Nicolaus IV

Nicolaus IV (Girolamo Masci, ka "Girolamo Massi, Girolamo Massio, Girolamo Massei, Girolamo Mascius, Girolamo Mascio, Girolamo d'Ascoli"; 30. september 1227 – 4. aprill 1292) oli paavst 1288–1292. Ta oli 191. paavst ja esimene frantsisklane, kes sai paavstiks.
Girolamo Masci sündis Ascoli Piceno lähistel Liscianos ametniku peres. Ta liitus frantsisklaste orduga, kus õppis algul Bonaventura juures ja seejärel Perugia ülikoolis teoloogiat ning sai doktorikraadi. Hiljem oli ta Roomas teoloogiaprofessor ja sai juunis 1272 frantsisklaste provintsiaaliks Dalmaatsias. Gregorius X saatis ta oktoobris 1272 saadikuna Konstantinoopolisse, kus ta kutsus õigeusu vaimulikke osalema Lyoni II kirikukogul.
Masci sai 20. mail 1274 frantsisklaste ordukindraliks, 1276 valiti ta ametisse tagasi ja pidas seda maini 1279. Ta osales 1274 II Lyoni oikumeenilisel kirikukogul. Innocentius V saatis ta mais 1276 legaadiks Konstantinoopolisse. 15. oktoobril 1276 oli ta legaat Prantsusmaal.
Nicolaus III määras Masci 12. märtsil 1278 Santa Pudenziana kardinalpreestriks. Ta andis paavstile 1279 nõu bulla "Exiit qui seminat" koostamisel. Juulis 1280 vahendas ta Sitsiilia kuninga Charlesi ja Saksa kuninga Rudolf I vahelisi läbirääkimisi. Martinus IV määras Masci 12. aprillil 1281 Palestrina kardinalpiiskopiks ja saatis 7. septembril 1283 legaadiks Viterbosse.
Kardinal Masci osales 3 paavsti valimistel 1280–1288.
Paavsti valimised 1287–1288.
Nicolaus IV valiti paavstiks peetripäeval 22. veebruaril 1288 Roomas Corte Savella palees ja pühitseti ametisse 25. veebruaril kardinal Matteo Orsini poolt. Ta võttis nime Nicolaus III järgi.
4. aprillist 1287 22. veebruarini 1288 toimunud paavsti valimiste viimases voorus osales 10 kardinali. Neid valimisi ei peetud II Lyoni oikumeenilisel kirikukogul sätestatud konklaavi reeglite järgi, kuna Hadrianus V ja Johannes XXI olid need reeglid tühistanud.
Need olid ajaloos kõige fataalsemad paavsti valimised, valimiste ajal suri tõenäoliselt malaariasse 4 ja vahetult enne valimisi veel 2 kardinali. Enamik kardinale lahkus suvel 1287 Roomast, kuhu jäi vaid kardinal Masci. Kui kardinalid veebruaris 1288 kogunesid Roomas taas paavsti valima, valisid nad 15. veebruaril kompromisskandidaadina Masci, kes keeldus ametist, kuid ta valiti 22. veebruaril uuesti paavstiks.
Suhted Sitsiiliaga.
Nicolaus IV taotles Sitsiilia jäämist Anjou dünastia valdustesse, kuigi 1282 toimunud Sitsiilia vespriga oli dünastia troonilt kukutatud ja troon läinud Aragóni dünastia kätte.
Paavst püüdis moodustada sõjalist liitu Kastiilia ja Prantsusmaa vahel Aragóni vastu. Ta tühistas Canfranci rahulepingu ja kroonis 29. mail 1289 Rietis Sitsiilia kuningaks Carlo II. Kui Aragóni päritolu Sitsiilia kuningas Jaime tungis Lõuna-Itaaliasse, üritas paavst finantseerida sõjaretke tema vastu.
Paavst tunnustas augustis 1289 Inglise kuninga Edward I vahendusel saavutatud rahulepingut. Ta vabastas Aragóni kuninga Alfonso III ekskommunikatsioonist, kui kuningas lubas mitte abistada oma venda Jaimet, kes Alfonso III surma järel 18. juunil 1291 sai aga ise Aragóni kuningaks.
Paavst saatis 23. märtsil 1290 kardinal Benedetto Caetani (hilisem paavst Bonifatius VIII) legaadiks Sitsiiliasse.
Suhted Hiinaga.
Nicolaus IV saatis 1289 Hiinasse misjoneerima frantsiskaani munga Giovanni di Monte Corvino.
Suhted Inglismaaga.
Inglismaa kuningas Edward I saatis saadikuks Rooma Dublini peapiiskopi William Houghtoni, kellele paavst andis 10. novembril 1289 kirja Inglismaa kohta.
Suhted Portugaliga.
Nicolaus IV kinnitas 1289 Portugali kuninga Dinizi ja piiskoppide vahelise kokkuleppe. Ta saatis 2. märtsil 1289 legaadina Portugali kardinal Benedetto Caetani (hilisem paavst Bonifatius VIII).
Suhted Saksamaaga.
Nicolaus IV taasalustas läbirääkimisi Saksa kuninga Rudolf I-ga tema kroonimise üle Saksa-Rooma keisriks, kuid Rudolf suri 15. juulil 1291.
Suhted Ungariga.
Nicolaus IV taunis 1290, et Saksa kuningas Rudolf I määras Ungari valitsejaks oma poja Albrechti. Paavst kuulutas Ungari oma vasalliks ja läänistas selle Sitsiilia kuningaks kroonitud Carlo II-le.
Ristisõja kavandamine.
Nicolaus IV kutsus 1289 ja 1291 korraldama ristisõda Lähis-Idas, kuid Euroopa valitsejad polnud ristisõjast huvitatud.
Nicolaus IV ja Eesti.
Nicolaus IV sätestas 16. veebruaril 1290 Tartu piiskopile volituse anda absolutsiooni neile, kes olid vaimulikke halvasti kohelnud.
Sisepoliitika.
Nicolaus IV valiti Rooma senaatoriks. Ta edutas kuurias ja Kirikuriigis Colonna suguvõsa liikmeid ja 1290 määrati Giovanni Colonna Rooma senaatoriks.
Ta saatis 1288 dominiiklase Jacopo de Voragine legaadiks Genovasse, et ta vabastaks linnriigi interdiktist, vastukaaluks määras paavst munga Genova peapiiskopiks.
Suhted kiriku institutsioonidega.
Nicolaus IV sätestas 18. juulil 1289 avaldatud bullas "Coelestis altitudo", et pool Püha Tooli sissetulekutest peab minema kardinalide kolleegiumile.
Ta tunnustas 17. augustil või 18. augustil 1289 frantsisklaste tertsiaaride ordu reegleid.
Ta teatas 1289 prelaatidele, et nad lubaksid Saksa ordu esindajaid oma kirikute juurde.
Ta saatis Montepulciano Agnese assisteerima Proceno kloostri rajamist ja määras ta kloostri prioriks.
Teoloogilised vaidlused.
Nicolaus IV mõistis 1290 hukka apostoolikute liikumise.
Ta mõistis hukka Roger Baconi õpetuse.
Misjon.
Nicolaus IV saatis misjonäre Hiinasse, Bosniasse, Bulgaariasse, Serbiasse, Etioopiasse ja Pärsiasse.
Ta saatis Pärsia kristlastele 1288 bulla "Habet carissima filia". Ta saatis 1291 Pärsia il-khaani naisele bulla "Gaudemus in Domino".
Ta nõudis 1291 avaldatud bullas "Pastoralis officii" mongoli valitsejatelt, et nad asuksid katoliku kiriku osadusse.
Suhted juutidega.
Nicolaus IV avaldas 5. septembril 1288 bulla "Turbato corde", milles keelas katoliiklastel võtta omaks judaismi.
Uued kardinalid.
Nicolaus IV määras 6 uut kardinali 16. mail 1288 toimunud konsistooriumil. Ta soovis kardinaliks määrata Ascoli Conradi, kes suri enne konsistooriumit.
Nicolaus IV kultuuriloos.
Nicolaus IV lasi Rooma Santa Maria Maggiore kiriku lähistele rajada uue paavstipalee.
Tema ajal renoveeriti Roomas Lateraani basiilikat ja Santa Maria Maggiore kirikut, mille apsiidil on teda kujutatud.
Ta tunnustas 1289 Montpellier', 1290 Macerata ja 9. augustil 1290 Coimbra ülikooli rajamist. Ta ähvardas katkestada kõrghariduse andmise Padovas, kui nõudis kohalikelt munitsipaalametnikelt, et nad võtaksid 15 päeva jooksul tagasi õppejõududele määratud karistused.
Ta teatas 1292, et kõik Bologna ülemdiakoni poolt doktorikraadi saanud isikud võivad õpetada igal pool ilma kohalike võimude tunnustust vajamata.
Tema 1574. aastal Rooma Santa Maria Maggiore kirikusse püstitatud hauamonumendi autor on Domenico Fontana.
Surm.
Nicolaus IV suri 4. aprillil 1292 Roomas Santa Maria Maggiore kiriku lähedale rajatud paavstipalees ja maeti Santa Maria Maggiore kirikusse.