tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Jüri Kermik

Jüri Kermik (sündinud 24. oktoobril 1957) on eesti sisearhitekt, disainer ja disainiajaloolane.
Haridus ja töö.
Ta lõpetas 1982. aastal Eesti NSV Riikliku Kunstiinstituudi (ERKI) sisearhitektuuri ja mööblikujunduse erialal. 1994. aastal lõpetas ta Royal College of Arti mööblidisaini erialal (magister) ning 1998. aastal omandas samas ülikoolis ka doktorikraadi vineeritehnoloogia ja -disaini ajaloo erialal.
Ta on Eesti Kunstiakadeemia õppejõud.
Looming.
1980. aastate lõpus oli Jüri Kermikut hakanud huvitama mööblidisain, eriti toolid, ning ta hakkas tegema koostööd Soome mööblifirmaga Avarte. "Esimene Avartega tootmisse jõudnud tool (ON-tool) oli edukas. Seda müüdi hästi Skandinaavias ja ka Jaapanis ning valiti Alvar Aalto, Yrjö Kukkapuro jt kuulsuste tööde kõrval disaini esindama Soome juubelinäitusele Saksamaal."
Suur osa tema loomingust on pühendatud A. M. Lutheri vabriku ajaloo ning toodete uurimisele, mis sai alguse 1994. aastal tehtud magistritööst Royal Collage of Artis. Samal teemal kaitses ta ka doktoritööd 1998. aastal.
Nende uurimistööde põhjal kirjutas ta kaks teost: 
Jüri Kermiku üks lemmikmaterjale on vineer, mida on ta kasutanud paljudes töödes. Vineeri kohta on ta öelnud: "Vineer on industriaalajastu markantseimaid leiutisi. On loodud tehnoloogiline menetlus, et muundada puit universaalsete omadustega materjaliks, mille rakendusalad ja tooteliigid on praeguseks loendamatud. Tehismaterjalidest küllastunud maailmas on vineeril hindamatu omadus säilitada loodusliku aine ehedus ja ilu, vääristamaks inimese elamist-olemist raamivat keskkonda. Sellest ka vineeri massiline kasutus mööblitootmises ja igikestev töö, mida tehakse tehnoloogia, tootmismeetodite ja vormikujunduse arendamisel ja uurimisel."
Jüri Kermiku eeskujud mööblidisainis on Gerrit Rietveld, Alvar Aalto, Marcel Breuer ja Yrjö Kukkapuro.
Isiklikku.
Jüri Kermiku abikaasa on Riina Kermik (s. 1956). Nende lapsed on metallikunstnik Jürgen Kermik (s. 1981), mööblikunstnik Liisa Kermik (s. 1984) ja Mikk Kermik.
Alates 1992. aastast elab ja töötab Jüri Kermik Inglismaal.
Toivo Paikre

Toivo Paikre (1936 aastani Pormann; 22. aprill 1933 Tallinn – 11. veebruar 2017 Tallinn) oli eesti insener, raadioentusiastist ja tehnikakirjanik.
Ta lõpetas 1958. aastal Tallinna Polütehnilise Instituudi mehaanikateaduskonna tööstusettevõtete ja -seadmete elektrivarustuse erialal.
Toivo Paikre suri 11. veebruaril 2017 Tallinnas ja ta maeti 15. aprillil 2017 Rahumäe kalmistule.
Isiklikku.
Toivo Paikre isa oli kirjanik ja õpetaja Evald Paikre, vend transporditehnika insener ja kirjastaja Enno Paikre ning vanaisa poliitik Aleksander Paikre.
Christian August Lorentzen

Christian August Lorentzen (10. august 1749, Sønderborg – 8. mai 1828, Kopenhaagen) oli taani kunstnik, Martinus Rørbye mentor. Aastatel 1809–1810 oli ta Kuningliku Taani Kunstiakadeemia direktor.
FM-raadioringhääling

FM-raadioringhääling on raadioringhäälingu vorm, mis põhineb sagedusmodulatsiooni (inglise keeles "frequency modulation", lühend FM) kasutamisel.
Sagedusmodulatsiooni leiutas 1933. aastal Ameerika insener Edwin Armstrong, kes viis läbi ulatuslikud katsetused selle raadioringhäälingus kasutusele võtmise kasulikkuse tõestamiseks.
Pärast tema tehtud katsetusi võetigi FM-raadioringhääling kasutusele kui AM-raadioringhäälingust tunduvalt parema kvaliteediga heli ülekannet võimaldav meetod. Pärast Teist maailmasõda, eriti aga 1950. aastatel toimuski raadioringhäälingus massiline üleminek FM-saatjatele, sest nende heli edastamise kvaliteet oli oluliselt parem AM-saatjatega saavutatavast, kuigi teoreetiliselt võis ka AM-ringhääling tagada küllalt hea (Hi-Fi) heli kvaliteedi, vähemalt vastuvõtjate poolel.
FM-raadioringhäälingu edu tagas peale sagedusmodulatsiooni põhimõtteliselt suurema häirekindluse veel üleminek kõrgematele kandevsagedustele (meeterlainete ehk ultralühilainete diapasooni) ja seal helisageduste alast tunduvalt laiema sagedusriba kasutamine iga saatja jaoks (laiusega sadades kilohertsides, sagedusdeviatsiooniga kuni 75 kHz). 
Helisignaali ülekande signaali-müra suhte suurendamises andis olulise osa juurde ka kõrgemate helisageduste jaoks sagedusliku eelmoonutuse ("pre-emphasis") kasutuselevõtmine.
Eriti oluline oli stereofoonilise signaali edastamise viisi standardiseerimine FM-ringhäälingus 1961. aastal, mis suurendas veelgi FM-ringhäälingu eeliseid AM-ringhäälingu ees, kus ühtse standardini ei jõutudki.
Eestis alustati FM-raadioringhäälingu saateid 1956. aastal, stereofooniliselt (nn polaarmodulatsiooni meetodil) alates 1961. aastast ja kvadrofooniliselt alates 1977. aastast.
Eestis algas stereofooniliste raadivastuvõtjate tootmine 1969. aastal (Estonia Stereo), kuigi valmisolek selleks oli olemas alates radioolast Estonia-3.
Alanud aastatuhandel on toimumas üleminek FM-raadioringhäälingu pealt digitaalsele raadioringhäälingule, kuid sedapuhku mitte niivõrd tehnilise kvaliteedi pärast, kuivõrd digitaalse programmiedastuse muude eeliste tõttu. Analoogiliselt omaaegsele üleminekule AM-raadioringhäälingult FM-raadioringhäälingule on ka siin üleval küsimus raadioringhäälingust kui elanikkonna teavitamise vahendist (loodus)katastroofi või ründamise olukorras elanikkonnakaitse eesmärkidel.
Koffiekraal

Koffiekraal on linn Lõuna-Aafrika Vabariigis Loodeprovintsis Bojanala Platinumi ringkonnas Moses Kotane vallas.
Lõuna-Aafrika Vabariigi 2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Koffiekraali elanikest mustanahalisi aafriklasi 99,30%, India või Aasia päritolu inimesi 0,30%, värvilisi 0,16% ja teisi 0,26%. Tsvana keelt pidas emakeeleks 95,61% inimesi, viipekeelt 1,10% ja inglise keelt 1,03%.
Joaveski papivabrik

Joaveski papivabrik (ka Joaveski paberivabrik) oli papivabrik Harju maakonnas Joaveski külas Loobu jõel.
Ettevõte töötas papivabrikuna 1899.–1930. ja 1941.–1994. aastatel. Alates 2001. aastast tegutseb tehase ruumides Joaveski hüdroelektrijaam.
Ajalugu.
Loobu jõel Joaveski joa ja praeguse küla lähedal on asunud vesiveskid vähemalt alatest 1510. aastast. 1899. aastal ostis vabriku krundi ära Rakvere kreisi Aaspere, Hõbeda, Loobu ja Vatku mõisnik Nikolai Dellingshausen ja asutas vesiveski asemele suurema tehase. Rajati paisjärv, veekanalite süsteem, tööliselamud ja abihooned. Hoonete jaoks paekivi murdes muutus ka Joaveski 4 m kõrgune astang praeguseks astmeliseks joastikuks. 1925. aastal rajati hüdroelektrijaam, 1927. aastal ehitati suurenenud voolutarbe jaoks veel teine elektrijaam – Nõmmeveski hüdroelektrijaam. Toodangut eksporditi Loksa sadama kaudu. Kaaluti tõsiselt ka Loksa ja Joaveski vahelise 12 km pikkuse raudtee ehitamist. Tehasele lisati abihooneid – katlamaja, sepikoda jne, tekkis Joaveski tööstusasula. Tehases töötas 50–70 töölist ja ametnikku.
1930. aastatel ettevõte pankrotistus ülemaailmse majanduskriisi tõttu ja ettevõtte vallasvara müüdi oksjonil.
Tootmine taastus 1941. aastal. 1944 asutati sealsamas uus ettevõte nimega "Joaveski puupapivabrik". Seda nime kandis ettevõte 1953. aastani. 1954–1959 kandis ettevõte nime Joaveski papivabrik.
Vabriku hooned asuvad Loobu jõe orus, ümbritsevast maastikust ja ülejäänud külast madalamal, ja on rahuldavalt säilinud. Peamise tehasekompleksi pikkus on umbes 125 meetrit. Vabriku lähedal asuva Joaveski rahvamaja seinal on vabrikut ja selle ajalugu tutvustav infotahvel.
Karinu klaasikoda

Karinu klaasikoda on (klaasikoda) Järva maakonnas Karinu külas. 
Kojas eksponeeritakse klaasitootmisega seotut. Klaasikoja eesotsas on Ants Leinberg.
Klaasikoda asub endises meiereihoones. Hoone on ehitatud 20. sajandi algul.
Kiviõli Õmblusvabrik Elf

Kiviõli Õmblusvabrik Elf oli Eesti aktsiaselts Ida-Viru maakonnas Kiviõlis. 
Ettevõte asutati 1977 nime all "Kiviõli Õmblustootmiskoondis Noorus". 1984–1992 kandis ettevõte nime "Kiviõli Õmblusvabrik". 1992–1995 kandis ettevõte nime Kiviõli Õmblusvabrik Elf.
Kõrgessaare kunstsiidivabrik

Kõrgessaare kunstsiidivabrik oli kunstsiidi tootnud vabrik Hiiu maakonnas Kõrgessaare asulas endise Viskoosa mõisa alal.
1912. aastal ostis osa Viskoosa mõisa aladest 430 tiinu maad Belgia, Prantsuse ja Inglise kapitaliga Peterburi ettevõte La Viscosa. Ettevõte ehitas sinna kunstsiidivabriku, vabrikuhooned ehitati hiigelsuurtest raudkividest. Kõrgessaare oli vabriku asukohaks valitud soodsa Kõrgessaare sadama asukoha pärast. Vabrik jõudis toota vaid proovitoodangut. Kohapealseks direktoriks oli üks osanikke, Cogan-Bernstein. I maailmasõja alguse tõttu lõpetas vabrik tegevuse. Aastatel 1914 ja 1915 tegutses vabrik osalise koormusega, siis evakueeriti sisseseade Moskva lähedale, vabriku ruumidesse aga paigutati Vene sõjavägi.
Hiljem, Eesti NSV ajal, asus vabriku hoonetes tapamaja-lihatööstus, mis on teinud ka lihatooteid ja kalatehas, viimane tootis põhiliselt kalakonserve. Eesti Vabariigi ajal on nendes hoonetes tootmistegevus hääbunud ja lakanud. 
La Viscosa nimi on kandunud Kõrgesaare aleviku kunstsiidivabrikut ümbritsevale alale ja bussipeatusele.
Linamasin

Linamasin oli linavartelt luude lahtimurdmise masin. 
Lõuna-Eesti taludes, kus lina kasvatati müügiks, hakati 19. sajandi keskpaiku senise lõuguti asemel kasutama käsitsi ringiaetavat hammasrullidega linamasinat. Hiljem võeti kasutusele ka hobujõul töötav masin.
Hobujõul töötav linamasin koosnes suurest ringikujulisest alusest, millele olid kinnitatud soontega puupakud ning nende peal paiknevast hammasrullidega kastist, kus olid raskuseks kivid. Kui 20. sajandi algul hakati rajama linavabrikuid, vähenes linamasinate kasutamine oluliselt.
Rakke lubjavabrik

Rakke lubjavabrik on ettevõte Virumaal Rakke asulas.
Ettevõtte asutas 1910 Karl Kaddak. Esialgu oli ettevõttel üks lubjapõletusahi, 1913 aastal ehitati ka teine lubjapõletusahi. Rakke lubjatehases toodeti kustutamata lupja, mis läks ehitusmaterjalide tööstusele. Algsest lubjavabrikust on praeguseks säilinud nelja Kamariku maa-ahju varemed, Rakke ringahjude korpuste varemed ja maailmas ainulaadne korsten.
Aastatel 1904–1905 rajati Kamarikult Rakkesse 17 versta pikkune kitsarööpmeline raudtee (algul 762 mm, 1915. aastast 750 mm laiune).
Endine Simuna kõrtsmik Karl Kadak rajas viis suurt maa-ahju ja Kamariku paemurru Jaola külas 1890. aastatel, millega pani ta aluse lubja tööstuslikule tootmisele Rakkes. 20. sajandi alguses, tõi Kadak lubjatootmise Kamarikust Rakkesse ja seniste maa-ahjude asemele ehitati kaks moodsat ringahju. 
Tehas oli algusaastatel Baltimaade suurim ja moodsaim lubjavabrik. ja enne Esimest maailmasõda Venemaa keisririigi suurima lubjatehas. 20. sajandi alguses töötas tehases 70–80 inimest, hiljem tõusis tööliste arv üle saja. 
1920. aastate lõpuks kujunes Rakke lubjavabrikust kõrvuti Tamsalu lubjatehasega Eesti ala suurimaks lubjatootjaks. 1927. aastal ehitati laiarööpmeline raudteeharu Rakke jaamast lubjavabriku ringahjudeni. 1920. aastate lõpus omandas Karl Kaddak ehitusmaterjale tootva osaühistuse Silikaat, millest kujunes Rakke lubjatehase toodangu suurim tarbija.
1950. aastatel sai vabrikuhoone praeguse kuju, mis on hästi vaadeldav näiteks Tallinna–Tartu rongiliini reisijatel. 1959. aastal valmis Rakke lubjatehases neli uut põlevkiviahju, 1960. aastal reorganiseeriti Tamsalu lubjatehas Rakke lubjatehase tsehhiks. 1988. aastal valmis Rakke lubjatehase kaks uut gaasiga köetavat šahtahju, 3 vana ahju viidi gaasiküttele üle 1991. aastal. Rakke lubjatehas jäi seisma 1992. aastal, kuid alustas uuesti tööd 1996. aastal.
Praegu on Nordkalk Eesti Rakke lubjatehas suurim kohalik tööandja. Ettevõtet opereerib AS Nordkalk.
26 (Tallinna bussiliin)

Tallinna bussiliin 26 sõidab Väike-Õismäe ja Paljassaare vahel. Liini teenindab Tallinna Linnatranspordi AS ning liiklus toimub kõigil päevadel. Väljumised 20-30 minutit tagant
Marsruut Paljassaare suunal: Õismäe tee, Ehitajate tee, Paldiski maantee, Sõle tänav, Sitsi tänav, Paljassaare tee.
Marsruut Väike-Õismäe suunal: Paljassaare tee, Sitsi tänav, Sõle tänav, Paldiski maantee, Ehitajate tee, Õismäe tee.
26A

Tallinna bussiliin 26A sõidab Väike-Õismäe ja Paljassaare põigu vahel. Liini teenindab Tallinna Linnatranspordi AS ning liiklus toimub tööpäeviti. Bussil on päevas neli väljumist (kaks hommikul ja kaks õhtul).
Marsruut Paljassaare suunal: Õismäe tee, Ehitajate tee, Paldiski maantee, Sõle tänav, Sitsi tänav, Paljassaare tee, Paljassaare põik.
Marsruut Väike-Õismäe suunal: Paljassaare põik, Paljassaare tee, Sitsi tänav, Sõle tänav, Paldiski maantee, Ehitajate tee, Õismäe tee.
Vabrik Tekstiil

Vabrik Tekstiil oli tekstiiliettevõte Tallinnas aadressil Veerenni tänav 29.
Ettevõte asutati 1959. Vabriku «Tekstiil» direktor oli 1980. aastatel Jüri-Eduard Köhler.
Nimed:
Virgo Saarmets

Virgo Saarmets (sündinud 22. juunil 1978 Tartumaal) on Eesti jurist, Tallinna Ringkonnakohtu kohtunik.
Ta on Kose Gümnaasiumi vilistlane 1996. aastast, lõpetades kooli kuldmedaliga. 2000. aastal õpetas ta Tartu Ülikooli. 2000–2001 oli ta Justiitsministeeriumi avaliku õiguse osakonna referent. 2001–2002 oli ta avaliku õiguse osakonna nõunik ning pärast seda õigusloome osakonna avaliku õiguse talituse nõunik.
President Toomas Hendrik Ilves nimetas 9. aprillil 2009 Riigikohtu üldkogu ettepanekul Virgo Saarmetsa teise astme kohtunikuks alates 4. maist 2009. Ta töötab tänaseni ringkonnakohtu halduskolleegiumis.
Riigikohtu esimees kuulutas 16. märtsil 2018 välja konkursi riigikohtuniku ametikohale Riigikohtu halduskolleegiumis. Vabanenud kohtunikukohale kandideerisid riigisekretär Heiki Loot, vandeadvokaat Urmas Kukk, Tartu Ringkonnakohtu kohtunik Madis Ernits, Tartu Ringkonnakohtu kohtunik Einar Vene, Tallinna Ringkonnakohtu kohtunik Oliver Kask ja Tallinna Ringkonnakohtu kohtunik Virgo Saarmets ise. Valituks osutus Heiki Loot.
Ta on Eesti Kohtunike Ühingu liige. Ta on olnud selle organisatsiooni juhatuses, aga olnud ka selle juhatuse esimees.
Reet Allikvere

Reet Allikvere (sündinud 22. jaanuaril 1951 Kilingi-Nõmmes) on Eesti jurist, endine kohtunik.
Ta lõpetas 1969. aastal Kilingi-Nõmme Keskkooli ning 1977. aastal Tartu Riikliku Ülikooli õigusteaduskonna.
Töötas alates 1989. aasta maikuust Harju Rajooni Rahvakohtu (alates 1990 Harju Maakohtu) kohtunikuna.
President Lennart Meri nimetas ta 19. augustil 1993 Riigikohtu üldkogu ettepanekul teise astme kohtunikuks Tallinna Ringkonnakohtusse.
President Kersti Kaljulaid vabastas ta 19. märtsil 2018 kohtuniku ametikohalt alates 17. septembrist 2018, kuivõrd Reet Allikvere esitas vastava palve Riigikohtu esimehele.
Ta on Eesti Kohtunike Ühingu liige.
Kaire Pikamäe

Kaire Pikamäe (sündinud 5. juulil 1976) on Eesti jurist, kohtunik.
23. augustil 2000 nimetas Vabariigi President Riigikohtu üldkogu ettepanekul Pikamäe esimese astme kohtunikuks Tallinna Halduskohtusse.
4. juulil 2005 nimetas Vabariigi President Riigikohtu üldkogu ettepanekul Pikamäe teise astme kohtunikuks.
1. septembrist 2025 on ta Tartu Ringkonnakohtu halduskolleegiumi liige.
Oliver Kask

Oliver Kask (sündinud 10. septembril 1976) on Eesti jurist, ametilt riigikohtunik (halduskolleegiumi liige).
29. aprillil 2004 nimetas Vabariigi President Riigikohtu üldkogu ettepanekul Oliver Kase teise astme kohtunikuks. Ta asus tööle Tallinna ringkonnakohtu halduskolleegiumi.
2011. aastal vabanes Riigikohtus ametikoht seoses riigikohtunik Julia Laffranque'i nimetamisega Euroopa Inimõiguste Kohtusse. Välja kuulutatud konkursil konkureerisid Tartu Ringkonnakohtu kohtunik Ivo Pilving, õiguskantsleri asetäitja-nõunik Madis Ernits ja Oliver Kask ise. Riigikohtu esimees Märt Rask tunnistas, et valik oli väga keeruline, kuid ta otsustas esitada Riigikogule Pilvingu kandidatuuri.
16. märtsil 2018 kuulutas Riigikohtu esimees välja konkursi riigikohtuniku ametikohale Riigikohtu halduskolleegiumis. Vabanenud kohtunikukohale kandideerisid riigisekretär Heiki Loot, vandeadvokaat Urmas Kukk, Tartu Ringkonnakohtu kohtunik Madis Ernits, Tartu Ringkonnakohtu kohtunik Einar Vene, Tallinna Ringkonnakohtu kohtunik Virgo Saarmets ja Tallinna Ringkonnakohtu kohtunik Oliver Kask ise. Valituks osutus Heiki Loot.
Detsembris 2023 kuulutati välja konkurss Riigikohtu halduskolleegiumis. Vabanevale ametikohale kandideerisid Tallinna Ringkonnakohtu kohtunikud Janar Jäätma, Virgo Saarmets, Tartu Ringkonnakohtu kohtunik Madis Ernits ja Oliver Kask ise. Riigikohtu esimees Villu Kõve, olles ära kuulanud kohtute haldamise nõukoja ja Riigikohtu üldkogu arvamuse, esitas Riigikogule kandidaadina Kase.
14. mail 2024 otsustas XV Riigikogu nimetada Oliver Kase alates 12. septembrist 2024 Riigikohtu liikmeks. Selle otsuse poolt oli salajasel hääletusel 61 Riigikogu liiget, vastuhääle andsid 7 rahvasaadikut ning erapooletuks jäi 1 parlamendiliige. Ta andis ametivande 10. juunil 2024.
Ta on andnud märkimisväärse panuse Euroopa Nõukogu komisjoni „Demokraatia õiguse kaudu” (Veneetsia komisjoni) töösse, kus ta oli aastatel 2004–2005 asendusliige, 2005–2021 liige ja alates 2021. aastast taas asendusliige. Aastatel 2014–2017 oli ta Euroopa Nõukogu demokraatlike valimiste nõukogu aseesimees ja vahemikus 2017–2022 esimees.
Ta on pidanud loengukursuseid isikute põhiõigustest ja riigiõigusest Sisekaitseakadeemias, Tallinna Ülikoolis ning Tartu Ülikoolis. Samuti on ta teinud valimisõiguse, haldusõiguse üldküsimuste, korrakaitseõiguse, halduskohtumenetluse ja põhiõiguste kaitse teemadel ettekandeid nii Eestis kui ka välismaal.
Ta on osalenud mitmete oluliste seaduste väljatöötamisel: põhiseaduslikkuse järelevalve kohtumenetluse seadus, julgeolekuasutuste seadus, halduskoostöö seadus, kohaliku omavalitsuse volikogu valimise seadus, Riigikogu valimise seadus, Euroopa Parlamendi valimise seadus, rahvahääletuse seadus, korrakaitseseaduse ja keskkonnaseadustiku üldosa seadus.
Ta on avaldanud mitmeid olulisi teaduspublikatsioone ja olnud Eesti Vabariigi põhiseaduse, põhiseaduslikkuse järelevalve kohtumenetluse seaduse, keskkonnaseadustiku üldosa seaduse ja halduskohtumenetluse seadustiku kommenteeritud väljaannete üks koostajatest.
Ta on Eesti Kohtunike Ühingu liige.
Ulvi Loonurm

Ulvi Loonurm (sündinud 30. detsembril 1956 Raplas) on Eesti jurist, kohtunik.
Ta lõpetas 1981. aastal õpingud Tartu Riiklik Ülikooli õiguse erialal. Ta valiti kohtunikuks 1982. aastal.
President Lennart Meri nimetas ta 14. septembril 1993 Riigikohtu üldkogu ettepanekul esimese astme kohtunikuks Tallinna Linnakohtusse.
President Lennart Meri nimetas ta 5. aprillil 1995 Riigikohtu üldkogu ettepanekul teise astme kohtunikuks Tallinna Ringkonnakohtusse. Ta töötab ringkonnakohtu tsiviilkolleegiumis. Ta on avalike andmete puudumise tõttu täpsemalt teadmata ajast Tallinna Ringkonnakohtu tsiviilkolleegiumi eesistuja.
Ta on Eesti Kohtunike Ühingu liige.
Rōnin

Rōnin (浪人 [roonin]) oli peremeheta jäänud samurai Jaapani feodalismiperioodil (1185–1868). Samurai jäi peremehetuks viimase surma või peremehe soosingust ilmajäämise tõttu.
Marcus Valerius Volusus

Marcus Valerius Volusus (või Volesus) oli Vana-Rooma konsul 505. aastal eKr koos Publius Postumius Tubertusega.
Ta oli Volesus Valeriuse poeg ning Publius Valerius Publicola (konsul aastatel 509, 508, 507, ja 504 eKr) ja Manius Valerius Maximuse (diktaator aastal 494 eKr) vend.
Konsulina pidas ta võiduka sõja sabiinidega, mille eest autasustati teda triumfiga.
Ta langes 496. aastal eKr Rooma vabariigi ja Latiinide liidu vastu võideldud Regilluse järve lahingus, püüdes tappa latiinide väejuhi ja viimase Rooma kuninga Tarquinius Superbuse poega Titus Tarquiniust.
Isiklikku.
Ta poeg Lucius Valerius Potitus oli 483. ja 470. aastal eKr konsul.
81 (Tallinna bussiliin)

81 on Tallinna bussilliin, mis teenindab reisijaid marsruudil Mustamäe - Kaubamaja. Liini teenindab Tallinna Linnatranspordi AS ning liiklus toimub iga päev.
Mõisaküla linaketramis- ja kudumisvabrik Bolševik

Mõisaküla linaketramis- ja kudumisvabrik Bolševik oli ettevõte Viljandi maakonnas Mõisakülas. 
Ettevõte asutati 1926. aastal. Tollal kuulus ettevõte aktsiaseltsi Linaprodukt alla. 1940. aastal korraldati ettevõte ümber ja see sai uue nime Mõisaküla linaketramis- ja kudumisvabrik Bolševik.
Jägala puupapivabrik

Jägala puupapivabrik oli vabrik Harju maakonnas Jägala joa juures. 
Vabrik ehitati 1917 koos Jägala joa hüdroelektrijaama ehitamisega. Vabrik oli Tallinna tselluloosivabriku üksus.
Omedu puupapivabrik

Omedu puupapivabrik oli vabrik Tartumaal Omedu asulas. Vabrik oli Kodavere kihelkonna üks tähtsamaid tööstusettevõtteid.
Vabrik tegutses 1920. aastatel. Vabriku omanik oli aktsiaselts Silva.
1923 töötas vabrikus üle 200 inimese.
Saint Pauli katedraal

Saint Pauli katedraal (inglise keeles "St Paul's Cathedral") on anglikaani kiriku Londoni piiskopkonna peakirik. Katedraal paikneb City of Londoni linnaosa kõrgeimal künkal Ludgate Hillil.
Ajalugu.
Katedraal rajati Londoni suures tulekahjus hävinud vana katedraali asemele. Praeguse kiriku ehitus algas arhitekt Christopher Wreni juhtimisel pärast Londoni 1666. aasta hiigeltulekahju. Pühakoda õnnistati sisse 1711. aastal.
Arhitektuur.
Pühakoda valmis inglise barokkstiilis ja oli aastatel 1710–1967 Suurbritannia pealinna kõrgeim ehitis (111 m maapinnast).
Püha Pauluse katedraal (täpsustus)

Püha Pauluse katedraal on mitme kiriku nimi või nimevariant.
Saint Pauli katedraal on katedraal Londonis.
Albaania:
Ameerika Ühendriigid:
Austraalia:
Belgia:
Elevandiluurannik:
India:
Kanada:
Keenia:
Lõuna-Korea:
Malta:
Mosambiik:
Saksamaa:
Suurbritannia:
Uus-Meremaa:
Liisu Arro

Liisu Arro (sündinud 5. jaanuaril 1981 Tallinnas) on eesti keraamik ja tarbekunstnik.
Liisu Arro on lõpetanud 2006. aastal Eesti Kunstiakadeemia keraamika erialal ja on end täiendanud Portugalis. 
Ta on keraamikaga tegelenud 2002. aastast. 2005. aastal avas ta oma keraamikaateljee. Liisu Arro on eksponeerinud oma teoseid nii ühis- kui ka isikunäitustel Eestis, Inglismaal, Taanis ja Saksamaal.
Haridus.
2016. aastal asutas ta koos abikaasa Eero Talvistuga brändi Arro Keraamika, millest hiljem on saanud Arro Porcelain. Arro Porcelain toodab luksuslikke igapäevaseks kasutamiseks mõeldud nõusid ühes vanimas portselanitehases Portugalis, eksootiline portselaninõude kogu pakub taskukohasemat alternatiivi Liisu Arro kallimale käsitööloomingule. Liisu Arrost sai selle brändiga taasiseseisvunud Eesti esimene portselannõude sarja autor. 
Kunstnikku inspireerib kõik tavaline ja igapäevane. Teostes põimuvad omavahel kirg elu vastu ja põhjamaine vaoshoitus, mille tulemuseks on tehniliselt kvaliteetne ja ainulaadne looming, mida on võimalik igapäevaelus tarbeesemetena kasutada. Liisu Arro on keraamik, kelle teosed on omanäolised ja silmapaistvad. Ta on oma töös leidnud selge julge käekirja ja tema looming eristub tugevalt tarbe­nõude valikust.
2013. aastal tegi Liisu Arro auhinnad Viru Keskusele ning 2008. aastal Raadio 2 Aastahiti auhinnad.
Teoseid kogudes.
Tema teoseid võib näha Eesti Tarbekunsti- ja Disainimuuseumis, neid leidub ka erakogudes Eestis ja väljaspool Eestit.
Isiklikku.
Liisu Arro on pärit mitmendat põlve kunstnike perest. Tema isa on kunstnik Jaak Arro, ema kunstnik Epp Maria Kokamägi. Liisu vanaisa oli kunstnik Luulik Kokamägi, vanaema on kunstnik Imbi Lind. Tema õde on kokk Anni Arro ning vend fotograaf ja videokunstnik Johannes Arro.
Liisu Arro on lesk, tema abikaasa oli produtsent Eero Talvistu (1976–2019), nende tütar on Elsa Johanna Talvistu.
Liisu Arro elab perega Haapsalus. Seal asub ka tema ateljee ja peregalerii Epp Maria Galerii. Kui Liisu Arro Inglismaal keskkooli lõpetas, elas ta aasta vanematekodus ja suundus seejärel Helsingisse politoloogiat õppima. Haapsalus promenaadiäärses majas elasid varem Liisu Arro vanemad, kuid nemad tahtsid päris maale elama kolida ning kaht maja tundus tülikas ja kulukas üleval pidada. Kolmest lapsest kõnetas Haapsalu enim just Liisut.
Soojusjuhtivuse võrrand

Soojusjuhtivuse võrrand on paraboolne osatuletistega diferentsiaalvõrrand, mis kirjeldab mingis piirkonnas soojuse jaotumist ja jaotumise muutumist ajas.
Võrrandi esitus.
Funktsiooni jaoks formula_1, mille ruumimuutujad on defineeritud kolmemõõtmelises eukleidilises ruumis ristkoordinaatides formula_2 ja millel on üks ajamuutuja formula_3avaldub soojusjuhtivuse võrrand kujul
formula_4
kus formula_5 on reaalarvuline koefitsient, mida nimetatakse keskkonna difusiivsuseks. Kompaktsemalt ja koordinaadisüsteemist sõltumatult saab soojusjuhtivuse võrrandi kirja panna kujulformula_6kus tähistab formula_7on Laplace'i operaatorit ja formula_8 esimest tuletist aja järgi.
Mirjam Maasikas

Mirjam Maasikas (10. oktoober 1916 – 28. september 1992) oli eesti klaasikunstnik.
Ta lõpetas Eesti NSV Riikliku Kunstiinstituudi prof. Maks Roosma õpilasena 1955. aastal. Töötas Tarbeklaasis esialgu graveerijana ja hiljem (1960–1983) kunstnikuna.
Ajastule omaselt on Maasika loodu enamasti teostatud suitsutooni klaasis. Enim toodetutest on tuntumad vaagnad "Atland" ja kausikomplekt "Salat". 
Mirjam Maasika üht pikemalt tootmises olnud komplekti "Inna" toodeti aastatel 1972–1984.
1977. aastal toimus Eesti NSV Riiklikus Kunstimuuseumis Mirjam Maasika isikunäitus, kus oli eksponeeritud peamiselt kunstniku vabalooming.
Millennium Bridge

Millennium Bridge on Suurbritannia pealinnas City of Londoni linnaosas Thamesi jõge ületav jalakäijate sild. Seda hakati aastatuhandevahetuseks ehitama 1998. aastal ja sild avati juunis 2000.
Ketli Tiitsar

Ketli Tiitsar (sündinud 15. juulil 1972) on eesti ehtekunstnik.
Haridus.
Ketli Tiitsar õppis aastatel 1991–1995 Tallinna Kunstiülikoolis metallikunsti erialal (lõpetas "cum laude") ning 1999. aastal sai samal erialal magistrikraadi. Lühikest aega õppis ka Oslos Kunsti ja Disaini Kolledži metalliosakonnas ning ehtedisaini Hollandi Gerrit Rietveldi Akadeemias.
Töökäik.
1996. aastal lõid Ketli Tiitsar, Kristi Paap, Kaire Rannik, Berit Teeäär ja Maria Valdma rühmituse F.F.F.F. (Fun For Five Female), mis tegutses kuni 2005. aastani. Rühmitus tegeles installatsioonide ja fotograafiaga ning ka näituste disainimise ja kureerimisega. Sellest ühendusest on tehtud dokumentaalfilm "F.F.F.F. läheb laiali" (2005). Režissöör Marko Raat, Kuukulgur Film. 50’
1999. aastast on ta Eesti Tarbekunsti- ja Disainimuuseumis kureerinud, korraldanud ja kujundanud näitusi. Alates 2002. aastast töötab ta Eesti Tarbekunsti- ja Disainimuuseumi projektijuhina. 
Liikmesus.
2002. aastal sai temast Eesti Kunstnike Liidu liige ja Tallinna Rakenduskunsti Triennaali ühenduse liige, aastatel 2002–2014 oli ta juhatuse esimees.
Looming.
Peamiselt teeb Ketli Tiitsar oma ehted puidust, mis on tema sõnul tähendusrikas ja kõigile tuttav materjal, aga kasutab ka muid looduslikke materjale. Lisaks peavad ehted tekitama huvi ja looma lugusid.
Osatuletistega diferentsiaalvõrrand

Osatuletistega diferentsiaalvõrrandiks (lühidalt ODV) nimetatakse võrrandit, mis sisaldab otsitavat funktsiooni formula_1 ja selle osatuletisi. Osatuletistega diferentsiaalvõrranditeks nimetatakse diferentsiaalvõrrandeid, kus otsitavaks on mitme muutuja funktsioon ja võrrand sisaldab osatuletisi.
Teist järku ODV lineaarsus ja kvaasilineaarsus.
Teist järku ODV.
Teist järku ODV sisaldab otsitavat funktsiooni ja tema osatuletisi, kusjuures osatuletised ei ole kõrgemad kui teist järku. Üldkujul on tegemist formula_2-muutujaga teist järku ODV. Seega
formula_3
Lineaarsus ja kvaasilineaarsus.
Vaatleme kahe sõltumatu muutujaga formula_4 teist järku ODV-si. Seega nende üldkuju on
formula_5, kasutades tähistust formula_6, formula_7 
saab viimast kompaktsemalt esitada formula_8
formula_11
kus formula_12 ja formula_13 sõltuvad formula_14-st.
formula_15
kus formula_16 sõltuvad formula_14-st.
Alfeld

Alfeld on linn Saksamaal Alam-Saksi liidumaal Hildesheimi kreisis.
Linna pindala on 72,86 km². 31. detsembril 2017 elas seal 18 814 inimest. Linn paikneb Leine jõe ääres ja on suuruselt teine linn kreisis ning Hannoveri-Braunschweigi-Göttingeni-Wolfsburgi metropolipiirkonna osa.
Ajalugu.
Linn asutati enne 1214. aastat. Nimega Alvelde oli see ürikutes 1214., 1221. ja 1233. aastal. Toponüümne element "-feld" tähendab "avatud ala", "arenematta avatud välja" või "harimatta välja". "Al-" tuleneb tõenäoliselt indoeuroopa tüvest "el-/ol-", mis tähendab "vett", "niiskust" või "voolamist".
1426. aastal astus Alfeld Saksi linnade liitu, saades seega Hansa Liidu kaudseks liikmeks. Linn oli üks väiksemaid Hansa Liidus, kuid sai 14. ja 15. sajandil õlle, humala, lina ja lõngaga kauplemisel jõukaks.
Alfeld kuulus algselt Hildesheimi piiskopkonnale, kuid läks pärast Hildesheimi piiskopkonna vaenust (1519–1523) Braunschweig-Wolfenbütteli vürstkonnale. Tagantjärele oli see Braunschweigi periood Alfeldi kuldajastu, selle majandus ja kultuur õitsesid enne Kolmekümneaastast sõda.
Vaatamisväärsused.
Alfeldi vaatamisväärsused on raekoda (1586) koos kaheksanurkse torniga, Püha Nicolai kirik ja keskaegne vahitorn "Fillerturm" ning 1911. aasta Fagus-Werk vabrik, hea näide Walter Gropiuse varajase modernistliku arhitektuuri kohta. Kuulsamad on Sieben Berge ('seitse mäge') põhjas ja Lippoldshöhle ('Lippoldi koobas'), kus öeldakse olla elanud legendaarne röövel-rüütel.
Kultuur.
Väide, et populaarne muinasjutt "Lumivalgeke" sündis Alfeldis, on vale. Kuigi kaevurid, kes kaevandasid maaki Seitsmest mäest, uskusid pöialpoiste olemasolusse, on tõenäolisem, et muinasjutu hälli tuleb otsida Prantsusmaalt. Versioon, mida vennad Grimmid läbi Seitsme mäe reisides kuulsid ja kirja panid niinimetatud muinasjututänaval "(Märchenstrasse)", on vaid üks paljudest.
Majandus.
Linna suurim tööandja on SAPPI (Lõuna-Aafrika tselluloosi ja paberitööstus) vabrik oma suure korstnaga, millest on saanud üks Alfeldi maamärke. Isegi kuulsam kui SAPPI on Fagus-Werk, ümber ehitatud aastatel 1910–1915 arhitekt Walter Gropiuse jooniste järgi, mis öeldavasti on saanud moodsa arhitektuuri trendiks.
Popkultuur.
Alfeld on strateegiliselt tähtis linn, kus NATO ja Punaarmee väed võitlevad korduvalt Tom Clancy romaanis "Red Storm Rising" sildade tõttu üle Leine jõe.
Anneliis Aunapuu

Anneliis Aunapuu (sündinud 31. oktoobril 1955 Tallinnas) on eesti tootedisainer, ajakirjanik, illustraator ja kujundaja.
Haridus.
Põhihariduse sai Anneliis Aunapuu Kopli Kunstikoolis. Aastatel 1973–1978 õppis tööstusdisaini Eesti Riiklikus Kunstiinstituudis ning lõpetas instituudi tööstustoodangu kujundamise, progressiivsete materjalide ja funktsionaalse kaasaegse vormi spetsifikatsiooniga.
Karjäär.
Pärast ERKI lõpetamist töötas 1986. aastani Kunstikombinaadis ARS. Seotud Nõukogude Liidu tööstuse vastumeelsusega disainimise vastu oli Eestis keeruline tegeleda tööstusdisainiga ning tema keskendus ajakirjanduse disainimisele. Aunapuu suundus 1986 ajakirjanduse valdkonda ning tema esimene töö oli huumori- ja satiiriajakirjas Pikker, kus Aunapuu töötas kujundajana kuni 1990. 1990. aastate alguses läks Aunapuu tööle ajakirja Äripäev, kus tema juhtis kujundusosakonda ning aitas integreerida digitehnoloogiad perioodilise kirjanduse tootmise mugavustamiseks. Lisaks põhitööle Äripäevas oli ta ka ajakirja Marm kujundaja. 1996. aastal alustas Aunapuu koostööd arhitekt Ado Eigiga ajakirjas KoduStuudio, kus ta tegi ka toimetajatööd. Samuti tegeles tema värvitrüki võimaluse saabumisel üheksakümnendate ajal ajakirjade Pioneer, Põhjanael ja Mardus kujundamisega. 1998–2000 töötas ajakirja Diivan kujundajana. 2001–2005 töötas ajakirjastuses Ambassador, kus algatas ajakirju Köök ja Life in Estonia. 2006 kirjutas Aunapuu Eesti Ekspressi igakuist lisa Moodne Kodu. Paralleelselt Moodsa Koduga kuulus tema ka ajakirja Anne kujundusmeeskonda. Tänapäeval tegeleb Aunapuu peamiselt kirjanduse kujundamisega ja illustratsioonidega.
Isiklikku.
Ta on abielus illustraator Hillar Metsaga.
Peeter Rudaš

Peeter Rudaš (sündinud 21. jaanuaril 1942 Tallinnas) on eesti klaasikunstnik.
Haridus.
Ta on lõpetanud Eesti NSV Riikliku Kunstiinstituudi klaasikunsti erialal 1970. aastal. 
Töö ja looming.
1972. aastast Eesti Kunstnike Liidu liige ning 1977. aastast Eesti Kunstiakadeemia õppejõud.
Töötas Tarbeklaasis kahel perioodil: 1959–1962 mustrilihvijana, seejärel 1970–1978, pärast Eesti NSV Riikliku Kunstiinstituudi lõpetamist eksperimentaalgraveerija, kunstniku ja klaasipuhujana. Rudaš on tuntud unikaalteoste loojana, kuid ta jõudis kujundada ka mitmeid Tarbeklaasi toodangusse kuulunud esemeid. Üks tema tuntumaid töid Tarbeklaasis oli joogikomplekt "Alfa".
Peeter Rudaši loomingus on oluline osa klaasist valatud skulptuuridel. Tehnika ja töövõtete mängulisus ja spontaansus sobivad kunstniku töömeetodite ja eesmärkidega suurepäraselt ning tulemuseks on tema enda sõnul "puäntillistlik skulptuur", kus väikesed erivärvilised klaasplokid liituvad suureks tervikuks ja annavad võimaluse mängida nüansseeritud või kontrastsete üleminekutega.
Rudaš on tuntud eesti klaasimeister, osalenud väga paljudel Eesti ja rahvusvahelistel näitustel.
Laugu Klaasikoda.
Rudaš rajas 1995. aastal oma suvekoju Laugu klaasikoja. Suvekodu õuele rajatud väiksesse hoonesse mahuvad klaasisulatus- ja lõõmutusahi, trummelahi ja paar lihvimispinki, lisaks klaasseintega galerii. Ateljees saab näha, kuidas meister vormib sulaklaasist erinevaid töövahendeid kasutades kauneid klaasobjekte. Kohapeal valminud kunstiteoseid on külastajatel võimalik ka osta. 
2016. aastast lööb klaasikojas kaasa klaasikunstnik Mare Saare, kes valmistab töökojas leekpõletil unikaalhelmeid. Tema sulatustehnikas klaasobjekte on galeriis nii vaatamiseks kui ka müügiks.
Laugu klaasikoda asub Saaremaal Leisi vallas Laugu külas. Klaasikoda on külastamiseks avatud suviti. Jälgida saab klaasipuhumist, külmtöötlust, klaasivalu.
Mahāvatār Bābājī

Mahāvatār Bābājī (mahāvatār – 'suur avataara', bābājī – (austavalt) 'isa', 'vanem', 'tark') on India pühakule ja joogile antud nimi. Selle nimega hakkasid teda kutsuma mitmed tema õpilased (sealhulgas Lahiri Mahasaya), kes on end öelnud olevat temaga kohtunud aastatel 1861, 1935 ja 1980. Osasid neist kohtumistest on kirjeldanud Paramahansa Yogananda oma raamatus "Joogi autobiograafia". Sealsamas räägib Yogananda ka oma isiklikust kohtumisest Babajiga. Teisest isiklikust kohtumisest Babajiga räägib Sri Yukteswar Giri oma raamatus "The Holy Science". Joogi Sri M-i autobiograafia "Apprenticed to a Himalayan Master (A Yogi's Autobiography)" järgi on Babaji jumal Šiva. Raamatu teises peatükis kirjeldatakse, kuidas Babaji võttis Šiva kuju. Kõiki neid lugusid on koos täiendavate kohtumistega kirjeldatud mitmetes elulugudes. Yogananda autobiograafias on öeldud, et Babaji on elanud mitmesaja või enama aasta jooksul India vähekülastatud piirkondades, kus teda on kohanud vaid käputäis ta õpilasi ja teisi inimesi.
Sirje Kriisa

Sirje Kriisa (sündinud 28. veebruaril 1950) on eesti köitekunstnik.
Ta on lõpetanud aastal 1976 Eesti NSV Riikliku Kunstiinstituudi nahkehistöö erialal ja töötanud samas õppealameistri ja õppejõuna. Ta on näitustel osalenud 1975. aastast nahast tarbeesemete, pannoode, skulptuuride, rõivaste ja köidetega. Teeb nii klassikalisi luksusköiteid kui ka lihtsamaid raamatuid mitmesugustes materjalides ja tehnikates.
Elukäik.
Aastatel 1971–1976 õppis Sirje Kriisa Eesti NSV Riiklikus Kunstiinstituudis nahkehistöö erialal. Ta on olnud laborant, õppealameister, töökoja juhataja ja õppejõud Eesti Kunstiakadeemia nahakunsti osakonnas. Aastatel 1998–2015 töötas Kriisa Eesti Rahvusraamatukogu kogude säilitusosakonnas kunstniku ametikohal, kus ta tegeles raamatute parandamise ja köitmisega.
Sirje Kriisa on Eesti Kunstnike Liidu ja Eesti Nahakunstnike Liidu liige. 1996. aastal asutas ta mõttekaaslastega Eesti Köitekunstnike Ühenduse ja oli selle juhatuse esimees 2014. aastani. Ta on rahvusvahelise köitekunstinäituse "Scripta manent" I–III organiseerimistoimkonna juhataja ja on olnud üks sellega kaasneva konverentsi organiseerijaid. "Scripta" näituste eesmärk on tutvustada eesti kirjandust köitekunsti vahenditega, kaasates kunstnikke üle maailma.
Sirje Kriisa on tutvustanud köite- ja nahakunsti kursustel, loengutel, seminaridel Eestis ja välismaal, kavandanud nahatooteid kunstikombinaadile Ars, kujundanud nahkrõivaid. Ta on täiendanud end mitmetel köitekursustel, teinud isikunäitusi ja esinenud arvukatel ühisnäitustel Eestis ja mujal maailmas (Rootsi, Prantsusmaa, Itaalia, Taani, Soome, Venemaa, Läti, Leedu, Šveits, Island, Ungari, Inglismaa, Jaapan, Belgia, Kanada, Austraalia). Sirje Kriisa on köiteühingu liikmena hea seisnud köitekunsti säilimise ja järjepidevuse eest Eestis, selle unikaalse kunstiliigi õpetamise ning väärtustamise eest kultuuriruumi osana. Tema loomingut on erakogudes, Eesti Ajaloomuuseumis, Eesti Tarbekunsti- ja Disainimuuseumis. 
2018. aasta seisuga töötab Kriisa Tallinna Keskraamatukogu Kännukuke raamatukogus köitjana. 
Tööst vabal ajal tegeleb ta loominguga ning valmistab kunstilisi köiteid näitustele ja soovijatele.
Illu Erma

Illu Erma (sündinud 8. jaanuaril 1952 Pärnus) on eesti nahakunstnik.
Elukäik.
Illu Erma lõpetas 1969 Tallinna 24. Keskkooli. 1970. aastal alustas ta õpinguid Eesti NSV Riikliku Kunstiinstituudi (ERKI) nahkehistöö erialal. Pärast lõpetamist 1975. aastal alustas ta tööd Tartu Kunstikoolis, kus on õpetanud kompositsiooni, maalimist ja joonistamist. 
1986. aastast tänapäevani töötab Illu Erma õppejõuna Eesti Kunstiakadeemias aksessuaari ja köitedisaini osakonnas. Perioodil 1995–1998 oli ta sama osakonna dotsent. 1998–2008 oli Illu Erma osakonna professor ja osakonnajuhataja.
Professor Erma on kuulunud žüriidesse, esinenud teaduskonverentsidel ning kuulunud näituste ja konverentside korraldamise toimkondadesse.
2009. aastast alates on olnud ringijuhendaja Nõmme kultuurikeskuse kunstistuudios.
Ta on Eesti Kunstnike Liidu ja Eesti Nahakunstnike Liidu liige.
Loometegevus.
Illu Erma on esinenud nii kodumaistel kui ka rahvusvahelistel köitekunstinäitustel alates 1987. aastast, juhendanud töötube, teinud viis isikunäitust. Nahakunstialase loomingulise tegevuse kõrval on ta viljelnud ka graafikat, samuti illustreerinud raamatuid. Tema teoseid on eksponeeritud lisaks Eestile Soomes, Rootsis, Ungaris, Prantsusmaal, USA-s, Jaapanis, Venemaal, Leedus, Armeenias jm.
Takistusmagasin

Takistusmagasin ("resistance box") on seade, millesse on paigutatud kindla suurusega takistust omavad elemendid, mida saab lülitite või juhtmete abil ühendada nii, et saadakse soovitud väärtusega kogutakistus.
Tavaliselt on elemendid rühmitatud või lülitatavad dekaadide kaupa.
Väga tüüpilised on kuuedekaadilised takistusmagasinid, mille esimene dekaad võimaldab moodustada takistusi 0,1...0,9 oomi, viimane aga takistusi 10...90 kilo-oomi. Kõigi kuue dekaadi peale kokku saab moodustada maksimaalse takistuse 99999,9 oomi.
Takistusmagasinid on üldjuhul kõrge täpsusklassiga, näiteks 0,1%.
Traattakistitest moodustatud takistusmagasinide kasutamisel tuleb tihti arvestada sellega, et nendes kasutatud takistusahelatel võivad olla suure mõjuga parasiitparameetrid. Kuigi traattakistid keritakse kas bifilaarsetena või sektsioneeritutena, jäävad nende puhul parasiitparameetrid (näiteks järjestikinduktiivsus Ls või paralleelmahtuvus Cp) oluliselt halvemaks, kui need on diskreetsete komponentide (takistite, kondensaatorite ja induktiivsuste) puhul. See piirab selliste takistusmagasinide kasutamise sagedusala väga oluliselt.
Takistusmagasin võib olla markeeritud elektrijuhtivuse ühikutes. Siis võidakse seda nimetada juhtivusmagasiniks.
Logaritmiline sageduskarakteristik

Logaritmiline sageduskarakteristik on füüsikalise suuruse või parameetri sageduskarakteristik, mis on esitatud logaritmilises skaalas, seda nii sageduse teljel (x-teljel) kui ka esitatava suuruse teljel (y-teljel).
Logaritmilises esituses osutuvad nii sageduse suhtes nii võrdelised kui pöördvõrdelised sõltuvused sirgjoonteks. Esimesed neist on tõusvad, teised langevad sageduse kasvu suunas. Võrdse dekaadide pikkuse korral mõlemal teljel on esimest järku sagedussõltuvused telgede vahelist täisnurka poolitavad sirgjooned (45-kraadise nurga all, tan=1). 
Sageduskarakteristikute asümptoodid või lihtsa astmefunktsiooniga esitatud lähendused on logaritmilises esituses seega sirgjooned.
Nimele "logaritmiline" vaatamata antakse telgedel esitatavad parameetrid tavaliselt mitte logaritmide vaid reaalselt mõõdetavate suuruste vastavate väärtustega, näiteks, sagedused hertsides, takistused oomides, pinged voltides, jne.
Logaritmilise sageduskarakteristiku taustaks on kindlasti dekaadide piiridele vastavad jooned, kuid lisatud võivad olla ka muude väärtuste jooned, näiteks kümnendarvude reast 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9 või oktaavselt 1, 2, 4, 8, 16 jne., või ka muud logaritmiliselt ühtlased jaotused. Dekaadi jagamisel kümneks lõiguks on need väärtused tooduna mõningase ümardamisega järgmised: 1; 1,26; 1,6; 2,0; 2,5; 3,16; 4,0; 5,0; 6,3, 8,0 (ja 10).
Logaritmilist jaotust sageduse osas kasutatakse ka filtrite puhul (oktaavfiltrid, kolmandikoktaavsed ehk terts(iaal)filtrid).
Sard

Sard oli püsttoestik vilja, heina, linaseemnete jms kuivatamiseks.
Reas maasse löödud kärbiste okstele või pulkadele asetati 3 või 4 rida latte. Sarda pikkus olenes kuivatatava materjali hulgast. Sardad olid kasutusel Lõuna-Eestis, aga ka Venemaal ja Lätis.
Rõuguredel

Rõuguredel oli vilja, heina, põhu vm koresööda järelkuivatamiseks tehtud puidust sisetoestikuga kaldkatuse kujuga kuhilas.
Kahest või kolmest teibast ja neid ühendavatest rõhtlattidest valmistati raam, mille pikkus oli kuni 3 meetrit. Latid üldjuhul tapiti otsateivastesse. Koresööda kuivatamiseks seati rõuguredelid vastamisi. Eestis hakati rõuguredeleid kasutama 19. sajandi teisest poolest.
VGT (ettevõte)

AS VGT (Võru Gaasianalüsaatorite Tehas) oli aparaaditehas Võru maakonnas Võrus. 
Peale gaasianalüsaatorite tootis hoone ka teisi aparaate. Ettevõtte peakorpus on üks Võru tuntumaid ehitisi.
Ettevõte asutati 1959. Ettevõtte peakorpus valmis 1962.
Nõukogude ajal kandis ettevõte nime "Arnold Veimeri nimeline Võru Gaasianalüsaatorite Tehas".
Ettevõte lõpetas tegevuse 2010.
Rünnak

Rünnak on kellelegi pealetung, kallaletung, ründamise üksikjuhtum.
Rünnak on ka:
Rünnak (ettevõte)

Jalanõudetööstus Rünnak oli Tallinna ettevõte, mis tootis jalanõusid. Ettevõte tegutses 1933–1947.
Ettevõtte Standard-Nool asutasid 1933 a varem iseseisvalt tegutsenud A Kuningas ning G Räämet. Asus alguses aadressil Pikk tänav 30. 1935. aastal avati aadressil Vabriku tänav 59 uus tootmishoone, kus oli kasutusel üle 60 mitmesuguse elektri jõul töötanud masina. 1940 ettevõte natsionaliseeriti. Sellega liideti kaks väiksemat tööstust - saapatööstus Aksi ning J. Katzi pealsetööstus ning 1941. aastal nimetati jalanõudetööstuseks Rünnak.
Nimed:
Janno Siimar

Janno Siimar (sündinud 11. oktoobril 1979) on eesti disainer. 
Ta on ettevõtte Velvet üks asutajaid ja disainereid. Lisaks on ta olnud üks eesti disainmõtlemise ja teenusedisaini maaletooja. Ta on tegelenud teenuse-, ärimudeli-, brändi- ja veebidisainiga. Põhiliseks tegevusalaks on tal strateegiline disain ja disaini rakendamine ettevõtluses. Siimar on üks osaline Brand Estonia loomises.
Isiklikku.
Janno Siimar on sündinud 11. oktoobril 1979 Tallinnas. Ta isa on tehnikateadlane ja endine ujuja Veiko Siimar ning ema ökonomist Malle-Reet Siimar. Vend Sven on automaatikainsener ja Ivar investor. Lapsepõlv möödus lisaks Tallinnale aastatel 1985–1988 Tuneesias, kus ta isa oli kohalikus ülikoolis elektrotehnika õppejõud. Siimar õppis sellel ajal saatkonnakoolis. Eestisse naasnult õppis Tallinna Reaalkoolis.
1990. aastate keskpaigas jõudis Siimar läbi programmeerimise disaini juurde, kui hakati rääkima veebidisainist. 1999. aastal lahkus ta igapäevatöölt ning hakkas üliõpilaseks ja vabakutseliseks.
Aastal 2004 asutas Siimar koos sõpradega ettevõtte Velvet. Enamuse oma märkimisväärsetest projektidest on Siimar teinud Velvetis.
Velvet.
Velvet on iseseisev strateegilise disaini agentuur. Velvet OÜ asutasid 2004. aastal Janno Siimar, Mario Lankots, Aivo Kallas ja Markko Karu. Ettevõte on oma projektidega saanud erinevatel konkurssidel kokku üle saja auhinna.
Velvet on teinud erinevaid projekte klientidele nagu Eesti Rahva Muuseum, Sportland, Kirjastus Varrak, Enics, Ericsson, NATO, Danske Bank, WHO, Eesti Kaitsetööstus, NOW! Innovations, Viru Keskus, Tallinna Tehnikaülikool, SEB Pank, Teleport, Eesti Pank ja paljud teised.
Martin Pedanik

Martin Pedanik (sündinud 19. oktoobril 1974) on graafik ja disainer. 
Ta on lõpetanud Tallinna Reaalkooli (1993) ja Eesti Kunstiakadeemia vabagraafikuna (1997). Disainibüroo Labor asutaja. Loonud suurtes kogustes kõrgetasemelist graafilist disaini, kujundanud kümneid ja sadu trükiseid raamatutest plakatite ja flaieriteni. Ta tõlgendab sümboleid, märke ja mustreid, mis pärinevad meie rahvakultuuri vanematest kihistustest nüüdisaegsel moel.
Näitus Kizoo.
Tallinna Linnagaleriis avatud“Kizoo” näitusel on reklaami ja disaini suhte küsimus juba ette lahendatud, õigupoolest päevakorrast maha võetud. Seos on otsene, ilmne ja probleemivaba. Siiski võivad need pildid toimida mitmel viisil.Lihtsates, värvilistes, ringimotiive ja ümarnurkseid objekte reastavates piltides liigutakse lihtsuse suunas. Need on pildid kõigest ja mitte millestki. Tähtsad, maailma algolemust ja põhijõude kirjeldavad. Vaid värvide eemaldamine lihtsustaks neid veel.
Näituse pealkirja kohta on autor öelnud: “See sõna tuli kuidagi iseenesest mu juurde. Mõnus absurdne sõna. Seda võibki võtta nii- ja naapidi – hea, et pole liiga konkreetset tähendust,” 
Isiklikku.
Tema isa on maalikunstnik Urmas Pedanik.
Ivari Männi

 
Ivari Männi (sündinud 20. novembril 1963) on eesti tootedisainer ja sisearhitekt.
Ivari Männi lõpetas 1982. aastal Tallinna 2. Keskkooli ja 1990. aastal Tallinna Kunstiülikooli tööstuskunsti erialal.
Spordiklubi 100

MTÜ Spordiklubi 100 (SK100) on Eesti orienteerumisklubi. 
Klubi asutati 13. novembril 2009. See on Eesti Orienteerumisliidu liikmesklubi.
Korraldatakse spordiüritusi ja koolitusi nii klubi liikmetele kui ka laiemale sihtrühmale, kelleks on nii Eesti kui välisriikide orienteerumishuvilised. SK100 on üks aktiivsemaid orienteerumisklubisid Põhja-Eestis, mis koosneb peamiselt noortest orienteerujatest vanuses 20–35.
Seisuga 14.11.2018 oli klubi liikmete arv 52. Klubi liikmeid on lisaks eestlastele veel Soomest, Tšehhist, Ungarist, Lätist ja Prantsusmaalt.
Korraldatavad võistlused.
SK100 korraldab igal aastal rahvusvahelist võistlust "Tallinna orienteerumisnädal", mille eelkäijaks on 100 kontrollpunktiga võistlus "100 KP jooks", mis toimus esimest korda 2005. aastal .
2016. aastal korraldatud veteranide maailmameistrivõistlused on seni Eesti suurim välisvõistlejate arvuga spordivõistlus Eestis . Kokku osales võistlustel 3488 osalejat 44 riigist . Võistluse korraldamist abistas 315 vabatahtlikku 15 riigist . Võistluspaikadeks olid Kadrioru park, Tallinna vanalinn, Põhja-Kõrvemaa ja Pikassaare .
Klubi on korraldanud ka muid regulaarseid või üksikvõistlusi, nt linnaorienteerumise jõulujooks, Eesti ja Tallinna meistrivõistlused orienteerumises jm.
Korraldatavad orienteerumispäevakud.
SK100 korraldab Eestis ainulaadset aasta läbi toimuvat päevakute sarja “Linnaorienteerumine”, mille eelkäijaks on Tallinna Kompassi päevakud. Linnaorienteerumise päevakud toimuvad peamiselt Tallinna linnamaastikel. Esimene orienteerumispäevak toimus 1. juunil 2015 Männiku külas.
Klubi teine korraldatav päevakusari on “Metsaorienteerumine”, mille üritusi peetakse Tallinna ja Harjumaa metsamaastikel. Igal päevakul on lisaks tavapäevasele orienteerumisjooksule avatud ka rattaorienteerumise rajad. Esimene orienteerumispäevak toimus 29. mail 2018 Tallinnas Liiva asumi ja Järve metsa piirkonnas.
Linamees

Linamees, ka "linapoiss", oli alus linakuparde kuivatamiseks. 
Linamees, mis oli 19. sajandil kasutusel Põhja-Eestis, koosnes maasse löödud neljast teibast ning teivaste vahele õleväätidest punutud 3 kuni 6 riiulist. Pealt kaeti rajatis õlevihkudest "mütsiga". Linamehe vanem variant oli püstine okslik kärbis.
Lennart-Jaak Mänd

Lennart-Jaak Mänd (sündinud 12. jaanuaril 1968) on eesti nahakunstnik ja pedagoog. 
Haridus.
Ta lõpetas Eesti Kunstiakadeemia (MA) 1995. aastal. Nii enne kui ka pärast ülikooli lõpetamist töötas meistrina.
193 eKr

193. aasta eKr ehk "ab urbe condita" DLXI (561).
Modjadjiskloof

Modjadjiskloof (kuni 2004. aastani Duiwelskloof) on linn Lõuna-Aafrika Vabariigis Limpopo provintsis Mopani ringkonnas.
Lõuna-Aafrika Vabariigi 2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Modjadjiskloofi elanikest valgeid 47,93%, mustanahalisi aafriklasi 47,38%, India või Aasia päritolu inimesi 2,75%, värvilisi 0,50% ja teisi 0,50%. Afrikaani keelt pidas emakeeleks 43,72% inimesi, pedi keelt 23,26%, inglise keelt 12,27%, tsonga keelt 9,71% ja sotho keelt 2,73%.