tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Ühispesitsemine

Ühispesitsemine või ühismunemine (inglise keeles "communal nesting"; "communal egg-laying") on mitmete loomade paljunemiskäitumine, mille tähendus võib erinevate hõimkondade lõikes olla erinev. See võib olla mitme sama liiki emase isendi mittejuhuslik 
munemine samasse pessa, mitme isendi mittejuhuslik hoolitsemine järglaste eest ühes pesas jms. 
Ühispesitsemise täpne ulatus ning ülesanded pole selged. Seda on kirjeldatud putukatel, roomajatel, lindudel.
Roomajad.
Madudel.
Mitmete ovipaarsete emaste madude kohta eelistatavad osad uurijad terminit ühismunemine. Sellega peetakse silmas samasse liiki liigitatud (liigikaaslaste) suguküpsete emaste madude viljastatud munade väljutamist, kas siis kivide ja puujuurte alla, teiste loomade urgudesse, maapinnale, veekogusse või taimedele, üsna teiste munakurnade läheduses. 
Ühismunemist esineb sugukondades "Colubridae" (40 liigil, sh "Philodryas patagoniensis", "Dipsas oreans", "Sibynomorphus mikanii", "Psomophis obtusus"), mürknastiklased (6), merimadulased (2), ahassuumadulased (3), püütonlased (1).
Dora Gordine

Dora Gordine (ka La Gordine, sünninimi Gordin; 13. aprill 1895 Liepāja, Läti – 19. detsember 1991 Kingston upon Thames, Surrey, Inglismaa) oli Eesti skulptor. Tema loomingust moodustavad tuntuima osa portreed. 
Elukäik.
Dora Gordine'i lapsepõlvest pole palju teada. Segadus valitseb ka ta sünniaasta ümber: tõenäoline sünniaasta on 1895, kuid mainitud on ka 1898. ja 1906. aastat. Ka muude daatumite juures on palju ebaselgust. 
Dora Gordine oli isa Morduch (Mark) ja ema Esther Gordini (neiupõlvenimi Schepschelevitch) neljast lapsest noorim. Pere kolis Tallinna linnaarhiivi andmetel Kuramaalt Liepājast Tallinna 1912. aastal. Pere tuli arvatavasti hästi toime, sest asus elama samal aastal valminud arhitekt Karl Burmani juugendlikus stiilis elamusse aadressil Tatari 21B. Hiljem kolis pere elama kesklinna Narva maanteele. Tema vend Nikolai ja õde Anna surid 1941. aastal Tallinnas Saksa vägede rünnakus. Vend Leopold suutis põgeneda ning elas oma surmani Londonis. 
Olnud juba 1917. aastal debüteerinud kohe tööga Eesti Kunstiseltsi korraldatud näitusel ning osalenud kunstiühingu Ars näitustel 1920. ja 1921. aastal, suundus ta Pariisi muusikat ja kunsti õppima. Seal elades käis ta tihedamalt läbi prantsuse skulptori ja maalri Aristide Maillol'ga. Vilkalt kunstielus kaasa lööjana arendas ta välja oma nägemuse skulptuurist. Karjääri alustas ta 1925. aastal, kui töötas maalrina Suurbritannia paviljonis dekoratiivsete kunstide maailmanäitusel. Tema esimene isikunäitus avati 1928. aastal. Selle järel jõudis ta mainekate briti kunstnike sõpruskonda. Tema lähisõprade huulusid näiteks Walesi maalikunstnik Augustus John ja Ameerika päritolu briti skulptor Jacob Epsteini. 
1936. aastal abiellus ta iiri aristokraadi ja endise diplomaadi Richard Gilbert Hare'iga (1907–1966) ning nad kolisid elama Londonisse juugendstiilis majja Dorich House'i, mille interjööri ta ümber kujundama hakkas. Järgnesid aastad täis loomet, näitusi ja reise eksootilistesse riikidesse, kust ta sai rohkelt inspiratsiooni tuntuks saanud rassitunnustega peade loomiseks). Pärast abikaasa ootamatut surma 1966. aastal jäi Gordine Dorich House'i üksi elama, sest neil ei olnud lapsi. Ta lõpetas karjääri 1970. aastatel. Selle järel keskendus ta peamiselt oma aiaga tegelemisele, huvitudes eriliselt taimedest, millel on raviomadusi. 
1991. aasta detsembris Dora Gordine suri. Oma elukoha, arhitektuuri poolest märkimisväärse hoone koos selle laiahaardelise eraarhiiviga pärandas ta Kingstoni Ülikoolile. Tänu ülikoolile pärandatud arvestatavale rahasummale hakati hoonet renoveerima ja avati see 2003. aastal Dora Gordine'i ja Richard Hare'i stuudio-kodumuuseumina.
Tallinna SK Mercury

Tallinna SK Mercury on endine Eesti jalgpalliklubi, mis tegutses Tallinnas.
Jalgpalliklubil oli ka orienteerumisosakond, mis tegutseb iseseisvalt nimega MTÜ Spordiklubi Mercury.
Marssalikepp

Marssalikepp on marssali (või muu kõrgema sõjaväelase) tunnuseks olev sau.
Traditsiooniliselt on see valmistatud puidust ja/või (vääris)metallist ning kaunistatud vääriskividega. Sauale on jäädvustatud omaniku ja andja nimed ning saamise põhjus.
Nõukogude Liidu marssalite tunnuseks oli kaelaskantav marssalitäht.
Jon Steele

Jon Steele (sünninimi Denis Lynn Steele; sündinud 1950 Spokane'is) on Šveitsis elav Ameerika ajakirjanik ja kirjanik.
John Burnside

John Burnside (19. märts 1955 Dunfermline – 29. mai 2024) oli šoti luuletaja ja proosakirjanik.
Külliki Karu

Külliki Karu (aastani 1981 Külliki Kangro; sündinud 19. juunil 1954 Tartus) on eesti arstiteadlane ja kardioloog.
Ta lõpetas aastal 1972 Tartu 2. Keskkooli ja aastal 1978 Tartu Riikliku Ülikooli arstiteaduskonna, aastatel 1981–1985 oli arstiteaduskonna juures aspirantuuris; aastal 1986 kaitses tööga "Комплексная оценка приспособляемости сердечно-сосудистой системы к физической нагрузке у больных инфарктом миокарда методами тетраполярной грудной реографии и поликардиографии" meditsiinikandidaadi väitekirja.
Ta oli aastatel 1985–1988 Tartu Ülikooli Üld- ja molekulaarpatoloogia instituudi teadur, aastast 1988 on ta kardioloogiakliiniku assistent ja vanemassistent.
Ta on uurinud ägeda südameinfarktiga haigete südame ja veresoonkonna kohanemist füüsilise koormusega ning südame vasaku vatsakese kokkutõmbumise ja lõtvumise muutusi südame isheemiatõve korral. Tema uuringute tulemusi ja uurimismeetodeid on rakendatud kardioloogias.
Isiklikku.
Tema abikaasa on majandusteadlane Jaak Karu. Tema isa oli matemaatik Gunnar Kangro, ema oli arst Hilja Kangro (1922–2001); arst on ka ta õde Anu. Vanaisa Fromhold Kangro (1881–1932) oli ehitusinsener ja ettevõtja.
Trojany

Trojany on küla Poolas Masoovia vojevoodkonnas Wołomini maakonnas Dąbrówka vallas. Trojany asub Wołominist ligi 17 km põhjakirdes ja Varssavi kesklinnast umbes 34 km kirdes.
Philip M. Breedlove

Philip Mark Breedlove (sündinud 21. septembril 1955 Forest Parkis) on Ameerika Ühendriikide õhuväe (USAF) neljatärnierukindral, kes oli NATO Euroopa vägede ülemjuhataja 2013. aasta 13. maist kuni 4. maini 2016.
Kindral Breedlove oli väeteenistuses alates 1977. aastast.
2013. aasta septembris külastas Breedlove ametikohustuste tõttu Tallinna.
Wachau veinipiirkond

Wachau veinipiirkond onAustria üks tuntumaid, aga ka üks väiksemaid veinipiirkondi, mis asub Alam-Austrias. Wachau veinipiirkonnast tuleb ligikaudu 3% Austria veinitoodangust. Toodetakse kuivi heledaid Austria kvaliteetveine, mida tehakse viinamarjasortidest "Riesling" ja "Grüner Veltliner".
Wachau veinid jagatakse kolme kvaliteediklassi:
Viini veinipiirkond

Viini veinipiirkond on üks neljast tähtsaimast Austria veinipiirkonnast. Kui ülejäänud kolm veinipiirkonda on Alam-Austria ,Burgenland ja Steiermark. Kui ülejäänud veinipiirkonnad jagunevad väiksemateks veinipiirkondadeks, siis Viini veinipiirkond ei jagune. Viini veinipiirkonnas on veiniaedasid ligikaudu 700 hektari jagu. 
Viini Veinipiirkond on kuulus oma "Heurigeride" poolest. Sisuliselt on tegemist kõrtsi või tavernaga, kus pakutakse noori veinisid. Viini veinipiirkond eristub kõikidest teistest maailma veinipiirkondadest ka selle poolest, et seal saab eri veiniistanduste vahel liikuda trammiga.
Kuulsaimaks veiniks sellest piirkonnast on "Gemischter Satz".
Heuriger

Heuriger on nimi, mis on antud Ida-Austrias asuvatele kõrtsidele, kus veinimeistrid saavad pakkuda külalistele noort Austria veini. Sellise kõrtsi pidamiseks on vaja eraldi litsentsi. Seaduslik alus Heuriger'ide asutamiseks pandi 17. augustil 1784 aastal Austria keisri Joseph II poolt, kes andis välja määruse, mis lubas kohalikel elanikel müüa ise-valmistatud veine, mahlasid ja toitusid. Samuti tänapäeval on Heuriger'i staatus seadusega reguleeritud.
Võrreldes restoranidega on Heuriger'il teatud piirangud. Näiteks tohib seal müüa vaid enda valmistatud veine ja samuti tohib seal pakkuda vaid piiratud ulatuses külmasid roogasid. Külmad toidud mida seal pakutakse, on tavaliselt kohalikku päritolu, nagu näiteks võie nimega Liptauer, erinevaid lihasid ja vorstikesi jms.
Patika raudteepeatus

Patika raudteepeatus oli raudteepeatus Lääne-Virumaal Tapa vallas Patika külas.
Patika raudteepeatusele eelnes Tallinna poolt tulles Jäneda raudteepeatus ja järgnes Lehtse raudteejaam. Rajamisel jäi see Lehtse külanõukogu territooriumile.
Peatus suleti 2005. aasta mais liiga väikese kasutajaskonna tõttu. Ooteplatvorm on lammutatud.
Uderna raudteepeatus

Uderna raudteepeatus oli raudteepeatus Tartu maakonnas Rõngu vallas (tänapäeval Elva vald) Kalme külas Tartu–Valga liinil.
Raudteepeatus asus Uderna küla lähedal Elva ja Palupera raudteejaama vahel (kilometraaž 459,35). Avamisel jäi see Uderna valda.
Viimane reisirong peatus Uderna raudteepeatuses 2008. aastal, enne Tartu–Valga raudtee remondi algust. Majandus- ja kommunikatsiooniministeeriumi otsuse järgi pärast rongiliikluse taastamist (2010) reisirongid enam Uderna peatuses ei peatunud. Peatuskoht suleti seda kasutavate reisijate vähesuse tõttu.
Uderna raudteepeatuses oli madal, 20 cm kõrgune ja 100 meetri pikkune perroon, mis lammutati raudteelõigu remondi käigus 2009. aastal. Reisijate ooteruum oli lammutatud juba mõni aasta varem.
Jänese raudteesild

Jänese raudteesild on raudteesild Tapa–Tartu raudteel Kärkna ja Tartu vahelisel lõigul üle Suure-Emajõe.
Ajalugu.
44,9 m pikkune terassild, mis valmis 1876. aastal, asub Vorbuse küla lähedal.
1941. aasta juulis lõhkas taganev Punaarmee silla. Selle asemele ehitati ajutine raudteesild.
Uus ja veidi kõrgem raudteesild ehitati samasse kohta 1959. aastal. Jänese raudteesild on üks Emajõe madalamaid sildu. 
Lõhatud silla varemed on tänini jõe põhjas ning ohtlikud veesõidukitele.
Eesti Raudtee rajas olemasoleva silla kõrvale uue silla ning õgvendas sel kohal raudteetrassi, et rongid ei peaks seal sõitu aeglustama. Sild läks käiku augustis 2021.
Merikogerlased

Merikogerlased ("Sparidae") on ahvenaliste ("Perciformes") seltsi kuuluv kalade sugukond. Sugukonda kuulub 125 kalaliiki 37 perekonnast, teiste seas näiteka kuld-merikoger ("Sparus aurata"), harilik pagrus ("Pagrus pagrus") ja harilik hammasahven ("Dentex dentex").
Köler Prize

Köler Prize on 2011. aastal Eesti Kaasaegse Kunsti Muuseumi asutatud kunstiauhind, mille eesmärgiks on populariseerida kaasaegset kunsti ning tõsta esile kohalikul kunstiväljal olulisi kunstnikke ja rühmitusi. 
Lisaks rahvusvahelise žürii valitavale peapreemia laureaadile antakse igal aastal ka publikupreemia, mille on võitnud Tõnis Saadoja, Flo Kasearu, Jaanus Samma, Johannes Säre, Edith Karlson, Art Allmägi.
Enrique Pinti

Enrique Alejandro Pinti (7. oktoober 1939 Buenos Aires – 27. märts 2022 Buenos Aires) oli Argentina näitleja ja koomik.
Tema tuntumad rollid olid filmides "Juan que reía" (1976), "Esperando la carroza" (1985), "Flop" (1990), "Perdido por perdido" (1993), "Tango" (1998) ja "Arregui, la noticia del día" (2001).
Pinti oli avalikult gei.
1987 (album)

"1987" on Mari-Leenu (Mari-Leen Kaselaane) teine stuudioalbum. Selle avaldas Moonwalk 2008. aastal.
Singlid albumilt "1987":
Reklaamsinglid:
Laulud albumil "1987":
Papaveri e papere

"Papaveri e papere" (eestikeelse pealkirjaga "Pardike ja mooniõis") on itaalia helilooja Vittorio Mascheroni tuntud laul. Itaaliakeelsete sõnade autorid on Mario Panzeri ja Giuseppe Rastelli ning lastelaulule sobivate sõnade varju on peidetud poliitiline satiir lõhest rikaste ja vaeste vahel. Laulu laulis tuntuks Nilla Pizzi ning see saavutas 1952. aasta Sanremo laulufestivalil teise koha.
Eestikeelsete sõnade ("Pardike ja mooniõis") autor on Mall Sarv ning laulu võib kuulda lastelaulude plaatidel, aga on tuntud ka ansambli Fix esituses.
Laulu tekstist on inspireeritud Itaalia komöödiafilmi "Lo sai che i papaveri" pealkiri. Filmi peaosa mängib Walter Chiari. 
Laulu saksakeelne pealkiri on "Die süßesten Früchte" ning tuntud on see Peter Alexanderi ja Leila Negra esituses samanimelisest filmist.
Ingliskeelses variandis "Poppa Piccolino" on loo sõnad uue sisuga: räägivad hoopis rändmuusikust. Laul jõudis Diana Deckeri esituses 1953. aasta detsembris Suurbritannia singlimüügiedetabelis teisele kohale. Ingliskeelsete sõnade autor on Bob Musel.
Lugu on esitanud teisedki, näiteks Petula Clark, Mantovani orkester ja David Whitfield.
Saavutusvajadus

Saavutusvajadus on inimese enda soov täita püstitatud eesmärk efektiivsemalt, kui ta on juba varem teinud. Näiteks sportlane on jooksnud 10 km ajaga 0,44 minutit ning soovib tulemust parandada. Saavutusvajadus on iga ühiskonna jaoks tähtis ning selle kohta on läbi viidud uuringuid. Uuringute tulemustest selgub, et mida rohkem on riigis kõrge saavutusvajadusega inimesi, seda produktiivsem on selle rahvuse majandus ja ka inimesed .
Saavutusvajadus ("achievement") McClellandi vajaduste teooria järgi on vajadus seada siht parima poole ja anda endast parim, et olla edukas. Inimese motivatsioon muutub vastavalt saavutusvajaduse tugevusele. McClellandi järgi on kõrge saavutusvajadusega inimesed enamasti edukad ettevõtjad (nt juhid, ka sportlased). Edukatel inimestel on enamasti vajadus suurema tähelepanu järele ning neile on tegutsemisel olulised sotsiaalsed suhted.
Gazeta.ru

gazeta.ru (vene keeles газета.ru) on 1999. aastal moodustatud venekeelne poliitikat ja äri käsitlev veebiväljaanne. Esimene väljaanne avaldati 1999. aasta 28. veebruaril. 2011. aasta novembri seisuga oli gazeta.ru kogu Runeti kohta populaarsuselt kolmas uudiseid edastav veebiväljaanne.
Alisa Jakobi

Alisa Jakobi  on Eesti kunstnik ja näitleja.
Tegutseb kunstniku, tarbegraafiku ja alates 2010. aastast ka kunstiõpetajana. Alates 2005. aastast Eesti Meediakunstnike Ühingusse ja alates 2011. aastast Kunstihariduse Ühingu EstSEA liige.
Näitlemine.
Raadio.
Venekeelsete anekdootide lugemine (salvestis Raadio 4) 2002–2003
Meštšera keel

Meštšera keel on väljasurnud uurali keel, mida rääkisid meštšeralased.
Meštšera keele kohta on vähe teada. Kaks 15. sajandi leetopissi kinnitavad, et meštšeralastel oli "oma keel", mille elemendid on oletatavalt säilinud mõnedes kohanimedes. Tavaliselt on eeldatud, et meštšera keel oli uurali või soome-ugri keel. Mõni keeleteadlane on selle täpsemalt liigitanud soome-volga keelte või veel konkreetsemalt mordva keelte hulka.
Pauli Rahkonen on püüdnud keele klassifitseerimise probleemi lahendada uurides kohanimesid piirkonnas, kus varaste kirjalike allikate teatel meštšeralased elasid, kus esinevad meštsera-etnonüümist tuletatud kohanimed ja kus arheoloogide arvates asus omanäolise arheoloogilise kultuuriga "Meštšera"-nimeline ala. Tema hinnangul pidi see piirkond jääma ennekõike Oka jõe vasakkaldale. Rahkonen võrdles selle territooriumi kohanimesid naabruses asuvate erinevate soome-ugri keelte ja neist pärit kohanimedega. Ta pidas oma analüüsi põhjal võimalikuks rekonstrueerida mitmeid meštšerakeelseid sõnu ("vil" "ülem-, ülemine", "ul" "alam-, alumine", "un" "suur", "ič" "väike") ja teha järelduse, et meštšera keel kuulus permi keelte hulka.
Ante Aikio on seda nimetanud "spekulatiivseks teooriaks". Vladimir Napolskihhi hinnangul on Rahkonen eksinud, kui ta paigutas "Meštšera" piirkonna Oka vasakkaldale. Tema väitel asub seal küll tänapäeval Meštšora madalikuks kutsutud ala, kuid kuni 19. sajandini nimetati nõnda hoopis Oka paremkallast kuni Sura jõeni. Rahkoneni järeldust meštšera keele kuulumisest permi keelte hulka on ta iseloomustanud kui "diletantlikku fantaasiat".
Aleksei Markovi hinnangul säilis meštšera keel alates 12.–13. sajandist vaid kohaliku lihtrahva seas ning kadus lõplikult umbes 16. sajandil.
Tänapäeval kannab lähedast nimetust meštšeeri tatari murre, mis kuulub turgi keelte hulka. Meštšeeri tatari keelt arvatakse pärinevat meštšeralastelt, kes võtsid tatarlastelt üle sunniitliku islami ja keele.
Carrousel

Le Carrousel on Pariisi kabaree. See asub Pierre Fontaine'i tänaval.
Ajalugu.
1926. aastal lasi krahv Albatino Joséphine Bakerile Moulin Rouge'i lähistel ehitada kabaree Chez Joséphine, millest sai mõni aasta hiljem restoran Carrousel de Paris. Enne kui kabaree restoraniks muudeti ning Joséphine'ist staar sai, laulis ta seal mõnda aega ka ise.
1930. aastatel tõid kabareele suure edu Charles Trenet ja Edith Piaf ning kui näitleja ja humorist Bouvril seal talendiotsimisvõistluse korraldas, sai asutusest hoopis teater-kohvik. Seal andsid kontserte näiteks pianist ja helilooja Léo Ferré ja Francois Bécaud, kuid domineerivateks esinejateks olid pigem humoristid.
Le Carrousel de Paris'st said tuule tiibadesse ka näitleja ja laulja Dalida, Boby Lapointe, džässlaulja Sacha Distel ja paljud teised.
1950. aastate keskel jõudis lavale esimene transseksuaalide trupi etteaste, mille eesotsas olid Coccinelle, Bambi, April Ashley, Péki d’Oslo, Capucine ja mitmed teised. 1960. aastatel muudeti Le Carrousel de Paris striptiisiklubiks ehk "boite à filles"'iks, kus etteastete ajal pakuti klientidele ka šampanjat. 
1990. aastal tegi Madame Arthur Le Carrousel de Paris's uuenduse ning lavalaudadele astusid nn transformistid. Tegu oli sellise etteastestiiliga, kus esinejate kostüümid vahetusid sõu käigus publiku silme all vaid sekunditega.
Etteasted muutusid ajaga, ning kuigi praegu ei ole laual tantsimine enam au sees, korraldab restoran-klubi sellegipoolest nii privaatseid kui ka avalikke üritusi ning isegi kunstinäitusi. Suvel on võimalik tellida poissmeeste ja tüdrukute pidusid, talvisel ajal on klubi orienteerunud pigem mitmesuguste tähtpäevadega seotud ürituste (näiteks uusaastapidu, jõulud jm) või avalike pidude korraldamisele.
2000. aastal muudeti Le Carrousel moodsaks revüüteatriks, kuid interjöör jäeti samaks.
Garum

Garum oli antiikaegne tugevamaitseline kaste, mida valmistati kääritatud kalast. Ehkki garum oli kõige populaarsem Vana-Roomas, tunti seda juba Vana-Kreekas ning see püsis kasutusel veel Bütsantsiski. Teise sarnase kastme nimi oli "liquamen" ning vahel kasutati neid termineid sünonüümidena. Ladina sõna "garum" tuleneb kreeka sõnast "garos" või "garon" (γάρον), mille päritolu on teadmata.
Jean Anthelme Brillat-Savarin kirjutas oma teoses "Maitse füsioloogia", et populaarsusele vaatamata suhtuti garumisse vahel tõrjuvalt, nii nagu tänapäeval küüslauku. Roomlased kasutasid seda mitte üksnes maitseaine, vaid ka sees- ja välispidise ravimina paljude haiguste, sealhulgas kõhukinnisuse vastu.
Viimane võmm

"Viimane võmm" oli Eesti kriminaal-telesari.
Sarja peategelane Mikk Kotkas (Üllar Saaremäe) on veetnud 20 aastat koomas ja ärkab aastal 2014. Ta naaseb tööle politseisse uurijaks, kus tema uueks paarimeheks osutub nooruke Anders Prikk (Robert Annus). Mikk peab kohanema ka tundmatuseni muutunud eraeluga. Tema naine (Tiina Mälberg) on elanud juba 15 aastat koos ta kolleegiga (Jaanus Rohumaa). Keerulised on ka suhted tütrega (Saara Kadak), kellest on aastatega sirgunud noor ja tark naine.
Sarja näitas Kanal 2 ja tootis BEC. Sarja esialgne stsenaarium oli loodud sakslaste Stefan Scheichi ja Robert Dannenbergi poolt, kohalikesse oludesse kirjutasid selle Gerda Kordemets ja Rivo Määr. Sarja viimase hooaja stsenarist oli Gerda Kordemets. 
Sari oli eetris 4. märtsist 2014 kuni 24. maini 2016.
2016. aasta sügishooajal algas jätkusari "Siberi võmm".
Proletkult

Proletkult (sulandnimi venekeelsetest sõnadest "Пролетарская культура"; pikemalt "Пролетарские культурно-просветительные организации") oli NSV Liidus aastatel 1917–1932 tegutsenud proletaarne kirjandus- ja kultuuriorganisatsioon, mis eitas klassikalist kultuuripärandit ning seadis eesmärgiks proletaarse kultuuri loomise. Selle liikmete loomingule oli iseloomulik abstraktne sümboolika. Aastatel 1917–1922 oli organisatsioonis kuni 400 000 liiget.
Ajalugu.
Proletkulti ajalugu ulatub aastatesse 1905–1907, mil riigipööre Venemaa keisri Nikolai II vastu ebaõnnestus, misjärel tehti esimesi plaane kunsti kasutamiseks revolutsioonilise poliitilise tegevuse inspireerimiseks.
Änilase oja

Änilase oja (ka Änilase peakraav) on peakraav Sakala kõrgustiku idaosas Viljandi maakonnas Viljandi vallas.
Kraavi pikkus on 6,6 km, valgla pindala 23,2 km², langus 30,5 m ja lang 4,62 m/km. Kraav saab alguse 99 m kõrgusel Kassi külas ning suubub Vilimeeste külas 68,5 m kõrgusel vasakult poolt Ärmä jõkke 27,3 km kaugusel selle suudmest. Kraav kuulub Ida-Eesti vesikonda ja Võrtsjärve alamvesikonda.
Mõškini rajoon

Mõškini rajoon (vene keeles "Мышкинский район") on 2. järgu haldusüksus (munitsipaalrajoon) Venemaal Jaroslavli oblastis, asudes oblasti edelaosas. Rajooni keskus on Mõškini linn.
Rajoon piirneb põhjas Nekouzi rajooniga, idas Rõbinski ja Bolšoje Selo rajooniga, lõunas Uglitši rajooniga ning läänes Tveri oblastiga.
Rajooni pindala on 1111,2 km². Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 10 329. 2002. aastal oli elanikke 11 885 ja 1989. aastal 13 192.
Haldusjaotus.
Aastal 2009 oli Mõškini rajoonis 246 asustatud punkti, mis kuulusid ühe (Mõškini) linna ja kahe külaasunduse koosseisu.
Jari Ehrnrooth

Jari Ehrnrooth (sündinud 19. augustil 1959 Ilomantsi vallas) on Soome filosoof.
Jari Ehrnrooth on mõtestanud Lääne ühiskondade kriisi, heaolu ja heaelu. Ta väidab, et hedonism ja tarbijalikkus tekitab pikemas perspektiivis tühjusetunde, sest inimene vajab kõrgemaid eesmärke, ning toob välja jõukama, harituma infoühiskonna varjuküljed (kuritegevus, alkoholism ja narkomaania). 
Eesti keeles on ilmunud Jari Ehrnroothi "Hästi toimiv ühiskond. Heaolu ja heaelu." (Menu kirjastus, 2017, tõlkija Margit Mõistlik, ISBN 9789949549573) 
Välislingid.
Mikko Lagerspetz. Vabaneda vabaduse kütkest. (arvustus ja analüüs raamatule "Hästi toimiv ühiskond. Heaolu ja heaelu").
Sisu (loogika)

Sisu (inglise keeles "comprehension") on loogikas mõiste tunnuste kogusus.
Tossu oja

Tossu oja on oja Sakala kõrgustiku idaosas Viljandi maakonnas Viljandi vallas.
Oja pikkus on 4,8 km, valgla pindala 5,5 km², langus 18,5 m ja lang 3,85 m/km. Oja saab alguse 67 m kõrgusel Koidu külas ning suubub Mõnnaste külas 48,5 m kõrgusel paremalt poolt Ärmä jõkke 20 km kaugusel selle suudmest. Oja kuulub Ida-Eesti vesikonda ja Võrtsjärve alamvesikonda.
Rahvusvaheline tööohutuse ja töötervishoiu päev

Rahvusvaheline tööohutuse ja töötervishoiu päev pärineb Kanada töötajate 1989. aasta otsusest tähistada iga aasta 28. aprillil töö läbi surma või trauma saanud töötajate mälestuspäeva.
Maailma 13 riigis – näiteks Belgias, Luksemburgis, Poolas, Portugalis, Hispaanias, Kanadas, Brasiilias jm – on see päev kuulutatud ametlikuks üleriigiliseks mälestuspäevaks ning seda tähistatakse miitingute, meeleavalduste, seminaride ja konverentsidega, millest võtavad osa ka valitsuste ja parlamentide esindajad tipptasemel.
2014. aasta rahvusvahelise tööohutuse ja töötervishoiu päeva teema oli "Tervishoid ja ohutus kemikaalide kasutamisel töökohas".
Viiratsi raamatukogu

Viiratsi Rahvaraamatukogu on raamatukogu Viiratsi alevikus Viljandi vallas aadressil Sakala 4.
Ajalugu.
Raamatukogu sünnilugu sai alguse Vana-Võidu koolis, kus pandi alus raamatukoguseltsile ärksamate taluperemeeste ja noorte koosolekul 1880. aastal. Seda aastaarvu peetaksegi Viiratsi raamatukogu sünniaastaks. 
1882 – kinnitati lõplikul kujul vallavalitsuses raamatukogu seltsi põhikiri. Raamatukogule pani aluse Schnakenburgi trükikojast 68 raamatut, mis olid saadud annetuste teel.
1903 – otsustati selts senisel kujul likvideerida ning varad üle anda uuele Vana-Võidu Muusikaseltsile “Kevade”. Raamatukogu korraldajateks olid M. Kangilaski, koguhoidjaks J. Västrik.
1923 – otsustas seltsi eestseisuse koosolek taotleda riigilt toetusraha. Raamatute väljaandmine ja kogu korraldamine otsustati anda ühe isiku kätte. Selleks isikuks valiti J. Västrik ja tema abiks A. Tauk.
1925 – märtsis valiti raamatukogu juhatajaks C. Lammas. Raamatukogu asus Vana-Võidu vallamajas ühes toas.
1938 – oli avatud lugemissaal iga päev kell 16–20 ja pühapäeval 14–20.
1940 – raamatukogu juhataja oli I. Kangilaski.
1942 – täitus seltsi tegevuse 40 aastat.
1947 – viidi raamatukogu üle Verilaskele, kus kogu asus ühes majas külanõukogu ja rahvamajaga. Koguhoidjaks oli Linda Riisenberg, kes elas raamatukoguga samas majas ja oli selles ametis 31 aastat.
1961. aastast asub raamatukogu Viljandi rajooni Uusna külanõukogu Kevade kolhoosi territooriumil.
1966. aastast säilinud raamatukogule saadetud kirja alusel selgub, et raamatukogu kuulub Viljandi Rajooniraamatukogu alla.
1979 – nimetati Verilaske raamatukogu ümber Viiratsi raamatukoguks. Raamatukogu kolis Verilaskelt Viiratsisse, Gagarini-nimelise Näidissovhoosi kontorihoonesse. Raamatukogus töötasid Piret Viira aastatel 1997–1980 ja Leonilla Sutt 1980–1982.
1982– ? oli raamatukogu juhataja Leili Oisman.
1984–1986 tuli raamatukogu oma grupis Viljandi rajoonis töönäitajate poolest esikohale.
1986 – avati laenutuspunkt Ärma osakonnas.
1990. aastal sai raamatukogu kasutamiseks suuremad ruumid. Lugemissaal suurenes, mahutades 24 lugejat.
1992 – kolis raamatukogu rahvamajaga ühe katuse alla.
2002 – sai raamatukogu endale uued ruumid Viiratsi kool-huvikeskuse majja, kus see asub siiani. Seni Viiratsi rahvamaja katuse all olnud 46 ruutmeetri asemel sai raamatukogu kasutamiseks 180 ruutmeetrit. Sisustati seitsme kasutajakohaga internetipunkt. Raamatukogus asus tööle bibliograafina Kai Oidermaa. Ligi poolsada lugejat saavad valida ligi 17 000 eri raamatu ja 30 perioodikanimetuse hulgast. 
2006 – liideti osa kooliraamatukogust Viiratsi raamatukogu fondiga. Lisaks tavapärasele raamatute laenutamisele pakutakse skaneerimise, printimise, infootsingu ja raamatukogude vahelise laenutuse teenust. Raamatukogu teeb tihedat koostööd Viiratsi Päevakeskuse, lasteaiaga Rüblik, Viiratsi rahvamaja ja Viiratsi Kooliga. Traditsiooniks on kujunenud emakeele- ja ettelugemispäeva tähistamine. Alates 2000. aastast on Kultuuriministeeriumi korraldusel peetud teema-aastaid.
2020 – nimetati Viiratsi raamatukogu ümber Viiratsi Rahvaraamatukoguks, mida juhib Erika Lond.
Viiratsi paisjärved

Viiratsi paisjärved on neli paisjärve Sakala kõrgustiku keskosas, Viljandi maakonnas Viljandi vallas Viiratsi alevikus.
Järved on järjestikku paisutatud läbi aleviku voolavale kraavile. Kõige kõrgemal asuva järve äärde on rajatud Viiratsi laululava.
Noroviirus

Noroviirused, tuntud ka kui Norwalk-viirused või rahvapäraselt kui kõhugripp, on äärmiselt kergesti leviv viiruslik nakkushaigus, mis on maailmas peamiseks gastroenteriiti põhjustajaks. Selle tavalised sümptomid on veretu kõhulahtisus, oksendamine ja kõhuvalu, ehkki võib esineda ka palavikku ja peavalu. Vaevused algavad tüüpiliselt 24 tundi pärast nakatumist ning leebuvad ühe kuni kolme päeva jooksul. Tüsistused on harvad, kuid põhiliselt võib esineda vedelikupuudus, seda väikelapstel, vanuritel ja nõrgenenud immuunsüsteemiga inimestel.
Viirus levib põhiliselt väljaheidete kaudu, kust selle osakesed satuvad inimeste kätele ja suhu. Levik võib toimuda ka saastunud toiduainete, oksendamisel tekkivate aerosoolide või viirusega kaetud pindade kaudu. Üldiselt diagnoositakse noroviirus sümptomite põhjal, kuid laiaulatuslike puhangute puhul võidakse kasutada kliinilisi teste.
Viroloogia.
Noroviirused on RNA-viirused, mis kuuluvad "Caliciviridae" sugukonda.
Need jagunevad vähemalt seitsmeks genogrupiks, GI, GII, GIII, GIV, GV, GVI, GVII, millest kõige levinumad on grupid GI ja GII. Genogrupi 2 genotüüp 4 (GII.4) on seejuures ülemaailmselt põhiline täiskasvanute gastroenteriidi tekitaja.
Rahvusvahelise Viiruste Taksonoomia Komitee järgi on noroviiruste perekonnas üks liik: Norowalk-viirus ehk "Norovirus norwalense".
Sümptomid.
Noroviirushaiguse sümptomid on iiveldus, oksendamine, kõhulahtisus ja kõhuvalu. Mõnikord võib esineda palavikku, külmavärinaid, peavalu, lihasevalu ja väsimustunnet.
Haigus algab järsku, umbes 12–20 tundi pärast viirusega kokkupuutumist, kuid kestab tavaliselt lühikest aega, 24 tundi, raskematel juhtudel ka kuni 48 tundi.
Nakatumine.
Noroviirused väljuvad nakatunud inimese kehast ainult väljaheite ja oksega. Haigel on võimalik nakatada teisi inimesi kas
Ennetamine.
Nakatumist ennetavat vaktsiini ei ole.
Viiruste leviku ja nakatumise ärahoidmiseks on oluline järgida korrektset isiklikku ja toiduhügieeni. Efektiivseimaks peetakse käte pesu vähemalt 20 sekundit sooja vee ja seebiga. Alkoholil põhinevad käte-desinfitseerimisvahendid ei ole samaväärselt tõhusad.
Lisaks on oluline haigete isoleerimine ning saastunud pindade desinfitseerimine.
Ravi.
Et spetsiifiline ravi noroviiruse vastu puudub, rakendatakse põhiliselt palliatiivse ravi põhimõtteid. Põhiliseks ravimeetmeks on seetõttu rohke vedelikutarbimine (suukaudselt või infusiooniga) dehüdratsiooni vältimiseks. Alla 3-aastastel lastel tuleks kõhulahtisuse vastu suunatud ravimite kasutamist vältida, kuid neid võib kombineeritult vedelikutarbimisega kasutada vanemate laste ja täiskasvanute raviks. Täiskasvanutel võib kasutada ka antiemeetikume, mida üldjuhul lastele anda ei tohiks.
Antibiootikumid noroviiruste vastu ei mõju.
Alexei Drummond

Alexei Drummond (sündinud 1976) on Uus-Meremaa bioinformaatik, Aucklandi Ülikooli arvutusliku bioloogia professor. 
Tema peamised uurimisvaldkonnad on molekulaarse evolutsiooni ja populatsioonigeneetika statistilised mudelid.
Ta lõpetas 1996. aastal Aucklandi Ülikooli bakalaureusekraadiga bioloogia ja arvutiteaduse erialal. 2002. aastal kaitses ta sealsamas doktoriväitekirja ja sai doktorikraadi bioinformaatikas. Seejärel töötas ta kolm aastat järeldoktorina Oxfordi Ülikoolis nii statistika- kui ka zooloogiaosakonnas. 
2005. aastast töötas ta Aucklandi Ülikoolis arvutiteaduse osakonnas bioinformaatika lektorina, 2007. aastast vanemlektorina, 2009. aastast kaasprofessorina ja 2013. aastast arvutusliku bioloogia professorina.
Isiklikku.
Ta sündis uusmeremaalasest kvantfüüsiku ja ameeriklannast kunstniku, kes olid tutvunud üliõpilastena Harvardi ülikoolis, peres. Pere neljast lapsest on saanud kaks bioloogi ja kaks muusikut. Kui Alexei oli kaheksa-aastane, oli isa juba kodust lahkunud, kuid mängis poja huvide kujunemises ja elukutsevalikus siiski olulist rolli.
Jevgen Nõštšuk

Evgen Nõštšuk (ukraina keeles Євген Миколайович Нищук; sündinud 29. detsembril 1972 Ivano-Frankivskis) on Ukraina näitleja ja poliitik. Ta on olnud Ukraina kultuuriminister 2014, 2016–2019.
Ta on lõpetanud 1995. aastal Kiievi Teatriinstituudi (Valentina Zimnja klassis) ning töötanud Kiievi Akadeemilise Kunstiteatri Ateljee Sozvezdije näitlejana.
Ta on esindanud Ukrainat Ukraina Kultuuripäevade ajal Gruusias, Aserbaidžaanis, Kasahstanis, Saksamaal, Poolas ja mujal. Oranži revolutsiooni ajal (aastatel 2004–2005) teda kutsuti Maidani hääleks. Ta oli ka moderaatoriks Euromaidani laval.
Pärast Euromaidani võitu ja Viktor Janukovõtši tagandamist oli ta 27. veebruarist 2014 kuni 2. detsembrini 2014 Ukraina kultuuriminister Arseni Jatsenjuki esimeses valitsuses. 14. aprillist 2016 kuni 29. augustil 2019 oli ta jälle Ukraina kultuuriminister, seekord Volodõmõr Groismani valitsuses. 
Isiklikku.
Evgen Nõštšuk on lesk. Ta oli abielus Ivan Franko nimelise Rahvusliku Akadeemilise Draamateatri näitleja Oksana Batko-Nõštšukiga (1973–2016), nende poeg Oleksa õpib näitlejaks.
Pielavesi vald

Pielavesi vald on vald Soomes Põhja-Savo maakonna lääneosas Ylä-Savo regioonis Iisalmist 52 km edelas ja Kuopiost 75 km loodes. See piirneb põhjas Kiuruvesi linnaga, kirdes Iisalmi linnaga, kagus Kuopio linnaga, lõunas Tervo vallaga, edelas Keitele vallaga ning läänes Pyhäjärvi linnaga ja Pihtipudase vallaga.
Valla pindala on 1406,58 km², sealhulgas maapindala 1153,32 km² ja veepindala 253,26 km².
Elanike arv on 4694 (1. detsember 2016). Rahvastiku tihedus on 4,07 in/km².
Valla keskus on Pielavesi ehk Pielavesi kirikuküla.
Haldusajalugu.
Vald asutati 1811.
Loodus.
Vallas on Pielavesi järv, mille pindala on 110,1 km² ja kaldajoone pikkus 419,7 km. Järve ääres on 1500 suvilat. Ka osa Nilakka järvest jääb Pielavesi valla territooriumile.
Omavalitsus.
Halduskeel on soome keel.
Rahvastik.
31. detsembril 2016 oli elanike arv 4694, nendest 2430 meessoost ja 2264 naissoost. Vald oli Soome omavalitsusüksuste seas elanike arvult 187. kohal. Rahvastiku tihedus oli 4,07 in/km².
31. detsembril 2014 oli kuni 14 aastasi 14,3%, 15–64-aastasi 54,1% ja üle 64 aastasi 31,6%.
31. detsembril 2014 oli 98,2%-l elanikest emakeel soome keel, 0,1%-l rootsi keel ja 1,7%-l muu keel.
Vallas on järgmised külad: Heinämäki, Joutsenniemi, Jylhä, Jylänki, Karjala, Koivujärvi, Kotaniemi, Kuivaniemi, Kurolanlahti, Lammassalo, Lampaanjärvi, Lappetelä, Laukkala, Leppämäki, Löytynjärvi, Löytynmäki, Niemisjärvi, Pahkamäki, Pajumäki, Pappila, Pauha, Pielavesi ehk Pielavesi kirikuküla, Pukara, Saarela, Sulkava, Säviä, Taipale, Tallus, Tommanmäki, Tuovilanlahti, Vaaraslahti ja Venetmäki.
Tuntud pielavesilasi.
Tuntuim Pielavesi vallast pärit inimene oli Urho Kekkonen, kes oli 1956–1982 Soome president. Ta sündis 3. septembril 1900 Lepikko torparimajas ("Lepikon torppa").
9. augustil 1918 sündis Pielavesi vallas kirjanik Lauri Kokkonen, kelle näidendi järgi kirjutas tema sugulane Joonas Kokkonen oma ainsa ooperi "Viimeiset kiusaukset". Helilooja suvitas Pielavesi vallas.
Pielaveden Sampo on tulnud kaks korda Soome meistriks võrkpallis. Sellesse spordiühingusse kuulub ka 1984. aastal Pielavesi vallas sündinud odaviskaja Antti Ruuskanen.
Pielavesi vallast on pärit ka klassikaline filoloog Paavo Castrén, kristlik kirjanik Tapio Nousiainen, skulptor Elsa Mäkelä, kunstnik Saila Niskanen, fotograaf Aino Ikäheimo, rahvamuusik Ilpo Saastamoinen, odaviskaja Juha Laukkanen ning peapiiskop Leo.
Jaak Aab tegi 1991–1994 Pielavesi vallas maatööd.
Ajalugu.
17. sajandil oli tegu hõredalt asustatud alaga, kus elasid järveäärsed kalurid ja alepõllumehed ning mis kuulus osalt Iisalmi kihelkonda, osalt Rautalampi kihelkonda. Esimene kirik oli Lammassalos. Aastal 1683 rajati praegusesse Pielavesi valda Kirkkosaari saarele Iisalmi koguduse kabel ja rajati kabelikogudus. Aastal 1692 valmis samas kohas kirik, mille torn aastast 1754 on säiinud. Aastal 1878 valmis lääniarhitekt Ferdinand Öhmani kavandatud puidust Pielavesi kirik Pielavesis, mida Pielavesi kogudus kasutab seniajani.
Sellest umbes 30 km põhjas asuv Laukkala kirik ehitati 1939–1940.
Pielavesi

 
Pielavesi ehk Pielavesi kirikuküla ("Pielaveden kirkonkylä") on asula Pielavesi järve kagukaldal, Pielavesi valla keskasula (kirikuküla). 
Pielavesis on Pielavesi kirik.
Simon Baron-Cohen

Simon Baron-Cohen (sündinud 15. augustil 1958) on arengupsühhopatoloogia professor Cambridge'i Ülikoolis ning Autismi Uuringukeskuse ("Autism Research Centre") direktor.
Autism ja vaimuteooria.
1985. aastal viis Baron-Cohen koos Leslie ja Frithiga läbi uuringu, kus ta esitas korrelatsiooni autismiga laste ja vaimuteooria ehk TOM-i arengu hilistumise vahel. See on tuntud kui Sally–Anne test. TOM (TOM – "theory of mind") on võime mõista teiste inimeste emotsioone ja mõtteid ning Baron-Coheni järgi hilistub see oskus tavaliselt autismiga lastel.
Autism ja äärmuslikult mehelik aju.
Baron-Cohen leidis vastsündinuid uurides (välistamaks sotsiaal-kultuurilised mõjud), et poisid eelistasid vaadata füüsilis-mehaanilist masina liikumist, kuid tüdrukud eelistasid vaadata nägusid, mis kinnitas, et soolised erinevused on ka bioloogilist päritolu. Baron-Coheni uuring 12 kuud vanade imikutega näitas, et poisslaste tähelepanu köitis rohkem autode liikumine ja tüdrukute tähelepanu köitis rohkem bioloogiline liikumine, mis veelkord kinnitas sugudevahelise erinevuse bioloogilist alust. Baron-Cohen oletas, et mehelikus ajus domineerivad ruumilised oskused sotsiaalsete oskuste üle, ning tuues välja asjaolu, et enamasti esineb autism meessoost indiviididel, esitas Baron-Cohen oletuse, et autismile on omane äärmuslikult mehelik aju. Baron-Cohen oletas, et inimeste sooerinevusi seletavad kaks kognitiivse profiili süsteemi, mis on empatiseeriv ja süstematiseeriv. Mehelik aju on omane neile, kel domineerib süstematiseeriv süsteem empatiseeriva üle, ning autismi võib lugeda meheliku aju äärmuseks. Süstematiseeriv kognitiivne profiil domineerib tavaliselt perekondades, kus esineb autismispektrihäiret. Baron-Cohen kahtlustas, et süstematiseeriva fookusega inimesed valivadki paarilisteks samasugused ning saavad tõenäolisemalt autismiga lapsed. Seetõttu võivad mõned "nohikud" olla autismigeenide kandjad, kusjuures nemad ei ole tõsise autismiga, kuid kui nad abielluvad sarnase partneriga, siis lapsed saavad topeltannuse autismi geene ja jooni.
"Autismispektri koefitsient".
2001. aastal koostas ta "Autismispektri koefitsiendi" ("Autism Spectrum Quotient", AQ), mis on 50 küsimusega küsimustik, mis selgitab, kas täiskasvanul esinevad autismile omased sümptomid. Seda küsitlust on kasutatud väga paljudes uuringutes 
Kriitika.
Baron-Coheni "meheliku aju" teooria on rohkelt kriitikat leidnud.
Otava

Otava (ametlikult Kustannusosakeyhtiö Otava) on üks Soome vanemaid ja suuremaid kirjastusi. 
Otava on välja andnud muu hulgas Eino Leino, Veijo Meri, Marja-Liisa Vartio, Paavo Haavikko, Tuomas Anhava, Mauri Kunnase, Antti Tuuri, Kjell Westö ja Laila Hirvisaari (varem Hietamies) teoseid. 
Otava on aktsiaselts, mis asutati 1890. aastal. See on osa Otava kontsernist (Otava Oy). Peatoimetaja on 2009. aastast Pasi Vainio. Kirjastuse käive oli 2014. aastal 54,5 miljonit eurot, kasum 7,2 miljonit eurot.
Iduse raudteepeatus

Iduse raudteepeatus oli raudteepeatus Lätis Tallinna–Pärnu–Riia raudteel Valmiera piirkonnas Sēļi vallas. Peatus asus Riia raudteejaamast 138,3 km kaugusel.
Peatus avati 4. detsembril 1937, et teenindada piirkonda, kus Sēļi valda läbiv tee ristus raudteega. Aastal 1977 uuendati sealset taristut. Viimane rong peatus seal aastal 1996. Aastatel 2005–2006 võeti Läti poolelt metallivaraste rüüstatud raudtee kuni Skulteni üles. Peatuse likvideerimise ajal kuulusid sealsete ehitiste hulka ootepaviljon ja ooteplatvorm.
Virķēni raudteepeatus

Virķēni raudteepeatus oli raudteepeatus Lätis Tallinna–Pärnu–Riia raudteel Valmiera piirkonnas Vilpulka vallas. Peatus asus Riia raudteejaamast 143,5 km kaugusel.
Peatus avati 4. detsembril 1937 Virķēni küla juurde. Aastal 1977 uuendati sealset taristut. Viimane rong peatus seal aastal 1996. Aastatel 2005–2006 võeti Läti poolelt metallivaraste rüüstatud raudtee kuni Skulteni üles. Peatuse likvideerimisel kuulusid sealsete ehitiste hulka ootepaviljon ja ooteplatvorm.
Brenguļi vald

Brenguļi vald (läti keeles "Brenguļu pagasts") on vald Lätis Valmiera piirkonnas. Vald piirneb sama piirkonna Kauguri, Trikāta ja Valmiera vallaga, Smiltene piirkonna Blome vallaga ning Cēsise piirkonna Mārsnēni vallaga.
Valla pindala on 80 km². 2016. aastal elas seal 904 inimest. Valla keskus on Brenguļi küla.
Ajalugu.
Brenguļi vald moodustati 1920. aastal Vecbrenguļi mõisa ("Alt-Wrangelshof") maadest (pindala 1222 hektarit). 1925. aastani kandis see nime Vecbrenguļi vald. 1935. aastal oli valla pindala 69,4 km², elanikke oli seal 668. 1945. aastal moodustati vallas Brenguļi külanõukogu, mis aga kaks aastat hiljem likvideeriti. 1949. aastal likvideeriti vald ametlikult ja selle asemel loodi Brenguļi külanõukogu. 1954. aastal liideti sellega likvideeritav Jaunvāle külanõukogu. 1990. aastal muudeti külanõukogu vallaks. Aastatel 2009–2021 kuulus vald Beverīna piirkonda.
Loodus.
Valla suurim jõgi on selle loodepiiril voolav Koiva jõgi, teine tähtsam jõgi on selle lisajõgi Abuls. Looduskaitse all on Bekuri tamm, Jaunbrenguļi mõisa tamm, Ķeņģi tamm, Jaunbrenguļi mõisapargi lehis, Gaujmaļi tamm, Ruņģi kuusk, Lepeķi tamm, Skujiņase paju, Norveļi tamm, Norveļi Rootsi mänd, Burkšķi tamm, Brenguļi Čiekurži dendropark, Jaunvāle mõisa tamm, Plaukti pärn, Vecdzērvītese tamm, Spreņi Rootsi mänd, Vīksnise künnapuu, Amsiņi tamm ja Pūpoli tamm. Valla põhjaosa asub Ziemeļgauja kaitstaval maastikul.
Asustus.
2011. aastal elas vallas 763 lätlast, 57 venelast, 16 valgevenelast, 3 ukrainlast, 10 poolakat ja 6 leedulast.
Valla külad.
Ülejäänud valla elanikud elasid külade koosseisu mitte kuuluvates taludes.
Otava (Mikkeli)

 
Otava (varem Liukkola) on asula Soomes Mikkeli linnas Mikkeli keskusest 15 km lõunas. Geograafilised koordinaadid on 61°38′40″ N 27°4′30″ E.
31. detsembril 2015 elas Otavas hinnanguliselt 1491 inimest. See on üks suuremaid asulaid Mikkeli linnas väljaspool Mikkelit. 
Otava kujunes saeveski, Otava raudteejaama ja Puula järve ääre sadama ümber. 
Haldusajalugu.
Kuni 2001. aastani oli Otava Mikkeli maavalla üks suuremaid külasid ja keskasula. Seejärel liideti valla ala Mikkeli linna koosseisu.
Taristu.
Otavat läbib Helsingit ja Mikkelit ühendav "valtatie 5". 
Otava arengu tähtsaim mõjutaja oli Savo raudteelõigu valmimine 1889. aastal. 1890. aastatel rajati juurdepääsutee Tuula järve äärde. Otava sadama kaldaehitis on tänini säilinud. Sadamast veeti peamiselt puitu. Kui raudteeühendus tegi veo tasuvaks, rajati Puula äärde saeveskeid. Tänapäeval rongid Otavas ei peatu. 
Esimesed aurikud ilmusid Puula järvele 1890. aastatel. Need vedasid peamiselt puitu. Aurikuga Puula sai 1891. aastal alguse Kangasniemi ja Otava vaheline reisiliiklus. Otava sadamast sai rongiga Otava jaama ning sealt edasi Mikkeli või Kouvula suunas. 
Tööstus.
Otava suurim tööstusettevõte on saeveski, mis kuulub Heinola firmale Versowood Oy. Esimene saeveski rajati Otavasse 1891. aastal. See kuulus algul norralaste firmale Otavan Koivusaha Oy ja asus teises kohas.
Haridus.
Otavas tegutses 2014. aastani Otava koolitalu ("Otavan koulitila"), mis oli viimati osa õppeasutusest Etelä-Savon ammattiopisto. Talu renditi 1. jaanuarist 2015 eraisikule.
Otavan Opisto on Mikkeli linnale kuuluv rahvaõpistu. Kool toodi 1901. aastal Joroinenist üle Otavasse, kus see sai oma maja. 
Töötab ka Otava kool.
Ajalugu.
Soome kodusõja ajal 1918. aastal asus Otava sügaval valgete tagalas. 25. veebruaril 1918 hukkasid valged Otavas pärast formaalset kohtupidamist kümme punaseks peetud Otava elanikku. See oli nähtavasti suurim nn valge terrori juhtum Lõuna-Savos. Hukatud mehed ei võidelnud kodusõjas.
Talvesõja ja Jätkusõja ajal elas Otava Mikkeli staabis töötavaid kõrgeid ohvitsere. Talvesõja ajal elas 5. jaanuarist 5. märtsini Otava Õpistu ruumides marssal Mannerheim.
Sõdade ajal töötas Otavas osa staabist. Talvesõja ajal pommitati Otavat kaks korda, aga keegi kannatada ei saanud ja ka materiaalsed kahjud olid väiksed.
E-juhtimine

E-juhtimine on tehnoloogiliselt vahendatud sotsiaalse mõjutamise protsess, et tuua esile muutusi hoiakutes, tunnetes, mõtlemises, käitumises, ja tulemuslikkuses üksikisikute, rühmade või organisatsioonide sees, et suunata neid saavutama teatud eesmärki. 
Nagu on märkinud Avolio ja Kahai (2002), hõlmab see suhete koordineerimist organisatsiooni liikmete vahel olukorras, kus töö ise on seotud e-tehnoloogiate kasutamisega. Sel juhul kommunikatsioon ja vajaliku teabe kogumine ning levitamine toimub suuresti infotehnoloogia vahendusel.
Traditsiooniliselt sisaldab juhtimine organisatsioonides näost-näkku suhtlust. Nüüd, e-juhtimise puhul võivad juhid viia kogu projekti läbi distantsilt ja suhelda meeskonnaga üksnes läbi infotehnoloogia. Organisatsioonid arendavad üha enam tehnoloogiat, mis tingib e-juhtimise rakendamist. See tehnoloogia hõlmab sellised vahendeid nagu näiteks videokonverentsi seadmed, online-koostöö platvormid, nutitelefonide, e-posti, Wi-Fi jms. Organisatsioonid võitlevad tehnoloogia-integratsiooni küsimustega ja töötajate ees on üsna järsk õppimiskõver. Meie arusaam sellest, kuidas infosüsteeme muuta kasutajasõbralikumaks on jäänud maha võrreldes uute tehnoloogiate turule tulekuga. Seega tehnoloogiat kasutatakse teadmata, kuidas see mõjutab inimeste käitumist organisatsioonides.
Fašiin

Fašiin (saksa sõnast "Faschine") ehk haos on tugevasti kokku seotud hao-, kõrkja- või muu sellise silindrikujuline kubu, mida kasutatakse muldehitiste nõlvade kindlustamiseks, aga ka näiteks drenaažis. Fašiini läbimõõt on 20–25 cm.
Jarosław Iwaszkiewicz

Jarosław Leon Iwaszkiewicz (20. veebruar 1894 Kalnõk, Kiievi kubermang (tänapäeval Ukraina, Vinnõtsja oblast) – 2. märts 1980 Varssavi) oli poola proosakirjanik, luuletaja ja tõlkija.
Jarosław Iwaszkiewicz sündis maa-aadliku perekonnas. Aastatel 1912–1918 õppis ta Kiievis kõigepealt lühikest aega konservatooriumis ja seejärel ülikoolis õigusteadust. 1918. aastal asus Jarosław Iwaszkiewicz elama Varssavisse, kus töötas ajakirjanduses ja võttis osa kirjanduselust. Ta oli üks noorte poeetide rühmituse Skamander loojatest.
Aastatel 1923–1925 oli ta Poola Seimi marssali Maciej Rataj sekretär. Hiljem oli ta diplomaatilisel tööl. 1927–1932 töötas Iwaszkiewicz Poola välisministeeriumi pressiosakonnas. 1932–1935 oli ta Poola saatkonna sekretär Kopenhaagenis ja 1935–1936 Brüsselis. 
Saksa okupatsiooni ajal osales Iwaszkiewicz põrandaaluses vastupanuliikumises. 
Aastatel 1945–1946 oli Iwaszkiewicz ajakirja Życie Literackie peatoimetaja ja 1947–1948 kirjandusliku nädalalehe Nowiny Literackie toimetaja. 
1945–1949 oli Iwaszkiewicz Varssavis Poola Teatri kirjandusala juhataja. 
Aastatel 1945–1946, 1947–1949, 1959–1980 oli Jarosław Iwaszkiewicz Poola Kirjanike Liidu esimees ja 1949–1956 aseesimees. 1950–1965 oli ta Poola PEN-klubi asepresident. Alates 1952. aastast kuni surmani oli ta Poola Seimi liige. Alates 1955. aasta veebruarist kuni surmani oli ta kirjandusajakirja Twórczośc toimetaja.
Kirjanduslooming.
Esimesed Jarosław Iwaszkiewiczi luuletused ilmusid ajakirjanduses 1915. aastal. Esimene luulekogu "Oktostychy" ('oktaavid') ilmus 1919. aastal. Järgnesid luulekogud "Dionizje" ('dionüüsiad') (1922), "Księga dnia i księga nocy" ('öö raamat ja päeva raamat') (1929), "Powrót do Europy" ('naasmine Euroopasse') 1931, "Lato 1932" ('suvi 1932') (1933) ja "Ody olimpijskie" ('olümpiaoodid') (1948). 
Ajalooline romaan "Czerwone tarcze" ('punased kilbid') ilmus 1934. aastal. Jutukogudest väärivad on tähtsamad "Panny z Wilka" ('Wilko neiud') (1934) ja "Opowieści zasłyszane" ("Kuuldud jutustusi", 1954; eesti keeles 1960. aastal). Jutustus "Matka Joanna od Aniołów" (1946, "Inglite Joanna") ilmus eestikeelses tõlkes 1984. aastal. Kolmeköiteline romaan "Sława i chwała" ('au ja kuulsus') ilmus aastatel 1956–1962.
Varia.
Eino Tambergi 1970. aastal valminud ballett "Joanna tentata" põhineb Jarosław Iwaszkiewiczi jutustusel "Inglite Joanna".
Ilze Indrāne

Ilze Indrāne (kodanikunimi Undīna Jātniece, neiupõlvenimi Undīna Liepiņa; 23. aprill 1927 Lazdona vald – 12. veebruar 2025) oli läti kirjanik ja õpetaja.
1946. aastal lõpetas Ilze Indrāne Madona gümnaasiumi. 1948–1951 õppis ta Riia Pedagoogilises Instituudis läti kirjanduse osakonnas. 1948. aastal asus ta tööle Kusa põhikooli direktorina, poliitilistel põhjustel vabastati oma ametikohalt 1956. aastal. 1956–1967 töötas ta õpetajana Prauliena põhikoolis ja juhatas ka kooli näiteringi. Kirjanike Liitu võeti Indrāne vastu 1967. aastal.
Ilze Indrāne esikromaan "Lazdu laipa" ("Sarapiku purre") ilmus 1963. aastal. Romaani eestikeelne tõlge ilmus 1965. aastal. Romaanis "Cepure ar kastaņiem " ('müts kastanitega') (1966) käsitletakse sõjajärgset maaelu. Romaan "Ūdensnesējs" (1971, eesti keeles "Veekandja" (1983)) kujutatakse muusiku ja õpetaja Klinta elu, mida on tõlgendatud ka rahva saatuse sümbolina. Jutukogu "Anemone" ('anemoon' 1974) on autobiograafiliste motiividega, peategelane on sulase tütar. Kiriromaanis "Aisma" (1980) väljendub terav protest pealiskaudsete inimsuhete vastu. 1984. aastal ilmunud romaan "Zemesvēzi dzirdēt" ('kuulata kaerasori') peategelane on vana kolhoosnik Donāts Dravnieks, kes tuletab meelde möödunut. Romaan "Putnu stunda" ("Linnutund") ilmus 1996. aastal. Ilze Indrāne on kirjutanud ka näidendeid.
Eesti keeles on 1981. aastal ilmunud ka Ilze Indrāne lasteraamat "Tipsi, Topsi ja Tedi".
Vello Lipand

Vello Lipand (16. september 1926 – 18. august 2000) oli eesti helilooja.
Vello Lipand õppis aastatel 1954–1959 Tallinna Konservatooriumis professor Eugen Kapi kompositsiooniklassis. Ta töötas aastatel 1957–1973 Rahvaloomingu Maja muusikaosakonnas, 1973–1976 koondise Eesti Kolhoosiehitus õppekeskuses, oli 1971–1972 Mongoolias Ulaanbaatari Muusika- ja Koreograafiakooli õppejõud ning 1976–1986 Tallinnas Nõmme Muusikakooli direktor. 
Vello Lipandi muusikalisse pärandisse kuuluvad Süit (1953) ja Variatsioonid (1956) sümfooniaorkestrile, koori- ja soololaule, puhkpilli- ja rahvapillimuusikat. Esmajoones on Vello Lipand aga tuntud oma laululoomingu poolest. Populaarsed on olnud tema laste- ("Piparkoogipoisid", "Minu õpetaja") ja estraadilauludlaulud ("Musta kassi jenka", "Vana türklane").
Lipandi lugusid esitati ka Soomes. 1959. aastal avaldati Helena Siltala esituses tema laul "Igatsus", mis soomekeelse versiooni puhul kandis nime "En unta saa". 
Isiklikku.
Tema isa oli Karl Lipand.
Tema äi oli helilooja Adolf Vedro. Nende koduaias Nõmmel Valguse 20 on mõlema mälestustahvel