tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Ökosemiootika

Ökosemiootika on semiootika valdkond, mis uurib ökoloogiliste nähtustega seotud semiootilisi protsesse. Täpsemalt uuritakse ökosemiootika raames ökosüsteemide toimimist mõjutavaid märgiprotsesse, keskkonna märgilisust, looduse tõlgendusi kultuuris ja keskkonnaprobleemide semiootilisi tahke.
Ökosemiootilise vaate jaoks on keskkond semiootiline eri tasanditel ja viisidel. Füüsilisel keskkonnal nagu maapind on potentsiaal (sobimus) osaleda semiootilistes suhetes. Eri loomaliigid omistavad keskkonnale tähendusi lähtudes oma vajadustest ja omailmast. Liikide vahel jagatud kommunikatsioon moodustab ökosüsteemi informatsioonilise kihi nn. ökoloogilise koodi ja reguleerib ökosüsteemi toimimist. Inimkultuuris tähistatakse keskkonda paljudel eri viisidel, näiteks loodussümboleid esile tõstes või keskkonda kunstis ja kirjanduses kujutades. Keskkonna esitised kultuuris mõjutavad omakorda inimese tegevuse läbi keskkonda.
Ökosemiootika analüüsib nende keskkonna märgiliste tasandite vahelisi vastasmõjusid, ülekandeid ja probleeme. Ökosemiootilise analüüsi olulised mõisted on näiteks semiotsiid, sobimus (ehk võimaldus), ökoväli, ökoloogiline kood, omailma üleminek, konsortsium.
Ökosemiootika valdkond kujunes 1990. aastatel Winfried Nöthi ja Kalevi Kulli uurimistöö tulemusena. Hiljem on ökosemiootika arengusse panustanud Itaalia ökoloog Almo Farina. Alates aastast 2001 on Eestis suviti toimunud ökosemiootika suveseminarid, mida korraldavad Jakob von Uexkülli Keskus ja Tartu Ülikooli semiootika osakond. Semiootika osakonna ja Tallinna Loomaaia koostöös toimub looduskultuuri seminaride sari.
Eestis on ökosemiootikaga tegelenud Kalevi Kull, Timo Maran, Kati Lindström, Riin Magnus, Renata Sõukand jt.
Särghaua talu

Särghaua (ka Särgava, Sergava, Sergawwa, Särghavva) talu on talu Põhja-Pärnumaa vallas Kurgja külas Pärnu jõe ääres. Selle naabertaluks on Kurgja talu.
Särghaua talust on pärit kirjanik Ernst Peterson-Särgava, samuti arst prof. Viktor Särgava.
Alates 1971. aastast kuulub talu Geoloogia Instituudile (praegune TTÜ Geoloogia Instituut), kes rajas sinna oma välibaasi.
Viktor Särgava

Viktor Särgava (aastani 1935 Viktor Peterson; 4. märts 1918 Uue-Vändra vald, Pärnumaa – 31. jaanuar 1983 Tartu) oli Eesti ohvitser (lipnik) ja kõrva-kurguhaiguste arst. 
Ta oli pärit Särghaua talust. Ta lõpetas 1937 Vändra Gümnaasiumi ja 1947 Tartu Ülikooli arstina. Akadeemiliselt kuulus Eesti Üliõpilaste Seltsi. 1955. aastal kaitses Tartu Ülikoolis kandidaadiväitekirja "Audiomeetrilisi vaatlusi kuulmishäirete puhul, eriti kurtidel ja raskeltkuuljatel". 1969. aastal kaitses Tartu Ülikoolis doktoriväitekirja "Вопросы речевой аудиометрии и осциллографии речи на эстонском языке при расстройствах слуха".
1939. aastal ülendati ta sõjakooli aspirantide kursuse lõpetamisel (ratsaväe alal) lipnikuks.
1944. aastal oli ta Saksa armees (4. Eesti Piirikaitserügemendi 1. pataljonis) arst. Langes septembris 1944 vangi, oli aastatel 1944–1946 Nõukogude armee tööpataljonis.
Aastatel 1946–1959 töötas Tartu Kliinilise Haigla kõrva-, nina- ja kurguosakonnas. Aastatel 1956–1960 oli Tartu Ülikooli otorinolarüngoloogia kateedri laborant, 1960–1970 assistent. Alates 1971. aastast oli ta professor, aastast 1975 otorinolarüngoloogia ja oftalmoloogia kateedri juhataja. Ta oli ka Tartu meditsiinikooli õppejõud. 
Särgava avaldas töid kuulmishäirete ja kuulmist parandavate operatsioonide alalt.
Tobajuss Mängla

Tobajuss Mängla (ingl "Samwise Gamgee") on J. R. R. Tolkieni kolmikteose "Sõrmuste Isand" kääbikust tegelane. Ta on üks neljast Sõrmuse Vennaskonda kuuluvast kääbikust.
Taust.
Juss on Hamfast Mängla ja Bell Goodchildi noorim poeg. Jussil on veel kolm õde, Daisy, May ja Marigold, ning kaks vanemat venda, Hamson ja Halfred.
Perekond Mängla on aastakümneid olnud Bilbo Paunaste üleaaedsed. Vana Ham Mängla ehk Vanatoi on olnud oma 40 aastat Bilbo aednik. Kui Ham vanemaks jäi, usaldas ta aednikutöö Bilbo juures oma noorimale pojale Jussile.
Iseloom.
Juss on oma peremehele ustav - seda nii vana peremehe Bilbo suhtes, kui ka noore peremehe Frodo Paunaste suhtes. Ta on valmis oma noore peremehega minema või maailma otsa, ilma et ta kaebleks. Samuti on ta vapper. Tema kiindumus ja truudus Frodole viib nad mõlemad läbi raskuste ja ohtude kuni ülesande lõpuni. Samuti aitab tugevasti kaasa Jussi positiivne meel ja tahtmatus anda alla ka siis, kui olukord tundub lootusetu. See omadus mitte üksnes ei aita neil täita oma ülesannet, vaid see omadus aitab neil jääda ellu.
Juss on ka õpihimuline, oma vanemalt vennalt Hamsonilt õppis Juss ära üht-teist köiepunumisest, vana Bilbo aga õpetas Jussi lugema ja kirjutama. Jussile meeldivad vana Bilbo jutustused tema seiklustest ja tema suurimaks unistuseks on ise ühel päeval kohata haldjaid. 
Samas on Juss kahtlustav kõige uue suhtes, olgu selleks siis ebatavalised kombed nagu paadisõit või siis võõrad inimesed. Tema usaldust on väga raske võita. Jussil on ka terav kuulmine ja nägemine. Ta on väga tähelepanelik, märgates nii mõndagi, mis teistel kahe silma vahele jäänud. Samuti ei lase ta hetkekski oma peremeest silmist ning hoolitseb tema eest igati.
Massimo D'Alema

Massimo D'Alema (sündinud 20. aprillil 1949) on Itaalia poliitik. 
Ta on ka ajakirjanik ja endine Itaalia Vasakpoolse Demokraatliku Partei ("Partito Democratico di Sinistra") esimees. Ta oli Itaalia peaminister aastatel 1998–2000. Ta on olnud ka välisminister ja asepeaminister (2006–2008).
Oleg Davidovitš

Oleg Davidovitš on Valgevene päritolu Eesti kitarrist ja helirežissöör. 
2006. aastast mängib ta "rock'n'roll"'i-ansamblis Boogie Company.
Harry Buddel

Harry Buddel (12. detsember 1930 Koeru, Järvamaa – 4. märts 2008 Tallinn) oli eesti poksija ja poksitreener. 
Ta hakkas poksimisega tegelema 1948. aastal. Ta pidas kokku 136 kohtumist ja võitis neist 103.
Ta oli poolraskekaalus (kuni 79,4 kg) Eesti NSV noorte meister (1949). Ta oli kokku kolmekordne Eesti NSV meister poolraskekaalus (kuni 81 kg) aastatel 1956–1958. Ta osales 18 kohtumisel Eesti NSV koondises.
Ta sai Tööjõureservide üleliidulistelt meistrivõistlustelt poolraskekaalus (kuni 79,4 kg; alates 1951. aastast kuni 81 kg) juunioride hulgas I koha (1949) ja täiskasvanute hulgas II koha (1950 ja 1955). Ta sai üleliidulistelt meistrivõistlustelt poolraskekaalus (kuni 81 kg) IV koha (1951). 
Ta töötas hiljem kehalise kasvatuse õpetajana ja poksitreenerina Tööjõureservides kuni poksi kui spordiala kaotamiseni selles spordiseltsis 1967. aastal.
Aime Pärnakivi

Aime Pärnakivi (kuni 1937 Jurn; kuni 1956 Allikvee; 5. juulil 1935 Nuia alevik, Karksi kihelkond, Pärnumaa) on eesti bibliograaf ja spordiajaloolane.
Ta lõpetas 1954. aastal Viljandi Pedagoogilise Kooli ja 1959. aastal Tartu Riikliku Ülikooli raamatukogunduse ja bibliograafia erialal. 
Pärast seda töötas ta 1963. aastani sealsamas, esialgu laborandi, hiljem vanemlaborandina. 1963–1967 töötas ta Tartu Riikliku Ülikooli Teaduslikus Raamatukogus, algul osakonnajuhatajana, hiljem peabibliograafina. Eesti Spordimuuseumis töötas ta alates selle loomisest 1967. aastal kuni aastani 2016 mil läks pensionile.
Isiklikku.
Tema abikaasa oli jooksja Hubert Pärnakivi.
Aet Ollisaar

Aet Ollisaar (sündinud 5. juulil 1966 Tallinnas) on eesti tekstiilikunstnik.
Isiklikku.
Tema vanaema oli tekstiilikunstnik Ellen Hansen ja vanaisa eesti puidu- ja metallikunstnik ning kunstipedagoog Albert Hansen. Tema abikaasa on sisearhitekt Jaak Roosi.
Eesti Hoiupank

AS Eesti Hoiupank oli 1992–1998 Eestis tegutsenud pank.
Aktsiapank Eesti Hoiupank moodustati Eesti Panga Nõukogu 14. aprilli 1992 otsusega NSV Liidu Hoiupanga Eesti osakonna õigusjärglasena. Asutamisel märkis Eesti Hoiupanga kõik aktsiad Eesti Pank. 1992. aasta rahareformi ajal oli Hoiupangas 85% Eesti elanike hoiustest.
Mais 1993 viis Sotsiaalfond pensioni- ja toetusraha kogusummas ligi 1,8 miljardit krooni Sotsiaalpangast Hoiupanka.
19. juunil 1993 omandas Hansapank 1/3 Hoiupanga aktsiatest.
Justiitsministeerium vaidlustas Hoiupanga aktsiakapitali laiendamise ja osalise müügi Hansapangale ning esitas hagi selle tühistamiseks. Hagi esitamise motiiviks oli valitsuse seisukoht, et aktsiate müük pidanuks toimuma Erastamisagentuuri vahendusel avaliku enampakkumise teel. Valitsus loobus edasisest kohtuprotsessist 1994. aastal.
Juunis 1995 sai üheks Hoiupanga omanikuks Euroopa Rekonstruktsiooni- ja Arengupank (EBRD).
19. juunil 1996 müüs Eesti Erastamisagentuur RAS Eesti Kindlustuse 32,2 miljoni krooni eest Hoiupanga Elukindlustuse ASi Grupile. Hoiupanga osalus oli Eesti Kindlustuses 30. juuni 1997 seisuga 85,6%. 1998. aasta esimese kvartali lõpu seisuga oli Eesti Kindlustuse turuosa Eestis 25%.
1996. aasta juulis teatas Hoiupank, et ostab Iisraeli riigile kuuluvalt ettevõttelt TAAS Military Industries üles Eesti valitsuse poolt Iisraeli relvaostu rahastamiseks välja antud võlakirjad.
Septembris 1996 liitus Hoiupangaga Eesti Tööstuse ja Ehituse Kommertspank.
Detsembris 1996 müüs Hansapank 12,5% Hoiupanga aktsiatest Rootsi Swedbankile ja juuliks 1997 suurenes Swedbanki osalus 19,9%-ni.
1996. aasta lõpus asutati 40% Hoiupanga osalusega AS IMG Konsultant, mille peamised tegevusalad on maksukonsultatsioonid, maksufaktooring ja maksukoolitus.
30. septembril 1997 ostis Eesti Hoiupank Moskvas tegutseva FABA Panga.
1998. aasta jaanuaris algasid Hansapanga ja Eesti Hoiupanga ühinemisläbirääkimised. Sama aasta märtsis ostis Hoiupank Latvijas Zemes Banka. 
14. juulil 1998 lõpetati Hoiupanga tegevuslitsents ja 20. juulil 1998 tehti äriregistrisse ASi Hansapank kohta kanne ühinemisest ASiga Eesti Hoiupank, mis tähistas ühinemise juriidilist lõpuleviimist.
Toivo Nahkur

Toivo Nahkur (sündinud 5. juulil 1947 Väike-Maarja) on eesti pianist ja pedagoog, Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia professor.
Ta on pärit õpetajate perekonnast. Klaveriõpinguid alustas ta Rakvere muusikakoolis, jätkas Tallinna Muusikakeskkoolis ning seejärel Tallinna Riiklikus Konservatooriumis, kus õppis professor Bruno Luki klaveriklassis ja lõpetas 1972. aastal. Aastatel 1974–1977 täiendas Nahkur end Moskvas nimeka pianisti ja pedagoogi Maria Grinbergi juhendamisel.
Isiklikku.
Toivo Nahkuri abikaasa oli klaveripedagoog Anu Nahkur. Nende vanem tütar Ave Nieler töötab Saksamaal klaveriõpetajana, kaksikutest Hanna-Liis on viiuldaja Eesti Riiklikus Sümfooniaorkestris ja keelpillikvartetis Prezioso, Hando aga rahvusvaheliselt tunnustatud pianist.
Mirjam Peil

Elo-Mirjam Peil (neiupõlvenimega Elo-Mirjam Annist; 5. juuli 1939 Tartu – 17. september 2022 Tallinn) oli eesti kunstiteadlane ja kriitik.
Ta lõpetas 1958. aastal Tartu 2. Keskkooli, õppis aastatel 1958–1961 Tartu Kunstikoolis ja lõpetas 1967. aastal Tartu Riikliku Ülikooli kunstiajaloolasena. Ta oli üliõpilasorganisatsiooni EYS Veljesto liige.
1990–2005 oli ta Tallinna Ülikoolis kunstiajaloo lektor. Tegutses Ajakirjade Kirjastuse ajakirjas Kodukiri sisustustoimetajana.
Isiklikku.
Ta oli Linda ja August Annisti tütar. Tema õde oli ajaloolane ja arhivaar Sirje Annist.
Regionalliga

Regionalliga on Saksamaa klubijalgpalli tugevuselt neljas liiga, mis jaguneb kolmeks piirkondlikuks tsooniks.
Loksa vapp

Loksa vapp on Harju maakonnas asuva Eesti linna Loksa vapp.
Loksa vapp on kinnitatud 8. märtsil 1996. Vapi autor on Heino Prunsvelt.
Vapi kirjeldus.
Kilbi punasel taustal on kujutatud kuldset mändi, mille mõlemal küljel paiknevad kaks identset kaluripaati.
Põhjendus.
Vapil kujutatud rannamänd sümboliseerib linna asukohta mere (Hara lahe) ääres, sealset kuldset liivaranda ja seda piiravat männimetsa koos puhta vee ja õhuga (suurepäraseid elamis- ja puhkamisvõimalusi).
Kuldsed kaluripaadid peaksid näitama, et Loksa elanikkond on alati tegelnud kalapüügi, laevaehituse ja kaubaveoga.
Kilbipõhja punane värvus sümboliseerib nii Loksa kuuluvust Harju maakonda, kui linna kunagist kuulsat tellisetööstust ning Loksa ümbruskonna ajaloolist ja linna praegust sidet Taaniga (Taani hindamisraamat, taani munkade klooster, Loksa Laevatehase AS).
SMART Technologies

SMART Technologies ULC. on Kanada ettevõte, mis tegeleb interaktiivsete toodete loomisega.
Ettevõtte tuntuim toode on interaktiivne puutetahvel SMART Board, mis võimaldab arvuti ja projektoriga ühendatuna jälgida arvuti ekraanil toimuvat ning seda sõrmede või spetsiaalsete kaasasolevate pliiatsite abil juhtida.
Ajalugu.
1986. aastal töötas tulevase ettevõtte kaasasutaja David Martin välja ideetoote, mis hõlmas interaktiivset tahvlit SMART Board. Samal ajal pakuti David Martinile ja Nancy Knowltonile võimalust osta LCD arendus- ja tootmisliin firmalt . Martini pidas LCD-tehnoloogiat perspektiivseks ja asus seda SMART Boardi süsteemi integreerima.
Ettevõte asutamiseni jõuti 1987. aastal. Firma alustas tegevust Ameerika Ühendriikide projektoritootja InFocuse toodete maaletoomisega Kanadas. Projektorimüügist teenitud kasum suunati SMART Boardi uurimistöösse ja arendamisse.
SMART tutvustas esimest interaktiivset tahvlit 1991. aastal. See võimaldas arvuti rakendusprogrammide puutejuhtimist ja märkmete tegemist põhilistes Microsoft Windowsi rakendusprogrammides. Ameerika Ühendriikide Patendi- ja Kaubamärgiamet väljastas SMART Boardi kohta kolm patenti. Endiselt olid menetlemisel teised selle idee patenditaotlused üle kogu maailma.
Kuna 1990. aastate alguses teadsid ja huvitusid väga vähesed interaktiivsetest tahvlitest, jäi SMART Boardi müügiedu tagasihoidlikuks. Ettevõte tegutses aktiivselt oma toote tutvustamisel ning keskendus peamiselt õpetajatele, äriinimestele ja valitsustegelastele, keda peeti põhilisteks sihtrühmadeks. Siiski viis toote vähene müügiedu firma majanduslikult ebakindlasse olukorda.
1992. aastal sõlmis SMART Technologies strateegilise koostöölepingu USA arvutihiiglase Intel Corporationiga. Koostöö tulemusena loodi ühine tootearendus ja turustamine ning Intel sai kapitaliosaluse. Kapitaliinvesteering, mille tingis varane koostöö Inteliga, aitas kiirendada nii riist- kui ka tarkvara arendustegevust. Kuigi esialgne projekt, mis tingis investeerimise vajaduse, on lõpetatud, on Intel säilitanud oma osaluse SMART Technologies ULC.-s.
Alates 1996. aastast on SMART Technologies suurendanud oma kogutulu iga järgneva aastaga vähemalt 50% ja teeninud kasumit. Ühtlaselt tugev kasvutempo on võimaldanud ettevõtmist laiendada peamiselt teenitud kasumi arvelt.
Ettevõtte seob oma tuleviku täielikult ruumitoodetega ("roomware") ning selle tehnoloogia arengusuundadest sõltub seega täielikult firma edasine käekäik.
Mart Tuisk

Mart Tuisk (ka Märt Tuisk) VR I/3 (13. detsember 1889 Elbi, Tori vald, Pärnumaa – 30. aprill 1942 Moskva) oli Eesti sõjaväelane (kolonel). 
Mart Tuisk oli Ohvitseride Keskkogu 1936. aasta juhatuse abisekretär. 
1940. aastal, peale juunipööret, vabastati kindralmajor Aleksander Jaakson tegelikust sõjaväe teenistusest ja Sõjavägede Staabi ülemaks nimetati 16. juulist 1940. aastal kolonel Mart Tuisk
Ta oli 22. Eesti Territoriaalse Laskurkorpuse staabiülem. Saadeti õppustele Venemaale Frunze-nimelisse Akadeemiasse. Ta arreteeriti 17. juulil 1941 Moskvas, hukati.
Metronoom (ansambel)

Metronoom oli 1950. aastatel Tallinnas tegutsenud džässansambel. Ansamblis mängisid Kalju Terasmaa, Uno Loop, Hillar Kareva, Teas Kipso, Samuel Saulus (pärast eelmise surma), Mart Lille, Venda Tammann. Ansamblit juhatas algul Aleksander Rjabov ja alates 1958. aastast Uno Naissoo. Tollal suurenenud koosseisus oli veel Tiit Varts ja Eri Klas. 
Metronoom esines Tallinna džässifestivalidel (1952, 1956, 1957, 1959) ja võitis hõbemedali VI Ülemaailmsel noorsoo- ja üliõpilasfestivalil Moskvas (1957).
Meloodia (plaadifirma)

Meloodia, ka Melodija (vene k. "Мелодия") oli NSV Liidu Kultuuriministeeriumi üleliiduline heliplaadifirma (21. sajandi alguses Venemaa plaadifirma), asutatud 1964. aastal. Meloodial olid stuudiod Moskvas, Leningradis, Riias (mille juures oli ka Tallinna filiaal), Vilniuses, Thbilisis, Almatõs ja Taškendis. Tehased asusid Aprelevkas, Leningradis, Riias ja Taškendis. 1980. aastate algupoolel valmistati Meloodia plaadivabrikutes aastas umbes 1200 uut heliplaati (lastikud kaasa arvatud) kogutiraažiga 190–200 miljonit.
Plaadivabriku juurde moodustati 1973. aastal ka samanimeline instrumentaalansambel, mille firma ettepanekul formeeris Georgi Garanjan.
1959. aastal avatud Tallinna Heliplaadistuudios töötas esimese helirežissöörina Heino Pedusaar.
Tiiu Varik

Tiiu Varik (sündinud 3. detsembril 1944) on eesti laulja. 
Haridus.
Tiiu Varik lõpetas 1962. aastal Tallinna Lastemuusikakooli klaveri erialal ja 1969. aastal Tallinna Muusikakooli koorijuhi erialal. 
Loominguline elukäik.
1959. aastal kutsuti ta laulusolistina Tallinna Pedagoogilise Instituudi ansamblisse Ratex, mida esialgu juhatas Aadu Birnbaum, 1961. aastast aga Tiiu vend Vello Varik. Ansamblisse kuulusid teiste hulgas Tiit Lehto ja trummar Vello Mikk. 
Järgnesid esinemised Tallinna džässifestivalidel (1960. aastal orkestriga Mickeys, 1961. aastal Mart Lille trioga), telesaadetes (esimest korda 1961. aastal Ratexiga) ja mitmesugustel kontsertidel. 
Esimene raadiolindistus sai teoks 1962. aastal (Tony Renise «Quando» Emil Laansoo ansambli ja Eesti Raadio meeskvartetiga). 
Esimesed algupärased laulud kirjutas Varikule Uno Naissoo 1962. aastal. Neist lindistati ansambliga Stuudio 8 «Kui kord selge taeva all» ja «Viimane eksam» (Heldur Karmo tekstid). Veel on Varik laulnud orkestriga Rütm, ansamblitega Metronoom, Norma ja ETV ansambliga. 
Tiiu Varik esitas laule ("Keegi", "Kui öö on nii pime", "Südamlik lugu", "Taas üksi", "Maailm läbi lauluga" jt) Eesti Televisiooni populaarses muusikasaatesarjas Horoskoop (1968–1969). Ta kirjutas ka ise laulutekste, duette laulis tihti Kalju Terasmaaga.
Muusikat õppides töötas ta lasteringide juhendajana, võimlejate ja rahvatantsijate saatjana, aastail 1969–1975 oli ta lauluõpetaja Tallinna Spordiinternaatkoolis. Aastail 1970–1975 juhendas ta Ehitajate Klubi tütarlasteansamblit Lüübik, kes tuli 1973. aastal üleliidulise estraadi- ja tsirkuseartistide konkursi laureaadiks.
1978. aastal andis toona tuntuse tipus olev Tiiu Varik oma viimase kontserdi ja otsustas seejärel lauljatee lõpetada.
Isiklikku.
Tema vanem vend on spordipedagoog ja laulja Vello Varik, teine vend oli skulptor ja kunstipedagoog Matti Varik. Tiiu Variku abikaasa oli muusik Ants Müür, tal on poeg ja tütar.
Voldemar Ojansoon

Voldemar Ojansoon (kuni 1935 Voldemar Ojanson; 20. august 1897 Pataste mõis, Kudina vald (Maarja-Magdaleena kihelkond), Tartumaa – 1942 Saratovi vangla, Venemaa) oli Eesti jurist ja diplomaat. 
Õppis alates 1917. aastast Tartu Ülikooli arstiteaduskonnas ja 1917–1923 õigusteaduskonnas. Korp! Sakala vilistlane.
Võttis osa Vabadussõjast 2. diviisi staabi kirjutajana.
Töökohad.
Eesti Vabariigi saatkond Moskvas töötas kuni 1940. aasta augustini. Pärast Eesti Vabariigi õigusvastast inkorporeerimist Nõukogude Liitu põgenes saadik August Rei Nõukogude Liidust Riia kaudu Rootsi. Saatkond likvideeriti ja selle varad võeti NKVD ja Välisasjade Rahvakomissariaadi bilanssi. Välisministeerium tegi Ojansoonile korralduse Eestisse naasta, mida ta ka tegi, sõites rongiga Tallinna koos abikaasa Margitiga. Nad lootsid, et on seega ohust pääsenud, kuid pärast Tallinna jõudmist arreteeris Voldemar Ojansooni NKVD. Pärast ülekuulamist mõistis okupeeriv riik VNFSV seaduste alusel Ojansoonile karistuse. Voldemar Ojansoon suri vangistuses Venemaal, täpne surma aeg ja koht on teadmata. Margit Ojansoon pääses järgnenud sõjakeerises Inglismaale, kus ta hiljem suri.
Pakri poolsaar

Pakri poolsaar (varasema nimega Leetse poolsaar) asub Mandri-Eesti loodeosas Põhjarannikul Pakri lahe ja Lahepere lahe vahel. 
Poolsaare tipus paikneb Pakri neem. Poolsaar on üks Põhja-Eesti lavamaa merre ulatuvatest osadest.
Pakri poolsaare pikkus on 12 km, laius kohati üle 5 km ning pindala umbes 40 km². Kõrgeim poolsaare punkt ulatub 31 m üle merepinna ja poolsaart merest lahutav klindijärsak moodustab sealse kõrgeima, Pakri panga. Pakri panga piires eristatakse mõnikord omaette ka Lahepera panka, Leetse panka, Pakerordi panka, Uuga panka ja Paldiski panka. Pakri panga suurim kõrgus on umbes 25 m üle merepinna.
Pakri poolsaarel on suuri rändrahne, sealhulgas Leetse Lodukivi ja Neosti kivikülv. Pakri poolsaare klindil avanevad allikad (Pakri poolsaare allikad).
Poolsaare saksakeelse nimekuju ("Pakerort") järgi on nime saanud ordoviitsiumi Pakerordi lade.
Pakri poolsaarel asub Paldiski linn, seal paiknevad ka Pakri tuletorn, Pakri tuulepark ja piirivalvekordon.
Pakri poolsaare lähistel Läänemeres on optilised kaablid.
Speltanisu

Speltanisu ("Triticum spelta" L.) on kõrreliste sugukonda nisu perekonda kuuluv teravili.
Speltanisust on aretatud harilik nisu ehk pehme nisu ("Triticum aestivum" L.). Speltanisu on vahepealsest unustusest jälle moodi läinud, sest sisaldab rohkelt vitamiine ja mineraale. Speltanisust valmistatud tooted on kergelt seeditavad; nende maitse meenutab pähklit.
Juliette Gréco

Juliette Gréco (; 7. veebruar 1927 Montpellier – 23. september 2020 Ramatuelle) oli prantsuse laulja ja näitleja, üks silmapaistvamaid šansooni interpreete. 
Ta oli Saksa okupatsiooni ajal mõnda aega vanglas, vastupanuliikumisega seotud ema ja õde saadeti Ravensbrücki koonduslaagrisse. Ta õppis pärast sõda näitekunsti, laulis alates 1949. aastast Pariisi kabarees "Boeuf sur le toit". Mõne aasta pärast sai laiemalt tuntuks, peale kontsertide ka filmide kaudu. Tema debüütalbum "Chante Ses Derniers Succes" ilmus 1952. aastal. Tema tuntumate laulude hulka kuuluvad muuhulgas "Soul le ciel de Paris" ja "Parlez-moi d'amour". Tema lauljakarjäär kestis kuni 80. eluaastateni. Ta lõpetas karjääri 2016. aastal pärast hüvastijätuturneed "Merci".
Aastatel 1948–2002 mängis Gréco paarikümnes filmis. Suurema osa tema filmidest jäi 1950. ja 1960. aastatesse. Ta mängis muuhulgas Jean Cocteau' filmis "Orpheus" ("Orphée"; 1950), Jean Renoiri filmis "Elena et les Hommes" (1956), Henry Kingi filmis "Ja päike tõuseb" ("The Sun Also Rises"; 1957), Otto Premingeri filmis "Bonjour Tristesse" (1958), John Hustoni filmis "The Roots of Heaven" (1958) ning Anatole Litvaki filmis "The Night of the Generals" (1967).
2016. aastal pälvis Gréco panuse eest kunstivaldkonda Prantsusmaa Kunstide ja Kirjanduse Ordeni. 2012. aastal sai ta Auleegioni ordeni komandöriks.
Gréco oli abielus kolm korda: aastatel 1953–1956 näitleja Philippe Lemaire'iga, aastatel 1966–1977 näitleja Michel Piccoliga ja aastast 1988. aastast kuni abikaasa surmani 2018. aastal pianisti Gérard Jouannestiga.
Ta esines omal ajal ka NSV Liidus, sealhulgas 1967. aastal Tallinnas.
Kontor (ansambel)

Kontor oli ETKVLi Tallinna keskuse ansambel, mis alustas tegevust Toivo Lendi eestvõttel 1981. aasta veebruaris.
Koosseis.
Ansambli eesotsas oli juba varem lauljana tuntud klahvpillimängija Jaak Jürisson (lõpetas Tallinna Riikliku Konservatooriumi heliloojana 1979. aastal) ja vokaalsolist-parodist Heino Seljamaa (lõpetas Tallinna Riikliku Konservatooriumi lavakunstikateedri 1978. aastal).
 A1 "Talv" Q. Newton / L. Miller
 A2 "Nii nagu meri ja tuul" (D. Edmunds / L. Miller
 B1 "Kuke protestilaul" P. Townsheard / H. Seljamaa
 B2 "Uni"Suri-muri"" J. Jürisson / H. Seljamaa
 B3 "I Love You" J. Jürisson / H. Seljamaa
Loksa vald

Loksa vald oli kohalik omavalitsusüksus Eestis Harju maakonnas.
Vabariigi Valitsuse 2005. aasta 30. juuli määrusega nr 152 moodustati senise Kuusalu valla ja senise Loksa valla baasil uus omavalitsusüksus Kuusalu vald. 
Vald moodustati 1992. aasta 10. septembril.
Loksa vallas oli 2004. aasta 1. jaanuari seisuga 1994 elanikku (993 meest ja 1001 naist). Valla pindala oli 222,3 km². Vallas oli 28 küla, neist suuremad Vihasoo, Suurpea ja Viinistu. Tegutses üks kool: Vihasoo lasteaed-algkool (2003. aastal 32 õpilast).
Loksa valla vapp

Loksa valla vapp on endise Eesti kohaliku omavalitsusüksuse Loksa valla vapp. 
See kinnitati 28. jaanuaril 1997. 
Vapi kirjeldus.
Sinisel kilbil on vertikaalasendis lõhepea ja keha esimene neljandik, vapi ülanurkades kaks männikäbi – kõik hõbedased.
Konservatoorium

Konservatoorium (itaalia keelest "conservatorio" – varjupaik, kloostrikool) on kõrgem (mõnel maal keskastme) muusikaõppeasutus, mis koolitab interpreete, heliloojaid, muusikateadlasi ja -pedagooge. Sageli nimetatakse muusikakõrgkooli konservatooriumi asemel akadeemiaks, instituudiks, ülikooliks või kolledžiks. 
Nimetus "konservatoorium" tuli Itaalias 16. sajandil tegutsenud vaeslaste varjupaikadest, kus hiljem hakati andma ka muusikaõpetust. 18. sajandil kujunesid konservatooriumitest muusikaõppeasutused. Juba 16. sajandil oli Napolis mitu konservatooriumi, kuigi nad olid kaugel selle õppeasutuse hilisemast olemusest. 
Konservatooriumid tänapäevases mõttes tekkisid alates 18. sajandi lõpust: Pariisis 1795, Prahas 1811, Varssavis ja Viinis 1921, Londonis 1823, Haagis 1826, Madridis 1830, Lissabonis 1833, Genfis 1836, Rio de Janeiros 1841, Leipzigis 1843. Keiserlikul Venemaal aga asutati esimene konservatoorium 1862. aastal Peterburis. Sellele järgnes peagi ka Moskva (1866). Tallinna konservatoorium asutati 1919. aastal.
Polüvinüülkloriid

Polüvinüülkloriid (lühend PVC) on lineaarse ehitusega termoplastne polümeer ja plastmaterjalina laialdaselt kasutusel. Polüvinüülkloriidi saadakse vinüülkloriidi ehk kloroeteeni ahelpolümerisatsiooni teel.
Liigid.
PVC-materjalid jagunevad jäigaks (kõvaks) ja elastseks (pehmeks) polüvinüülkloriidiks, tähised vastavalt PVC-U (inglise keeles "unplasticized") ja PVC-P ("plasticized"). Jäigast PVCst valmistatakse näiteks torusid, aknaraame, toruliitmikkke; plastifitseerivate ainetega pehmendatud PVCst näiteks kaabliisolatsiooni, põrandakatet, voolikuid, tehisnahka, pingelised laed (teqtum euro, bauf, msd) jm.
Eri liigi moodustab klooritud polüvinüülkloriid (tähis PVC-C või CPVC). PVC järelkloorimisega viiakse kloorisisaldus kuni 74 protsendini. Niisugune materjal on mehaaniliselt tugevam ja talub kõrgemat temperatuuri, nii et kõlbab ka näiteks keskküttetorude valmistamiseks.
Terviseohud.
Täielikul põlemisel (nagu see toimub PVC jäätmete tööstuslikul utiliseerimisel) moodustuvad lihtsad ohutud ühendid, nagu vesi, süsihappegaas ja vesinikkloriid. Tavalisel, harilikult mittetäielikul põletamisel aga võivad moodustuda vingugaas ja mürgised klooriühendid, näiteks fosgeen.
Elastne PVC sisaldab plastifikaatorina ftalaate, mis võivad tootest eralduda ka toatemperatuuril ja kanduda PVC-tootega (näiteks kilega) kokku puutuvatesse ainetesse ja organismi. Seepärast on keelatud niisugusest plastist mänguasjade tootmine.
Arnold Friedrich Johann Knüpffer

Arnold Friedrich Johann Knüpffer (5. juuli 1777 Juuru kirikumõis, Harjumaa – 15. oktoober 1843 Kadrina, Virumaa) oli baltisaksa päritolu Eestimaa vaimulik, rahvaluule- ja keeleuurija.
Lisaks jumalasõna kuulutamisele andis ta panuse eesti keele grammatika ja rahvaluule uurimisse. Kadrina ümbrusest kirjutas ta üles umbes 500 regivärsiteksti ja rohkesti Kalevipoja-ainelisi muistendeid. Rosenplänteri ajakirjas Beiträge avaldas ta palju ülevaateid eestlaste müütide, ajaloo, keele, rahvaluule, kooli ja muu eluolu alalt. Knüpffer rajas eesti keele tuletusõpetuse ja soovitas 1817 eesti keele grammatika aluseks võtta mitte ladina, vaid soome keele grammatika; eestikeelses luules soovitas kasutada regivärsi vormi. Ta uuris ja avaldas eesti rahvaluulet, keelt ja kombeid käsitlevaid kirjutisi. Muuhulgas tõlkis ta põhjaeesti murdesse 1832. aastal kehtestatud agenda, andes sellega aastakümneteks kuju jumalateenistuste pidamiseks.
Elulugu.
Päriolu ja haridus.
Arnold Friedrich Johann Knüpffer sündis Juuru kirikumõisas pastori Friedrich Gustav Knüpfferi ja Beata Christine Knüpfferi (sündinud Tideböhl) pojana. Tema vanaisa Arnold Johann Knüpffer oli samuti pastor.
Ta õppis Tallinna toomkoolis 1787–1794 ning aastatel 1794–1797 Jena ülikoolis teoloogiat.
Vaimuliku ja keeleuurijana.
Pärast stuudiumi oli Knüpffer koduõpetaja Eestimaal, kuni ta 1800. aastal ordineeriti Kadrina Katariina koguduse pastoriks. Sellele ametikohale jäi ta kuni surmani.
1803. aastast oli ta abielus Sophie Krafftiga.
Aastatel 1817–1833 oli ta Eestimaa konsistooriumi assessor ja esimene Eestimaa kindralsuperintendent aastatel 1833–1834. Viimasest ametist astus ta tagasi, kuna ei soovinud loobuda kogudusest.
Ta oli Friedrich Reinhold Kreutzwaldi ristija.
Knüpffer oli Rakvere linna heakorrakomisjoni esimees, Isamaaliste Sõprade Eesti Ühingu liige, Õpetatud Eesti Seltsi auliige (1841. aastast) ja Eestimaa Kirjanduse Ühingu liige (1842. aastast).
Ta suri 1843 ja on maetud Kadrina kirikuaeda.
Nedo Nadi

Nedo Nadi (9. juuli 1894 Livorno – 29. jaanuar 1940 Rooma) oli Itaalia vehkleja ja kuuekordne olümpiavõitja. Teda peetakse üheks läbi aegade mitmekülgseimaks vehklejaks, olles ainus sportlane, kes on tulnud olümpiavõitjaks kõigis kolmes relvaliigis: floretis, epees ja espadronis.
1920. aasta Antwerpeni olümpiamängudel võitis ta viis kuldmedalit, mis on siiani vehklemise rekordiks ühelt olümpialt. See saavutus oli ka kogu olümpialiikumise rekord, kuni ujuja Mark Spitz võitis 1972. aastal Münchenis seitse kuldmedalit. 
Nadi kandis Itaalia lippu 1920. aasta olümpiamängude avatseremoonial.
Tema vend Aldo Nadi oli samuti vehkleja.
Eesti notarite loend (1938)

Tallinn
Nõmme
Rapla
Haapsalu
Lihula
Hiiumaa
Kuressaare
Rakvere
Paide
Türi
Tapa
Jõhvi
Narva
Järva-Jaani
Tartu
Jõgeva
Tõrva
Mustvee
Otepää
Võru
Petseri
Valga
Elva
Räpina
Viljandi
Põltsamaa
Pärnu
Vändra
Mõisaküla
Võhma
Ōta (Tokyo)

Ōta (jaapani 大田) on üks 23 eriringkonnast Jaapanis Tokyos. Asub linna lõunaosas, piirneb Shinagawa, Meguro ja Setagaya ringkondadega ning Kawasaki linnaga, idas Vaikse ookeaniga.
Ōta ringkond loodi 1947. aastal Ōmori ja Kamata ringkondade liitmise teel. 
Ōta haldusalas asub kunstlikul saarel Tokyo Haneda rahvusvaheline lennujaam.
Mitmete suurettevõtete, näiteks Canon, Namco ja Sega, peakontorid asuvad Ōtas.
Bizarre

Rufus "Nignag" Johnson (sündinud 5. juulil 1976) on Ameerika Ühendriikide räppar, kes on laiemale avalikkusele tuntud oma esinejanimega Bizarre. Tuntuse on ta saavutanud kui üks räppbändi D12 liikmetest ja suure panusega Detroiti linna hiphopikultuuri.
Shinagawa

Shinagawa (jaapani 品川) on üks 23 eriringkonnast Jaapanis Tōkyōs. Asub linna lõunaosas, piirneb Minato, Meguro, ja Ōta ringkondadega, idas Tōkyō lahega.
Praegune Shinagawa ringkond loodi 1947. aastal Ebara ja Shinagawa ringkondade liitmise teel. 
Shinagawas asuvad Hoshi Ülikool, Risshō Ülikool, Seiseni Ülikool ja Shōwa Ülikool.
Georges Jacques Danton

Georges Jacques Danton (26. oktoober 1759 – 5. aprill 1794) oli prantsuse advokaat ja poliitik. Ta oli Prantsuse revolutsiooni üks juhte.
Aastal 1792 oli ta kohtuminister. Aprillist juulini 1793 oli ta Avaliku Julgeoleku Komitee liige.
Ta oli samuti Rahvapäästekomitee esimene juht.
Ta giljotineeriti pärast lühikest kohtuprotsessi vastuolude tõttu Maximilien Robespierre'i ja revolutsiooni poolehoidjatega. Tema viimasteks sõnadeks olid: "Robespierre, sa tuled mulle järele!" Need sõnad osutusid prohvetlikuks – vähem kui nelja kuu pärast (28. juulil) lõpetas ka Robespierre giljotiini all.
Kultuuriteooria tippkeskus

Kultuuriteooria tippkeskus ("Centre of Excellence in Cultural Theory", CECT) oli aastatel 2008–2015 tegutsenud kultuuriteooriale keskenduv Eesti uurimisrühmade konsortsium. See oli üks seitsmest Haridus- ja Teadusministeeriumi loodud teaduskeskustest, ainus sotsiaal- ja humanitaarteaduste alal. 
Kultuuriteooria tippkeskus ühendas Eesti kõrgetasemelised kultuuriteooria ja kultuuriuuringute teadlasrühmad üheks interdistsiplinaarseks keskuseks. Keskuse töö peamisteks ülesanneteks oli võrdlevate kultuuriuuringute edendamine ning Eesti kultuuriajaloo unikaalse materjali esitamine interdistsiplinaarsete tõlgendusmudelite kaudu; kultuuri metodoloogilise ja teoreetilise uurimistaseme tõstmine ja selle jätkusuutlikkuse tagamine Eestis; erialasid ühendava kultuurisüsteemide ja -protsesside uurimise metodoloogia loomine. 
Keskus korraldas tegutsemise jooksul Eesti kultuuriteooria aastakonverentse, kultuuriteoreetilisi seminare ja doktorikooli. Anti välja raamatusarja "Approaches to Culture Theory". Ajakirjades Folklore (nr 51, 2012), Vikerkaar (nr 7/8, 2014) ja Akadeemia (nr 4, 2015) ilmusid erinumbrid.
Uurimisrühmad.
Keskusse kuulus kaheksa uurimisrühma kokku ligikaudu 60 teadlasega nii Tartu Ülikoolist kui ka Tallinna Ülikoolist:
Tippkeskuse juhataja oli Valter Lang.
Kultuuriteooria aastakonverentsid.
Tippkeskus on korraldanud rahvusvahelisi kultuuriteooria aastakonverentse:
Aili Aarelaid-Tart

Aili Aarelaid-Tart (kodanikunimega Aili Tart; 2. mai 1947 – 9. jaanuar 2014) oli eesti kultuuriuurija, ajaloolane, teatroloog ja sotsioloog.
Elulugu.
Ta lõpetas 1972. aastal Tartu Riikliku Ülikooli ajaloo-keeleteaduskonna ajaloolasena. Ta kaitses Leningradi ülikoolis 1977 filosoofiakandidaadi väitekirja teemal "Inimliku ajatunnetuse sotsiaalne ja bioloogiline determinatsioon" ja 2006 Helsingi Ülikoolis väitekirja "Kultuuritrauma ja elulood".
Ta töötas Tallinna Ülikoolis nüüdiskultuuri uurimiskeskuse juhatajana ja juhtivteadurina.
Aili Aarelaid osales 2001 Eesti sotsiaalteadlaste avalikus pöördumises "Kaks Eestit", milles tunti muret Eesti ühiskondliku arengu pärast.
Isiklikku.
Ta oli abielus Indrek Tardiga.
Epp Lauk

Epp Lauk (sündinud 12. novembril 1952) on eesti nüüdiskultuuri uurija. 
Ta on Tartu Ülikooli ajakirjandusprofessor.
Liha (ansambel)

Liha on aastatel 2005–2011 tegutsenud Eesti punkbänd. 
Ajalugu.
Ansambel Liha sai alguse 2005. aasta kevadel Orissaares. Sama aasta sügisel lindistati esimene demoplaat "Lihapirrakas" ning hakati kontserte andma. 2006. aastal saadi valmis teine demoplaat "Mõtlemapanev jalaseen". 2007. aastal lindistati stuudioplaat "Hargivahepaine", mis jäi aga ilmumata. 2009. aastal lindistati uue koosseisuga viimane lugu "Lateksist mees". Kuna samad liikmed panid 2009. aastal kokku uue bändi Monstercöuq, andis 2011. aasta kevadel Liha oma seni viimase kontserdi.
Eesti Kultuuriloo ja Folkloristika Keskus

Eesti Kultuuriloo ja Folkloristika Keskus oli aastail 2001–2007 üks kümnest Eesti teaduse tippkeskusest, ühtlasi Eesti esimene ja sel perioodil ainuke humanitaarteaduste tippkeskus. 
Keskust juhatasid Arvo Krikmann ja Mare Kõiva.
Keskuse jurues töötasid neli töörühma, mis olid oma tegevusega seotud Eesti Kirjandusmuuseumiga, tippkeskuse töörühmades osalesid Tartu Ülikooli ja Under-Tuglase Keskuse teadlased.
Töörühmad käsitlesid järgmisi valdkondasid:
Keskus korraldas tööseminare ja aastakonverentse, selle juures töötasid teadlased erinevatest Euroopa riikidest.
Keskus avaldas uurimistulemustel põhinevat aastaraamatut "Võim ja Kultuur. Eesti Kultuuriloo ja Folkloristika Keskuse aastaraamat". 
Teadustöö tulemusi avaldati Eestis ja välismaistes kogumikes, ilmusid mitmed mahukad kultuuriloo ja folkloristika alased allikakriitlised väljaanded. Uurimisainestikuga opereerimiseks ja kiremaks analüüsimiseks koostati mitmeid andmebaase.
Keskuse üheks tähtsaimaks projektiks oli LABOR. Eesti suulise, kirjaliku ja audiovisuaalse rahvuskultuuri ressursside digiteerimine ja neile juurdepääsu tagamine.
Ōta (täpsustus)

Ōta on mitme koha nimi:
Ōta (太田 või 大田; 'suur riisipõld') on ka jaapani perekonnanimi.
Tōya järv

Tōya järv (jaapani 洞爺湖, "Tōya-ko") on vulkaaniline kaldeerajärv Jaapanis. Asub Hokkaidō saare edelaosas Sapporo linnast 30 km edelas. See on Jaapani põhjapoolseim järv, mis kunagi ei jäätu.
Järve keskel on Nakano-shima saar, millel asub metsamuuseum. Järve läänekaldal asub Tōyako linn, kus toimus 2008. aastal 34. G8 tippkohtumine.
Järve pindala on 70,7 km², suurim sügavus 180 m, keskmine sügavus 117 m.
Tōya järve suubub Ō jõgi, välja voolab Sōbetsu jõgi.
Ainu keeles nimetati järve Kim'un To ('Mägijärv').
Kalju Karask

Kalju Karask (28. märts 1931 Rakke – 11. august 2011) oli eesti laulja (tenor) ja näitleja.
Karask sündis Lääne-Virumaal Rakke alevis tisleri peres. Näitemänguga tegeles ta juba koolis.
Kalju Karask lõpetas 1953. aastal GITIS-e eesti stuudio, tema kursusekaaslaste seas olid näiteks Ita Ever ja Arvo Kruusement. Häälekooli sai ta põhiliselt professor Aleksander Arderi juhendamisel.
Everi sõnul tabas alles lauluõpetaja GITIS-es ära, kui suur on Karaski potentsiaal. "Kalju Karaski tee draamanäitlejast ooperilauljaks on Eesti teatriajaloos pretsedenditu," meenutas lavastaja Neeme Kuningas. "Alles Draamateatris avastati tema erakordsed lauljavõimed."
Aastatel 1953–1959 töötas ta Draamateatris, tema esimene roll oli Tõnisson Oskar Lutsu "Kevades".
1957. aastal kutsuti Karask Estoniasse, esinema külalissolistina Imre Kálmáni operetis "Bajadeer" prints Radjami rollis. 1959. aastal asus ta tööle Estonias, esialgu opereti- ja hiljem ka ooperilauljana. Tema ooperidebüüt oli Rodolfo osa Giacomo Puccini ooperis "Boheem". Estonias töötas ta 1994. aastani, jagades garderoobi Voldemar Kuslapiga.
Lisaks esinemistele ooperi- ja kontserdilaval mängis Karask mitmes filmis – "Keskpäevane praam", "Mehed ei nuta", "Mäeküla piimamees" ja "Näitleja Joller" –, aga ka paljudes kuuldemängudes ja telelavastustes. 2007. aastal ilmus kolmeosaline komplekt tema CD-plaate, millel on aariad ja duetid Verdi, Puccini ja Tubina ooperitest, Kálmáni, Straussi ja Lehári operettidest ning soololaulud aastaist 1957–1982 (koostanud Jüri Kruus).
"Kerge, liikuva häälematerjali, hea diktsiooni ja mehise kasvuga oli Kalju Karask muusikateatri solistiks justkui loodud," iseloomustati teda Estonia järelehüüdes, kus teda nimetatakse ka "meie aja üheks väljapaistvamaks tenoriks". "Kalju Karaski baritonaalse värvinguga hääl on jõuline ja samas kaunilt väljendusrikas. Sellise häälega lauljaid sünnib meie laiuskraadil harva," kirjeldas tema häält Jüri Kruus. "/---/ teist nii kaunist baritonaalset tenorit nagu Kalju peale Aleksander Püvi ei meenugi!" meenutas Karaskit kolleeg Voldemar Kuslap.
"Ta oli väga elurõõmus, optimistlik, alati humoorikas, heatujuline," kirjeldas Karaskit näitlejanna Ita Ever. "Mulle tundub, et tal polnudki vaenlasi ega kadetsejaid. Ta oli nii armsalt vahetu, sõbralik, siiras," rääkis Neeme Kuningas.
OTA

OTA võib tähendada järgmist:
Ota on mitme koha nimi:
Ota on ka Brasiilia karikaturist.
Ahnejärv

Ahnejärv ehk Kurtna Abnejärv (ka "Kurtna Ahnejärv, Laugasjärv, Ahvenajärv") on järv Ida-Virumaal Alutaguse vallas, kuulub Kurtna järvestikku.
Ahnejärv kuulub kihistumata kalgiveeliste segatoiteliste järvede hulka. Järv on väga taimestikurikas, eriti palju on ujulehtedega taimi (vesikuusk, vesikatk, muda-penikeel).
Ago-Endrik Kerge

Ago-Endrik Kerge (8. aprill 1939 Tallinn – 25. aprill 2021) oli eesti tantsija, ballettmeister, lavastaja ja näitleja. 
Haridus.
Ago-Endrik Kerge lõpetas 1959. aastal Tallinna Koreograafiakooli (Kalju Saarekese klassis). Aastatel 1964–1966 õppis ta Viljandi Kultuurharidustöö Koolis klubitöö erialal ning 1976. aastal lõpetas näitleja ja lavastaja erialal Tallinna Riikliku Konservatooriumi lavakunstikateedri 7. lennus.
Töökäik.
Töötas balletisolistina Estonia teatris (1959–1967) ja Leningradi Music Hallis (1967–1969). Seejärel pöördus ta tagasi Estoniasse. Lavakunstikateedri lõpetamisel äratas ta tähelepanu August Kitzbergi "Kosjasõidu" järgi tehtud diplomilavastuse uudse lahendusega ning asus näitejuhi-lavastajana tööle Tallinna Riiklikku Akadeemilisse Draamateatrisse. Aastatel 1985–1990 oli ta Vanemuise teatri näitejuht.
16. oktoobrist 2004 kuni 2005. aastani oli Ago-Endrik Kerge Riigikogu asendusliige erakonna Res Publica liikmena, saades parlamenti Tõnis Paltsi asemel. Kerge oli Riigikogu vanim liige. Maetud Tallinna Metsakalmistule, teatrirahva kvartalisse. 
Isiklikku.
Aastatel 1962–1971 oli Ago-Endrik Kerge abielus näitleja ja varieteeartisti Ülle Ullaga ja seejärel Tallinna Moemaja esimodelli Illi Kergega. 1983. aastast oli tema abikaasa näitleja Elle Kull. Ago-Endrik Kergel oli viis last.
Cat Stevens

Cat Stevens (sünninimi Steven Demetre Georgiou; sündinud 21. juulil 1948 Londonis) on inglise laulja, kitarrist ja laulukirjutaja. 
Cat Stevens alustas muusikuteed folkmuusikuna ja sai 1967. aastal laiemalt tuntuks ühe esimesena, kes oma lauludes noorsoo ellusuhtumist väljendas. 
Aastail 1968–1970 põdes ta tuberkuloosi, saavutas aga järgneval perioodil varasemast veelgi suurema menu – osalt seetõttu, et tegi tubli sammu popmuusika poole. 1977. aastal pöördus ta islamisse, võttis nimeks Yusuf Islam ja loobus muusika teegmisest, olles avaldanud 14 LP-albumit. Hiljem hakkas ta uuesti musitseerima.
Albumid.
Cat Stevensi nimega
Yusufi nimega
Hüpersomnia

 
Hüpersomnia ehk liigunisus on unehäire, mille peamised vaevused on liigne unisus ärkvelolekuajal ning tavalisest pikem uneaeg. Patsient ei saa unest kosutust, kannatab päevase unisuse all ja selle tõttu halveneb tema elukvaliteet. Levimuselt ei ole see mõnede uuringute kohaselt nii laialdane kui unetus.
Eesti üliõpilaste hulgas tehtud uuringust selgus, et unehäirega üliõpilastest kannatas liigunisuse all 67,1%. Ameerika Ühendriikides kaebas liigunisust 5% küsitletud täiskasvanutest ja 15% noortest. Uuritud on unehäirete sümptomite ja vaimsete häirete seost. Uuringu tulemusena selgus, et 51,5 protsendil unehäiretega inimestest on täpselt defineeritud vaimne häire ning vaid 4,5 protsendil unehäiretega inimestest ei ole vaimse tervise kaebusi.
Jatuni

Jatuni (põhjasaami "Jáhton") on saami küla Soomes Lapimaa läänis Lapi maakonnas Enontekiö vallas Hettast lääne pool Rootsi piiri ääres, Karesuandost ida pool. Geograafilised koordinaadid on 68° 26' N, 22° 39' E.
Jatunit läbib maantee E08. Ta jääb sellel Kuttaneni ja Kaaresuvanto vahele. Tee rajati Jatunisse sisse pööravana külaelanike palvel. 
Elanike arv oli 1999. aastal 14. 20. aprillil 2005 oli elanike arv 7. 
Küla piirneb Rootsi ja Soome piirijõe Muonio jõega, mida tuntakse hea lõhejõena.
Hiiglane Jatuni ja küla legendid.
Saami legendi järgi on inimeste suhtes heatahtlik hiiglane Jatuni tulnud põhja poolt Yläperält läbi tundrute ning heitnud Muonio jõe kaldale sohu magama. Ta moodustab mäed, mille nimi on Jatuninselkä. 
Väikese oja kaldale soo äärde asus elama kütt, kes leidis saami naise. Nii sai alguse Jatuni küla. Jatuni valvas ja jälgis külas toimuvat. Ta heitis külast põhja poole, et kaitsta seda külmade tuulte eest.
Kohanimesid Jatuni ja Jatuninselkä seostatakse müütilise hõimuga "jatulit" ehk "jatunit". 
Külast läbi voolavat oja nimetatakse Pahajokiks, sest ta sulas jaanipäevani. Üle oja ehitati sild Jatuni seljast toodud kividest (samast oli toodi kive ka Karesuando kiriku tarvis). Umbes 50 aastat hiljem oja süvendati. Kevadel sild lõhuti, sest vesi oli silla alt kruusa ära uuristanud. 
Et külal oli oma kaitsja Jatuni, ei hoolinud jatunilased Lars Levi Laestadiuse jutlustest. Laestadius nimetas neid Jatuni metsalisteks ("Jatunin hurtat"). 
Küla territooriumil külast põhja pool, Kaaresuvantost umbes 7 km lõuna pool on Enontekiö kunstniku Jaakko Paajaneni skulptuur, mis kujutab puhkavat hiiglast Jatunit. Skulptuuri tegemiseks kasutati lõhutud silla kivisid, et Jatuni saaks oma kivid tagasi. Teose pikkus on umbes 50 m, laius umbes 15 m.
Mika Häkkineni krunt.
Aastal 1999 otsustas külakogukond kinkida Mika Häkkinenile krundi Muonio jõe kaldal tingimusega, et ta peab ise ehitama või laskma ehitada sinna maja.
Harju värav

Harju värav oli keskaegse Tallinna linnamüüri kaitserajatiste osa, mis asus praeguse Rüütli, Müürivahe ja Harju tänava ristil ning Müürivahe tänava ja praeguse Vabaduse väljaku vahelisel Harju tänava lõigul. Kunagise Harjuvärava peatorni asukohal on praegu kahel pool Harju tänavat hooned Harju nr. 13 ja 6.
Harju väravakompleksi kuulusid ka värava ees asunud Harju värava eesväravate kompleks, 2-3 paari väravatorne koos neid ühendavate müüridega.
Ajalugu.
Väravat on esmamainitud 1361. aastal Sepaväravana (alamsaksa "Smedeporte", sest Harju tänav kandis tollal Sepa või Seppade tänava nime).
Harju värava neljakandiline peatorn oli lõplikul kujul viiekorruseline. Tema põhiplaani suurus oli 9,8×8,8 m ja kõrgus 21 m. Suur peavärav oli tavaliselt kinni, jalameeste jaoks oli väike jalakäijate värav, millest otse linnamüüride vahele ei pääsenud, vaid jalakäijate väravast sai mööda trepiastmeid torni sisse (alla) ja alles siis treppi mööda üles müüride vahele.
Väravakompleksi kuulus aja jooksul kolm väravat, kolmandal väraval (analoogselt Viru värava eesväravaga) olid täpselt samuti kaks ümmargust küljetorniga Harju värava eesväravat, mille juures asus Harjuveski (vesiveski) ning paistiik koos hobuse jootmise kohaga. Väravatõkkeid oli kokku neli ja kaitsetorne viis.
Teine eesvärav valmis 1448–1453 toimunud ulatuslike rekonstrueerimistööde käigus.
1535. aastal hukati Harju eel- ja peavärava vahel Johann von Üxküll, kelle Tallinna raad mõistis surma linna põgenenud talupoja surnuks piinamise eest. 
Aastatel 1538–1767 oli Harjuvärav seoses Tallinna kaitse ümberkorraldamisega suletud. Kogu väravakompleksist ehitati Harjuvärava barbakaan. Harju värav taasavati 
taastatuna alles 1767. aastal «uue» väravana, sellest ka Harju värava venekeelne nimi "Новые ворота" ehk Uus värav.
Tallinna kindluse Harjuvärava tornis asuvasse vanglasse saadeti 1768. aastal Rostovi metropoliit Arsenios. Ta suri 1772. aastal samas tornis. Arvatavasti on see vangishoidmine põhjus, miks ühe 1831. aasta kaardi peal on torni nimetatud "Veretorniks".
Värav avati 1767. aastal seoses Tallinna kaitse uue ümberkorraldamisega uuesti liikluseks.
Aastal 1862 lammutati eesväravad ja 1875 peavärav, sest Harju tänav oli kujunenud linna oluliseks äritänavaks ning värav oli kasvavale liiklusele takistuseks. 1881. aastal lammutati ka vesiveski, värava ees olnud suurest vallist osa tasandati, vallikraavid täideti lõplikult pinnasega ja tekkinud platsile kujunes Heinaturg, millest kujunes aja jooksul Peetri plats.
Aastal 2008 avati lühikeseks ajaks Vabaduse väljaku ümberehituse käigus Harju värava ida- ja läänetornid. Kaevati välja endine Harju värav ja selle eesvärav ning kaitserajatised nende ees. Kõik konserveeriti ning säilitati väljaku all olevas parklas, eesvärava kaitsetorni jäänused jäeti Harju tänava otsas läbi klaasvitriini huvilistele vaadata.
ÜENSO

ÜENSO orkester (endise nimega Üle-Eestiline Noorte Sümfooniaorkester) on Eesti sümfooniaorkester, mis tegutseb projektorkestrina. Orkestri peadirigent on Jüri-Ruut Kangur ja produtsent Tõnno Piigli. Orkester annab aastas 25–30 kontserti. 
Orkester asutati 1995. aastal Jüri-Ruut Kanguri eestvedamisel üle-eestilise keelpillimängijate Haapsalu suvekursuse orkestrina. Alates 2000. aastast tegutseb orkester üle-eestilise noorte sümfooniaorkestrina ning on esinenud paljudel esindusüritustel ja festivalidel, sealhulgas Eesti Vabariigi aastapäeva kontsert-aktusel Estonia kontserdisaalis, saateorkestrina IX, X ja XI noorte laulupeol ja XXVI üldlaulupeol, öölaulupeol "Märkamisaeg", punklaulupidudel Rakveres, David Oistrahhi festivalil Pärnus, Pärnu Muusikafestivalil ja Järvi Akadeemias, Birgitta festivalil Tallinnas, Saaremaa ooperipäevadel jm. 
Orkestri liikmete hulgas on Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia üliõpilasi ja ka muusikakoolide õpilasi kõikjalt Eestist. Sõltuvalt projektist võib orkestri suurus ulatuda 30-liikmelisest kammerkoosseisust kuni 100-liikmelise orkestrini. 
Orkester on osalenud rahvusvahelistes koostööprojektides, teinud koostööd Eesti Kontserdi ja Tallinna Filharmooniaga, enam kui 200 solistiga (sealhulgas Ivri Gitlis, Viktor Tretjakov, Aleksandr Markovitš, The Manhattan Transfer, Karen Souza, NOEP, Ewert &amp; Two Dragons, Jassi Zahharov, Aile Asszonyi, Elena Praznik, Mati Turi, Pirjo Levandi, Ivo Linna, Hanna-Liina Võsa, Koit Toome, Tanel Padar, Gerli Padar, Maarja-Liis Ilus, Liisi Koikson, Kristjan Kasearu, Mikk Saar, Evelin Samuel), kooride ja külalisdirigentidega (sealhulgas Neeme Järvi, Paavo Järvi, Eri Klas, Kristjan Järvi, Tõnu Kaljuste) ja samuti paljude tippsolistidega (Jassi Zahharov, Aile Asszonyi, Mati Turi, Pirjo Levandi, Ivo Linna, Hanna-Liina Võsa, Koit Toome, Tanel Padar, Gerli Padar, Maarja-Liis Ilus, Liisi Koikson, Kristjan Kasearu, Mikk Saar, Evelin Samuel jt), kooride ning külalisdirigentidega. 
2023. aasta jaanuaris salvestas ÜENSO orkester Tõnno Piigli produtseerimisel ja dirigeerimisel Argentina džässartisti Karen Souzaga uue plaadi jaoks kuus lugu. Lugude seaded lõi Andrus Rannaääre ja need salvestati Eesti Raadio 1. stuudios.