tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Alexander von Essen

Alexander von Essen (3. jaanuar 1595 (vkj 24. detsember 1594) Riia, Liivimaa hertsogkond Rzeczpospolita – 11. oktoober (vkj 1. oktoober) 1664 Tallinn, Eestimaa Rootsi kuningriik) oli baltisaksa päritolu Rootsi sõjaväelane ja diplomaat, Eestimaa aadlik.
Elulugu.
Alexander von Essen sündis mitme Kuramaal asuva mõisa omaniku Thomas von Esseni ja Anna von Nierothi pojana.
16-aastaselt läks ta mööda Euroopat ringi rändama ning võitles Hollandi, Veneetsia, Hispaania, Savoia ja Poola-Leedu vägedes.
1622. aastal teenis ta juba Rootsi sõjaväes, teenides kaptenina Karjala maarügemendis. 1625. aastal ülendati ta ooberstleitnandiks ja suunati Liivimaale. 1626. aastal ülendati ta ooberstiks ja määrati Pohjanmaa rügemendi ülemaks. Sellele ametipostile jäi ta 1631. aastani. 1626–1629 võitles ta oma rügemendiga Poola-Rootsi sõjas. Pohjanmaa rügemendis teenis tema otsese alluvana ooberstleitnant Axel Lillie, kellest sai hiljem feldmarssal, kuningliku Sõjakolleegiumi president ning Liivimaa kindralkuberner.
1635. aastal ülendati ta jalaväe kindralmajoriks ja teenis seejärel Kolmekümneaastases sõjas Preisimaal asuvas armees.
18. septembril 1643 sai ta naturalisatsiooni korras Rootsi aadlikuks kuid ei kantud Rootsi aadlisuguvõsade loendisse.
Alexander von Essen oli 1648. aastast Liivimaa maanõunik ja 1655. aastast Eestimaa maanõunik.
1655. aastast võttis ta koos Rootsi saadiku vabahärra Gustaf Bielke ja Philipp von Krusenstiernaga osa Rootsi-Vene läbirääkimistest Moskvas. 1655–1658 oli ta Venemaal vangistuses. Pärast 1658 sõlmitud Vallisaare vaherahu naasis ta 1659. aastal.
Alexander von Essen suri 1664. aastal ja maeti Tallinna Niguliste kirikusse.
Talle kuulusid Eestimaal Järvamaa Esna, Prandi ja 1630. aastast Ruhja kihelkonnas (läti k Rūjiena) asunud Naukšēni (eesti Nausküla, saksa Naukschen) mõis.
Perekond.
Alexander von Essen abiellus Magdalena von Ungerniga, kes oli Ungurmuiža mõisniku Georg von Ungerni ja Elisabeth Budde tütar. Abielust sündis 15 last:
Laguahel

Laguahel ehk lagunemisahel ehk detriitahel on ökosüsteemis funktsioneeriv toiduahel, mis baseerub detriidi ehk pudeme olemasolul ja ühtlasi algab sellest. Laguahelatel on eriti tähtis osakaal metsaökosüsteemides.
Laguahela moodustavad organismid (detritovoorid) tarbivad detriiti. Laguahel võiks välja näha selline: mingile, enamasti raskesti lagundatavale orgaanilisele osakesele (näiteks okka tükk) kogunevad esmased selle tarbijad (näiteks bakterid, mikroseened), kes omakorda süüakse ära neist toituva organismi poolt. Viimase baktereist toituva organismi väljaheited on mõnevõrra degradeerunumad kui algne aine ning väljaheidet hakkavad uuesti sööma bakterid jt, kes võivad taas sattuda sama organismi seedekulglasse ehk kes sööb sisuliselt ära siis jälle oma mikroorganismidega kaetud väljaheiteid. Protsess kestab seni, kuni orgaaniline aine on mineraliseerunud anorgaanilisteks ja taaskasutatav primaarprodutsentidele.
Põhjatihane

Põhjatihane ("Parus montanus", sünonüüm "Poecile montanus") on linnuliik tihaslaste sugukonnast tihase perekonnast.
Levila.
Põhjatihane on laialt levinud pideval areaalil Euraasia parasvöötmes Inglismaast, Šotimaast ja Norrast läbi Siberi taigavööndi kuni Mandžuuria, Jaapani, Sahhalini, Kamtšatka poolsaare ja Korjakimaani. Levila põhjaosades on põhjatihane tavaline, lõunaosades paigutisem. Kesk-Siberis on põhjatihane arvukaim tihaseliik .
Eestis on põhjatihase pesitsusaegseks arvukuseks hinnatud 70 000 – 130 000 paari, talviseks arvukuseks 300 000 – 600 000 isendit.
Välimus.
Põhjatihane on salutihasega väga sarnane. Tal on salutihasest suurem pea ja kohevam sulestik. Hea eristustunnus salutihase ja põhjatihase vanalindudel on põhjatihase tiiva küünrahoosulgede heledatest välisservadest moodustunud laik. Põhjatihase ja salutihase noorlinde on üksteisest raskem eristada. Kesk- ja Lääne-Euroopa alamliigid on salutihasega märksa sarnasemad. Põhjatihase tunnuslikke häälitsusi on venitatud nasaalne karedakõlaline "däää däää". Põhjatihasel on kaks erinevat laulu. Kevadlaul on heledakõlaline ""djüü-djüü-djüü"..." või "diü-diü-diü", mis sarnaneb vahel mets-lehelinnu kurvakõlalise lauluga. Teine laul koosneb kurinatest, viledest, vaiksetest sidinatest ja trilleritest.
Toitumine.
Põhjatihane eelistab toiduotsingutel põõsa- ja puhmarinnet ning puude alavõra. Toiduks on putukad, ämblikud ja teised selgrootud, talvepoolaastal toitub rohkem seemnetest ja marjadest. Kogub toitu tagavaraks. 
Elupaik.
Eestis on põhjatihane levinud igasugustes okas- ja segametsades, Lääne-Eestis ka lehtmetsades. Skandinaavias, Euroopa idaosas ja Siberis asustab ta okasmetsi, sageli rabade lähedal asuvaid kuusemetsi. Lääne- ja Kesk-Euroopas eelistab lehtpuistuid. Mägedes leidub teda kuni metsapiirini. Soomes pesitseb ka tundra kasevööndis, teda on seal korduvalt täheldatud polaarjoone taga talvitamas.
Pesitsemine.
Põhjatihane rajab pesa pehkinud puutüvve. Pesaõõne uuristavad mõlemad vanalinnud või kasutavad teiste suluspesitsejate vanu pesaõõsi, neid vajaduse korral laiemaks uuristades. Pesakastides pesitseb harva. Pesa koosneb kõrtest, niinest, samblast ja samblikust ning selle ehitab valmis emaslind. Täiskurnas on 5–10 muna, need on valged, punakaspruunide tähnidega. Emaslind haub umbes kaks nädalat. Pojad lendavad pesast välja 17–19 päeva vanuselt. Pesitseb ühe korra aastas.
Ülenurme valla lipp

Ülenurme valla lipp on Tartu maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Ülenurme valla lipp.
Lipp kinnitati Ülenurme valla volikogu määrusega 14. oktoobril 2008 ning õnnistati Tartu Maarja kirikus sealse koguduse õpetaja Peeter Paenurme poolt 24. veebruaril 2009.
Lipu kirjeldus.
Ülenurme valla lipuks on ristkülikukujuline kangas, mis jaotub horisontaalsuunas laineliselt kolmeks laiuks – ülemine ja alumine kollased, keskmine aga roheline. Kollase laiu laiuseks on 1 ühik ja rohelise laiul 2 ühikut. Rohelise laiu keskel on kollane vannasader.
Lipu normaalmõõtmed on 105×165 cm ning proportsioonid 7:11.
Põhjendus.
Lainelõige tähistab Emajõe lähedust vallale. Kollane vannasader rohelisel taustal sümboliseerib paikkonna ajaloolist seotust põllumajandusega ja ühtlasi osutab, et valla territooriumil asub Eesti Põllumajandusmuuseum, mille logoks on samuti vannasader. 
Kollane värv sümboliseerib küpsust ja viljakust, roheline aga loodust, põllundust, noorust ja elu.
Adam Olearius

Adam Olearius (õieti Adam Ölschläger, ladinapäraselt ka Asconios Olivarius, pseudonüümina Adonis; 24. september 1599 Aschersleben – 22. veebruar 1671 Gottorf, Schleswig) oli saksa päritolu geograaf, teadlane ja poliitik.
Maadeavastamisreiside kohta koostas ta üksiksjalikke kirjeldusi, milles ühes "Uus Pärsia reisikiri", on kirjeldatud ka Eestimaa elu-olu 17. sajandil (1633. aastal).
Holstein-Gottorfi hertsogi Friedrich III saatkonna reisid Venemaale ja Pärsiasse toimusid aastail 1633–1639. Eesmärk oli avada idakaubandusele tee Schleswigist Venemaa kaudu Pärsiasse. Esimene reis suundus 1633–1635 Hamburgist Liivi- ja Ingerimaa kaudu Moskvasse, kus valmistati ette diplomaatilisi kontakte.
Teine ehk Pärsia reis kulges aastail 1635–1637 Hamburgist läbi Tallinna, Narva, Alutaguse, Moskva, Nižni Novgorodi, Kaasani, Samara, Tsaritsõni, Astrahani, Derbenti tolleaegsesse Pärsia pealinna Isfahani. Tagasi Schleswigisse jõuti 1639. aastal.
Saatkonna sekretärina ja oma aja Euroopa parima orientaalkeelte tundjana reisi kaasa teinud Adam Olearius koostas raamatu, mis oli seni põhjalikem kirjeldus Euroopa jaoks tollal veel väga müstilise Venemaa ja veelgi kaugema ning muinasjutulisema Pärsia kohta.
Pärast Pärsia reisilt naasmist tegeles Adam Olearius kõikvõimalike muude teadusharude – matemaatika, füüsika, ajaloo ja geograafiaga, teenides ära hüüdnime "Holsteini Plinius" ja "Gottorfi Odüsseus". Tema järelevalve all ehitati 1654–1664 kuulus Gottorfi gloobus läbimõõduga 3,5 meetrit, mille pealispinnal kujutati maakera, sees aga taevasfääre. Gloobuse sees oli laud, mille ümber mahtus istuma 10 inimest.
Hans Heinrich von Rosen (1703–1780)

Hans Heinrich von Rosen (ristiti 20. oktoobril (vkj 9. oktoobril) 1703 Tallinnas; suri 19. oktoobril (vkj 8. oktoobril) 1780 Karinu mõisas) oli Eestimaa aadlik ja mõisnik.
Hans Heinrich von Rosen sündis Lehmja ja Karinu mõisniku Hans Heinrich von Roseni (surnud 1703) ja Anna Margaretha von Staali pojana.
Talle kuulusid Harjumaa Jüri kihelkonna Lehmja, Järvamaa Järva-Jaani kihelkonna Karinu, Peetri kihelkonna Prandi ja Silmsi mõis.
Ta töötas meeskohtunikuna.
Perekond.
Hans Heinrich von Rosen abiellus 1723. aastal Tallinnas Helene von Bockiga (1699–1761), kes oli Wolmar Johann von Bocki (1672–1710) ja vabapreili Anna Helene von Wrangelli tütar, ning Berend Johann von Bocki õde. Abielust sündisid:
Abielust sündis veel kaks poega ja viis tütart kes kõik surid noorelt.
Sugupuu.
Viited:
Johan Kuhhi

Johan Kuhhi (30. detsember 1865 Kähri vald, Võrumaa – 14. juuli 1939) oli eesti kaupmees.
Rändas nooruses lauljana Euroopa ja Aafrika maades, oli alates 1902. aastast Tartu Kaubahoovis pudukaupluse omanik. Kaubandus-Tööstuskoja 2. sektsiooni liige.
Taigatihane

Taigatihane ("Parus cinctus", sünonüüm "Poecile cinctus") on linnuliik tihaslaste sugukonnas tihase perekonnas. Taigatihane on Eestis eksikülaline.
Levila.
Taigatihane on levinud hajusa kuni suhteliselt tavalise haudelinnuna Euraasia põhjaosas Skandinaavia kesk- ja põhjaosast läbi Siberi kuni Alaskani ja Kanada loodeosani. Ta on tihastest ainus liik, kes on levinud nii Euraasias kui Põhja-Ameerikas. Taigatihane on paigalind. Eestisse on ta sattunud üksikutel kordadel, esmakordselt kohati teda Kablis 1977. oktoobris .
Välimus.
Taigatihane on põhjala karmide oludega kohastunud koheva sulestikuga, suure pea ja pika sabaga tihane. Üldpikkus 13,5–14 cm. Tal on tumepruun lagipea, laialt mustjaspruun kurgualune ja kaneelpruun selg. Põsed ja alapool valged, tiivasuled mustjad heledate servadega, kehakülgedel on pruunikas varjund. Häälitsused on mitmekesised, paljud neist sarnanevad põhjatihase omadega. Laul on kähedavõitu ""tsip tsjiep tsjiep" või lühike jada, nt "ptirie-lii, ptirie-lüü, ..."".
Elupaik.
Taigatihane asustab vanu kuuse-, männi- ja lehisemetsi ja tundrakaasikuid, sageli jõgede kaldametsi. Majandatavates metsades eelistab ta tihedaid okaspuistuid vanade puudega, mille tüvesid katab kõdu.
Toitumine.
Taigatihase toiduks on putukad, teod, ämblikud ja seemned. Talvel külastab prügikohti ja lindude toidulaudu. Ta kogub aasta läbi rohkesti toiduvarusid. 
Pesitsemine.
Taigatihase pesitsusperiood on mais-juunis. Emaslind ehitab pesa puuõõnde maast kuni viie meetri kõrgusele. Pesitseb ka pesakastides. Pesa koosneb samblast ja rohust ning on tihedalt vooderdatud karvade ja jõhvidega. Kurnas on 4–11, tavaliselt 6–10 muna. Taigatihane pesitseb korra aastas. Vanalinnud on väga paiksed, nad püsivad oma territooriumil aasta läbi. Taigatihane talub edukalt Siberi –60 °C pakast.
Tiit Tarlap

Tiit Tarlap (13. november 1954 – 24. veebruar 2017 Sindi) oli eesti kirjanik. 
Ta kutsuti 1986. aastal Nõukogude sõjaväe kordusõppustele ning viidi likvideerima Tšornobõli tuumaelektrijaama avarii tagajärgi. 
Looming.
Ta kirjutas peamiselt märuliulmet, aga ka krimi- ja seiklusjutte.
Tema esimene ulmejutt "Tänav akna taga" ilmus 1988. aastal ajakirja Noorus juuninumbris. Tema loomingut on ilmunud maakonnalehtedes järjejuttudena, näiteks Liivimaa Kulleris ja Pärnu Postimehes. Mõned lood on ilmunud ka ajakirjades Horisont ja Favoriit.
Tšornobõlis kogetu innustas teda kirjutama raamatu "Tšernobõl 1986", mis ilmus 1993. aastal. Sama aasta märtsis ja aprillis ilmus ajalehes Liivimaa Kuller Tarlapi jutu "Õnn kestab igaviku...". 1993. aasta lõpust 1994. aasta suveni avaldas nädalaleht Kesknädal Tarlapi romaani "Kurjuse tund" ning 1993. aastal avaldas sama nädalaleht ka tema teist romaani "Vampiirilõks". 
1995. aasta juulist kuni sama aasta lõpuni avaldas Pärnu Leht osaliselt Tarlapi romaani "Väga pikk päev". See romaan ilmus tervikuna 2002. aastal ajalehes Lääne Elu. 2001. aastal avaldas Lääne Elu Tarlapi lühiromaani "Liivakella kael". 
Tarlapi esimene raamat "Viiking, kes armastas haisid" ilmus 2001. aasta lõpus. 
2002. aastal avaldas eesti ulmekirjanduse ekspert ja toimetaja Raul Sulbi oma teoses "Eesti ulme antoloogia" Tarlapi ulmekirjandust.
2005. aastal kirjastas Tarlap Pärnu Tšernobõli veteranide abiga kogumiku "Kurjuse tund. Koidiku lapsed".
Isiklikku.
Tarlap elas 1980. aastate lõpus ja 1990. alguses Sindis.
Lisaks kirjutamisele mängis ta kitarri ja laulis.
Ta on maetud Sindi vanale kalmistule.
Soojusülekanne

Soojusülekanne on soojuse levimine kõrgema temperatuuriga kehalt madalama temperatuuriga kehale. Niisugust energia kuumemast keskkonnast jahedamasse keskkonda edasikandumise protsessi nimetatakse ka soojusvahetuseks. 
Soojusülekande vormid.
Soojusülekanne toimub kolmel viisil: soojusjuhtivus, konvektsioon ja soojuskiirgus. Soojus levib enamasti korraga kõigis kolmes vormis.
Soojusjuhtivus.
Soojusjuhtivuse korral kandub energia tahkistes edasi mikroskoopiliste aineosakeste vahetu kontakti teel, näiteks kristallivõre sõlmede kooskõlalise võnkumise tulemusena (osakesed ise edasi ei liigu) ja samuti vabade elektronide põrkumisega omavahel ja võresõlmedega; niisuguste põrkumistega seletub metallide hea soojusjuhtivus. Vedelikes ja gaasides kandub soojusliikumise energia edasi molekulide omavaheliste korrapäratute põrgetega (vt termiline energia).
Soojusjuhtivust kirjeldab soojusjuhtivuse seadus, mille kohaselt ajaühikus pinnaelement läbiv soojushulk 
formula_1,
kus formula_2 on aine soojusjuhtivustegur ja formula_3 on temperatuuri gradiendi projektsioon pinnaelemendi formula_4 normaalile formula_5.
Konvektsioon.
Konvektsioon on makroskoopiliste ainehulkade liikumisega kaasnev soojuse levimine vedelikus või gaasis.
Konvektiivse soojusülekande intensiivsust tahke ja vedela või gaasilise keskkonna eralduspinnal iseloomustab soojusülekandetegur, tähis formula_6 (ehitusfüüsikas ka "h") ja ühik vatt ruutmeetri ja kelvini kohta (W/(m2·K)). Seega väljendab soojusülekandetegur 
soojusvoolu vattides (soojushulka sekundis, J/s = W), mis läbib 1 m2 suurust eralduspinda keskkonnatemperatuuride 1 K erinevuse korral.
Soojustehnikas on kasutusel ka soojusläbikandetegur, tähis "k" ja mõõtühik nagu soojusülekandetegurilgi W/(m2·K). Soojusläbikande puhul siirdub soojus läbi piirdetarindi (seina) ühest keskkonnast teise soojusülekande ja soojusjuhtivuse teel. Näiteks kandub soojus kõrgema temperatuuriga õhult seina pinnale, läbib seina soojusjuhtivuse teel ja kandub seina pinnalt üle madalama temperatuuriga õhule.
Soojusläbikandeteguri tähenduses on kasutusel ka termin U-arv ja vastavalt teguri tähis "U".
Soojuskiirgus.
Soojuskiirgus on pideva spektriga elektromagnetkiirgus, mida põhjustab soojusliikumine kiirgavas kehas. Soojuskiirgus oleneb keha temperatuurist ja optilistest omadustest, eriti kiirgamis- ja neelamisvõimest. Soojus levib infrapunakiirgusena peamiselt lainepikkuste vahemikus 0,4 µm kuni 800 µm.
Konguta valla lipp

Konguta valla lipp on Tartu maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Konguta valla lipp.
Lipp kinnitati Konguta valla volikogu määrusega 16. märtsil 2009.
Lipu kirjeldus.
Valla lipuks on ristkülikukujuline kangas, mis on diagonaalselt vardapoolsest ülanurgast valge kitsa laiuga jagatud roheliseks ja siniseks väljaks. Rohelisel (ülemisel) väljal on valge tammelehepaar ning sinisel (alumisel) väljal valge veskikivi. Lipu roheline toon on rahvusvahelise Pantone värvitabeli järgi 355C ja sinine on 285C. 
CMYK: roheline - C94;M0;Y100;K0, sinine - C89;M43;Y0;K0 ja valge - C0;M0;Y0;K0.
RGB: roheline - R0;G150;B69, sinine - R26;G117;B208 ja valge - R255;G255;B255
Lipu proportsioonid on 7:11.
Kuldre Kool

Kuldre Kool on lasteaed-põhikool Võru maakonnas Antsla vallas Kuldre külas.
Kooli ajalugu.
Kuldre Kool on välja arenenud kahest kolmeklassilisest vallakoolist: Möldri koolist ning Kadastiku koolist. Idee Kuldresse uus koolimaja ehitada andis Uue-Antsla Haridusselts (1906–1944). Oma aja kohta moodne maja valmis 1910. aastal.
Esialgu töötas kool neljaklassilisena kahe liitklassiga, umbes 1922. aastast kuueklassilisena viie klassikomplektiga. 
Pärast sõda rajati kooliaed, elektrifitseeriti koolimaja ning asuti rajama kooliesist haljasala.
1960. aastast oli kool kaheksaklassiline. Sama aasta 29. oktoobril tähistati kooli 50. tegevusaastat. 1960. aastate lõpust kimbutas kooli pidev ruumipuudus, sest järjest sulgeti ümbruskonnas – Uue-Antslas, Viselas ja Urvastes – asunud väikese õpilaste arvuga koole.
Uue koolimaja ehitamist alustati 1990. aasta detsembris. Ehituse põhiosa valmis augustis 1995. Võimla ehitus lõpetati 1996. aasta septembris. 1989. aastal nimetati kool Kuldre 9-klassiliseks Kooliks, 1990. aastal Kuldre Põhikooliks. 2005/2006. õppeaastal liideti Kuldre Põhikool ja lasteaed Sipsik Kuldre Kooliks.
Vanas koolimaja hoones tegutsevad lasteaed ja raamatukogu.
Koolijuhatajad ja direktorid.
Esimene koolijuhataja oli August Solman (1910–1915). Kõige kauem on kooli juhatanud Karl Taal (1920–1941). Sõjajärgsetest koolidirektoritest püsisid kõige kauem ametis Ülo Noorväli (1961–1972) ja Arni Saarman (1980–1997). Direktoriametit on pidanud veel Ilja Tuhk (1997–2002), Karin Hellamaa (2002–2011), Rait Laatsit (2011–2016) ja Andrus Kompus (2016–2023). Alates 2023. aasta augustist juhib kooli Signe Vanker.
Haldjaking

Haldjaking ("Calypso bulbosa") on käpaliste sugukonda haldjakinga perekonda kuuluv mitmeaastane taim.
Ladinakeelse nime on ta saanud antiikmütoloogia tegelase nümf Kalypso järgi. Saksa keeles on taime nimi "Norne" Skandinaavia mütoloogia tegelaste, saatusejumalannade nornide järgi.
Tema õied on roosad, punased, punakaslinnad või lillad. Õie huul on valge tumepunaste täppidega.
Haldjakingal on 28 kromosoomi.
Levila ja kasvukoht.
Haldjaking on tsirkumpolaarse levikuga, esinedes Põhja-Ameerika ja Euraasia põhjaaladel, eriti mägimetsades. Teda leidub Rootsis, Soomes ja Venemaa Euroopa-osa põhjaosas (sealhulgas Leningradi oblastis), kuid Eestis seni leitud ei ole. Teda leidub ka Ida-Siberis, Kanadas ja USA põhjaosas. Ta kasvab okasmetsades varjulistes kohtades.
Hoolimata laiast levilast arvatakse haldjaking paljudes maades, sealhulgas Rootsis ja Soomes, ohustatud liikide hulka, sest ta ei talu inimtegevust, sealhulgas ümberistutamist. Nimelt sõltub haldjaking mükoriisast, pinnases elavatest seentest.
Põhja-Ameerika indiaanlased on kasutanud haldjakinga sibulaid toiduks. Tänapäeval on see üldjuhul keelatud.
Paljunemine.
Haldjaking on putuktolmleja. Ta meelitab putukaid ligi õitega, kuid õites ei ole midagi putukatele meelepärast ja sellepärast õpivad putukad haldjakinga õitesse mitte tagasi tulema. Niisuguse õppe keerukustamiseks varieerub haldjakinga õie kuju ja värvus natuke rohkem kui enamikul taimedel.
Haldjaking õitseb oma levila lõunaosas alates märtsi lõpust, põhjaosas alates maist või isegi juunist. Õisikud on umbes 20 cm kõrgused. Õisik on täielikult välja arenenud alles umbes 20 aasta vanustel taimedel.
Süstemaatika.
Haldjaking on ainus liik oma perekonnas. Lähedaste liikide puudumise tõttu ei tunta haldjakinga ristandeid teiste taimedega. Eristatakse viit alamliiki: "C.b. albiflora, C.b. americana, C.b. japonica, C.b. occidentalis" ja "C.b. speciosa".
Esimest korda kirjeldas haldjakinga Karl von Linné 1753 nime "Cypripedium bulbosum" all. Esimesena kasutas tänapäevast ladinakeelset nime Londoni Kuningliku Botaanikaaia (Kew' botaanikaaed) aednik Richard Salisbury (1761–1629) aastal 1806 teoses "Paradisus Londonensis".
Otto Magnus von Essen

Otto Magnus von Essen (sündis 9. detsember (vkj 29. november) 1638; maeti 4. märts (vkj 21. veebruaril) 1707 Tallinnas, Rootsi kuningriik) oli Eestimaa provintsiaalpoliitik.
Ta sündis Rootsi sõjaväelase ja diplomaadi Alexander von Esseni (1595–1665) ning Magdalena von Ungerni pojana. Tema vend oli Rootsi major Gustav Johann von Essen (1637–1703).
Otto Magnus von Essen teenis Rootsi sõjaväes kornetina, oli Eestimaa rüütelkonna peamees (1691–1694) ja hiljem Eestimaa maanõunik.
Talle kuulusid Esna ja Prandi mõis.
Perekond.
Otto Magnus von Essen abiellus 9. veebruaril (vkj 30. jaanuaril) 1666 Christina Elisabeth Clodt von Jürgensburgiga (maetud 1667), kes oli Liivimaa maamarssali ja Kloodi mõisniku Gustav Adolf Clodt von Jürgensburgi (1621–1681) ja Brita Stuarti (surnud 1688) tütar, Rootsi kammerhärra David Stuarti (1595–1657) ja Anna Kruse af Elghammari tütretütar. Abielust sündis:
10. juulil (vkj 30. juunil) 1669 abiellus ta vabapreili Hedwig Elisabeth von Tiesenhauseniga (1652–1694), kes oli Porkuni mõisniku vabahärra Hans Heinrich von Tiesenhauseni (1628–1710) ja Anna von Uexkülli tütar. Abielust sündisid:
Tõnu Timm

 
Tõnu Timm (sündinud 17. juunil 1964) on eesti kitarrist, laulja, helilooja, raadio muusikasaadete toimetaja, etnomuusika kollektsionäär. Tema hüüdnimi on Tõun.
Muusikaga seotud tegevus.
Ta on mänginud ja laulnud ansamblites Beergrass (1986–1990), Jäääär (alates 1991), Bonzo ja Tõun (2004–2011), Koos Peep Pihlaku ja Teet Vellinguga moodustati 2018. aastal ansambel Graniidi 17. Duo Jaanus Nõgisto ja Tõnu Timm (alates 2013). Koostöös Nõgistoga on ilmunud albumid "Eesti Kuningriik" (2013) ja "Tulevikupärimused" (2015). Duo annab tänini kontserte. Tõnu Timm esineb ka koos Mikk Tammepõllu, Ilona Aasvere (Folkmill) ja Katrin Mandeliga (esinejanimega Kate), Stanislav "Stas" Bulganiniga, samuti sooloartistina. 2019 kevadel andis Tõnu Timm välja esimese sooloalbumi "Tõun", aastal 2024 ilmus teine sooloalbum "Portselanist koerad". 2024 sügisel loodud Tõnu Timm Trio, kuhu kuuluvad ka Teet Velling ja Argo Toomel, esitavad Tõnu omaloomingut.
2025 ilmus Tõnu Timmi kolmas sooloalalbum "Impossible Bottle". Tegemist on instrumentaalalbumiga.
Pillid ja partnerid.
Multiinstrumentalistina tuntakse Tõnu Timmi peaasjalikult pedal steel kitarri, Weissenborni kitarri ja havaikitarri mängija. Lisaks mängib Tõnu Timm ka mandoliini ja viiekeelset banjot. Stuudiomuusikuna on ta mänginud slide kitarri ja steel kitarri paljude Eesti muusikute ja muusikakollektiivide plaatidel (Ultima Thule, Tõnis Mägi, Ivo Linna, Bonzo, Jaak Tuksam, Liisi Koikson, Silvi Vrait, Kukerpillid, Curly Strings ("Kauges külas"), Justament, Airi Allvee, Popidiot, Kollane Allveelaev G, Nine Lives,The Sun, Revolver, Mürr, Ühpäevikud, The Tritones, Revals, Tarvo Valm Band, Kaisa Ling Thing, Ülari Kirsipuu, Wildcard jt). Soleerinud külalisena Taani rokkansamblis Seagulls. Samuti mängis ta havaikitarri filmi "Röövlirahnu Martin" (2005) taustamuusikas, kitarri 2017. aastal linastunud Andres Puustusmaa filmis "Rohelised kassid". Kirjutas muusika Valge Daami vabaõhulavastusele „Viirastus”(2021). Mängis pedal steel kitarri joonisfilmi "Frikadellid ja pelmeenid" (2023) muusikalises kujundudes. 
Raadiosaated
Ta tegi 1990. aastatel Kuku Raadios saadet "Maailmamuusika". 2000–2008 tegi Vikerraadios samalaadset etnomuusikasaadet "Ilmahelid". 
Akadeemiline tegevus.
Ta on pidanud etnomuusikaloenguid Tallinna Ülikoolis. Oli 20 aastat maailmamuusika asjatundjate paneeli World Music Charts of Europe liige.
Isiklikku.
Tema vend on hüdrobioloog Henn Timm.
Kelmus

Kelmus on varalise kasu saamine tegelikest asjaoludest teadvalt ebaõige ettekujutuse loomise teel. 
Eestis karistatakse kelmuse eest rahalise karistuse või kuni kolmeaastase vangistusega. Kui kelmuse on toime pannud füüsiline isik, kes on varem toime pannud kelmuse, varguse või omastamise, ametiisik või kui kelmus on toime pandud suures ulatuses, grupi või kuritegeliku ühenduse poolt või avalikkuse poole pöördudes, karistatakse kelmi ühe- kuni viieaastase vangistusega. Juriidilist isikut karistatakse kelmuse eest rahalise karistusega. 
Karistusseadustik
1924. aasta 1. detsembri riigipöördekatse käigus hukkunud kadettide monument

1924. aasta 1. detsembri riigipöördekatse käigus hukkunud kadettide monument (ka "Tondipoiste ausammas") on püstitatud neljale Sõjaväe Ühendatud Õppeasutuste sõjakooli kadetile Aleksander Tedrele, August Udrasele, Arnold Allebrasele ja Aleksander Tombergile, kes hukkusid 1924. aasta 1. detsembri riigipöördekatse käigus. Mälestussammas asub Tallinnas Kristiine linnaosas Tondi asumis aadressil Tondi tänav 55/57.
Mälestusmärgi autor on skulptor Amandus Adamson. See avati 1928. aastal. Nõukogude okupatsiooni ajal 1941. aastal see hävitati. Mälestusmärk taastati ja avati uuesti 2009. aastal. Skulptuuri taastas Jaak Soans.
Kirjeldus.
Kuna ajalooline monumentaalkompleks asus sõjakooli kõrge piirde taga, rajati mälestusmärgile koonusekujuline kivitrepiga küngas, mida 2009. aastal ei taastatud. Monumendi kõik muud osad taastati vanade fotode alusel täies mahus. Lisati kaks mälestustahvlit. 
Samba vundamendi läbimõõt on 20 meetrit ja graniidist postamendi kõrgus üle kaheksa meetri. Monumenti ilmestavad neli bareljeefi (portreereljeefid, 1,5 elusuurust), pärg ja skulptuur. Figuraalse grupi kõrgus on 2,5 m ja kujutab kadetti, kes seisab oma haavatud sõbra kõrval.
Ajalugu.
Ausamba esmase püstitamise mõtte algatasv kolonelleitnant Eduard Rüütel. Raha koguti annetustena langenud kadettide teenistuskaaslaste poolt.
Ausamba kavandi ja mudeli valmistas professor Amandus Adamson. Skulptuur valati Itaalias. Alus valmistati Aleksander-Eduard Jürgensi kivitööstuses Tallinnas. Nurgakivi paigaldas tolleaegne sõjaminister kindral Nikolai Reek 17. mail 1928. Mälestusmärk avati sama aasta 16. septembril. Samba avas riigivanem Jaan Tõnisson. Ausamba aluse nurgakivi alla asetatud metallsilindri sisu – originaaldokumendid (kokku 114 lehekülge) on säilitamisel Riigiarhiivis.
1941. aasta veebruaris monument hävitati. 1942. aasta augustis leiti pronkskuju ja toimetati Tallinna. Kujul oli kannatada saanud püsti seisva figuuri pea ning relv ning see loodeti taastada.
Mälestusmärgi taastamise mõtte algatas 2002. aastal erukolonelleitnant Jaak Haud (Kaitsekolledži ülema kohusetäitja aastatel 1993–1997) kodanikualgatuse korras. Algatus viis Tallinna Linnavalitsuse otsuseni ausammas taastada.
Taasavamine.
Mälestusmärk taasavati pidulikult Tallinna päeval, 15. mail 2009. Avasõnad ütles Tallinna linnapea Edgar Savisaar, sõnavõtuga esinesid ka Riigikogu liige Mart Laar ja Eesti Kaitseväe juhataja kindralleitnant Ants Laaneots. Mälestussamba õnnistas sisse Tallinna praost Jaan Tammsalu, esines Kaitseväe orkester. Tseremooniat juhatas Kristiine linnaosa vanem Mihhail Korb. Tseremoonial osales külalisena Rootsist Tondi Sõjakooli viimase lennu (1940) lõpetanu, 92-aastane Jaan Sepp.
Dokumentaalfilm.
Mälestusmärgi taassünnist valmis 2009. aastal dokumentaalfilm "Tondipoisid" (režissöör Asko Kase).
Aleksander Pürgvee

Aleksander Pürgvee (kuni 21. aprillini 1938 Aleksander Bürger, 13. oktoober 1908 Tapa – 29. juuni 1942 Norilsk) oli Eesti sõjaväelane (nooremleitnant).
Lõpetas Sõjakooli ohvitserideklasside jalaväeklassi 15. augustil 1937.
Hukati.
Karuse lahing

Karuse lahing oli 16. veebruaril 1270 Leedu suurvürstiriigi ja Vana-Liivimaa riikide vägede vahel peetud lahing. Lahingus hukkus Liivi ordu maameister Otto von Lutterberg.
Peamine info lahingu kohta pärineb Liivimaa vanemast riimkroonikast.
Eellugu.
Otto von Lutterberg viibis orduvägedega sõjakäigul Zemgales, kui sai teate, et leedulased planeerivad rüüsteretke Liivimaale. Ordumeister suundus kiiresti Riiga ning saatis oma käskjalad Tartusse, Lihulasse ja mujalegi.
Leedu väed suundusid suurvürst Traidenise juhatuse all läbi Läänemaa ning üle jäätunud mere Saaremaale, kus nad kõvasti rüüstasid. Ordumeister oli leedulaste järel liikunud Läänemaale ning tema väega olid ühinenud Tartu piiskop Friedrich ja Saare-Lääne piiskop Hermann I oma vägedega, samuti Taani vasallid Eestimaa hertsogkonnast.
Lahing.
Lahing leidis aset merejääl. Leedulased võitsid lahingu ning sundisid vastased põgenema. Kroonika andmeil hukkus lahingus 1600 leedulast ja 600 liivimaalast. Teiste hulgas hukkus ordumeister ja 52 ordurüütlit. Piiskop Hermann sai vigastada.
Lahingus langenud Otto von Lutteberg maeti tõenäoliselt Karuse kirikusse.
Adolf Orgna

Adolf Reinhold Vilhelm Orgna (kuni 21. veebruarini 1936 Adolf Reinhold Vilhelm Orberg, 11. detsember 1897 – 1. juuni 1942 Ussollagi vangilaager, Permi oblast) oli Eesti sõjaväelane (kaptenmajor).
Tegijamäärus

Tegijamäärus ehk agentadverbiaal on määruse liik, mis väljendab lauses tegijat tegevuse osalisena:
Vahendimäärus

Vahendimäärus ehk abinõumäärus ehk instrumentaaladverbiaal on määruse liik, mis väljendab vahendit või abinõu.
Valdajamäärus

Valdajamäärus ehk habitiivverbiaal on lauseliige, mis märgib harilikult elusolendit, kelle valdusse või toime-, taju-, vastutus- vms piirkonda miski suundub, sinna kuulub või sealt lähtub.
Eesti keel.
Valdajamääruse liigid.
Valdajamäärust on kolme liiki.
Valdajamääruse vorm.
Kui tüüpiliselt on valdajamäärus väliskohakäänetes nimisõna, siis eesti keeles saab kasutada ka kaassõnafraasi, mis koosneb kaassõnast ning kuuluvust väljendavast ja tähendussuhteid täpsustavast nimisõnavormist "kätte, käes, käest, valdusse, valduses, valdusest, käsutusse, käsutusest, hoolde, hooleks, hoole alla, peale, jaoks".
Nt Sinu" "käest "ei tohi keegi midagi teada saada."
"Kui palju" teie käsutuses "alluvaid on?"
"Siin trükitakse" pimedate jaoks "raamatuid."
Valdjamäärus või kohamäärus?
Valdajamäärus on nagu koha- ja ajamääruski lokaliseeriv adverbiaal. Ka valdaja on käsitatav omamoodi kohana, kusjuures mõnikord on valdaja- ja kohamäärus sisuliselt eristamatud. Nt sõnavormide "meil, teil, neil" puhul pole sageli selge, kas nende tähendus on ’meie/teie/nende valduses’ või ’meie/teie/nende juures/kodus/maal’.
Nt Meil "on uusi ettevõtmisi."
Teil "on tööpuudus."
Meil "ei jätku kõigi jaoks ruumi."
"Miks" teil "öö läbi tuli põles?"
Ernst Kollom

Ernst Kollom (18. detsember 1908 Võrumaa, Miiaste – 17. oktoober 1974 Tallinn) oli eesti raamatugraafik.
Elukäik.
Ta õppis aastatel 1923–1927 Tartu Poeglaste Reaalgümnaasiumis, 1927–1931 Kõrgemas Kunstikoolis Pallas Nikolai Triigi ateljees maali ja 1943–1945 Moskva Riiklikus Kunstiinstituudis P. Pavlinovi juures puugravüüri.
Kollom tegutses viljaka raamatukunstnikuna, luues iseäranis 1930. aastate teisel poolel silmapaistvaid kaanekujundusi ja illustratsioonisarju, sageli kahevärvilises puugravüüris (Karl Eduard Söödi luulekogu "Kuusirbi õsu", 1937). Kujundas 1930. aastatel raamatusarjade "Nobeli laureaadid", "Põhjamaade romaane" ning "Sõjaromaane ja memuaare" kaaneümbrised ning "Põhjamaade romaane" ja "Sõjaromaane ja memuaare" siseillustratsioonid (puugravüürid). Ta oli sarja "Eesti ajalugu (1935–)" kolmanda köite kaasautor. Tegutses ajakirja Tänapäev kujundajana, hiljem vabagraafikuna.
Vabagraafikas lõi ta peamiselt linnavaateid. Tema kujundusi ja graafikat iseloomustab bauhausilik laad.
Isiklikku.
Ta oli Gita Teearu abikaasa ja laste isa.
Fotolitotroofid

Fotolitotroofid on organismid, kes eluks vajaliku energia saavad päikesekiirgusest ja elektronide doonoreiks on neil anorgaanilised ühendid. Fotolitotroofid on fotosünteesivad taimed ja osa bakteritest.
Fotolitotroofid sünteesivad metabolismi käigus lihtsaist ühendeist (näiteks CO2, NH3) orgaanilisi aineid.
Tomski oblasti lipp

Tomski oblasti lipp on Venemaa haldusüksuse Tomski oblasti lipp.
Ametlikult võeti lipp kasutusele 29. mail 1997.
Lipu kirjeldus.
Tomski oblasti lipuks on ristkülikukujuline valge kangas, mille keskele on paigutatud Tomski oblasti vapp. Lipu teisel küljel olev vapp on peegelpildis.
Lipu laiuse ja pikkuse suhe on 2:3.
Valge ja roheline on traditsioonilised Siberi värvid. Roheline sümboliseerib metsa ja valge lund.
Biomeetria

Biomeetria (ekslikult "biomeetrika") ehk biostatistika on matemaatiliste meetodite, eriti matemaatilise statistika rakendamine biosüsteemide uurimiseks ning saadud andmete põhjal analüüsimine ja järelduste tegemine. Biomeetria hõlmab ka bioloogiliste objektidega eksperimentide planeerimist, mida eriti kasutatakse meditsiinis ja põllumajanduses.
Esimene biomeetria alane ajakiri "Biometrika" asutati aastal 1901 Karl Pearsoni poolt.
Tomski oblasti vapp

Tomski oblasti vapp on Venemaa haldusüksuse Tomski oblasti vapp.
Ametlikult võeti vapp kasutusele 29. mail 1997. Vapi kavandi autor on Aleksandr Akimov.
Vapi kirjeldus.
Tomski oblastil on kasutusel nii suur kui ka väike vapp.
Tomski oblasti suur vapp on roheline prantsuse kilp proportsioonidega 9:8, millel on kujutatud hõbedast tagajalgadele tõusnud hobust. Hobuse silm ja keel on punased. Kilp on ümbritsetud kuldse tammepärjaga ning selle kohal on kuldne imperaatori kroon. Pärg on seotud kroonist väljuvate rohe-valgete lintidega.
Oblasti väike vapp on samasugune nagu suur vapp, kuid sellel puudub kilpi ümbritsev tammepärg. Kasutusel on ka väike vapp, millel puuduvad nii tammepärg kui ka imperaatori kroon.
Vapi ajalugu.
Esimene Tomski kubermangu vapp võeti kasutusele praktiliselt kohe pärast kubermangu moodustamist 12. märtsil 1804. Viimane muudatus tehti vapile 5. juulil 1878. Pärast Oktoobrirevolutsiooni vappi ametlikult ei kasutatud, kuid mitteametlikult oli kasutusel moonutatud kubermangu vapp. Pärast Nõukogude Liidu lagunemist tõusid päevakorrale omavalitsuste vapid. Oblasti uue vapi kujundamisel ühendati piirkonna ajalooline vapp ning Siberi vappide traditsioon.
Gita Teearu

Gita Teearu (11. jaanuar 1934 Sindi – 2. jaanuar 2025) oli eesti graafik.
Ta õppis ERKI-s 1956–1962. Tegutses vabakutselisena Tallinnas. Ta oli Eesti Kunstnike Liidu liige 1973. aastast.
Looming.
Tema teostele on iseloomulik mitmevärvilise sügavtrüki kasutamine. Ta on kujutanud peamiselt romantilisi loodusmotiive.
Esines näitustel alates 1961. aastast, isikunäitusi on olnud ka Soomes, Saksamaal, Austraalias, Ameerika Ühendriikides ja Rootsis.
Kaasnemismäärus

Kaasnemismäärus ehk komitatiivadverbiaal on määrus, mis väljendab kaasnejat.
Täpsemalt näitab kaasnemismäärus
Eesti keel.
Kaasnemismäärusena esinevad käändsõnad kaasaütlevas või ilmaütlevas käändes ja käändsõnad ühes kaassõnadega, mis vastavad küsimustele "kellega? millega? kelleta? milleta?."
Väga sageli esinevad kaasnemismäärusena käändsõnad kaasaütlevas käändes ja märgivad olendit, kelle osavõtul midagi tehakse või kuskil ollakse.
Kaasnemismäärus kaasaütlevas käändes võib väljendada ka eset, mida kaasas kantakse, viiakse jne.
Kaasnemismäärus võib väljendada elusat olendit, eluta eset, samuti abstraktset mõistet.
Sõltuvusmäärus

Sõltuvusmäärus ehk rektsiooniadverbiaal on määruse liik, mis väljendab seda, millele tegevus on suunatud .
Sõltuvusmäärus on määruste kategoorias teisejärguline. See ühendab enda alla tegusõna või muu tegevust väljendava sõna kõik ülejäänud sõltuvuslikud laiendid.
Sõltuvusmääruse tähendusliigid on väga ähmaste piirjoontega, vorm oleneb pigem . Sõltuvusmääruseks on lauses nimisõna, kaassõnafraas või tegusõna käändeline vorm. 
Sõltuvusmääruseks nimisõna.
Sõltuvusmääruseks võib olla nimisõna sisseütlevas, seesütlevas, seestütlevas, alaleütlevas, alalütlevas, alaltütlevas ja kaasaütlevas käändes.
Sõltuvusmääruseks kaassõnafraas.
Rektsiooniliselt on tingitud paljude kaassõnadega kaassõnafraasid, näiteks
Sõltuvusmääruseks tegusõna käändeline vorm.
Sõltuvusmääruseks võib olla
Kohamäärus

Kohamäärus ehk lokaaladverbiaal on määrus, mis väljendab tegevuse kohta ja vastab küsimusele "kuhu? kus? kust? kustsaadik? kustkaudu?"
Eesti keel.
Tüüpiliseks kohamääruseks on lauses nimisõna, mis sisaldab lokaalseid tähenduskomponente: "mets, meri, tuba, maja, kosmos, ida" jmt, või kohamäärsõna: "vasakul", "sinna".
Kohamääruse funktsioonis võib olla
rajavas käändes: "Reisisime sõpradega Lõuna-Prantsusmaani"
Kohamääruse liigid.
Sihtkohamäärus.
Sihtkohamäärus on tegusõna seotud laiend ja vastab küsimusele "kuhu?"
Sihtkohamäärus laiendab selliseid tegusõnu, mis väljendavad
Sihtkohamääruseks võib olla
Asukohamäärus.
Asukohamäärus on tegusõna vaba laiend ja vastab küsimusele "kus?"
Asukohamääruseks võib olla
Lähtekohamäärus.
Lähtekohamäärus on tegusõna seotud laiend ja vastab küsimusele "kust?"
Nagu sihtkohamäärus, laiendab ka lähtekohamäärus siirmist ja siirdumist väljendavaid tegusõnu ning need määrused esinevad tavaliselt koos: "Nad tulid maalt (lähtekohamäärus) linna" (sihtkohamäärus).
Olemasolulausetes laiendab lähtekohamäärus selliseid tegusõnu, mis väljendavad tekkimist või kadumist "ilmuma, kasvama, kaduma" jne.
Lähtekohamääruseks võib olla
Piiri märkiv määrus.
Piiri märkiv määrus on sihtkohamääruse erijuhtum ja vastab küsimusele "kustsaadik?" See on tegusõna seotud laiend, mis laiendab suunduvat tegevust või ulatumist väljendavat tegusõnu.
Piiri märkivaks kohamääruseks võib olla
Liikumise teed märkiv määrus.
Liikumise teed märkiv määrus on asukohamääruse erijuhtum ja vastab küsimusele "kustkaudu?" See on tegusõna seotud laiend, mis laiendab liikumist väljendavaid tegusõnu.
Liikumise teed märkivaks kohamääruseks võib olla
Kirjandus.
Erelt, Mati, Reet Kasik, Helle Metslang, Henno Rajandi, Kristiina Ross, Henn Saari, Kaja Tael, Silvi Vare. 1993. Eesti keele grammatika II. Süntaks. Lisa: Kiri. Tallinn: Eesti Teaduste Akadeemia Keele ja Kirjanduse Instituut.
Tallinna Kalju Baptistikogudus

Tallinna Kalju Baptistikogudus (kunagine Tallinna I Baptisti Kogudus) on Eesti vanim baptistikogudus. See rajati 7. mail 1884. Kogudus tegutseb Kalamaja asumis Tallinnas, Kalju ja Soo tänava nurgal (Kalju tänav 1) asuvas 1902. aastal ehitatud paekivist palvelas (Tallinna Kalju baptistikoguduse kirikus).
Solveig Slettahjell

Solveig Slettahjell (sündinud 2. aprillil 1971 Bærumis) on norra džässilaulja.
Tema debüütalbum "Slow Motion Orchestra" ilmus 2003. aastal.
Hulgamäärus

Hulgamäärus ehk kvantumimäärus on määrus, mis näitab millegi kvantitatiivseid parameetreid, s.t hulka, mõõtu või määra.
Eesti keel.
Hulgamäärus vastab põhiliselt küsimusele "kui kaua?" "kuivõrd?" "mil määral?", täpsemalt: "kui mitu korda"? "kui mitme kordselt"? "kui mitu"? "kui mitmekesi"? "kui mitme kaupa"? jne.
Kui palju sul aega on?; Ostsime veel" paar kilo maasikaid; Kass kaalus" üle viie kilo; Marile meeldis" väga laulda; Isa saatis nad" kahekesi linna; Kuuski istutati sel aastal" rohkesti; Külmkapis on toitu" piisavalt; Häid õpilasi on meie linnas" sadade kaupa; Tee on neli kilomeetrit pikk."
Hulgamääruse vormistamine.
Hulgamääruseks on lauses määrsõna, teatud käändes nimisõna, arvsõna või kaassõnafraas.
Viisimäärus

Viisimäärus on määrus, mis väljendab tegevuse, seisundi või protsessi toimumise viisi.
Eesti keel.
Viisimäärus vastab küsimustele "kuidas? mis moodi? mil viisil?" 
"Auto sõitis" aeglaselt. 
"Vaatas" nagu laps. 
"Kukkus" laginal "naerma".
Viisimääruse vorm.
Viisimääruse ülesannet võib lauses täita:
"Ta käis mööda tuba" edasi-tagasi. "Tüdruk laulis" valjuhäälselt. "Kihutasin jalgrattaga kodu poole" nobedamini kui kiirrong.
Suviselt "päikeseline ilm meeldis neile", Ülevoolavalt "rõõmus käitumine võib häirida."
"Otsin oma vihikut" nagu nõela heinakuhjast. "Päev otsa on vihma kallanud" nagu oavarrest. 
Ema sarnaselt "on ka minul pähkelpruunid silmad". "Ma parandan oma tööd" kommentaaride põhjal.
"Kõik külalised seisid" vaikides. "Astusin" kiirustamata "kodu poole".
Viisimääruseks käändsõna.
Kui lauses on viisimääruseks käändsõna, võib see olla järgmistes käänetes:
"See töö tuleb ära teha kiirkorras."
"Ta naeris südamest."
"Maja taga voolas oja vulinal."
"Ma lõpetasin oma töö kiiruga"
"Me rääkisime hääleta."
Igor Tšudinov

Igor Tšudinov (vene keeles Игорь Витальевич Чудинов; sündinud 21. augustil 1961 Frunzes) on vene rahvusest Kõrgõzstani riigitegelane.
Ta oli Kõrgõzstani peaminister 24. detsembrist 2007 kuni 21. oktoobrini 2009. 
Enne peaministriametisse nimetamist oli Tšudinov energeetika- ja tööstusminister.
Tšudinov ei valda kirgiisi keelt.
Asotobakter

Asotobakter ("Azotobacter") on mullas ja vees vabalt elavate gramnegatiivsete bakterite perekond. 
Perekonnas eristatakse seitse liiki: "A. armeniacus", "A. beijerinckii", "A. chroococcum", "A. nigricans", "A. paspali", "A. salinestris", "A. tropicalis" ja "A. vinelandi".
Asotobakterid on oluline, hädavajalik lüli lämmastikuringluses, sest nad on õhulämmastiku sidujad. Sellest tuleb nende nimigi (Άζωτο on kreeka keeles 'lämmastik'). 
Esimese asotobakteri "A. chroococcum" avastas 1901 hollandi mikrobioloog ja botaanik Martinus Willem Beijerinck, kes on tuntuks saanud termini "viirus" leiutajana.
Asotobakterid on suhteliselt suured, läbimõõduga 1–2 μm. Tavaliselt on nad ovaalsed, aga neile on omane pleomorfism ehk teisisõnu võivad nad olla mitmesuguse välimusega, kerakujulisest kepikesekujuliseni. Elukeskkonna keemiline koostis võib pleomorfismi esile kutsuda, näiteks peptoon muudab rakud nii-öelda seenekujulisteks. Bakterid võivad paikneda üksikuna, paarikaupa ja ebakorrapäraste kogumitena, vahel ka mitmesuguse pikkusega ahelatena.
Asotobakterid ei moodusta eoseid. Küll aga võivad nad moodustada ümmikuid. Selleks suudavad nad tekitada paksu limakihi. Bakterid on arvukate viburitega ja sellepärast on nad pisut liikumisvõimelised.
Asotobakterid elavad hapnikku sisaldavas neutraalses või kergelt aluselises keskkonnas. Kõige paremini sobib neile pH 7,0–7,5, aga nad on võimelised kasvama ka pH 4,8–8,5 juures.
Asotobakterid kasutavad oma elutegevuseks redoksreaktsioonides vabanevat energiat. Elektronidoonorina kasutavad nad orgaanilisi ühendeid. Süsiniku allikana suudavad nad kasutada süsivesinikke, alkohole ja orgaaniliste hapete sooli. Nad sünteesivad katalaasi ja oksüdaasi. Nende kasvuks on hapnik hädavajalik, aga nad on võimelised kasvama ka hapnikuvaeses keskkonnas.
Asotobakterid muundavad gaasilise õhulämmastiku lahustuvale kujule, mida taimed omastada suudavad, ja seetõttu soodustavad asotobakterid oluliselt taimekasvu (ja läbi taimede jõuab lämmastik biosfääris ka teiste elusorganismideni). Iga grammi tarbitud glükoosi kohta suudavad nad siduda 10 μg õhulämmastikku, aga selleks on vaja piisavalt molübdeeni ioone. Molübdeeni puudumist võib osaliselt korvata vanaadiumi ioonidega. Lämmastiku allikana suudavad nad kasutada nitraate, ammoniaagi ioone ja aminohappeid. Kuid nad suudavad elada ka täiesti lämmastikuvabas keskkonnas, näiteks mannoosi lagundades. Seda nimetatakse miksotroofiaks. Vesinik on pinnases täiesti olemas ja sellepärast pole asotobakteritel ka looduslik miksotroofia välistatud.
Asotobaktereid kasutatakse palju mudelorganismidena, eriti biotehnoloogias. Mõned asotobakterid ("A. vinelandii") toodavad elutegevuse käigus alginaate. Mõnikord toodavad asotobakterid polühüdroksübutüraate. Asotobaktereid kasutatakse lämmastikväetiste tootmisel.
Koaksiaalkaabel

Koaksiaalkaabel on kahe kontsentrilise (ühiskeskmese) soonega kaabel, mille sisemist soont ümbritseb dielektrikuga eraldatult väline silindriline soon. Kaabli välissoont isoleerib ja kaitseb välismõjude eest plastist kattekiht.
Sisemiseks sooneks on enamasti üks vasktraat (näiteks läbimõõduga 1 mm), painduvatel kaablitel aga mitmest traadist keerutatud kiudjuhe. Väline soon on valmistatud vask- või alumiiniumtraatidest punutisena ja toimib ühtlasi elektromagnetilise varjena. Punutise all on enamikul kaablitel alumiiniumfooliumist elektrostaatiline varje, mis suurendab häirekindlust. Eriti häirekindlatel kaablitel on kaks omavahel isoleeritud varjesoont, vt triaksiaalkaabel.
Koaksiaalkaablit kasutatakse peamiselt televisioonisignaali edastamiseks, kuid seda on kasutatud ka andmeedastuseks 10Base2 ja 10Base5 Etherneti arvutivõrkudes.
Kaabli otsa monteeritakse pistikuna tavaliselt F-konnektor.
Johannes Raudmets

Johannes Raudmets (ka Johan või Ivan Raudmets; Vene keeles vanemal kujul "Иван Иванович Раудмец" või uuemal kujul "Йоханнес Раудметс") (24. oktoober/8. november (ukj) 1894 Käomäe talu, Virika küla, Kirna vald, Türi kihelkond, Järvamaa – 9. september 1937) oli eestlasest sõjaväelane Venemaa keisririigis (staabikapten) ja Nõukogude Liidus (komdiv).
Elulugu.
Ta sündis talupojaperekonnas ja valis sõjaväelasekarjääri. Ta lõpetas Esimesest maailmasõja ajal kiirendatud korras ohvitserikursused ja võttis sõjast osa 94. Jenissei jalaväepolgu staabikaptenina, pärast 1917. aasta revolutsiooni liitus bolševikega.
Teenistus Punaarmees.
Vene kodusõjas.
1918. aasta veebruaris alanud Saksamaa keisririigi vägede pealetungi ajal Petrogradile organiseeris koos Pavel Dõbenkoga Narva all võitlussalku ning oli 4. Petrogradi kütidiviisi pataljoniülem (15. märts – 1. juuni 1918), 5. kütipolgu ülema asetäitja (1.–16. juunini 1918), 14. Narva kommunistliku kütipolgu ülem, (18. juuni – 25. september 1918) Vene kodusõjas Põhjarindel Arhangelski suunal.
Vene kodusõjas osales ta Nõukogude Venemaa poolel aastatel 1918–1919 Punaarmee Põhjarinde 156. (25. november 1918 – 1. november 1919) ja 157. kütipolgu ülemana (1.–10. novembrini 1919), Šenkurski rajooni kaitse ülemana (10. november – 18. aprill 1919), 18. kütidiviisi 2. brigaadi ülemana (18. aprill – 27. juuni 1919), seejärel 27. juunist 1919 6. armee RSN käsutuses, 52. kütidiviisi 2. brigaadi ülemana (3. augustist 1919), 52. kütidiviisi (22. september 1919 – 12. mai 1920 ja 4.–13. juunini 1920) ja 15. kütidiviisi (3. august 1920 – jaanuar 1922, september–detsember 1922) ülemana.
Raudmetsa juhitav 15. diviis osales Lõuna-Venemaal Krimmis Peter von Wrangelli juhitud valgekaartlaste viimase tugipunkti vallutamisel August Korki juhtimisel. Diviis viis läbi eduka Šivaši pealetungioperatsiooni läbi Sivaši lahe, mille eest Raudmetsa autasustati Punalipu ordeniga.
Teenistus NSV Liidus.
Aastatel 1922–1924 õppis Raudmets Punaarmee kõrgematel akadeemilistel kursustel, oli 48. laskurdiviisi ülem, aastatel 1924–1937 teenis Moskva sõjaväeringkonna varustusülemana.
Hiljem oli ta Polotski kindlustatud rajoon ("Полоцкий УР") komandant, 99. laskurdiviisi ülem, Novograd-Volõnski kindlustatud rajooni ("Новоград-Волынский УР") komandant ja 1937. aastast Mogiljovi-Jampoli kindlustatud rajooni ("Могилёв-Ямпольский УР") komandant.
Ta sai 26. novembril 1935 "komdiv"'i auastme.
Raudmets vahistati 11. juunil 1937. NSV Liidu Ülemkohtu Sõjakolleegium mõistis ta 9. septembril 1937 surma ja otsus viidi samal päeval täide. Ta rehabiliteeriti 4. augustil 1956.
Mälestuse jäädvustamine.
Tema mälestuseks kandis praegune Väätsa Põhikool Johannes Raudmetsa nime.
1975. aastal püstitati talle Paides mälestussammas (Johannes Raudmetsa monument), mis 2007. aastal viidi Eesti Ajaloomuuseumi hoidlasse. Paides oli ka temanimeline tänav (praegu Tiigi tänav).
Tallinna päev

Tallinna päev on 15. mail tähistatav tähtpäev, mis mälestab Tallinnale Lübecki linnaõiguse andmist 1248. aastal. Sellega võeti Tallinn vastu Euroopa linnade liitu. Esimest korda peeti Tallinna päeva 2002. aastal. Päeva korraldamise peaeesmärk on tõsta tallinlastes oma kodulinna tunnet.
Traditsioonid.
Tallinna päevaks kutsutakse kokku Tallinna Aukodanike Kogu, mille liikmeteks on Tallinna teenetemärgi ja vapimärgi kavalerid.
Pidupäev algab kaitseväe orkestri marsi ehk äratusmänguga vanalinnas. Tavapäraselt avatakse Tallinna päev Raekoja platsil, kus avasõnad ütleb Tallinna heerold Jüri Kuuskemaa ning päeva avab Tallinna linnapea. Tallinna vanalinnas leiab aset mitmekesine kultuuriprogramm, kuid väiksemaid üritusi toimub ka mujal linnas.
Tallinna linnavalitsus üritas 2002. aastast juurutada traditsiooni, kus peaminister tuleb ja koputab Lühikeses jalas linnaväravale ja palub all-linna sisselaskmist, misjärel linnapea värava avab. 2005. aastal peaministriks saanud Andrus Ansip selle aga lõpetas. Küll nõustus 2017. aastast peaminister Jüri Ratas väravatseremoonial osalema.
Tallinna vapimärk

Tallinna vapimärk on Tallinna linna autasu, mis antakse füüsilistele isikutele linnapoolse erilise austusavaldusena. Tallinna vapimärgi kavalerid kuuluvad Tallinna Aukodanike Kogusse.
Ajalugu.
Tallinna vapimärki antakse alates 1997. aastast. Selle on kujundanud Priit Herodes.
Teenetemärgi kirjeldus.
Vapimärk koosneb kahest teineteise peale paigutatud käppristist. Alumine rist on sinine, pealmine pikem ja kitsam rist on valge ja selle keskmes asub valge vääriskivi (teemandi asendaja). Risti kohal on Tallinna täisvapp.
Vapimärgi tagaküljele on graveeritud märgi number ja märgi andmise aasta. Märk on valmistatud hõbedast, viimistletud kulla ja kuumemailiga.
Teenetemärgi andmine.
Vapimärk võidakse anda Eesti kodanikele või välismaalastele. Välismaalaste all mõeldakse nii välisriigi kodanikke kui ka kodakondsuseta isikuid. Vapimärgi andmise otsustab linnavolikogu. 
Vapimärgi annab autasustatavale kätte linnapea üldjuhul Tallinna Raekojas.
Teenetemärgi kandmine.
Vapimärgi kandmise õigust tõendab vastav tunnistus, mis kirjutatakse alla linnapea poolt ja antakse kätte koos vapimärgiga. Autasustatute nimed kantakse Tallinna vapimärkide kavaleride raamatusse.
Vapimärki kantakse linnalipu värvides muareesiidist õlalindi küljes vasakul puusal. Meeste õlalindi laius on 105 mm ja naiste õlalindi laius on 64 mm. Originaalsuuruses vapimärgi asemel võib kanda vapimärgi miniatuuri, rosetti või lindilõiget.
Conrad Aiken

Conrad Potter Aiken (5. august 1889 Savannah, Georgia – 17. august 1973 Savannah, Georgia) oli Ameerika Ühendriikide luuletaja. Ta loomingule on omased intensiivsed vaimsed otsingud. Kirjutanud ka lühiproosat ja kriitikat.
Nimelised reaktsioonid

Nimelised reaktsioonid keemias on need reaktsioonid, mis on saanud tuntuks selle esmakirjeldaja(te) nime järgi. Eri keeltes võib nimetamisel esineda variatsioone.