tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Eugenius von Mickwitz

Eugenius von Mickwitz (13. juuni 1806 Koeru – 16. aprill 1877 Pilistvere) oli Eesti vaimulik.
Õppis aastatel 1820–1825 Tallinna kubermangugümnaasiumis. Aastatel 1825–1828 oli Tartu Ülikooli usuteaduskonna üliõpilane. Pärast ülikooli lõpetamist töötas koduõpetajana Eestimaal ja õpetajana Peterburis, Kondratjevi instituudis. Ordineeriti 12. mail 1835 Riias õpetajaks.
Introdutseeriti 2. juunil 1835 Pilistvere Andrease koguduse õpetajaks. Oli 1835–1877 Pilistvere Andrease koguduse õpetaja.
Isiklikku.
Tema isa Dietrich Georg Mickwitz oli Koeru koguduse õpetaja. Tema poeg Eugen Mickwitz oli aastatel 1877–1910 Pilistvere Andrease koguduse õpetaja, teine poeg Christoph Friedrich Mickwitz oli pastor Tobolskis (1871–1876), Kaarma (1876–1878) ja Vigala Maarja koguduses (1879–1899), noorem poeg Johannes Ernst Mickwitz oli 1879–1881 Tartu Maarja koguduse adjunktpastor, 1881–1893 oli Risti koguduse õpetaja, 1893–1918 oli Viljandi Jaani koguduse õpetaja. Tema pojapoeg Friedrich Mickwitz oli Alatskivi ja Kodavere Mihkli koguduse (1910–1918), Kolga-Jaani Johannese koguduse (1919) ja Äksi Andrease koguduse (1919–1928) õpetaja. Onu Justus Johannes Mickwitz oli pastor Jõelähtme ja Tarvastu Peetri koguduses.
Peeter Saari

Peeter Saari (sündinud 2. juunil 1945 Tallinnas) on eesti füüsik, Eesti Teaduste Akadeemia liige (alates 1986).
Elukäik.
Peeter Saari sündis kooliõpetajate perekonnas. Ta lõpetas 1963. aastal Tallinna 21. Keskkooli ja 1968. aastal Tartu Ülikooli teoreetilise füüsika erialal. Tööle asus Peeter Saari Eesti TA Füüsika Instituuti (praegu TÜ Füüsika Instituut), kus on töötanud üle neljakümne aasta eri ametikohtadel nooremteadurist instituudi direktorini. Füüsika Instituudi juures valmisid ka tema füüsika-matemaatikakandidaadi väitekiri teemal "Kuum luminestsents ja relaktsiooniprotsessid lisanditsentrites" ("Горячая люминесценция и процессы релаксации в примесном центре", 1972) ja füüsika-matemaatikadoktori väitekiri teemal "Kuum luminestsents ja relaksatsiooniprotsessid kristallides" ("Горячая люминесценция и процессы релаксации в кристаллах", 1980). 1994. aastal anti talle professori kutse. Ta on täiendanud end USA-s (1976 Pennsylvania Ülikoolis, 1985 New York City Technical College'is, 1994 Sandia National Labsis), lühemat aega ka Prantsusmaal, Jaapanis, Saksamaal jm.
1968–1976 oli Saari FI noorem- ja vanemteadur, aastast 1976–2021 kristallide spektroskoopia (hiljems füüsikalise optika) labori juhataja, 1981–1988 FI direktor, 1970–1993 ka TÜ-s õppeülesande täitja, 1994–1997 erakorraline professor, 1997–2021 Tartu Ülikooli laineoptika professor. Alates 2021 Tartu Ülikooli emeriitprofessor.
Eesti Teaduste Akadeemia liikmeks valiti 1986 füüsika alal. Ta kuulub akadeemias astronoomia ja füüsika osakonda. Oli aastatel 2004–2009 astronoomia ja füüsika osakonna juhataja.
Teadustöö.
Peeter Saari uurimisvaldkonnad on olnud orgaaniliste tahkiste lisandispektrid ja nende laienemise iseärasused, võnkerelaksatsioon tahkistes ning kuuma luminestsentsi jt resonantse hajumise komponentide eristamine tahkiste optilistes kiirgusspektrites, ülilühikeste optiliste impulsside ajalis-spektraalne diagnostika ja süntees, aegruumne holograafia, elektromagnetvälja võrrandite nn leviinvariantsed lokaliseeritud lahendid, nende realiseerimine ning rakendused optikas. Ta on nende uurimissuundade rajaja. 1968 avastas Saari koos Karl Rebase ja Vladimir Hižnjakoviga kristallide kuuma luminestsentsi (avastus registreeriti 1981). Ta on avaldanud üle 160 teaduspublikatsiooni, enamik neist on ilmunud maailma juhtivates teadusajakirjades. Ta on juhendanud kuut magistranti ja üheksat doktoranti.
Teaduskorralduslik tegevus.
Saari on olnud Eesti TA presiidiumi liige, astronoomia ja füüsika osakonna juhataja, juhatuse liige (2005–2019). Aastail 1990–1993 oli ta Eesti Teadusfondi Nõukogu esimene esimees, 1989–1990 Eesti Teadlaste Liidu esimees ja 1989–2009 volikogu liige ning Eesti Füüsika Seltsi juhatuse liige. Peeter Saari on olnud Eesti teaduse infrastruktuuri arendamise teekaardi komisjoni esimees (2009–2010), Eesti Teadusnõukogu, Riigi teaduspreemiate komisjoni, Eesti Vabariigi presidendi mõttekoja (2012–2016) ning mitme teise üleriigilise tähtsusega komisjoni liige. Ta on Ameerika Optika Ühingu, Euroopa Teaduste Akadeemia, Rahvusvahelise Rakendusoptika Ühingu liige.
Vihurimäe

"Vihurimäe" (inglise keeles "Wuthering Heights") on Emily Brontë ainus romaan, mis ilmus 1847. aastal pseudonüümi Ellis Bell all. 
Brontë kirjutas teost 1845. aasta oktoobrist 1846. aasta juunini. Raamat kirjastati koos tema õe Anne Brontë teose "Agnes Greyga" Londonis 1847. aasta detsembris. Romaani avaldamisele järgnenud aastal suri ta 30-aastaselt. Pärast Emily surma toimetas tema õde Charlotte Brontë käsikirja, parandades peamiselt kirjavahemärkide kasutust ja teener Josephi Yorkshire'i murrakut, ning teos ilmus uuesti 1850. aastal.
Sisu.
Romaani peategelane on leidlaps Heathcliff, kes hakkab armastama oma kasuõde Catherine'i. Catherine suhtub temasse sõbralikult, aga keeldub temaga abiellumast, sest Heathcliff on madalast soost ja hariduseta. Kui Catherine teatab soovist abielluda teisega, siis Heathcliff lahkub Vihurimäelt ning naaseb alles aastate pärast, et maksta kätte kõigile, kellega ta koos kasvas, samuti Catherine'i mehele ja tolle perekonnale.
Heathcliffis kehastunud halastamatu kurjus ja tunnete taltsutamatus, mis haarab lõpuks peaaegu kõiki tegelasi, oli midagi ennekuulmatut ja täiesti uut. Lool pole moraali, mis mahendaks šokki. Õiglast karistust ei järgne, Heathcliff ei pea oma tegude eest vastutust kandma, ta triumfeerib kuni hauani välja.
Arvustused.
Ilmumise järel kutsus "Vihurimäe" esile protestitormi. Victoria-aegsel kombelisel Inglismaal ei olnud kohta raamatule, mis kirjeldab naisi sellise hävitava kire võimuses. Vaenulikumad arvustused imestasid, kuidas autor suutis sellise loo kirja panna ilma hulluks minemata või ennast ära tapmata, soodsamad arvustused nimetasid seda veidraks raamatuks, millest uhkab metsikut jõudu. Alles hiljem oldi valmis järgima Emily Brontë armutut pilku inimtundmuste sügavikesse ja raamat kuulutati naturalismi esimeseks meistriteoseks.
Ekraniseeringud ja kohandused.
"Vihurimäe" esimene ekraniseering valmis Inglismaal 1920, kuid praeguseks on see arvatavasti hävinud. Teine film valmis USA-s 1939 Laurence Olivier' ja Merle Oberoniga peaosades. See film nimetati Oscari kandidaadiks parima filmi kategoorias (võitis "Tuulest viidud") ning sellest ajast on seda romaani filmistatud paljudes maades, sealhulgas Indias ja Filipiinidel korduvalt. Enamjaolt käsitlevad filmid üksnes esimese põlvkonna saatust ja jätavad välja teise põlvkonna, Heathcliffi ja Catherine'i lapsed.
Lisaks filmidele on "Vihurimäe" põhjal valminud oopereid, muusikale ja näidendeid, arvutimäng ja koomiks, sellele on kirjutatud järgesid ja vahelugusid, samuti paroodiaid. 1978. aastal kirjutas tollal 18-aastane Kate Bush laulu "Wuthering Heights", mis oli tema esimene singel ja millega ta sai maailmakuulsaks. Ta oli läbi aegade esimene naine, kes oli ise kirjutanud laulu, millega tõusis Briti singlite edetabeli tippu. 21. sajandil ei ole märgata "Vihurimäe" tähtsuse vähenemist.
Fotoorganotroofid

Fotoorganotroofid on bakterid, kes kasutavad energiaallikana valgusenergiat ja oksüdeerivad orgaanilisi aineid (valke, suhkruid, fenooli, tärklist jne).
Fotoorganotroofid on näiteks purpursed mitteväävlibakterid, halobakterid.
Eugen von Mickwitz

Eugen(ius) von Mickwitz (7. märts 1837 Pilistvere – 15. august 1925 Tartu) oli baltisaksa päritolu Eesti vaimulik.
Õppis 1848–1856 Tartus gümnaasiumis. Tartu Ülikooli usuteaduskonnas õppis ta aastatel 1856–1860. 1862–1864 töötas ta koduõpetajana Tapiku mõisas Põltsamaa kihelkonnas. Oli prooviaastal Põltsamaa Niguliste koguduses Carl Peter Maurachi juures. Ordineeriti Volmaris 26. augustil 1864 õpetajaks.
Oli 1864–1865 Viljandi praostkonna vikaarõpetaja. 1865–1877 oli Nõo Püha Laurentsiuse koguduse (introdutseeriti ametisse 18. juulil 1865) õpetaja. 1877–1909 oli Pilistvere Andrease koguduse õpetaja. Oli aastal 1891 seitsmeks kuuks pastoriametist kõrvaldatud (suspendeeritud), kuna viis läbi kiriklikke talitusi rekonvertiitidele (õigeusus pettunutele). Jäi 1910. aasta alguses emerituuri, elades 1910–1913 Stuttgardis ja alates 1913 Tartus.
Isiklikku.
Tema isa Eugenius von Mickwitz oli Pilistvere Andrease koguduse õpetaja aastatel 1835–1877. Vend Christoph Friedrich Mickwitz oli pastor Tobolskis (1871–1876), Kaarma (1876–1878) ja Vigala Maarja koguduses (1879–1899). Noorem vend Johannes Ernst Mickwitz oli 1879–1881 Tartu Maarja koguduse adjunktpastor, 1881–1893 oli Risti koguduse õpetaja, 1893–1918 oli Viljandi Jaani koguduse õpetaja. Tema poeg Friedrich von Mickwitz oli Alatskivi ja Kodavere Mihkli koguduse (1910–1918), Kolga-Jaani Johannese koguduse (1919) ja Äksi Andrease koguduse (1919–1928) õpetaja.
Udo Margna

Udo Margna (18. november 1934 Viljandi – 17. mai 2019) oli eesti taimefüsioloog, Eesti Teaduste Akadeemia liige (alates 1987).
Elukäik.
1952. aastal lõpetas ta Viljandi 2. Keskkooli ning asus õppima farmaatsiat Tartu Riikliku Ülikooli arstiteaduskonnas, mille lõpetas 1957. aastal "cum laude" proviisori kutsega. Udo Margna läbis aspirantuuri taimebiokeemia alal TA Eksperimentaalbioloogia Instituudi (EBI) juures ja kaitses 1963. aastal bioloogiakandidaadi väitekirja teemal "Erinevate pookealuste mõju polüfenoolsete ühendite kompleksile ploomipuu poogendites". 1983. aastal kaitses ta Gruusia TA Botaanika Instituudi juures bioloogiadoktori kraadi taimefüsioloogia alal väitekirjaga "Flavonoidide moodustumine taimedes: selle protsessi seosed põhiainevahetusega, ergulatsioonimehhanismid ja bioloogiline tähtsus".
Eksperimentaaluuringute läbiviimise esimesed kogemused omandas Udo Margna üliõpilasena farmakognoosia kateedris. Ülikooli lõpetamise järel töötas ta paar aastat apteegijuhatajana Muhu saarel. 1959. aastast alates kulges Udo Margna teadlasetee enam kui 30 aastat EBI katuse all Harkus, kus ta töötas eri ametikohtadel nooremteadurist peateaduri ja labori juhatajani. Aastatel 1965−1987 oli ta töötas ta EBI teadusdirektor.
1987. aastal valiti Udo Margna Eesti Teaduste Akadeemia liikmeks taimefüsioloogia ja -biokeemia alal. Ta kuulus akadeemia bioloogia, geoloogia ja keemia osakonda. Aastatel 1990−2000 oli ta akadeemia peasekretär.
Teadustöö.
Udo Margna uuringute eesmärgiks oli flavonoidide biosünteesi metaboolse tausta ja regulatsioonimehhanismide väljaselgitamine. Tema avaldatud teaduspublikatsioonide hulgas on kuus monograafiat ja õpikut. Tema juhendamisel on kaitstud 7 doktori- ja magistritööd. Enam kui 25 aastat tegutses Udo Margna erakorralise professori, teadusnõuniku ja külalislektorina Tartu Ülikoolis, Tallinna Ülikoolis ja Eesti Maaülikoolis. 1994. aastal oli ta külalisprofessoriks Münsteri Ülikoolis Saksamaal. Aastatel 2000−2008 töötas ta Tallinna Tervishoiu Kõrgkoolis farmaatsia õppejõu ning õppetooli juhatajana ning kuni 2018. aastani erakorralise lektorina.
Teadusadministratiivne tegevus.
Teadustöö kõrval oli Udo Margna pikka aega seotud teadusorganisatsioonilise tegevusega. Aastatel 1965−1987 töötas ta EBI teadusdirektorina, 1971−1990 juhtis esimehena Eesti vabariikliku taimefüsioloogia ja -biokeemia probleemkomisjoni tegevust. Ta on üle 35 aasta olnud Eesti TA Toimetiste seeria "Bioloogia. Ökoloogia" toimetuskolleegiumi koosseisus. Aastatel 1996−1999 oli Udo Margna Balti Assamblee kirjandus-, kunsti- ja teaduspreemiate rahvusliku žürii esimees.
Ta oli Eesti Taimefüsioloogide Seltsi ellukutsuja ja esimene esimees, aseesimees (1989−1993).
Isiklikku.
Udo Margnale oli teadus kutsumuseks, kuid oma elus pidas ta samavõrra tähtsaks tasakaalu töö, perekonna ja harrastuste vahel. Tema kauaaegne meelisala oli orienteerumissport. Ta oli Orienteerumisklubi Orion esimene president. Ta oli teleajakirjaniku ja -produtsendi Teet Margna onu.
Arginiin

Arginiin (lühend Arg või R) on α-aminohape, mida inimorganism ei suuda ise sünteesida ja peab seetõttu saama toiduga. 
Arginiini eraldas esimesena lupiini idudest Šveitsi keemik Ernst Schultze 1886. aastal.
Arginiini sisaldub piimatoodetes (kodujuust, piim, jogurt), looma-, sea- ja linnulihas, mereandides, nisujahus, tatras, läätsedes, mitmetes pähklites, kõrvitsa- ja päevalilleseemnetes.
Neerud muundavad tsitrulliini arginiiniks, mis on lämmastikoksiidi (NO), kreatiini ja agmatiini eellasmolekul.
Kopenhaageni Ülikooli teadlaste tehtud katsed on näidanud, et arginiin parandab keha võimet metaboliseerida glükoosi. Arginiin oli sama efektiivne kui mitmed hästi tuntud teist tüüpi diabeedi ravimid.
Friedrich von Mickwitz

 Friedrich von Mickwitz (16. juuni 1878 Pilistvere – 5. oktoober 1962 Eberswalde) oli baltisaksa päritolu Eesti vaimulik.
Õppis 1890–1895 Tartus Kollmanni Eragümnaasiumis. Aastatel 1897–1902 õppis Tartu Ülikooli usuteaduskonnas. Oli prooviaastal Helme Maarja koguduses Georg Koigi ja Häädemeeste Miikaeli koguduses Franz Adolf Rechtlichi juures. Ordineeriti 17. juunil 1905 Viljandis õpetajaametisse.
Oli 1905–1909 Viljandi praostkonna vikaarõpetaja. Oli 1910–1918 Alatskivi- ja Kodavere Mihkli koguduse õpetaja. Aastal 1919 oli ta Kolga-Jaani Johannese koguduse õpetaja ning 1919–1928 Äksi Andrease koguduse õpetaja.
Lahkus aastal 1928 Saksamaale. Oli 1928–1930 abipastor Tannenwaldes Königsbergi lähedal (praegu Tškalovsk Kaliningradi oblastis), 1930–1935 pastor Allenburgis Wehlau kreisis (praegu Družba), 1935–1937 pastor Norkittenis Insterburgi kreisis (praegu Mežduretšje Tšernjahhovski rajoonis). Aastal 1937 jäi emerituuri, elades Biesenthalis (Brandenburgi liidumaal). Suri Eberswaldes (Brandenburgi liidumaal).
Isiklikku.
Tema vanaisa Eugen Mickwitz oli aastatel 1835–1877 Pilistvere Andrease koguduse õpetaja, isa Eugen Mickwitz oli aastatel 1877–1910 Pilistvere Andrease koguduse õpetaja, onu Christoph Friedrich Mickwitz oli pastor Tobolskis (1871–1876), Kaarma (1876–1878) ja Vigala Maarja koguduses (1879–1899).
Tartu Ülikooli Kliinikumi Lastefond

SA Tartu Ülikooli Kliinikumi Lastefond on 2000. aastal 26 eraisiku poolt asutatud heategevuslik sihtasutus, üks suuremaid ja vanemaid Eesti lastehaiglate juures tegutsevaid heategevusfonde. 22 tegevusaasta jooksul (2023. aasta seisuga) on laste ravitingimuste parandamiseks kogutud ligikaudu 12 miljoni euro jagu annetusi ning aidanud 3000 last üle Eesti.
Annetuste maht.
70% annetuste mahust saadakse eraisikutelt, 30% ettevõtetelt. Neli palgalist töötajat (kokku 3,0 töökohta), seitse vabatahtlikku nõukogu liiget, ligikaudu 30 vabatahtlikku.
Tegevus.
Tegeleb vajaliku aparatuuri soetamisega Tartu Ülikooli Kliinikumi Lastekliinikusse ja Kliinikumi teiste allüksuste lasteosakondadesse. Lisaks toetab eriliste haigusjuhtumite ravi üle Eesti, välislektorite visiite Eestisse ja õdede ja arstide väliskoolitust.
Aitab heategijatel jõuda oma toodete ja teenustega abivajajateni.
Peamised tegevussuunad Lastefondi eesmärkide tulemuslikumaks täitmiseks:
Latefond lähtub oma töös põhikirjast ja vabaühenduste eetikakoodeksist.
Eesmärgid.
Lastefondi missioon on äratada kaaskodanikes hoolivust ja tähelepanu kõige õrnemate ja nõrgemate suhtes.
Asutajad.
Lastefond loodi 2000. aastal 26 eraisiku poolt: Priit Alamäe, Teet Jagomägi, Aino Järvesoo, Arno Justus, Mart Einasto, Jaan Kallas, Antti Kask, Malle Keis, Jaan Kelder, Jüri Kirss, Juhan Kolk, Aare Märtson, Robert Närska, Aune Past, Jaanus Pikani, Andres Piirsoo, Parvel Pruunsild, Uudo Reino, Piret Roos, Urmas Siigur, Olari Taal, Tiina Talvik, Raul Talvik, Jaano Uibo, Karin Varik, Merli Siff.
Nõukogu.
2014. aasta seisuga oli fondi nõukogu esimees Küllike Saar ning liikmed olid Antti Kask (Cramo Estonia AS), Jaan Kallas (Põllumajanduse Registrite ja Informatsiooni Amet), Andres Koern, Parvel Pruunsild (Bigbank AS), Merli Siff ja Priit Alamäe (Nortal AS).
2023. aasta seisuga on fondi nõukogu esimees Margo Lemetti ning liikmed Jaan Kallas, Andres Koern, Parvel Pruunsild, Merli Siff ja Tarvi Olbrei.
Kiima-johimbepuu

Kiima-johimbepuu ("Pausinystalia johimbe", varem ka "Corynanthe yohimbe") on igihaljas troopiline puuliik, mis kasvab looduslikult Lääne-Aafrikas.
Taime osad sisaldavad trüptamiinide hulka kuuluvat psühhoaktiivset alkaloidi johimbiini, mistõttu seda kasutatakse afrodisiaakumina.
Aili Kogerman

Aili Kogerman (sünninimi Aili Kolk; 3. veebruar 1933 Võru – 31. detsember 2023 Tallinn) oli eesti keemik.
Aili Kogerman lõpetas 1956. aastal Tallinna Polütehnilise Instituudi keemiainsenerina; 1966. aastal kaitses Moskva tekstiiliinstituudis tehnikakandidaadi väitekirja ja sai vastava kraadi.
Ta töötas keemiainsenerina Kohtla-Järve Põlevkivitööstuses ja teadurina Keemia Instituudis. Ta oli pikka aega ajakirja Oil Shale tegevtoimetaja.
Ta kirjutas raamatuid ja artikleid olme- ja toiduainetekeemia teemal.
Isiklikku.
Ta on Helbe Nuti õde ja Eesti põlevkivikeemia rajaja Paul Kogermani minia.
Christoph von Mickwitz (1842−1898)

Christoph Friedrich von Mickwitz (1/13. detsember 1842 Pilistvere – 23. juuli/4. august 1898 Vigala) oli Eestimaa vaimulik.
Õppis Tartus gümnaasiumis aastatel 1851–1863. Õppis Tartu Ülikoolis ajalugu aastal 1864 ja usuteadust aastatel 1864–1869. Ordineeriti õpetajaks Valgas 15. augustil 1871.
Oli 1871–1876 pastor Tobolski lähikonnas, 1876–1878 pastor Kaarma Peeter-Pauli koguduses, hooldades 1877–1878 ka Kärla Maarja-Magdaleena kogudust ja 1879–1898 Vigala Maarja koguduse õpetaja.
Isiklikku.
Tema isa Eugen Mickwitz oli Pilistvere Andrease koguduse õpetaja aastatel 1835–1877, vend Eugen Mickwitz oli Pilistvere Andrease koguduse õpetaja aastatel 1877–1910, noorem vend Johannes Ernst Mickwitz oli 1879–1881 Tartu Maarja koguduse adjunktpastor, 1881–1893 Risti koguduse õpetaja ja 1893–1918 Viljandi Jaani koguduse õpetaja.
Akiruno

Akiruno on linn Jaapanis Tokyo prefektuuris.
Linn loodi 1995. aastal Akigawa ja Itsukaichi linna liitmisel.
Komae

Komae on linn Jaapanis Tōkyō prefektuuris. Asub Tama jõe vasakul kaldal.
See on Tōkyō prefektuuri väikseim linn nii pindalalt kui ka rahvaarvult. Linn ("shi") aastast 1970.
1996–2012 oli Komae linnapea Jaapani Kommunistlikku Parteisse kuuluv Yutaka Yano.
Kihtrünkpilved

Kihtrünkpilved (ladina keeles "stratocumulus", lühend Sc) on konvektiivse (vertikaalse) arenguga pilvede klassi kuuluv pilvede põhiliik, kiudpilvede kõrval kõige levinum pilvede liik. Uuema klassifikatsiooni järgi kuuluvad nad keskmiste pilvede hulka.
Kihtrünkpilved moodustavad halli või nõrgalt sinaka pilvede kihi, mis kohati on heledam, kohati tumedam. See pilvekiht koosneb rohkem või vähem rünklikest, kuid lamedate ja räbaldunud tippudega suurtest pilvetükkidest ja -laamadest. Samuti võivad nad esineda pikkade kitsaste vallide või triipudena, mille vahelt on nähtav suur osa taevast. Võivad olla ka üksikud pilved. Kihtrünkpilvede alumine piir on tavaliselt kõrgusel 500–1500 m, aga võib olla nii kõrgemal (2–2,5 km) kui ka madalamal (nt talvel on ta 250–300 m kõrgusel). Kihi paksus on tavaliselt 200–800 meetrit.
Kihtrünkpilved võivad koosneda nii vihmapiiskadest kui ka piiskade ja lumehelveste segust. Tavaliselt nendest ei saja, aga mõnikord võib sadada nõrka peenikest vihma, külmal ajal ka vähest lörtsi või kaunite korrapärase ehitusega lumehelvestena lund. Kihtrünkpilvedega võib kaasneda tara ehk pärg, mis on eriti hästi nähtav külmadel talveöödel Kuu umber või päeval Päikese ümber. Irisatsioon võib kihtrünkpilvede juures ilmneda üsna harva. Külmal ajal võivad tekkida sambad, nende tekke põhjus on jääkristallide või lumehelveste langemine.
Kihtrünkpilvede tekkimine toimub ühe ja sama õhumassi sees ning on seotud õhu lainelise liikumisega. Pilved tekivad lainete harjadele, lainete põhjal on pilvekiht õhem või pilved puuduvad. Selle tulemusena kujuneb enam-vähem korrapäraste pilveelementide ridadega pilvkate. Kihtrünkpilved võivad tekkida ka teistest pilvedest, näiteks rünkpilvedest ja rünksajupilvedest. Kui pärast keskpäeva tõusvad õhuvoolud nõrgenevad, siis päeval tekkinud konvektsioonipilved valguvad horisontaalselt tuule suunas laiali. 2 km madalamal tekivad pikad kitsad pilvevaalud – päevased kihtrünkpilved ("Stratocumulus diurnalis"), mille ülemisel pinnal võib veel näha kupleid ja tornikesi nagu rünkpilvedel.
Ernst von Mickwitz

Johannes Ernst von Mickwitz (4. mai 1855 Pilistvere – 23. mai 1924 Holtorf) oli Eesti vaimulik.
Õppis 1863–1864 Blombergi koolis, 1865–1874 Tartus gümnaasiumis. Tartu Ülikooli usuteaduskonnas õppis ta aastatel 1874–1879. Ordineeriti õpetajaks 3. juunil 1879.
Oli 1879–1881 Tartu Maarja koguduse adjunktpastor, 1881–1893 Risti koguduse õpetaja ja 1893–1918 Viljandi Jaani koguduse õpetaja.
Siirdus aastal 1918 Saksamaale. Oli 1919–1921 pastor Damnatzis Dannenbergi juures (Alam-Saksi liidumaal), 1921–1924 oli Holtorfi (Nordrhein-Westfaleni liidumaal) pastor.
Isiklikku.
Tema isa Eugen Mickwitz oli Pilistvere Andrease koguduse õpetaja aastatel 1835–1877. Tema vanem vend Eugen Mickwitz oli aastatel 1877–1910 Pilistvere Andrease koguduse õpetaja. Teine vend Christoph Friedrich Mickwitz oli pastor Tobolskis (1871–1876), Kaarma (1876–1878) ja Vigala Maarja koguduses (1879–1899).
Ele ja Kaja Kõlar

Ele ja Kaja Kõlar oli 1970. ja 1980. aastatel tegutsenud duett, mille moodustasid õed Ele Kõlar ja Kaja Kõlar.
Duett esitas ja salvestas laule peamiselt ansambliga Radar. Radari soojendusesinejatena ja taustalauljatena käisid õed Kõlarid kontserdiringreisidel Nõukogude Liidu liiduvabariikides ja isegi välismaal: Kuubas ja Aafrika riikides. Kaja Kõlar laulis ka ansamblis Laine ja Ele Kõlar Tallinna Filharmoonia omaaegses ansamblis Vana Toomas.
Dueti tuntumad laulud on "Tulen saarelt", "Väike baar", "Olen unustanud kõik", "Soovide maa - see on muusika", "Üks väike rõõm", "Elevanditants" jt. Mitmed laulud kirjutas Kaja Kõlar ise (nt "Mina ise"), Ele Kõlar on kirjutanud üksikuid laulutekste. "Tulen saarelt" sai muusikaliselt uue kuue 2006. aastal, kui selle kaverdas räppansambel A-Rühm.
Duett laulis osa filmimuusikast Helle Karise 1985. aastal valminud mängufilmile "Karoliine hõbelõng" ("Kiigelaul", "Unemaa"). 
Duett oli populaarne esineja ka Tallinna varieteede lavadel. Mait Agu seatud folkloorisugemetega varieteeprogrammis populaarseks saanud rahvalikke lugusid ("Eidekene ketrab" jm) on oma arhiivi jaoks salvestanud ka Eesti Televisioon. Lisaks esinesid õed rahvalikus ansamblis Peiar.
Dueti lõpp oli traagiline – õdedest noorem, Kaja Kõlar, suri 1994. aastal nahavähki. Ele Kõlar on mitmes hilisemas intervjuus meenutanud Kaja tahet ja jaksu siiski esineda, hoolimata üha halvenevast tervisest. Kaja Kõlar jõudis enne surma koostada lastelaulikuid, kirjutada lastemuusikat ja juhendada lasteansambleid. 
Kui Kaja Kõlar oligi oma eluajal vaid muusik (laulukirjutaja, arranžeerija, esitaja), siis Ele Kõlar tegi ansambliaegadel päevatööd hoopis tikkijana. Osaliselt tänu sellele kavandasid-õmblesid õed sageli oma lavakostüümid ise. Pärast Kaja Kõlari surma jäi Ele Kõlar lavalt kõrvale ning suundus ärisse kosmeetikatootja Schwarzkopf müügiesindajana.
Zelia Aumere

Zelia Aumere (kodanikunimi Zelia Uhke, sünninimi kuni 29. detsembrini 1936 Zelia Anton; 4. märts 1919 Tallinn – 13. august 1998 Solna, Rootsi) oli viiuldaja ja pedagoog.
Sai tuntuks lapsena koos vend Hubert Aumerega esinedes. Lõpetas aastal 1937 Tallinna Konservatooriumis Johannes Karl Paulseni viiuliklassi, täiendas end aastal 1942 Salzburgis Váša Příhoda juures.
Põgenes aastal 1944 Rootsi, mängis Rootsi Raadio Sümfooniaorkestris ja Otto Kyndeli keelpillikvartetis. Oli 1940.–1950. aastail Põhjamaade kontserdiagentuuride nõutavamaid soliste (andes soolokontserte paljudes maades). Osales 1958 ja 1959 stipendiaadina Luzernis Wolfgang Schneiderhani meistrikursustel ja mängis festivaliorkestris, töötas aastatel 1959–1966 Luzerni konservatooriumi õppejõuna. Aastast 1966 töötas Stockholmis viiuliõpetajana. Oli mitme helilooja, sealhulgas Eduard Tubina teoste esmaesitaja.
Isiklikku.
Tema isa Jakob Aumere oli viiulimeister, vend Hubert Aumere oli viiuldaja, vend Edmund Aumere oli näitleja ja vend Harry Aumere oli kergejõustiklane ning treener. Abikaasa Rein Uhke oli kirikuõpetaja.
Kolga-Jaani Johannese kogudus

EELK Kolga-Jaani Johannese kogudus on luterlik kogudus Kolga-Jaani kihelkonnas, Kolga-Jaanis, mis kasutab Kolga-Jaani kirikut.
Kogudus kuulub Viljandi praostkonda.
Koguduse õpetaja on Peeter Parts, organist Aire Parts, juhatuse esimees Hovard Nurme.
Jumalateenistused on igal pühapäeval algusega kell 14.00 Kolga-Jaani kirikus.
Kose Püha Nikolause kogudus

EELK Kose Püha Nikolause kogudus on luterlik kogudus Kosel. 
Jumalateenistus toimub Kose kirikus igal pühapäeval kell 11. Kose kogudus koordineerib ka 2005. aastal Pikva külla rajatud Pikva Miikaeli kabeli kasutamist.
Kogudus kuulub Ida-Harju praostkonda.
Koguduse õpetaja on Kerstin Kask, diakon Rein Keskpaik. Koguduse organistid on Vaike Juursalu ja Kahro Kivilo ning juhatuse esimees Andres Õis.
Kose koguduse pastorid ja kirikuõpetajad.
Vt.
Kullamaa Püha Johannese kogudus

EELK Kullamaa Püha Johannese kogudus on luterlik kogudus Kullamaal, mis kasutab Kullamaa kirikut. 
Kogudus kuulub EELK Lääne praostkonda. 
Koguduse õpetaja on alates 2020 Kari Tynkkynen, organist alates 2014 Ivi Küla, esimees on Ants Lipu. 
Jumalateenistused on igal pühapäeval algusega kell 11.00 Kullamaa kirikus.
Kullamaa koguduse vaimulikud.
Loend on mittetäielik:
Kirbla Püha Nikolause kogudus

EELK Kirbla Püha Nikolause kogudus on luterlik kogudus Kirblas, mis kasutab Kirbla kirikut.
Kogudus kuulub Lääne praostkonda.
Koguduse hooldajaõpetaja on Illimar Toomet, juhatuse esimees on Anu-Lii Jürman.
Jumalateenistused on kuu esimesel ja kolmandal pühapäeval algusega kell 15.00 Kirbla kirikus.
1728. aastal ühendati Lihula ja Kirbla kogudused, kokkuliidetud kihelkonnas säilisid kaks kirikut ja kaks pastoraati
Koguduse vaimulikud.
Vt.
Kodavere Mihkli kogudus

EELK Kodavere Mihkli kogudus on luterlik kogudus Kodaveres, mis kasutab Kodavere kirikut.
Kogudus kuulub EELK Tartu praostkonda.
Koguduse hooldajaõpetaja on Raigo Ojamets, organist Tiit Möller, juhatuse esimees Hans Kalling.
Jumalateenistused on igal pühapäeval algusega kell 10.30 Kodavere kirikus.
Kunda kogudus

EELK Kunda kogudus on luterlik kogudus Kundas.
Kogudus kuulub Viru praostkonda. 
Koguduse hooldajaõpetaja on Avo Kiir, diakon Ahti Bachblum. Juhatuse esimees on Heldur Lahne.
Jumalateenistused on üks kord kuus pühapäeval algusega kell 16.00 Kunda kirikus.
Kursi Maarja-Eliisabeti kogudus

EELK Kursi Maarja-Eliisabeti kogudus on luterlik kogudus Kursis.
Kogudus kuulub Tartu praostkonda. 
Koguduse hooldajaõpetaja on alates 4. augustist 2025 Kristjan Luhamets. 
Jumalateenistused on igal pühapäeval algusega kell 13 Kursi kirikus.
Huntsville (Kanada)

Huntsville on linn Kanadas Ontario provintsis Muskoka piirkonnas.
Linna geograafilised koordinaadid on .
Aastal 2006 elas Huntsville'is 18 280 inimest. Linna pindala on 68,7 km².
Kuninganna Elizabethi rahvuspark

Kuninganna Elizabethi rahvuspark on rahvuspark Uganda edelaosas.
Park loodi 1954. aastal. See on saanud nime kuninganna Elizabeth II järgi.
Rahvuspark hõlmab Rutanzige järve idakalda ja George'i järve ümbruse. See asub Kasese, Kamwenge, Bushenyi ja Rukungiri ringkonna alal. Pargi pindala on 1978 km².
Pargis elab üle 500 linnuliigi ning umbes 95 liiki imetajaid, sealhulgas jõehobud, elevandid, leopardid, šimpansid ja lõvid.
Piirkonnas on ka vulkaane.
Inimsusevastaste Kuritegude Uurimise Eesti Rahvusvaheline Komisjon

Inimsusevastaste Kuritegude Uurimise Eesti Rahvusvaheline Komisjon ehk nn Max Jakobsoni komisjon (inglise keeles "Estonian International Commission for the Investigation of Crimes Against Humanity") oli 1999. aastal Eesti presidendi Lennart Mere poolt kokku kutsutud uurimiskomisjon, mille ülesandeks oli Natsi-Saksamaa ja Nõukogude Liidu okupatsioonide ajal Eesti Vabariigi territooriumil toime pandud inimsusvastaste kuritegude erapooletu uurimine. Komisjoni uurimistöö kestis umbes kümme aastat ning ta lõpetas oma tegevuse 2008. aasta detsembris. Komisjoni viimane raport avaldati 14. jaanuaril 2009. 
Komisjoni koosseis.
8. detsembril 2009 kogunes Kadriorus presidendi kantseleis Eesti Mälu Instituudi rahvusvaheline komisjon, mis jätkab Max Jakobsoni komisjoni alustatud inimõiguste rikkumiste uurimist Eestis aastatel 1944–1991. 14. juunil 2010 esitleti Helsingis Soome Rahvusarhiivis komisjoni aruande teist raamatut.
Kriitika.
Komisjoni töö tulemusi on teravalt kritiseerinud Herbert Lindmäe ja Peep Varju. Varju sõnul on raporti käsitlus Saksa okupatsiooni ajast "eesti rahvast halvustav, tendentslik ning tõele mittevastav".
Soodajärv

Soodajärv (ka "Sooda järv") on ida-läänesuunaline väike metsajärv Harjumaal Lääne-Harju vallas Kloogal, Klooga-Aedlinna raudteepeatusest vähem kui üks kilomeeter põhja pool.
Järve pindala on 5,2 ha. Suurim pikkus on 440 m ja laius 210 m. Kaldajoone pikkus on 1225 m.
Pruunselg-põõsalind

Pruunselg-põõsalind ("Sylvia communis") on tavaline ja laialt levinud linnuliik põõsalindlaste sugukonnast põõsalinnu perekonnast.
Levila.
Pruunselg-põõsalind elutseb Euroopas, Kaukaasias ning Lääne-Aasias. Ta talvitub troopilises Aafrikas, Araabia poolsaarel ja Pakistanis. Eestis on pruunselg-põõsalind üldlevinud rohkearvuline haudelind, tema arvukust hinnatakse 0,6–1,0 miljonile pesitsevale paarile.
Välimus.
Pruunselg-põõsalind meenutab väliselt samasse perekonda kuuluivat väike-põõsalindu, kuid on pikema sabaga, heledama vikerkesta, heledamate jalgade ja ruskete ääristega küünra-hoosulgedega. Keha pikkus on kuni 15 cm, tiiva pikkus 7,1...7,6 cm.
Elupaik.
Pruunselg-põõsalind elutseb kultuurmaastikel, metsaservades, põlluäärtes ja põõsastikes.
Pesitsemine.
Pruunselg-põõsalind saabub Eestisse mais ja lahkub septembris. Pesa ehitab maapinnale rohttaimestiku varju. Kurnas on 3–7 muna. Hauvad mõlemad vanalinnud, haudumine kestab 11–13 päeva. Pojad väljuvad pesast umbes kahe nädala vanuselt.
Toitumine.
Pruunselg-põõsalind toitub putukatest nagu teisedki põõsalinnud. Sööb ka meelsasti mitmesuguseid marju ja pehmeid puuvilju.
Priit Põldroos

Priit Põldroos (õieti Johannes Friedrich Põldroos; 11. jaanuar 1902 Tabara, Nissi vald – 28. juuli 1968) oli eesti lavastaja, näitleja, teatripedagoog ja kirjamees.
Haridus.
Priit Põldroos sündis paljulapselise pere vanima pojana. Riigi toel sai ta hariduse Tallinna Õpetajate seminaris ning astus 1920. aastal vastloodud Eesti esimesse näitlejaid koolitavasse Draamastuudio teatrikooli. Ta lõpetas 1924. aastal selle I lennu ning osales kooli juurde rajatava Draamastuudio Teatri loomisel.
Eeskujusid ja mõjutajaid.
Priit Põldroos pidas oma eeskujudeks Max Reinhardti, Edward Gordon Craigi ja Georg Fuchsi. Põldroosi mõjutasid noorpõlves ka tema sõbra August Bachmanni ekspressionistlikud katsetused Hommikteatris ja koostöö Hilda Gleseriga.
Teater oli Põldroosi veendumuste kohaselt täiesti iseseisev ja autonoomne kunstiliik. Dramaturgia ei mänginud tema jaoks juhtrolli, vaid oli kõigest vahend kunstniku sõnumi edastamisel. Samuti on ta rõhutanud lavastaja kui iseseisva loovisiksuse autonoomsust.
Põldroosi õpilane Voldemar Panso on kasutanud väljendit "paradoksaalne Põldroos". Vastuolud peituvad Põldroosi isiksuses ja lavastamises. Ühelt poolt püüdis Põldroos olla eksperimenteeriv ja katsetav, kuid teisest küljest taipas ta, et eksperimenteerivat teatrit kannatavat publikut on vähe. Põldroosi meelest pidi teater olema ühiskondlikult aktiivne ja seetõttu ei köitnud idee "kunstist kunsti pärast" teda kuigi kaua.
Lavastajakäekiri.
Priit Põldroos ei praktiseerinud oma lavastajatöös ettenäitamist ja ettemängimist, olgugi et me teame teda ka kui väga omapärast ja tugevat näitlejat. Samuti puudus tal uue lavastuse esimesse proovi minnes lavastuse täpne režiiplaan. Seevastu oli ta teinud materjaliga kõvasti eeltööd ja tal oli oma kontseptsioon ja põhiidee.
Näitlejatele andis Põldroos kätte suuna ja idee ning laskis neil siis improviseerida. Seejuures hoidis ta väga oma näitlejaid ja pidas väga oluliseks näitlejate igakülgset ja pidevat arengut.
Põldroos oli kindlasti teatraalse, mitte kirjandusliku teatri esindaja. Teater oli tema jaoks mäng. Noor Põldroos vastandas end seeläbi ka paralleelselt teatripilti domineeriva olustikulise realismiga.
Oma leidlikes ja fantaasiarikastes lavastustes kasutas ta palju rahvapärimust: folkloori, mänge, laule, tantse. Samuti kaasas ta oma lavastustesse "commedia dell'arte" traditsioonilist mängu. Põldroosi meelest pidi teater olema rahvuslik, kuid ei tohi seejuures minevikku kinni jääda. Ning samuti pidi teater olema rahvalik, kuid ei tohi rahva soovidele seejuures lõputult vastu tulla.
Samas tuleb toonitada, et Põldroos ei olnud oma seisukohtades järjekindel. Tema algusaastate radikaalsemad ideed mahenesid ajapikku ega juhtinud tema tegevust enam niisuguse jõuga. Ometi oli ta 1930. aastatel üks populaarsemaid eesti lavastajaid, lavastades suure edu ja menuga nii Tallinna Töölisteatris kui ka Eesti esindusteatris Estonias. Rahvaliku lavastajana ei saanud ta olla oma vaadetes liialt radikaalne. Tema käekiri mahenes, kuid sellegipoolest ei loobunud ta oma "teatraalse teatri" põhiprintsiipidest.
Ronk

Ronk ehk kaaren ("Corvus corax") on linnuliik vareslaste sugukonnast varese perekonnast. Ronk on suurim värvuline.
Levila.
Ronk on levinud suures osas Holarktisest, tema levila ulatub Islandist, Iirimaast ja Portugalist läänes kuni Kamtšatka poolsaare ja Vaikse ookeani rannikuni idas. Ronk on levinud ka Gröönimaa rannikul ja Põhja-Ameerikas. Lõunas ulatub levila Araabia poolsaare põhjaosani, Iraagi, Iraani ja Põhja-Indiani. Kesk- ja Lääne-Euroopas ning Põhja-Ameerika idaosas on ronk mitmetes piirkondades inimese tagakiusamise tõttu hävinud.
Arvukus Eestis.
Ronk on Eestis üldlevinud väikesearvuline haudelind. Ta on paigalind. Ronga pesitsusaegset arvukust hinnatakse 4000–6000 paarile, talvist arvukust 15 000 – 25 000 isendile.
Välimus.
Üldpikkus 54–67 cm, tiibade siruulatus 115–130 cm, kehakaal 1000–1370 g. Isaslinnud on veidi suuremad ja raskemad. Vanalinnu kogu sulestik on must rohelise või sinivioletse metalliläikega.
Vanus.
Vanimad rõngastatud vabaduses elanud linnud olid 16 ja 20 aastased. Vangistuses on vanimad rongad elanud 24 aastat ja 8 kuud, 26 ja 28 aastat. Londoni Toweris elas üks ronk 44-aastaseks.
Elupaik.
Elupaigana eelistab ronk lagedaid kultuurmaastikke, kuid elutseb ka mägialadel, rannikul ja laidudel. Vähesel määral on neid linna elama tulnud.
Pesitsemine.
Mõlemad vanalinnud ehitavad pesa puu, Eestis valdavalt männi otsa, mujal ka kaljude peale või kunstlikule alusele, näiteks kõrgepingemastile. Kurnas on 4–6 muna, mis on rohekashallid ja tumepruunide laikudega. Muna kaal on keskmiselt 27,4 g. Haudumine vältab 19–21 päeva. Pojad lahkuvad pesast umbes ühe kuu vanustena.
Toitumine.
Ronk on kõigesööja, ta toitub raibetest, närilistest, linnumunadest ja -poegadest, suurematest putukatest ja teistest selgrootutest, taimedest.
Ronk kultuuris.
Juudi pärimuse järgi õpetas ronk Aadamale, kuidas oma poega Aabelit matta. Seda lugu mainitakse ka koraanis.
Ronka austatakse Põhja-Ameerika Vaikse ookeani looderanniku indiaanlaste ja Kirde-Aasia põlisrahvaste seas jumalana. Tlingitid ja haidad ning Alaska inuitid peavad ronka loojajumalaks. Mitmete Põhja-Ameerika loodeosa rahvaste seas on ronk trikster.
Korjakid, tšuktšid ja itelmeenid austasid rongakujulist jumalust Kuthi.
Muinaspõhja mütoloogias istus kaks ronka Huginn ja Muninn Odini õlgadel ja kuulsid kõike. Viikingid kasutasid ronga kujutisega lippu "hrafnsmerk"'i.
Pärast ristiusustamist peetakse ronka Euroopas üldiselt halvaendeliseks linnuks musta sulestiku ja raipesöömise tõttu. Saksamaal peeti ronkasid äraneetute hingedeks.
Tiibeti budismis peetakse ronka Mahākāla kehastuseks.
Eesti rahvuseeposes "Kalevipoeg" on kaaren rääkiv lind, kes annab Kalevipojale nõu, kuidas jõuda maailma otsa.
Ronk on Bhutani rahvuslind.
Altja titekivi

Altja titekivi ehk Altja suurkivi on rändrahn Haljala vallas Altja külas.
Kivi asetseb madalas merevees Altja küla võrgukuuridest läänes.
Rändrahn on rabakivim.
Altja titekivi ümbermõõt on 22,6 meetrit, pikkus 4,4; laius 4,8 ja kõrgus 4,1. Kivi maht on 120 m³. 
Kohaliku legendi järgi pärinevad selle kivi alt kõik Altja lapsed.
Mihkel Soovik

Mihkel Soovik (28. jaanuar 1916 Alam-Linda, Gruusia – 15. detsember 1995 Allen, Indiana, Ameerika Ühendriigid) oli Eesti teoloog ja vaimulik.
Ta lõpetas Pärnu Poeglaste Gümnaasiumi ja 1935 Sõjakooli aspirantide klassi kursuse jalaväe alal, 1936 ülendatud lipnikuks. Õppis aastatel 1936–1940 Tartu Ülikooli usuteaduskonnas, mille lõpetas (ajutine tunnistus 30. augustil 1940). 1939. aastal valmis auhinnatöö süstemaatilises teoloogias. Oli prooviaastal Tori koguduses. Ordineeriti 23. augustil 1942 luterliku kiriku õpetajaks.
Soovik oli aastatel 1942–1944 Sindi koguduse õpetaja, töötas m.h Sindi Linna Algkooli õpetajana. Põgenes abikaasa ja tütrega Nõukogude okupatsiooni eest Läände. 1950 võeti ta Ameerika Ühendriikides kollokviumi alusel Missouri Sinodi kirikuõpetajaks, teenimispaigaks Seabrook, New Jersey. Sooviku eestvõtmisel said 1949.-1950. alguse eestikeelsed jumalateenistused Philadelphias. Alates 1964 pidas kord kuus eestlastele teenistusi ka Detroitis. 
Soovik sai 1959. aastal süstemaatilises teoloogias doktorikraadi ning oli Concordia Senior College'i (Fort Wayne, Indiana) ja Concordia College'i (Ann Arbor, Michigan) professor. Õppejõutööst jäi vanaduspuhkusele 1984, jätkates koguduste hooldamist aastani 1993.
IS-4

IS-4 (vene keeles "ИС-4"; "Иосиф Сталин-4" ehk "Jossif Stalin 4") oli pärast Teise maailmasõja lõppu Nõukogude Liidus konstrueeritud ja toodetud rasketank. Tank konstrueeriti Tšeljabinskis Kirovi tehase konstruktoribüroos. Algselt oli tegemist konkureeriva projektiga IS-3-le, kuid Teise maailmasõja ajal otsustati toota IS-3 tanke. IS-4 projekt valmis 1947. aastal ja seda toodeti Kirovi tehases aastatel 1947–1949 umbes 250 masinat. 
Tegemist oli raskeima Nõukogude Liidu seeriatankiga, see kaalus 60 tonni. Tänu suurele raskusele oli tank viletsa läbivusega maastikul ja kohmakas. Suure raskuse talumiseks tuli konstrueerida uus veermik, varasema kuue tugiratta asemel oli seitse tugiratast. IS-4 750 hobujõuline mootor oli oluliselt võimsam, kui IS-3 520 hobujõuline. Torni soomus oli sarnaselt IS-3-ga 250 mm, kuid selle alaserv oli sissepööratud ja seetõttu sarnaselt T-54 torniga mürsuohtlik. Esikülje soomus oli 140–160 mm, mis on mõnevõrra rohkem kui IS-3-l. 
Tanki pearelvaks oli 122 mm kahur D-25T, millele lisaks oli kaks 12,7 mm kuulipildujat.
IS-7

IS-7 (vene keeles "ИС-7"; "Иосиф Сталин-7" ehk "Jossif Stalin-7") oli pärast teist maailmasõda Nõukogude liidus Kirovi tehase konstruktoribüroos konstrueeritud rasketank. Projekt valmis 1948. aastal. Valmistati katsepartii tanke, mille täpne arv ei ole teada. Prototüüpidest kaugemale ei jõutud ning tanki arendamine peatati T-10 arendamise kasuks.
Kirjeldus.
Tanki pearelv oli 130 mm merekahur S-70, mille jaoks oli torni tagaosas kaasas 25–28 mürsku. Üks mürsk kaalus 33 kilogrammi ja kahuri laadimisega tegeles kaks laadurit. Lisaks oli kaks 14,5 mm kuulipildujat ja kuus 7,62 mm kuulipildujat, suurekaliibriliste jaoks oli kaasas 1000 padrunit ning tavaliste kuulipildujate jaoks oli 6000 padrunit. Külgmised kuulipildujad olid kaugjuhitavad. Kahuri kõrval ja kohal paiknes kaks 7,62 mm kuulipildujat ja üks 14,5 mm kuulipilduja. Teine raskekuulipilduja paiknes torni peal varda otsas ja oli mõeldud õhutõrjeks. Kaks kuulipildujat paiknes külgedel ja oli suunatud ette, kaks paiknes torni tagaosas ja olid suunatud taha. 
IS-7 kaalus 68 tonni. Selle jõualliks oli laevadiisel M50T, mille võimsus oli 1050 hobujõudu ja andis tanki tippkiiruseks 59 km/h. Seitsme tugirattaga veermik oli spetsiaalselt sellele mudelile konstrueeritud. Vaatamata sellele kippus tank pehmesse pinnasesse kinni jääma ja sillad ei kandnud nii rasket masinat. Tõenäoliselt selle pärast ei läinudki IS-7 seeriatootmisesse.
Tihedad kiudpilved

Tihedad kiudpilved (ladina keeles "cirrus spissatus", lühend "Ci spissatus", vananenud nimetus "cirrus densus") on kiudpilvede alaliik. Nad paiknevad teiste peamiste pilveliikidega võrreldes kõrgemal ning võivad esineda isegi stratosfääris. 
Tihedad kiudpilved on tavaliselt kihilise ehitusega valged läbipaistmatud tihedad tombud või vöödid. Paksud pilved, mille taga on valgusallikas, on hallid. Koosnevad jääkristallidest ega anna sadu. Nendega on seotud mõned optilised nähtused.
T-10

T-10 oli Nõukogude Liidu külma sõja aegne rasketank, KV- ja IS-tankide seeria lõplik tulemus. Projekteerimise ajal oli selle töönimi Objekt 730. Tootma hakati seda 1953. aastal IS-10 nime all (Jossif Stalini järgi), kuid pärast Stalini surma muudeti nimi varsti T-10-ks.
Kirjeldus.
T-10 projekt valmis 1949. aastal peakonstruktor Žozef Kotini juhtimisel, salanimega "Objekt 730". Tank sai nimeks IS-10 (IS-8 Mati Õuna järgi), hüüti ka Lenini tankiks. Tanki katsetati 1952. aastani ja hakati tootma 1953. aastal Tšeljabinski Kirovi tehases. Hiljem muudeti tanki nimi T-10-ks, tõenäoliselt peale Stalini "isikukultuse" paljastamist Nikita Hruštšovi poolt 1956. aastal.
Võrreldes IS-3-ga oli T-10 kere pikem, sellel oli seitse paari sõidurattaid, mitte kuus, suurem torn uue gaasipiduriga kahuriga, täiustatud diiselmootor ja paksem soomus. T-10 üldine võimekus oli sama, kuigi ta suutis kanda rohkem laskemoona. Tanki mootor oli 700-hobujõuline diiselmootor V12-5. Pearelvaks oli 122 mm kahur ja sellel lisandus kaks 12,7 mm kuulipildujat: üks kahuri kõrval, teine torni lael.
Tootmine.
Tootmist alustati 1953. aastal Tšeljabinski Kirovi tehases. T-10M-i hakati tootma ka Leningradi Kirovi tehases. 
Leningradi ja Tšeljabinski tankid erinesid mõnevõrra. Tšeljabinski tank kaalus 50 tonni, selle torni esikülje soomuse paksus oli 200 mm ja mootoriks 750-hobujõuline V12-6. Aga Leningradi tank kaalus 51,5 tonni, torni esikülje soomuse paksus oli 136 mm ja mootoriks 750-hobujõuline V12-6B. 
Aastal 1962. tootmine Tšeljabinskis lõpetati, kuid Leningradis jätkus tootmine 1966. aastani. Pärast seda muutus Nõukogude armee tankikontseptsioon. Rasketankid olid mõeldud läbimurdetankideks, kuid arvati, et nüüd saavad selle ülesandega hakkama ka uued keskmised tankid T-64, mis hiljem põhitankideks ümber klassifitseeriti. 
Kokku toodeti umbes 8000 (teistel andmetel 1439 või 1539) tanki T-10.
Mudelid.
Märkused:
Leningradis toodetud T-10M andmed.
Kasutamine.
Tanke T-10 kasutati iseseisvates tankipolkudes, mis kuulusid armeede juurde, ja iseseisvates tankipataljonides, mis kuulusid diviiside juurde. Selliseid iseseisvaid tankiüksusi sai liita mehhaniseeritud üksuste juurde, et toetada jalaväe operatsioone ja teha läbimurdeid.
T-10 püsis Venemaa relvastuses kuni 1993. aastani, kuid seisid sel ajal juba tõenäoliselt kuskil Kesk-Aasia tankiladudes ega olnud aktiivses kasutuses.
KV (tank)

Nime KV ("Kliment Vorošilov") kandis mitu Nõukogude Liidu rasketanki:
Oandu järv

Oandu järv (ka "Sagadi järv, Altja Oandu paisjärv, Altja paisjärv") on paisjärv Lääne-Virumaal Lahemaa rahvuspargis Oandu külas. Järve läbib Altja oja. 
Oandu järv jääb Oandu looduskeskuse õppe- ja matkaradade marsruudile. Järve kaldal on telkimisplats kolme lõkkekohaga.
Oandu järv on mudase põhja ja järskude kallastega. Järve pindala on 3,5 hektarit, suurim sügavus 2 meetrit, valgala pindala 48 km².
691

691. aasta
Sajandid: 6. sajand - 7. sajand - 8. sajand
Kümnendid: 640. aastad 650. aastad 660. aastad 670. aastad 680. aastad - 690. aastad - 700. aastad 710. aastad 720. aastad 730. aastad 740. aastad
Aastad: 686 687 688 689 690 - 691 - 692 693 694 695 696
690

690. aasta
Sajandid: 6. sajand - 7. sajand - 8. sajand
Kümnendid: 640. aastad 650. aastad 660. aastad 670. aastad 680. aastad - 690. aastad - 700. aastad 710. aastad 720. aastad 730. aastad 740. aastad
Aastad: 685 686 687 688 689 - 690 - 691 692 693 694 695
Unistus igavesest päevast

"Unistus igavesest päevast" on laul, mille Evelin Samuel esitas konkursil Eurolaul 1998.
Loo viisi autorid on Priit Pajusaar ja Glen Pilvre, sõnad kirjutas Kaari Sillamaa. Lavaesituses osalesid veel taustalauljad Maian Kärmas ja Hanna-Liina Võsa.
Lugu peeti võistluse eel üheks võidupretendendiks, ent jäi ülinapilt teiseks Koit Toome järel vaid kolme punktiga. Tegemist on Enya-stiilis romantilise, ent võimsa lõpurefrääniga ballaadiga. Laul räägib päiksetõusust ning ülistab kaunist loojuvat päeva, mis võiks jäädagi kestma.
Hiljem on laul tõlgitud inglise keelde kahes versioonis: "Let Me Stay" ja "Northern Gold". Neist esimene ilmus aasta hiljem singelplaadi "Diamond of Night" lisaloona ning teine uues arranžeeringus Evelin Samueli sooloplaadil "Alternature. Over the Water Blue" (2002).
Tiiu Targama

Tiiu Targama (enne eestistamist Terkmann; 23. jaanuar 1907 Tallinn – 1. august 1994 Tallinn) oli eesti dirigent ja organist.
Ta lõpetas Tallinna Konservatooriumi 1930. aastal kompositsiooni erialal Artur Kapi klassis. Aastatel 1923–1930 õppis samas orelit August Topmani juures.
Tegutses algul organisti ja kontsertmeistrina Estonias. Oli aastatel 1936–1946 ja 1949–1952 Estonia koormeister, 1952–1963 peakoormeister ja 1945–1949 dirigent. Töötas 1963–1982 Tallinna Riiklikus Konservatooriumis ooperiklassi õppejõuna.
Ta oli orelimeister August Terkmani tütar.
Raadiorežii

Raadiorežii oli eriala Tallinna Pedagoogikaülikooli kultuuriteaduskonnas režii õppetoolis. Vastuvõttu erialale korraldati vaheldumisi telerežiiga üle ühe aasta alates 1994; esimene lend raadiorežissööre võeti vastu 1995. aastal. Vastuvõtt režii õppetooli lõpetati 2003. aastal seoses riikliku tellimuse lõppemise ning Balti Filmi- ja Meediakooli peatse avamisega.
Raadiorežii erialaõppejõud olid Margus Tuuling, Hannes Valdma, Härmo Saarm, Terje Soots, Aime Tahvel, Tiina Kukli, Reet Made jpt. Vilistlaste seas on näiteks ajakirjanikud Karin Aule, Jaan Tootsen, Meelis Kompus jpt.
Telerežii

Telerežii oli stuudium Tallinna Pedagoogikaülikooli kultuuriteaduskonnas režii õppetoolis. Vastuvõttu erialale korraldati vaheldumisi raadiorežiiga üle ühe aasta alates 1994; esimene lend telerežissööriks õppijaid võeti vastu 1994. aastal. 
Telerežii erialaõppejõud olid Margus Tuuling, Vello Reili, Vilja Palm, Aime Tahvel, Tiina Kukli, Gerda Kordemets jpt. Vilistlaste seas on näiteks Eesti Televisiooni ja Vikerraadio saatejuht Anu Välba, režissöörid Elo Selirand, Erle Veber, Eva-Katariina Taimre, Ove Musting, Kanal 2 programmijuht Olle Mirme jpt.
Selektiivsed serotoniini tagasihaarde inhibiitorid

Selektiivsed serotoniini tagasihaarde inhibiitorid ehk SSRI-d (lühend inglise keelest "Selective Serotonin Reuptake Inhibitor") on antidepressandid. Erinevalt tritsüklilistest antidepressantidest on SSRI-l tunduvalt vähem kõrvaltoimeid. Rühma tuntuimad esindajad on tsitalopraam, fluoksetiin, paroksetiin, sertraliin.
SSRI-d on näidustatud enam kerge ja keskmise raskusega depressiooni ravis. Kasutatakse ka ärevushäirete korral.
Vinträim

Vinträim ehk atlandi vintaloosa ("Alosa fallax fallax") on heeringlaste sugukonda aloosa perekonda kuuluv vintaloosa alamliik. 
Vinträim elab Põhjameres, Norra meres kuni Trondheimi ja Islandini ning Läänemere lõunarannikul kuni Stockholmini. 
Eesti vetes kohtab vinträime harva. Veel läinud sajandi alguses oli vinträimel töönduskala tähtsus Eestiski, peamiselt küll lõunapoolses rannikuvees, Läti lähedal. Aga isegi 1930. aastatest on kirjeldusi, mille järgi vinträime on müüdud suitsutatu ja värskena. 
Vinträim kasvab 50–60 cm pikkuseks ja keskmiselt 620 g raskuseks. Pea on madal ja kitsas. Keha külgedel on peaaegu alati rida tumedaid tähne. Lõpusepiisid on esimesel lõpusekaanel 30–80, need on lühikesed ja tugevad. Selgroolülisid on 55–59. 
Vinträim saab suguküpseks 2–3-aastaselt, kui ta on 27–30 cm pikk ja kaalub 150 g. Jõgedesse tõuseb ta teistest aloosadest hiljem: aprilli keskpaigast juuni alguseni. See võib tuleneda sellest, et ta on kõige põhjapoolsema levikuga alamliik ja elab paigus, kus jõed on kaua jääs. Ta koeb alamjooksul. 
Vinträimed toituvad planktonis leiduvatest vähilaadsetest. Kudemiseks kogunevad nad suuremate jõgede suudmealale ja rändavad sealt kudema jõgede alamjooksudesse. Vinträim koeb 80 000–200 000 marjatera, millest 3–8 päeva jooksul kooruvad maimud.
Tartu ülikooli Eesti mereinstituudi Pärnu osakonna laboris mõõdeti ja kaaluti 8. juunil 2010 üle 52,3 sentimeetri pikkune ja 1,34 kilogrammi raskune vinträim, kes oli suurim seni ametlikult registreeritud oma liigi esindaja, mis Eesti vetes püütud.