36. Kaitsepataljon

36. kaitsepataljon ehk 36. kaitsepataljon Arensburg ("Schutzmannschaft Front Bataillon nr. 36" ehk "Schutzmannschaft Front Bataillon 36 Arensburg") oli Teise maailmasõja ajal Saksa okupatsioonivõimude poolt Eestis moodustatud sõjaväeüksus.
Kuna Saksa seaduste kohaselt võisid Saksa Wehrmachtis teenida üksnes Saksa riigi kodanikud, moodustati ning allusid kaitse- ja edaspidi ka politseipataljonid administratiivselt SS-i ja politsei kõrgeimale komandörile Reichsführer-SS Heinrich Himmlerile läbi "SS-Oberstgruppenführer" ja "Generaloberst der Polizei" Kurt Daluege. Sõjapiirkondades ja Wehrmachti tagalapiirkonnas olid kaitsepataljonid operatiivselt allutatud nii Wehrmachti kui Relva-SS-i tagala või rindeüksustele.
Kuna pataljon moodustati Saksa Korrapolitsei alluvuses, nimetati pataljoni ka politseipataljoniks, ehkki kaitsepataljonid nimetati ümber politseipataljonideks alles 9. detsembril 1943, kui 36. kaitsepataljon oli juba laiali saadetud.
Pataljoni suurus oli 600 meest. 
Juhtkond ja koosseis.
Pataljoniülemad:
Pataljoni koosseis:
Isikkoosseis.
Vabatahtlik kaitsepataljon värvati väegrupi Nord tagalateenistuseks ning formeeriti Haapsalus ja Lääne-Eesti saartel alates 23. novembrist 1941. Algselt oli pataljoni staabi asukohaks oli määratud (Eesti sõjaväe Lääne-Saare sõjaväeringkonna hoone Ehte tänav 9) Kuressaares (saksakeelne nimi "Arensburg", millest ka pataljoni nimi „Schutzmannschafts-Bataillon 36 Ahrensburg”. Raskete jääolude tõttu viidi staap siiski Haapsallu. 21. jaanuaril 1942 liideti pataljoniga 31. ja 34. Kaitsepataljoni mehed.
Pataljoni formeerimist ja väljaõpet jätkati 9. aprillist 1942 Tartus, kus liideti pataljoniga ka puhkpilliorkester. Puhkpilliorkester andis edaspidi väeosa paiknemiskohtades (asulates, linnades) paar korda nädalas kontserte.
Tegevus.
Väljaõppe järel lahkus pataljon Tartust 2. augustil 1942 rongiga Saksa vägede poolt okupeeritud Lääne-Valgevenesse (enne Teist maailmasõda Poola koosseisus) Navajelniasse (venepäraselt "Novojelnja", poola "Nowojelnia"), kuhu jõuti 5. augustil, edasi mindi jalgsirännakuga Navahrudaki (venepäraselt "Novogrudok"). 
Navahrudakis rakendati pataljon pärast paaripäevast puhkust partisanivastasesse võitlusse ja väidetavalt juudi elanikkonna likvideerimise operatsiooni. Ülesandele sõideti veoautodel, pärast ülesande täitmist viidi mehed tagasi alalisse majutuskohta. Võitlus valgevene partisanide vastu oli pataljoni esimeseks tuleprooviks. Selles said haavata Juhan Kukk ja Aleksander Kiri, langes Manfred Westerboom.
25. augustil 1942 lahkus pataljon Valgevenest Stalingradi rindele.
6. septembril 1942 jõuti Ukrainasse Hanžonkovo (ukraina "Hanžonkove"; praegu Makijivka linna koosseisus) raudteejaama Stalino lähedal ning alustati seal ja Tšõstjakove linna (praegu Donetski oblastis) tööstusrajoonis vangilaagrite ehitust ja valvet. Pataljoni staap ja 3. kompanii 3. rühm olid Stalag 385 valves Tšõstjakoves, 1. kompanii valvas Stalag 312 Tšansekovos ning 2. ja 3. kompanii Stalag 385 Katõkis. Sõjavangid tegelesid söekaevanduste taastamisega ning pataljon rakendati nende valvesse töökohtadel. 19. novembrini saadeti pataljon Stalingradi rindele Tširi jõe äärde. Enne väljasõitu sai pataljon täieliku saksa rindevarustuse, sh relvastuse.
36. kaitsepataljon Stalingradi lahingus.
, "Pealetungioperatsioon Uranus, Idarinne (Teine maailmasõda)#Talvelahingud 1942–1943"
22. novembril 1942 sõitis pataljon Stalingradi alla Surovikino jaama, sekkudes käigult jaama lähedal toimuvasse lahingusse. Samal õhtul haigestus pataljoni ülem Julius Reinter, kes saadeti kodumaale ravile. Teise versiooni kohaselt vallandas pataljoni sideohvitser kapten Gierhake Reinteri pataljoniülema kohalt suutmatuse tõttu pataljoni lahinguolukorras juhtida . 23. novembril määrati uueks pataljoniülemaks 3. kompanii ülem Harald Riipalu. Pataljon määrati Rumeenia 3. armee "Kampfgruppe Stumpfeld"i alluvusse. Algasid pidevad lahingud ülekaaluka vastasega Stalingradi piiramisrõnga välisküljel, Tširi jõe piirkonnas Rõtšovi ja Tšernõševski vahel. Peeti ägedaid tõrjelahinguid ülesandega aeglustada Punaarmee liikumist Dnestri jõe suunal. Rinne stabiliseeriti. 
31. detsembriks 1942 koondati pataljon Šahtõ linna, kus algasid ettevalmistused kojusõiduks. Kuu ajaga oli pataljon ära teeninud naabritest saksa üksuste suure austuse ja tunnustuse. 42 pataljoni võitlejat oli autasustatud Raudristidega. Pataljon vahetati rindelt välja 31. detsembril 1942. 6. jaanuaril hakati Eestisse tagasi sõitma.
18. jaanuaril 1943 saabus üksus Eestisse, kus see 1943. aasta alguses laiali saadeti ja isikkoosseis liideti teiste väeosadega. Pataljoniülem kapten Riipalu ja veel mõned ohvitserid saadeti Eesti Leegioni, ülejäänud ohvitserid teistesse väeosadesse. Mehed saadeti puhkusele. Pärast puhkust saadeti mehed Tallinnast Tartusse, kus liideti major Johannes Koorti formeeritavasse uude 287. Kaitsepataljoni.
Pataljon kaotas lahingutes 39 meest, teadmata kadunuks jäi 11 meest ja haavata sai 97 meest.
Pataljoni võitlejaid autasustati 42 II klassi Raudristiga ning paljud esitati Idamedali saamiseks.
Väeosale anti võitlusgrupi ülema kindralmajor Hans-Joachim von Stumpfeldi poolt 26. detsembril 1942 tänukiri.
Süüdistused sõjakuritegudes.
Lennart Meri algatusel kokku kutsutud ja Max Jakobsoni juhitud Inimsusevastaste Kuritegude Uurimise Eesti Rahvusvahelise Komisjoni ("Jakobsoni komisjon") andmetel 36. Kaitse Rindepataljon osales deporteeritud juutide eskortimisel Poolas, Leedus ja juudi elanikkonna hävitamises Valgevenes Navahrudaki piirkonnas. Rahvusvahelise uurimiskomisjoni teatel on olemas vaieldamatud tõendid, et 36. Kaitse Rindepataljon osales 1942. aastal Navahrudaki piirkonnas juutide mõrvamisel, kuid dokumentidest ei selgu, milles täpselt pataljoni osalus seisnes. Juutide tapmises osalemise kahtluste tõendusmaterjalina oli kasutatud muuhulgas ka NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Ministeeriumi (MGB) ülekuulamisprotokolle 1950. aastatest, mille saamislugu mõnede ajakirjanike väitel ei ärata usaldust. Peatunnistajaks peetud Rudolf Mäeorg ei ole kunagi viibinud Navahrudaki linnas ja liitus pataljoniga hiljem Ukrainas. 
2003 Kaitsepolitsei tehtud põhjalik uurimine tuvastas, et Kaitse Rindepataljon ja ükski teine Saksa poolel sõdinud eesti üksus sõjakuritegusid toime pannud ei ole. 
Nõukogude allikatel põhinevad väited.
Pärast Teise maailmasõja Nõukogude julgeoleku poolt kinni peetud ja ülekuulatud Leo Pihelpuu (ülekuulamisel NSV Liidu MGB-s antud ütlused): 
Dziatłavas toimunust annab ülekuulamisel MGB-s üksikasjaliku kirjelduse politseipataljonlane Johannes-Osvald Rahumeel, kelle väitel toimusid juutide mahalaskmised 36. politseipataljoni osavõtul kolmes kohas: Navahrudaki linna, Navajelnia jaama ja Dziatłava küla lähistel. Neis kõigis oli Rahumeel ka ise. 
Nõukogude julgeoleku poolt kinni peetud ja ülekuulatud Johannes-Osvald Rahumeel: 
Juutide mahalaskmine Navahrudakis toimus Rahumeele väitel samamoodi nagu Dziatłavas. 36. politseipataljon piiras geto ümber, juudid koguti ühele platsile kokku, kus neil kästi kõhuli heita. Seejärel aeti juudid veoautodesse ja hingevõtjasse. 
Johannes-Osvald Rahumeel: "Ühe veoautoga sõitsin ma kaasa ja konvoeerisin 20–30 juuti mahalaskmisele. Mahalaskmine toimus linna taga. Kokku lasti maha ligi 1000 juuti." 
Kuidas juutide hukkamine Dziatłavas täpselt toimus, seda kirjeldab ülekuulamisel MGB-s politseipataljonlane Aksel Õunaid. Tema tunnistusest selgub, et 36. politseipataljon võttis mahalaskmistest otseselt osa. 
Nõukogude julgeoleku poolt kinni peetud ja ülekuulatud Aksel Õunaid: 
Navahrudakis said haavata Juhan Kukk ning Aleksander Kiri, õnnetusjuhtumi tagajärjel hukkus Manfred Westerboom,