Hanami

Hanami (jaapani keeles 花見, õite vaatamine) on Jaapani traditsiooniline komme nautida õite kaduvat ilu. Peaaegu alati peetakse õite (花, "hana") puhul silmas kirsipuude (桜, "sakura") või harvem ploomipuude (梅, "ume") õisi. Kirsipuude õitseaeg Jaapanis algab märtsi lõpus ja lõpeb mai alguses, kusjuures puud õitsevad ainult nädala või kaks.
Ajalugu.
Tava juured.
"Hanami" on sajanditevanune traditsioon. Väidetavalt algas tava Nara ajastul (710–794), millal inimesed imetlesid ploomiõisi. Jaapani "hanami" olevat alguse saanud Hiina kombest nautida õitsevate ploomipuude all luulet ja veini, mida Jaapani eliit jäljendas. Väidet kinnitab tõsiasi, et "hanami" sai alguse linnas ja mitte maal ning jaapanlased imetlesid sarnaselt hiinlastega kirsiõite asemel ploomiõisi. Samuti ei seostu klassikalises Jaapani luules kirsiõied rõõmsameelsusega.
Heiani ajastuks (794–1185) oli fookus nihkunud ploomiõitelt kirsiõitele. "Hanami" muutus kirsiõite vaatamise sünonüümiks. Alates tollest ajast tähistavad õied wakades ja haikudes kirsiõisi. Hanami terminit kirsiõite vaatamise analoogina kasutati esimest korda Heiani ajastu romaanis "Genji lugu".
Kirsiõisi kasutati alguses hea saagi kutsumiseks ja riisiistutamishooaja alguse kuulutamiseks. Jaapanlased uskusid, et kirsipuudes peitusid "kami"d ja pakkusid nendele ohvriande. Peale ohvrianni loovutamist jõid riituses osalenud "sake"t.
Kombe võttis kasutusele Heiani ajastu keiser Saga, kes pidas õitsevate kirsipuude all õite vaatamise pidusid koos "sake" ja pidusöögiga. Kyōto keisrikoja kirsipuude all kirjutati õrnade õite ülistamiseks luuletusi, mida nähti kui elu enese metafoori – hiilgavad ja kaunid, ent haprad ja lühiajalised. Sealt võiski alata "hanami" traditsioon Jaapanis.
Algselt piirdus tava keisrikoja eliidiga, kuid levis peagi samuraide sekka ja Edo ajastuks ka tavakodanike hulka. Šogun Tokugawa Yoshimune lasi selle edendamiseks istutada kirsipuid. Jaapanlased pidasid kirsipuude all lõbusaid sööminguid ja jõid "sake"t.
Kirsipuusordid.
Kuna Heiani ajastul kirjutatud raamatuis mainitakse nutvat kirssi ((しだり櫻, "shidarizakur"a), ühte rippuvate okstega sortidest, peetakse sorti "Prunus itosakura" 'Pendula' ("shidare-zakura") Jaapani vanimaks kirsisordiks. Kui lõunapoolses Kantō piirkonnas kasvas Kamakura ajastul elanikkond. siis toodi Honshū saarele ja sealt edasi pealinna Kyōtosse Ōshima saarelt pärit Oshima kirsipuud. Muromachi ajastul hakkasid esile kerkima "Prunus serrulata" ("sato-zakura") liigi sordid, mis sündisid Oshima kirsi keerukate hübriididena.
Aeglaselt kasvav metsik kirsipuusort "Prunus itosakura" ("Edo higan") evib teistest kirsipuudest pikimat eluiga ja toda on lihtne suureks kasvatada. Seetõttu on paljud suured ja vanad kirsipuud Jaapanis just seda sorti. Neid puid peetakse tihti pühaks ja neist on saanud maamärgid, mis sümboliseerivad "shintō" ja budistlikke templeid ning kohalikke piirkondi. Mõned kuulsad näited sellistest puudest on Jindai-zakura (ligikaudu 2 000 aastat vana), Usuzumi-zakura (ligikaudu 1 500 aastat vana) ja Daigo-zakura (ligikaudu 1 000 aastat vana).
Edo ajastul aretati ja istutati mitmesuguseid topeltõielisi sorte jõgede kallastele, templitesse ja "daimyō" aedadesse linnalistes piirkondades nagu Edo. Nõnda tekkis linnaelanikel võimalus nautida kirsiõite ilu. Tollasest ajast pärit raamatutes on kirjas rohkem kui 200 kirsipuusorti ja mainitakse mitmeid tänapäevalgi tuntud sorte. Selline seis valitses linnalistes piirkondades, samas kui "hanami" põhiobjektid Jaapanis olid siiski enamasti metsikud liigid nagu "Prunus jamasakura" ("yamazakura") ja Oshima kirsipuu, mis olid levinud üle kogu riigi.
Alates Meiji ajastust hakkas Jaapanis levima Yoshino kirsipuu, millest sai põhiline "hanami" objekt. Linnade uuenemise käigus raiuti maha vanemad kirsipuud. Vanemat sorti kirsipuude kadumise vältimiseks istutati Kohoku külla Arakawa jõe äärde erinevatest kirsipuusortidest koosnev allee. Kyōtoski koguti mitmekesisuse alalhoidmiseks erinevaid sorte. Need läksid peale teist maailmasõda riigi valdusesse, misjärel hakati neid alates 1960. aastatest uuesti levitama.
Tänapäevane tähistamine.
Jaapanis.
Jaapanlased jätkavad "hanami" tava tänapäevalgi, kogunedes selleks hulgaliselt kõikjale, kus leidub õitsevaid kirsipuid. Tuhanded inimesed täidavad pargid, et pidada pidusid õitsevate puude all, vahest isegi hiliste õhtutundideni. Enam kui poolel Jaapani territooriumil hakkavad kirsid õitsema samal ajal kooli alguse või puhkuseperioodilt tööle naasmisega, mistõttu algavad tervituspeod sageli "hanami"ga.
Tavaliselt lähevad inimesed parkidesse mitu tundi või isegi päeva varem, et hoida sõprade, perekonna ja töökaaslastega "hanami" tähistamiseks parimaid kohti. Linnades nagu Tōkyō pole ebatavaline, et pidustused jätkuvad ka öösel. Öist "hanami"t nimetatakse "yozakura"ks (夜桜, öine "sakura"). Paljudes kohtades – näiteks Ueno pargis – riputatakse "yozakura" jaoks üles ajutised paberlaternad.
"Hanami" pidustused hõlmavad tavaliselt söömist, joomist, mängu ja muusika kuulamist. Selleks valmistatakse hooajalisi toite nagu "dango"d ja süüakse "bento"sid ning juuakse "sake"t.
Varem prognoosis Jaapani Meteoroloogiaamet igal aastal kirsiõite puhkemise levikut, mida teevad nüüd eraettevõtted. "Hanami" pidude kavandajad jälgivad prognoosi tähelepanelikult, sest õied püsivad okstel tavaliselt mitte rohkem kui paar nädalat. Esimesed kirsiõied avanevad lõunapoolsetel Okinawa lähistroopilistel saartel, samas kui põhjapoolsel Hokkaidō saarel hakkavad kirsipuud õitsema märksa hiljem.
Enamikus suurlinnades, nagu Tōkyō, Kyōto ja Ōsaka, jääb kirsipuude õitsemise aeg enamasti märtsi lõppu ja aprilli algusse. Televisioon ja ajalehed jälgivad pingsalt kirsiõite rinde aeglast põhjasuunalist liikumist. Näiteks keskmiselt puhkevad kirsipuud õide Fukuokas 22. märtsil, Kyōtos 26. märtsil, Tōkyōs 24. märtsil ja Sapporos 1. mail. Kliimamuutuse tõttu nihkub õitseng üha varasemaks.