Liivimaa jalaväepataljonid (Põhjasõda)

Liivimaa jalaväepataljonide artiklis on antud ülevaade Põhjasõja ajal Liivimaal moodustatud Rootsi jalaväe- ja maakaitseväepataljonidest. 
Pataljonide organiseerimine ning tegevus sõja ajal.
Pataljonide värbamine ja varustamine.
Maakaitseväepataljone (tuntud eksitavalt ka kui maamiilits) hakati tänapäeva Eestimaal moodustama alates 1701. aastast, mil selle aasta 10. jaanuaril andis kuningas Karl XII selleks Laiuse lossis korralduse kindralkuberneridele, seejuures kaasnes korraldusele ka eraldi projekt, milles nõuti, et maakaitse peab saama seatud püsivale jalale ja olema reguleeritud. Eestimaa kindralkuberner Axel Julius De la Gardie andis üksuste loomiseks omakorda välja korralduse. Värvatud jalaväepataljone hakati moodustama juba 1700. aastal.
Pataljonidesse värvati mehi peamiselt talupoegade seast, mis tihti toimus ka vägivaldselt. 1701. aastal antud määrustega sai alguse nekrutite võtt sunduslikult, selleks tuli saata 10 meest iga 1,5 adramaa kohta nii Eestimaal kui Liivimaal. Eestlased teenisid pataljonides enamjuhul lihtsõduritena ning sakslased allohvitseridena. Kahe jalaväelase eest tuki Eestimaa kindralkubermangus välja panna üks tragun, kellel pidi ka oma varustus olemas olema. Kahe jalaväelase eest võidi Eestimaa kindralkubermangu maarügementidesse välja panna üks maatragun, kellel pidi ka oma esmane varustus olemas olema nii nagu maasõduritelgi. Kroonik Kelch kirjutas, et teenistusse anti head noored ja tugevad mehed – ja seda kinnitavad ka 1704. aastal Tartus langenute haudade analüüsid –, kellele anti hea väljaõpe. 
Sõja kestel juurutati Eesti- ja Liivimaal Rootsi eeskujul nn. roodusüsteem. See tähendas, et talupojast sõduriperemees pidi oma antud maasõdurile andma mundrivarustuse ja maksma ka aastapalga, Liivimaal oli selle suuruseks 8 riigitaalrit. Kui maasõdur rivist välja langes, tuli peremehel anda uus nekrut. Seega toimus põhimõtteliselt permanentne nekrutiandmise kohustus. Üksuste varustamine lasus tihti talupoegade õlul. Talupoegadel oli ettenähtud anda riietusesemeid, raha, moona, hobuseid jms. Sõjaväe varustamise kohustus viis kohati ka talupoegade ülestõusudeni (nt Vanamõisa ülestõus). Sõjaväkke läinud talupoegade tööteenistus mõisale tuli algul teiste talupoegade vahel ära jagada. Hiljem vabastati sõjaväele mehe andnud pered sellistest kohustustest.
Sõja lõpupoole oli maa inimestest tühi, mistõttu oli väeüksustesse raske täiendusi saada. Osad talupojad olid siiski sunnitud nälja pärast sõjaväkke minema. Vägedes oli suureks probleemiks ka sõjaväelaste deserteerumine, kuid enamjaolt käidi kodus ära ja tuldi pärast sealsete tööde lõppu tagasi. Sageli lasti mehi ka koju puhkama.
Rootsipärane rahvuslik nekrutivõtt oli Eesti- ja Liivimaa aadlile ja eriti Liivimaa vägede ülemjuhatajale kindralmajor W. A. Schlippenbachile pinnuks silmas, millest püüti kõigi vahenditega vabaneda. Neid üksusi näidati halvas valguses ning taheti nad seega jagada vabatahtlikult värvatud üksuste vahel ära, püüdes sel viisil lammutades rahvuslikku reakoosseisu. Kuningas Karl XII tahteks oli säilitada pataljonide rahvuslik tuumik, nii ka enamjaolt läks, ja neile värvati aastatel 1703-1704 juurde mehi rahvust arvesse võtmata. Kui 1704. aastal purustati Narva langemisel Viru, Järva ja Läänemaa maarügemendid, siis koondati nende riismed Tallinnas 250-meheliseks tüviüksuseks, mis formeeriti 1707. aasta 16. oktoobri korraldusega kuninga nõusolekul 400-meheliseks alaliseks värvatud Tallinna garnisonipataljoniks, mille ülesandeks oli Toompea lossi ehitus, valve ja suurtükkide teenindamine.Tegu oli sõdurkonna poolest endiselt puhtrahvusliku ja alalise üksusega.
Aastaks 1707 jäi ainsaks veel konskriptsiooni ("utskrivning") ja roodusüsteemiga komplekteeritavaks eesti rahvusüksuseks Harju maarügement, olles seda kuni sõjategevuse lõpuni 1710. 
Kui 1710. aastal sõlmiti kokkulepe Eestimaa rüütelkonna ja Vene võimu vahel, siis nägi paragrahv 12 ette, et igasugune partisanivõitlus ("snapphane") ja rahvussõdurlus ("National soldat") on nüüdsest keelatud.