Minu Poola. Mäletamisest ja unustamisest

"Minu Poola. Mäletamisest ja unustamisest" oli Tartu Kunstimuuseumis 7. veebruarist 29. märtsini 2015 toimunud näitus, mis oli teadaolevalt esimene holokaustiteemaline kunstinäitus Eestis. Teemakäsituse tõttu pälvis Rael Arteli kureeritud näitus laia tähelepanu Eesti ühiskonnas ning Eesti ja rahvusvahelises meedias, kutsudes esile eriarvamusi ning algatades debati nii holokausti kajastamise kui ka sõnavabaduse, tsensuuri ja enesetsensuuri üle kunstis. Algselt oli näitusel üleval 8 tööd kaasaegsest kunstist, neist 1 Eesti kunstnike ja 7 Poola (sh 1 Poola-Iisraeli) kunstnike omad; kohe näituse avamise järel alanud avaliku kriitika tagajärjel piirati alguses ligipääsu kahele teosele ning hiljem eemaldati need näituselt.
Näituse pealkiri "Minu Poola" rõhutab kuraatori isiklikku perspektiivi Poola nüüdiskunstile, kus holokaust ja laiemalt Teine maailmasõda on üks läbivaid motiive. Nimi viitab kirjastuse Petrone Print Minu-raamatute sarjale, mis samuti edastab autorite isiklikke muljeid eri maadest. Teemavalikut põhjendas Artel järgmiselt: "Mäluasutusena on Tartu Kunstimuuseumi kohustus mäletada, ning kunstimuuseumina oleme mäletamiseks appi kutsunud kunstnikud, kel on olemas keel ja hääl valusast ajaloosündmusest rääkimiseks. /---/ Ehk teeb tõsiasi, et teosed avavad diskussiooni, holokaustist rääkimise lihtsamaks. Eksponeeritud teoseid ühendavateks märksõnadeks on mäletamine ja trauma. Traagilises sündmuses hukkunute meenutamine, ajaloo vaatlemine läbi huumoriprisma, ebaõigluse kompenseerimine, ajaloo kaubastamine ja turustamine, läbielatu taaselustamine – need on vaid mõningad strateegiad, mida kunstnikud on kasutanud, et käsitleda lähimineviku valusaid ja ebameeldivaid teemasid." Põhjus on selleski, et 2015. aastal möödub 70 aastat Teise maailmasõja lõpust, mil vabastati ka Natsi-Saksamaa koonduslaagrite vangid. "Minu Poola" tutvustuses muuseumi kodulehel hoiatati algusest peale: "Ettevaatust, näitusel eksponeeritud teosed võivad mõjuda häirivalt."
Tartu Kunstimuuseumi näitusele valiti tööd tuntud Poola kunstnikelt, kellest enamik on osalenud Veneetsia biennaalil. Kuraator Rael Arteli sõnul püüdis ta leida võrdlusmaterjali ka Eesti kunstist, kuid tal ei õnnestunud leida teisi holokausti teemalisi teoseid peale John Smithi maali "Holocaust".
Näitusega koos ilmus ka kataloog, mille teksti koostas Rael Artel ja kujundas Mikk Heinsoo. Näitust toetasid Eesti Kultuurkapital ja Kultuuriministeerium. "Minu Poola" kuraator on Tartu kunstimuuseumi direktor Rael Artel, koordinaator kunstimuuseumi kaasaegse kunsti kogu hoidja Julia Polujanenkova.
Videote eemaldamine näituselt.
"Minu Poola" avati laupäeval, 7. veebruaril. Teisipäeval teatas Tartu Kunstimuuseum, et ligipääs kahele enim kritiseeritud videole piiratakse, nii et neid võib näha ainult külastaja otsesel soovil ja pärast kuraatori kirjaliku selgitusega tutvumist. Ühtlasi vabandas muuseumidirektor Artel kõigi ees, keda väljapanek on riivanud. Kultuuriministeeriumis toimunud arutelu järel, millel osalesid kultuuriminister Urve Tiidus ja Eesti Juudi Kogukonna esindajad, ning mille järel kultuuriminister Tiidus samuti näitust solvavaks nimetas, otsustas muuseum teosed näituselt eemaldada.
Kuna esmaspäeval ja teisipäeval oli muuseum suletud ning teosed eemaldati juba kolmapäeva pärastlõunal, jõudis kõnealuste videotega tutvuda vaid väike osa näitusekülastajatest. Seetõttu ei olnud enamik debatis osalejaid teostega tuttav või tundis neid vaid uudistes näidatud lõikude ja ümberjutustuste põhjal. Kunstnik Marge Monko: "Mis ühendab Keit Pentus-Rosimannust, Sven Mikserit ja Eesti juudi kogukonna esinaist Alla Jakobsoni? Keegi neist ei ole käinud Tartu kunstimuuseumi näitusel "Minu Poola. Mäletamisest ja unustamisest", aga see asjaolu pole takistanud neil hukka mõista kahe Artur Żmijewski video eksponeerimist." Politoloog Alar Kilp on ajalehes Eesti Kirik mõistnud hukka ka teoste tutvustamise uudistes.
Videote eemaldamist on hinnatud erinevalt. Näiteks tõlgendas ajakirjanik Kadri Veermäe seda tsensuuri või enesetsensuurina, samas kui endine kultuuriajakirjanik Kaarel Tarand ei pidanud videote mahavõtmist näituselt tsensuuri ilminguks. Kunstnik Kiwa pidas seda kunsti kriminaliseerimiseks. Tsensuuriks nimetas videote eemaldamist ka kunstnik Marge Monko: "Ausalt öeldes ei mäleta ma varasemast ühtegi juhtumit, kus mingi huvigrupi surve oleks olnud nii suur, et selle tagajärg on tööde tsenseerimine."
Teoste eemaldamise järel otsustas muuseum dokumenteerida sotsiaalmeedia ja ajakirjanduse vastukaja ning koostada selle põhjal samasse tuppa uus, tsensuuri ja enesetsensuuri kajastav ekspositsioon. ETV saates "Terevisioon" kommenteeris seda Adamson-Ericu muuseumi direktor Ülle Kruus: "Me peame ... selles protsessis teadvustama seda, et kui meil on need asjad nii valulised, mis mujal on isegi avalikult nähtaval, siis järelikult on meil töö publikuga veel siin selline, millega muuseumid peavad kõvasti tegelema." Vajadust näituse kajastust dokumenteerida rõhutas ka saatejuht Urmas Vaino: "Selles mõttes mul on Rael Arteli üle väga hea meel, et ta selle asja tegi, ja et me nägime nagu seda protsessi, et me saame seda mingi hetke pärast hakata eemalt vaatama, kuidas ühest näitusest hakkasid rääkima kõik, kes seda näinud ei olnud, ja kuidas sündis arvamus ja kuidas need lumepallidena nagu kukkusid veerema."
Vastukaja.
Avamispäeval külastas näitust "Minu Poola" ETV saate "Aktuaalse kaamera" tegijate palvel Tartu juudi kogukonna esimees Ilona Smuškina, kelle hinnangul oli see emotsionaalselt väga ebameeldiv: "Ma ei saanud vaadata rohkem kui 3 sekundit seda videot, kus näidati seda gaasikambrit. Aga see vaene vanamees, keda piinati Auschwitzis, praegu piinab teda see sama noormees, kes tegi selle kunstiteose." Seejärel võttis ajakirjanduses sõna Eesti Juudi Kogukonna esimees jurist Alla Jakobson, kes teatas, et tunneb ennast solvatuna, ei pea näitusel esitletud Artur Żmijewski videoid kunstiks ning nõuab nende eemaldamist näituselt: "Selliste eksponaatide esitamine holokausti temaatika näitusel on kohatu ja vastuvõtmatu." 10. veebruaril edastas Eesti Juudi Kogukond Eesti riigijuhtidele avaliku pöördumise, milles kirjutas: "Ilmselt oleks mõeldamatu küüditamisele pühendatud näitusel näidata selleteemalist alastiolekuga videot. Miks holokausti suhtes tehakse erand, mida õigustatakse kunstivabadusega?" Näituse avamise järgset avaldust toetasid järgnevatel päevadel mitmed organisatsioonid ja poliitikud, kuid ka kultuuritegelased: Eesti eurosaadik Urmas Paet, välisminister Keit Pentus-Rosimannus, kultuuriminister Urve Tiidus, kaitseminister Sven Mikser, endine regionaalminister Vallo Reimaa, Riigikogu esimees Eiki Nestor, endine kultuuriminister Laine Randjärv, endine Tallinna linnapea Jüri Ratas, Eesti Islami Kogudus, Tartu linnavolikogu kultuurikomisjon, Krista Piirimäe jt. "Minu Poola" vastu suunatud kriitika pälvis kiirelt kajastust ja kordamist ka rahvusvahelises ajakirjanduses, eriti Venemaal ja Iisraelis. Teiste seas on näitust nägemata seda kritiseerinud Wiesenthali keskuse juht Efraim Zuroff, kelle hinnangul ei piisa kahe video eemaldamisest ning sulgeda tulnuks terve näitus.
Peamiste kriitiliste argumentidena on nimetatud holokausti teemal naljatamist või ironiseerimist, kunstnike ja näituse koostaja vähest empaatiavõimet ning vajadust selgitada välja lubatavuse piirid kunstis. "Leian, et sõna- ja kunstiväljendusvabadusel võiks olla eetiline piir, mis ei pea olema seadusega ette kirjutatud, vaid lihtsalt olema olemas inimeste südametes," ütles Laine Randjärv. "Näituse korraldajad on eiranud hea tava ja teistest inimestest ning rahvastest lugupidamise põhimõtteid," leidis Jüri Ratas. "Näituse sünnitatud reaktsioon ja vallandunud debatt ühiskonnas suunavad meid taas ja taas küsima, kus on kunstis kunsti piirid," teatas Urve Tiidus.
Kriitika vastased on rõhutanud, et näitusel eksponeeritud kunstiteostes ei ole tegu naljaga, samuti mitte empaatiapuudusega. Rõhutatud on Tartu Kunstimuuseumit kritiseerinute valmidust mõista näitus hukka seda nägemata. Kunstnik Marge Monko on osutanud kritiseerijate eelhäälestusele: "Minus ei tekita hämmastust niivõrd töö üks ühele tõlgendamine, vaid eeldus, et kunstnik ja kuraator ei ole empaatiavõimelised inimesed ning nende eesmärk on olnud a priori hukatute kannatuste üle irvitamine. Kas tõesti saaksid rahvusvaheliselt tunnustatud kunstnik ja kunstimuuseumi direktor endale sellist suhtumist lubada? Miks peaks üldse keegi tahtma korraldada näitust holokausti mälestamiseks, kui tal puudub kõnealuse teema vastu empaatia?"
Mõni päev hiljem hakkasid ilmuma ka esimesed vastureaktsioonid kultuuri- ja kunstitegelastelt, kes avaldasid kunstimuuseumile ja kuraatorile toetust. Kriitikat vaidlustas ka enim kritiseeritud videote autor Artur Żmijewski Eesti Televisioonile antud intervjuus, öeldes: "Me mälestame mineviku sündmusi ja see ei ole passiivne mälestamine, vaid selle aktiivne vorm. Eesmärk ei ole kedagi provotseerida. Alati on neid, kes tunnevad, et neid provotseeritakse, kuid see ei olnud minu eesmärk." Näituse toetajate ning videote eemaldamise vastastena on sõna võtnud näiteks Eesti Kaasaegse Kunsti Muuseumi juhatuse liige Anders Härm, kunstnik Kiwa, kunstnik Jaan Elken, näitusel teosega esindatud kunstnik Marko Mäetamm, semiootik Mihhail Lotman, endine kultuuriminister Rein Lang, ajakirjanik Kadri Veermäe jpt. Katseid diskussiooni lämmatada kritiseeris kunstnik Marge Monko: "Kunst, sealhulgas Żmijewski tööd ja Arteli kureeritud näitus tervikuna, on enamasti kriitikale avatud. Ometi otsustasid poliitikud diskussiooni kiiresti lämmatada, tõenäoliselt vältimaks rahvusvahelist skandaali ja lootes tüütu teemaga kiiresti ühele poole saada." Aastast kokkuvõtet tehes kirjutas lavastaja Mart Koldits: "Kõige õudsem näide minu jaoks oli Tartu kunstimuuseumi lugu. Seal esitati eeskujulikke kaasaegse kunsti videoid ja järsku tekib selline hüsteeria, et need sisuliselt keelatakse ära. Aastal 2015 on meil kaasaegse kunsti näitusel kunstitsensuur. Need teosed on Euroopas ringi rännanud ja midagi pole juhtunud."
Kumu direktor Sirje Helme kommenteeris ETV saates "Terevisioon" asja nii: "Debatt ei saa olla selles, kas see on kunstiteos või mitte. Küsimus on siin selles, kui kaugele võib kunstiteos oma vabaduses minna, et üht või teist asja puudutada väga teravalt. (...) Minu meelest on niimoodi, et demokraatlikel vabadustel tõepoolest peaaegu piire ei ole, aga on paar asja kokku lepitud, mida ei tohi puudutada, ja üks neist on kindlasti holokaust. Nii et küsimus ei ole üldse selles, kas see on hea või halb kunstiteos. Küsimus on selles, et ta on puudutanud teemat, mis on üldiselt nii Euroopas kui Ameerikas kulutatud tabuks. (...) See on poliitiline maailm, mitte kunstimaailm. See ei puuduta palju kunstimaailma minu meelest." Anders Härm vastas: "Mina arvan, et tegelikult ikkagi sellist lausreeglit ei ole. Ei ole tegelikult medialiseeritumat teemat kui Holokaust, kui me räägime Teise maailmasõja kontekstis toimunud õudustest. Tegelikult ka John Smithi teos mingis mõttes holokausti hollivudiseerumisele ka viitas. Sellest on rääkinud Jean Baudrillard esimesena, seejärel Umberto Eco, kuidas Hollywood tegelikult ei lase juutidel andeks anda ja sakslastel andeks saada seda kuritegu." Sirje Helme ütles: "Küsimus on minu meelest oluliselt must-valge. Ma jään selle juurde, et siin pole midagi tegemist kunstiga, tema esteetiliste kriteeriumidega, tema tundlikkusega. Siin on küsimus sellest, et on sakraliseeritud üks teema, mida tohivad käsitleda ainult teatud inimesed."
Tartu Kunstimuuseumi raamatukogu ja arhiivide hoidja Peeter Talvistu hinnangul näitab meediaskandaali kulg, et tegu on puhtpoliitiliste reaktsioonidega: "Kõigel sellel, mida ma eelnevalt kirjeldanud olen, pole kunsti ja sõnavabadusega mitte mingisugust pistmist. Kõik väljaütlemised ja otsused on olnud poliitilised." Poliitilise kunstiga Eestit ka rahvusvahelisel tasandil esindanud kunstniku Kristina Normani arvates ületas Artur Zmijewski videos "80064" küll eetikapiire, kuid ka kuraator ei oleks tohtinud teost näituselt eemaldada: "Mina mõistan sisimas sellise vägivalla hukka ja tunnen, et siin on eetika piirid ületatud. Sellele vaatamata on minu seisukoht, et kuraatori tsensoriotsus teos kõrvaldada ei andnud vaatajale võimalust seda teost näituse ja tegelikult ka Eesti ajaloolises ja ühiskondlikus kontekstis näha." Samuti tulnuks Normani meelest panna rohkem rõhku teoste konteksti avamisele Eesti publiku jaoks: "ma ei usu, et seda küsimust saab produktiivsel ja mõistlikul moel esitada väljaspool kunsti, olemata kursis konteksti ja traditsiooniga, kuhu asetub konkreetne teos või väljendus. Või olemata valmis seda konteksti tõsiselt võtma." Eesti üks tuntumaid juute, haridus- ja meelelahutustegelane Samuel Golomb ei pidanud näitust iseenesest häirivaks, kuid arvas, et näituse korraldajad pidanuks arvestama pahatahtliku kriitikaga: "...korraldajad oleks võinud ette aimata, et Eestis me suurema poleemikata ei pääse. Arvestades, et meil on siin ja naabruses inimesi, kes vägagi tahaksid Eestit näidata juudivaenulikuna. /---/ Ei tulnud ju kriitika näituse kohta Saksamaalt ega Ameerikast, vaid ikka Venemaalt sooviga näidata Eestit kui väikest fašistlikku riiki." Samas leidis ta, et osa kriitikast ei olnud põhjendatud: "Mis aga näituse vastulausetesse puutub, siis nutulaulu kõrval oleks pidanud enam olema asjalikku kriitikat."
Hilisemas diskussioonis võrreldi näitust selliste samal ajal poliitilise kunsti küsimusi tõstatanud teoste ja juhtumitega nagu Eesti päritolu USA helilooja Jonas Tarmi heliteose esituse ärajätmine New Yorgis, kuna selles oli tsiteeritud Natsi-Saksamaa üht muusikalist sümbolit "Horst Wessel Lied", Eesti teatri NO99 muusikal "Savisaar", samuti Kristina Normani varasema teosega "Kuldsõdur". Müürilehes tõmbas Tanel Rander paralleeli ka Kaur Kenderi tekstiga "Untitled 12" ning ajakirjale Charlie Hebdo tehtud rünnakutega, mis tõstsid vastavalt Eestis ja rahvusvaheliselt esile sõnavabaduse ja selle piiride küsimuse kunstis: "Nii Kenderi kui Charlie Hebdo ja "Minu Poola" juhtumid viitavad vaenlase või ohu olemasolule. Charlie juhtum seisnes defineeritud vaenlase alandamises, nii et vaenlane reageeris ootamatu radikaalsusega. Kenderi juhtum seisnes riigivõimu õrritamises, nii et riigivõim reageeris ootamatu ratsionaalsusega ja hulk spetsialiste (need, kes tegelevad väärkoheldud lastega) ütles, et oht on täiesti reaalne. "Minu Poola" eesmärgid ei olegi niivõrd olulised – see näitus tabas ootamatult reaalset Eesti valukohta, ja sellele järgnes ootamatult reaalne propagandarünnak. Oht realiseerus, vaenlane on olemas ja täiesti käegakatsutav." Rander tõlgendas näitusega toimunut ekstiimsuse mõiste kaudu – kui intiimsus vastandab sisemust välisele, siis Eesti identiteet on ekstiimne. "Ekstiimsus tähendab aga seda, et kõik, mis siin toimub, on ühtlasi osa välismaailmast. Kes oleks osanud arvata, et selline murrang jõuab meile pärale Tartu Kunstimuuseumi kaudu?".