Rolan Bõkov

 
Rolan Antonovitš Bõkov (; 12. oktoober 1929 – 6. oktoober 1998) oli Nõukogude Liidu ja Venemaa teatri- ja filminäitleja, NSV Liidu rahvakunstnik (1990), lavastaja, stsenarist ja pedagoog.
Lapsepõlv ja õpingud.
Rolan Bõkov sündis Anton Mihhailovitš Bõkovi ja Olga Matvejevna Bõkova (sündinud Sitnjakovskaja) peres, olles kahest vennast noorim. Tema elulugu ümbritseb palju müüte, sealhulgas Rolani ja tema vanemate nimede, sünniaja ja -koha kohta. Erinevad allikad väidavad, et ta sündis Moskvas, kuid Bõkov ja tema vend Geronim väitsid, et nende perekond kolis 1934. aastal Kiievist Moskvasse. Rolan Antonovitš Bõkov oli kogu oma elu jooksul ametlikult tuntud kui Roland Anatoljevitš Bõkov ja tema sünnikuupäevana märgiti 12. november, mis tema sõnul tulenes veast tema passis. Ta nimetas selle põhjuseks erinevaid asju, alustades joobes miilitsast jaoskonnas ja lõpetades omaenda tädiga, kes ajas dokumentide vormistamisel nimed ja kuupäevad segamini. Mis puudutab ebatavalist nime, siis Rolan selgitas, et tema vanemad panid talle nime Romain Rollandi järgi. 
Bõkovi isa oli Poola-Tšehhi päritolu sõjaväe- ja luureohvitser, kelle esialgne nimi oli Semjon Geronimovitš Gordanovski. Ta sõdis Esimeses maailmasõjas ja põgenedes edukalt Austria-Ungari vangistusest. Venemaa kodusõja ajal võitles ta Semjon Budjonnõi juhitud 1. ratsaväe armee koosseisus. Aastatel 1924–1926 töötas ta Tšekaas ja külastas erinevate passidega regulaarselt Saksamaad. Tema viimane koodnimi oli Anton Mihhailovitš Bõkov, mille ta võttis oma pärisnimeks. Hiljem edutati ta kõrgele ametikohale Nõukogude Liidu Kommunistlikus Parteis ja ta töötas erinevate ettevõtete tegevdirektorina.
Ka Bõkovi ema muutis oma nime Ella Matusovnast Olga Matvejevnaks. Kuigi Bõkov nimetas teda ja ta sugulasi regulaarselt ukrainlasteks, oli ta tegelikult jõuka juudi ärimehe () tütar. Ta tahtis saada näitlejaks ja lõpetas kaks kursust teatrikoolis, kuid visati sealt puudumiste tõttu välja. 
Aastatel 1937–1947 õppis Bõkov Moskva koolides. 1939. aastal liitus ta Pioneeride palee korraldatud noorte teatristuudioga, kus kohtus Aleksander Mitta, Boriss Rõtsarevi ja Igor Kvašaga. Moskva lahingu ajal evakueeriti tema perekond kolmeks aastaks Joškar-Olasse, kuigi isa otsustas Moskvasse jääda ja vabatahtlikult rindejoonele minna. 1947. aastal astus Bõkov Boriss Štšukini Kõrgemasse Teatrikolledžisse, et õppida näitlemist Vera Lvova ja Leonid Šihmatovi käe all. Enne Štšukini-nimelisse teatrikooli saamist kandideeris ta aga kolme teatrikooli veel (Kunstiteatri stuudio (MHAT), Üleliiduline Riiklik Kinematograafia Instituut (VGIK) ja GITIS), kuid ei saanud mitte ühessegi sisse.
Karjäär.
1951. aastal lõpetas Bõkov kooli, kus ta töötas pööraselt - mängis ülikooli jooksul ligi 50 rolli. Samal aastal liitus kohe Moskva Noorsooteatriga, kus töötas näitleja ja lavastajana kuni 1959. aastani. Samal ajal mängis ta ka mitmes filmis episoodilisi rolle, töötas Moskva Draamateatris näitlejana (1951–1952) ja Baumani Kultuuripalee teatristuudio juhatajana (1951–1953). Lisaks vabakutselise ajakirjanikuna erinevate lastesaadete juures Nõukogude Kesktelevisioonis ja toimetajana raadios (1953—1959). Oma näitlejadebüüdi tegi ta filmis "Julguse kool". 1957. aastal kutsus ta kokku Moskva Riiklikus Ülikoolis üliõpilasteatri, kus töötas pealavastajana kuni 1959. aastani. Ija Savvina oli üks näitlejatest, kelle ta selle töö käigus avastas. 
Aastatel 1959–1960 juhtis Bõkov Leningradi Lenini komsomoliteatrit, kuid suundus peagi kinokunsti juurde. 1959. aastal mängis ta peaosa (Akaki Akakijevitš) Aleksei Batalovi lavastatud Nikolai Gogoli loo adaptsioonis "Mantel" . Natukese aja pärast liitus ta Mosfilmiga, kus töötas järgmised 40 aastat näitleja ja filmirežissöörina. Ta mängis üle 100 rolli ja sai ülipopulaarseks komöödianäitlejaks selliste rollidega nagu Tšebakov filmist "Balzaminovi abielu" (1964), Barmalei filmist "Aybolit-66" ja Skomorokh filmist "Andrei Rubljov" (mõlemad 1966). Samuti Ivan Karjakin filmist "Kaks seltsimeest teenisid" (1968), Petrõkin filmist "Suur koolivaheaeg" (1973), kass Basilio filmist "Buratino seiklused" (1975), isa Fjodor filmist "Kaksteist tooli" (1976) jt. 
Filmirežissöörina sai ta tuntuks eksperimentaalsete laste- ja koguperefilmide poolest. Tema kuulsaimate tööde hulgas on "Seitse lapsehoidjat" (1962), "Aybolit-66" (1966), "Tähelepanu, kilpkonn!" (1970) ja "Hernehirmutis" (1983). Tema filme seostatakse üldiselt postmodernismiga, sest need on segu erinevatest stiilidest ja žanritest. Need sisaldavad näiteks draama- ja muusikanumbreid ning neljanda seina lõhkumist. 1984. aastal ilmunud ootamatult sünge "Scarecrow" muutus eriti vastuoluliseks ja sai palju avalikku kriitikat; mõned nõudsid selle keelustamist. Bõkov elas selle käigus üle südameataki. Ometi pälvis ta 1986. aastal NSV Liidu riikliku preemia selle filmi eest. 
Bõkov töötas ka õpetajana Kõrgematel Stsenaristide ja Režissööride Kursustel. Aastatel 1986–1990 töötas ta NSV Liidu Kinematograafia Liidu sekretärina. Ta oli ka Nika organisatsiooni liige.
Aastatel 1989–1992 juhtis ta ka Üleliidulist Laste ja Noorte Kino- ja Telekeskust. 1992. aastal lõi ta endanimelise fondi (tuntud ka kui Rahvusvaheline Laste- ja Noortefilmi Arendamise Fond) ja juhtis seda. 1994. aastal Vladislav Listjevile antud intervjuu ajaks oli toodetud 64 filmi, mis pälvisid mitmeid rahvusvahelisi auhindu. Ühtegi nendest filmidest ei näidatud aga Venemaa kinodes, kuna uus juhtkond pidas neid mittekasumlikeks. 
Alates 1989. aastast oli Bõkov seotud Venemaa poliitilise eluga. Aastatel 1989–1991 oli ta Nõukogude Liidu Rahvasaadikute Kongressi liige. 1995. aasta parlamendivalimistel juhtis ta koos Irina Khakamada ja Vladimir Džanibekoviga liberaalset valitsusmeelset Ühise Asja erakonda. Ühel hetkel töötas ta ka abipanga presidendina. 
1996. aastal diagnoositi Bõkovil kopsuvähk ja ta elas üle operatsiooni. Ta suri kaks aastat hiljem tromboosi tagajärjel ja maeti Novodevitši kalmistule. 
Isiklikku.
Bõkovi esimene abikaasa oli näitleja Liidia Nikolajevna Knjazeva (1925–1987), kellega ta abiellus 1950. aastate keskel. Nad tutvusid Moskva Noorsooteatris ja veetsid koos 15 aastat. Nad adopteerisid ka lastekodust poisi, Oleg Rolanovitš Bõkovi (1958–2002), ja kasvatasid teda. Oleg mängis filmis "Hernehirmutis" väiksemat rolli ja produtseeris mitu filmi, kuid lahkus varsti pärast seda filmitööstusest. 
Teine abikaasa oli näitleja Jelena Sanajeva, tunnustatud Nõukogude näitleja Vsevolod Sanajevi tütar. Bõkov adopteeris tema poja, Pavel Sanajevi (sündinud 1969), esimesest abielust, kellest sai populaarne vene filmirežissöör ja kirjanik. Tema 1994. aastal ilmunud osaliselt autobiograafiline romaan "Matke mind põrandaliistu taha" sai riiklikuks menukiks. Bõkov esineb romaanis Toliku nime all. Raamatust tehti 2009. aastal samanimeline draamafilm, kuigi Sanajevi perekond sellega rahul ei olnud. 
Bõkov kirjutas luuletusi juba lapsepõlvest saadik ja avaldas 1994. aastal luuleraamatu "Rolan Bõkovi luuletused", mida anti korduvalt uuesti välja. 2010. aastal avaldas tema lesk Jelena Sanajeva Bõkovi päevikute raamatu (aastatest 1945–1996), mis sisaldas palju isiklikke mõtteid koos naise kommentaaridega. 
Hilisematel aastatel väljendas Bõkov palju muret filmitööstuse ja uuema aja pärast üldiselt. Oma intervjuus Vladislav Listjevile ütles ta, et kaasaegne kino on üles ehitatud ainult raha või kuldvasika, nagu ta seda nimetas, ümber, ilma, et kunstil seal kohta oleks. "«Aastal 1984 elasin üle südamerabanduse pärast "Hernehirmutise" ilmumist; hiljuti elasin Belgia produtsentide käe all 10-minutilise lühifilmi tootmisel üle insuldi»" . Intervjuudes Leonid Filatovile iseloomustas ta tänapäeva kui "rikutud", "kultuuri ja moraali kokkuvarisemist" ning kaasaegset kino kui "sigaretikoni kunsti". Oma päevikutes jätkas ta neid teemasid, ennustades kolmandat maailmasõda, keskkonnakatastroofi ja maailma elanikkonna üldist "skisofreeniat". Ainsaks väljapääsuks pidas ta kultuurilist ja vaimset renessanssi. 
Seos Eestiga.
Rolan Bõkov mängis 1969. aasta filmis "Viimne reliikvia" vend Johannest ja on läbi selle läinud eesti kultuurilukku lausega "matsid jäävad matsideks". Bõkov sattus filmi seetõttu, et selle tellis üleliiduline kinokomitee, kes tahtis saada romantilist ja ajaloolist seiklusfilmi, mis teeks kassat Riiast Vladivostokini. Sel eesmärgil olid palgatud ka teised suured staarid. Filmis kõlab Bõkovi hääle asemel aga Jüri Järveti hääl.
Pärast seda mängis Bõkov veel kahes Tallinnfilmi toodetud täispikas mängufilmis. Esiteks Juhan Smuuli näidendi "Kihnu Jõnn" ainetel tehtud 1971. aasta filmis "Metskapten" episoodilist osa admiralina. Filmi režissöör oli Kalju Komissarov. Teiseks 1972. aasta filmis "Maaletulek" Koklovit. Režissööriks Kaljo Kiisk.