selle nime kasutamise ka Venemaa võimud.
Eesti rändrahnude loend

"Siin on loetletud Eesti rändrahne. Eraldi loend on Eesti hiidrahnudele"
Vaikse ookeani tulerõngas

Vaikse ookeani tulerõngas on Vaikset ookeani ümbritsev suure seismilise aktiivsusega vulkaaniline ala.
Tulerõnga vulkaanid on tekkinud subduktsioonivööndite kohale. Ka seismiline aktiivsus ehk maavärinad on otseselt seotud ühe laama teise alla sukeldumise ehk subdutseerumisega. Tulerõngas on ligikaudu 40 000 km pikk.
Riftivöönd

Riftivöönd on vöönd, mida mööda toimub riftistumine.
Eristatakse mandrilist riftivööndit ja ookeanilist riftivööndit.
Kõlblus

Kõlblus on inimese kui ühiskondliku või kultuurilise subjekti sisemine käsk, kohustav hääl, südametunnistus.
Kõlbelisele käitumisele vastanduvad kõlvatused.
Speyeri protestatsioon

Speyeri protestatsioon oli avaldus, mille tegid protestantliku vähemuse esindajad 1529. aasta Speyeri riigipäeval Martin Lutheri ja tema seisukohtade kaitseks ning mis andis nime protestantismile. 
Speyeri protestatsiooni esitasid 19. aprillil 1529 Speyeri riigipäeval kuus vürsti ja 14 riigilinna: Saksimaa kuurvürst Johann, Brandenburgi markkrahv Georg, Braunschweig-Lüneburgi hertsogid Ernst ja Franz, Hesseni maakrahv Philipp I, Anhalt-Kötheni vürst Wolfgang; Strassburg, Augsburg, Ulm, Konstanz, Lindau, Memmingen, Kempten, Nördlingen, Heilbronn, Reutlingen, Isny, Sankt Gallen, Weissenburg ja Windsheim. 
Reformimeelse vähemuse esindajana protesteerisid nad Martin Lutheri riigivande alla panemise ning tema kirjutiste keelustamise vastu ning nõudsid evangeelse usu takistamatut levitamist. Karl V esindaja keeldus protestatsiooni vastu võtmast, kuid seda levitati trükisena. Vürstide ja linnade esindajad andsid teksti hiljem keisrile üle. 
Kaheksa aastat varem, 1521. aasta Wormsi ediktiga oli Martin Luther ketseriks kuulutatud: keiser Karl V oli tahtnud teha lõpu katoliikliku enamuse ja evangeelse vähemuse vahelisele usulisele lahkhelile. Luterlik ketserlus ja sellest tekkinud usutüli ei sobinud tema poliitiliste plaanidega. 1526. aastal tühistasid Saksa protestantlikud vürstid Wormsi edikti, kasutades ära Karl V viibimist Itaalias. Nad kuulutasid Speyeri riigipäeval välja aadelliku usuvabaduse.
1529. aastal taastas Karl V Wormsi edikti, mis sai Speyeri protestatsiooni esitamise ajendiks. 
Protestatsiooni esitamisest saadik hakati uuendusliikumise liikmeid nimetama "protestantideks".
Anerahu

Anerahu on mitme Eesti väikesaare nimi:
Aizkraukle

Aizkraukle () (saksa keeles "Ascheraden") on linn Lätis Vidzemes. Linna süda asub Daugava paremal kaldal.
Linnaõigused sai Aizkraukle 1967. aastal. See on Aizkraukle piirkonna keskus. Aastani 2009 oli see Aizkraukle rajooni keskuseks.
Aizkraukle kohal on Daugava tõkestatud Pļaviņase hüdroelektrijaama tammiga. Linnas asub Aizkraukle raudteejaam.
Ajalugu.
10.–13. sajandini oli Aizkraukle üks Väina liivlaste keskustest, olles nende idapoolseim asula. Tänapäevase linna kõrval asuval Aizkraukle linnamäel paiknes poole hektari suuruse pindalaga Aizkraukle muinaslinnus koos väikese eeslinnuse ja nende kõrval asuva küla ja sadamakohaga. Läheduses asusid kaks kalmistut, kust väljakaevamistel on avastatud umbes 100 hauda.
Liivimaa ristisõja sündmustega seoses on Aizkrauklet korduvalt mainitud Henriku Liivimaa kroonikas. 1204. aastal osalesid Aizkraukle liivlased koos leedulaste ja Lielvārde liivlastega Riia kodanike karja röövimises. 1205. aastal põletati piiskop Alberti juhitud ristisõdijate Daugava-äärse sõjakäigu ajal maha Aizkraukle linnus, misjärel kohalikud liivlased piiskopiga rahu tegid, talle pantvange andsid ja ristiusku astuda lubasid. Järgmisel aastal ristis nad preester Daniel. Kroonika mainib nimepidi ka üht Aizkraukle ülikut – Viewaldi.
Hiljem rajasid ristisõdijad sinna Aizkraukle ordulinnuse, millest sai Aizkraukle komtuuride residents. Aastal 1229 toimus linnuse all lahing Markward von Bauerbachi juhitud orduvägede ja Vesthardi juhitud semgali rüüstajate vahel. 5. märtsil 1279 toimus sealses piirkonnas leedulaste võiduga lõppenud Aizkraukle lahing Liivi ordu vastu, milles hukkus ka maameister Ernst von Ratzeburg.
Tänapäevane asula tekkis aastal 1961 ja kandis alguses nime Pēteris Stučka ehitajate küla. Tegemist oli Pļaviņase hüdroelektrijaama tööliste asundusega. Linnaõigused sai asula aastal 1967. 1967–1991 kandis linn nime "Stučka", Nõukogude Liidu riigitegelase ja Läti Kommunistliku Partei looja Pēteris Stučka mälestuseks.
Kaitstavad objektid.
Muinsusmälestistena on riikliku kaitse all Kalnaziedi linnamägi ja hiiepaik Kalnaziedi Ohvritamm. Regionaalse kaitse all on Aizkraukle katoliku kiriku orel.
Looduskaitse all on Aizkraukle (Sērene) hiidrahn ja veel 3 nimetut tamme.
Bauska

Bauska (saksa "Marienland" või "Bauske", poola keeles "Bowsk", jidiši keeles בויסק, "Bojsk") on linn Lätis Zemgales, Bauska piirkonna keskus.
Bauska kohal saab Mūsa ja Mēmele ühinemisel alguse Lielupe jõgi.
Linnas asub Bauska linnus. Iga aasta juulis toimub seal keskaegse muusika festival.
Ajalugu.
Bauska asub semgalite Upmale maakonna aladel. Bauskas asus Liivimaa ordu Bauska ordulinnus, mis rajati XV sajandil. Aastal 1445 asustas Heidenreich Vincke von Overberg Bauska ümbruskonda ligi 3000 sõjakäigult Novgorodi vastu kaasa toodud vadjalast, kellest kasvas hiljem välja kreevinite rahvarühm.
Linnus oli Bauska foogtide residentsiks. Aastal 1561 sai linnusest Gotthard Kettleri residents ning üks Kuramaa keskustest. Bauska sai linnaõigused 1609. aastal. Aastal 1640 oli linnas 1500 elanikku, neist kolmandik olid lätlased.
Hilisemal ajal asusid Bauskasse elama ka juudid. Aastal 1897 oli linnas 6544 elanikku, neist lätlasi 45,6%, juute oli 2745 ehk siis 42,0%, ja sakslasi 536 ehk siis 8,2%.
Teise maailmasõja ajal oli Bauska aastal 1944 mõnda aega rindelinn. Lahingutegevuse käigus hävis kolmandik Bauska vanalinnast.
Elanikke oli 2004. aastal 10 945.
Kuldīga

Kuldīga () (saksa keeles "Goldingen", ka "Jesusburg") on linn (aastast 1378) Lätis Kurzemes Venta jõel. 
Linn on Läti Vabariigi Kuldīga piirkonna keskus. 
Kuldīga järgi on nimetatud Porkuni lademe Kuldiga kihistu.
Ajalugu.
1242. aastal hakati Saksa ordu Liivimaa haru maameistri Dietrich von Grüningeni juhtimisel ehitama Venta jõe vasakule kaldale endise kurelaste mahapõletatud puidust linnuse asemele uut linnust. See valmis 1245. aastal; edaspidi kujunes selle ümber asula ja väikelinn. 1368. aastal võeti Kuldīga Hansa Liitu.
Kuldīga oli Saksa ordu Liivimaa haru Kuldīga komtuurkonna komtuuride residents.
Linn oli enne pealinna üleviimist Miitavisse Kuramaa hertsogkonna pealinn aastatel 1596–1616.
Vaatamisväärsused.
Kuldīga vanalinn on alates 2023. aastast UNESCO maailmapärandi nimistu objekt.
Linna vaatamisväärsuste hulka kuuluvad ajalooline linnasüda, 1242. aastal ehitatud Kuldīga ordulinnuse jäänused, tellissild üle Venta jõe ning Ventas rumba – Euroopa kõige laiem, kuid vaevalt 1 meetri kõrgune juga.
Vanalinn, Kuldīga ordulinnuse jäänused, Adati vabriku asupaik, Raiņa iela 6A asuv armulauabalustraad, kamin aadressil Pils iela 5, elumajad Baznīcas iela 17, Pils iela 5, Liepājas iela 17, Kalna iela 14, Jelgavas iela 1, 1905. gada iela 12, Baznīcas iela 7, kahest hoonest kompleks Kalna iela 13 ja 15, aselinnapea kohtumaja, linnavahi majake, Peetri kabeli kellatorn, Anna ja Katariina luteri kirikud, kolm Anna kiriku vitraaži ning orel, Katariina kiriku orel, oreli noodivihik, kümme oreli juures asuva lühtri klaasdetaili, kiriku altar, kantsel, reljeef Kuldīga vapiga, altar ja interjööri kaunistuselemendid, Kuldīga vana raekoda, Kuldīga katoliku kirik (1640), selle külgaltarid, orel ja kantsel, õigeusu kiriku kupli maalingud, sealne kuninglik värav ja Jumalaema ikoon, hertsogi apteek (1622, Baznīcas iela 10), Balti Õpetajate Seminari hooned aadressil Liepājas iela 31, Liepājas iela 1 maja reljeefid, Veckuldīga linnamägi, sillad Alekšupīte jõel (6 silda) ja kümne hoone uksed on riikliku kaitse all olevad mälestised.
Kohaliku kaitse all on Charlottenruhe mõisa kabel, saksa gümnaasiumi hoone, Virka mõisa häärber, elumajad 1905. gada iela 1, Baznīcas iela 9, majapidamishoonega elumaja Liepājas iela 3a ja 30 hoone uksed.
Looduskaitse all on kolm tamme Pilskalna iela lõpus, vaher aadressil Pētera iela 3, hõberemmelgas aadressil Pētera iela 8, tamm aadressil Mucenieku iela 24, Ventas rumba, mänd vanal saksa kalmistul, hõberemmelgas aadressil Mucenieku iela 20, toomingas aadressil Darba iela 8-2, pärn aadressil Dīķu iela 3, joa juures kasvav saar, elupuu aadressil Leona Paegles ielā 5, mandžuuria pähklipuu aadressil Dzirnavu iela 9 ja vaher Anna kalmistul. Linna läbib Venta oru hoiuala.
Anna kalmistul asub mälestusmärk Teises maailmasõjas hukkunud sõduritele.
Jelgava

Jelgava () (eesti ajal. "Miitavi", saksa "Mitau, Mittau") on linn (aastast 1573) Lätis Zemgales Lielupe keskjooksul.
Linn on 1. järgu haldusüksus, millel on vabariigilinna ("republikas pilsēta") staatus. See on Zemgale ajalooline keskus.
Arvestuslikel andmetel oli 1. jaanuaril 2011 Jelgava elanikest lätlasi 55,7%, venelasi 28,9%, valgevenelasi 5,6%, ukrainlasi 2,8%, poolakaid 2,0%, mustlasi 1,6%, leedulasi 1,4% ja teistest rahvustest inimesi 2,0%.
Linna järgi on nimetatud Pirgu lademe Jelgava kihistu.
Ajalugu.
Miitavi linn kujunes 1266. aastal Liivimaa ordu maameistri Konrad von Manderni asutatud Lielupe jõe ja selle kõrvalharu Driksa poolt moodustatud saarele ehitatud Miitavi ordulinnuse ümber. Miitavi ordulinnus kujunes seejärel Liivi ordu maameistri ja Miitavi komtuuride residentsiks.
Liivimaa ordu lagunemise järel 16. sajandil oli Miitavi Kuramaa hertsogiriigi pealinn ja Kuramaa hertsogi residents. Linnale andis linnaõigused hertsog Friedrich Kettler 1617. aastal. Linnavalitsus – Jelgava raad, koosnes kahest bürgermeistrist, kes vaheldumisi üle kahe aasta täitsid linnapea ülesandeid, ning kahest kohtufoogtist ja 8 raehärrast.
Poola-Rootsi sõdade ajal vallutasid Rootsi väed kuningas Gustav II Adolf linna 1621. ja 1623. aastal. Teise Põhjasõja aegse Poola-Rootsi sõja ajal tungisid Rootsi väed Robert Douglase juhtimisel Kuramaale. 1658. aastal võitsid nad Kuramaa maakaitseväge ning vallutasid Piltene piiskopkonna piirkonna ja ka Kuramaa pealinna Miitavi. Ööl vastu 29. septembrit 1658 võtsid Rootsi väed Miitavis vangi Kuramaa hertsogi Jakob Kettleri koos perega ning ta oli sunnitud Rootsi vägedele allutama ka Dobele ja Bauska, Pärast seda viidi vangistatud hertsog perega Riiga, kus teda peeti kinni kuni üleviimiseni Jaanilinna. Põhjasõjas vallutasid Poola kuninga sõltlase Kuramaa hertsogiriigi pealinna Rootsi väed Karl XII juhtimisel ja 1705. aastal ka Vene tsaaririigi väed.
Aastal 1772 valmis Jelgava loss. 1775. aastal asutati Jelgavas, Kuramaa ja Zemgale viimase hertsogi Peter von Bironi algatusel Academia Petrina, esimene ülikool Läti aladel. Kuramaa liitmise järel Venemaa keisririigiga 1795. aastal nimetati Miitavi Kuramaa kubermangu kubermangulinnaks.
Jelgavas asuvad Vene õigeusu kiriku algselt 1778. aastal ehitatud ja aastatel 1890–1892 keiser Aleksander III annetatud rahaga ümber ehitatud Jelgava Püha Siimeoni ja Püha Anna katedraal; roomakatoliku kiriku 1906. aastal ehitatud Jelgava Süüta Neitsi Maarja katedraal; luteri usu Jelgava Püha Kolmainu kiriku kellatorn (kirik hävis teises maailmasõjas) ja Jelgava Püha Anna kirik. 19. sajandi lõpus rajati endise Ģintermuiža mõisa juurde psühhoneuroloogiahaigla.
Pärast Läti iseseisvumist laienes linna territoorium tunduvalt – linna maaga liideti mitme linna ümbritsenud mõisa territooriumid, sealhulgas ka Ozoli mõis ja selle jahilossi ümbrus.
Jūrmala

Jūrmala [j'uurmala] () (tõlkes 'mererand') on linn Lätis Vidzemes Liivi lahe lõunakaldal Lielupe jõe ja mere vahelisel kitsal alal.
Linna on 1930. aastatel eesti keeles nimetatud ka nimedega Riia-Ranna ja Riia Merirand (vrd linna varasema lätikeelse nimega Rīgas Jūrmala ja saksakeelse nimega Rigascher Strand).
Linnal on 33 km katkematut liivaranda.
See on keskalluvusega linn ("republikas pilsēta"), Lätis suuruselt viies.
Linn moodustati mereäärsete kalurikülade-kuurortasulate ja kahe linna, Ķemeri ja Sloka liitmisel 1959. aastal.
Jūrmala linnaosad on Ķemeri, Jaunķemeri, Kūdra, Brankciems, Bražciems, Bāžciems, Kaugurciems, Sloka, Kauguri, Krastciems, Valteri, Druvciems, Vaivari, Asari, Melluži, Priedaine, Pumpuri, Jaundubulti, Dubulti, Majori, Dzintari, Bulduri, Stirnurags, Buļļuciems, Vārnukrogs ja Lielupe.
Arvestuslikel andmetel oli 1. jaanuaril 2011 Jūrmala elanikest lätlasi 50,7%, venelasi 35,1%, valgevenelasi 3,9%, ukrainlasi 2,7%, poolakaid 1,7%, teistest rahvustest inimesi 4,9% ja rahvus teadmata 1,1%.
Linna jalgpalliklubid FK Jūrmala V.V ja FC Jūrmala mängivad riigi kõrgliigas. Jūrmala sõpruslinnade seas on ka kuulsad Läänemere kuurordid Pärnu ja Palanga.
Linna järgi on nime saanud siluri Adavere lademe Jūrmala kihistu.
Sõpruslinnad.
Jūrmalal on 10 sõpruslinna.
Grobiņa

Grobiņa () on linn Läti edelaosas Lõuna-Kuramaa piirkonnas. Linn asub Jelgava–Liepāja raudtee ääres.
Ajalugu.
Linna kohal asus skandinaavia päritolu rahva koloonia. Ühes sealsest kolmest muinaskalmest olid surnud maetud analoogselt Mälareni oru kalmetega; ülejäänud kaks olid Gotlandi asukad.
Skandinaavlaste kontrolli alla jäi piirkond kuni 9. sajandi keskpaigani. Seejärel tõusid kohalikud elanikud Rimberti Vita Ansgari kohaselt üles. Umbkaudu aastal 854 üritasid piirkonda alistada taanlased, ent edutult. Seejärel ründas neid alasid Rootsi kuningas Olof I, kel õnnestus vallutada 7000 kaitsjaga Söborgi linn, mida peetakse üldiselt Grobiņaks, seejärel suunduti aga 15 000 kaitsjaga Apulia (tänapäeval Apuolė peale). Rootsi arheoloogide Birger Nermani, Karl-Alfred Gustawssoni ja Hans Hanssoni väljakaevamised kinnitavad kroonikate tõepärasust.
Taas on seda asulat mainitud 1230. aastal ("Esestua"). Tänapäevast nimetust kujul "Grobin" kasutati esimest korda aastal 1253. Aastal 1560 ehitati sinna esimene kirik ja avati kool.
Seal asuvad Grobiņa ordulinnuse varemed. Keskajal oli see Grobiņa foogtkonna linnus, kus resideeris Grobiņa foogt. See ehitati 14. sajandil endisele kuralaste linnamäele. Aastal 1660 oli see ajutiselt Kuramaa hertsogi Jakob Kettleri residentsiks. Aastal 1664 valmis praegune kirikuhoone. Linnaõigused sai Grobiņa aastal 1695 Friedrich Kasimir Kettlerilt. Aastal 1710 laastas linna katk.
Aastal 1941 hävitas osa linnast Punaarmee suurtükituli, kannatada sai ka luteri kirik. 2009. aastani kuulus Liepāja rajooni. Aastatel 2009–2021 oli linn Grobiņa piirkonna keskus.
Vaatamisväärsused.
Grobiņa ordulinnus ja selle bastionid, linnamäel asuv Grobiņa luteri kirik, Grobiņa vanalinn, linnamägi ning Priediena muinaskalmed on riikliku kaitse all olevad muinsusmälestised.
Looduskaitse all on hobukastan aadressil Lielā iela 2, sanglepp aadressil Celtnieku iela 5, neli mändi Iļģi kalmistul, kaks saart Grobiņa vanal kalmistul, pärn ordulinnuse varemete juures, üheksa valgepööki linnamäel, harilik robiinia kõrgusega 16 m ja ümbermõõduga 2,44 m, hall nulg aadressil Lielā iela 52, punane tamm kõrgusega 15 m ja ümbermõõduga 2,43 m, mänd Kungu iela ääres kõrgusega 11 m, kaks mändi aadressil Atpūtas iela 4, mänd aadressil Atpūtas iela 30, mänd aadressil Atpūtas iela 32, mänd aadressil Atpūtas iela 34, viis mändi aadressil Atpūtas iela 13, jugapuu Kupši talu juures, mänd kõrgusega 25 m ja ümbermõõduga 2,57 m, mänd aadressil Liepu gatve 12, kaks mändi aadressil Zirgu iela 5, hobukastan aaderessil Dzirnavu iela 10, hobukastan Upeskrasti talu juures ja pärn aadressil M,Namiķa iela 17.
Limbaži

Limbaži () (eesti keeles "Lemsalu", ka "Lemsi", liivi keeles "Lämmist nīn") on linn Lätis Vidzemes, Limbaži piirkonna keskus.
Linnas eristatakse järgmisi linnaosi: Dzegužkakts, Dūņezers, Kaupiņciems, Lemškalni, Pļevna, Priežkalniņš, Pukšas, Vecpilseta (vanalinn) ja Viekaži.
Nime teke.
Liivikeelne nimi viitab soojale (lämmi, lämbe), mis võib olla ka negatiivses tähenduses (hingemattev), sõna "nīn" tähenduseks on 'linn'.
Ajalugu.
1223. aastal ehitati baltisaksa ajaloolaste väitel Lemsallu liivlaste endise põlenud puitlinnuse asemele peapiiskop Alberti käsul Lemsalu piiskopilinnus, millest kujunes Riia peapiiskopkonna liivlaste alade halduskeskus. Ümber Lemsalu moodustasid kaitseliine 11 abi- ja vasallilinnust nii põhja (Salatsi piiskopilinnus, Ungurpilsi vasallilinnus), ida (Augstroze, Mujāni, Vainsalu, Rozbeķi, Suur- ja Väike-Roopa) kui ka lõuna (Nabe vasallilinnus, Krimulda, Turaida piiskopilinnus) pool. Lemsalut peetakse ka liivlaste Metsepole maakonna keskuseks.
Limbaži (saksa keeles "Lemsal") sai linnaõigused aastal 1385, Limbaži kuulus Hansa Liitu. Keskajal oli Limbaži Limbaži kihelkonna keskus, ja uusajal keskuseks kihelkonnakirikuga Volmari kreisis Liivimaa kubermangus.
Limbaži all peeti 19. juuni – 20. juuni 1919 Eesti Vabadussõja Lemsalu ja Roopa lahing. Lahingus langenute auks avati 1. juulil 1923 mälestussammas (Limbaži Vabadussõja mälestussammas).
Linna läbis varem laiarööpmeline Tallinn–Pärnu–Mõisaküla–Riia raudteeliin. Limbažini liiklesid reisirongid 1990. aastate keskpaigani, amortiseerunud raudtee likvideeriti 2005. aastal. 2009. aastani oli linn Limbaži rajooni keskus.
Kaitstavad objektid.
Muinsusmälestistest on linnas riikliku kaitse all linna ajalooline keskus, Limbaži vanalinn, sealsed Rootsi garnisoni kirik ja luteri kirik, (luteri kirikus on eraldi kaitse all veel altar, kiriku seinakapp ja selle uksed, lae dekoratsioonid, altaripiirded, viis kirikuliste pinki, orel ning kuus ust), Limbaži piiskopilinnuse varemed, uksed aadressil Burtnieku iela 7, Burtnieku iela 3 maja portaal ning uksed, Ģildes iela 4 maja portaal ja uksed, kahe toa seinamaalingud aadressil Burtnieku iela 4 ja õigeusu kiriku tsaariväravad. Kohaliku kaitse all on vana raekoja hoone, regionaalse kaitse all Ķezberkalnsi linnamägi ja elumaja aadressil Cēsu iela 1.
Looduskaitse all on kirikla juures asuv Õpetaja pärn, Vēšūzise tamm, nende lähistel kasvav nimetu põline tamm, linna kagupiiril kasvav 4 m ümbermõõduga põline tamm, Lielezersi sanglepad, Limbaži vallamaja künnapuu, Linnakalmistu pärnad, Limbaži tamm ja Rīgas iela pärn. Linna loodeosa asub osaliselt Dūņezersi järve hoiualal, linn ise aga Põhja-Vidzeme biosfääri kaitsealal.
Kadastik

Kadastik ehk kadarik on ulatuslik kadakapõõsastik.
Eesti kadastikud.
Eesti kadastikud koosnevad harilikust kadakast.
Neid leidub eriti Lääne-Eestis, näiteks väga tihe on see Kumari laiul. Põhilised kadaka kasvualad Eestis (75%) on Saare- ja Lääne maakonnas. Vähem ja hajusamalt esineb kadastikke Hiiumaal, Pärnumaal ja Harjumaal.
Eesti kadastikud on enamasti pool-looduslikud ehk pärandkooslused – reeglina on nad kokku puutunud inimtegevuse mõjuga. See võib olla ka üks põhjuseid, miks on siinsed kadastikud valdavalt põõsastikud. Kadakamets on Eestis erandlik nähtus, mida võib kohata vaid Nasval Hiiumaal.
Alates teisest maailmasõjast on Eesti looniidud suuresti kinni kasvanud. Karjatamise lakates on kadakad võimust võtnud ja varasemad liigirikkad kooslused on võsastunud.
Taimede loend

"Siin on loetletud taimi; eraldi loend on samblike jaoks.
"Selles nimekirjas on taimeliigid ja teised -taksonid. Muud botaanika mõisted on loetletud loendites Botaanika mõisteid ja Bioloogia mõisteid. Kogu bioloogias käibel olevad mõisted on samuti loetletud loendis Bioloogia mõisteid. Eesti taimede süstemaatilised nimestikud on loetletud lehtedel, Eesti sõnajalgtaimede nimestik, Eesti üheiduleheliste süstemaatiline nimestik. Eesti puud on loetletud lehel Eesti puuliikide loend.
"Kui taksonil on eestikeelne nimetus, siis see on paigutatud loendisse vastavalt oma kohale tähestikus. Taksoninimetuse järel on sulgudes ladinakeelne nimetus kursiivis. Edasi tulevad lühiandmed taime iseloomu (näiteks sammal, rohttaim, puhmas, põõsas, puu, veetaim, liaan), sugukondliku kuuluvuse (sgk) ja levila kohta, samuti leviku kohta Eestis:
Looduse ühetaolisus

Looduse ühetaolisus (inglise keeles "uniformity of nature") on hüpoteetiline olukord, mis seisneb selles, et mis tahes sündmus mis tahes ajal toimub mõne universaalse, eranditeta loodusseaduse avaldusena. 
Bertrand Russell märgib oma raamatus "The problems of philosophy", et loodusteaduse ülesanne on niisuguseid eranditeta loodusseadusi leida ja ta ongi avastanud seadusi, mille puhul erandeid pole leitud, kuid küsimus on selles, kas meil on alust eeldada, et need ka tulevikus kehtivad.
Hiljem selguski, et näiteks Isaac Newtoni gravitatsiooniseadus ei kehti (kehtib ainult teatavatel tingimustel teatavas lähenduses). Üldrelatiivsusteooria annab mõningate juhtude jaoks hoopis teistsugused ennustused kui Newtoni teooria, ja need on ka kinnitust leidnud. Näiteks selgus, et Merkuuri orbiidi kõrvalekalded ennustatust tulenevad suurelt jaolt Newtoni gravitatsiooniseaduse ebaadekvaatsusest. 
Russell on ühetaolisuse eeldamisel ettevaatlik: "Jämedavõitu ühetaolisusootused kalduvad olema eksitavad. Mees, kes on kanapoega kogu tema eluaja jooksul iga päev toitnud, keerab tal lõpuks kaela kahekorra, näidates, et kanapoja puhul oleksid olnud kasulikumad rafineeritumad arusaamad ühetaolisusest."
Russell ei pea võimalikuks looduse ühetaolisuse kindlat teadmist, küll aga suure tõenäosusega teadmist. Sellise teadmise õigustamiseks kasutab ta induktsiooniprintsiipi. 
Ei ole ilmne, et loodusteadus saab toimida ainult juhul, kui loodus on kogu ulatuses ühetaoline. 
Karl Popperi järgi ei ole looduse ühetaolisust tarvis postuleerida, sest loodusseaduste formuleeringud on õigustamata oletused, mitte induktiivsete arutluste tulemused.
Induktsiooniprintsiip

Induktsiooniprintsiip (inglise "principle of induction") on printsiip, millega induktsionistid õigustavad induktiivsete järelduste suurt tõenäosust. 
Printsiibi sõnastas Bertrand Russell raamatus "The problems of philosophy" järgmisel kujul:
"a) Kui on leitud, et mingi asi teatavast liigist "A" on seotud mingi asjaga teatud teisest liigist "B" ning pole kunagi leitud, et ta oleks lahus liiki "B" kuuluvast asjast, siis mida suuremal arvul juhtudel on "A" ja "B" olnud seotud, siis seda suurem on tõenäosus, et nad on seotud uuel juhtumil, mille puhul nendest kahest ühe kohalolu on teada;
b) Samadel asjaoludel muudab piisav hulk seotuse juhtumeid uue seotuse tõenäosuse peaaegu kindluseks ning paneb selle peaaegu piiramatult kindlusele lähenema."
Klassikalises näites räägitakse sellest, kuidas paljude mustade ronkade vaatlusest järeldatakse, et kõik rongad on mustad. Ülaltoodud sõnastuses ütleb räägib induktsiooniprintsiip ainult seda, et iga tulevikus vaadeldav ronk osutub mustaks. Russell sõnastab siiski induktsiooniprintsiibi ka selle kohta, et kõik rongad on mustad. 
Ülaltoodud sõnastuse puhul tekib järgmine probleem. Kui "A" on 'ronk' ja "B" on must, siis tuleb formuleeringu a) järgi välja, et iga vastleitud must asi on väga tõenäoliselt ronk, mis ilmselt ei ole tõsi. Nähtavasti aitab see, kui sõnastada selle formuleeringu a) lõpp ümber nii: "et nad on seotud uuel juhtumil, mille puhul "A" kohalolu ei ole teada". 
Enamik induktsionismi pooldajad peavad seda printsiipi fundamentaalseks, hädavajalikuks ja ilmseks. 
Karl Popper on induktsiooniprintsiipi ägedalt rünnanud, väites, et selle õigustus viib kas vigase ringi või lõputu regressini või siis on aprioorne, taandudes pimedale usule. 
Russell möönis induktsiooniprintsiibi empiirilise õigustamise võimatust ning leidis, et see tuleb omaks võtta aprioorselt, sest muidu on teaduse tegemine võimatu ja igasugused ootused tuleviku suhtes õigustamatud: "Teaduse üldised printsiibid, nagu näiteks usk seaduste universaalsesse valitsemisse ning usk, et igal sündmusel peab olema põhjus, on sama täielikult sõltuvad induktsiooniprintsiibist nagu meie argielu uskumused." 
Eestis on induktsiooniprintsiipi uurinud Jüri Eintalu.
Zürichi järv

Zürichi järv asub Euroopas Šveitsis.
Tema pindala on 90 ruutkilomeetrit, suurim sügavus 143 meetrit. Veetase 406 meetrit üle merepinna. Läbi järve voolab Limmati jõgi, selle väljumiskohas asub Zürichi linn.
Salamína saar

Salamína (kreeka "Σαλαμίνα", rööpnimi Koúlouri ("Κούλουρη"); vanakreeka Salamis) on Kreekale kuuluv saar Egeuse meres, üks Saroni saartest. 
Saare pindala on 95 km².
Lõunast, idast ja edelast külgneb Salamína Saroni lahega, põhjas aga Elefsína lahega. Kirdes lahutab teda mandrist Salamína väin, läänes, Mégara lähedal on teine kitsas väin – Mégara väin. 
Saare keskasula on Salamína.
Kulutus

Kulutus ehk kulumine ehk denudatsioon on protsesside kogum, mis väljendub Maa reljeefi tasandumises.
Kulutus toimub eksogeensete protsesside tagajärjel. Kulutus on laiem mõiste kui erosioon, ehkki neid peetakse tihti sünonüümideks. Kulutus hõlmab peale erosiooni ka Maa gravitatsioonijõu toimel materjali merepinnale lähemale transportimist.
Denudatsiooni põhjustavad põhiliselt vesi ja tuul. Vesi võib esineda erineval kujul: vooluvesi, vihmavesi, liustikud, merelained jne. Kui ei oleks denudatsiooni tasakaalustavaid tegureid, oleks maapind ilma reljeefi iseärasusteta tasandik. Denudatsiooni tasakaalustavad põhiliselt maakoore isostaatilised liikumised ning vulkaanilised nähtused. Jõed on peamised setete kandjad. Näiteks Mississippi jõgi kannab aastas Mehhiko lahte umbes 500 miljonit tonni setteid.
Salamína

Salamína on linn Kreekas Salamína saarel Salamína lahe kirderannikul.
Daugavpils

Daugavpils () (ka "Väinalinn"; latgali "Daugpiļs", saksa "Dünaburg", valgevene "Дзьвінск") on linn Lätis Väina jõe keskjooksul. Ta on Latgale ajalooline keskus. Asub 25 km kaugusel Leedu piirist ja 35 km kaugusel Valgevene piirist. Daugavpils on Läti kõige lõunapoolsem linn.
Daugavpils on 1. järgu haldusüksus – keskalluvusega linn ("republikas pilsēta"). Daugavpilsi linnapea on alates 1. juulist 2021 Andrejs Elksniņš.
Linna eestikeelne nimi Väinalinn on kirjakeelne tõlkenimi, mis esines 1930. aastatel avaldatud sõnaraamatutes. Varem on eesti keeles linna tuntud saksakeelse nimega (Dünaburg) või selle mugandustega: Düünaburi, Dünaburi.
Rahvastik.
Linna elanikest olid 2011. aastal 53,6% venelased, 19,8% lätlased ja 14,2% poolakad.
Sport.
Daugavpilsi edukamad jalgpalliklubid on FC Daugava ja Dinaburg FC.
Daugavpilsi linnaosad.
Järgmised Daugavpilsi linnaosad Daugava lõunakaldal ehk Sēlijas:
Jõe põhjakaldal ehk Latgales asuvad järgmised linnaosad:
Ajalugu.
Liivimaa ordu Dünaburgi komtuurkonna esimene komtuur on teada umbes 1245. aastast, kuid seejärel hävitati linnus peagi leedulaste poolt. Millal komtuurid uuesti ametisse asusid, pole täpselt teada, järgmine neist on teada alles 1387. aastast. Viimane Dünaburgi komtuur lahkus ametist 1559. aastal, mil linnus anti üle Poola vägedele.
Dünaburgi komtuur oli üks olulisemaid ordukäsknikke ja kuulus tihti kõrgeimasse ordunõukokku. Komtuuri tähtsus oli tingitud Dünaburgi ordulinnuse asukohast, teel Pihkva vürstiriigist Leedu suurvürstiriiki.
Rzeczpospolitasse kuulumise ajal sai Dünaburg (Daugavpils) 1582. aastal linnaõiguse. Aastatel 1656–1667 oli Vene vallutuste aegu linna ametlik nimi Borissoglebsk. Pärast 17. sajandi Rootsi-Poola sõdasid jäi linn Rzeczpospolita koosseisu Liivimaa vojevoodkonnas.
Pärast Latgale liitmist Esimesel Poola jagamisel 1772. aastal Venemaa keisririigiga liideti Dünaburg Pihkva kubermanguga, 1802. aastast aga Vitebski kubermanguga, mille koosseisus nimetati linn kubermangulinnaks, mis aastatel 1893–1920 kandis ametlikku venekeelset nime Dvinsk.
Aastal 1810 alustati sinna Daugavpilsi kindluse rajamist, mille alla jäi endine vanalinn ja mis moodustab praegu Cietoksnise (eesti keeles Kindluse) linnaosa. Uus (tänapäeva linnakeskus rajati ülesvoolu Jaunā Forštate (eesti keeles Uue Eeslinna) eeslinna asemele.
Aastatel 1852–1862 rajati laiarööpmeline Peterburi–Varssavi raudtee. Raudtee pikkus oli koos haruliinidega 1280 km. Raudtee trass kulges läbi Gattšina, Luga, Pihkva, Ostrovi, Põtalovo, Režitsa, Dünaburgi, Vilno, Landvarovo, Grodno ja Białystoki.
Linnas sündis 1903. aastal hilisem ameerika kunstnik Mark Rothko.
Turaida

Turaida (liivi "Toreida, Toraid", oletatavalt 'Taara aed', saksa "Treyden" või "Treiden") on endine asula Sigulda linna territooriumil (Koiva paremal kaldal) Lätis.
Territooriumile on loodud Turaida muuseum-kaitseala, kus paiknevad Turaida luteri kirik, Turaida Roosi haud, Turaida skulptuuride park, Kirikumägi, Turaida mõis ning Turaida linnus.
Krimulda

Krimulda (saksa keeles "Kremon" või "Cremon") on endine küla Sigulda linna piires Koiva paremal kaldal.
Krimuldas asuvad Riia peapiiskopile kuulunud Krimulda piiskopilinnuse varemed (varemeis 1630-ndaist) ning Krimulda mõisa rajatud sanatoorium. Ordulinnuse kohal või Suvorovi mäel asus 13. sajandi alguseni Koiva liivlaste Krimulda muinaslinnus.
Krimuldal on köisraudteeühendus Koiva vastaskaldal asuva Sigulda kesklinnaga.
Krimulda kirik on teada aastast 1205 ja see on Läti vanim kirik. Kirik ise asub Krimulda keskusest mitu kilomeetrit eemal ja jääb Krimulda piirkonna alale.
Krimuldas asus keskajal Riia peapiiskopkonna toomkapiitli residents.
Vasalemma jõgi

Vasalemma jõgi (ka "Tekme jõgi, Tekma jõgi") on jõgi Eestis Harjumaal. Jõgi kuulub Harju alamvesikonda. Selle keskkonnaregistri kood on VEE1099200.
Jõgi algab Raplamaalt Lümandu küla maadelt (Lümandu allikad), voolab läbi Saue valla lõunatipu, läbi Lääne-Harju valla ning suubub Pakri lahte. Suue on Madise ja Laoküla vahel. Teel läbib Kernu paisjärve ja Töökmanni järve. Jõge nimetatakse ülemjooksul ka Lümandu jõeks ja keskjooksul ka Ruila jõeks.
Varem läbis jõgi ka Ruila paisjärve, kuid see kaotati 2024. aastal, et luua kaladele paremad tingimused rändeks ja kudemiseks.
Parempoolsed lisajõed on Kanarbiku kraav, Ohtu peakraav, Maeru oja, Kloogajärve oja.
Vasakpoolsed lisajõed on Haiba oja, Munalaskme oja, Pagula kraav, Metsapere peakraav.
Suuremad neist on Munalaskme oja ja Maeru oja.
Jõe pikkus on 50,4 km, jõgikonna pindala on 395,6 km², veepinna absoluutne kõrgus jõe lähtel on 50,0 m. Jõgi on avalik veekogu.
Piirangud.
Kalapüügieeskiri keelab Vasalemma jões kalapüügi Vanaveski paisust suudmeni aasta läbi, välja arvatud silmupüük silmutorbikuga ning vähipüük vähimõrra ja vähinataga. Aasta läbi on keelatud püük suudmele lähemal kui 1000 m. 1. septembrist kuni 31 oktoobrini on keelatud püük suudmele lähemal kui 1500 m. 2019. aastast alates on lisaks keelatud kalapüük tähtajaliselt, 1. septembrist 31.jaanuarini Munalaskme oja suudmest Vanaveski paisuni.
Looduskaitse.
Vasalemma jõe hea hüdromorfoloogilise kvaliteedi tõttu on seal välja kujunenud väärtuslik jõeelustik. Sellepärast on jõe alamjooks (suudmest kuni Kloogajärve oja suudmeni (9 km)) nimetatud Natura 2000 alaks (Vasalemma loodusala). Peaasjalikult kaitstakse seal jõge kui elupaika (EL Loodusdirektiivi tüüp 3260) ja selles elavaid loomi: kaladest esineb jõesilmu, lõhet, võldast ja hinki, veeselgrootutest rohe-vesihobu ja paksukojalist jõekarpi, imetajatest saarmast. Jões elavatest looduskaitsealustest liikidest leiab seal võldast ja hinki (III kategooria) ja paksukojalist jõekarpi (II kategooria). Jõe lähte piirkonnas asub Lümandu maastikukaitseala. Klooga raba lähistel on jõel Urba hüdromeetriajaam.
Taristu.
Jõel asuvad Töökmani sild ja Vasalemma sild. 1939. aastal ehitati Vasalemma raudteejaamast haruraudtee Murru vangla juurde, mis kulges üle Vasalemma jõe.
Vasalemma jõe lisajõed.
"Sulgudes lisajõe järk – suubumine vasakult (v) või paremalt (p) – lisajõe suudme kaugus peajõe suudmest."
Latgale

Latgale (latgali keeles "Latgola") on Läti ajalooline ja etnograafiline piirkond riigi idaosas. 
Ajalugu.
Muinasaegne latgalite asuala jäi liivlaste ja seelide aladest itta, ulatudes Velikaja jõeni. Latgalite läänepoolne asuala jagunes 13. sajandi alguses teadaolevalt Tālava ja Adzele maa(konda)de (läti keeles "zemes") ning Koknese (koos seelide ja idaslaavlastega) ja Jersika vürstiriikide vahel. Tālava, Adzele, Koknese ja umbes pool Jersikast asusid praeguse Vidzeme alal.
Tänapäevane Latgale hõlmab Vana-Liivimaa Aiviekste-Pededze ja Daugava jõest idas asuva ala, mis pärast 17. sajandi Rootsi-Poola sõdasid jäi Rzeczpospolita koosseisu, Liivimaa vojevoodkonnana. 
Esimese Poola jagamise tagajärjel 1772. aastal läks Latgale, kunagile Poola Liivimaa vojevoodkond, Dvinski provintsina Venemaa keisririigi, algselt Pihkva kubermangu ja hiljem Vitebski kubermangu koosseisu. Vitebski kubermangu koosseisus olid Latgale alad 1777. aastast jaotatud maakondadesse Dvinski (Daugavpilsi) ("Двинский (Даугавпилсский)"), Rēzekne ("Режицкий (Резекненский)") ja Ludza ("Люцинский (Лудзенский)") maakonnad. Kuna alad asusid väljaspool Balti erikorraga Läänemere kubermangude territooriumi, kasutati haldusüksuste kohta Venemaa sisekubermangudega analoogselt nimetust "ujezd" ehk maakond.
Latgales räägitakse läti keelest mõnevõrra erinevat latgali keelt. Poola võimu ajal toimunud vastureformatsiooni tulemusena valitseb seal katoliku usk. Latgale on ka vene õigeusu vanausuliste asumispiirkond Lätis.
Suuremateks keskusteks on Daugavpils ("Daugpiļs") ja Rēzekne ("Rēzne").
Sellele piirkonnale on iseloomulik põllumajanduse suur osatähtsus majanduses, eakate suur osakaal (noored on asunud Riiga) ning keskmisest väiksem lätlaste osakaal rahvastikus.
Latgale oli kuni 1918. aastani võrreldes teiste Läti aladega mahajäänum piirkond. Liivimaa ja Kuramaa kubermangust eristas teda madalam kirjaoskuse tase – maakonniti 47–53% Liivimaa 93–96% ja Kuramaa 85–92% vastu. Pärisorjus kaotati Latgales alles 1861 (Kuramaal 1817, Liivimaal 1819). Pärast Läti Vabariigi loomist tekkisid tingimused arengu ühtlustamiseks.
Noored Sotsiaaldemokraadid

Noored Sotsiaaldemokraadid on Sotsiaaldemokraatliku Erakonna noorteorganisatsioon.
Noortekogu asutati 12. detsembril 1992 tollase Eesti Sotsiaaldemokraatliku Partei (ESDP) noortekoguna ja see kandis nime Eesti Sotsiaaldemokraatlik Noorteliit. 1998. aastal liituti Eesti Maa-Keskerakonna noortekoguga Noored Tsentristid ja võeti ühinenud noortekogu nimeks Noored Mõõdukad. Varem, 1996. aastal olid liitunud EMKE ja ESDP. &lt;br&gt;2000. aastal liituti Eesti Rahvaerakonna Noortekoguga. Praegune nimi on 2003. aastast, sellega oli ta emaerakonnale teenäitajaks. 
Noored Sotsiaaldemokraadid kuuluvad 1996. aastast Noorte Sotsialistide Rahvusvahelisse Liitu ("International Union of Socialist Youth") ja 2001. aastast ühendusse Euroopa Noored Sotsialistid ("Young European Socialists"). Samuti on Noored Sotsiaaldemokraadid ühenduse Põhjala Noored Sotsialistid ("Nordic Young Socialists") liige.
Noorteühendust juhib Maris Neeno.
Ideoloogia.
Noorte Sotsiaaldemokraatide poliitiline programm toob aadetena välja võrdsuse, õigluse ja solidaarsuse. Oma eesmärgina toovad nad välja demokraatliku ja tasakaalustatud ühiskonna, kus kõigile ühiskonnaliikmetele on tagatud eneseteostamise võimalus ning õiguste ja võimaluste võrdsus. Nende nägemuse kohaselt peaksid ühiskonnas olema tagatud inimõigused, hinnatud humanistlikud väärtused ning toimima koostöö ja ühised huvid.
Noorte Sotsiaaldemokraatide kui ka Sotsiaaldemokraatliku Erakonna teostatav sotsiaalpoliitika on õiglane, hooliv ning ühtlasi turvatunnet tagav. Noored Sotsiaaldemokraadid seisavad solidaarse tervishoiusüsteemi eest, kus igaüks saab vastavalt oma vajadustele arstiabi, ilma et arsti vastuvõttu peaks kinni maksma. Taolist süsteemi tagab tööandja igakuine sotsiaalmaksu maksmine, millest 13-protsendiline osakaal laekub ravikindlustuse vahenditesse.
Noorte Sotsiaaldemokraatide kaks põhieesmärki on levitada sotsiaaldemokraatlikku mõtteviisi ja harida oma organisatsiooni liikmeid, kujundamaks neist täisväärtuslikke kodanikke, kes mõistavad ühiskonna toimimist ning hoolivad selle käekäigust.
Noortekogu klubid.
Vastavalt põhikirjale moodustatakse noortekogu klubid maakondades, linnades või valdades tegutsevatest liikmetest. 
Klubide juhatusse kuuluvad juht ja üldkogu valitud täiendavad juhatuse liikmed. Klubi juhatus peab koosolekuid vähemalt kord kuus, välja arvatud juulis. Klubijuhid kutsuvad kokku ning viivad läbi klubi juhatuse koosolekud, vajadusel kuulutavad välja klubi üldkogud. Klubi kõrgeim organ on üldkogu (klubi liikmete üldkoosolek), mille juhatus kutsub kokku vähemalt kord aastas. Klubi üldkogu ja klubi juhatuse koosolekud protokollitakse. 
Noortekogul on Tallinna klubi, mida juhib Andreas Randoja; Tartu klubi, mida juhib Peeter Samoldin; ja Viljandi klubi, mida juhib Liisa Kivilaan.
Valmiera

Valmiera () (eesti keeles "Volmari", saksa keeles "Wolmar") on linn Lätis Vidzemes, Valmiera piirkonna keskus. Asub Koiva jõe ääres. Linna kaguosas asub Valga–Riia raudteeliinil Valmiera raudteejaam.
Halduslikult on see 1. järgu haldusüksus – vabariikliku keskalluvusega linn. Linn asub 50 km kaugusel Eesti piirist ja 107 km kaugusel Riiast.
Valmieras asub 1996. aastal avatud Vidzeme Kõrgkool.
Linnas eristatakse järgmisi linnaosasid: Apakšstacija, Banāni, Burkānciems, Centrs, Dīvaliņa, Eksporta rajons, Gaides rajons, Georga Apiņa ielas rajons, Graudu ielas rajons, Jāņparks, Kārliena, Kaugurmuiža, Krāču kakts, Misas rajons, Pārgauja, Pauku priedes, Putniņi, Putriņas, Savariņas, Semināra ielas rajons, Šķesteri, Zvirgzdukalns, Veides ielas rajons ja Viesturi. 
Kaitstavad objektid.
Muinsusmälestistest on linnas riikliku kaitse all Valmiera vanalinn, Volmari Püha Siimoni kirik (sealhulgas kiriku kantsel ja selle maalingud, seinamaaling-epitaaf, P. Tilihami hauaplaat, kiriku orel, orelirõdu ja selle maalingud, ning J.F Schröderi mälestustahvel), Valmiera õpetajate seminari hoone aadressil Leona Paegles iela 40, Valmiera ordulinnuse varemed ja linna ning linnuse kindlustised. Regionaalse kaitse all on Kauguri talumeeste kalmistu, Riikliku Maapanga hoone aadressil Rīgas iela 40, ja hiiepaik Jumalasaareke ("Elku saliņa").
Looduskaitse all on Putriņi tamm, veel üheksa tamme, kaksteist mändi, Euroopa lehis, kaks pärna, arukask, raberemmelgas Kārļa Blaumaņa iela 17, veel kaks remmelgat Putriņi mets, Kauguri laas, Pauki männik, Pārgaujas iela tammed, Jāņa Enkmaņa iela allee, Tērbatas iela tammeallee tammed, Dīvaliņa iela allee, Jāņa Daliņa iela allee, Raiņa iela allee, Tērbatas iela allee, Viestura allee, Lucase mõisa pärnad, Muuseumi Püha tamm, Puhkepark ja Koiva järsakkallas.
Ajalugu.
Linna territooriumil asus Volmari ordulinnus (saksa "Wolmar", läti "Valmiera", ladina "Woldemaria"). Linnaks sai Valmiera aastal 1323.
1738. aastal loodi Valmierasse Hernhuutlliku vennastekoguduste liikumise õpetajate seminar, mis pidi andma maarahvale oma soost jutlustajad. Seminar suleti, kui vennastekoguduste tegevus keelustati 1743. aastal, Venemaa keisrinna Jelizaveta I poolt.
Aastatel 1839–1849 tegutses Volmaris ja 1849–1890 Valgas läti pedagoogi ja muusiku Jānis Cimze (1814–1881) juhitud Liivimaa kihelkonnakooliõpetajate ja köstrite Cimze seminar.
Valmiera on ajalooline piirkondlik keskus Läti aladel Valmiera kihelkonnas ja Volmari kreisis Liivimaa kubermangus. XVII sajandil hakkas linna läbima Peterburi–Riia postimaantee, hiljem ühines seal sellega veel Tallinna–Pärnu–Riia postimaantee uus trass.
1944. aasta septembris hävis sõjategevuse käigus kolmandik linnast ja peaaegu kogu Valmiera ajalooline keskus. Aastatel 2009–2021 oli Valmiera vabariigilinn.
Rahvastik.
Arvestuslikel andmetel oli 1. jaanuaril 2011 Valmiera elanikest lätlasi 81,9%, venelasi 12,4%, valgevenelasi 1,9% ja teistest rahvustest inimesi 3,9%.
Strenči

Strenči (saksa keeles "Stackeln") on linn Lätis Vidzemes Valmiera piirkonnas. Asub Koiva jõe ääres. 
Uuel linnakalmistul asub mälestusmärk Teises maailmasõjas hukkunud Nõukogude sõdurite ühishaual.
Kaitstavad objektid.
Strenči haigla direktori maja on kultuurimälestisena regionaalse kaitse all.
Linna põhjaosa asub Põhja-Vidzeme biosfääri kaitsealal, lõunaosa Ziemeļgauja kaitstaval maastikul. Looduskaitse all on harilik ebatsuuga on Dravase tamm ja Strenči Suur mand.
Ajalugu.
Strenči kohale tekkis asustus XVII sajandil, mil avati Peterburi–Riia postimaantee. Aastal 1889 avati Riia ja Pihkva vahelisel raudteel Stackelni raudteejaam, tänapäevane Strenči raudteejaam Valga–Riia raudteeliinil. Aastal 1905 sai Strenčist alev. Aastal 1899 hakati Liivimaa rüütelkonna eestvedamisel raudtee ja maantee vahelisele metsasele alale ehitama Liivimaa kubermangu psühhoneuroloogiahaiglat, mis valmides (1907) oli üks oma aja moodsamaid. Ka luteri kirik valmis 1907. aastal.
Eesti vabadussõja ajal toimusid alevi all ägedad lahingud Eesti soomusronglaste ja Punaarmee sõdurite vahel. Strenči lähedal asub seal langenud Eesti soomusrongide divisjoni ülemale kapten Anton Irvele püstitatud mälestusmärk.
Linn 1928. aastast. 1941. aastal hukkasid Nõukogude repressiivorganid sarnaselt Kuressaare massimõrvaga ilma õigusliku aluseta 24 linna elanikku. 1943. aastal hukkasid Saksa okupatsioonivõimud kõik psühhoneuroloogiahaigla patsiendid. 1949. aastast küüditati 20 linna elanikku. 2009. aastani kuulus Valka rajooni. Aastatel 2009–2021 oli linn Strenči piirkonna keskus.