Uusküla II kalme

 
Uusküla II kalme on kivikalme Uuskülas Haljala vallas Lääne-Virumaal. See on täielikult läbi uuritud ja rekonstrueeritud tarandkalme, mis koosneb kahest tarandist, millest üks on ruudukujuline ja suurem (tarand A) ning teine on hiljem edelaküljele juurde ehitatud ja kitsam (tarand B). Kalme on dateeritud eelrooma rauaaega (500 e.m.a – 50 m.a.j), kuid seda kasutati ka 7.–9. sajandil m.a.j. Kalmest leiti kokku vähemalt 27 inimese luid, potikilde, metallesemeid- ja ehteid ning kvartsitükke. Rekonstrueeritud kalme on vaatamisväärsusena avatud kõigile külastajatele.
Pärast kalme rekonstrueerimist korraldati 2005. aastal selles üks arheoloogiline eksperiment, mille eesmärk oli uurida, kuidas surnukeha keskkond mõjutab lagunemisprotsessi ning kuidas lagunemisprotsess mõjutab pinnast ja keskkonda surnukeha ümber. Eksperimendi raames maeti B-tarandi edelamüüri vastu noor siga koos hauapanustega.
Asukoht.
Uusküla II kivikalme paikneb Uusküla ulatusliku ribapõllusüsteemi ja asulakoha lähedal. Kalme paikneb Uusküla majadest ∼700 m põhja pool ning asetseb Naanu talu territooriumil, Võhma ja Ilumäe vahelt Uuskülla viivast teest paarsada meetrit läänes. Kalmest põhjaedela poole jääb Uusküla I kalme ning mõlemad kalmed paiknevad Uusküla ribapõllusüsteemi põhjaloodepoolsel serval.
Uurimislugu.
Uusküla II kalme kaevamiseni viisid kalmetele lähedal asuvad Uusküla fossiilsed põllud, mida hakati kaardistama ja lähemalt uurima 1996. aastal. Põldudelt tehtud söeproovid dateerisid põllud ajavahemikku ∼900–1250 m.a.j. Selle teadmise alusel oletati, et põldude ääres paiknevad kalmed on hilisrauaajast pärinevad kivivarekalmed ning et tegu on ühtse muinasaja lõpu ja ajaloolise aja alguse muististe kompleksiga, mis koosneb põldudest, asulast, rauasulatuskohast ja matmispaigast.
Kalme ise avastati 1969. aastal ja selle kohta koostati 1972. aastal mälestise pass. Aastaid enne Uusküla põldude uurimist oli arheoloog Vello Lõugas teinud ühe kalme sisse šurfi ehk prooviaugu, mille kohta märgiti vaid, et kalme paikneb Naanu talu maal, nii et pole teada, kumba kalmet ta uuris. Selle šurfti tulemusel leidis Lõugas (nõrgalt) põletatud luid ning ühe rauast karjasekeppnõela pea. 1996. aastal tegi arheoloog Valter Lang Uusküla II kivikalmesse prooviaugud, mille tulemusena leiti nii nõrgalt kui tugevalt põletatud inimluid, kuid mitte ühtegi muud eset ega savinõukildu. Leiud tundusid kinnitavat oletust, et kalme pärineb hilisrauaajast. 1998. aastal kaevati II kalmest läbi umbes kaks kolmandikku (140 m2). Hiljem selgus, et kalmes on arvatavasti kaks matmiskihti, millest üks võib kuuluda I aastatuhande lõppu e.m.a. Selle info alusel otsustati viimane kolmandik läbi kaevata, et kätte saada kogu informatsioon kalme kohta. 1999. aastal kujunes kaevandi suuruseks 60 m2.
Leiumaterjali analüüsi põhjal dateeriti Uusküla II kalme rajamine nooremasse eelrooma rauaaega. Esimesena ehitati suur ja peaaegu ruudukujuline A-tarand ning hiljem ehitati B-tarand. Täpselt pole teada tarandite rajamise ajavahe ega see, kui pika aja jooksul kalmesse algselt maeti. Leiumaterjalis puuduvate sõlgete tõttu saab järeldada, et algne matmine lõppes enne 1. sajandi II poolt m.a.j. Tuvastati, et viikingiajal või kohe enne seda, 8.–9. sajandi paiku, hakati kalmet uuesti kasutama. A-tarandi läänenurgas avastati paari meetri laiune kruusast ja rähast koosnev künkake, milles esines palju sütt, põlenud kive ja põletatud luid. Söeproovidest saadi dateeringud vahemikus 8.–12. sajand m.a.j. Põlenud pinnas koos söetükkide ja põletatud luudega võib vihjata, et sellel kohal põletati surnuid. B-tarandis leidus väga vähe sütt, kuid leitud söeproovist saadi dateering 5.–6. sajandisse m.a.j, mis ei kattu kalme vanusega. Pärast kaevamiste lõppu taastati kalme sellisena, nagu see võis välja näha enne matmiste lõppemist.
Kirjeldus.
Uusküla II kalme pikkus kirde-edela suunas oli 16 m, laius 13–14 m. Uurimise alguses oli kalme suhteliselt ebakorrapärase kuju ning ebaselgete piiridega. Kohati olid kalme lagi ja servad 50–60 cm kõrged, kohati olid servad nii madalad, et oli raske aru saada, kus on kalme piir. Kõige kõrgem oli kalme kagupoolne nurk, kus kasvas kaks kuuske, kuhu oli arvatavasti mulda ja kive juurde pandud. Kalme madalus, ebamäärased piirid ja õhuke kamarakiht tundusid kinnitama eeldust, et tegu on hilisrauaaegse kivivarekalmega. Kamarakihi all leidus tihe ning kompaktne kivilasu, mis koosnes kalme kesk- ja lõunaosas peamiselt raudkividest, põhjapoolses osas aga paeplaatidest. Pärast pealmise kivide eemaldamist selgus, et tegu on nooremast rauaajast pärit tarandkalmega. Kalme põhjapoolse küljega liitusid kaks madalat vaevumärgatavat põllupeenart ja idapoolse küljega üks laiem ja kõrgem peenar. Põllupeenrad ei ulatunud kalme alla, vaid lõppesid vastu kalmemüüre, mis tähendab, et põllud rajati kalmest hiljem.
Tarand A.
Tarand A oli loode-kagusuunaline. Tarandi loodemüüri pikkus oli 8,7 m, edelamüüri pikkus 9,1 m, kagumüüri pikkus 8,4 m ja kirdemüüri pikkus 9,4 m. See on siiani suurim Eestis kaevatud üksiktarand. Kõik müürid paiknesid sirge küljega väljapoole ning koosnesid raudkividest vundamendist ja sellele laotud paeplaatidest. Sellel tarandil paiknesid raudkivid kolmes paralleelses reas ning nende pealsed paeplaadid olid vajunud mitte ainult väljapoole, vaid ka sissepoole. Mõlemad nähtused on Eesti tarandkalmete juures haruldased. On kalmeid, kus leidub kahekordsete raudkiviridadega tarandimüüre, kuid kolmekordne on siiani vaid Uusküla II kalme A-tarandile iseloomulik. Tarandimüüride vajumine sissepoole näitab kivitäidise puudumist müürilähedases vööndis. Selle seletuseks võib olla, et kalme hüljati enne, kui sellesse matmine oleks kasvatanud kivitäidise piisavalt kõrgeks. Uusküla A-tarandi puhul saab oletada, et algul rajati müürid, tarandi põhi kaeti suuremate raudkividega, seejärel hakati kalmesse tooma matuseid, mis kaeti uute kividega, peamiselt paekividega. Selle tagajärjel hakkas kalme sisetäidis järk-järgult kasvama keskosast äärte suunas. Ometi pole A-tarand lõpuni täis saanud enne B-tarandi rajamist. See näitab, et uue tarandi rajamise põhjuseks ei olnud vana tarandi täitumine. 
Tarand B.
Tarand B ehitati A-tarandi edelamüüri külge nii, et see moodustab uuele tarandile kirdemüüri. B-tarandile ehitati juurde vaid edela- ja kagumüür, loodemüür oletatavasti puudus, sest sellel ei olnud raudkividest vundamenti ning ei olnud paekividest äratuntavat müüri. Võimalik, et loodemüüri asemel oli lahtine koht sisenemiseks ja väljumiseks. B-tarandi kaks müüri olid ehitatud hooletult ja erinevalt A-tarandi müüridest kahekordsete raudkiviridadega. Kagumüür ei liitunud päris õigesti A-tarandi lõunanurgaga, vaid oli sellest veidi põhja pool. Tarandi edelamüür oli 9 m pikk ning kagumüür 2,25 m pikk, tarandi laius keskel ulatus kuni 2,7 m. Edelamüürilt olid paekivid vajunud nii väljapoole kui ka sissepoole, mis taaskord viitab kalme sisetäidise osalisele puudumisele. Tarandi põhi koosnes paesillutisest, erinevalt A-tarandi raudkividest. Kalme sisetäidiseks toodi suuri raudkive, mis olid kohati suuremad kui vundamendi raudkivid. Paekive esines vähe, mis võib olla tingitud tarandi piiratud kasutusest matmispaigana.
Leiud.
Luud.
Kalme kaevamise alguses leiti pealmise kivikatte väljapuhastamisel paar luutükki ja üks potikild. Kokku leiti mõlemast tarandist nelja indiviidi laibamatused ja 23 põletusmatust. Maetute vanuse ja soo määramine osutus keeruliseks, ent saab öelda, et maeti igasse vanuserüma kuuluvaid naisi ja mehi. 
A-tarand.
A-tarandis leiti edasisel kaevamisel palju tugevasti põletatud luid, vähemal määral nõrgalt põletatud luid ja harva põletamata luid. Põletatud luud esinesid kalmes pesadena, kuid kalmesse juurde matmine oli need pesad segamini ajanud, jättes uurijatele ebaselgeks, kus üks pesa lõppes ja teine algas. Matmiskiht puudus tarandi loode-, kagu- ja kirdemüüri lähedases vööndis ning matmiskiht oli intensiivseim tarandi keskosas, sellest osaliselt põhja pool ning edelamüüri vahetus läheduses, osaliselt ka edelamüüri peal ja müürist teisel pool. Põletamata luudest tehti kindlaks neli laibamatust, edelapoolses osas üks fragmentaarne kuueaastase lapse luustik ning põhjapoolses osas ühe noore, umbes 21–24-aastase, täiskasvanu ja kahe imiku luid. Üksikuid põletamata luid esines ka mujal.
B-tarand.
B-tarandis leiti üksnes põletusmatuseid, kus enamasti olid luud tugevasti põletatud. Luud esinesid ainult tarandi kirdepoolses servas, vastu A-tarandi edelamüüri ning selle müüri peal, millest saab järeldada, et mõlema tarandi luud kuuluvad samasse matmiskihti.
Loomaluud.
A-tarandi kagumüüri kivide vahelt avastati 2 kuni 3,5-aastase hobuse sääreluu. Luu asus edelanurgast 2,85 m kaugusel, risti müüriga ning oli asetatud sinna müüri ehitamise käigus. Kahtlemata on tegu rituaalse käitumisega, kuid selle tähendust ega eesmärki pole teada. Veel leiti ühe noore veise hambaid ja selgroolüli katkend, põrsa õlavarreluu tükk, mõned lamba või kitse luud, võrdlemisi arvukalt kanaluid, osaliselt nii jänese, eri liiki näriliste kui ka lindude luid. Jänese, näriliste ja lindude luud aga ei pruugi olla seotut kalmesse matmisega. Loomaluude väike arv näitab loomade-lindude tagasihoidlikku rolli matmiskombestikus.
Esemeleiud.
Keraamika.
Kalmest leiti kokku 358 savinõukildu, millest võimaldavad määramist 280 potikildu. Potikilde sai eristada nende pinnaviimistluse alusel. Kõige enam oli tasandatud pinnaga katkeid (158), sellest poole vähem oli tekstiilivajutistega kilde (87) ja kõige vähem oli riibitud pindadega kilde (35). Kuigi tundub, et tekstiilkeraamikat esineb antud kalmes võrreldes teiste selle uurimispiirkonna muististega palju, on see näiline, sest kõik killud pärinevad ühest nõust. Enamasti on tegu väga väikeste kildudega, mis näitab vormimiseks kasutatud savimassi halba kvaliteeti. Kõikidel nõudel oli savikoostis sarnane, kus savi koostisesse lisati peent liiva ja vähemal määral kivipurdu
Olemasolevate savinõukildude seast eristati vaid neli erinevat nõud. Nõud on üldiselt teineteisega sarnased: õlg on tugevalt kumer, kaelaosa nõgusalt sissepoole pööratud, suurim erinevus on 3. nõu roosakas-kollakashall värvus. Uusküla II kalme keraamika on sarnane teiste sama piirkonna kalmetest leitud keraamikaga. Dateerimiseks parim on 2. nõu, mis oma väljapoole pressitud serva ja tugevalt mõhkja kehaga on omapärane vanemale rauaajale.
Savinõukilde ei esinenud üle terve kalme, nagu on tavaline teistes tarandkalmetes, vaid oli koondunud B-tarandi lõunapoolsesse nurka, vahetult müüri taha ja enamasti müürivaringu alla või sisse. Ainult üksikuid potikilde leiti mujalt.
Ehted.
Peamine ehtetüüp, mis Uusküla II kalmes esines, oli rauast karjasekeppnõelad. Kokku leiti 11 eksemplari, millest vaid 2 olid terved. Nende karjasekeppnõelade keskmine pikkus oli 7–8 cm, üks vaid 5,3 cm, ning nõelade pea läbimõõt oli keskmiselt 3,3–4,2 cm. Karjasekeppnõelad on peamiselt eelrooma rauaaja ehted, kuid neid kasutati ka hilisematel sajanditel.
Kalmest leiti üks pronksist käevõru. Käevõru 3,5 mm laiune ja 2,7 mm paksune, nelinurkse ristlõikega. Ehe on deformeerunud, nii et selle algselt vastakuti otsad ulatuvad nüüd vaheliti. Tüpoloogia alusel on see käevõru arvatavasti pärit rooma rauaaja lõpust.
Veel leiti kalmest mõned pronksspiraalid. Need on lamekumera ristlõikega traadist, 38 mm pikkused ja 7 mm läbimõõduga, sageli kaunistatud klaashelmestega. Eestis ilmusid pronksspiraalid kalmetesse nooremal rooma rauaajal.
Töö- ja tarberiistad.
Arvukuselt teine suurim metallesemete liik Uusküla II kalmes olid noad. Leiti üks terve nuga ja neli katket, mis pärinesid vähemalt kahest või kolmest noast. Haruldaseks leiuks oli metallfragment, mis tõenäoliselt on pärit ketasnoast (poolkaare kujuline nuga). Sarnaseid ketasnuge on Eestis leitud kolm, kõik Virumaalt. Veel leiti nuga, mille ots oli murdunud, aga noaselg võis olla lühike, roots algab noaseljalt väikse astme kaudu, õhuke ja lai tera algab rootsult suure kumerusega. Täpsemad vasted sellele noale puuduvad. Tervena leitud nuga avastati kalme põhjapoolsest ääreveerest. Kujult läheb noa tera üle rootsuks kahe väga järsu astme kaudu. Sellise kuju poolest erineb nuga teistest eelrooma ja rooma rauaaja nugadest.
Kõige ainulaadsem leid oli 7 cm pikkune rauast labidakujuline ese. Selle labidataolise laiendi või laba mõõtmed on 3,7 × 3,2 cm. Kumeralt lõppev labaosa on lusikataoliselt kergelt nõgus ning ühtlase paksusega (3–4 mm). Vars või roots on ristkülikukujuline. Ajaloolane ja arheoloog Jüri Peets arvas, et tegu on sepatööriistade komplekti kuuluva söelabida miniatuurse variandiga. Sellised söelabidad pärinevad algselt keldi kultuuriruumist. 
Kvartsi- ja tulekivitükid.
Kalme kaevamise käigus leiti kokku 286 kvartsitükki, kus oli nii puristamata kui ka purustamisjälgedega tükke. Leitud 286. kvartsitükkist oli 210 lihtsat kildu, 52 koorikuga kildu, 17 pikemat laastu ja 2 ebakorrapärase kujuga, arvatavat kvartsnukleust. Kuuel killul oli vähemalt üks teravam serv, mis võib olla selle töötlemise tulemus. Leiti ka 3 hallikaspruuni ja hea kvaliteediga tulekivikildu, mis olid siia imporditud.
Kvartsikillud leiti kalmekivide vahelt ja nende arvukus vähenes, mida sügavamale kaevati ning kalmealuses mullakihis ei olnud peaaegu üldse kvartsi. Selle põhjal saab järeldada, et kivikalme all ei ole asulakihti, või kui oli, siis see eemaldati enne kalme rajamist ja teisaldati vähemalt osaliselt tagasi kalme vahele ja peale. On võimalik, et kvartsi purustati ka kalme ehitamise ajal mingil rituaalsel eesmärgil. Kvartsitükkide leidmise alusel saab ka oletada, et eelrooma rauaajal oli kvartsesemete tootmine ja kasutamine veel elus.
Eksperiment.
2005. aastal korraldasid usundiuurija ja religiooniarheoloog Tõnno Jonuks ning arheoloog Marge Konsa eksperimendi, mille eesmärk oli uurida, mis toimub surnukehaga pärast surma erinevates keskkondades. Eksperimendi raames korraldati avaõhumatus, kivikalmematus ja kremeerimismatus, ning kivikalmematus toimus Uusküla II kalmes. Antud eksperimendis kasutati siga, sest kodustatud seal on suurim füsioloogiline kokkulangemine inimesega, sarnane toitumine, seedesüsteem, rasvade jaotus, nahakude ja juuste kasv, hõlbustades lagunemisprotsesside terminoloogia võrdlemist ja ühtlustamist.
Uusküla II kalme B-tarandi edelamüüri vastu maeti 2005. aasta suvel noor, kuue kuu vanune siga, kes oli surnud loomulikul teel enterokoliiti ehk sooltepõletikku. Siga maeti riietatult linast pükstesse ja mähitud lõngast vaiba sisse. Lisaks oli seal pronksist käevõru jala küljes, hõbedast ning pronksist traadid koos pronksist ripatsiga kõrva küljes, rauast nuga naha peal ning riiete all, õhuke pronksist plaat kõhu alla, rauast tera selja alla ning viis saiapätsi jalgade juures. Laiba ja hauapanuste peale pandi paekiviplaadid.
Nädal aega pärast matmist oli surnukeha paistes ning tursunud ja selle juurde tulid kärbsed. Kolmandal nädalal asusid laibale putukad ja nende vastsed, kes eelistasid alasid, mis olid lõnga all. Neljandal nädalal oli surnukeha kokku varisenud, tuues nähtavale kolju ja õlavarreluu. Selleks ajaks oli kogu matusepaik kaetud musta orgaanilise jäägiga, oletatavasti vastsete toodetud toidujäägid. Kõik viis saiapätsi olid kolmandaks nädalaks kadunud ning viiendal nädalal oli näha oksüdeerimismärke nii pronksist käevõrul kui rauast noal. Märkimisväärsel kombel ei tulnud sellest matmisviisist puhtaid valgeid luid. Poolteist kuud pärast matmist oli aktiivne lagunemine lõppenud ja järel olid eelmainitud musta orgaanilise jäägiga kaetud luud.
Algne hüpotees oli, et õhukese kivikihi all, niiskuse ja tuule käes laguneb surnukeha kiiresti, jättes puhtad valged luud, kuid see ei olnud tulemus. Jõuti järelduseni, et otsene vihm on lahutamatu osa puhaste valgete luude saavutamiseks.
Eksperimendil oli üldiselt õõvastav mõju eksperimendist osavõtjatele. Osavõtjad tuvastasid lagunemisprotsessis kolm staadiumi: lagunemata, rahulik ja puhas ilme laibal; kohutav, õõvastav, räpane ja ohtlik aktiivne lagunemine; neutraalse, isegi sõbraliku ilmega puhtad valged luud.