tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Alfred Mõttus

Alfred Julius Mõttus (12. september 1886 Taheva vald – 4. oktoober 1942 Sosva vangilaager, Sverdlovski oblast) oli Eesti arst, tervishoiutegelane ja poliitik.
Haridustee.
Õppis Taheva vallakoolis, Karula kihelkonnakoolis (1897–1900), Hugo Treffneri Eragümnaasiumis (1901–1902), Tartu Kroonugümnaasiumis (1902–1908) ja Tartu Ülikooli arstiteaduskonnas (1908–1914) 
Töökäik.
Töötas aastail 1914–1918 arstina Võrumaal ja Valgas, olles 1915–1916 Valga Punase Risti haigemaja juhataja, 1916–1918 Venemaa Linnade Liidu Valga haigemaja juhataja ja Valga rajooni vanemarst ning 1917–1918 Valga linna tervishoiuarst. Valga tsiviil komissar alates 21. novembrist 1918.
Osales Eesti Vabariigi sünnist alates elavalt poliitikas. Aastail 1919–1940 töötas Mõttus Tervishoiu Peavalitsuses, algul juhataja abina ja alates 1920. aastast juhatajana. 1919–1923 oli ta Eesti-Läti piirikomisjoni Eesti delegatsiooni juhataja. 1922–1923 ja 1926–1927 oli töö- ja hoolekandeministri abi.
Aastail 1926–1932 oli Mõttus Riigikogu liige ja 1927–1928 haridusminister Jaan Tõnissoni kolmandas valitsuses. 1928–1940 töötas haridus- ja sotsiaalministri (alates 1936 sotsiaalministri) abina. 1936. aastal oli ta Männiku plahvatusohvrite ja nende perekondade abistamise seltskondliku komitee esimees. 1937. aastal kuulus Rahvuskogu esimese koja liikmete hulka ja oli aastail 1938–1940 Riiginõukogu liige (rahvatervishoiu alalt, Tervishoiu Talituse direktor).. 
Seejärel Sotsiaalministeeriumi sotsiaalministri abi ja tervishoiu- ja hoolekandetalituse direktor, 1940. aasta juunipöörde järel, sotsiaalminister Neeme Ruusi otsusega need kohad lahutati, ja dr. Alfred Mõttus jäi vaid Sotsiaalministeeriumi tervishoiu- ja hoolekandetalituse direktoriks, 27. juunil 1940. aastal nimetati Johannes Varese valitsuses sotsiaalministri abiks Lembit Lüüs. 
Arreteeriti NKVD poolt 13. juunil 1941. Suri Sosva vangilaagris.
Hans Silbermann

Hans Silbermann VR I/2 (17. jaanuar 1886 Kalana, Pajusi vald – 2. juuni 1960 Tartu) oli eesti arst ja sõjaväelane (sanitaarkolonel).
Hans Silbermann sündis kaheksalapselise pere viimase lapsena. Ta õppis Kalana külakoolis, Eesti Aleksandrikoolis Põltsamaal ja Treffneri gümnaasiumis Tartus. Aastal 1905 astus ta Tartu Ülikooli arstiteaduskonda, mille lõpetas 1912. aastal. Pärast õpinguid töötas mõnda aega Viljandis arstina.
Aastal 1914 mobiliseeriti Hans Silbermann sõjaväkke, osales Esimeses maailmasõjas. Hiljem võttis arstina osa ka Vabadussõjast ja Teisest maailmasõjast.
Vabanenuna sõjaväeteenistusest asus Hans Silbermann tööle Tartu Riikliku Ülikooli arstiteaduskonna sõjaväemeditsiinilise ettevalmistuse kateedri juhatajana. Aastast 1950 töötas ta Tartu Sanitaar-epidemioloogiajaamas osakonnajuhatajana. 
Hans Silbermann oli Korporatsioon Sakala asutaja ja vilistlane.
Hans Silbermann on maetud Tartu Maarja koguduse Maarja kalmistule. Aastal 1992 avati tema haual tütar Agda-Thea Oksa eestvõttel Heinz Valgu kujundatud hauatähis.
Einar Sanden

Einar Sanden (sünninimega Fred Einar Ein aastani 1959; 8. september 1932 Tallinn – 18. aprill 2007 Cardiff, Wales) oli eesti meremees, proosakirjanik, luuletaja ja kirjastaja.
Oli Briti Konservatiivide Partei (1953), Eesti Põllumeeste Kogu (1997), Briti Kuningliku Kirjandusseltsi (1960), Välismaise Eesti Kirjanike Liidu (1970), PEN-klubi (aastast 1976 Inglise Keskuse ja aastast 1987 Eesti), Eesti Kirjanike Liidu (1995) ja Eesti Akadeemilise Sõjaajaloo Seltsi liige, Korp! Sakala vilistlane.
Elukäik.
Fred Einar Ein sündis Tallinnas ohvitser Johannes Eini ja Rita Eini (neiuna Simon) pojana. Eestis õppis ta Tallinna Prantsuse Lütseumis (1939–1940) ja Tallinna Õpetajate Seminari algkoolis (1940–1944). 
1944. aastal põgenes Eini perekond Saksamaale. Võõrsil jätkas noormees aastatel 1945–1948 õpinguid eesti laagrikoolides ja kohalikus gümnaasiumis Schleswig-Holsteini liidumaal. Sealt siirdus ta 1948. aastal Suurbritanniasse, kus omandas 1952. aastal kõrghariduse Walesi Ülikooli Teaduse ja Tehnoloogia Instituudis ("University of Wales Institute of Science and Technology") Cardiffis, õppides majandusteadust, keeli ja kirjandust (MA ja PhD 1983). Töötas mõnda aega meremehena ja oli Eesti Meremeeste Uniooni Inglismaa esinduse sekretär aastatel 1951–1968. 1984. aastal sai ta Columbia Pacific Universityst Ameerika Ühendriikides humanitaarteaduste doktorikraadi.
1975. aastal omandas ta vanima välismaal tegutsenud eesti kirjastuse Boreas Publishing House (asutatud 1939. aastal), mida juhtis kuni 1999. aastani.
Looming.
Pika kirjanikukarjääri jooksul ilmus Einar Sandenilt romaane, kaks luulekogu ("Tuul üle Andaluusia" ja "September"), näidend ("Alcopill") ja uurimusi ajaloost, pagulasajakirjanduses ka reisikirju, vesteid ja kriitikat. Tema loomingus on põnevaimad dokumentaalteosed, mistõttu teda on võrreldud ka Jaan Krossiga. Romaan "Mitme näo ja nimega" (Cardiff 1978) räägib Tartu Riikliku Ülikooli saksa filoloogia kateedri kauaaegsest juhatajast Juhan Tuldavast, kes saadeti KGB agendina eesti pagulaste hulka. Romaan "KGB kutsub Evet" (Stockholm 1968) käsitleb äsja Tallinna Pedagoogilise Instituudi lõpetanud filoloogi langemist KGB võrku ja sealt väljarabelemist. Selle teosega pälvis Sanden United Poets Laureate Internationali aukirja. Romaanis "Loojangul lahkume Tallinnast" (Cardiff 1979) ja selle järjes "Süda ja kivid" (Cardiff 1982) kirjeldatakse EKP KK I sekretäri Karl Säre saatust, romaanis "Tormi käest Tulemaale" (Tallinn 2004) pagulasena Islandil elanud endise poliitilise politsei töötaja Evald Miksoni elu.
Isiklikku.
Einar Sanden oli teises abielus poolatar Elzhbieta (Elizabeth) Gorelliga, kes halveneva tervisega mehe eest väga hoolitses. 
Alates 1973. aastast elas Sanden vaheldumisi Walesis ja Hispaanias, 1993. aastast ka Tartus. Abielupaari eluviisiks kujunes järgmine aastatsükkel: neli kuud Tarragonas Hispaanias, neli kuud Tartus Eestis ja neli kuud Cardiffis Suurbritannias.
August Kirsimägi

August Kirsimägi (kodanikunimega Adalbert August Kirschenberg; 21. september 1905 Vahi, Tartumaa – 29. august 1933 Tallinn) oli eesti kirjanik.
Ta lõpetas 1925. aastal Hugo Treffneri Gümnaasiumi. Õppis seejärel (surmani) Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas, mida ei lõpetanud. 1925. aastal võitis ta karskussisulise tööga "Kõige parem võitlusviis alkoholi vastu Eestis" esimese auhinna, kuid enne auhinna kättesaamist oli ta karskusest loobunud. Korp! Sakala kaasvõitleja, rukiti.
Mängis eesti tummfilmis "Esimese öö õigus" (1925). 
August Kirsimäe sulest on ilmunud esimene ja seni ainus korporandiromaan eesti kirjanduses – "Puhastustuli", mis sai 1929. aastal Looduse romaanivõistlusel I preemia. Temalt ilmus ka armastusromaan "Preestri tütar" ja lühijutte. 
1933. aastal lõpetas ta elu enesetapuga pärast seda, kui oli haavanud Bruno Madissoni ja tema abikaasat.
Oskar Rütli

Johan-Oskar Rütli (19. detsember 1871 Ibaste küla, Ahja vald – 24. juuli 1949 Haunstetteni laager, Augsburg) oli Tartus tegutsenud eesti advokaat, tööstur ja pankur.
Rütli õppis vallakoolis, Võnnu kihelkonnakoolis, Hugo Treffneri Gümnaasiumis ja Tartu kroonugümnaasiumis. Tartu Ülikoolis õppis ta aastatel 1897–1901 õigusteadust. Pärast ülikooli lõpetamist töötas lühikest aega Pihkva semstvos ja Riias. Asus aastal 1902 Tartusse, kus töötas vandeadvokaadina. Tegi mitmeid pikemaid reise Indiasse ning Sri Lankale. 1905 ja 1906 oli Eduerakonna abijuhataja.
Nooremas põlves Jaan Tõnissoni kaasmõtleja ja toetaja Eesti Üliõpilaste Seltsis, hiljem lakkas Jaan Tõnissoni majanduslikult toetamast. Aastal 1908 asutas koos Eesti Üliõpilaste Seltsist lahkunud liikmetega korporatsioon Sakala. Oli mitmete ühiskondlikult oluliste poliitiliste, kultuuriliste ja hariduslike projektide suurrahastaja. 19. veebruaril 1937 avas ta Rahvuskogu Esimese Koja esimese koosoleku.
Soome aukonsul Tartus, Soome-Eesti sõprussuhete arendaja. Rahvuskogu, I Riiginõukogu, Majaomanikkude Koja ja Kaubandus-Tööstuskoja liige, Vene riigiduuma liige. Korporatsioon Sakala auvilistlane ja asutaja. Tartu Rotary klubi üks asutajatest. 
Andis aastatel 1911–1916 koos Karl Menningi ja Friedrich Kangroga välja alahete Meie Aastasada ning 1913–1916 Tartu Päevalehte. Kaastööd teinud ka Postimehele.Aastal 1944 lahkus ta Eestist Saksamaale. Tema põrm on maetud Helsingi Hietaniemi kalmistule. 
Mälestuse jäädvustamine.
2007. aastal avasid taastatud Tartu Rotary Klubi esimene president Rein Kermes, toonane president Hannes Astok ja piirkonnakuberner Hans Sittnikow Rütli mälestuseks skulptor Mare Mikoffi kujundatud bareljeefi Tartus, Athena kino seinal aadressil Küütri tänav 1.
Tartu Rotary klubi annab välja ka Oskar Rütli medalit.
Pernavia grupeering

Pernavia grupeering on 1908. aastal Eesti Üliõpilaste Seltsis tekkinud rühmitus, kes taotles üliõpilaskorporatsiooni moodustamist Eesti Üliõpilaste Seltsi raames. 
Selle liikmed moodustasid aastal 1908 Tartus uue eesti üliõpilaskorporatsiooni – Sakala –, mille põhikiri kinnitati ametlikult 1909.
Üks põhilisi initsiaatoreid oli Oskar Rütli.
The Washington Post

The Washington Post on ajaleht, mida antakse välja Ameerika Ühendriikide pealinnas Washingtonis. 
Päevaleht hakkas ilmuma 1877. aastal. 1880. aastal sai sellest linna esimene ajaleht, mis ilmus seitsmel päeval nädalas.
HarperCollins

HarperCollins (ametlik nimi HarperCollins Publishers LLC) on kirjastus. 
Selle peakorter asub USA-s New Yorgis. Kirjastus tegutseb ja sellel on harukontorid mitmetes riikides.
Kirjastuse nimekirjas on palju tuntud autorite teoseid. 
Praeguse nime all tegutseb kirjastus alates 1989. aastast, pärast mitmeid liitmisi.
Warreni komisjon

 
Warreni komisjon (inglise keeles "Warren Commission"; ametlik nimetus: "The President's Commission on the Assassination of President Kennedy") oli spetsiaalne uurimisorgan, mis moodustati 29. novembril 1963 USA Kongressi nõudmisel Ameerika Ühendriikide presidendi John F. Kennedy mõrvamise asjaolude uurimiseks. Komisjon sai mitteametlikult nimeks Warreni komisjon selle juhiks määratud Ameerika Ühendriikide Ülemkohtu esimehe Earl Warreni järgi.
Komisjoni kuulusid kõrged USA riigiametnikud nii FBI-st, CIA-st kui ka muudest asutustest.
FBI viis komisjoni korraldusel läbi 25 000 küsitlust ja salateenistus veel 1550. Komisjon ise võttis tunnistused 552 tunnistajalt, kellest 94 andis tunnistusi komisjoni ees.
Warreni komisjoni aruanne esitati president Lyndon B. Johnsonile 24. septembril 1964 ja tehti avalikkusele kättesaadavaks 27. septembril 1964.
Komisjoni aruanne teatas, et presidendi mõrvas Lee Harvey Oswald, kes tegutses üksi ja kelle ajendiks oli pettumus USA ja presidendi ebaõnnestunud Kuuba-poliitikas ja nõrkus kommunismile vastuseismisel.
Komisjoni tulemust peeti päris mitu aastat ainsaks tõeks. USA valitsuse seisukoht on siiani sama, mis komisjonil. Skeptikute arvates komisjon tegelikult varjas rohkem kui avalikustas ja tehniliselt ei olnud komisjoni lõppotsuses kirjeldatud sündmuste käik võimalik.
Lee Harvey Oswald

Lee Harvey Oswald (18. oktoober 1939 New Orleans – 24. november 1963 Dallas) oli Ameerika Ühendriikide endine merejalaväelane, keda süüdistati ametlikult president John F. Kennedy mõrvas. 
1956. aasta oktoobrist 1959. aasta septembrini teenis ta Ameerika Ühendriikide Merejalaväes.
1959. aasta oktoobrist kuni 1962. juunini elas ta Nõukogude Liidus.
Jack Ruby tappis ta miljonite televaatajate silme all, kui Oswaldi hakati politseinikest ja muudest agentidest piiratuna Dallase politseimajast kohtumajja viima.
Luure Keskagentuur

Luure Keskagentuur (lühend LKA, inglise keeles "Central Intelligence Agency", CIA [sii-ai-'ei]) on Ameerika Ühendriikide luureagentuur. LKA loodi 18. septembril 1947 valitsuse luureasutuste töö haldamiseks. 
Agentuuri ametlikuks ülesandeks on välisriikide valitsuste, korporatsioonide ja isikute kohta teabe hankimine ja analüüsimine ning edastamine Ameerika Ühendriikide presidendile, Rahvuslikule Julgeolekunõukogule ja vastavatele USA riigiasutustele. 
Luure Keskagentuuri tegelik roll on sellest märgatavalt laialdasem. Muuhulgas korraldab LKA välisriikides paramilitaarseid operatsioone, kaasa arvatud välisriikide valitsuste kukutamine. Teda on süüdistatud inimõiguste rikkumises, loata pealtkuulamises, propagandas ja isegi uimastikaubanduses. 
Erinevalt Föderaalsest Juurdlusbüroost, mis tegutseb põhiliselt siseriiklikult, on Luure keskagentuuri tegevus suunatud välismaale. Seetõttu erinevalt FJB-st ei ole LKA-l täidesaatvat võimu. 
Luure Keskagentuuri eelkäija oli Strateegiliste Teenuste Amet ("Office of Strategic Services"), mis loodi 13. juunil 1942 ja saadeti laiali 20. septembril 1945. 22. jaanuaril 1946 asutas USA president Harry Truman Luure Keskrühma ("Central Intelligence Group"), mis järgmisel aastal reorganiseeriti Luure Keskagentuuriks. 
Luure Keskagentuuri peakorter asub Virginia osariigis Washingtoni linna lähedal Langleys. Seda nimetatakse George Bushi luurekeskuseks, sest George H. W. Bush on ainus LKA peadirektor, kes on saanud USA presidendiks. 
2013. aasta seisuga oli LKA-l 21 575 töötajat ja tema eelarve oli 15 miljardit dollarit.
Juhid.
Kuni 21. aprillini 2005 oli peadirektori ametinimetus "Director of Central Intelligence" (DCI).
Eesti Korporatsioonide Liit

Eesti Korporatsioonide Liit (lühend EKL!) on Eesti meeskorporatsioonide katusorganisatsioon.
Liidu asutasid 28. märtsil 1915 korporatsioonid Vironia, Fraternitas Estica, Sakala, Ugala ja Rotalia. Hiljem liitusid Fraternitas Liviensis, Leola, Revelia, Tehnola ja Fraternitas Tartuensis. Liikmesorganisatsioonid presideerivad roteeruvalt vanuse järjekorras.
Organid: kõigi konventide eestseisuste kogu ja seenioride konvent (jooksvate küsimuste lahendamiseks (S!C!)). Liidu kohus (L!K!) arutab ja karistab korrarikkumisi. EKL! ühendab 1930. aastast saadik ka korporatsioonide vilistlaskondi.
EKL!-i kuuluvate korporatsioonide liikmed on kohustatud andma üksteisele autasu ehk satisfaktsiooni. Sinatatakse kõigi teiste EKL!-i kuuluvate korporatsioonide liikmeid.
Sten Karling

 
Sten Ingvar Karling (13. jaanuar 1906 Barberton, Ohio, USA – 10. detsember 1987 Stockholm, Rootsi) oli rootsi kunstiteadlane ja kunstikriitik.
Aastatel 1933–1941 oli ta kunstiajaloo professor Tartu Ülikoolis. Aastal 1947 sai ta kunstiajaloo professoriks Stockholmi ülikoolis ja püsivaks sekretäriks Rootsi Kuninglikus Kaunite Kunstide Akadeemias.
Karlingi õpilased Tartu Ülikoolis.
Diplomandid.
Kunstiajalugu õppisid keskastmes (1932–1947 lõpetanud): Alide Kursmann (Graf), Bertha Treufeldt, Hilda Mühlberg, Leonhard Mark, Rosina-Amanda Kalmus, Magda Puusepp, Virve Milk (Hinnov), Heini Paas (s. 1918), Niina Raid (1917–2001), Frieda Teder, Elfriede Tool (Marran) ja Amanda Tõnisson.&lt;br&gt;Alamastmes õppisid kunstiajalugu (1932–1941 lõpetanud): Inna Sorkin, Kurt-Karl Holtzmeyer, Helene Kolts, Gerda Elfriede Raadi, Linda Antje, Aime-Sigrid Kangro, Selma Lipp (Mitt), Salme Liiv, Hildegard Lellep, Theala-Else Lõo-Tammist, Lydia Haas, Edith Pihlemann, Ellen Serm, Kristina-Johanna Kadak, Ervin Roos, Harriet-Ellen Toom, Elisabeth Daniel, Benita-Ingrid Haugas, Irene-Vita Bulmerincq, Nikolai Rechn, Lydia Pintmann, Ingeborg Rinne, Aleksander Aspel, Tamaara Lasberg, Harda Koiva, Rüdiger Nocks, Lydia Ester, Veronika-Eleonore Sikk, Ursula Freymann, Dietrich Abels, Rita Hoffmann, Doris-Maria Thomassov, Astrit Ewer, Lydia Hellat, Elena Zernant, Wilhelmine Tiks, Irina Jartsu, Richard Toona.&lt;br&gt;Heini Paasi andmetel õppisid Karlingi juures kunstiajalugu veel Lilli Kaelas, Armas Kuldsepp, Meta Puudersell, Iina Mägi, Valve Teetlaus, Henno Tigane, Tuui Koort, Mary Markus ja Virge Tork.
Tunnustus.
Sten Ingvar Karling valiti 1969. aastal Rootsi Kuningliku Teaduste Akadeemia liikmeks. Tema auks on korraldatud mitu teaduskonverentsi, 1999. aastal ilmus tema teadustööde mõjul artiklikogumik "Sten Karling and Baltic Art History". Ta oli Korp! Sakala vilistlane.
1986. aastal autasustati teda Oscar Monteliuse medaliga.
Juhan Libe

Juhan Libe (26. aprill 1904 Põltsamaa – 16. oktoober 1947 Stensbæki põgenikelaager, Taani) oli eesti ajaloolane ja ajakirjanik. 
Õppis Tartu Ülikoolis aastatel 1921–1931 ja 1939–1940 (lõpetas "cum laude"). Korp! Sakala vilistlane.
Juhan Libe oli paljude ajaloo- ja kirjandusartiklite autor. Ta oli vabadussõjalaste liikumise häälekandja Võitlus toimetaja ja üks vabadussõjalaste põhiideolooge. Detsembrist 1935 kuni oktoobrini 1938 elas ta välismaal.
Asus 1940. aastal (kuna oli abiellunud baltisakslasega) ümberasujana Saksamaale. Teise maailmasõja ajal oli Haridusdirektooriumi rahvakasvatuse talituse juhataja ja töötas ajalehe Eesti Sõna toimetuses.
1944. aastal kolis uuesti Saksamaale. Andis Danzigis välja ajalehte Teateleht Eestlastele. Arreteeriti mõneks kuuks liitlaste poolt, pärast vabanemist siirdus ta Taani, kus ta 1947. aastal suri.
Per Wieselgren

Per Väino Wieselgren (4. august 1900 Jönköping – 11. veebruar 1989 Eslöv) oli rootsi keele- ja kirjandusteadlane, onomastika uurija.
Ta tegutses aastail 1930–1941 Tartu Ülikoolis rootsi keele professorina. Üks tema põhilisi uurimisvaldkondi oli rootsi sugemetega eesti onomastika uurimine. Antud teemal on ta koostanud kaks monograafiat.
Wieselgren lahkus pärast Teist maailmasõda kodumaale – Rootsi, kus koostas mitmeid keeleteaduslikke ja ajaloolisi teadustöid ja -artikleid. Ta on Korp! Sakala vilistlane.
Per Wiselgren oli ajalehe Teataja esimene vastutav väljaandja aastail 1944–1945 ja Välis-Eesti vastutav väljaandja ("ansvarig utgivare"). Eesti Teaduslik Selts Rootsis Lõuna-Rootsi Osakonna auliige (1972).
Hämäläis-Osakunta

Hämäläis-Osakunta on 1653. aastal asutatud üliõpilasühing Helsingis.
Ühingul on sõprusleping Tartu korp! Sakala ja korp! Filiae Patriaega. Hämäläis-Osakunta hakkas 1909. aastal esimesena Soomes tegutsevatest üliõpilasorganisatsioonidest läbi käima Tartu üliõpilaskorporatsiooniga Sakala. Ametlik koostööleping sõlmiti 1929. aastal, 1930. aastal sõlmiti leping ka korporatsiooniga Filiae Patriae.
Vilistlane

Vilistlane on õppeasutuse lõpetanu. (Näiteks: "Tallinna 21. Kooli vilistlane".) Tavaliselt ei nimetata vilistlaseks endist (üli)õpilast, kellel on (antud) kool lõpetamata jäänud (ülikooli mitte lõpetanud endist üliõpilast nimetatakse buršvilistlaseks, eriti üliõpilasorganisatsioonides).
Kitsamas tähenduses: akadeemilise organisatsiooni liige, kes on kõrgkooli (diplomi või teaduskraadiga) lõpetanud.
Akadeemilise lühendina vil! (mitmus vil!! või vil! vil!).
Auvilistlane

Auvilistlane on akadeemilise organisatsiooni vilistlane (vil!), kes on valitud erilise austuseavaldusena auvilistlaseks ehk auliikmeks. 
Akadeemilise lühendina auvil! - lühend sõnast "auvilistlane" - au+vil!.
Fraternitas Viliensis

 
Fraternitas Viliensis oli Eesti Üliõpilaste Seltsi (EÜS) raames tegutsenud ühendus, kes soovis asutada ametlikult kinnitatud eesti üliõpilaskorporatsiooni. 
Ajalugu.
Idee algatas EÜSi vilistlane Villem Reiman, kes 1888. aasta kevadel korporatsioonina ülesastumise küsimuse tõstatas. 3. mail 1888 esitati Reimani ettepanek EÜSi koosolekule, kuid läbirääkimised lükati edasi. 
22. veebruaril 1890 peetigi korporatsiooni asutajate koosolek. Nimeks otsustati võtta "Fraternitas Viliensis" ja värvideks sini-must-valge nagu 1884. aastal pühitsetud EÜSi lipul. Korporatsiooni vapil olid sini-must-valged värvid, korporatsiooni sirkel kahe ristatud rapiiriga, kolm viljapead, lahtine raamat kirjaga "Carpe diem!" ja ümber tammelehtedega pärg, millel olid esimesed tähed lausest "fortiter in re, suaviter in modo". Chargiertenconventilt (Ch!C!) tuli jaatav vastuvõtmiseotsus. 9. septembril 1888 peeti korporatsiooni koosolekut, kus valiti eestseisus järgmiste liikmetega: senior Oskar Kallas, I kirjatoimetaja E. Linde ja II kirjatoimetaja K. Koppel. 
11. novembril 1890 jättis Liivimaa õpperingkonna kuraator Nikolai Lavrovski korporatsiooni asutamise kinnitamata. Kuraator Lavrovski ei soovinud enam uute korporatsioonide asutamist, sest need tegelesid tema arvates poliitikaga. 
27. veebruaril 1891 teatas korp! Fraternitas Viliensis Ch! C!-le, et kuna nad kuraatori kinnitust ei saanud, lähevad nad laiali ning jätavad endale õiguse nimele, vapile ja värvidele. Lühike kiri lõppes teatega, et allakirjutanud garanteerivad enne ja garanteerivad ka tulevikus üldkommaani. Praegust Fraternitas Viliensise vappi kasutab EÜS ka tänapäeval.
Asutamiskatsed 20. sajandi alguses.
Sajandivahetuseks olid endised korporatsiooni asutamise mõtet pooldavad vilistlased Jaan Tõnisson, Oskar Kallas ja Villem Reiman aga oma seisukohti vahetanud ning seisid vastu EÜS-i korporatsiooniks muutmisele. Fraternitas Viliensise asutamise nõue esitati EÜS-i koosolekutel veel aastatel 1900 ja 1904, kuid enamus lükkas otsuse tagasi. Ei nõustutud ka ideega luua korp! Fraternitas Viliensis EÜS-i allorganisatsioonina.
Olles kaotanud lootuse ametlikult kinnitada Fraternitas Viliensist, esitas 1904. aasta novembris grupp EÜS-i liikmeid taotluse registreerida ametlikult korp! Aestia, seekord juba eraldiseisvana EÜS-ist. Revolutsiooni tõttu korporatsiooni ametlik kinnitamine aga venis ning alles aastal 1907 asutati Tartus esimene Eesti pinnal tegutsev ja eesti soost üliõpilasi koondav korporatsioon Fraternitas Estica. Et EÜS keeldus uuele korporatsioonile andmast korp! Fraternitas Viliensise värve sini-must-valget, mis EÜS-i käes hoiul olid, võttis ka vastloodud korporatsioon oma värvideks sini-rohe-valge.
Korporatsioon Aestia

Korporatsioon Aestia oli 1904. aastal rühma Eesti Üliõpilaste Seltsi liikmete katse asutada üliõpilaskorporatsioon, mis jäi 1905. aasta revolutsiooni sündmuste tõttu kinnitamata.
1906. aastal taotleti korporatsiooni asutamist uue nimega Fraternitas Estica, 1907. aastal palvekiri rahuldati.
Kommerss

Kommerss (ladina sõnast "commercium" 'läbikäimine') on üliõpilaskorporatsioonides tähtsam üritus, mille jooksul toimub eriline nn vennastuspidu (Landesvater) või õestuspidu naiskorporatsioonides. Kommerss on üldiselt kinnine, vaid liikmeskonnale mõeldud üritus.
Indrek Hargla

Indrek Hargla (pseudonüüm, kodanikunimega Indrek Sootak; sündinud 12. juulil 1970 Tallinnas) on eesti kirjanik ja stsenarist, Eesti tuntumaid ja viljakamaid ulme- ja kriminaalromaanikirjanikke. Ta on kasutanud ka pseudonüüme Andrei Golikov ja Marat Faizijev.
Indrek Hargla on kirjutanud jutte, lühiromaane ja romaane, koostanud kogumikke ja antoloogiaid. Hargla kasutab oma kirjutistes sageli õuduskirjandusele omaseid elemente. Mitu tema teost kuulub alternatiivajaloo valdkonda, samuti on mitu tema teost kriminaalromaani vormis või sellest tugevalt mõjutatud. Ulmehuviliste seas on tuntud ja hinnatud Hargla fantastiline jutusari eksortsist pan Grpowskist ning koomiliste kelmiromaanide sari alternatiivajaloolisest Eestist (eelkõige Tartust), mille peategelasteks on suli French ja manatark Süvahavva Koulu. Laiema publiku tähelepanu pälvis ta 2010. aastal ajalooliste kriminaalromaanide sarjaga keskajal Tallinnas elanud apteeker Melchior Wakenstedest. 2025. aastaks oli sarjas ilmunud kaheksa romaani, Melchiori-lood on jõudnud ka teatrisse ning nende ainetel on vändatud filme.
2012. aastal näidati televisioonis tema stsenaariumide järgi valminud telesarju "Alpimaja" ja "Süvahavva"; neist esimene kirjeldas dopinguskandaali kulgu Eesti suusatamises (ajakirjanduse hinnangul peegeldas sari mõningal määral Andrus Veerpalu dopinguskandaali), teise tegevus toimus Lõuna-Eestis ja oli esitatud etnoõuduse võtmes.
Hargla teoseid on korduvalt kiidetud nii autori tehnilise meisterlikkuse kui ka laia žanrilise haarde poolest. Nii tunnustas näiteks 2018. aastal ilmunud jutukogu "Kolmevaimukivi" arvustuses kriitik Piret Põldver Harglat kogumiku sisulise ja vormilise vaheldusrikkuse, autori muljetavaldavate teadmiste ja laia silmaringi poolest (pidades alusetuks Silver Sära kriitilist hinnangut "pseudosügavusele"). Põldveri sõnul on Hargla tekstidele iseloomulikud žanripuhtus ja terviklikkus, loogiline kompositsioon ja žanrireeglite järgimine. Samas leidis kriitik nõrkusi tegelaste psühholoogias, mis muudab nendega samastumise raskeks, tuues esile, et isegi minevikku ja alternatiivreaalsust kirjeldavates tekstides "peitub omajagu romantismi ja liiga jäika kristlikku eetikat".
Hargla teoseid on tõlgitud saksa, ungari, läti, soome, prantsuse ja tšehhi keelde. Aastatel 2012–2015 kuulus ta Eesti Kirjanike Liitu, kust ta omal soovil välja astus.
Kirjandusliku tegevuse kõrvalt on Indrek Hargla võtnud ajakirjanduses sõna ühiskondlikel teemadel, esinedes tihti rahvuslike seisukohtadega. 2014. aasta Ukraina kriisi ajal teatas ta, et ei osta poest isegi Eesti tooteid, millel on venekeelsed kirjad.
Hargla lõpetas 1993 Tartu Ülikooli õigusteaduskonna ja töötas kuni 2012. aasta aprillini Eesti Välisministeeriumis, viimasel ajal konsulaarosakonna vanemjuristina. Pärast "Alpimaja" stsenaariumi kirjutamist otsustas ta sellelt töökohalt lahkuda ja pühenduda ainult kirjutamisele.
Tunnustus.
Alates 2000. aastast on Indrek Hargla 21 korda võitnud Eesti ulmeauhinna Stalker.
Isiklikku.
Indrek Hargla isa on õigusteadlane Jaan Sootak ja ema ajakirjanik Varje Sootak. Üks tema tütreid on kirjanik Berit Sootak.
Indrek Hargla on end ise nimetanud "indie"-kirjanikuks.
Aragóni kuningate loend

See on Aragóni valitsejate loend.
Aragón on tänapäeval regioon Kirde-Hispaanias. Aragóni kuningriik hõlmas tänapäeva autonoomse piirkonna Aragóni. Aragóni kuningad Barcelona dünastiast valitsesid ka Kataloonia vürstiriiki, Valencia kuningriiki, Mallorca kuningriiki, Sitsiilia kuningriiki, Sardiinia ja Korsika kuningriiki ja alasid Lõuna-Prantsusmaal, kaasa arvatud Montpellier linn. Seda riiki nimetati Aragóni impeeriumiks, vastandina Aragóni kuningriigile (s.o. Aragóni pärusvaldustele).
Aragóni monarhid.
Aragóni dünastia, 1035–1410.
"Vaata ka: Aragóni krahvkond, Aragóni kuningriik, Navarra kuningriik, Barcelona krahvkond ja Valencia kuningriik"
Sancho III (Navarra kuningas) surmaga jäi Aragón tema pojale Ramirole, kes saavutas kiiresti sõltumatuse.
Martin oli Wilfred I valitsejasoo viimane otsene järeltulija; suri seaduslike pärijateta.
Trastámara dünastia, 1412–1516.
"Vaata ka: Napoli kuningriik ja Sitsiilia kuningriik"
Kuigi ürikutes on seda dünastiat mõnikord viidatud kui Aragóni, ei olnud see tegelikult eelneva Aragóni dünastia osa, vaid Trastamara dünastia, kes varem valitses Kastiilia kuningriiki.
Pretendendid Juan II vastu, 1462–1472.
Kataloonia kodusõja ajal oli kolm troonipretendenti, kes küll kunagi troonile ei jõudnud.
Habsburgide dünastia, 1516–1700.
"Vaata ka: Kastiilia kuningriik"
Aragón jäi Kataloonia mässu ajal lojaalseks Felipe IV-le, samas Kataloonia vandus truudust Louis XIII-le ja Louis XIV-le ("Päikesekuningas"); vaata Barcelona krahvide loend. Portugal eraldus aastal 1640. Carlos II suri pärijateta.
Bourbonide dünastia, 1700–1705.
"Vaata ka: Hispaania pärilussõda
Habsburgide dünastia, 1705–1714.
Sõja ajal (ametlikult aastal 1707) kaotas Felipe V, esimene Bourbonide soost keiser Hispaanias, Aragoni kuninga tiitli. Pärast seda ei olnud enam Aragoni monarhe. Siiski Hispaania monarhid kuni Isabel II-ni, kuigi kujutasid endid müntidel "Hispaania kuninga/kuningannana", samas kasutasid oma ametlikes dokumentides mõnd traditsioonilist olematu Aragoni krooni tiitlit: "Kastiilia, Leoni, Aragoni, Mõlema Sitsiilia, Jeruusalemma, Navarra, Granada, Toledo, Valencia, Galicia, Mallorca, Sevilla, Sardiinia, Cordoba, Korsika, Murcia, Jaeni, Algarve, Algecirase, Gibraltari, Kanaari saarte, Ida- ja Lääne Indiate, Okeaania saarte ja maismaa kuningas/kuninganna ; Austria ertshertsog; Burgundia, Brabanti, Milano hertsog; Habsburgi, Flandria, Tirooli, Barcelona krahv; Biskaia, Molina valitseja".
Kastiilia kuningate loend

Kastiilia kuningate loend on loetelu Kastiilia kuningriigi valitsejatest.
Eksklaav

Eksklaav on territoorium, mis kuulub poliitilisele üksusele, kuid millel ei ole sellega maaühendust (saari ei loeta eksklaavideks), ja mida ümbritsevad teised poliitilised üksused.
Linux (tuum)

Linux on vabavaraline Unixi-laadne operatsioonisüsteemi tuum, mille arendust alustas Linus Torvalds aastal 1991, ja mida on edasi arendanud ülemaailmne programmeerijate kogukond. Linux kuulub GNU General Public License'i alla ja seega on selle lähtekood vabalt saadaval.
Seda tuuma tuntakse põhiliselt Linuxi operatsioonisüsteemi keskse osana. Tarkvaradistributsioone, milles on see tuum kasutusel, nimetatakse Linuxi distributsioonideks.
Algselt kirjutati see Intel 80386 protsessorile, kuid nüüdseks on see porditud paljudele arvutiplatvormidele.
Linux on kirjutatud peaaegu täielikult C-keeles (kasutatud on ka mõningaid GNU C laiendusi), välja arvatud mõned osad assemblerkeeles (GNU as AT&amp;T süntaksis). 2022. aastast saati lubati nende kõrval kasutada ka Rusti keelt.
Linuxil on terviktuum (monoliit), mis tähendab, et näiteks seadmete juhtprogramme ehk draivereid käitatakse tuuma mäluväljas. Linuxi tuuma saab laadida arvuti mällu osade kaupa, neid osi nimetatakse laaditavateks tuumamooduliteks.
Linux toetab samaaegset mitme protsessori kasutamist.
Linux on tervikuna avaldatud GNU Üldise Avaliku Litsentsi versiooni 2.0 all, kuid sisaldab teisigi sobiva litsentsi all avaldatud faile.
Enamik veebisaite ja kõik 500 maailma kiireimat superarvutit kasutavad mingit sorti Linuxi operatsioonisüsteemi.
Riiklik Luureamet

Riiklik Luureamet (inglise keeles "National Reconnaissance Office"; NRO) on Ameerika Ühendriikide Kaitseministeeriumile alluv riigiamet, mille ülesanne on luuresatelliitide ehitamine ja käitamine USA föderaalvalitsuse jaoks.
NRO kuulub Ameerika Ühendriikide luurekogukonda ning seda peetakse koos Luure Keskagentuuri (CIA), Riiklik Julgeolekuagentuuri (NSA), Kaitseluureagentuuri (DIA) ja Riikliku Ruumiandmete ja Luure Agentuuri (NGA) ühest viiest põhilisest Ameerika Ühendriikide luureagentuurist. Ameti peakorter asub Virginia osariigis Chantillys.
NROl on satelliitide võrgustik, mis võimaldab koguda luureandmeid üle maailma. Põhiline osa kogutud andmeist saadetakse USA Kaitseministeeriumisse dešifreerimiseks. Vastavalt USA seadustele kasutavad NROst saadud infot peaaegu kõik seaduslikkust ja korda valvavad asutused.
Asutust nimetatakse mõnikord naljatlevalt "No Restrictions on Orbit" ('orbiidil piiranguteta').
NRO direktor on alates 2019. aastast Christopher Scolese.
Riiklik Julgeolekuagentuur

Riiklik Julgeolekuagentuur (ingl. "National Security Agency"; NSA) on Ameerika Ühendriikide Kaitseministeeriumi haldusalas olev valitsusagentuur, mille ülesanded on sidekanalite kaudu edastatavate sõnumite kogumine (sh salajane pealtkuulamine), kogutud info analüüs ning valitsuse infoturbe tagamine sarnase pealtkuulamise vältimiseks.
Agentuuril on koos Riikliku Luureametiga (NRO) suurim infotehnoloogiline luure- ja satelliidivõrgustik maailmas. 
Tulenevalt oma ülesannetest tegeleb NSA krüptograafia ja krüptoanalüüsi uuringutega.
NSA peakorter asub Fort Meade'is Marylandi osariigis, umbes 16 km Washingtonist kirdes.
Agentuur loodi 1952. aastal. Pikka aega ei tunnistanud USA valitsus selle agentuuri olemasolu üldse. Seetõttu kutsuvad naljahambad seda asutust "No Such Agency" ehk siis "Sellist asutust ei ole olemas".
2013. aastal puhkes rahvusvaheline luureskandaal, kui Edward Snowdeni lekitatud saladokumentidest selgus, et NSA oli jälgimisprogrammi PRISM raames jälginud sõbralike riikide juhtide telefonivestlusi ja e-kirjavahetust.
Bondi-filmis "Surra veel üks päev" mängis Halle Berry Bondi tüdrukut, kes töötab NSA heaks.
Juhid ja struktuur.
Viimatine NSA direktor oli aastatel 2023–2025 kindral Timothy D. Haugh. 
Struktuur enne 1991. aastat.
Peakorter Fort Meade'is Marylandis:
Ameerika Ühendriikide ministeeriumide loend

Ministeeriumid (inglise keeles Departments) on Ameerika Ühendriikide valitsusasutused, mille juhid kuuluvad valitsuskabineti koosseisu.
2024. aasta seisuga on riigis 15 ministeeriumi.
Ameerika Ühendriikide valitsusagentuurid

Agentuur (inglise keeles "Agency") on Ameerika Ühendriikide valitsusastmestikus eraldiseisev asutus. Rühma kuuluvatel asutustel on üldiselt ministeeriumitega sarnane administratiivne ülesehitus ja struktuur, kuid erinevalt ministrist ei kuulu agentuuri juht valitsuskabinetti, vaid allub kas otse presidendile või on mõne ministeeriumi koosseisus.
Kaitseluureagentuur

Kaitseluureagentuur ("Defense Intelligence Agency"; DIA) on Ameerika Ühendriikide Kaitseministeeriumi koosseisu kuuluv sõjaväeluure agentuur, mille ülesanne on kaitsealase teabe kogumine.
DIA allub staabiülemate ühiskomitee kaudu kaitseministrile. Agentuuri ülesanded on sõjaliste luureandmete pidev kogumine, töötlemine, hindamine, analüüsimine, seostamine ja levitamine. Muude eesmärkide hulka kuuluvad raskesti ligipääsevate teabeallikate tõhusam kindlaksmääramine, kaitseministeeriumi luuretegevuse tõhusam haldamine ning liiasuse kõrvaldamine organisatsioonis ja selle tegevuses.
DIA juht on kindralleitnant Jeffrey A. Kruse.
Ajalugu.
Pärast Teist maailmasõda oli USA-s luuretegevus killustatud. Luureandmeid kogus, töötles ning edastas riigisekretärile ja teistele valitsusasutustele kolm sõjaväeametkonda. See tähendas mitmes valdkonnas topelttööd ning oli kulukas ja ebatõhus.
1958. aasta kaitse ümberkorraldamise akt soovis neid puudusi parandada, määrates vastutuse USA relvajõudude ülemjuhatuse luureosakonnale. Ent vastutusliinid jäid ebaselgeks, kooskõlastus oli vilets ning esialgsed tulemused andmete usaldusväärsuse ja täpsuse osas olid puudulikud. President Dwight Eisenhower moodustas 1960 ühistöörühma, et leida paremaid mooduseid riigi sõjaväeluure korraldamiseks.
Ühistöörühma soovitusel teatas USA kaitseminister Robert McNamara 1961. aasta veebruaris staabiülemate ühendkomiteele oma otsusest moodustada kaitseluureagentuur ning käskis neil luua kava koondamaks kogu sõjaväeluure kaitseministeeriumi alla. Töörühma juhtis USA õhujõudude kindralleitnant Joseph Carroll, kellest sai ka kaitseluureagentuuri esimene juht. Staabiülemate ühiskomitee avaldas kaitseministeeriumi direktiivi DIA moodustamise kohta 1. augustil 1961 ja DIA alustas tööd 1. oktoobril 1961.
Riiklik Georuumiluure Agentuur

Riiklik Georuumiluure Agentuur, tõlgitud ka kui Riiklik Ruumiandmete ja Luure Agentuur, (ingl. "National Geospatial-Intelligence Agency"; NGA) on Ameerika Ühendriikide agentuur, mille ülesanne on kõiki saadaolevaid visuaalse luure vahendeid kasutades luua ja hoida ajakohasena kolmemõõtmeline interaktiivne maakera kaart, mida kasutatakse kõikide USA luure- ja uurimisagentuuride töö tõhustamiseks.
Federal Emergency Management Agency

Federal Emergency Management Agency (FEMA, eesti keeles on kasutatud tõlkevasteid "Föderaalne Kriisihaldamise Agentuur", "Föderaalne Eriolukordade Agentuur", "Eriolukordade Föderaalbüroo") on Ameerika Ühendriikide Sisejulgeolekuministeeriumi alluvuses tegutsev ametkond, mille ülesandeks on töötada välja tegevuskavad katastroofide puhul toimimiseks ja tagada eriolukordades abi jõudmine elanikkonnani. FEMA vastutusalasse kuulub reageerimine nendele loodusõnnetustele, tulekahjudele, õnnetustele kemikaalidega ja terroriaktidele, mis on kuulutatud presidendi poolt riikliku tähtsusega katastroofiks.
Ajalugu.
FEMA asutati president Jimmy Carteri korraldusel 15. juulil 1979, ühendades enda alla mitmed varasemad eriolukordade haldamisega tegelenud riiklikud ametkonnad. Kriiside lahendamine riiklikul tasandil sai Ameerika Ühendriikides alguse alles 1930. aastatel, varem oli see osariikide haldusalas. Keskset riikliku institutsiooni enne FEMA loomist ei eksisteerinud, erinevat tüüpi kriisidega tegelesid eri ametkonnad.
FEMA roll oli oluline 11. septembril 2001 toimunud terrorirünnakute ohvritele abi osutamisel ja rünnakute tagajärgede likvideerimisel. Koostöös sisejulgeolekuministeeriumiga asus FEMA juhtima riikliku turvalisuse tõhustamist ja välja koolitama spetsialiste massihävitusrelvadega tegelemiseks.
Märtsis 2003 ühendati FEMA ja veel 22 riiklikku ametkonda Sisejulgeolekuministeeriumiks. Agentuuri tollane juht Michael Brown ennustas, et see liitumine võib kaasa tuua agentuuri efektiivsuse languse. Tema sõnad leidsid kinnitust augustis 2005 USA lõunarannikut tabanud orkaani Katrina tagajärgede likvideerimisel ja orkaanis kannatada saanud elanikkonna abistamisel, millega FEMA ei suutnud rahuldavalt toime tulla. Agentuurile osaks saanud kriitika viis Michael Browni tagasiastumiseni.
2023. aasta aprillis kaevati FEMA kohtusse taastuvenergia puudumise tõttu Puerto Rico osariigi elektrivõrgu rekonstrueerimisel.
Alkoholi, Tubaka, Tulirelvade ja Lõhkeainete Amet

Alkoholi, Tubaka, Tulirelvade ja Lõhkeainete Amet (inglise keeles "Bureau of Alcohol, Tobacco, Firearms and Explosives"; lühend BATF või ATF) on Ameerika Ühendriikide Justiitsministeeriumi alluvusse kuuluv agentuur, mille ülesandeks on USA valitsuse kontrolli teostamine alkoholi, tubaka, lõhkeainete ja tulirelvade kasutamise ja müügi üle. 
2003. aastast tegeleb maksude küsimusega rahandusministeeriumi alluvuses tegutsev "Alcohol and Tobacco Tax and Trade Bureau" (TTB).
Lühendi BATF asemel kasutatakse aeg-ajalt vananenud lühendit ATF. ATF agentidel on politsei õigused ja kohustused.
Polybios

Polybios (kreeka keeles Πολύβιος, "Polýbios"; umbes 201 eKr Megalopolis Peloponnesosel – umbes 120 eKr) oli Vana-Kreeka ajaloolane ja kirjanik. Ta oli pärit aristokraatlikust suguvõsast, oli juhtivaid tegelasi Ahhaia Liidus ning juhtis võitlust Rooma vastu. Ta vangistati roomlaste poolt 166. aastal eKr ning viidi Rooma, kus ta saatis mööda 16 aastat. Seal sõbrunes ta Scipio Nooremaga. Ta oli Kartaago hävitamise tunnistaja 3. Puunia sõjas ning viibis ka Korinthose hävitamise juures.
Oma peateoses "Maailma ajalugu" (säilinud osaliselt) kujutas ta Rooma muutumist maailmariigiks. Ta arvas, et ühiskonna ajalugu kulgeb ringskeemis, kus vahelduvad monarhistliku, aristokraatliku ja demokraatliku korraga riigid. Ta pidas kõikidest riigivormidest õigeimaks Rooma riigikorda, sest selles olevat tasakaalustatud monarhistlikud (konsulid), aristokraatlikud (senat) ja demokraatlikud (rahvakoosolek) elemendid.
Utopistlik sotsialism

Utopistlik sotsialism on koondnimetus varastele sotsialistlikele õpetustele. Termini utopistlik sotsialism võttis kasutusele Karl Marx, seda on kasutanud ka temale järgnenud sotsialistlikud mõtlejad.
Varajased sotsialistlikud või sotsialismile lähedased mõtlejad püüdsid luua ühiskonna ümberkujundamise plaani, mis oleks põhinenud egalitaarsusel, kõigi inimeste kohustuslikul tööl, varaühisusel ning hüvede võrdsel jaotamisel.
Utopistliku sotsialismi elemente sisaldus juba antiikfilosoofide töödes. Keskajal väljendus utoopilise sotsialismi võrdsustavaid ideid mitmetes ketserlikes religioossetes õpetustes, hiljem usureformaatorite (Jan Hus, Thomas Müntzer) teostes.
Termini utoopia võttis sellise ühiskonna tähistamiseks esimesena kasutusele Thomas More, nimetades oma teoses "Utopia" (1515/16) nii kujuteldavat saart, millel on loodud ideaalne sotsialistlik ühiskond. Utopistlikku sotsialistlikku ühiskonda kirjeldas oma teoses "Päikeseriik" (1623) ka Tommaso Campanella. Valgustusajastul viljelesid õpetust utoopilisest sotsialismist mitmed prantsuse filosoofid (de Mably, Melet, Morelly).
Oma kõrgeima taseme saavutasid utopistlikud sotsialistlikud teooriad 19. sajandi filosoofide Saint-Simoni, Charles Fourier' ja Robert Oweni töödes. Utopistlik sotsialism on oluline mitmete kaasaegsete sotsialistlike mõttevoolude tekkimisel.
Toomas Liiv

Toomas Liiv (30. detsember 1946 Tallinn – 20. detsember 2009 Tallinn) oli eesti luuletaja ja kirjanduskriitik.
Hariduskäik ja töö.
Ta lõpetas 1965. aastal Tallinna 2. Keskkooli ning 1970. aastal Tartu Riikliku Ülikooli eesti filoloogina.
Ta töötas Underi ja Tuglase Kirjanduskeskuse direktorina (1996–2000) ning Tallinna Pedagoogikaülikooli eesti kirjanduse õppetooli juhataja ja kirjandusprofessorina, õpetades mitmeid Eesti luuletajaid ja kirjandustegelasi (nt Jaanus Vaiksoo, Jaak Urmet, Jürgen Rooste, Jana Lepik, Ivar Sild, Sirly Hiiemäe, Aarne Ruben). 1990. aastail tema käe all õppinuist võrsus kirjandusrühmitus Tallinna Noored Tegijad. Teadlasena uuris ta peamiselt eesti novelli 20. sajandil (1920. ja 1930. aastail).
Kirjanduslik tegevus.
Kirjanduses debüteeris Liiv 1965 proosapalaga "Jõe ääres", luuletajana äratas tähelepanu tema tsükkel "Kase põlemine" luulekogus "Närvitrükk" (koos Jüri Üdi, Johnny B. Isotamme ja Joel Sangaga, 1971). Liivi esikkogust "Kurbus vikerkaarest" on üks tuntumaid luuletus "Luigele, kes tappis tanki".
"Eesti kirjanike leksikon" nimetab Liivi 1970. aastate silmapaistvamate luuletajate seas kõrvuti Viivi Luige ja Juhan Viidinguga. Kalev Kesküla sõnul oli ta "romantilise eneseiroonia kehastus eesti luules", kes dekonstrueeris poeesiat; aastatega kasvas tema luules iroonia osakaal. Vormilt iseloomustab Kesküla tema luulet kui "proosarütmis lausetega värssideks murtud tihedat poeetilist teksti". Nekroloogis tituleerib Elo Lindsalu Liivi Eesti Baudelaire'iks. Liiv oli ka üks Eesti viljakamaid kirjanduskriitikuid.
1981. aastal võeti ta vastu Eesti Kirjanike Liitu, ta oli ka Wellesto liige.
Aabrahami Jumal

Aabrahami Jumal (ka Jaakobi Jumal ning Iisaki Jumal; jidiši גאָט פֿון אַבֿרהם) on üks Vanas Testamendis esinevaid Jumala määratlusi, mis viitab juutide esivanematele (Aabrahamile, Jaakobile ja Iisakile).
Seda väljendit omistatakse Vanas Testamendis ka otseselt Jumalale.
Selle nimega identifitseeritakse judaismi ja kristluse Jumal erinevalt muudest jumalatest.
Blaise Pascal vastandas Aabrahami, Jaakobi ja Iisaki Jumala filosoofide Jumalale.
Pilistvere

Pilistvere on küla Viljandi maakonnas Põhja-Sakala vallas. 
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Kõo valda.
Külas on 13. sajandi II poolel ehitatud Pilistvere Andrease kirik.
Ühendusteed.
Osaliselt asfaltkattega teed:
Kruusateed:
Ajalugu.
Pilistvere oli 13.–20. sajandil samanimelise kirikukihelkonna keskuseks.
Pilistvere kihelkonda mainitakse ürikuis esimest korda 1454, kuid arvatavasti on see siiski vanem. Pilistvere kihelkonna alad kandsid muinasajal nime Nurmekund (sks "Nurmegunde").
Suur kirikulõhe

 
Suur kirikulõhe ehk Suur skisma oli kiriku lõhenemine kreekakatoliku ja roomakatoliku kirikuks 1054. aastal, kui Rooma paavst ja Konstantinoopoli oikumeeniline patriarh teineteist vastastikku kirikuvande alla panid.
Kirikulõhe ei muutnud kristlikus kirikus apostlite poolt määratud apostellikku järjepidevust ega hierarhiat: üksikute koguduste karjasteks olid preestrid, piirkondade üle olid karjasteks piiskopid ning kõikide piiskoppide, preestrite ja kirikute vaimseteks nõuandjateks olid patriarhid. 
Kristlikus maailmas oli viis patriarhi: 
Omavahel olid nad võrdsed ning pidasid tähtsate otsuste tegemiseks üheskoos kirikukogudel nõu. Kellelgi polnud absoluutset võimu teiste üle. Et Kristus oli määranud enda järeltulijaks Peetruse, kes sai pärimuse järgi esimeseks Rooma paavstiks, siis pidas Rooma patriarh end teistest tähtsamaks. 
9. sajandil hakkasid idakirik (kreekakatoliku kirik) ja läänekirik (roomakatoliku kirik) üksteisest eralduma, kui Rooma patriarhid hakkasid teistelt patriarhidelt allumist nõudma ja ei soovinud tunnistada Bütsantsi keisri ülemvõimu, kuna Euroopas oli 10. sajandist ilmaliku võimu keskmeks kujunenud Saksa-Rooma keiser, kes hoidis enda kontrolli all suurt osa Euroopast. Et õigeusu kirik ei soovinud alluda ega muuta usutunnistust (kokkuvõtlikku uskumuste loetelu, mida iga usklik peab antud religioonis uskuma), nagu soovis paavst, viis see 1054. aastal kirikulõheni. Nii õigeusu kirik kui ka katoliku kirik on Suure kirikulõhe järel pidanud end ainuõigeks kirikuks. Enne suurt kirikulõhet 1054. aastal taunis Bütsantsi keisri kontrolli all Konstantinoopolis asunud Konstantinoopoli patriarh Michael I Keroulários (Michael Cerularius) Rooma paavsti Leo IX tegutsemist Konstantinoopoli patriarhi jurisidiktsiooni alla kuuluvatel aladel, kuna Leo IX pidas 1050. aastal Sipontos sinodi ja määras vaimulik Humbert'i Sitsiilia piiskopiks.
Patriarhi korraldusel asuti Konstantinoopolis sulgema ladina riituse kirikuid ja taga kiusama ladina kiriku kommete järgijaid. Paavst saatis septembris 1053 patriarhile kirja, milles taunis ladina kiriku vastast tegevust ja õigustas ladina riituse kombeid.
Diplomaatiliste kõneluste läbikukkumisel saatis Beneventos viikingite käes pantvangis viibinud paavst jaanuaris 1054 Konstantinoopolisse Humberti juhtimisel delegatsiooni, kuhu kuulusid ka Friedrich Lotringist (Frédéric Lotringist) ja Amalfi piiskop Pietro. Legaatidel oli kaasas dokument, kus oli esimest korda juttu Constantinuse kingitusest. Legaadid saabusid Konstantinoopolisse aprillis 1054. Kui Bütsantsi keiser Konstantinos IX võttis legaadid pidulikult vastu, siis patriarh keeldus nendega kohtumast. Läbirääkimiste edutul lõppemisel asetas Humbert 16. juulil 1054 Hagia Sophia altarile bulla, milles ekskommunitseeriti patriarh ja tema järgijad. Rooma delegatsioon asus 18. juulil Monte Cassino kloostri jaoks keisrilt saadud kingitustega tagasiteele, patriarh vastas 24. juulil aga paavsti ekskommunitseerimisega.
Dogmaatilised erinevused lääne- ja idakiriku vahel:
Alates 1960. aastatest on kirikud hakanud üksteisele lähenema. Kirikuvanded on tühistatud. Ametlikult on taastatud armulauaosadus.
Suur skisma

Suur läänekiriku skisma oli aastatel 1378–1409 toimunud katoliikluse lõhenemine kaheks ja lõpuks kolmeks kirikuks, millel kõigil oli oma paavst.
15. sajandi alguses oli Euroopa lõhenenud Rooma ja Avignoni paavsti toetajateks, kellest kumbki end õigeks kirikupeaks pidas. Olukorra lahendamiseks kutsuti kokku Pisa kirikukogu, mis komplitseeris olukorda aga veelgi, valides veel kolmandagi paavsti. 
Lõpuks kuulutati need Konstanzi kirikukogul kõik vastupaavstideks ning ametisse valiti Martinus V, misjärel kolm ülejäänud paavsti olid sunnitud oma ameti maha panema.
Granitoid

Granitoid on põhiliselt kvartsist ja päevakivist koosnev faneriitse struktuuriga tardkivim.
Granitoid ei ole rangelt võttes mitte korrektne kivimi määratlus, vaid pigem esialgne makroskoopilisel vaatlusel põhinev hinnang. Granitoidseteks nimetatakse kivimeid, kus domineerivad kvarts ja päevakivi. Lühidalt öelduna on granitoid graniidisarnane kivim. Granitoidiks võivad olla graniit, süenograniit, montsograniit, leelispäevakivi-graniit, granodioriit ja tonaliit.
Vastavalt päritolule jagatakse granitoidid nelja rühma:
Kommertsgraniit

Kommertsgraniit on kristalne dekoratiivkivi.
Terminit "kommertsgraniit" üldiselt ei kasutata, selle asemel öeldakse lihtsalt "graniit". See nimetus tuleb ilmselt sellest, et graniit on üks tuntumaid kristalseid kivimeid. Et kivimite tundmine on valdavalt väga halb, on nii hakatud nimetama kõiki kivimeid, mis pisutki graniidiga sarnanevad, ehkki geoloogiliselt on näiteks amfiboliidi või gabro nimetamine graniidiks täiesti vale. Kristalseist kivimeist pääseb graniidiks nimetamisest enamasti vaid marmor, mis on samuti veidi laiemalt tuntud.
Murenemine

Murenemine on protsesside kogum, mille tagajärjel maakoore pealmist osa moodustavad kivimid lagunevad.
Murenemise all peetakse silmas nii keemilist murenemist ehk porsumist kui ka füüsikalist murenemist ehk rabenemist. Mõnikord eristatakse ka bioloogilist murenemist; et elutegevuse tagajärjel toimuvat murenemist saab edukalt jaotada rabenemise ja porsumise vahel, pole selline kolmikjaotus enamasti põhjendatud. Porsumine ja rabenemine ei ole selgelt eraldatavad, vaid need protsessid on enamasti omavahel tihedalt põimunud. 
Murenemine ei hõlma murenenud materjali liikumist, vaid ainult selle murenemist kohapeal.
Füüsikalist murenemist tekitavad näiteks tuuleihe, mille korral tuule poolt kantud liivaterad kivimeid kulutavad, ja kaljuprakku voolanud vesi, mis külmudes paisub ja sellega kaljut lõhub. 
Keemiline murenemine toimub valdavalt mitmesuguseid ioone ja lahustunud ühendeid sisaldava põhjavee, aga ka näiteks vihmavee abil. Karstumine on tüüpiline keemilise murenemise näide, mille puhul veega reageerinud süsinikdioksiid on moodustanud süsihappe, mis omakorda reageerib lubjakivis sisalduva kaltsiumkarbonaadiga. 
Murenemine kuulub eksogeensete protsesside hulka: energia selleks tuleb Päikeselt. 
Füüsikaliselt murenenud materjal (näiteks liivaterad) kanduvad voolava veega, tuulega jms murenemispaigast eemale ja settivad kuskil mujal setetena. Setetest saab aja jooksul settekivim, mis omakorda võib moondudes muutuda moondekivimiks ja üles sulades saada magmaks, mis lõpuks kristalliseerub tardkivimina. Seega on murenemine üks osa kivimite ringest. Kivimite paljandumisel maapinnal hakkab murenemistsükkel jälle otsast peale.
Mureneda saavad ükskõik mis tüüpi kivimid, kuid algselt on nad kõik olnud tardkivimid. Üks levinumaid tardkivimeid on graniit, mis koosneb põhiliselt kvartsist ja päevakivist ning mitmesugustest muudest silikaatsetest mineraalidest. Kvarts ei allu hästi keemilisele murenemisele ja seetõttu jääb ta alles pudeda sette – liivana, mis üksnes ümardub. Ülejäänud mineraalid, peamiselt päevakivid, murenevad aga mitmesugusteks savimineraalideks (illiit, smektiit, kaoliniit jne), mis murenemispaigast eemale liikudes ja hiljem kuhjudes moodustavad sette nimega savi. See seletabki, miks on liiv ja savi planeedil Maa nii levinud setted.