tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Nooska linnamägi

Nooska linnamägi (ka "Talimäe", "Tal(l)ima linnamägi") on linnamägi Võru maakonna Võru vallas Nooskas. Esimene linnus rajati sinna umbes 6. sajandi II poolel. Linnamägi jäeti maha ilmselt 11. sajandi I poolel.
Asukoht ja välisilme.
Linnamägi asub Haanja kõrgustiku põhjaosas Võru vallas Nooska külas. Nooska linnamägi jääb 6 km põhjakirdesse Rõuge linnamäest ja selle kõrval ida pool on Uraoja, mis voolab Vagula järve ja Võhandu jõe kaudu Lämmijärve. Linnamägi paikneb neemel ja seda piiravad kolmest küljest sügavad orud, neljandast küljest aga umbes 5 m kõrgune kallak.
Arheoloogilised uuringud.
Linnamäge kirjeldati esmakordselt 1922. aastal, ehkki see kajastub ka varasemas rahvapärimuses. Keraamika juhuleidude alusel dateeriti algselt selle kasutamine viikingiaja eelsesse perioodi.
2010. aastal teostati linnamäel arheoloogilised väljakaevamised. Platoole tehtud kaevandis oli kultuurikiht 0,5 m paksune ja leiuvaene. Avastati 1. aastatuhande teisele poolele iseloomulikku keraamikat ja pronksspiraal, nõlvapoolses servas oli põlenud raudkivide vöönd. Kivide vahelt saadud süsinikudateering paigutab kivistiku ja kultuurikihi ülaosa 10. sajandisse. Looduslikult aluspõhjalt leiti kahe ristuva palgi jäänused, mis võisid pärineda mingist hoonest. Palgist saadud söeproov dateeriti vahemikku 553–765 pKr. Platoo servalt, 1 m kaugusel nõlva algusest, avastati põlenud kaitsetara jäänused, mis dateeriti vahemikku 339–591 pKr. Mäenõlvale tehtud kaevandi alaosa erosioonikihist saadus tukk dateeriti vahemikku 1041–1270 pKr. Ilmnes, et mäenõlva on kindlustustööde käigus järsemaks kaevatud.
Süsinikudateeringud osutavad kahele erinevale asustusperioodile. Esimene algas rahvasterännuajal. Looduslikult aluspõhjalt leitud palgi ja kaitsetara jäänuste vanuste põhjal on linnuse rajamise ajaks hinnatud 6. sajandi II poolt. Teine asustusperiood oli ilmselt viikingiajal. Kuigi mäenõlvalt saadud söeproov lubab ka hilisemat kasutust, siis keraamika iseloom ja viikingiajale tunnuslik kivilasu osutavad siiski sellele, et linnus oli seal vaid kuni 11. sajandi esimese pooleni.
Melliste Lingutusmägi

Melliste Lingutusmägi on linnamägi küla Tartu maakonnas Kastre vallas Mellistes.
=Kirjeldus=
Tegemist on edela-kirdesuunalise umbes 240 meetrit pika, pikliku ja laugjate nõlvadega moreenseljandikuga. Linnamäel puuduvad kindlad märgid vallidest ja kaitserajatistest ning ei ole ka arheoloogilisi kaevamisi tehtud. Ilmselt on tegemist I aastatuhande lõpu – II aastatuhande alguse linnusega.
Oktofoonia

Oktofoonia on kaheksa kanaliga elektroakustilise heli ruumiline esitusviis, milles kasutatakse korraga kaheksat sümmeetriliselt paigutatud heliallikat. Heliallikad (kõlarid) paiknevad kuulajat ümbritsevas heliruumis, asetsedes ühel või kahel tasapinnal. 
Oktofoonia kasutamine.
Oktofooniat on oma loomingus kasutanud näiteks heliloojad John Cage, Karlheinz Stockhausen ja teised. Tähelepanuväärseks oktofooniliseks teoseks peetakse saksa helilooja Karlheinz Stockhauseni suurvormi "Oktophonie" (1991).
Kirjeldus.
Oktofoonilist esitust kasutatakse salvestatud elektroakustiliste heliteoste esitamisel, elektroonilise muusika improviseerimisel ja muusikalise heliruumi loomisel interpreedi poolt ja/või algoritmi abil. Tänaseni pole oktofoonia leidnud laialdast kommertskasutust, jäädes peamiselt eksperimentaalse muusika pärusmaaks. Kuna puuduvad edastust reguleerivad kokkulepped ning kaheksa kanaliga salvestis pole toetatud levinud helikandjate poolt, sõltub oktofoonilise heliteose esitamine palju interpreedi tegevusest heliruumi loomisel. Oktofooniline esitus annab edasi informatsiooni heliruumi kohta heli suuna, kõrguse ja tugevuse, helivõnkumise faasi ja tämbri abil, sarnaselt stereofoonilise ja kvadrofoonilise esitusega. Ka kõlarite paarisarvuline sümmeetriline paigutus viitab oktofoonia sarnasusele stereofoonilise edastusega. Kui kõlarid paiknevad ühel tasapinnal, moodustavad need mõttelise kaheksanurkse kujundi. Kahel tasapinnal asetsevad kõlarid moodustavad ruumilise kujundi – kuubi või risttahuka. Suurendades heliallikate ja -kanalite hulka, on võimalik luua veelgi detailsemaid heliruume ning sarnaselt oktofooniaga võib ette kujutada ka 16 ja 32 heliallikaga ruumi jne. Helilooja Karlheinz Stockhausen on loonud muusikat nii nelja- ja kaheksakanalisele kui ka suuremale heliruumile.
Puudused.
Oktofoonilise esituse puuduseks on selle tehniline keerukus. Oktofoonia puhul on keeruline algset heliteost detailselt edasi anda, kuna kuulaja poolt vastu võetud informatsioon sõltub palju tema asukohast ja paiknemisest kolmemõõtmelises heliruumis. Lihtsustatult võib öelda, et heliruumi on võimalik detailselt häälestada ühe kuulaja jaoks, kes kuulamise käigus oma asukohta ei muuda, kuid praktiliselt võimatu ühtlaselt terve ruumi jaoks.
Lemsalu kirikumõis

Lemsalu kirikumõis ehk Limbaži kirikumõis (saksa keeles "Pastorat Lemsal", läti keeles "Limbažu mācītājmuiža") oli kirikumõis Liivimaal Volmari kreisis Lemsalu kihelkonnas. Tänapäeval asub mõisasüda Lätis Limbaži piirkonnas Limbažis.
Mõisa maad eraldati varasema Gerķise mõisa maadest.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal kaks adramaad, sellele allus 42 mees- ja 54 naishinge. 1688. aastal oli mõisa suurus 1 ja 3/4 adramaad, samuti ka aastal 1734. Aastal 1757 oli adramaid kaks. Aastal 1823 oli mõisa suurus 1 ja 19/20 adramaad. Sama suur oli mõis ka aastal 1832. 1881. aastal oli 2 ja 16/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.
India metsad

India metsad ei ole ainult majandusressurss, vaid on kohad, kus võib leida maailmas ainulaadset taimestikku ja loomastikku.
India metsad on maailma mastaabis üks kaheteistkümnest suurima elurikkusega paigast. Lääne-Ghati ja Ida-Himaalaja mäestik on maailmas elurikkuselt kuulsad.
India metsades kasvab 12% maailmale tuntud taimedest, umbes 47 000 õitsevat ja mitteõitseva taime liiki. Lisaks leidub veel umbes 59 000 putukaliiki, 2500 kalaliiki ja 17 000 katteseemnetaime liiki. Loomaliike leidub seal metsadest umbes 90 000, mis on 7% maailmale tuntud loomaliikidest. Imetajaid leidub seal umbes 4000 liiki. India metsades on rikkalik linnustik, sest seal elab umbes 12,5% maailma linnuliikidest. 
Ajalugu.
Tõenäoliselt katsid Indiat varem tihedad metsad, aga inimtegevus on nende arvukust ja tihedust vähendanud.
Iidsed tekstid kajastavad India metsade puude ja taimede tähtsust. Metsas tehti pidevalt rituaale. “Agni Purana”, 4000 aasta vanune tekst õpetas, et inimene peaks puid hoidma hea toormaterjali ja jumalate õnnistuse nimel.
Oluline areng India metsanduses toimus 1976. aastal, kui koostati kaks viisaastaku plaani, mille teemaks olid "Areng ilma hävitamata" ja "Metsad ellujäämise nimel". Nende eesmärk oli loomastiku ja taimestiku taastamine ja hõimukultuuri sidumine metsade arenguga.
India metsade probleemid.
IIASA (International Institute for Applied Systems Analysis) uuris 2007. ja 2008. aastal India metsi. Leiti, et India metsamajandamises on neli suurt probleemi: andmete vähesus, tõhusate strateegiate ja seaduste puudumine, süsteemi puudumine, mis annaks ülevaate India metsade tuleviku kohta, ning puudulik koostöö majandussektorite vahel.
Rahvuspargid.
Indias raiutakse ülemääraselt metsa, selleks et rajada põllumaad. Selle põhjus on India suur rahvaarv. Indias on ka väga palju ja suuri rahvusparke, suurimad neist on Corbeti ja Sasan Giri rahvuspark.
Savann.
Lähisekvatoriaalne mussoonkliima paikneb 10. ja 20. laiuskraadide vahemikus. Seal on kaks ligikaudse võrdse pikkusega aastaaega - kuiv ja niiske. Põhiliselt asuvad savannid Aafrikas ja Lõuna-Ameerikas, kuid väiksemaid savanne leidub nii Indias kui ka Kesk-Ameerikas. Savannid on tekkinud mussoonmetsade põlengu, metsaraie, maaviljeluse ja karjakasvatuse tõttu. Savannide valitsevaks rohttaimeks on põhiliselt kõrrelised aga seal leidub ka suuri üksikuid puid. Kõrrelistel on tihe ning sügav juurestik ja need võivad kasvada kuni 2 meetri pikkuseks. Mullastik on punakat värvi, mis põuaperioodil kuivab kivikõvaks. Peapuuliigid on seal akaatsiad, palmid, pudelpuud ja baobabid. Savannides leidub palju rohusööjaid loomi kui ka kiskjaid näiteks antiloobid, elevandid tiigrid ja nii edasi.
Lemsalu mõis

Lemsalu mõis ehk Limbaži mõis (saksa keeles "Schloß Lemsal", läti keeles "Limbažu muiža", ka "Limbažu pilsmuiža") oli Riia linnamõis Liivimaal Volmari kreisis Lemsalu kihelkonnas. Tänapäeval asub mõisasüda Lätis Limbaži piirkonnas Limbažis, peahoone asub aadressil Burtnieku iela 7.
Ajalugu.
19. novembril 1621 kinkis Rootsi kuningas Gustav II Adolf Lemsalu piiskopilinnuse koos kõige sinna kuuluvaga Riia linnale. Kingitu hulgas oli ka Lāde mõis, mis oli toona 2 ja 1/2 adramaa suurune, Heinrich Hastferile kuulunud mõis ja Viļķene vakus (Wilcken), millest kujunes hiljem Riia linnale alluv Viļķene mõis. Hiljem omandas Riia linn ümbruskonnas veel teisigi maatükke, mis liideti Lemsalu mõisaga.
1621. aastal loovutas Arend Thor Avest linnale Krüdenershofi mõisa. Aastal 1630 omandas linn Caspar Grothausenilt maad, mille Johann Jarensbach aastal 1612 panti pannud oli. Aastal 1638 ostis Riia linn George Koskullilt 165 taalri eest Viffhuseni mõisa. Buddenbrockshofi mõisa ostis linn 600 taalri eest aastal 1640, selle varasem omanik oli George Buddenbrock. Aastal 1647 ostis Riia Gerķise mõisa, mille maad liideti Lemsalu mõisaga 1657. aastal. 9. mail 1653 ostis Riia linn Albedyllidelt Rēza mõisa. Aastal 1657 kinnitas Karl X Gustav selle Riia linna omandiks ja allutas Lemsalu mõisale. Aastal 1732 müüs parun Campenhausen, kellele Ķipēni mõis oli panditud, osa maadest Vecķipēni mõisa nime all Lemsalu mõisale.
1759. aastal ostis parun Campenhausen Lemsalu mõisalt tüki maad ("Ahlenhof"), mis liideti Katvari mõisaga.
Karjamõisad.
Ozolaine küla on tekkinud Mežmuiza karjamõisa juurde. Karjamõis rajati tõenäoliselt XVII sajandil ja Riia linn rentis seda välja. Varem kandis see nime "Forster", millest see on saanud ka oma lätikeelse nime. Hilisematel kaartidel on see mängitud nimega "Westhof". 1962. aastal ehitati karjamõisa peahoone põhjalikult ümber. Vana sisustus eemaldati, lisati teine korrus. Teisele korrusele paigutati sovhoosi spetsialistide kabinetid, alumisele korrusele rajati parkettpõrandaga saal ja kinoruumid. Plaanis oli ka rajada keskküte, kuid selgus, et keskküttetorustik oli hoonesse paigaldatud juba varem. 1993. aastal hoone erastati ja jäi tühjaks. 2013. aastal maja põles.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 23 ja 3/8 adramaad, sellele allus 547 mees- ja 624 naishinge. Aastal 1641 oli mõisa suurus koos Lāde ja Viļķene mõisaga 65 adramaad. 1688 oli mõisa suurus 29 adramaad, aastal 1734 oli adramaid 14 ja 3/8, aastal 1757 aga 23 ja 2/3. Aastal 1823 oli mõisa suurus 23 ja 13/20 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 23 ja 13/20, aastal 1881 aga 12 ja 8/80, lisaks 24 ja 1/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.
Nabe mõis

Nabe mõis (saksa keeles "Nabben", läti keeles "Nabes muiža") oli rüütlimõis Liivimaal Volmari kreisis Lemsalu kihelkonnas, mis kujunes endise Nabe vasallilinnuse linnuseläänist. Osad vana linnuse jäänused võivad olla säilinud mõisa hoonestuses; ka on säilinud üks vana torn, mis on arhitektuurimälestisena kaitse all. Mõisakompleks jääb tänapäeval Limbaži piirkonda ja Limbaži valda Nabe küla aladele.
Ajalugu.
1584–1600 kuulus Nabe poolameelsele Johann Gotthard von Tiesenhausenile. 1600 saatis Nienstedti kroonika järgi Södermanlandi hertsog Karl mõned väeosad üle võtma Liivimaal poolakatele alluvate sakslaste käes olevaid linnuseid, sealhulgas ka Nabet. Alistumisettepanek võeti vastu. 1601. aasta rootslaste revisjoniaktis on Nabe linnust jälle mainitud. Kuningas Gustav II Adolf läänistas Nabe Caspar von Tiesenhausenile, kes aga ilma järglasteta suri ja mõis Rootsi krooni omandusse tagasi läks.
1629 andis Rootsi kuningas Nabe riigisekretär, sõjanõunik ja ooberst Lars Grubbele. 1651 müüsid viimase pärijad valduse ooberst Valentin von Meyerile. Aastal 1661 ostis selle George Grohte, kes selsamal aastal mõisa Kuressaare linnakohtu eesistujale von Hagenile edasi müüs. Tolle tütar abiellus aastal 1688 notar Christoph Manekeniga. Manekenide suguvõsa kätte jäi mõis aastani 1802, mil von Stegmanniga abiellunud Amalie Elisabeth selle Sieversitele müüs. 
Mõisakompleks.
Mõisakompleks on rajatud endise Nabe lossi juurde. 
Mõisakompleks, mõisa härrastemaja, elumaja, ait, viinaköök, tootmishoone ja tõllakuur on muinsusmälestistena regionaalse kaitse all.
Kaks mõisakompleksi juures kasvavat tamme, pärn ja kaks hõberemmelgat on looduskaitse all.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 5 ja 3/4 adramaad ning sellele allus 229 mees- ning 253 naishinge. Aastal 1641 oli mõisa suurus üksteist adramaad. 1688 oli mõisa suurus 14 ja 3/4 adramaad, aastal 1734 oli adramaid 2 ja 3/4, aastal 1757 aga 5 ja 3/4. Aastal 1823 oli mõisa suurus 7 ja 11/20 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 7 ja 13/20, aastal 1881 aga 5 ja 47/80, lisaks 8 ja 52/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.
Karjamõisad.
Mõisale kuulus aastal 1816 kaks karjamõisa: "Althof" ja "Neuhof".
Pilte.
Mõisa hooned 2012. aastal:
Lāde mõis

Lāde mõis (saksa keeles "Ladenhof", varem "Namküll", läti keeles "Lādes muiža") oli rüütlimõis, hiljem Riia linnamõis Liivimaal Volmari kreisis Lemsalu kihelkonnas. Tänapäeval asub mõisasüda Lätis Limbaži piirkonnas Limbaži vallas.
Ajalugu.
Mõisa läänistas Riia peapiiskop Michael Hildebrand aastal 1508 Peter von der Lodele. Aastal 1695 sai selle omanikuks Ewold Mengden.
19. novembril 1621 kinkis Rootsi kuningas Gustav II Adolf Lemsalu piiskopilinnuse koos kõige sinnakuuluvaga Riia linnale. Kingitu hulgas oli ka Lāde mõis, mis oli toona 2 ja 1/2 adramaa suurune.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 9 ja 3/8 adramaad, sellele allus 355 mees- ning 413 naishinge. Aastal 1641 oli mõisa suurus koos Lemsalu ja Viļķene mõisaga kuuskümmend viis adramaad. 1688 oli mõisa suurus 12 ja 3/4 adramaad, aastal 1734 oli adramaid 7 ja 3/4, aastal 1757 aga 9 ja 3/8. Aastal 1823 oli mõisa suurus 11 ja 9/10 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 11 ja 9/20, aastal 1881 aga 6 ja 39/80, lisaks 11 ja 18/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.
Sara Lenninger

Sara Lenninger on rootsi semiootik.
Ta töötab Kristianstadi Ülikoolis. Tema erialaks on arengu- ja visuaalsemiootika, ning kognitiivsemiootika laiemalt. Pikka aega töötas ta Lundi Ülikoolis kognitiivsemiootika uurimisgrupis, mida juhtis Göran Sonesson.
Töid.
Lenninger, S. (2012). "When Similarity Qualifies as a Sign : A Study in Picture Understanding and Semiotic Development in Young Children". Lund University. Dissertation.
Klaus Hasselmann

Klaus Ferdinand Hasselmann (sündinud 25. oktoobril 1931 Hamburgis) on saksa klimatoloog, meteoroloog ja okeanoloog. 2021. aastal pälvis ta koos Syukuro Manabe ja Giorgio Parisiga Nobeli füüsikaauhinna.
Tema peamised uurimisalad on klimatoloogia, stohhastilised protsessid, ookeaniained, satelliitkaugseire, integreeritud hindamisuuringud ja ühendväljateooria.
Ta on tunnustatud kliimaekspert ja esimese adekvaatse lainemudeli WAM looja. Rohkem kui 17 aasta vältel on ta teinud Eesti teadlastest koostööd okeanoloog Tarmo Soomerega.
1975. aastal oli ta üks peamisi Max Plancki Meteoroloogiainstituudi asutajaid ja aastatel 1975–1999 oli ta ka selle instituudi direktor. 1999. aastast on ta sama instituudi emeriitprofessor.
Haridustee ja töökäik.
Hasselmann sai koolihariduse Inglismaal, kuhu tema perekond oli 1934. aastal emigreerunud. 1949. aastal naasis ta Hamburgi. 1955. aastal lõpetas Hamburgi Ülikooli, kus oli õppinud füüsikat ja matemaatikat. Diplomitöö teemaks oli turbulents. Aastatel 1955–1957 õppis ta Göttingeni Ülikooli ja Max Plancki dünaamika instituudi doktoriõppes füüsikat ja hüdrodünaamikat.
Hasselmann sai 1957. aasta juulis Göttingeni ülikoolist doktorikraadi (PhD). 1963. aastal ta habiliteerus. Aastatel 1963–1975 oli ta Hamburgi Ülikooli professor (1972–1975 teoreetilise geofüüsika täisprofessor). Vahepeal, aastatel 1967–1968 töötas ta külalisprofessorina Cambridge'i Ülikoolis ning 1970–1972 oli ta USA uurimiskeskuses Woods Hole Oceanographic Institution Doherty professor.
ja selle esimene direktor. Ühtlasi oli ta aastatel 1988–1999 Hamburgis asuva Saksamaa Kliima Arvutuskeskuse teadusdirektor.
2001. aastal asutas ta koos Carlo Jaegeriga Euroopa Kliimafoorumi. 
Tunnustus.
Ta on valitud ka Euroopa Teaduste ja Kunstide Akadeemia liikmeks. ‎
Lev Manovich

Lev Manovich (sündinud 1960 Moskvas) on uue meedia ja digitaalkultuuri teoreetik. 
Ta on arvutiteaduste professor New Yorgi Linnaülikoolis, külalisprofessor Šveitsi Euroopa kraadiõppe koolis Saas-Fees ning Moskva meedia, arhitektuuri ja disainiinstituudis Strelka. Tema huvifookuses on nüüdisaegne globaalkultuur läbi andmeteaduste uurimisprisma, samuti arvuti- ja sotsiaalteaduste kokkupuuteala, tehisintellekt ja -kultuur ning meediateooria. Tema tuntuim raamat on "Uue meedia keel" (2001, eesti keeles 2012).
Lev Manovichi uurimiskeskus Cultural Analytics Lab (asutatud 2007 nimega Software Studies Initiative) asus esimeste seas tegelema mahukate pildi- ja videopankade analüüsiga andmeteaduste meetodite abil. Keskuselt on tellinud kultuuriartefakte koondavate andmekogude visualiseeringuid nii Google, New Yorgi avalik raamatukogu kui ka moodsa kunsti muuseum MoMA.
Manovichi mõju uue meedia uurimisele on võrreldud Marshall McLuhani omaga. Raivo Kelomees nimetab Manovichit "digitaalsete humanitaarteaduste innovaatoriks".
Elukäik.
Lev Manovich õppis Moskvas elades kunsti, arhitektuuri ja programmeerimist. 1981. aastal kolis New Yorki. Teenis elatist 3D-arvutianimatsioonide loojana. Sai magistrikraadi 1988 New Yorgi ülikoolist visuaalteadustes ja kognitiivses psühholoogias ning doktorikraadi 1993 Rochesteri ülikoolist visuaal- ja kultuuriteadustes (juhendaja Mieke Bal). Doktoritööga "The Engineering of Vision from Constructivism to Computers" uuris 1920. aastate avangardi jälgi tänases digitaalmeedias. 
Manovich on tegutsenud kunstniku, arvutianimaatori, disaineri ja programmeerijana. Tema teosed on jõudnud nii olulistele kunstiüritustele kui ka muuseumide ekspositsioonidesse. Digikunstiprojekt "Soft Cinema" (2003) põhineb tarkvaral, mis kuvab andmebaasist pärit filme reaalajas autorite määratud reeglite järgi, nii et iga teose esitus on kordumatu.
Viimastel aastatel esineb ta digikultuuriloengutega üle maailma. On olnud külalisprofessor Stockholmi ja Helsingi ülikoolis. Külastanud Eestit 2007. aastal, kui esines Tallinna ülikoolis loenguga "Interaction as an Aesthetic Event", ning 2015. aastal Tallinna Arhitektuuribiennaali raames.
Teoseid.
Teosed eesti keeles.
"Uue meedia keel" (tõlkinud Ellu Maar, eessõnad Raivo Kelomees, Mark Tribe, Tallinn: Eesti Kunstiakadeemia 2012, ISBN 9789949467341).
"Uue meedia keel" on tõlgitud 14 keelde. Raamat esitab esmakordse süsteemse teoreetilise käsitluse uue meedia keelest, asetades uue meedia viimase paari sajandi visuaal- ja meediakultuuri ajaloo konteksti. Manovich toob esile, kuidas digitaalne meedia kasutab n-ö vana meedia konventsioone, nagu nelinurkne ekraan, kaamera liikumine ja montaaž, ning selgitab, kuidas uuele meediale omased kategooriad, nagu liides ja andmebaas, põimuvad varasemate konventsioonidega ning loovad uut laadi esteetikat. Manovich lähtub filmi-, kunsti- ja kirjandusteoreetilistest ning arvutiteaduslikest käsitlustest ja toob sisse uued teoreetilised mõisted nagu "kultuuriliides", "ruumiline montaaž" ja "kinegratograafia". Kaalukal kohal on filmikunsti teooria ja ajalugu.
Luise Vaher

Luise Vaher (kuni 1944. aastani Luise Kapstas; 3. september (vkj 21. august) 1912 Tõlliste mõis, Valgamaa (toona Tartumaa) – 14. veebruar 1992 Viljandi) oli eesti kirjanik.
Vaheri teoste puhul on esile tõstetud osavalt loodud rahvalikke tegelasi, dramaatilist sündmustikku ja omas ajas tundlike teemade käsitlemist, samuti "lopsakat ja turrakat" kõnepruuki.
Elukäik.
Vaher sündis aidamehe peres. Ta õppis Valga 2. algkoolis, Võru Õpetajate Seminaris ja Valga Tütarlaste Gümnaasiumis, mille lõpetas 1932. aastal. Pärast kooli lõpetamist töötas ta Kaagjärve vallas vanemate talus, aastatel 1938–1940 Karula vallamaja ametnikuna.
Kui Eestis algas Nõukogude okupatsioon, lõi Vaher kaasa uue korra ülesehitamisel, muu hulgas oli Valgamaa täitevkomitee sekretär. 12. augustist 1940 töötas ajalehe Lõuna-Eesti toimetuses. Juulis 1941 oli ta nädala Punaarmees sanitar ja 1942–1944 tegutses rindeõena Eesti Laskurkorpuses. Nii enne seda aastatel 1940–1941 kui ka Eestisse naasnuna töötas ta Valga ajalehes toimetajana, 1944–1945 oli Valgamaa haridusosakonna juhataja.
1950. aastal sattus Vaher konflikti Valgamaa uue parteisekretäri, tema mehe järglase Vladimir Šaraiga ning visati 26. oktoobril välja Eestimaa Kommunistlik Parteist, kuhu oli kuulunud alates 1940. aastast (esimest korda heideti ta välja 21. juunil 1941 ja ennistati liikmeks 1946). 1944. aasta lõpus abiellus ta EK(b)P Valgamaa sekretäriga. 1950. aastal kolis ta Viljandisse, sest tema abikaasa määrati sinna tikuvabriku direktoriks. Viljandis elas ta elu lõpuni, algul töötades laojuhatajana linavabrikus. Alates 1960. aastast oli ta kutseline kirjanik, alates 1961. aastast Kirjanike Liidu liige. Tema EKP liikmesus taastati 1989.
Looming.
Vaher on tuntud peamiselt romaanide autorina, kuid ta on kirjutanud ka lühiproosat. Romaanidest tõuseb esile II maailmasõjast jutustav nn Hargula triloogia ("Rindeõde", "Tormipöörises", "Põlev pärisosa"), diloogia moodustavad "Päeva palge ees" ja "Meelespealillede hõng", mis keskenduvad kolhooside rajamisele. Kohati kriitilise kirjelduse tõttu sai viimane teos ilmuda alles paarkümmend aastat pärast kirjutamist.
Ludvig Parkas

Ludvig Parkas (11. august 1900 Kolga vald, Harjumaa – 26. märts 1942 Vjatlagi vangilaager, Kirovi oblast, Venemaa) oli eesti majandusteadlane.
Ta õppis aastatel 1924–1931 (lõpetas) Tartu Ülikooli õigusteaduskonna kaubandusosakonnas, korporatsiooni Vironia liige.
Aastatel 1921–1933 oli Eesti Panga ametnik, alates 1933 välisjaoskonna juhataja. 1937 valiti Eraettevõtete Ametnikkude Koja liikmeks, 1. (ettevõtete) sektsiooni esimees. Kaitseliidu Tallinna maleva Kalevi malevkonna liige.
Arreteeriti NKVD poolt 19. juulil 1940 Tallinnas, suri Vjatlagis.
Fromhold Lauristin

Fromhold Lauristin (10. veebruar 1900 Tallinn – 11. oktoober 1964 Toronto) oli eesti majandusteadlane.
Õppis 1921–1926 (lõpetas) Tartu Ülikooli õigusteaduskonna kaubandusosakonnas ja 1926–1927 õigusteaduskonnas, Korporatsioon Vironia liige.
Osales Vabadussõjas, 1917–1921 ETK ametnik, hiljem pearaamatupidaja, 1921–25 AS Tartumaa Pank ametnik. 1926–1927 Tartu Töösturite Ühispanga asjaajaja, 1927–1929 AS Krediit Pank Haapsalu, 1929–1933 Tartu osakonna juhataja. 1933–1934 AS Sakala Pank juhatuse esimees, 1934–1937 AS Krediit Pank pearaamatupidaja, alates 1937 asedirektor. Kinnisvarade Kasutamise Aktsiaseltsi juhatuse liige. 1937 valiti Eraettevõtete Ametnikkude Koja liikmeks 1. (ettevõtete) sektsioonis. 
1944 põgenes Rootsi, hiljem siirdus Kanadasse.
Belarus

Belarus ("Беларус", nõukogude ajal "Беларусь") on traktorimark, mida on toodetud alates 1946. aastast Minski traktoritehases. 
Belarus on väga hästi tuntud endistes Nõukogude Liidu liiduvabariikides ning neid eksporditakse rohkem kui 100 riiki, näiteks Ameerika Ühendriikidesse ja Kanadasse. 
Traktoreid Belarus valmistatakse võimsusvahemikus 8-355 hobujõudu.
Tavapärasesse tootevalikusse kuuluvad masinad:
Spetsiifilisse tootevalikusse kuuluvad masinad:
Belarus Eestis.
Eestis tegeleb traktorite Belarus müügi ja hooldamisega 1991. aastal asutatud OÜ Türi Bel-Est.
Pat Metheny

Patrick Bruce Metheny (sündinud 12. augustil 1954 Lee's Summiti linnas Missouri osariigis Ameerika Ühendriikides) on USA džässkitarrist ja helilooja. 
Tema praeguseks enam kui 40 aastat kestnud karjääri on mahtunud väga palju ansambleid ja plaadisalvestusi. Metheny on ainus muusik, kes on võitnud Grammy kümnes kategoorias. 
Metheny debüütalbum oli ECM-i plaadimärgi all 1976. aastal ilmunud "Bright Size Life", mis oli märgilise tähendusega ka teise legendaarse džässmuusiku, bassist Jaco Pastoriuse karjääris. Tuntumaid Metheny ansambleid on aga Pat Metheny Group, mis loodi 1977. aastal ja on välja andnud 11 üliedukat stuudioalbumit. Kollektiivi eestvedaja oli pikka aega lisaks Methenyle klahvpillimängija Lyle Mays, kes on ka paljude Pat Metheny kirjutatud lugude kaasautor. Iseäranis 1980. aastatel anti erakordselt palju kontserte üle terve maailma, aga ansambli populaarsus ei vaibunud ka hiljem. 
Pat Metheny on piire ja žanre ületav erakordne džässmuusik, kes on olnud suuteline haarama oma lihtsa ja kaunilt meloodilise helikeelega laiu masse. Samas on ta alati tundnud huvi ka vabaimprovisatsiooni vastu ja katsetanud ekstreemsemaid lähenemisi. Oma suurimateks mõjutajateks on ta pidanud nii saksofonist Ornette Colemani kui ka kitarrist Wes Montgomeryt. Metheny on tundnud suurt huvi ka Lõuna-Ameerika muusika, iseäranis Brasiilia rütmide vastu, teinud koostööd muusikutega kõikjalt maailmast. 
Kitarrimaailmas on ta revolutsionäär ka selles mõttes, et on disaininud 42-keelelise Pikasso-kitarri ja kasutanud muusikaliste tekstuuride kujundamisel sageli kitarrsüntesaatorit.
Pat Metheny on käinud ka Eestis, esinenud festivalil Jazzkaar 27. aprillil 2014. Tallinnas võis näha ja kuulda tema ansamblit Pat Metheny Unity Group.
Ruhmeshalle

Ruhmeshalle (tõlgitud kui 'kuulsuste hall', 'kuulsuste koda') on Dooria stiilis kahe tiiva ja peamise vahemikuga kolonnaadpaviljon Münchenis. 
1850. aastal valminud ehitise projekteeris arhitekt Leo von Klenze endise Baieri kuninga Ludwig I heaks. See asub Müncheni linnaväljaku Theresienwiese ääres ja on ehitatud osana kompleksist, mis hõlmab samuti Bavariaparki ja Bavaria kuju. 
68 meetrit pikk ja 32 meetrit lai ehitis on ehitatud Kelheimist toodud paekivist. Paviljonis seisavad austusavaldusena Baieri kuningriigi kiiduväärt ja silmapaistvate inimeste büstid. Samal eesmärgil ehitati Walhalla mälestusmärk kogu Saksamaale.
Büstide kogumid.
[[Kategooria:München]]
[[Kategooria:Saksamaa ehitised]]
Esinemishirm

Esinemishirm ehk glossofoobia on hirm igasuguse avaliku esinemise, sealhulgas avaliku sõnavõtu ees. 
Sõna "glossofoobia" tuleneb kreekakeelsetest sõnadest γλῶσσα (glōssa), mis tähendab keelt, ja φόβος (phobos), mis tähendab hirmu või kartust.
Esinemishirm on tavaliselt hirmude kompleks, mille puhul kardetakse peamiselt seda, mida teised inimesed arvavad, teiste ees häbisse jäämist ning seda, et välimus ei ole korras. Esinemishirmu põhjuseid võib olla palju: publiku arvukus, esinemise tähtsus, teema kesine valdamine, kogenematus kõnelejana, ürituse tähtsus. Enamasti on tegu esineja sisehirmudega, väliseid hirme on tunduvalt vähem.
Sümptomid.
Inimene tunneb
Uuringud.
Umbes 75% inimestest tunneb enne avalikku esinemist närvilisust või rahutust ehk esinemishirmu.
Paul Laan

Paul Laan (enne eestistamist Paul Kirschmann; sündinud 28. augustil 1928 Narvas) on eesti filoloog ja luuletaja.
Elulugu.
Paul Laan sündis Narvas tolliametniku perekonnas. Elas Paldiskis 1930–1939 ja Haapsalus 1939–1944. Aastatel 1942–1944 õppis Laan Haapsalus tänases Läänemaa Ühisgümnaasiumis. 1944. aastal põgenes Rootsi.
Haridus.
Alates 1946. aastast elab Stockholmis, kus lõpetas 1948 eesti gümnaasiumi ning õppis 1950–1955 Stockholmi Ülikoolis rootsi kirjandust, üldist kirjanduslugu, saksa keelt ja soome-ugri keeli ning täiendas end eesti keele alal Uppsala Ülikoolis 1972. aastal. 1956. aastal lõpetas raamatukogunduskursused Rootsi kuningliku raamatukogu juures. 1966. aastal sai filosoofia litsentsiaadi kraadi rootsikeelse väitekirjaga "Allakäigumotiiv Bertil Malmbergi luuletuskogus "Värsid piiril" (1963)".
Töö.
Aastatel 1961–1979 töötas pangaametniku, raamatukoguhoidjana, õpetajana keskkoolides, sh Stockholmi eesti gümnaasiumis. 1974–1978 eesti keele õpetaja Uppsala Ülikoolis, alates 1970. aastast Rootsis tegutseva eesti keele ja kirjanduse instituudi teadussekretär, 1971 eesti keele lektor ja eesti keele instituudi juhatuse esimees aastast 1985. 1970. aastast oli ta Stockholmi Ülikooli soome keele kateedri eesti osakonna juhataja.
Ta on olnud Välismaise Eesti Kirjanike Liidu (mis liitus Eesti Kirjanike Liiduga) liige, ning on Eesti Teadusliku Seltsi Rootsis liige, Eesti Teaduse Instituudi liige. Johannes Aaviku Seltsi auliige.
1959–1965 oli ajakirja Mana toimetuse sekretär. Toimetanud peamiselt filoloogiateemalisi raamatuid.
Loometegevus.
Avaldanud luuletusi, artikleid ja arvustusi Manas, Teatajas, Rootsi Eesti Päevalehes jm.
Muu kultuurilooline tegevus.
Oli 1980. ja 1990. aastail Johannes Aaviku ning Marie Underi ja Artur Adsoni eraarhiivide hoidja Stockholmi Ülikooli juures, kuni andis need arhiivid 1996 üle Eesti Kirjandusmuuseumile Tartus. Oli Underi-Adsoni Fondi looja ja kauaaegne esimees, kes algatas ja aitas korraldada Marie Underi ja tema perekonna ümbermatmise Stockholmi Metsakalmistult Tallinna Rahumäele 2016. aasta juunis.
Jaapani aed

Jaapani aed on aia tüüp, mida iseloomustab looduslähedus, minimaalsus ja lihtsus. Jaapani aed jäljendab loodust sellisena, nagu see on.
Jaapani traditsioonilisi aedu võib jagada kolme tüüpi: "tsukiyama" (mäeaiad), "karesansui" (kuivad aiad) ja "chaniwa" aiad (teeaiad).
Ajalugu.
Jaapani aed sai alguse 612. aastal, kui Jaapani diplomaatiline missioon külastas Hiinat ja sai inspiratsiooni Hiina aiakunsti budistlikest elementidest. Budistide aias oli kõigil elementidel oma usuline tähendus: rada tähendas virgumisteed, muld ja pinnas tähendasid viljakust ja virgumismeele eest hoolitsemist. Kuigi Jaapan võttis vastu budismi, ei loobutud ka oma rahvuslikust usundist šintoismist. Nii on Jaapani aiakujunduses näha nendele kahele usundile viitavaid elemente.
Elemendid.
Jaapani aiaga käivad kaasas teatud figureerivad elemendid. Kõigel on lisaks dekoratiivsele funktsioonile alati ka sügavam tähendus.
Kivid, liiv ja kruus.
Jaapani aias sümboliseerivad suured kivid mägesid ja kaljusid. Kive kasutatakse ka ehitistes, sildades ja teeradades, tiikide ja ojade kujundamiseks on mõeldud väiksemad kivid ja kruus. Kuiva maastikuga Jaapani aias tähistavad suured kivid mägesid, saari ja jugasid, kruus ja liiv asendavad vett.
Vesi.
Jaapani aiast (välja arvatud kuiva maastikuga aiast) ei puudu kunagi vee-element. Tiik tähistab merd, järve, tiiki või jõge. Veesilm on enamasti asümmeetriline. Kosk sümboliseerib aga inimese olemust: sündi, kasvamist ja surma.
Laternad.
Laternad on Jaapani aiakujunduse olulised elemendid. Need on tavaliselt kivist, erineva kuju ja suurusega ning asetatud hoolikalt valitud kohtadesse, näiteks saartele, poolsaarte otstesse või märkimisväärsete ehitiste kõrvale, kus nad näitavad valgust ning sealsete ehitiste esteetilist poolt.
Sillad.
Sillad on Jaapani aia ühed tähtsamad elemendid, mis liidavad omavahel kokku saari ja väikseid tiike. Need on tavaliselt ehitatud kas puidust või kivist ning võivad olla kas kaarja ("soribashi") või lameda ("hirabashi") kujuga. Mõnikord värvitakse templite aedades olevad sillad Hiina traditsiooni järgides punaseks, kuid enamasti on need ikkagi värvimata.
Taimestik.
Iga taim valitakse vastavalt esteetilistele põhimõtetele, et varjata soovimatuid vaateid, olla teatud aiafunktsioonide taustaks ning luua maastikumaali või postkaarti meenutav kaunis pilt. Taimed, näiteks vaher ja kirsipuu, valitakse tihti aastaaja värvide järgi ning on asetatud nii, et nende ilu välja paistaks. Samuti kasutatakse palju sammalt.
Taimed on aedades hoolikalt ja läbimõeldult paigutatud ning kantakse suurt hoolt selle eest, et nende ilu oleks püsiv. Puud, põõsad ja muruplatsid on lõigatud täpsete mõõtude järgi. Talvisel ajal kaitstakse puid ja põõsaid külma eest, kattes neid õlekõrte ja riidega.
Hubert de Givenchy

Hubert de Givenchy (sünninimi Hubert James Marcel Taffin de Givenchy; 21. veebruar 1927 Beauvais – 10. märts 2018 Pariisi lähedal) oli prantsuse moelooja, 1952. aastal asutatud Givenchy moemaja rajaja.
Krahv Hubert James Marcel Taffin de Givenchy sündis 21. veebruaril 1927 Givenchy markii Lucien Taffin de Givenchy noorema pojana. Tema vanem vend Jean-Claude de Givenchy oli hilisem firma Parfums Givenchy juht. 
Givenchy õppis Pariisi kuulsas kunstikoolis École des Beaux-Arts'is.
Tema muusaks peetakse Audrey Hepburni, keda Givenchy riietas sellistes filmides nagu "Sabrina", "Funny Face" ja "Hommikueine Tiffany juures". Viimases neist kandis Hepburni kehastatud Holly Golightly 'väikest musta kleiti', kokteilikleiti, mis on tõusnud ikooni staatusesse. Audrey Hepburnile pühendas ta ka parfüümi "l'Interdit".
Lisaks Audrey Hepburnile kandsid tema loomingut sellised moeikoonid nagu Grace Kelly, Jacqueline Kennedy Onassis, Wallis Simpson, Jane Fonda ja paljud teised.
Hubert de Givenchy suri 91-aastaselt Pariisi lähedal asuvas lossis une pealt.
Tiera

Tiera, ka Iku-Tiera Nieranpoika, on kõrvaltegelane Soome ja Karjala rahvuseeposes "Kalevala", Lemminkäise vana sõber ja sõjaseltsiline.
"Kalevala" kolmekümnendas runos külastab Põhjalasse sõjaretkele suunduv Lemminkäinen Tierat, meenutab talle vanu ühiseid sõjaretki ja kutsub endaga kaasa. Tiera haarab seinalt piigi, rõivastab end turvisesse ja kiirustab Lemminkäisega kaasa, oma perest ja vastsest naistest hoolimata. Lemminkäinen ja Tiera asuvad Põhjalasse purjetama, kuid nende lähenemist tajunud Põhjala emand saadab nende vastu kõva pakase, mis jätab nende laeva merele jäälõksu. Lemminkäinen ja Tiera jõuavad külma käes kannatades hädavaevu koju tagasi.
Tema kohta esineb ka teisendnimetusi Kuura, Tuura, Teura ja Liera.
Vallo Kalamees

Vallo Kalamees (sündinud 26. jaanuaril 1962) on eesti fotograaf ja fotograafiaõpetaja.
Ta on peamisi Tartu Kõrgema Kunstikooli fotoosakonna asutajaid.
Elulugu.
Vallo Kalamees on lõpetanud Tallinna 44. keskkooli, õppinud Tartu Riiklikus Ülikoolis eesti keelt ja kirjandust, Tallinna sidekoolis (praeguses Tallinna Polütehnikumis) fotograafiat ning toonases Lahti Polütehnikumi kunsti ja meedia koolis.
Aastatel 1985–1997 töötas ta Tartu noorte tehnikamajas fotoringi õpetajana, 1989–1991 juhtis galeriid Illegaard, 1990–1993 töötas Eesti Kirjandusmuuseumis fotograafina.
Aastatel 1992–2000 töötas ta Tartu Kunstikoolis fotograafia lektorina ja osakonnajuhatajana ning 2001–2022 Kõrgemas Kunstikoolis Pallas (mis kuni 2018. aastani kandis Tartu Kõrgema Kunstikooli nime) professori abi ja lektorina.
Isiklikku.
Vallo Kalamehe isa on mükoloog Kuulo Kalamees, tema õde on Külli Kalamees-Pani.
Narva United FC

Narva United FC on Eesti jalgpalliklubi, mis tegutseb Narvas. Klubi osaleb saali- ja rannajalgpalli meistrivõistlustel.
Velly Joonas

Velly Joonas (sündinud 9. juunil 1955 Kohtla-Järvel) on eesti soul- ja folkmuusik, õpetaja, luuletaja ja kunstnik. 
Ta on olnud isetegevuslaste ansambli Vstretša liige. Ta on kirjutatud ligi 300 laulu, avaldanud 30 luulekogu ja tema õlimaale on eksponeeritud galeriides.
2015. aastal avaldas plaadifirma Frotee Joonase 1980. aastate algul salvestatud laulu "Stopp, seisku aeg!", mis on kogunud rahvusvahelist tähelepanu. Laulu on YouTube'is kuulatud enam kui 3 miljonit korda. See on kaver ABBA laulja Anni-Frid Lyngstadi laulust "I See Red".
Fööniks (restoran)

Fööniks (varasema nimega Kaevur) oli restoran Ida-Viru maakonnas Jõhvis. 
Restoran avati 1950.
Restorani viimane omanik oli OÜ Andliti.
Aeglane meedia

Aeglane meedia on meediatarbimise ja sisuloome põhimõte ning liikumine infoühiskonnas, mis seab esiplaanile põhjalikult läbitöötatud ning laialdaselt kättesaadava sisu ning vastandub sellega tähelepanule orienteeritud kiirele meediale, mille tüüpilisteks esindajateks on uudisteportaalid ja sotsiaalvõrgustikud.
Aeglase meedia manifesti koostasid Benedikt Köhler, Sabria David ja Jörg Blumtritt 2. jaanuaril 2010 saksa keeles ning praeguseks on see Aeglase meedia instituudi lehel avaldatud kokku üheksas keeles, liikumine on leidnud instituudi meediamonitooringu andmetel vastukaja 33 riigis üle maailma. Manifestist on olemas ka lühiversioon.
2017. aasta alguse tagasivaates kasutas liikumise algataja Jörg Blumtritt aeglase meedia ühiskondliku rolli selgitamiseks kiirtoidu ja aeglase toidu vastandust ning deklareeris, et järgnev aasta tuleb aeglase meedia aasta: "Erinevalt viimase kümne aasta kiirtoidumeediast on aeglane meedia sisuline kontseptsioon, mis seisab vastu loobumisele poliitilisest ja ühiskondlikust vastutusest ega luba meediat määratleda pelgalt tehnoloogilise platvormina."
Eestis on räägitud peamiselt "aeglasest ajakirjandusest" ning ainuke ajakirjandusväljaanne, mis end otseselt "aeglase meediaga" seostab, on Edasi.org.
Aeglase meedia manifesti autor Sabia David andis 2010. aastal hinnangu, et Vikipeedial on tugev aeglase meedia potentsiaal, sest see tegeleb manifesti 14 punktist otseselt kaheksaga. Vikipeediat on "aeglaseks meediaks" nimetanud Wikimedia Eesti juhatuse liige Märt Põder, kes osutab artiklite aeglasele valmimisele eri autorite koostöös, nende relevantsuse säilimisele ajas ning kelle meelest ongi Vikipeediale edu toonud selle "radikaalselt avatud, kuid aeglane, robustne ja küllatki tülikas tõe poole liikumise protsess".
Lõõtspilli tänav

Lõõtspilli tänav on tänav Rakvere linna idaosas Roodevälja linnaosas. 
Lõuna-põhjasuunaline Lõõtspilli tänav on 230 m pikkune. See saab alguse Rakvere sissesõidu ringteelt, ristub seejärel lääne poolt Parmupilli tänavaga ja lõpeb Vaala keskusest põhja pool Suupilli tänava ringteega. Kaugus Rakvere keskväljakust – Turu platsist – on linnulennult 1,3 km. 
Tänav on rajatud Vaala keskusele, mis on kaubanduskeskus, peamiseks juurdesõiduteeks 2008. aastal. Lisaks Vaala keskuse hoonele ja parklale asub tänava ääres autopesula.
Endel Leibak

Endel Leibak (15. juuni 1921 Türi – 2. veebruar 1999 Tallinn) oli eesti kirjastustegelane.
Ta oli kirjastuse Valgus vanemtoimetaja, hiljem teaduslik toimetaja. Korraldas kooliõpikute kirjastamist.
Ta on maetud Liiva kalmistule.
Miguel Ramón Morales

Miguel Ramón Morales (1787 Guatemala – 1855 Nicaragua) oli Nicaragua poliitik, aastail 1847 Nicaragua ülemdirektori kohusetäitja.
Kui José León Sandoval riigipea kohustest lahkus, kandideeris uueks riigipeaks José María Guerrero. Tal ei õnnestunud aga parlamendis saada konstitutsioonis nõutavat 2/3 häälteenamust ja nii määras parlament riigipea kohusetäitjaks konservatiivsete vaadetega Moralesi. 6. aprillil saavutas Guerrero siiski nõutava häältehulga ja astus ise ametisse. Oma lühikese ametiaja vältel jõudis Morales siiski anda Masayale linnaõigused.
Aastal 1854 sai Moralesist Matagalpa departemangu juht.
Alfenus Varus

Alfenus Varus (u 39 eKr või 46 eKr Cremona – 9 pKr) oli Vana-Rooma jurist, kirjanik ja väejuht, kes võis põlvneda Publiuse perekonnast. 
Ta oli Servius Sulpicius Rufuse õpilane ja ainus Serviuse õpilane, keda on mainitud Digestides.
Alfenus Varusest on teada õpetaja Helenius Acroni säilinud lugude kaudu Horatiuse (Quintus Horatius Flaccuse, Rooma lüürilise luuletaja) märkustes satiiride kohta. Oletatakse, et Horatiuse teoses nimetatud advokaat Alfenus Vafer oli Cremonast pärit juuksur või jalatsikaupmees, kes läks Rooma, sai Serviuse õpilaseks ning soovis saada konsuliks ja austatud avalike matustega.
Pomponiuse teoste säilinud katkendites on väidetud, et Varus saavutas konsuli staatuse, kuid leidis, et muud faktid tema kohta ei pruugi tõesed olla. Pomponius leidis, et Publius Alfenus Varus, kes töötas konsulina, võis olla küll juristi poeg, kuid ta ei pidanud usaldusväärseks teisi Horatiuse esitatud väiteid Alfenus Varuse kohta. Faktid, et Alfenus on põline cremonalane, ta on olnud Serviuse õpilane, jurist ning konsul, ühtivad kõikides säilinud teostes.
Alfenus Varus oli ka sõjaohvitser ja Rooma väejuht, mida kinnitab asjaolu, et teda edutati oma elu hilisemal perioodil väejuhi positsioonile. 
Alfenus Varus sai 9 pKr Teutoburgi metsas Arminiuse juhitud germaanlaste väelt lüüa, tema 3 leegioni hukkusid ning Varus tappis enda. Varuse lüüasaamise tagajärjel kaotas Rooma oma Reini-tagused valdused.
Teosed.
Alfenus Varus oli silmapaistev jurist: ta koostas 40 Digestide teost (nn tellitud teesid). Esimeses raamatus tsiteeriti Labelit, 34. raamatus Gelli, 39. raamatus Paulust, teised tsitaadid on 2. ja 3. sajandi juristide omad ilma kindla päritoluta. Säilinud on Justinianuse samanimelisest teosest 70 väljavõtet, mis on varaseimad sidusad juriidilised tekstid.
Viidates enda ja oma õpetaja Serviuse arvamusele, kasutas Alfenus oma teadmisi õiguslikes olukordades. Ta analüüsis juhtumeid, milles temaga konsulteeriti, üksikasjalikumalt kui teised advokaadid.
Alfenuse Digestidest, mida peetakse vanimaks Rooma jurisprudentsi teoseks, on säilinud 54 väljavõtet, kuid on ka arvatud, et Alfenus võis olla kõigest Serviuse teoste toimetaja. Säilinud Alfenuse Digestide fragmentidest ilmneb, et Alfenus tundis hästi kreeka keelt, kuna katkendid on kirjutatud puhta ja selge stiiliga. Digestides ilmunud kanded näitavad, et Alfenuse jaoks ei olnud võõrad ka arutelud filosoofidega. Aulus Gelliuse sõnul tundis Alfenus huvi antiigiga seotud teemade vastu; Gellius tsiteerib lõiget oma Digesti 34. raamatust, milles Alfenus mainib roomlaste ja kartaagolaste vahelise lepingu tingimusi. Alfenusele viitavad sageli ka hilisemad juristid. Pandekti fragmendid on võetud Digestide 2.–8. raamatust, mis on saadud juristi Julius Paulus Prudentissimuselt. Kogu Digestide arv selgub Florentine indeksist; Gelliuse lõigus tsiteeritakse 34. raamatut ja Pauluse lõigus on viidatud 49. raamatule. See, kas Pauluse epitoom on läinud kaugemale 8. raamatust või mitte, on teadmata.
Desmos

Desmos on täiustatud veebigraafikakalkulaator, mida rakendatakse brauseritele ja äpivahenditele. Alates 2012. aasta septembrist oli Desmos saanud Kapor Capitalilt, Learn Capitalist, Kindler Capitalist, Elm Street Ventures'ist ja Google Ventures'ist umbes 1 miljon USA dollarit.
Desmose veebikalkulaatori abil saab kiirelt ja mugavalt konstrueerida funktsiooni graafikuid kas valemi, parameetri või punktide järgi. Funktsioone saab esitada ilmutatud ja ilmutamata kujul. On võimalik sisestada liht- ja liitfunktsioone, enamus matemaatilisi funktsioone, sh. hüperboloidseid funktsioone.
Graafikuid saab esitada erinevates koordinaatsüsteemides, sh poolaarkoordinaatides; saab muuta graafikute mastaapi, on võimalus suurendada või teha väiksemaks kas kogu graafik või selle osa, graafikuid saab piirata. Graafikul saab märkida punkte. Parameetreid saab sisestada tabeli väärtustena. Kalkulaator arvutab kõik vajalikud väärtused, näiteks leiab funktsiooni minimaalse või maksimaalse punktide koordinaate, ekstreemumite koordinaate, joonte lõikepunkte. 
Kalkulaator sisaldab lisaks võrrandite ja võrratuste graafilise lahendamisele ka loendeid, krüpte, regressioone, interaktiivseid muutujaid, kahte tüüpi graafikuvõrke. Samuti arvutivõimalusi, mida sisaldavad tavaliselt paljud programmeeritavad kalkulaatorid.
Kasutajad saavad luua kontosid ja salvestada loodud graafikuid, printida ja saata e-aadressile. Õpetajate konto abil saab luua klassiruumi tegevusmoodulid. 
Uute kasutajate õpetamiseks on eelnevalt programmeeritud 35 näidisgraafikut.
Desmos on kasutatav mitmes keeles.
Diane Arbus

Diane Arbus (neiupõlvenimega Diane Nemerov; 14. märts 1923 New York – 26. juuli 1971 New York) oli USA fotograaf, kes sai tuntuks must-valgete fotodega, millel on portreteeritud marginaliseeritud ja ebaharilikke inimesi.
Diane Arbus leidis pildistatavaid New Yorgi tänavatelt ning ta tituleeriti "friikide fotograafiks". Teda võib pidada teisitimõtlejast antropoloogiks, kes fotografeeris perekondi ja paarikesi, transvestiite, hiiglasi, kääbuseid, homoseksuaale, tsirkuse "friike" ja teisi inimesi, keda üldine avalikkus pidas sürreaalseteks või inetuteks tegelasteks. Ta on öelnud: 
"Ma olen alati arvanud, et fotograafia on siivutu tegevus, seetõttu see mulle meeldiski, ja kui ma seda esimest korda tegin, tundus see väga perversne." 
Elukäik.
Arbus sündis Diane Nemerovina jõukas peres. Tema vanemad David Nemerov ja Gertrude Russek Nemerov pidasid New Yorgi Fifth Avenuel kuulsat Russeksi kaubamaja. Majanduslik heaolu võimaldas Arbusel tegeleda kunstidega juba varajasest east peale. Diane abiellus 18-aastaselt Allan Arbusega, kes oli lootustandev moefotograaf, ning üheskoos asutasid nad 1946. aastal moefotograafia stuudio. Paaril sündis kaks tütart, Doon (s. 1945) ja Amy (s. 1954). Diane ja Allan läksid lahku 1957. aastal, ehkki lahutasid abielu ametlikult alles 1969. aastal, kuid jäid tütarde heaolu nimel lähedasteks kuni Diane'i surmani 1971. aastal. 
Fotograafikarjäär.
Diane sai oma esimese fotokaamera kingituseks abikaasalt veidi pärast abiellumist. Nad külastasid 1941. aastal Alfred Stieglitzi galeriid, kus olid üleval fototeosed kuulsatelt fotograafidelt nagu Mathew Brady, Paul Strand ja Eugène Atget. Nende ühine fotograafiahuvi viis ärilise koostööni ning nad hakkasid Diane’i isa kaubamaja tarbeks tegema reklaamfotosid. Pärast Teise maailmasõja lõppu asutasid nad ühise fotostuudio Diane &amp; Allan Arbus. Diane töötas välja fotode ideed ning Allan sättis valgustuse, vajutas päästikule, ilmutas filmi ja lasi fotod printida. Abikaasade äri kujunes edukaks ning nad tegid koostööd sellise mõjukate ajakirjadega nagu Vogue, Glamour ja Harper’s Bazaar.
Pärast kümmet aastat pööras Arbus kommertsfotograafiale selja ning pühendus edaspidi vaid fotokunstile. Tavatööst loobumise järel keskendus Diane Arbus "teistsuguse" otsinguile üheskoos fotokaameraga Rolleiflex, produtseerides ruudukujulisi formaate, mis kujunesid tema signatuuriks. 1960. aastal avaldas ajakiri Esquire Diane Arbuse esimese fotoessee ning 1963. ja 1966. aastal oli fotograaf Guggenheimi muuseumi stipendiaat.
Diane Arbus omandas fotodokumentalistika tehnika päriselu subjektide portreteerimiseks nende loomulikus keskkonnas. Samas oli tulemus alati isikupärane ja ainult temale omane. Arbus leidis kütkestavust ja ilu ebatavalistes isikutes ning jäädvustas neid, keda üldiselt peeti sobimatuks kaamerale poseerimiseks. Diane Arbus saavutas portreteeritavatega isikliku kontakti ning külastas neid tihtipeale nende kodus või veetis pildistatavatega tunde, enne kui sobiva ülesvõtte sai.
Päästeliit

Päästeliit on Eesti vabatahtlike päästeorganisatsioonide eraõiguslik ühendus (MTÜ), mis asutati 22. jaanuaril 2010 Tallinnas. Päästeliidu liikmed on Eestis tegutsevad juriidilised isikud, kes tegelevad ennetus- või päästetöödega. Päästeliidu peaeesmärgiks on oma liikmete huvide esindamine suhtluses erasektori ja riiklike partneritega. Päästeliidu liikmete peamine huvi on turvalise elukeskkonna loomine kogukondades üle Eesti.
Juhtimine.
Päästeliidu igapäevast tegevust korraldab juhatuse esimees, strateegiat seab nõukogu. Päästeliidu nõukogu on valitud printsiibil, et igast Eesti piirkonnast esindab vabatahtlikke üks nõukogu liige, kaks liiget esindavad üle-eestilise tegevuspiirkonnaga liikmeid, üks liige esindab merepäästjaid ning üks nõukogu liige on Päästeliidu auliikme, esimesest Eesti Vabariigist pärit ajaloolise järjepidevuse säilitaja – Eesti Tuletõrjeliidu – esindaja. Lisaks on nõukogus üks liige arvukate Eesti saarte esindajaks.
Partnerid.
Päästeliidu partnerid on
Lisaks sellele hulk eratoetajaid, keda käsitletakse Päästeliidu sponsoritena.
Rahastus.
Päästeliit saab raha järgmistest allikatest:
Päästeliidu suveräänsuse tagamiseks ja jätkusuutlikuks arenguks on vähenenud riiklike toetuste osa ning kasvanud sponsorite panus.
Luna (kosmoseprogramm)

Luna oli aastatel 1958–1977 Nõukogude Liidu Kuule saadetavate kosmoseaparaatide programm ("Luna" on vene keeles 'kuu').