tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Meditsiiniliseks eriotstarbeks mõeldud dieettoidud

Meditsiiniliseks eriotstarbeks mõeldud dieettoidud (ingl "dietary foods for special medical purposes") on meditsiinilisel näidustusel kasutamiseks ettenähtud toiduna käsitatav eritoidu grupp, mis on spetsiaalselt valmistatud ja ette nähtud inimese täielikuks või osaliseks toitmiseks arsti või pädeva tervishoiutöötaja juhendamise all teatud juhtudel.
Ravitoidu koostis peab vastama üldtunnustatud meditsiini ja toitumise põhimõtetele.
Meditsiiniliseks eriotstarbeks mõeldud dieettoidud on mõeldud niisuguste isikute teatavate toitumisvajaduste rahuldamiseks, kes kannatavad teatava haiguse, tervisehäire või terviseseisundi all või on sellega seoses alatoitunud.
Meditsiiniliseks eriotstarbeks mõeldud dieettoidud on mõeldud ainsaks või täiendavaks toiduks patsientidele, kellel on piiratud, halvenenud või häiritud tavaliste toiduainete või nendes sisalduvate toitainete või ainevahetussaaduste saadavus, seedimine, imendumine, metabolism või eritumine või kellel on muud meditsiiniliselt näidustatud toitumisvajadused, kelle dieetravi ei ole võimalik tagada üksnes tavalise toitumise muutmisega, muude eritoitudega või nende omavahelise kombineerimisega.
Ravitoite on palju ja nende koostis võib oluliselt erineda ja sõltub neid kasutavate patsientide konkreetsest haigusest, tervisehäirest või terviseseisundist, patsientide vanusest ja meditsiinilise abi osutamise kohast, sellest, kas neid toite on kavas kasutada ainsa toitumisallikana ning muudest võimalikest asjaoludest.
Ravitoitude mitmekesisuse ja nende aluseks oleva teadusliku info kiire arengu tõttu ei ole Euroopa Liidus siiani peetud asjakohaseks kehtestada üksikasjalikke eeskirju nende koostise kohta.
On kehtestatud mõningad põhieeskirjad niisuguste toodete vitamiini- ja mineraalainete sisalduse kohta, mida peetakse toitumise seisukohast täisväärtuslikuks, et rahuldada kavandatud kasutaja konkreetseid toitumisvajadusi.
Nii on Eesti Vabariigi Valitsuse määruse nr 198 - 
"Meditsiinilisel näidustusel kasutamiseks ettenähtud toidu koostis- ja kvaliteedinõuded ning selle valmistamiseks kasutatavate ainete ja käitlemise suhtes esitatavad nõuded ning märgistamise ja muul viisil teabe edastamise erinõuded ja kord", vastu võetud 20.06.2000 4. paragrahvis toodud imikule (kuni kaheteist kuu vanune laps) ettenähtud ravitoidus vitamiinide sisaldus:
Sünonüümid: meditsiinilisel näidustusel kasutamiseks ettenähtud toit, ravitoit, asjakohastel meditsiinilistel eesmärkidel valmistatud dieettoit.
Komisjon

Komisjon on alaliselt või ajutiselt moodustatud mitmest isikust koosnev organ, mis on loodud selleks, et täita mingeid ülesandeid või valmistada ette otsustamisele tulevaid küsimusi. 
Komisjonide liigid on näiteks valimiskomisjon, revisjonikomisjon.
Sopwith 1½ Strutter

Sopwith 1½ Strutter (ka British Sopwith 11/2-Strutter) oli I maailmasõjaaegne Briti kahe- või ühekohaline mitmeotstarbeline biplaan sõjalennuk, mida kasutati nii pommituslennukina kui ka hävituslennukina. 
Lennuki konstrueeris Harald Smith ettevõttes Sopwith Aviation Company. Lennuki esmalend toimus detsembris 1915, sarjana ehitamine algas aprillis 1916. Lennuk oli esimene sünkroonkuulipildujaga Briti lennuk. 
Lennuk Eestis.
1919–1921 kasutas Eesti inseneripataljon, lennuväesalk, lennuvägi ja lennurood Sopwith 1½ Strutterit (Eesti sõjalennuk nr. 3) luurelennukina.
Epp Ojamaa

Epp Ojamaa (ka Epp Kuhn, Epp Kuhn-Ojamaa; sündinud 11. märtsil 1938 Tallinnas) on Ameerika Ühendriikides elav eesti kunstnik.
Kunstikriitik Jüri Haini hinnangul on Ojamaa teosed Ameerika Ühendriikide kunstis tavalise, kuid "pagulaseesti kultuurikeskkonna silmis radikaalse vormikõnega", milles on nähtud ka erootikat. Ilmar Laaban on tõmmanud paralleele tema kunsti ja Marie Underi luule vahel: "Mul on mulje, et juba meie Siuru nii sõnas kui pildis omal viisil kohtas neid teelahkmeid elava meelelisuse ja kunstniku dekoratiivsuse, sügava tabamise ja pinnalise ülelibisemise vahel. Epp Ojamaa problemaatika hakkab tunduma vähem võõrana, kui mõtleme hetke näiteks varase Underi omale."
Eesti Rahvusraamatukogu kunstikogusse kuuluvad tema neli suuremõõtmelist graafilist lehte sarjast "Legendid" (1969).
Silvia Leitu

Silvia Leitu (ametlikult Silvia Virve Tannberg; 6. jaanuar 1912 Tartu – 21. juuni 1969 Tureberg, Sollentuna vald, Rootsi) oli väliseesti kostüümikunstnik ja akvarellist.
Elulugu.
Silvia Leitu õppis Kõrgemas Kunstikoolis Pallas Nikolai Triigi ateljees, kuid ei lõpetanud. Ta jõudis esineda näitustel juba enne pagulusse minekut.
1944. aastal põgenes ta Saksamaale, 1951. aastal siirdus Rootsi. Aastatel 1944–1946 jätkas ta õpinguid Müncheni Kunstiakadeemias.
Ta on maetud Stockholmi Metsakalmistule.
Looming.
Leitu on esinenud rühmanäitustel Saksamaal, Taanis, Rootsis, Kanadas, Ameerika Ühendriikides ning isikunäitustel Stockholmis (1953, 1960, 1972), Torontos (1962) ja Göteborgis (1963).
Eesti Rahvusraamatukogu kunstikogusse kuulub Leitu akvarell "Istuv neiu" (1950. aastate teine pool). Kunstikriitik Jüri Haini sõnul on see "näide loomelaadist, millel põhines kunstniku tuntus Rootsi kunstielus, eestlaskonnas oli ta hinnatud eelkõige rahvariietes naiste-neidude kujutajana".
Isiklikku.
Silvia Leitu oli abielus kunstniku ja arhitekti Harald Tannbergiga.
Ene Falkenberg

Ene Falkenberg (aastani 1936 Zoja Falkenberg, seejärel Ene Süve, Ene Mänd, Ene Syve, Ene Bruce, Ene Crumley; 2. november 1914 Pihkva – 10. märts 2003 Toronto) oli eesti maalikunstnik ja skulptor.
Ta õppis aastatel 1936–1938 maalimist ja skulptuuri Kõrgemas Kunstikoolis Pallas, kuid ei lõpetanud. 1938–1941 õppis ta Riigi Kõrgemas Kunstikoolis.
Tegutses maalikunstnikuna ja esines näitustel juba enne Teist maailmasõda. 
1944. aasta jaanuaris põgenes ta Soome kaudu Rootsi, kust hiljem siirdus Kanadasse. 1952. aastal oli ta seal Euroopa kunstnike ühingu Colour and Form Society asutajaid. Aastatel 1963–1993 elas ta Vancouveris.
Tema teoseid leidub ka Eesti Rahvusraamatukogu kunstikogus.
Ants Erik Vomm

Ants Erik Vomm (4. juuni 1931 Tartu – 11. august 2003 Toronto) oli eesti kunstnik (sh karikaturist ja skulptor) ning luuletaja.
Ta sündis kunstnike peres. Õppis Tallinna 22. Algkool ja Tallinna Prantsuse Lütseumis aastatel 1938–1940. 1944. aastal põgenes ta koos ema ja õega Vene vägede eest Saksamaale, kus jäi neljaks aastaks pagulaste laagri ameeriklaste tsooni. Seal jätkas ta õpinguid Augsburgi Eesti Gümnaasiumis. Pärast sõda elas aastatel 1948–1953 Venezuelas, kuid 1953. aastal emigreerus Kanadasse.
Kunsti õppis Ants Erik Vomm Venezuelas Caracase kunstikoolis Escuela de Artes Plasticasy Artes Aplicadas, kus esines ka oma esimestel näitustel. Hiljem täiendas ennast 1954. aastal Torontos Ontario kunstikolledžis. Õppereisid viisid teda Itaaliasse, Prantsusmaale, Rootsi, Hispaaniasse, Kanadasse ja Ameerika Ühendriikidesse (1961–1980).
Kriitik Jüri Haini hinnangul kujunes Vomm kunstnikuna välja aga alles Kanadas. Ta oli "üliviljakas karikaturist, maalikunstnik ning hinnatud skulptor". Arvatakse, et ta on oma eluajal joonistanud enam kui 135 000 karikatuuri. Ta oli rahvusvaheliselt tuntud karikaturist. Töötanud karikaturistina Canadian National Exhibition (Kanada rahvuslikul näitusel), Royal Winter Fairil, Home Show'l, Expo '67 Montrealis, Expo '70 Osaka, Jaapanis, Oktoberfest Kitcheneris (1970–1990) ja Ontario Place (1970–1989).
Aastatel 1954–1968 töötas Vomm Torontos E. L. Ruddy Sign Companys. 1956. aastal oli ta Eesti Kunstnike Koondis Torontos (EKKT) asutajaliige ja oli 27 aastat selle sekretär. Alates 1968. aastast oli ta vabakunstnik.
Skulptuuris viljelenud põhiliselt portreed, materjaliks kasutas peamiselt marmorit ja pronksi. Ta on loonud ka suuremõõtmelisi maalikompositsioone.
Isiklikku.
Vomm õppis juba lapsena kunsti oma kunstnikest vanematelt Benita Vommilt ja skulptor August Vommilt. 
Ants Erik Vommi isa August Vomm oli tuntud skulptor, kes jäi ka sõja järel Eestisse. Ema, maalikunstnik Benita Vomm põgenes 1944. aastal koos lastega Saksamaale. Ants Erik Vommi õde on maalikunstnik Mai Reet Järve-Vomm. 
Raamatud.
Ta kirjutas luuletusi ning illustreeris iseenda luulekogusid.
Näitused.
Näitustel osalenud alates 1950. aastast, Eesti Kunstnike Koondis Torontos (EKKT) näitustel osalenud 1956. aastast, kokku 11 isikunäitust Ameerika Ühendriikides ja Kanadas.
Tema maale on eksponeeritud Venezuelas, Austraalias, Eestis ja Kanadas. Eesti Majas New Yorgis 1952. ja 1954. aastal Toronto Eesti Majas.
Tema teoseid leidub ka Eesti Rahvusraamatukogu kogudes.
Mai Reet Järve-Vomm

Mai Reet Järve-Vomm (sündinud 18. aprillil 1938 Tallinnas) on Kanadas elav eesti kunstnik.
Mai Reet Järve-Vomm esines näitusel esimest korda 1960. aastal. Kriitik Jüri Haini sõnul on ta "paistnud silma erakordse aktiivsusega pagulaskunstnike ühistegevuse organiseerimisel".
Eesti Rahvusraamatukogu kunstikogusse kuulub tema maal "Pilvitus rannas", mis Haini hinnangul on "suure üldistusastmega".
Mai Reet Vommi isa August Vomm oli tuntud skulptor, kes jäi ka sõja järel Eestisse. Ema, maalikunstnik Benita Vomm põgenes 1944. aastal koos lastega Saksamaale. Mai Reet Järve-Vommi vend oli maalikunstnik Ants Erik Vomm, Mai Reeda poeg on kunstnik Jaak Toomas Järve (sündinud 1956).
Jaak Toomas Järve

Jaak Toomas Järve (sündinud 13. augustil 1956 Torontos) on Kanadas elav eesti kunstnik.
Ta on õppinud George Browni Kolledžis () filmikunsti, Ryersoni Polütehnilises Instituudis () disaini, illustreerimist ning raadio- ja televisioonikunsti.
Eesti Rahvusraamatukogu kunstikogusse kuulub tema teos "Homme" ("Tuleviku linn", 1988).
Isiklikku.
Jaak Toomas Järve ema on kunstnik Mai Reet Järve-Vomm ja onu oli maalikunstnik Ants Erik Vomm. Emapoolne vanaisa August Vomm oli tuntud skulptor, kes jäi ka sõja järel Eestisse. Vanaema, maalikunstnik Benita Vomm põgenes 1944. aastal koos lastega Saksamaale.
Hüdrograafialaev

Hüdrograafialaev on veealade laevatatavuse korraldamiseks vajalike (ehk hüdrograafia-) tööde läbiviimiseks mõeldud laev või abilaev. 
Väiksemaid hüdrograafiaaluseid võidakse klassifitseerida hüdrograafiakaatriteks.
Kirjeldus.
Hüdrograafialaevad on üldiselt kasutusel kui:
Üks laev võib täita ka mitut funktsiooni. 
Siseveekogudel sadamates ja muudes kaitstumates või kitsamates akvatooriumides kasutatakse eelnimetatud hüdrograafialaevade ülesannte teostamiseks sageli vastavalt seadistatud kaatreid.
Hüdrograafialaevad ja vastav teenistus on paljudes riikides mereväe või piirivalve või rannavalve alluvuses.
Kuidas olla armastatud

"Kuidas olla armastatud" on 1962. aastal valminud Poola mängufilm. Filmi stsenaarium põhineb Kazimierz Brandysi samanimelisel jutustusel.
Sisu.
Näitlejanna Felicja sõidab lennukiga Varssavist Pariisi ja meenutab minevikku. 1939. aastal asus ta noore näitlejana tööle teatrisse ja sai esimese suurema rolli. Ta oli armunud oma kolleegi, populaarsesse näitlejasse Wiktor Rawiczisse. 
Algas sõda. Saksa võimud sulgesid teatrid ja Felicja asus tööle ettekandjana. Rawicz andis kohvikus kõrvakiilu oma tuttavale Petersile, kes oli asunud Saksa okupatsioonivõimude teenistusse. Peagi pärast seda lasti Peters maha, Rawicz sattus kahtluse alla ja kuulutati tagaotsitavaks. Ta hakkas ennast varjama Felicja korteris. Mitu aastat tegevusetust ja ootamist mõjus Rawiczile laastavalt. Sõja järel jättis ta kohe Felicja maha. Ametivõimud süüdistasid Felicjat ebaõiglaselt koostöös Saksa võimudega ja tal keelati viieks aastaks teatris töötamine. Felicjal aga õnnestus raadiosse tööle saada ja temast kujunes populaarne kuuldemängunäitleja. Ta kuulis tuttavatelt, et Rawicz on end põhja joonud ega suuda end näitlejana teostada. Felicja kohtas Varssavis Rawiczit ja kutsus ta endaga hotellituppa. Südametunnistuse piinade tõttu aga viskus meeleheitel Rawicz aknast välja.
Viljandi (purjelaev)

Viljandi (omaaegses kirjanduses Viliandi) oli Soomes ehitatud ja Eestis kasutusel olnud purjelaev – kolmemastiline kuunar. Algne nimi oli Gurli (teistel andmetel Gurk I.
Laev oli vahepeal kasutusel ka Eesti merejõudude õppelaevana.
Ajalugu.
Laev ehitati Soomes Porvoos 1917. aastal. Selle algne nimi oli Gurli (teistel andmetel Gurk I) ning esimene omanik AB Borga Skärgard. Seejärel oli nimi Boris. 
1922. aastal ostsid eestlased laeva ära ja ristisid Viljandiks. Eestis vahetusid mitu korda laeva omanikud, sealhulgas oli seotud ka poliitik Jaan Raamot.
1923. aastal oli Viljandi ajutiselt ümber ehitatuna mereväe käsutuses õppelaevana, sooritades vanemleitnant Eustaatius Miido juhtimisel kadettidega õppereisi Euroopasse.
Sügisel 1935 jäi Viljandi Gotlandi lähistel tormi kätte ja selles hukkus neli laeva pardalt merre uhutud inimest.
1936. aasta aprillis oli Viljandi teel Visbyst Norrköpingisse, kui tugevas tormis sai vigastada laeva tüür. Juhtimisvõimetu laev paisati Västerviki lähedal randa. Rootsi lootsid päästsid meeskonna ja reisijad, kuid laev hävis.
Kirjeldus.
Laeva pikkus oli 34,44 m, laius 8 m ja süvis 3,18 m. Laeval oli Bolinderi abimootor, mis andis kiiruseks 6 sõlme.
Vene-Rootsi sõda (1554–1557)

Vene-Rootsi sõda oli 1554–1557 Vene tsaaririigi ja Rootsi kuningriigi vahel toimunud sõda. Sõda algas kahe riigi piiritülide tõttu. Sõja lõpetas 1557. aastal Novgorodis sõlmitud vaherahu, mis pidi kestma 40 aastat.
Rootsi suhted Moskva tsaaririigiga pingestusid taas 16. sajandi keskpaiku, kui Moskva tsaar Ivan Julm hakkas enda omaks pidama samu Soome alasid Neeva jõe suudmes, mis rootslasedki. 1554. aastal piirasid Vene väed Viiburit, 1555. aastal toimus Joutselkä lahing ja Gustav Vasa saabus isiklikult Soome, kaasas 12 000 meest (ehk kogu Rootsi toonane sõjavägi). Riigi idapiir oli saanud kuninga suurema tähelepanu osaliseks kui kunagi varem. 
Kokkupõrge lõppes aga eriliste tulemusteta: kumbki pool luges endale kuuluvaks need alad, mis olid ennegi nende omad Pähklisaare rahulepingu järgi. 1556. aastal toimusid lahingud Nöteborgi eest, sõja lõpetas Rootsi ja Moskva tsaaririigi vahel Novgorodis 40 aastaks sõlmitud vaherahu.
Vene-Poola sõda (1654–1667)

Vene-Poola sõda (ka Kolmeteistkümneaastane sõda ja Esimene Põhjasõda) oli aastatel 1654–1667 Vene tsaaririigi ja Rzeczpospolita vahel toimunud sõda. Sõja peapõhjuseks oli Vene tsaaririigi toetus Bogdan Hmelnõtskõi ülestõusjatele, kes sõdisid Rzeczpospolita vastu. 
Sõda lõppes 1667. aasta Andrussovo rahulepinguga. Sisuline võitja oli Vene tsaaririik, mis muu hulgas sai endale Kiievi ja Smolenski. 
Moskva tsaaririigi ja Rzeczpospolita vahel 1667. aastal sõlmitud Andrussovo rahulepinguga liideti Dnepri jõest ida pool asuvad Ukraina alad Moskva tsaaririigiga. Andrussovo vaherahuga läksid Smolensk ja Vasakkalda-Ukraina Moskva tsaaririigi valdusse ning tsaaririik laienes lääne poole, väljapoole venelastega asustatud territooriumi. 
1686. aastal sõlmisid Rzeczpospolita ja Moskva tsaaririik Igavese rahu lepingu, millega anti Moskva tsaaririigi võimu alla Smolensk ja osa Ukrainat koos Kiieviga.
Amharid

Amharid (varem ka amhaarad) on semiidi rahvas Etioopias. Kõnelevad afroaasia keelkonna semiidi rühma kuuluvat amhara keelt. Nad on suuruselt teine rahvas Etioopias oromode järel, kuid amharid on riigi kultuuriliselt mõjukaim rahvus. Samuti on amharid ajalooliselt kuni hiljutise minevikuni olnud Etioopias poliitiliselt juhtival positsioonil.
Amharite üldarvu on mõnevõrra raske tuvastada, kuna mitmed väiksemad Etioopia rahvas on võtnud omaks amhari keele. 2007. aasta rahvaloendusel loendati Etioopias 19 867 817 amharit (26,9% riigi elanikkonnast).
Amharate asualad paiknevad valdavalt Etioopia mägismaal riigi kesk- ja põhjaosas. Suurem osa amhareid järgib alates 4. sajandi keskpaigast monofüsiitlikku Etioopia õigeusku, vähesel määral on ka islamiusulisi.
Antropoloogiliselt esindavad amharid etioopia rassitüüpi, mis on tekkinud europiidide ja negriidide segunemise tulemusena.
Ad Kalendas Graecas

Ad Kalendas Graecas (ka ad Calendas Graecas 'Kreeka kalendidel') on ladinakeelne väljend, mis tähendab ülekantult "mitte kunagi", kuna kalendid on rooma kalendri mõiste, mis tähistab kuu esimest päeva, Kreeka ajaarvamises aga kalende ei tuntud.
Suetoniuse järgi armastas seda väljendit kasutada Augustus, rääkidest inimestest, kes ei kavatse kunagi võlga tagasi maksta, sest Roomas olid kalendid ka võlgade tagasimaksmise päev.
Konstantin Balmont

Konstantin Balmont (vene keeles Константин Дмитриевич Бальмонт "Konstantin Dmitrijevitš Balmont"; 15. juuni (vkj 3. juuni) 1867 Šuja, Ivanovo oblast, Venemaa – 23. detsember 1942 Pariis, Prantsusmaa) oli vene sümbolistlik luuletaja ja tõlkija, üks vene luule hõbeajastu suurkujusid 20. sajandi algul.
Balmont õppis Moskva Ülikoolis, kuid ei lõpetanud seda. Ta tõlkis luulet ja folkloori mitmest keelest, peamiselt saksa ja prantsuse keelest. Muuhulgas paistis ta silma Edgar Allan Poe tõlkijana vene keelde.
Konstantin Balmont oli korduvalt abielus. Tema viimane teadaolev romantiline suhe oli Eestist pärit krahvinna Dagmar Šahhovskajaga (sünd. paruness Lilienfeld, 1893–1967); nad kohtusid harva, kuid neil oli kaks last: Georgi (1922–1943?) ja Svetlana (s. 1925).
Paljud vene heliloojad kirjutasid muusikat Balmonti tekstidele: Mihhail Gnessin, Nikolai Mjaskovski, Nikolai Obuhhov, Sergei Prokofjev, Sergei Rahmaninov, Maximilian Steinberg, Igor Stravinski ja Sergei Tanejev. Üks ta tuntumaid tõlkeid on Edgar Allan Poe "Kellad", mis oli aluseks Rahmaninovi samanimelisele sümfooniale (op. 35).
Isiklikku.
Tema vennapoeg Vladimir Balmont (1901–1971) oli lammaste tõuaretaja, vennapojapoeg Boriss Balmont (1927–2022) oli Nõukogude Liidu riigitegelane, aastatel 1981–1986 Nõukogude Liidu tööpinkide ehituse ja tööriistatööstuse minister.
Firenze Keskrahvusraamatukogu

Firenze rahvusraamatukogu (itaalia "Biblioteca Nazionale Centrale di Firenze", lühend BNCF) on avalik juhtiv rahvusraamatukogu Itaalias Firenzes.
Arno jõe ja Ratsaväelaste väljaku vahelisel alal asuv raamatukogu on Itaalia suuremaid ning täidab koos Rooma rahvusraamatukoguga keskse rahvusraamatukogu ülesandeid.
Raamaturiiulite kogupikkus on 150 km, mis suureneb iga aastaga enam kui pooleteise kilomeetri võrra.
Kujunemine.
Raamatukogu tuumikuks sai Itaalia erudiidi ja bibliofiili Antonio Magliabechi (1633–1714) umbes 30 000 teosest koosnev kogu, mille ta pärandas tervikuna Firenze linnale.
1737. aastal andis suurhertsogi valitsus korralduse iga Firenzes trükitud teose ühe eksemplari deponeerimiseks raamatukogus, 1743. aastal laienes korraldus kõigile Toscana suurhertsogkonnas välja antud trükistele.
Raamatukogu avati esimest korda avalikkusele 1747. aastal Biblioteca Magliabechiana ('Magliabechi raamatukogu') nime all. Järgnevatel aastatel täienesid raamatukogu fondid tänu mitmele annakule ja annetusele. Aja jooksul lisandusid alates 1770. aastatest alla suruma hakatud religioossete ordude ja ühingute raamatukogud.
1861. aastal ühendati Magliabechi raamatukogu Palee raamatukoguga ("Biblioteca palatina"), mille oli asutanud Lorraine, kes oli pärinud suurhertsogi tiitli ja võimu Firenze üle pärast Medicite väljatõrjumist linnast. Ühendatud kogu rajas Toscana suurhertsogi Ferdinando III ja selle pidamist jätkas tema järeltulija Leopold II. Pärast raamatukogude ühendamist hakati kogu nimetama rahvusraamatukoguks, 1885. aastal lisati nimele täiend "juhtiv" ("centrale"). 1870. aastal sai raamatukogu õiguse saada sundeksemplare kõigist Itaalias avaldatud trükistest (Firenze oli 1865–1871 Itaalia kuningriigi pealinn).
Asukoht.
Raamatukogu asus algselt Uffizi palee ruumides. 1935. aastal koliti raamatukogu selle praegusse asukohta Ratsaväelaste väljakul ("Piazza dei Cavalleggeri"). Raamatukogukompleksi ehitamist alustati arhitekt Cesare Bazzani projekti järgi 1911. aastal, projekti täiendas hiljem Vincenzo Mazzei.
Raamatukogu fondid said tugevalt kahjustada 1966. aasta 4. novembri Firenze üleujutuses, kui hoone kõrval asuv Arno jõgi tõusis üle kallaste.
Märkus.
Ajaloolistest iseärasustest tulenevalt (riigi suhteliselt hiline ühendamine) on Itaalias mitmeid rahvusraamatukogusid (Firenzes, Roomas, Napolis, Milanos, Palermos jm); üksnes Roomas ja Firenzes asuvad raamatukogud on "kesksed rahvusraamatukogud" ("biblioteca nazionale centrale").
Nikolai Ostrovski

Nikolai Ostrovski (vene keeles Николай Алексеевич Островский; 29. september (vkj 16. september)1904 Vilija, Volõõnia kubermang (tänapäeval Rivne oblast, Ukraina) – 22. detsember 1936 Moskva) oli vene kirjanik.
Nikolai Ostrovski sündis Volõõnia kubermangus allohvitseri ja ametniku Aleksei Ostrovski (1854–1936) perekonnas. 1914. aastal kolis Ostrovskite perekond Šepetivkasse. Juba 1916. aastal pidi Nikolai Ostrovski tööle minema. Ta töötas raudteejaama restorani köögis, laotöölisena ja katlakütja abina. Töö kõrvalt õppis ta ka koolis.
20. juulil 1919 astus Nikolai Ostrovski komsomoli. 1919. aasta augustis läks ta vabatahtlikuna rindele ja võttis Punaarmee koosseisus osa Venemaa kodusõjast. 1920. aasta augustis sai ta Lvivi lähedal selga raskelt haavata ja demobiliseeriti. Osales 1920–1921 eriüksuste koosseisus vastupanuliikumise mahasurumisel.
1921. aastal töötas ta Kiievis elektrimontööri abina ja oli ühtlasi käitise komsomolisekretär. 1922. aastal osales ta Kiievis raudteeharu ehitusel ja külmetus. Varsti pärast seda haigestus ta tüüfusse. Paranemise järel määrati ta Vsevobutši komissariks Poola piiri äärde Berezdivisse. Hiljem oli Ostrovski komsomolitööl Berezdivis, Izjaslavis ja Šepetivkas. 1924. aastal astus ta Venemaa Kommunistlikku (bolševike) Parteisse.
1927. aastal halvenes Nikolai Ostrovski tervis sedavõrd, et ta oli sunnitud jääma voodirežiimile. Ametliku versiooni kohaselt avaldasid ta tervisele mõju haavatasaamine ja rasked töötingimused, mistõttu ta haigestus polüartriiti. Tänapäeval on avaldatud arvamust, et tal võis olla liigesejäikuslik lülipõletik, mis on pärilik haigus.
1927. aasta sügisel hakkas Ostrovski kirjutama autobiograafilist romaani "Повесть о "котовцах"" ("Jutustus "kotovskilastest""), kuid selle käsikiri läks pool aastat hiljem postis kaduma. 1929. aasta augustis kaotas ta nägemise ja jäi pimedaks. 1930. aasta lõpul hakkas ta kirjutama autobiograafilist romaani "Kuidas karastus teras" ("Как закалялась сталь"). 1932. aasta aprillis hakkas ajakiri Molodaja Gvardija avaldama romaani järjejutuna. Romaani esimene osa ilmus 1932. aasta lõpul ja teine osa 1934. aastal. 1935. aastal autasustati teda teose eest Lenini ordeniga. Romaani töödeldud variandist sai Nõukogude kirjanduse tähtsamaid propagandateoseid. Eestikeelses tõlkes on "Kuidas karastus teras" ilmunud 1940., 1941., 1945., 1947., 1952., 1961., 1966., 1973. ja 1984. aastal.
1936. aastal hakkas Nikolai Ostrovski kirjutama romaani "Tormi sünnitatud" ("Рождённые бурей"), mis käsitles revolutsioonilisi sündmusi ja kodusõda Lääne-Ukrainas. Romaan jäi lõpetamata, kuid ilmus juba samal 1936. aastal. Romaani eestikeelne tõlge on ilmunud 1941., 1951., 1954. ja 1968. aastal.
Veeliks Jalakas

Veeliks Jalakas (24. veebruar 1928 Lepiku küla, Roela vald, Lääne-Virumaa – 5. detsember 2013 Tallinn) oli eesti pendlimees, tervendaja ja selgeltnägija.
Teda hüüti Pendli-Veeliks ning teda on peetud suurimate kogemustega pendlimeheks. Ta osales telesaates "Selgeltnägijate tuleproov" (2008).
Lapsepõlv ja haridus.
Veeliks Jalaka isa Johannes oli talumees, kes võitles Eesti Vabadussõjas ja sai võitluses Landeswehri vastu haavata. Eesti riik andis talle pärast sõja lõppu talu.
Jalakas on öelnud, et unistas lapsena arstiks või õpetlaseks-pedagoogiks saamisest.
Veeliks Jalaka haridustee algas Roela-Tammiku algkoolis. Seejärel õppis ta Rakvere 1. Keskkoolis ja Tallinna 10. Keskkoolis. Viimane jäi arreteerimise tõttu lõpetamata ja Jalaka haridustee piirdus 11 klassiga.
Nõukogude-vastane tegevus ja vangistus.
Jalaka siirdumine Rakvere I Keskkoolist Nõmme Gümnaasiumi oli seotud katsega pääseda pealekaebajate eest. Nimelt tegeles ta Nõukogude-vastase agitatsiooniga ja osales koolinoorte vastupanuliikumises. 28. oktoobril 1947 ta arreteeriti.
Veeliks Jalakas kandis karistust Eestis, algul Narvas ja seejärel Ülemistel. Vangilaagris olles õppis ta ehitamist: krohvimist ja betoonitööd. Ta vabanes vangistusest 1952. aastal.
Vabanemise järel töötas ta maalri ja ehitusbrigadirina ning tegi muid ehitusega kaasnevaid töid.
Tegevus selgeltnägijana.
Veeliks Jalakas pidas end ise eelkõige tervendajaks.
Oma pendlimehetee alguses mõõtis ta pika niidi otsas oleva sõrmusega veesooni. Hiljem hakkas ta mõõtevahendina kasutama lühikest pendlit.
Veeliks Jalakas ei näinud pendlit maagilise vahendina, vaid inimkäe pikendusena, mis muudab alateadvuses oleva info kättesaadavaks.
Tema viimastel eluaastatel külastas teda aastas umbes 1500 abivajajat, sellele lisandusid telefoni teel nõu ja abi küsinud inimesed. Temalt otsiti abi terviseprobleemide, perekondlike probleemide ja äriprobleemide korral. Leidus ka arste, kes oma patsiente aeg-ajalt tema vastuvõtule saatsid või omaenda terviseprobleemidega tema poole pöördusid.
Veeliks Jalakas oli üks Intuitiivteaduste Kooli lektoreid.
2008. aastal osales ta saates "Selgeltnägijate tuleproov", kus oli üks kahest finalistist. Saate võitis teine finalist, selgeltnägija Nastja.
Isiklikku.
Tema isa oli Johannes Jalakas ja ema Helene Vilhelmine Jalakas. Tal oli vend Arvet Jalakas.
Veeliks Jalaka abikaasa oli Neida Jalakas.
Veeliks Jalakal oli kolm last: kaks poega ja tütar.
Veeliks Jalakas suri 5. detsembril 2013 ja on maetud Viru-Jaagupi kalmistule.
Hepburn

Hepburn oli neljaliikmeline Briti tüdrukute rokkbänd. Ansambel andis aastatel 1999–2000 välja albumi ja kolm singlit, millest tuntumaks on saanud esimene – "I Quit". Singel jõudis Briti singlimüügi edetabelis kaheksandale kohale ning Ameerikas leidis laul kasutamist teleseriaali "Buffy the Vampire Slayer" ("Vampiiritapja Buffy") "soundtrack"'i albumil. Ansambli algkoosseisus olid Jamie Benson (vokaal), Lisa Lister (kitarr), Sarah Davies (bass) ja Beverley Fullen (trummid). Viimast asendas hiljem Lisa Gordon ja seejärel Tasha Bayliss.
Skunk Anansie

Skunk Anansie on Briti ansambel. Ansambel alustas tegutsemist 1994. aastal, lagunes 2001 aastal ning tuli uuesti kokku 2009. aastal. Ansambli liikmeteks on laulja Skin (õieti Deborah Anne Dyer), kitarrist Cass (õieti Richard Lewis), basskitarrist Ace (õieti Martin Kent) ja trummar Mark Richardson.
Ansambel on välja andnud viis stuudioalbumit: "Paranoid and Sunburnt" (1995), "Stoosh" (1996), "Post Orgasmic Chill" (1999), "Wonderlustre" (2010) ja "Black Traffic" (2012), ning kogumikalbumi "Smashes and Trashes" (2009).
Ansambel on esinenud ka Tallinnas, 1996. aastal Rock Summeril.
Shakespears Sister

Shakespears Sister on poprokki esitav muusikaprojekt. 1988. aastal alustas selle nime all tegutsemist Briti-Iiri muusik Siobhan Fahey, aga 1989. aastal sai projektist duett koos ameeriklanna Marcella Detroitiga. Koos andsid nad välja kaks albumit ning laul "Stay" jõudis Briti singlimüügiedetabelis esikohale. Detroit lahkus ansamblist 1993. aastal; Fahey lõpetas projekti 1996. aastal jätkas karjääri oma nime all. 2009. aastal aga võttis Fahey selle projekti nime uuesti kasutusele.
Kopenhaageni rahu

Kopenhaageni rahu (taani keeles "Freden i København") oli 6. juunil 1660 (ukj) Taani ja Rootsi vahel Kopenhaagenis sõlmitud rahuleping. See rahuleping koos Oliwa rahulepinguga lõpetas Teise Põhjasõja (1655–1660). Lepingu tulemusena tagastas Rootsi muu hulgas Taanile Bornholmi saare.
Mira Sorvino

Mira Katherine Sorvino (sündinud 28. septembril 1967 New Yorgis) on Ameerika Ühendriikide näitleja.
1989. aastal lõpetas ta Harvardi ülikooli Ida-Aasia uuringute ja sinoloogia erialal "magna cum laude". Ta on vahetusüliõpilasena õppinud ühe aasta Pekingis ja valdab mandariinihiina keelt.
Esimene pisiroll filmis oli Mira Sorvinol juba 1985. aastal, filminäitlejakarjääri alustas ta 1993. aastal.
Isiklikku.
Mira Sorvino isa oli näitleja ja filmilavastaja Paul Sorvino. Alates 2004. aasta juunist on Mira Sorvino abielus näitleja ja filmilavastaja Christopher Backusega, neil on neli last.
Skåne sõda

Skåne sõda (, ) oli aastatel 1675–1679 Taani ja Rootsi vahel toimunud sõda. 
Sõda toimus peamiselt Rootsis Skåne maakonnas. Sõja põhjus oli Taani soov saada tagasi Skåne maakond. 
Sõjategevus algas 1675. aastal, kui Rootsi vägi Saksamaal tungis Brandenburgi markkrahvkonda, ning kestis 1679. aastani. Lahingutegevus leidis aset Taani endises provintsis, Skåne maakonnas ja Põhja-Saksamaal. 
Sõda lõppes 1679. aasta Lundi rahuga, mille järgi säilis sõjaeelne olukord ("status quo").
Liepāja Püha Nikolai peakirik

Liepāja Püha Nikolai peakirik ehk Karosta peakirik (Läti keeles "Liepājas Svētā Nikolaja pareizticīgo Jūras katedrāle") on Läti Õigeusu Kiriku Riia piiskopkonna kirik Lätis Liepāja linna Karosta linnaosas aadressil Katedrāles ielā 7. 
Kirikuhoone.
Pseudovene stiilis kirik ehitati Venemaa Keisririigi sõjaministeeriumi kulul mereväe peakirikuks Liibavis (Liepājas). Tegemist on suurima õigeusu kirikuga Lätis. Hoone projekteeris Peterburi arhitekt Vassili Kosjakov. Hoone muudab unikaalseks sammaste puudumine. Kirik on ehitatud valatud betoonist, mida katavad graniit ja liivakivi. Seinad on laotud punastest tellistest, mida katavad kollased tellised. Kiriku neljal frontoonil asuvad kirikuslaavikeelsed piiblitsitaadid. Kiriku keskmist kuplit ümbritsevad neli väiksemat kuplit, need sümboliseerivad Jeesust ja nelja evangelisti. Hoone peasissepääsu juures asub kellatorn. Kirikuhoone on üle 50 meetri kõrge.
Kiriku seinu kaunistab Peterburi meistrite loodud majoolika. Kirikus paiknes kunagi kolm altarit ja vastavalt kolm kahekorruselist ikonostaasi, nende ees asuvale soleale (altariesisele astangule) viib kolm marmorist treppi.
Ajalugu.
Aastal 1890 avaldas Aleksander III soovi, et Liepāja sõjasadama ja sõjaväelinnaku juures oleks õigeusu kirik. Kiriku projekteeris Vassili Kosjakov ja ehitustööd algasid aastal 1900. Hoone valmis aastal 1903.
Suurema osa ehitusele kulunud rahast annetas Nikolai II. Ta viibis koos oma perega ka kiriku pühitsemise juures. Hoone hakkas kuuluma Liepājas asunud mereväebaasile ja nagu kõik teised mereväe alluvuses olnud kirikud (ülejäänud kaks asusid Kroonlinnas ja Peterburis) Venemaal, oli ka see pühitsetud meremeeste kaitsepühakule Nikolausele.
Esimese maailmasõja ajal viidi suurem osa kiriku varadest (ikonostaas, kellad) Venemaale. 1930. aastatel võeti hoone kasutusele Läti mereväe Liepāja garnisoni luteri kirikuna. Teise maailmasõja ajal võeti maha ka viimased kirikukellad ja hoone võtsid kasutusele Saksa garnisoni õhutõrjeüksused.
Pärast sõda asus Karostas Punaarmee baas. Kirikuhoone oli kasutusel spordisaali, kinosaali ja madruste klubina. Aastal 1991 vabastasid sõjaväelased hoone ja lubasid usklikele sinna juurdepääsu. Järgmisel aastal hakkasid jumalateenistused seal toimuma regulaarselt. Kirikuhoone tagastati õigeusu kirikule ametlikult siiski alles aastal 1994, mil Vene väed Lätist lahkusid. Kiriku sisustus on taastatud vaid osaliselt.
Mihkel (purjelaev)

Mihkel oli Ameerikas ehitatud neljamastiline abimootoriga purjelaev, mis oli ühtlasi 1934–1940 Eesti suurim purjelaev. 
Teoreetiliselt oli suurimaks kunagi Eesti lippu kandnud purjelaevaks 1926 brutoregistertonnine kuunar "Viktor", mis aga pärast ostu USA-st juba enne Eestisse jõudmist ja tegelikku kasutuselevõttu uppus. Seega võib "Mihklit" pidada tegelikult suurimaks kasutuses olnud Eesti purjelaevaks. 
Ajalugu.
Purjelaev algse nimega "Josiah B. Chase" lasti vette USA-s Kanada piiri lähedal Boothbays 8. jaanuaril 1921. Laev oli ehitatud Atlantic Coast Co tellimusena. See oli üks viimaseid USA-s veesatud suuri 4-mastilisi ookeani-purjelaevu. Aluse kodusadam oli Boston ja viimane kohalik omanik Crowell &amp; Thurlow. Toonased viimased ookeani-kaubapurjelaevad kippusid Boothbays kasutult seisma jääma.
1934. aasta suvel ostis laeva Eestisse ise kohale sõitnud pärnakast kapten ja laevaomanik Kristjan Jurnas ning see sai seni suurimaks Eesti purjelaevaks nimega "Mihkel". 21. juulil väljuti USA-st pikale sõidule Kopenhaagenisse ja 14. oktoobril väljus laev Pärnust esimesele teenistusreisile Soome.
1940. aastal natsionaliseerisid okupatsioonivõimud laeva. 25.–26. augustil 1941 paigutati Tallinnas purjedeta ja liikumisvõimetu laeva pardale umbes 3500 Punaarmeesse mobiliseeritud eestlast. Laev viidi puksiiridega reidile ja seoti ankrupoi külge, et sõita hiljem üldise konvoiga edasi Venemaale. Paisunud tormis tuli ankrupoi põhjast lahti ja meeskond ajas laeva ööl vastu 28. augustit Paljassaare randa, 100 m kaugusele kaldast, kinni. Nõukogude 3 miilitsat lahkusid aga laevalt. Nüüd pääsesid pardal olijad peagi maale, kus käis küll veel lahing viimaste punaste ja linna hõivavate sakslaste ning eestlaste vahel. Teadaolevalt laeval olijaist keegi ei hukkunud.
Saksa okupatsiooni algul tõmmati "Mihkel" madalikult lahti, remonditi ning arvati 1943 Saksa mereväe koosseisu vahilaevana. 1944. aasta jaanuari keskel alustas laev teekonda Tallinnast Saksamaale, kuid uppus tormis 23. jaanuaril Saaremaast läänes.
Kirjeldus.
Laev oli 4-mastiline abimootoriga kuunar (praamseil-kuunar). Eesmisse masti oli võimalik heisata raapuri.
Põhiandmed:
Daugavpilsi Borissi ja Glebi katedraal

Daugavpilsi Borissi ja Glebi katedraal (läti keeles "Daugavpils Borisa un Gļeba pareizticīgo katedrāle") on Läti Õigeusu Kiriku Daugavpilsi ja Rēzekne piiskopkonna katedraal Lätis Daugavpilsi linnas Jaunbūve linnaosas aadressil Tautas iela 2. Mahutavuselt (5000 inimest) on katedraal suurim kirik Lätis.
Kirikuhoone.
Pseudovene stiilis hoone on projekteerinud arhitekt M. Pozarov. Kirikuhoone pikkus on 40, laius 20 meetrit ja kõrgus 16 meetrit (koos torniga 56 meetrit). Katedraali kaunistavad kolm torni, kullatud kupleid on kümme. Hoone katusel paikneb kellatorn nelja kellaga. Apsiid on hulknurkne.
Kirik on kolme lööviga, lööve eraldavad 14 sammast. Peaaltar on pühitsetud Borissile ja Glebile. Kirikus asub kolmekorruseline tammepuust ikonostaas, mille ikoonid on koopiad Viktor Vasnetsovi loodud ikonostaasist Kiievi Vladimiri katedraalis.
Ajalugu.
Praeguse katedraali kohale rajas esimese õigeusu kiriku kindralkuberner Konstantin von Kaufmann. Aastal 1903 otsustati Polotski piiskopkonna valitsuses rajada selle asemele Daugavpilsi kindluse garnisonile uus kirik. Ehitustööd algasid 1904. aastal ja hoone valmis aastal 1905. Vana rauast kirikuhoone viidi Jersikasse. Hoone ehitust rahastas armee.
Kirik pühitseti 25. juunil 1905 (vana kalendri järgi 12. juunil). Ehkki Esimese maailmasõja ajal toimusid kirikus pidevalt palvused, algasid regulaarsed jumalateenistused alles aastal 1922, mil sealseks vaimulikuks oli preester Augusts Pētersons (hilisem Läti metropoliit Augustins (Pētersons)). Varem viisid kirikus jumalateenistusi läbi teiste koguduste preestrid; põhiliselt aga Daugavpilsi Aleksander Nevski kiriku vaimulik isa Odelski. Sõja ajal kannatada saanud kirikut remonditi korduvalt (aastail 1922–1923 taastati katus, aastail 1926–1927 vahetati see uue vastu, aastail 1930–1931 taastati aga kannatada saanud interjöör.
Aastal 1925 hakati kirikus kaks korda kuus pidama lätikeelseid jumalateenistusi. Aastal 1938 ordineeriti kirikus ametisse Läti Õigeusu Kiriku Jersika vikaarpiiskopkonna piiskop Aleksander. Piiskopi residentsiks sai sama kirik; sellest ajast peale oli Daugavpilsi Borissi ja Glebi kirik katedraal.
Pärast Teist maailmasõda laastasid kirikut kahel korral tulekahjud. Toonane kiriku eestseisja Nikolai (ametis aastail 1951–1984 juhtis kiriku taastamistöid; tema eestvedamisel istutati kiriku ümber ka puud.
Vahepeal katedraali staatuse kaotanud kirikust sai taas katedraal aastal 1989, mil avati taas Daugavpilsi vikaarpiiskopkond ja uueks Daugavpilsi piiskopiks sai Aleksandr (Kudrjašov).
Kirikut remonditi põhjalikult aastail 2004–2008. Remonditööde käigus kullati taas üle ka katedraali oma esialgse välimuse kaotanud kuplid.
Väike-Kloostri tänav

Väike-Kloostri tänav on tänav Tallinna vanalinnas. 
Väike-Kloostri tänav algab Suur-Kloostri tänavalt ja lõpeb Nunne tänaval.
Väike-Kloostri tänav on ligikaudu 75 m pikkune. Aastatel 1950–1987 kandis tänav nime Vaksali põik.
Aadressil Vaksali põik 3 asus 1950. aastatel hotell Balti.
Jonas Švedas

Jonas Švedas (9. oktoober 1908 Liepāja – 15. oktoober 1971 Vilnius) oli leedu helilooja ja dirigent.
Aastatel 1924–1929 õppis ta Klaipėda Muusikakoolis. 
1930–1935 mängis Jonas Švedas trombooni Kaunase Riikliku Draamateatri orkestris ja Kaunase Raadio sümfooniaorkestris. 1933. asutas ta Kaunases noorte puhkpilliorkestri. 1935–1940 oli ta lauluõpetaja, koorijuht ja orkestrijuht Kaunase Aušrosi gümnaasiumis. 1936–1940 juhatas ta Kaunase Konservatooriumis (tänapäeval Leedu Muusika ja -Teatriakadeemia) trombooni ja tuuba klassi ning õpetas muusikapedagoogikat ja -metodoloogikat.
1944–1962 oli Jonas Švedas Leedu NSV Riikliku Laulu- ja Tantsuansambli kunstiline juht. 1945–1970 oli ta Vilniuse Konservatooriumi õppejõud (aastast 1966 professor) ja rahvapillide kateedri juhataja.
1946–1970 oli Jonas Švedas Leedu laulu- ja tantsupidude peadirigent.
Jonas Švedas on maetud Vilniuses Antakalnise kalmistule.
Jūrė

Jūrė (ka Jūrė II, kuni aastani 2002 Jūrės geležinkelio stotis ("Jūrė raudteejaam")) on alev Leedus Kazlų Rūda omavalitsuses Kazlų Rūda vallas. Alev asub Pilvė jõe kaldal; seda läbib Kaunase ja Kazlų Rūda vaheline raudtee.
Alevis on algkool, kultuurimaja ja raamatukogu. Vaatamisväärsuseks on kultuurimälestiste registrisse kantud raudteejaama hoone aastast 1937. Jūrės on elanud Leedu ooperisolist Violeta Urmanavičiūtė-Urmana.
Ajalugu.
Alev tekkis Esimese maailmasõja ajal, mil sinna rajati raudteejaam. Aastal 1915 rajati selle kõrvale Saksa sõjaväekalmistu. Aastal 1916 raudteejaama juurde rajatud sõjavangide laagri puidust barakid võtsid pärast sõda kasutusele Leedu metsatöölised. Laagris raiutud puitu kasutasid sakslased kitsarööpmelise raudtee rajamiseks, mis ühendas Kazlų Rūdat Pavilkijysega.
Aastaks 1925 oli kujunenud asula tänavavõrgustik. Aastal 1926 sai Jūrė omale kooli ja turuplatsi. Aastal 1928 ehitati asulasse veski ja kaks saekaatrit. Teise maailmasõja ajal olid Jūrė ümbruses taas vangilaagrid (nii Nõukogude kui ka Saksa sõjavangide omad).
1940. aastatel ühendas asulat Ežerėlisega kitsarööpmeline raudtee, mida kasutati turba veoks. Alev sai asulast aastal 2002.
Marie von Ebner-Eschenbach

Marie von Ebner-Eschenbach (neiupõlvenimi Marie Dubský von Třebomyslice; 13. september 1830 Troubky-Zdislavice Kroměříži lähedal (tänapäeval Tšehhoslovakkia) – 12. märts 1916 Viin) oli austria kirjanik.
Marie von Ebner-Eschenbach sündis parun Franz Dubský perekonnas. 1848. aastal abiellus ta sõjaväeinseneri ja leiutaja Moritz von Ebner-Eschenbachiga, kes suhtus toetavalt oma abikaasa kirjanduslikesse ambitsioonidesse. Nende abielu jäi lastetuks, Moritz von Ebner-Eschenbach suri 1898. aastal.
Alates 1856. aastast elas ta põhiliselt Viinis. Marie von Ebner-Eschenbach alustas kirjanduslikku tegevust näitekirjanikuna, kuid tema näidendid "Maria Stuart in Schottland" ("Maria Stuart Šotimaal", 1860), "Marie Roland", (1867), "Doctor Ritter" (1872) ja "Männertreue" ("Meeste truudus", 1874) ei saavutanud suuremat edu.
Edu aga saavutas 1875. aastal ilmunud realistlik jutukogu "Erzählungen" ("Jutustused"). 1883. aastal ilmus jutukogu "Dorf- und Schlossgeschichten" ("Küla- ja lossijutud"). Üheks tema põhiteoseks peetakse psühholoogilist romaani "Das Gemeindekind" ("Kogukonna laps", 1887).
1900. aastal valiti ta esimese naisena Viini Ülikooli audoktoriks.
Marie von Ebner-Eschenbach kirjutas ka aforisme. Eesti keeles on 2007. aastal ilmunud tema aforismide valikkogu "Aforism on pika mõtteahela viimane lüli". Eesti keeles on 1936. aastal ilmunud ka Marie von Ebner-Eschenbachi lastejutt "Krambambuli".
Hatiku järved

Hatiku järved on kahest järvest koosnev järvestik Põlva maakonnas Põlva vallas Aarna külas Kähri–Koorvere tee ääres. Järved on eraldatud kitsa soise maaribaga. Järvestik kuulub Ida-Eesti vesikonna Peipsi alamvesikonda.
Põhjapoolsema, Hatiku Tagajärve pindala on 1,8 ha ja kaldajoone pikkus 510 m. Lõunapoolsema, Hatiku Edejärve pindala on 1,6 ha ja kaldajoone pikkus samuti 510 m.
Vilno leping (1561)

Vilno leping (ajalookirjanduses ka "Vilno pakt", "Vilniuse leping (pakt)") oli 28. novembril 1561 (ukj) Liivi sõja ajal Vilniuses Liivimaa konföderatsiooni ja Leedu suurvürstiriigi vahel sõlmitud leping.
Vastavalt lepingule loodi Liivi ordu maa-ala ühe osa põhjal ilmalik Kuramaa hertsogiriik ja teine osa (Väina jõest põhja pool asetsev Üleväina-Liivimaa ehk Inflanty) läks Leedu suurvürstiriigi ja 1569. aastal Lublini uniooniga moodustatud Rzeczpospolita valdusse, mille valitseja oli personaaluniooniga Poola kuningas ja Leedu suurvürst.
I Riigiduuma

I Riigiduuma (vene keeles Государственная дума Российской империи I созыва) oli Vene keisririigi esimene kokkukutsutud riigiduuma. Riigiduuma oli seadusandlik organ. 
Riigiduuma I koosseis tegutses 10. maist (vkj 27. aprillist) 1906 kuni 21. juulini (vkj 8. juulini) 1906. Seejärel saatis Venemaa keiser I Riigiduuma laiali. Riigiduumas oli 499 kohta.
I Riigiduuma esimees oli Sergei Andrejevitš Muromtsev.
I Riigiduuma valimised.
Eestis.
Eestis võttis I Riigiduuma valimistest osa 20 000 inimest ehk 2/3 valimisõiguslikest. Eestist osutusid valituks eduerakondlased Jaan Tõnisson, Oskar Rütli ja August Lubi ning kadette toetavad Karl Hellat ja Pavel Paptšinski.
Pariisi rahuleping (1783)

Pariisi rahuleping, mis sõlmiti 1783. aastal Suurbritannia kuningriigi ning tema 1775. aastal iseseisvuse välja kuulutanud kolmeteistkümne Põhja-Ameerika koloonia (hilisemate Ameerika Ühendriikide) vahel, lõpetas Ameerika iseseisvussõja (1775–1783). Lepingus tunnistas Suurbritannia Ameerika kolooniate iseseisvumist ja sõltumatust Suurbritanniast.
Leping kirjutati alla Hotel d'Yorkis (tänapäeval aadressil 56 Rue Jacob) Pariisis 3. septembril 1783. Ameerika esindajatena andsid allkirjad John Adams, Benjamin Franklin, John Jay ja David Hartley. Franklinil oleks peaaegu õnnestunud veenda britte andma Québeci provints (tänapäevase Kanada idaosa) USA-le, et saavutada kontroll kogu Põhja-Ameerika üle. Suurbritannia esindajad nõustusid algul, kuid lükkasid ettepaneku hiljem tagasi.
Samal päeval Pariisi rahulepinguga sõlmiti eraldiseisvad rahulepingud ka Suurbritannia ning sõjas Ameerikat toetanud riikide Prantsusmaa, Hispaania ja Hollandi Vabariigi vahel. Hispaaniale loovutas Suurbritannia Ida- ja Lääne-Florida (kuna neil polnud kindlat põhjapiiri, lahenes territoriaalvaidlus alles Madridi rahulepinguga 1795. aastal) ja Minorca saare, saades vastu Bahama saared, Grenada ja Montserrati, mille sõjas olid vallutanud prantslased ja hispaanlased. Prantsusmaaga sõlmitud rahuleping käsitles peamiselt vallutatud territooriumite vahetust (Prantsusmaa võitis vaid Tobago saare Kariibides ja Senegali Aafrikas), kuid kinnitas ka varasemaid lepinguid, tagades kalapüügiõigused Newfoundlandi rannikul. Hollandile tagastas Suurbritannia 1781. aastal vallutatud valdused Ida-Indias, saades seal vastutasuks kaubandusprivileegid; leping ratifitseeriti 1784. aastal.
Ameerika Ühendriikide Konföderatsiooni Kongress ratifitseeris rahulepingu 14. jaanuaril 1784. Koopiad saadeti tagasi Euroopasse teistele osapooltele ratifitseerimiseks, neist esimene jüudis Prantsusmaale 1784. aasta märtsis. Britid ratifitseerisid lepingu 9. aprillil 1784 ning ratifitseeritud versioone vahetati Pariisis 12. mail 1784.
Ajaloolaste hinnangul tegi Suurbritannia rahulepingus ameeriklastele suuri territoriaalseid järeleandmisi, nähes ette tihedaid kaubandussidemeid Briti saarte ja iseseisvunud kolooniate vahel, millest kujuneks Suurbritannia kaupmeestele väärtuslik eksporditurg. Prantsuse välisminister krahv Vergennes ütles selle kohta hiljem: "Inglased mitte ei sõlmi rahu, vaid ostavad selle."
Friedrich Ebert

 
Friedrich Ebert (4. veebruar 1871 Heidelberg – 28. veebruar 1925 Berliin) oli Saksa sotsiaaldemokraatlik poliitik, Saksa Riigi Weimari vabariigi perioodi esimene riigipresident aastatel 1919–1925.
Friedrich Ebert oli pärit rätsep Karl Eberti kuuelapselisest perekonnast. Põhikooli lõpetamise järel õppis ta aastatel 1885–1888 sadulsepaks. 
1889. aastal astus Friedrich Ebert Saksamaa Sotsialistlikku Töölisparteisse, mis 1890. aastal nimetati ümber Saksamaa Sotsiaaldemokraatlikuks Parteiks. 1905. aastast alates oli Friedrich Ebert Saksamaa Sotsiaaldemokraatliku Partei juhatuse liige.
1912–1918 oli Friedrich Ebert Riigipäeva liige, alates 1916. aasta jaanuarist selle sotsiaaldemokraatliku fraktsiooni liider. 1913–1919 oli ta Saksamaa Sotsiaaldemokraatliku Partei esimees. Friedrich Ebert esindas sotsiaaldemokraatide pragmaatilist ja mõõdukat suunda, 4. augustil 1914 hääletas ta koos enamuse sotsiaaldemokraatlike Riigipäeva saadikutega valitsuse sõjakrediitide poolt.
Pärast 1918. aasta Novembrirevolutsiooni haarasid sotsiaaldemokraadid initsiatiivi. 10. novembrist 1918 kuni 11. veebruarini 1919 oli ta Saksamaa ajutine valitsusjuht (nn. Rahvakomissaride nõukogu esimees). Weimari Rahvavolinike Nõukogu valis Friedrich Eberti 11. veebruaril 1919 Saksamaa riigipresidendiks. 24. oktoobril 1922 pikendas parlament Friedrich Eberti ametiaega kuni 23. juunini 1925. Friedrich Ebert suri enne oma ametiajal lõppu 1925. aasta veebruari lõpus.
Friedrich Eberti ametiaega iseloomustas sisepoliitiline ebastabiilsus. Ta oli parlamentaarse demokraatia veendunud pooldaja, oma ametiajal püüdles ta töölisklassi ja kodanlaste poliitilise ja sotsiaalse tasakaalu poole ning loobus klassivõitluse poliitikast. Parempoolsed laimasid pidevalt Ebertit ja esitasid talle valesüüdistusi, täielikku toetust ei leidnud ta isegi sotsiaaldemokraatide seas.
Teljeajastu

Teljeajastu (sk "Achsenzeit") on eksistentsialist Karl Jaspersi loodud ajaloofilosoofiline mõiste. Teljeajastu tähistas tal ajalõiku 800–200 e.m.a, kui sündisid paljud tänini mõjuvõimsad maailmareligioonid ja olulised filosoofilised õpetused.
Philipp Scheidemann

Philipp Heinrich Scheidemann (26. juuli 1865 Kassel – 29. november 1939 Kopenhaagen) oli Saksa sotsiaaldemokraatlik poliitik ja publitsist.
Philipp Scheidemann sündis Kasselis mööblitisler Friedrich Scheidemanni perekonnas. Põhikooli lõpetamise järel õppis ta aastatel 1879–1883 trükiladujaks ja raamatutrükkaliks. Kuni 1895. aastani töötas ta trükkalina. 1883. aastal astus ta Saksamaa Sotsialistlikku Töölisparteisse, mis 1890. aastal nimetati ümber Saksamaa Sotsiaaldemokraatlikuks Parteiks.
1895. aastal loobus Philipp Scheidemann trükkaliametist ja asus tööle ajakirjandusse. Ta töötas mitme sotsiaaldemokraatliku ajalehe toimetajana. 1903–1918 oli ta Riigipäeva liige. Alates 1913. aastast oli ta Riigipäevas üks sotsiaaldemokraatliku fraktsiooni juhte. 1917. aastal sai ta Friedrich Eberti kõrval partei kaasesimeheks. 1918. aasta oktoobris kutsuti Philipp Scheidemann Max von Badeni valitsusse portfellita ministriks.
9. novembril 1918 pidas Philipp Scheidemann Riigipäevahoone rõdult kõne, milles ta teatas, et monarhia on kokku varisenud, ja kuulutas välja Saksa Vabariigi.
13. veebruarist kuni 20. juunini 1919 oli Philipp Scheidemann Saksamaa riigikantsler (valitsusjuht). Riigikantsleri ametist astus ta tagasi protestiks Versailles' rahu ebaõiglaste tingimuste vastu.
1920–1925 oli Philipp Scheidemann Kasseli linnapea. Natsionaalsotsialistide võimuletuleku järel põgenes Scheidemann 1933. aasta märtsis Austriasse. Lühemast aega viibis ta Tšehhoslovakkias, Šveitsis, Prantsusmaal ja Ameerika Ühendriikides. 1935. aastal asus ta elama Taani Kopenhaagenisse, kuhu ta jäi kuni oma elu lõpuni.
Kazlų Rūda omavalitsus

Kazlų Rūda omavalitsus (leedu keeles Kazlų Rūdos savivaldybė) on 1. järgu haldusüksus endise Marijampolė maakonna aladel Leedus. 
Omavalitsuses on 5 haldusüksust, selle pindala on 555 km2 ja elanike arv oli 2014. aastal 12 638 inimest.
Omavalitsus moodustati 1999. aastal ja see koosneb järgmistest valdadest: Antanavase, Jankai, Kazlų Rūda ja Plutiškėse vald. Omaette haldusüksuse moodustab veel Kazlų Rūda linn.
Suurim asula on halduskeskus Kazlų Rūda (6352 inimest). Teine suurem asula rajoonis on veel Jūrė alev. 2011. aasta seisuga olid elanikest 97,89% leedulased, 0,86% venelased, 0,18% ukrainlased, 0,12% poolakad ja 0,9% oli teistest rahvustest.
Omavalitsuse suurim jõgi on edelapiiril voolav Šešupė; teised tähtsamad jõed on selle lisajõed Nova, Višakis, Pilvė ja Jūrė. Rajoon asub Šešupė madalikul. Metsadega on kaetud 56% omavalitsuse pindalast.
Kazlų Rūda omavalitsuse territooriumit läbib Via Baltica.