Piibel

Piibel (ka "pühakiri") on kristluse kanoniseeritud tekstide kogum, mis koosneb vana ja uue testamendi raamatutest. Judaismis tähistab piibel eeskätt Tanah’iks nimetatavat juudi pühakirja; kristluses koosneb Piibel Vanast ja Uuest Testamendist. Kristliku teoloogia järgi on piibel "Jumala sõna" ning selle raamatute autorid on kirjutamisel olnud jumaliku inspiratsiooni all.
Ülekantud tähenduses nimetatakse piibliks ka mõne valdkonna tähtsaimat käsiraamatut või andmekogu. Piibel on maailma enim tõlgitud ja levitatud raamat, mille mõju ulatub kirjanduse, kunsti, seadusandluse ja eetika valdkonda.
Nimetus.
Sõna "piibel" tuleneb vanakreeka keele väljendist τὰ βιβλία ("ta biblia", 'raamatud'), mis pärineb sõnast βιβλίον ("biblíon", 'papüürusrull', 'raamat'). Ladinakeelne väljend Biblia Sacra (‘pühad raamatud’) kinnistus kristlikus ladinakeelses traditsioonis hiljemalt 4. sajandil.
Piibli jaotus.
Kristluse suuremad harud kasutavad lähenevaid, kuid mitte täielikult kattuvaid kaanoneid.
Kaanoni kujunemine.
Piibli kaanon (kreeka keeles "kanōn", 'mõõdupuu, reegel') tähistab raamatute kogumit, mida judaism ja kristlus peavad pühaks, autoriteetseks ja oma usu aluseks. Kaanoni kujunemine oli sajanditepikkune protsess, mille käigus selgines, millised tekstid kuuluvad pühakirja koosseisu ja millised mitte.
Vana Testamendi kaanon.
Küsimus heebreakeelse pühakirja ("Tanah") kaanoni sulgumise täpse aja kohta on teaduslikus arutelus. Kuigi põhitekstide (Toora ja Prohvetid) autoriteet oli kinnistunud juba sajandeid varem, on Kirjade ("Ketuvim") kogumiku lõplik piiritlemine raskemini dateeritav.
Mitmed autoriteetsed käsitlused rõhutavad, et juudi kaanoni tuumik oli põhimõtteliselt välja kujunenud juba enne 1. sajandit pKr. See seisukoht tugineb muuhulgas Josephuse, "4. Esra" raamatu ja varase sünagoogipraktika andmetele. 19. sajandil levinud teooria, et VT kaanon fikseeriti lõplikult alles 1. sajandi lõpus toimunud Javne kirikukogul ("Jamnia teooria"), on tänapäeva uurimuses laialdaselt ümber lükatud.
Varakristlik kirik võttis Vana Testamendina üldiselt omaks juudi pühakirja. Samas kasutasid paljud varakristlased, eriti kreekakeelses maailmas, pühakirja kreekakeelset tõlget Septuagintat, mis sisaldas ka neid raamatuid, mida protestantlikus traditsioonis tuntakse apokrüüfidena ja katoliku traditsioonis deuterokanooniliste raamatutena. See on peamine põhjus, miks katoliku ja õigeusu Vana Testamendi kaanonid on protestantlikust laiemad.
Uue Testamendi kaanon.
Erinevalt Vanast Testamendist ei olnud varakristlikul kirikul alguses ühtset, kokkulepitud pühakirjade kogumit peale juudi pühakirja. Uue Testamendi kaanoni kujunemine oli järkjärguline protsess, mis toimus ligikaudu kolme sajandi vältel.
Varased kanooniliste tekstide nimistud.
Juudi ja kristliku pühakirja varases ajaloos leidub mitmeid nimistuid, mis näitavad, milliseid kirjutisi peeti autoriteetseteks. Allpool kõrvutatakse kolm sagedasti tsiteeritud tunnistust: Meliton Sardesest (u 170 pKr; VT raamatute loend), nn Muratori fragment (Muratori kaanon; 2. saj lõpp; UT raamatute loend) ja Josephuse heebreakeelse pühakirja raamatute arv ("Against Apion" 1.8).
Selgitus ja seosed üldpildiga.
Nimistud toetavad tervikpiltlikult seda, et kristlikud kogudused rajasid oma Uue Testamendi loetelu varakristlikule kasutusele ja õpetuslikule kaalutlusele, samal ajal kui Vana Testamendi puhul püsiti põhimõtteliselt juudi kaanoni piirides (Septuaginta kasutus andis mõnes piirkonnas laiema katte, kuid septuagintasid oli erinevaid – selle sisu polnud kõikjal ühetaoline).
Kaanonite võrdlus.
Allolev tabel võrdleb peamiste traditsioonide kaanoneid (erinevused puudutavad eeskätt vana testamenti).
Kriitiliste piiblitekstide väljakujunemine (tekstiajalugu).
Piibli tekstide ajalugu uurib teadusharu nimega tekstikriitika (või tekstoloogia). Selle eesmärk on rekonstrueerida piiblitekstide algupärane sõnastus, võrreldes tuhandeid säilinud iidseid käsikirju, mis erinevad üksteisest detailides. Kuna originaalkäsikirju (autograafe) säilinud ei ole, püüavad teadlased käsikirjade võrdlemise teel jõuda võimalikult lähedale algtekstile.
Vana testament.
Heebreakeelse Vana Testamendi tekstitraditsioon on mitmekihiline. Kõige olulisemad tunnistajad teksti varasest arengust on:
Uus testament.
Uue Testamendi teksti rekonstrueerimiseks on teadlastel kasutada üle 5800 kreekakeelse käsikirja, mis on rohkem kui ühegi teise antiikautori puhul. Need käsikirjad jagunevad peamiselt papüürusteks (vanimad, kuid fragmentaarsed) ja untsiaal-koodeksiteks (suurtähtedega pärgamendile kirjutatud raamatud).
Varaseimad säilinud fragmendid on papüürused, näiteks Papüürus 52 (P52), mis sisaldab lõiku Johannese evangeeliumist ja on dateeritud 2. sajandi esimesse poolde. Olulised on ka 2.–3. sajandist pärinevad papüürus-koodeksid (nt P46, P66, P75), mis sisaldavad suuri osi evangeeliumidest ja Pauluse kirjadest. Kõige tähtsamad täielikumad käsikirjad on 4. sajandist pärinevad suured untsiaal-koodeksid, nagu Codex Sinaiticus ja Codex Vaticanus.
Tänapäevased kriitilised väljaanded (nt "Novum Testamentum Graece", tuntud ka kui "Nestle–Aland", ja "UBS Greek New Testament") ei järgi ühtegi üksikut käsikirja, vaid kasutavad eklektilist meetodit. See tähendab, et iga tekstikoha puhul hindavad teadlased erinevate käsikirjade tunnistust ja valivad variantidest kõige tõenäolisema algupärase lugemise, tuginedes kindlatele reeglitele (nt "raskem lugem on eelistatud", "lühem lugem on eelistatud").
Ajalooliselt oli oluline ka Textus Receptus (ladina keeles "vastuvõetud tekst"), 16. sajandil Rotterdami Erasmuse koostatud kreekakeelne tekst, mis põhines vaid mõnel hilisel käsikirjal. See tekst sai aluseks paljudele varajastele protestantlikele piiblitõlgetele, sealhulgas Genfi ja King James versoonidele ning esimesele eestikeelsele Piiblile. Tänapäeva tõlked põhinevad aga palju laiemal ja vanemal käsikirjalisel materjalil, mida esindavad kriitilised väljaanded.
Piiblitõlked.
Esimene ulatuslik tõlge oli vana testamendi tõlge kreeka keelde ("Septuaginta", 3.–1. saj eKr). Varased uue testamendi tõlked valmisid 2.–3. sajandil (nt süüria ja kopti keel). Hieronymuse Vulgata (4.–5. saj) kujunes ladina kiriku põhitekstiks.
Tõlkefilosoofiad (lühiülevaade): formaalne ekvivalents, dünaamiline ekvivalents, "optimaalne ekvivalents" – vaidlus tekstitäpsuse ja loetavuse vahel (vt käsiraamatud). Hieronymus märkis kirjas Pammachiusele, et ta tõlgib üldjuhul "mõtte mõtte vastu", mitte "sõna sõna vastu", välja arvatud pühakirja puhul, kus "isegi sõnajärgul on oma müsteerium".
Mis puudutab kaanoni, siis Hieronymus oma Prologus galeatuses (u 391–392) loetleb heebrea kaanoni raamatud ning märgib, millised neist on "väljas" ehk millised tuleb lugeda apokrüüfide sekka (nt Tarkuseraamat, Siiraki raamat, Juudit, Tobit). Hieronymus lisas, et kogudus võib neid teoseid küll lugeda "rahva ülesehitamiseks", kuid mitte õpetusliku autoriteedi alusena.
Eestikeelsete piiblitõlgete ajajoon.
Allikaid: Eesti Piibliseltsi nimestikud ja ajaloo ülevaated; EKI konkordants.
Piibel kui kirjandus.
Vana Testament: seadus ("Toora"), ajalookirjandus, luule- ja tarkuskirjandus, prohvetikirjandus. 
Uus Testament: evangeeliumid, apostlite teod, kirjad ("epistlid"), Johannese ilmutusraamat.
Piibli motiivid ja kujundid on mõjutanud lääne kirjandust, maalikunsti ja muusikat, alates Dante ja Miltoni loomingust kuni J. S. Bachi ja Händelini. 20. sajandi kirjandusteadus on käsitlenud Piiblit ka iseseisva kirjandusliku tervikuna, rõhutades selle narratiivset ülesehitust, metafoorikat ja žanrilist mitmekesisust.
Piibel kui ajalooallikas.
Piibel on oluline ajalooallikas ning mõjuvõimas tekstikorpus kultuuri- ja keeleteaduses. Selle kasutamisel järgitakse allikakriitika põhimõtteid; arheoloogia (nt Merneptahi steela, Tel Daani steela) ning paralleelallikad (Assüüria ja Babüloonia kiilkirjatekstid, Egiptuse ja Lähis-Ida ürikud) täiendavad pildistust. Piibli ajalookirjelduste ja arheoloogiliste andmete vahekord on kaasaegses uurimuses intensiivse arutelu objekt, kusjuures esineb nii nn "minimalistlikke" kui "maksimalistlikke" lähenemisi Vana Iisraeli ajaloo rekonstrueerimisele.