Trecento (muusika)

Trecento, ka "trecento" muusika on muusikaajaloos mõiste, mis hõlmab 1330.–1420. aastate Itaalia muusikat ja seal sel ajal tegutsenud heliloojaid.
Üldist.
"Trecento" muusikat iseloomustab eriti ilmalikus laulus uus väljenduslaad ja itaalia keele kasutamine varasema ladina keele asemel.
"Trecento" muusika on ajaliselt samaaegne "ars nova" muusikaga Prantsusmaal, 15. sajandi alguse stiili on mõjutanud ka "ars subtilior". Kuigi "trecento" muusika helikeel on tihedalt seotud hilise keskaja muusika helikeelega, peavad osad muusikateadlased "trecento"'t esimeseks renessanssmuusika ilminguks.
Ajalugu.
Taust ja varane ajalugu kuni aastani 1330.
Kuna Itaalia 13. sajandi muusikat on säilinud väga vähe, on "trecento" muusika vahetute eelkäijate kohta võimalik teha ainult oletusi. "Trecento" tugevaks mõjutajaks on olnud trubaduurid, kes tõid oma lüürilise ilmaliku laulu Põhja-Itaaliasse 13. sajandi alguses pärast põgenemist kodukandist Provence'ist seoses albilaste ristisõjaga. 
"Trecento" muusika teine suur mõjutaja oli "conductus", vaimuliku polüfoonilise muusika žanr, mille kõikides häältes oli sama tekst. Kuigi "trecento" muusika sarnaneb rohkem konduktuse kui mistahes muuga, on tal sellega võrreldes ka silmatorkavaid erinevusi, mistõttu osad muusikateadlased leiavad, et konduktuse mõju "trecento" muusikale on üle hinnatud.
Dante Alighieri (1265–1321) on väidetavalt osale oma luuletustele loonud ka muusika, mis aga ei ole säilinud. Dante "Jumaliku komöödia" Purgatooriumi II laulu on viisistanud tema sõber Casella (suri 1299 või 1300). Samuti on säilinud mõned Dante tekstidele loodud kantsoonid ja ballaadid. Sarnaselt trubaduuride "ballade"'idega on needki ühehäälsed.
"Trecento" teedrajavaks muusikateoreetiliseks tekstiks on ka Marchetto da Padova noodikirja käsitlev traktaat "Pomerium", mille mõju on näha paljudes järgnevate põlvkondade käsikirjades. Marchetto kirjeldas Petrus de Cruce uuenduste aluseks olevat "brevis"'e jaotamise süsteemi 2, 3, 4, 6, 8, 9 või 12 punkteeritud "semibrevis"'eks (hiljem minimaks) ehk "punctus divisionis"'t (vt näiteks Johannes de Muris. Libellus cantus mensurabilis. CS III, lk 48, 53). Marchetto ise ei kasutanud siiski kunagi mõistet "punctus divisionis". Kuigi enamus "trecento"-muusikat on kirja pandud rahvusvahelises noodikirjas, mis pärinevad Kölni Francolt ja Philippe de Vitrylt, on mõned instrumentaalteoste noodistused ka Marchetto süsteemis. See näitab, et mitte kõik itaalia heliloojad ei kasutanud seda süsteemi, kuid see oli omal ajal siiski niivõrd oluline, et me võime nimetada seda ka itaalia noodikirjaks.
"Trecento" stiili sünd 1330–1360.
"Trecento" varaseim säilinud ilmalik polüfooniline vokaalmuusika leidub "Rossi Codexis" ja kujutab enesest "trecento" esimese põlvkonna itaalia heliloojate loomingut. Enamuses on tegu anonüümsete heliloojatega, kuid mõned lood võivad kuuluda ka kellelegi Maestro Pierole ja Giovanni da Casciale. "Trecento" esimesse põlvkonda kuulusid veel Vincenzo da Rimini ja Jacopo da Bologna. Kõik need heliloojad olid seotud Põhja-Itaalia, põhiliselt Milano ja Verona aristokraatlike õukondadega. Hilisemates käsikirjades leidub ka nimi Bartolo da Firenze (floruit 1330–1360), kes võis olla esimene itaalia helilooja, kes kirjutas "trecento" stiilis Credo. 
Varase "trecento" ilmaliku muusika olulisemad žanrid on kahehäälne madrigal ja ühehäälne "ballata". Varasest perioodist on säilinud ka mõned kolmehäälsed madrigalid, kuid kolmehäälsusega seonduvaks žanriks oli pigem "caccia", mis kujutas enesest kaanonitaolist üksteist järgivate häältega laulu, mille tekst meenutas jahil kuuldavaid onomatopoeetilisi hüüatusi. Kui "trecento" madrigal üldiselt oli kahehäälne, siis Jacopo da Bolognalt on säilinud ka mõned kolmehäälsed madrigalid. Jacopo da Bolognalt on säilinud ka üks motett.
Firenze muusika aastatel 1350–1390.
14. sajandi keskel nihkus itaalia muusikalise aktiivsuse keskpunkt Firenzesse, millest oli kujunenud vararenessansi kultuuriline keskus. "Trecento" järgmise põlvkonna Firenzes tegutsevatele heliloojatele on tüüpilseks žanriks "ballata", mis on sajandi keskpaigas oma populaarsuse tipul. Nagu prantsuse virelai, koosneb ka "ballata" kahest osast vormiskeemiga AbbaA. Giovanni Boccaccio räägib oma "Dekameronis", kuidas rühm sõpru, kes 1348. aastal, kui Firenzet räsis must surm, rääkisid üksteisele lugusid ja laulsid instrumendi saatel "ballata"'sid. Kuigi Boccaccio ei nimeta nimepidi ühtegi heliloojat, on meieni jõudnud paljude sel ajal elanud ja tegutsenud Firenze muusikute nimed.
"Trecento" tuntuim helilooja Francesco Landini (umbes 1325/35–1397) kuulus ka sellesse põlvkonda, kuigi on olema infot, et ta oli aktiivne juba ka eelmise põlvkonna ajal ja oli lähedalt seotud Petrarcaga. Landini loomingust on säilinud 141 "ballata"'t, kuid ainult 12 madrigali. Tema loomingut on leitud kogu Itaalia poolsaarelt. Landini muusika mõjub eelkõige oma lüürilisuse ja väljendusjõuga. Tema tuntus on püsinud sajandeid ja tänapäeval on tema muusikast suur hulk salvestisi.
Teisteks samasse rühma kuulunud heliloojateks on Gherardello da Firenze, Lorenzo da Firenze ja Donato da Cascia. Selle põlvkonna heliloojate ilmaliku muusika puhul on märgata ka prantsuse muusika tugevat mõju. 
Selle põlvkonna heliloojate muusikale on omane häälte suurem iseseisvus ja imitatsioon. Lisaks on meloodiad rohkelt ornamenteeritud.
"Trecento" muusika suure skisma ajal 1378–1417.
"Trecento" viimasesse põlvkonda kuuluvad Niccolò da Perugia, Bartolino da Padova, Andrea da Firenze, Paolo da Firenze, Matteo da Perugia ja Johannes Ciconia, kes olid esimesed "trecento" heliloojad, kes ei olnud sünnipärased itaallased. Selle põlvkonna lemmikžanriteks oli "ballata" ning ka madrigali taaselustumine viitavad huvile varasema muusika vastu. Samuti on selle põlvkonna puhul täheldatav huvi itaalia notatsiooni vastu. Selle põlvkonna muusikas on ornamente suhteliselt vähem kui eelmise põlvkonna muusikas. Seevastu on nende muusika täis helimaalinguid ("text-painting") ja nende programmilisest muusikast leiab tihti lindude laulu imitatsioone ning erinevaid teatraalseid efekte.
Johannes Ciconia oli päritolult hollandlane, kuid ta viibis aastaid Põhja-Itaalias, põhiliselt Paduas, omandades seal lüürilise ilmaliku stiili. Ta kuulus nende heliloojate hulka, kes mõjutasid Euroopa muusikat terve 15. sajandi jooksul. Ciconia kirjutas ka vaimulikku muusikat ja kujutab enesest sellega vahelüli "trecento" ja Madalmaade koolkonna vahel. 
Teiseks hilise "trecento" heliloojaks oli Antonio Zachara da Teramo, kes tegutses põhiliselt Roomas, Abruzzos ja Teramos. Tema varasemat muusikat on säilinud "Squarcialupi Codexis" ja selle stiil näib olevat tihedalt seotud Landini ja Jacopo da Bologna stiiliga. Tema hilisem muusika seevastu on saanud mõjutusi Avignoni päritolu "ars subtilior"'ilt, mida toetas vastupaavst ja mis jõudis 1408. aasta paiku Bolognasse.
Kuigi kaua on arvatud, et "trecento" muusikas on vaimuliku muusika osatähtsus väike, on viimase aja leiud selle seisukoha siiski ümber lükanud. Hilisel "trecento" muusikal on olnud ka suur mõju vaimulikule muusikale, põhiliselt polüfoonilisele missale ja ladinakeelsele motetile. Nii Ciconia kui ka Zachara mängisid keskset rolli missa kompositsioonilises arengus ning nende vaimulik muusika mõjutas muusika arengut Inglismaal, Hispaanias ja Poolas.
Kuigi muusikalise aktiivsuse keskmed nihkusid aegamööda Veneetsiasse, Rooma, Ferrarasse ja mujale, omas Firenze muusika kirikulõhe perioodil ülemvõimu kogu Itaalia muusikas ega ole sellega sarnast positsiooni enam kunagi saavutanud.
"Trecento" muusika eripärad.
"Trecento" muusikat iseloomustavad järgmised omadused: