Taktika

Sõjaline taktika on lahingu ettevalmistamise ja läbiviimise teooria ning praktika, mida rakendatakse ellu läbi allüksuste, üksuste ja kõrgemate väekoondiste. Tänapäeval on sõjaline taktika kõige madalam kolmest planeerimise tasemest, millest teised kaks on strateegiline ja operatiivne tasand.
Strateegia on kogum ideesid, mida rakendavad sõjalised organisatsioonid, et saavutada soovitud strateegilisi eesmärke. See käsitleb kampaaniate planeerimist ja läbiviimist, jõudude liikumist ja paigutust ning vaenlase petmist. Operatiivtasand sõjas esindab käskude tasandit, mis koordineerib taktikalisi detaile üldiste strateegiliste eesmärkidega. Strateegiline tasand erineb taktikalisest sellega, et strateegia viitab rahva sõjalise võimekuse hõivamisele läbi kõrge taseme ja pikaajalise planeerimise ning arendamise ja hankimisega, et garanteerida turvalisus või võit. Taktikat kasutatakse aga selleks, et kindlustada eesmärgid, mis on defineeritud osana sõjalisest strateegiast, eriti meetodid, kus mehed, varustus, õhuvägi, laevad ja relvad on kasutusel ning suunatud vaenlase vastu. Rahvakeeli: taktikalised otsused tehakse, et saavutada suurimat kohest väärtust ja strateegilised otsused tehakse saavutamaks suurimat üleüldist väärtust, sõltumata taktikalise otsuse kohestest tulemustest.
Sõjaline taktika on ühtlasi nii kunst kui ka teadus. See vastab küsimusele, kuidas kõige paremini jõude positsioneerida ja kasutada. Mõned tavad ei ole muutunud sõjapidamise algusest: varitsused, luuretegevuse läbiviimine, kaitsevahendite ja takistuste loomine ning kasutamine, flankeerimine jne. Kadunud pole ka soov kasutada maastiku eelise saamiseks. Kõrgustikud, jõed, sood ja looduslik varje – neid kõiki saab kasutada mitmel moel. Enne 19. sajandit olid paljud sõjalised taktikad piiratud puhtalt lahinguväljal toimuvaga. Näiteks, kuidas manööverdada üksustega lahingu ajal avatud maastikul. Tänapäeval on aga loodud taktika väga mitmesuguste situatsioonide jaoks, näiteks kuidas kindlustada mõnda ruumi hoones.
Tehnoloogilised võimalused ja sotsiaalsed tingimused muutuvad pidevalt. Olgu need Vana-Kreeka hopliidid, Rooma leegionärid, keskaja rüütlid, Hiina ammukütid või näiteks Briti sõdurid Ameerika revolutsiooni ajal. Igaühte neist piirasid nende relvastuse ja logistika pakutavad võimalused ning üldised sotsiaalsed tingimused. Igaüks neist gruppidest kasutas lahinguvälja erinevalt, kuid neil oli seejuures üks eesmärk – tagada võit. Esimene maailmasõda muutis mitmes aspektis ulatuslikult taktika kasutamist kuna tehnoloogia areng muutis paljud eelnevad taktikalised lähenemised kasutuks. 
Kuna taktikad on erinevad nt infosõjas, meresõjas, psühholoogilises sõjas, tuumasõjas või õiglases sõjas ning on nt ratsaväe taktika jms, siis on selles artiklis järgnev pigem jalaväe taktika kohta.
Juhtimine.
Juhtimine on protsess, kus väejuht kasutab käsuõigust (kas täielikku käsuõigust, operatiivkäsuõigust või taktikalist käsuõigust) ning operatiiv- või taktikalist juhtimisõigust tema alluvusse määratud jõudude tegevuse korraldamiseks, suunamiseks ja koordineerimiseks.
Juhtimine algab käsuandmisega. Kui käsk on antud, siis peab tagama selle elluviimise. Komandör peab isiklikult lahinguväljale vaatama ehk ta peab lahinguplaani tehes valima sellise juhtimispunkti, kust ta näeb lahingutegevust. Vastasele peab jätma ainult halvad valikud. Näiteks, kui vastasele jääb ette miiniväli, on nad sunnitud seisma jääma. See teeb nendest aga head sihtmärgid.
Juhtimiseks on vaja informatsiooni. Näiteks peab nõudma alluvatelt ettekandeid (nt kui palju soomukeid või mitut inimest nähakse) või koguma infot ülemalt, luurelt, naabritelt või isiklikust vaatlusest. Saadud informatsiooni põhjal tehakse järeldusi ja mõeldakse, mida edasi teha ehk kuidas juhtida. Juhi puhul on oluline, et ta teeks tarku otsuseid ja oleks julge (kui langetatakse otsus, tuleb see ellu viia – tagasiteed pole).
Tuli.
Esimene ja olulisim vahend vastase hävitamiseks on tuli. See on see, millega vastast hävitatakse.
Otsetuli:
Otsetuli on tuli sihtmärgi pihta, mida sihtur näeb.
Kaudtuli: (sellega tegelevad suurtükivägi ja miinipildujad)
Kaudtuli on tuli sihtmärgi pihta, mida sihtur ei näe. See annab oluliselt suuremat mõju vastase vastu kui otsetuli, sest kaliibrid on võimsad. Otsetule juures on piiranguks see, et tulevahend peab olema väike, maskeeritud, mitte silmatorkav lahinguväljal. Tank samas kaitseb end suure soomuse ja liikuvusega. Kaudsel tulel pole reeglina suurt soomust ja selle tõttu paigutatakse see varjatud positsioonile ja sellest tulenevad jõulised kaliibrid. 
Tulel peab olema ka eesmärk. Kaudsel tulel on eesmärgiks manöövri toetamine. Näiteks vastasele peale tungides algab miinipilduja tuli, mis sunnib vastast tagasi hoidma ning samal ajal liiguvad väed edasi seni kuni tuli muutub ohtlikuks (nt 500 m enne tuld). Seejärel vahetatutakse tule andmisel väiksema kaliibri peale ja saab jälle edasi liikuda. Niimoodi toetatakse manöövrit.
Jaoülem peab pidevalt tuld juhtima, et ei oleks sellist olukorda, kus kogu vägi laseb ühe sihtmärgi pihta kui piisaks vaid ühe mehe paarist lasust. Laseb ainult see kellel laskesektoris on vastane. 
Manööver.
Manööver on jõudude rakendamine lahinguväljal, kasutades liikumist koos tule või tulevõimalusega, et saavutada vaenlasega võrreldes soodsam positsioon põhiülesande täitmiseks.
Tiibamine: tungitakse peale külje pealt ja vastane ei saa kogu oma jõudu kasutada. Selle mureks on, et see ei mõjuta kõiki. Mingi osa üksustest jääb vabaks, keegi ei ründa. See vähendab võimekust rinnet pidi, samas suurendab ründejõudu mingile osale. 
Haaramine: pealetungimanööver, mille puhul põhirünnakujõud liigub ümber või üle vaenlase peamiste kaitsepositsioonide, et hõivata ründeobjektid vaenlase tagalas ehk rünnatakse rühmituse sügavusse. Need, kes lähevad haarama ja need, kes loovad soodsat olukorda kaotavad omavahel kontakti. Tiibamises on kontakt olemas.
Taandumine': on olemas kahte sorti taandumised – planeeritud ja pealesunnitud. Pealesunnitud taandumise puhul pole muud võimalust, kui taganeda, sest vastasel juhul üksus hävitatakse. Planeeritult taandutakse aga selleks, et saavutada soodsamaid olukordi. Vastane tõmmatakse piirkonda, kus enda üksustel on vastase ees eelised. Sellega võidetakse näiteks aega.
Frontaalrünnak: pealetungimanööver, mille puhul on peamine lahingutegevus suunatud vastasvägede eesliini vastu. Plussiks on kiirus, vastane ei ole valmis rünnakuks (ja võib olla pole ise ka), aga kuna see tuleb üllatusena, siis võib rünnakut edu saata. Selle puhul võiks suured jõud koondada vastase nõrkade vastu ning väiksemad jõud vastase tugevamaid jõude tagasi hoidma.
Kaitselahing.
Kaitselahingu liigid on liikuvkaitse ja maa-alakaitse. Liikuvkaitse on maa-ala või positsiooni kaitse. Selle puhul kaasneb manöövriga tule ja maastiku ärakasutamine vastaselt initsiatiivi võtmiseks. Maa-alakaitse on kaitsva tegevuse liik, mille eesmärgiks on kindlaksmääratud aja jooksul pigem takistada vaenlase jõudude juurdepääsu teatud maa-alale, kui et hävitada vaenlast. 
Lahinguplaan.
Lahinguplaan võimaldab lahingutegevuste kiiret elluviimist. Kiirus annab kohese initsiatiivi vastaste ees ja vastane ei saa dikteerida, mis toimub. Samuti tagab lahinguplaani olemasolu tõestusmaterjali hilisemaks. Kui on olemas plaan, siis on ka mõtteselgus ehk teadmine mida teha. Ka alluvad teavad, mida nad tegema peavad, isegi juhul kui juhtimine katkeb.
Lahinguplaan peab samuti vastama küsimusele, mis saab edasi.
Plaanid kestavad tavaliselt kuni esimese kontaktini. Edasi ei kehti nad täpselt nii nagu mõeldud oli, aga üldjoones ikkagi üritatakse neid jälgida isegi, kui asjad ei lähe täpselt nii, nagu oli tahetud.
Lahinguplaani komponendid.
Olulisemad lahinguplaani komponendid on järgnevad:
Reserv.
Reserv on jõud, mida hoitakse varus selleks, et tulla toime ettenägemata olukorda või et mõjutada edaspidist lahingutegevust. See ei tohi olla hõivatud mõne teise tegevusega, peab kogu aeg valmis olema lahingusse minemiseks. Reserv on mõeldud paindlikkuse tagamiseks ja kui see läheb käiku, tuleb kohe uus moodustada.