Tartu bussiliikluse ajalugu

Bussiliiklus esimesel iseseisvusajal.
Tartus hakkasid 1922. aasta 15. augustil Tallinna ettevõtja A. Müürsepa kaks Ford T alusel ehitatud autobussi vedama reisijaid raudteejaama ja Peetri kiriku vahel. Eestis ehitatud bussikered olid avatud külgedega, veoautot meenutavad kõva katusega sõidukid, mille küljed sai viletsa ilma korral presendist kattega sulgeda.
Seejärel vedas tartlasi ehitusinsener Fromhold Kangro ettevõte, kellel oli sõlmitud Tartu Linnavalitsusega reisijateveo kontsessioonileping. 1920. aastatel sõitsid Tartus põhiliselt Ford T baasil kohapeal ehitatud keredega bussid. 1924. aasta hakkas ettevõtja August Kooki ettevõte pidama mitmeid Tartu ümbruse bussiliine. 1929. aasta juunis oli A. Kookil registreeritud Tartu Maavalitsuses kaheksa autobussi.
Bussiliikluse käivitajaks Tartus peetakse ettevõtjat Davet Simmi, kelle ettevõte sai pärast linnaliinide ülevõtmist F. Kangrolt 1920. aastate keskel Tartu linnaliinide ainsaks teenindajaks. Ettevõtja käes oli kogu Tartu reisijatevedu kuni 1932. aastani. D. Simm pani lisaks töötavale Vaksali – Peetri kiriku liinile bussid käima ka uuel, Tähe tänava liinil. 1926. a. sõitsid D. Simmi kaks uut Prantsusmaalt tellitud Berliet bussi Tartu–Võru liinil. Olles 1926. a. linnavalitsuse väljakuulutatud konkursil ainuke pakkuja, pikendas ta linnavalitsusega sõlmitud kontsessioonilepingut veel kolmeks aastaks. 
Vanade ja väikeste, tagant lahtiste Ford T alusel busside asemele ilmusid ajapikku uuemad ja mugavamad sõidukid, kuid nurisemist linnakodanike poolt esines sellele vaatamata sageli. Reisijad soovisid näha sõitmas rohkem uusi ja mugavaid autobusse. 1929. a. sõitis D. Simmi 15 autobussi Tartu linnaliinidel ja neli bussi Tartust väljuvatel maakonnaliinidel. Linnavalitsusel oli võimalik muuta olukorda paremaks kolme aasta järel, kui kuulutati välja uus konkurss liinipidaja leidmiseks. Nii nõuti 1929. a. uue konkursi tingimustes, et liinipidamise õiguse saaja peab 1932. a. lõpuks panema liine teenindama 18 uut bussi. Kuueaastane liinileping sõlmiti taas D. Simmiga, sest teisi huvilisi polnud. 
Aasta pärast uue lepingu sõlmimist oli aga D. Simm suutnud liinile tuua vaid ühe uue, nõuetele vastava autobussi. Samal ajal oli ettevõtte töökojas ehitusjärgus veel kaks uut liinisõidukit. Hoolimata mõningatest sekeldustest oli Tartu linnasisene reisijatevedu D. Simmi käes pea kümme aastat kuni ta 1932. a. kõik oma bussid ja liiniload teisele ettevõtjale, August Koogile müüs. Seni oli A. Kooki ettevõte vedanud reisijaid vaid maakonnaliinidel, nüüd lisandus ka neli bussiliini Tartu linnas. Sellega omandas A. Kook liiniload kogu Tartu linnas. D. Simm pöördus veidi hiljem veondusärisse tagasi ja temast sai A. Kooki ettevõtte osanik. 
Kõigi oma busside kered ehitas A. Kook enda töökojas. 1930. aastaks oli tal valminud kümme bussi. Samal aastal tellis ettevõtja Saksamaalt uue Büssingi šassii, mille kere ehitati omaniku näpunäidete kohaselt valmis kõigest kolme kuuga. 33-kohalise bussi istmed olid kaetud pruuni kunstnahaga ja lagi polstriga, bussi salong oli ventileeritav. Tema veondusäri kasvas 1930. aastate lõpuks Lõuna-Eesti suurimaks bussiettevõtteks. 
1934. a. suvel valmis osaühingu Mootor uue buldog-tüüpi bussi eeskujul luksusbuss, 32-kohaline 60 hj Scania-Vabis. 1935. a. juunis valmis A. Koogi töökojas neli uut 32-kohalist bussi Scania-Vabis ning paar aastat hiljem Tartu esimene diiselbuss, mis oli koguni 45-kohaline. Viimane oli mõeldud teenindama esmajoones suvitushooaja liine Tartu–Pärnu ja Tartu–Narva-Jõesuu. 1936. a. otsustas Tartu Linnavalitsus võtta bussiliinid linnale üle, kuid see jäi teostamata, kuna linnal polnud raha uute busside soetamiseks. 
1937. a. aprillis alustas Tartus linnaliinide lepingulise teenindajana firma Valter Rosenberg  &amp; Ko. Uude bussiettevõttesse läks tööle palju August Koogi firma bussijuhte ja konduktoreid. 1938. a. sügisel valmisid  Riia ja Filosoofi tänava nurgal firma kontor ja garaažihoone. Reisijaid pandi vedama kolm uut, 26 istekohaga Mercedes-Benz veoauto šassiil ehitatud bussi. Järgneva kuu jooksul hakkas regulaarliine teenindama veel 3–4 samasugust autobussi. 1938. a. osteti juurde veel 15 uut Mercede-Benz šassiid, millele ehitati bussikered Viljandis. Valter Rosenbergi ettevõtte vedas tartlasi kuni ettevõtte natsionaliseerimiseni 1940. a. Tartu linnas teenindas sõjaeelsetel aastatel liiniliiklust ligi 50 autobussi. 
Bussiliiklus Teise maailmasõja ajal.
Aprillis 1941. a. koondati kõik Tartus asunud autoremondiettevõtted ja keretöökojad üheks riiklikuks autoremonditöökojaks. Kõik veoautod ja bussid natsionaliseeriti ning nende baasil moodustati kaks riiklikku transpordiettevõtet – bussipark Rool ja veoautopark Sidur. 
Sama aasta juulis purustas sakslaste eest taganev punaarmee suure osa Tartu linnast. Varemeiks muutus ka enamik remonditöökodade hoonetest ning kaasa võeti suur osa veoauto- ja bussipargist. Sakslased omakorda rekvireerisid suurema osa veel liikumisvõimelistest veoautodest ja bussidest, puutumata jäid vaid remondis olevad masinad. 
1944. a. augustis hakkasid nõukogude võimuorganid end kehtestama ka Tartu linnas. Eestis moodustati Autotranspordi Peavalitsus, millele hakkasid alluma autobaasid suuremates linnades. Tartus koondati sõjast alles jäänud sõidukid, autojuhid ja remonditöölised  kokku Autotranspordibaasi nr. 4. Sõidukiparki täiendati mitme Köningsbergist pärit trofeemasinaga, mis olid jäänud sinna 1945. a. mais sõjategevuse lõppedes. Pärast sõja lõppu kuulus Tartu autobaasi koosseisu kokku kõigest 16 veoautot ja autobussi. 
Remonditavate busside ja veoautode nimekiri oli kirju. Suurem osa nendest olid enne Teist maailmasõda toodetud eri marki trofeesõidukid. Puudus igasugune varuosade saamise võimalus, mistõttu kasutati ka sõiduks kõlbmatute autode osi. Sõidukite liikuma panemiseks kombineeriti omavahel ka eri marki autode koosteosasid. 
1946. a. pandi Tartu linnaliine teenindama kolm nõukogude päritolu sõjaeelset ZIS-16 autobussi, paar muud bussi ja mõned reisijate veoks kohandatud veoautod, kokku 12 reisijateveoks sobivat sõidukit.