tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Antropomorfism digitaalses teenuses

Antropomorfism viitab inimlike omaduste omistamisele tehnoloogiale või masinatele. Nass ja Moon (2000) defineerivad seda kui tendentsi omistada arvutitele inimlikke jooni või käitumist, isegi kui inimesed ise seda teadlikult eitavad. Antropomorfism tähendab inimlike omaduste omistamist tehnoloogiale (nt nimeline chatbot, inimlik suhtlusstiil). Uurimused näitavad, et teatud tingimustel võib see suurendada kliendirahulolu ja kaasatust.
Kleini ja Martinezi (2023) uurimuse tulemused näitasid, et antropomorfismi tase mõjutas oluliselt chatbotiga suhtlevate klientide rahulolu. Kõrgema antropomorfismi tingimustes (nt kui chatbot kasutas inimlikumat keelt ja käitumist) hindasid osalejad teeninduskogemust oluliselt positiivsemalt kui madala antropomorfismi olukorras. Analüüs kinnitas, et antropomorfism suurendas nii tajutud empaatiat, meeldimust kui ka üldist rahulolu . Järeldustes rõhutavad autorid, et chatbotide humaniseerimine on mitte ainult esteetiline valik, vaid omab otsest mõju teeninduskvaliteedi hinnangule. Antropomorfne chatbot loob kasutajaga suurema psühholoogilise läheduse, mis suurendab valmisolekut teenust uuesti kasutada. Autorid soovitavad teenusepakkujatel teadlikult rakendada inimlikke elemente (nt sõbralik keelekasutus, suhtlusstiil), sest need võivad olla olulised konkurentsieelised digitaalses teeninduses.
Ēvartciems

Ēvartciems (ka Ēvarti) on küla ("mazciems") Lätis Ventspilsi piirkonnas Tārgale valla edelaosas. Ēvartciems jääb valla keskusest Tārgalest 2,7, piirkonna keskusest Ventspilsist 8,6 ja Riiast 191,6 kilomeetri kaugusele. Külas asub Dokupe bussipeatus.
Küla asub Venta jõe vasakul kaldal. Seal kasvav raagremmelgas ümbermõõduga 4.1 m on looduskaitse all.
Imepuia

Imepuia ("Puya mirabilis") on bromeelialiste sugukonda puia perekonda kuuluv õistaimeliik, mille looduslik kasvukoht on kaljused mäenõlvad 750–2590 meetri kõrgusel Andides Boliivias (Cochabamba ja Tarija departemangus) ja Loode-Argentiinas (Salta ja Tucumáni provintsides).
Nuga (väitlus)

Nuga ehk noa andmine on väitlusmõiste, mis tähendab vastuollu minemist omaenda poolega. Eriti kasutatakse mõistet Briti parlamentaarses formaadis, kus jaatuse (valitsuse) poolel on kaks erinevat meeskonda, kes ei tee omavahel koostööd, kuid neil ei ole lubatud ka omavahel vastuollu minna.
Näiteks võib noa andmiseks pidada olukorda, kus poole esimene kõneleja on mõiste mõistlikult definerinud ja sama poole järgmine kõneleja ütleb, et definitsioon on ei sobi ning proovib ümber defineerida. Samuti peetakse noa andmiseks omaenda poolele ümberlükete tegemist. Noa andmine ei ole uute teistsuguste argumentide tegemine või uutel alustel vana materjali võrdlemine.
Briti parlamentaarses formaadis on kindlatel juhtudel oma poolega vastuollu minek lubatud:
Samal ajal ei tohi sulgev pool oma avava poolega muudes küsimustes siiski vastuollu minna. 
Eesti keskkoolide väitluses kasutatakse samuti mõistet "nuga andma" tähenduses võistkonnakaaslaste vastuollu minema.
Ameerika Ühendriikide maaväeminister

"Mitte segi ajada Ameerika Ühendriikide maaväe staabiülemaga."
Ameerika Ühendriikide maaväeminister (inglise keeles "United States Secretary of the Army"; SA või SECARMY) on Ameerika Ühendriikide Kaitseministeeriumi ametnik. Tema vastutusalasse kuulub kõik Ameerika Ühendriikide maaväega seotu: isikkoosseis, personal, reservteenistus, taristu, keskkond, relvastuse ja varustuse hankimine, avalikud suhted ja rahandus.
Maaväeministri nimetab president ning kinnitab ametisse Senat. Maaväeminister ei kuulu valitsuskabinetti, tema otsene ülem on kaitseminister. Maaväeministri amtikoht loodi aastal 1947, kui Sõjaministeeriumi jaotamisega Maaväeministeeriumiks ja Õhuväeministeeriumiks kadus sõjaministri ametikoht.
Aastast 2025 on Ameerika Ühendriikide maaväeminister Daniel P. Driscoll.
Ameerika Ühendriikide maaväeministrite loend presidenditi.
"Kaldkirjas" on maaväeministri kohusetäitjad.
Punarind-karkjalg

Punarind-karkjalg ("Cladorhynchus leucocephalus") on karkjalglaste sugukonda kuuluv linnuliik.
Välimus.
Punarind-karkjalg on 35–43 cm pikk. Tiib on 190–203 mm pikk, nokk 68–73 mm. Isaslinnu jookse on 87 mm pikk, emaslinnul 80 mm. Isaslind kaalub 213–250 g, emaslind 110–247 g.
Sulestik on peamiselt valge. Rinnal on lai punakaspruun vööt. Tiiva ülapool on peamiselt must. Pikk ja veidi ülespoole kõver nokk on must. Silmad on pruunid. Jalad on roosad, varvaste vahel on lestad.
Noorlinnu alapool on üleni valge ja tiivad on pruunikad.
Udusulis pojad on valged.
Levik.
Punarind-karkjalad elavad Austraalia kesk- ja lõunaosas.
Elavad rannikul ja soolajärvede ääres.
Toitumine.
Toituvad peamiselt väikestest koorikloomadest, kuid ka veeputukatest, limustest, kaladest ja taimedest.
Toituvad päeval madalas vees.
Pesitsemine.
Pesitsevad kolooniates, kus võib olla kümneid tuhandeid pesi. Ühel ruutmeetril võib olla kuni 18 pesa. Pesa asub maapinnal.
Kurnas on 3–4 valget mustade triipudega muna mõõtmetega 55 × 40 mm. Muna kaalub 44 g. Mune hauvad mõlemad vanemad 19–21 päeva. Pojad saavad lennuvõimeliseks 50 päeva vanuselt.
Looduslikud vaenlased.
Punarind-karkjala mune ja poegi söövad punanokk-kajakad.
Punarind-karkjalg (perekond)

Punarind-karkjalg ("Cladorhynchus") on karkjalglaste sugukonda kuuluv lindude perekond.
Perekonna ainus liik on punarind-karkjalg ("Cladorhynchus leucocephalus").
Endel Press

Endel Press (16. veebruar 1929 Tallinn – 6. mai 1982 Tallinn) oli eesti ujuja, veepallur, veepallitreener, spordiajakirjanik, -tegelane ja -ajaloolane.
Lõpetas 1947. aastal Tallinna Rahandustehnikumi, on õppinud Tartu Riikliku Ülikooli kehakultuuriteaduskonnas.
Oli aastatel 1950–1953 Nõukogude sõjaväe ajateenistuses.
Oli 1955–1958 ja 1961–1966 Tallinna Dünamo ja Eesti NSV veepallikoondise treener. Tema juhendamisel tuli Dünamo meeskond 1955–1957 ja 1962-1965 Eesti NSV meistriks. Töötas ka Dünamo õppeosakonnas.
Oli alates 1966. aastast Spordilehe ja Noorte Hääle spordiajakirjanik, hiljem Eesti NSV Autotranspordi ja Maanteede Ministeeriumi pressiesindaja.
Sportlasena.
Hakkas harrastama ujumist 1940. aastate algupoolel Herbert Rachmanni õpilasena, jätkas Tallinna Kalevis Friedel Raudsepa ja hiljem Tallinna Dünamos Kristjan Arusoo juhendamisel, aastatel 1950–1953 sportis Nõukogude sõjaväe ajateenijana Moskva CSKA-s.
Oli vaba- ja teateujumises 22 korral Eesti NSV meister (1948–1949 ja 1955–1962), 1948. aastal ka Eesti NSV meister avavee pikamaaujumises. Ületanud Eesti NSV rekordeid lühikeses ja pikas ujulas kokku 43 korral, sh 14 korral teateujumises. Kuulus ujumises 1946–1950 ja 1954–1960 Eesti NSV koondisse.
Oli veepallis 6 korral Eesti NSV meister: Tallinna Kalevi meeskonnas 1949. aastal ja Tallinna Dünamo meeskonnas aastatel 1955–1958, 1960. Kuulus veepallis aastatel 1948, 1953 ja 1955–1960 Eesti NSV koondisse.
Sai Helsingi 1952. aasta olümpiamängude ujumisvõistlusel 1500 m vabaujumises 27. koha. Sai 1953. aasta ülemaailmsetel üliõpilasmängudel 1500 m-s hõbeda ja 4 x 200 m teateujumises pronksi ning 400 m-s 6. koha. Tuli 1954. aasta Euroopa meistrivõistlustel Torinos 1500 m-s 5. kohale.
NSV Liidu meistrivõistlustel ujumises sai ta aastatel 1948–1956 6 hõbedat (kaks 400 m-s, kolm 1500 m-s ja ühe 4 x 200 m teateujumises) ning 6 pronksi (ühe 400 m-s, kolm 1500 m-s ja kaks 4 x 200 m teateujumises). Püstitas vabaujumises 6 NSV Liidu rekordit. Kuulus aastatel 1951–1955 NSV Liidu koondisesse.
Veepallis sai NSV Liidu meistrivõistlustel 1950. aastal hõbeda ning aastatel 1951 ja 1953 pronksi. Kuulus aastatel 1952–1953 NSV Liidu koondisesse.
Isiklikku.
Oli aastatel 1950–1956 abielus Silvi Pressiga.
Tema tütar esimesest abielust on endine ujuja Ülle Ossip, teisest abielust on tal poeg Gunnar.
Ta oli kirglik kalamees.
Bianca Rantala

Kristina Bianca Rantala (sündinud 5. veebruaril 1999) on eesti muusik – laulja, klahvpillimängija, arranžeerija, helilooja, orkestrijuht ja vokaalpedagoog.
Ta on õppinud Võru, Räpina ja Põlva Muusikakoolis. 
2020. aastal lõpetas ta Georg Otsa nimelise Tallinna Muusikakooli rütmimuusika pillide (klaveri) eriala. 
2025. aastal alustas ta heliloomingu magistriõpinguid Frankfurdi Muusikaakadeemias.
Ta on õpetanud Georg Otsa nimelises Tallinna Muusikakoolis rütmimuusika laulu ja vokaalansamblit ning juhendanud Georg Otsa nimelise Muusikakooli Bigbändi ja TalTech BigBändi.
Pezold (aadlisuguvõsa)

Pezold oli baltisaksa suguvõsa.
Suguvõsa pärines Salzburgist, ja esindajad olid 18. sajandist Hannoveri kuurvürstkonnas ja Eestimaal. Suguvõsa esindajad aadeldati 1799. aastal Venemaa keisririigis, kanti 1840. aastal Peterburi kubermangu aadlisuguvõsaraamatusse ("Пецольд") ja 1871. aastal Eestimaa kubermangu aadlisuguvõsaraamatusse.
Arvi Toominga

Arvi Toominga (19. märts 1937 Rakvere – 16. jaanuar 2004 Rakvere) oli eesti kabetaja, meistersportlane. 
1955. aastal lõpetas ta Rakvere 1. Keskkooli. 
Aastatel 1965–1993 võitis ta Eesti meeste meistrivõistlustel vene kabes 3 hõbedamedalit (1965, 1975, 1978) ja 3 pronksi (1976, 1982, 1993). Lisaks võitis 2 hõbedat (1990, 1991) ja 2 pronksi (1985, 1986) Eesti meistrivõistlustel vene kabe kiirkabes ning tuli Eesti meistriks välkkabes 1978. aastal. 1969. aastal tuli ta Rakvere võistkonnas Eesti meistriks Eesti võistkondlikel kirimale meistrivõistlustel. 
Ta töötas Teeninduskombinaadis "Viru" emailijana.
Timo Arula

Timo Arula (sündinud 2. jaanuaril 1982) on eesti ihtüoloog ja mereökoloog. Ta töötab Tartu Ülikooli Eesti Mereinstituudis meresüsteemide kaasprofessorina. Tema teadustöö keskendub Läänemere kalade ökoloogiale, eeskätt varajaste elujärkude uurimisele, ning inimtegevuse mõjudele mereökosüsteemidele. Alates 2024. aastast on ta Eesti Vee-elustiku Seltsi juhatuse liige.
Elulugu ja haridus.
Arula lõpetas Tartu Ülikooli ning kaitses 2012. aastal doktorikraadi ihtüoloogia ja kalanduse alal. Tema doktoritöö käsitles Läänemere pelaagiliste kalade ökoloogiat, keskendudes eeskätt räime varajastele elujärkudele. Doktorantuuri ajal ja järel täiendas ta end mitmetes välisülikoolides (DTU Aqua Taanis ja Hamburgi Ülikoolis Saksamaal).
Aastatel 2018–2019 töötas ta järeldoktorandina Marylandi Ülikooli Keskkonnateaduste Keskuses (USA), kus keskendus stabiilsete isotoopide kasutamisele kalade rändeteede ja toitumise uurimisel.
Akadeemiline karjäär.
Timo Arula töötab Tartu Ülikooli Eesti Mereinstituudis meresüsteemide kaasprofessorina. Tema uurimistöö hõlmab muuhulgas liikide fenoloogia pikaajalisi muutusi, mikroplasti mõju Läänemere kaladele ning kalade varajaste elujärkude ökoloogiat.
Tema peamised uurimissuunad on:
Tegevus ühiskonnas.
Alates 16. veebruarist 2024 on Arula Eesti Vee-elustiku Seltsi juhatuse liige. Seltsi eesmärk on kaitsta Eesti sise- ja rannikuvete elustikku, edendada teaduslikku uurimistööd ning suurendada ühiskonna teadlikkust veeökoloogia ja kalandusega seotud teemadel.
Publikatsioonid ja teadustöö.
Arula on avaldanud üle 30 teadusartikli rahvusvahelistes eelretsenseeritavates ajakirjades, sealhulgas väljaannetes "Marine Ecology Progress Series", "ICES Journal of Marine Science" ja "Journal of Fish Biology". Tema töid on viidatud ligi 700 korral. Publikatsioonid ja teadustöö ==
Timo Arula on avaldanud teadustöid Läänemere ja estuaaride kalade varajaste elujärkude, asurkondade dünaamika ning kalavaru täiendi (recruitment) teemadel. Lisaks teadusartiklitele eelretsenseeritavates ajakirjades on ta osalenud ka rahvusvahelistes ja eestikeelsetes väljaannetes.
Arula populaarteaduslikku ja üldharivat laadi nimistusse kuuluvad kaastööd mitmetes raamatutes ja kollektiivteostes. Ta on üks kaasautoritest peatükis „Reproduction, Ontogeny and Recruitment” rahvusvahelises kogumikus "Fish and Fisheries in Estuaries: A Global Perspective" (toim. Alan K. Whitfield, Kenneth W. Able, Stephen J. M. Blaber, Michael Elliott; John Wiley &amp; Sons), mis käsitleb kalade sigimist, varajast arengut ja täiendi protsesse estuaarsetes ökosüsteemides.
Lisaks on ta panustanud Toomas Saadi raamatusse "Eesti kalad" (Kalanduse teabekeskus, 2022) ning osalenud kaasautorina Hillar Lippi raamatus "Meri aitab elada" ja Mark Soosaare Kihnu loodust käsitlevates väljaannetes.
Õppe- ja juhendamistöö.
Tartu Ülikoolis on Arula loonud ja andnud loenguid magistriõppekavades, sealhulgas aines „Läänemere ökoloogia“. Tema juhendamisel on valminud mitmeid bakalaureuse- ja magistritöid Läänemere kalade ökoloogia ning kalanduse teemadel.
Aleksander Puusepp

Aleksander Puusepp (23. mai 1905 – 6. juuni 1981 Põltsamaa) oli Põltsamaa omavalitsustegelane ja Põltsamaa linnavanem 1939. aasta lõpust 1940. aasta Juunipöördeni.
Poliitiline tegevus.
1938. aastal loodi linnavanema abi koht. Sellele kohale nimetati senine volikogu aseesimees ja linnavolinik Aleksander Puusepp.
Puusepp kandideeris 1939. aastal Põltsamaa linnavolikokku ja osutus valituks. 21. detsembril 1939 toimunud linnavolikogu istungil seati ta üles üheks linnavanema kandidaadiks senise linnavanema Georg Koldi ja Villem Alari kõrval. Viimane loobus kandideerimast. Hääletusel kogus Puusepp 8 poolt ja 4 vastuhäält, Kold 6 poolt- ja 6 vastuhäält. Sellega sai senine linnavanema abi Aleksander Puusepp kolmandaks valitud Põltsamaa linnavanemaks.
Seni viimased 10 aastat Põltsamaa linnapeana ja linnavanemana valitsenud Georg Kold elas kaotust valusalt üle. Ta olevat koostanud märgukirju ja kogunud toetusallkirju Puusepa vastu. Ka ähvardanud Kold oma pooldajatega volikogust lahkuda.
Aleksander Puusepp sunniti linnavanema kohast loobuma pärast Juunipööret. Ta vabastati siseministri käskirjaga 27. juulist 1940. Puusepa asemel nimetati uueks linnapeaks Peeter Mölder.
Ent Puusepp jätkas koostööd uute võimudega. Juba 1940 juuni lõpus oli ta asunud linnas organiseerima kohalikku töölisühingut. Hiljem valiti ta töölisühingu esimeheks. Lisaks nimetati Puusepp sama aasta juuli lõpus Viljandi maavanema poolt „Torniveski" sae-, jahu- ja villatööstuse ning J. Heidmetsa trükikoja komissariks.
Ühiskondlik tegevus enne II maailmasõda.
Puusepp oli 1930ndate aastate lõpus Põltsamaa ühishaigekassa esimees.
Tegevus pärast II maailmasõda.
Aleksander Puusepp taandus aktiivsemast ühiskondlikust elust ja asus tegelema põllumajandusega, pidades Põltsamaa vallas Möldri talu. Pärast märtsiküüditamist astus Põltsamaa valla Uuepõllu kolhoosi liikmeks, saades põllutööbrigaadi brigadiriks. Hiljem liideti väiksemad ümbruskonna kolhoosid J. Stalini nimeliseks ühendkolhoosiks. Oli hiljem Põltsamaa masina-traktorijaama vanemmehhaanik loomakasvatusfarmide mehhaniseerimise alal. Puusepp kuulus ka Annikvere külanõukogu põllumajanduskomisjoni. 1959. aastal sai J. Stalini nimelise kolhoosi esimeheks. Jõgeva EPT parteialgorganisatsiooni liige.
Aleksander Puusepp suri 6. juunil 1981 ja on maetud Põltsamaa kalmistule.
2025 PN7

2025 PN7 on Maa-lähedane objekt, hiljuti avastatud kvaasisatelliit.
2. augustil 2025 täheldas väikest asteroidi esimest korda Haleakalā observatooriumi teleskoop Pan-STARRS 1, mis asub Hawaii saarel Mauil.
19-meetrise läbimõõduga Apollo-tüüpi asteroid kuulub Arjuna asteroidide rühma, mille orbiidid on väga sarnased Maale. Astrofüüsikalistest analüüsidest on järeldatud, et nii-öeldud kvaasikuu on loodusliku satelliidina ajutiselt planeediga konfiguratsioonis olnud vähemasti 60 aastat, jäädes eeldatavasti resonantsesse olekusse veel kuni aastani 2083.
Tagantjärgi on arhiiviandmeist leitud, et kosmosekivim oli jäädvustatud ülesvõtetele juba aastal 2014.
Kristjan Arusoo

Kristjan Arusoo (kuni 8. juunini 1936 Kristjan Harmson; 18. juuni 1924 Tallinn – 30. detsember 1992 Tallinn) oli eesti ujuja, veepallur, ujumistreener, spordiajakirjanik, -tegelane ja -ajaloolane.
Õppis Riiklikus Inglise Kolledžis ja aastatel 1941–1943 Tallinna Tehnikumis. Lõpetas 1944. aastal Tallinna 9. Keskkooli ja õppis aastatel 1944–1946 Tallinna Polütehnilises Instituudis.
Oli 1946–1964 Eesti NSV Vabariiklikus Spordiklubis, NSV Liidu koondises, NSV Liidu relvajõududes ja Dünamos ujumistreener. Õpilasi: Endel Edasi, Endel Press, Gunnar Päron, Gunnar Mägi, Vaike Strandberg, Anne Reintam, Remida Prangel, Vello Prangel, Albert Norak, Paul Aguraiuja, Igor Osipov, Otu Männa, Toivo Viilep, Enn Liivak. Aastatel 1984–1992 oli ta Tallinna Olümpiapurjespordikeskuses ujumistreener.
Sportlasena.
Sportima hakkas 1936. aastal Koitjärve laagris venna õhutusel.
Ta on kahekordne Eesti meister: 1943. aastal 1500 m vaba- ja 4 × 200 m teateujumises ning aastatel 1949 ja 1950 Tallinna Kalevi meeskonnas kahekordne Eesti NSV meister veepallis (oli ühtlasi ka meeskonna treener).
Looming.
Oli Spordilehe kolleegiumi liige ja Kehakultuuri kaastöölisi. Viibis 1972. aasta Müncheni ja 1976. aasta Montréali olümpiamängudel ajakirjanikuna.
Koplimetsa (perekonnanimi)

Koplimetsa on eesti perekonnanimi.
Koplimetsa on Tallinna linna perekonnaseisuametniku otsusega 1938. aastal määratud uueks perekonnanimeks kahele isikule, kelle senine perekonnanimi oli Braks. 1. jaanuari 2025 seisuga sellise perekonnanimega inimesi Eestis ei ela või on neid vähem kui 5.
Lutika-peenpoorik

Lutika-peenpoorik ("Skeletocutis jelicii") on kandseente hulka kuuluv seeneliik.
Seen kasvab tavaliselt kuuse lamatüvel.
Vaniljevärvus

Vaniljevärvus ehk vaniljevalge ehk vaniljekollane on kollaste või valkjate värvitoonide hulka kuuluv hele pastelne kollaka tooniga värvus. Värvinimetust kasutatakse sageli sisekujunduse kontekstis, aga ka kunstitarvete ja tarbekaupade värvuse kohta .
Variatsioonid.
Veebivärv "Vanilla" on pastelne kreemvalgest tumedam kollane värvus või keskmine beež mitmes variandis .
Pantone värvivaliku toon 12-0712 "Vanilla" on veidi roosaka tooniga helebeež värvus . Toon 12-0815 "Vanilla Custard" on eelmisest kollasem , 12-0722 "French Vanilla" tuhmkollane . Toon 11-0104 "Vanilla Ice" on ligikaudu loodusvalge ja 12-1009 "Vanilla Cream" roosakas .
RAL Design värvitoon 060 90 10 "Vanillecreme" on roosakas värvus , toon 075 93 05 "Vanilleweiß" on loodusvalge .
ISCC-NBS-i värvisõnaraamatu "Color:Universal Language and Dictionary of Names" järgi on vaniljevärvus ("vanilla") kahvatukollane või hallikaskollane , "vanilla custard" on helekollane või kahvatukollane .
Kamila Beregszásziová

Kamila Beregszásziová (sündinud 3. mail 1980 Košices) on Slovakkia endine naistejalgpallur, kes mängis ründajana Olympia Košice klubis ning Slovakkia naiste A-koondises.
2001. aastal saavutas ta 20. koha FIFA naisjalgpalluri aastahääletusel (FIFA Women’s World Player of the Year)**, mis oli FIFA esimene ülemaailmne hääletus, mis oli pühendatud naistejalgpallile.
Klubikarjäär.
Beregszásziová mängis kogu oma klubikarjääri Olympia Košices, kus ta lõi 131 väravat 120 kohtumises Slovakkia kõrgliigas.
Tema ründemängu on iseloomustatud tugeva lõpetamisinstinkti ja füüsilise mängustiiliga, mistõttu võrreldi teda aeg-ajalt tuntud rahvusvaheliste ründajatega.
Koos mängukarjääriga õppis ta ka Košice Tehnikaülikoolis (TUKE).
Koondisekarjäär.
Beregszásziová debüteeris Slovakkia naiste A-koondises 14. augustil 1996 EM-valikkohtumises Soome vastu.
Nooruses lõi ta korduvalt väravaid valikturniiridel, aidates regulaarselt kaasa koondise tulemustele.
Aastatel 1996–2001 kogus ta 32 koondisemängu ja lõi 18 väravat, sh 13 väravat ametlikes valikkohtumistes.
2003. aasta MM-valikmängus lõi ta neli väravat 7:0 võidumängus Bosnia ja Hertsegoviina üle.
Tunnustused.
Välislingid
Tamsalu Los Toros

Tamsalu Los Toros on Eesti korvpallimeeskond, mis loodi 1997. aastal Tamsalu spordiklubi Los Toros juurde.
SK Los Toros korvpallimeeskond osales alguses vaid Lääne-Virumaa võistlustel. Parimateks tulemusteks oli Lääne-Viru meistritiitel ja 4 karikavõitu. 2002. aastal alustas klubi mängimist Eesti meistrivõistlustel II liigas, kus mängiti edukalt ning tuldi 2007. aastal II liiga meistriks. Meeskonna eestvedajateks olid Rainer Tops ja Kristo Raudam. Liiga võiduga kaasnes võimalus mängida Eesti meistrivõistluste I liigas, kus üheks paremaks saavutuseks olid hõbemedalid 2013. aastal. Hõbemedalid võideti ka 2021/2022 aasta hooajal, hooajal 2022/2023 jõuti poolfinaali.
Tamsalu korvpallimeeskond on mänginud I liigas (ametlikult Saku I liiga) Tamsalu Los Toros/TalTech nime all. Hooajal 2025/2026 on meistrivõistluste I liigas mängiva meeskonna nimi Tamsalu Los Toros Taltech/Citysport. Meeskonna treenerid on Rauno Pehka ja Rait Käbin.
AIVA (komponeerimistarkvara)

AIVA (Artificial Intelligence Virtual Artist) on esimene tehisintellektil põhinev muusika komponeerimise tarkvara, mida on tunnustanud SACEM (Prantsuse heliloominguautorite ühing). See tähendab, et tehisintellektil on autoriõigused ning see saab autoritasusid ja tunnustust muusika loomise eest.
Tarkvara loonud ettevõte AIVA Technologies Sàrl sai selleks toetust ka Euroopa Liidu teadus- ja innovatsiooniprogrammist EU's Horizon 2020, kuid suurimaks teadaolevaks rahastajaks on Hiina tehnoloogiahiid NetEase.
Kirjeldus.
AIVA loodi 2016. aasta veebruaris ning see on spetsialiseerunud klassikalise ja sümfoonilise muusika komponeerimisele. Sellest sai maailma esimene virtuaalne helilooja, keda tunnustas muusikaühing SACEM. Kasutades suurt hulka olemasolevaid klassikalise muusika teoseid (heliloojatelt, nagu Bach, Beethoven, Mozart), on AIVA võimeline tuvastama muusikas seaduspärasusi ja selle põhjal iseseisvalt komponeerima. AIVA algoritm põhineb sügavõppe ja stiimulõppe arhitektuuridel. 2019. aasta jaanuaris tuli ettevõte turule kommertstootega Music Engine, mis oli võimeline genereerima lühikesi (kuni 3 minutit) kompositsioone erinevates stiilides (rokk, pop, džäss, fantaasia, "shanty", tango, 20. sajandi filmimuusika, moodne filmimuusika ja hiinapärane muusika). Praeguseks on need ja kokku üle 250 erineva muusikastiili profiili lisatud AIVA-sse ja see pakub neis arvukates stiilides võimalust genereerida muusikapalu pikkusega kuni 5,5 minutit (tasuta kasutada pakutavas versioonis kuni 3 minutit). Kliendid saavad valida isegi tasulise kasutuspaketi, mille puhul omandavad nad enda poolt AIVA vahenditega genereeritud muusikapalade autoriõigused, sh õiguse kasutada neid lugusid ärilistel eesmärkidel.
2018. aastal esitles TEDil AIVA-t Pierre Barreau.
2025. aasta ÜRO kliimamuutuste konverents

2025. aasta ÜRO kliimamuutuste konverents (COP30) oli 30. ÜRO kliimamuutuste konverents. See toimus 10.–21. novembril 2025 Belémis Pará osariigis Brasiilias.
Esimesena rääkis võimalusest korraldada COP30 Belémis Brasiilia president Luiz Inácio Lula da Silva COP27-l sügisel 2022. Brasiilia esitas oma kandidatuuri ametlikult jaanuaris 2023.
BBC teatel hakati koverentsiga seoses läbi Amazonase vihmametsa uut kiirteed rajama, kuid korraldajate ja Para osariigi võimude sõnul ei olnud uue maantee rajamine konverentsiga seotud.
Heino Melesk

Heino Melesk (15. november 1904 Võisiku vald – 4. juuni 1969 Novosibirsk) oli eesti õigusteadlane, Võru linna juriskonsult ja vaestelaste kohtu esimees. II maailmasõja ajal oli Põltsamaa linnapea. Ta vangistati 1945. aastal. Pärast karistuse ärakandmist saadeti ta Siberisse, kuhu oli 1949. aastal märtsiküüditamise ajal asustatud ümber tema pere. Suri ja on maetud Siberisse.
Varasem elukäik.
Heino Melesk sündis Võisiku vallas Viljandimaal põllupidajate pojana. Ta alustas kooliteed 1911. aastal Põltsamaa elementaarkoolis, jätkas Põltsamaa linnakoolis ja lõpetas 1923. aastal Põltsamaa gümnaasiumi reaalklassi. Pärast gümnaasiumi läks Melesk õppima Tartu Ülikooli õigusteaduskonda, mille lõpetas 1927. aastal cum laude. 1928. aastal kinnitati ta ülikooli valitsuse poolt diplomeeritud edasiõppijaks tsiviilõiguse alal. Pärast ülikooli teenis Melesk aasta Eesti kaitseväe Kuperjanovi pataljonis ning asus 1. septembrist 1930 tööle juristina Võru linnavalitsuses.
Ühiskondlik tegevus Võrus.
Heino Melesk elas ja töötas Võrus kümme aastat. Aastatel 1935-1940 oli ta Võru tuletõrjedivisjoni asejuht ja propagandapealik, asendusõpetaja Võru Tööstustehnikumis ja töötas Eesti Kaubandus-Tööstuskoja Võru-Petseri esinduse sekretärina. 1935. aasta novembris sai temast Võru-Valga-Petserimaa häälekandja "Elu" majandusrubriigi toimetaja. Heino Melesk oli 1935. aastal Isamaaliidu Võru osakonna asutaja- ja juhatuse liige. 
1940. aasta varakevadel valiti Melesk Petseri maanõunikuks, kus tema kureerida olid põllumajanduse, töö-hoolekande ja tervishoiusakond. Petserisse jäi mees vaid mõneks kuuks ja tuli 1940. aasta suvel Põltsamaale, kus asus tööle advokaadina.
Põltsamaa linnapea.
Saksa okupatsiooni ajal taas linnapeaks saanud Georg Kold kutsus Heino Meleski enda juurde abilinnapeaks. Koldi arreteerimise järel 1942. aasta suvel määras Viljandi maavalitsus ta Põltsamaa linnapea kohusetäitjaks. Linnapeaks kinnitati Melesk 1943. aasta jaanuaris.
Heino Melesk oli linnapeaks 1944. aasta sügiseni. 
Vangistamine ja küüditamine.
Nõukogude vägede pealetungi ajal üritas Heino Melesk perega põgeneda, kuid saadi 1945. aasta 14. veebruaril kätte. Kohus mehe üle toimus Viljandis 6. juulil 1946. Talle määrati karistusena § 58-3 järgi 6 aastat kinnipidamist, sellest 3 aastat ranget režiimi.
Märtsiküüditamise ajal küüditati Siberisse Novosibirski oblastisse Krasnozerski rajooni Zaprudihhinski sovhoosi Heino Meleski pere - abikaasa Nadežda koos poegade Heino, Helduri ja ämma Annaga. Pärast karistuse ärakandmist Eestis, saadeti Heino Melesk Siberisse pere juurde.
Hruštšovi sula ajal oli perel võimalik naasta Eestisse, kuid Meleskid seda võimalust ei kasutanud. Heino Melesk suri südamehaiguse tagajärjel Novosibirskis 4. juunil 1969 ja on maetud sinna.
Ühiskondlik tegevus Põltsamaal.
Heino Melesk valiti 1944. aastal Põltsamaa linna vabatahtliku tuletõrje ühingu esimeheks. Samuti kuulus ta Põltsamaa Ühispanga nõukogusse.
Gary Mounfield

Gary Mounfield (hüüdnimi Mani; 16. november 1962 Manchester – 20. november 2025 Stockport) oli inglise basskitarrist, tuntud eelkõige ansamblite The Stone Roses ja Primal Scream liikmena.
Mounfield õppis Xaveriani kolledžis Rusholmes, kuid lahkus koolist 16-aastaselt. Ta liitus The Stone Roses'iga 1987. aastal. Tema bassimäng oli oluline osa bändi isikupärasest helist, eriti debüütalbumil "The Stone Roses" (1989), kus tema meloodilised ja rütmilised bassiliinid tulevad tugevalt esile lugudes "I Wanna Be Adored" ja "I Am the Resurrection". Bänd andis 1994. aastal välja ka teise albumi "Second Coming" enne oma esialgset lagunemist.
Pärast The Stone Roses’i laialiminekut liitus Mounfield 1996. aastal ansambliga Primal Scream. Ta mängis bändis ligi 15 aastat ja osales mitmetel tuntud albumitel, sealhulgas "Vanishing Point" (1997) ja "XTRMNTR" (2000). Aastal 2011 lahkus ta Primal Screamist, et taasühineda The Stone Roses’iga, kes esinesid uuesti kuni 2017. aastani.
Lisaks põhitegevusele bändides tegutses Mounfield ka muusikalises projektis Freebass, kus koos temaga mängisid bassistid Peter Hook (New Order, Joy Division) ja Andy Rourke (The Smiths). 
Isiklikku.
Mounfield oli abielus Imeldaga, kellega tal olid 2012. aastal sündinud kaksikud pojad Gene Clarke ja George Christopher. Tema abikaasa suri 2023. aastal vähki.
Gary Mounfield suri 63-aastaselt 20. novembril 2025. Tema surmast teatas avalikkusele tema vend Greg.
Andi naaskelnokk

Andi naaskelnokk ("Recurvirostra andina") on karkjalglaste sugukonda kuuluv linnuliik.
Välimus.
Andi naaskelnokk on 43–48 cm pikk. Jooksme pikkus on 77–84 mm. Isaslinnu tiib on 239–258 mm pikk, emaslinnul 236–254 mm. Isaslinnu nokk on 74–84 mm pikk, emaslinnul 68–79 mm. Kaalub 315–410 g.
Sulestik on peamiselt valge. Ülaselg, saba ja tiivad on pruunikasmustad. Silmad on oranžid. Nokk on must, jalad on sinakashallid.
Udusulis poegade ülapool on helehall tumedate laikudega, alapool valge.
Levik.
Elavad Peruus, Lääne-Boliivias, Põhja-Tšiilis ja Loode-Argentinas.
Elavad soolase ja aluselise veega järvede ääres, padurates ja luhtadel. Pesitsevad Puunas üle 3100 m kõrgusel merepinnast. Peale pesitsusaega võib neid kohata ka rannikul.
Toitumine.
Toituvad selgrootutest.
Toituvad madalas vees. Toitu otsides liigutavad nokka vees vasakult paremale. Tihti toituvad koos lõunaflamingodega.
Pesitsemine.
Pesitsevad kaks korda aastas – jaanuaris ja septembris või oktoobris. Pesitsevad maapinnal lohus, mis asub järvest kuni 20 m kaugusel.
Kurnas on neli muna mõõtmetega 50 × 37 mm. Muna kaalub 38,5 g.
Looduslikud vaenlased.
Andi naaskelnoka mune söövad andi kajakad.
Merehall

Merehall on hallide värvitoonide hulka kuuluv mere värvi sinakashall värvus.
Variatsioonid.
Veebivärv "Sea Gray" on keskmine jahe hall toon .
British Standardi "Medium Sea Grey" on tumedam külm hall .
RAL Design värvivaliku toon 220 60 05 "Tiefseegrau" on külm hall .
Tallinna 6. linnajagu

Tallinna 6. linnajagu oli Tallinna 6. politseijaoskonna tegevuspiirkond Tallinna kesklinnas. Politseijaoskond asus Olevimägi 16.
Lidia Poët

Lidia Poët (; 26. august 1855 Perrero – 25. veebruar 1949 Diano Marina) oli itaalia advokaat ja naiste õiguste eest seisja, esimene naine, kes võeti Itaalia advokatuuri liikmeks. Ta andis olulise panuse Itaalia karistusõiguse arendamisse ning osales aktiivselt 1908. aastal Roomas toimunud esimese Itaalia naiskongressi programmi väljatöötamisel.
Ta lõpetas 1881. aastal Torino Ülikooli õigusteaduse alal tööga naiste staatusest ühiskonnas ja naiste valimisõigusest. Ta praktiseeris kaks aastat Pinerolos advokaadi ja senaatori Cesare Bertea juures ning sooritas seejärel suurepäraste tulemustega advokaadieksami. 9. augustil 1883 sai Lidia Poëtist esimene naine, kes Itaalia advokatuuri vastu võeti, kuid Itaalia kuninglik peaprokurör seadis selle otsuse õiguspärasuse kahtluse alla ning apellatsioonikohus tühistas 11. novembril 1883 registrisse kandmise. Rahuldamata jäi ka Poëti kassatsioonikaebus.
Seega sai Lidia Poët ametlikult tegutseda vaid oma advokaadist venna Giovanni Enrico abilisena. Ta pööras tähelepanu eriti alaealiste, marginaliseeritud gruppide ja naiste õiguste kaitsmisele, toetades ka naiste valimisõigust.
Uuesti sai Lidia Poët advokatuuri liikmeks alles 1920. aastal, kui ta oli 65-aastane, olles endiselt esimene naine Itaalias, kes sinna vastu võeti.
Lidia Poëti elu ja tegevus on inspiratsiooniks Netflixi sarjale "La legge di Lidia Poët", kus Lidia Poëti kehastab Matilda De Angelis.
Okasroosikese loss

Okasroosikese loss asub Tallinna vanalinnas aadressil Uus tänav 19, Tallinn. Hoone rajas 1685. aastal inglise kaupmees Thomas Greenfield. Kahjuks hävis 19. sajandi lõpus tulekahju tagajärjel suur osa majast, aga see ehitati arhitekt Otto Sotti juhtimisel uuesti üles neogooti stiilis. 
Hoone koosneb kahest majast, mis asuvad kahel pool linnamüüri. Üks majadest on kolmekorruseline ning selle külge on ehitatud neljakorruseline Bremeni torn. Neogooti stiilile omaselt on kogu kompleksi põhiplaan liigendatud terrasside, rõdude ja eenditega. Vene tänava poole jääv maja on teistsugune. See on kahekorruseline punastest tellistest hoone, mille fassaadi kaunistavad akende kohal olevad kaared, akende vahelised süvendid ja ehisvöö. Lossis asub ka kaunis Palmisaal. 
Okasroosikese loss sai nime peale Teist maailmasõda, millal Nõukogude sõjavägi sai lossi enda valdusesse ja muutis selle ligipääsmatuks. Aja jooksul kattus hoone sajandiks vääntaimede alla ja muutis selle muinasjutuliseks.
Hoone tegevus.
Aastast 1922 kuulus hoone Eesti kultuuriühingutele, kelle ruumides tegutsesid Eesti Insener-Tehnilise Ühingu Klubi, Eesti Keemikute Klubi, ajakirja „Tehnika kõigile“ toimetus, Eesti Telegrafistide Klubi ning mitmed teised organisatsioonid. 
Aastatel 1945–1987 kasutas lossi Balti sõjaväeringkond. 1987. aastal anti hoone Eesti Tehnika- ja Spordiühingu valdusesse. Hoones on tegutsenud veel Sõltumatu Tantsu Ühendus, mitu stuudiot ning mõned väikeettevõtted. Viimastel aastatel on loss uuesti tähelepanu alla sattunud, kuna seal tegutseb nüüd aastast 2019 Vanalinna hariduskolleegium.
Peet Soosaar

Peet Soosaar (19. september 1929 Tallinn – 25. juuli 1994 Tallinn) oli eesti ujuja, veepallur, ujumistreener, spordiajakirjanik, -tegelane ja -ajaloolane.
Lõpetas 1949. aastal Tallinna Kehakultuuritehnikumi ja 1951. aastal Leningradi Lesgafti-nimeline Kehakultuuri Instituudi treenerite kooli.
Sportlasena.
Ujumist hakkas harrastama 1939. aastal Karl Kleini suunamisel. 1946. aastal jätkas treeninguid Kalevis Friedel Raudsepa ja 1953 Dünamos Kristjan Arusoo juhendamisel. Oli 13-kordne Eesti NSV meister rinnuli-, liblik- ja teateujumises aastatel 1948–1952 ning 3-kordne Eesti NSV meister veepallis Tallinna Kalevi ja Dünamo meeskonnas aastatel 1949–1950 ja 1954). Oli 6 korral teateujumises Eesti NSV rekordi parandajaid. Kuulus ujumises 1948–1951 ja veepallis 1949–1952 Eesti NSV koondisse.
Treenerina.
Oli 1953–1966 Tallinna Dünamo ujumistreener ja 1966–1975 ujumiskooli direktor. Aastatel 1975–1981 oli ta Kalevi ujumistreener ja ujumiskeskuse juhataja. Õpilasi: Ulvi Voog-Indrikson, Vilma Laanemaa-Soosaar, Anne Tippel-Laur, Marin Olmari, Olav Lukin, Rein Üts, Peeter Kasemets, Ivo Kaasik.
Juhtis NSV Liidu koondise treenerina ujujate ettevalmistust 1956. aasta Melbourne'i ja 1960. aasta Rooma olümpiamängudeks, Euroopa meistrivõistlusteks ja ülemaailmseteks noorsoomängudeks.
Oli tegev nii Eesti NSV kui ka NSV Liidu ujumistreenerite nõukogus.
Looming.
Tegi kaastööd Eesti NSV, NSV Liidu ja Soome ajakirjadele ja ajalehtedele.
Isiklikku.
Tema isa oli fotograaf Hans Soosaar ja vend oli Martti Soosaar.
Urashima Tarō

Urashima Tarō (浦島 太郎) on Jaapani muinasjutu ("otogi banashi)" peategelane – kalur, kes päästis merikilpkonna teda rannas kiusanud laste käest. Tarō laseb looma vette tagasi, teadmata, et tegemist pole tavalise kilpkonnaga. Seda legendi peetakse üheks varaseimaks ajarännuloo näiteks.
Muinasjutt pärineb Urashimako (Urashima no ko or Ura no Shimako) legendist, mida on jäädvustatud erinevates 8. sajandist pärit kirjandusteostes, näiteks "Fudoki", "Nihon Shoki" ("Jaapani kroonika") ja "Man'yōshū".
Lugu.
Noor kalur päästab kilpkonna, kes osutub ajutiselt looma kuju võtnud kauniks merevalitseja Ryūjini (龍神) tütreks Otohimeks (乙姫).
Tänutäheks kutsub Otohime Tarō endaga kaasa Ryūgū-jō (竜宮城) veealusesse paleesse, kohta nimega Hōrai, kus ta saab küllusliku ja auväärse vastuvõtu osaliseks. Mees veedab seal mõne päeva, kuid lõpuks palub ta siiski luba koju naasta. Lahkudes annab Otohime talle kauni ehtekarbi tamatebako (玉手箱) ja hoiatab, et ta ei tohi seda avada.
Kodukülla naastes avastab Tarō, et ta on vähemalt 100 aastat kodust eemal olnud. Lootes selgitus saada avab ta tamatebako, kust tõuseb välja valge suits. See muudab ta hetkega väga vanaks meheks – mõnes versioonis ta ka kohe sureb.
Eksiilis paiknenud Valitsuse ülendatud ohvitserid

Viimane Eesti ohvitseride ülendamine enne Nõukogude okupatsiooni toimus 24. veebruaril 1940. Pärast seda viis ohvitseride ülendamist läbi Vabariigi Valitsus eksiilis.
Vabadussõja veteranide ülendamine 28. novembril 1978.
Peaminister Vabariigi Presidendi ülesandeis Tõnis Kint ülendas Vabadussõja alguse 60. aastapäeval, 28. novembril 1978, elusolevaid Vabadussõja veterane. Ülendamine ei olnud kooskõlas 1938. aasta Ohvitseride teenistuskäigu seadlusega ja seda kritiseeriti pagulasühiskonna poolt. 
Heinrich Marga ülendatud ohvitseride loend.
Peaminister Vabariigi Presidendi ülesandeis Heinrich Mark oma käskkirjadega juulist 1990 (nr 9), oktoobrist 1990 (nr 10), 24. veebruarist 1991 (nr 1) ja 5. septembrist 1991 (nr 2) omistas sõjaväelised auastmed järgmistele Eesti Vabariigi kodanikele:
Kolonel:
Kolonelleitnandid:
Kaptenleitnandid:
Majorid:
Kaptenid:
Ülemleitnandid (!):
Leitnandid:
Alamleitnandid (!):
Lipnikud:
Sõjaväe vanem ametnik (!):
Sõjaväe ametnik:
Euroopa Komisjoni kliima, nullnetoheite ja puhta majanduskasvu volinik

Euroopa Komisjoni kliima, nullnetoheite ja puhta majanduskasvu volinik on üks 27-st Euroopa Komisjoni liikmest. Ametikoht loodi aastal 2010, et eraldada keskkonnavoliniku tegevustest kliimamuutustega võitlemine.
Euroopa Liit on teinud kliimamuutustega võitlemiseks mitmeid samme. Aastal 1998 allkirjastas Euroopa Liit Kyōto protokolli, aastal 2005 loodi liidusisene heitkogustega kauplemise süsteem ning lepiti kokku kasvuhoonegaaside vähendamises 20% võrra aastaks 2020.
Aastast 2020 on Euroopa Liidu kliimavolinik Wopke Hoekstra. Ta on ühtlasi Euroopa Komisjoni asepresident Euroopa rohelise kokkuleppe asjus.
Eugen Below

Eugen Below (perenimi ka Belov; 21. oktoober 1919 Tallinn – 6. jaanuar 1996 Tallinn) oli eesti spordiajakirjanik, -kohtunik, -tegelane ja -ajaloolane.
Lõpetas 1930. aastal Tallinna Vene Eragümnaasiumi.
Spordihuvi tekkis Nõmmel kodutänavail jalgpalli mängides, gümnaasiumis harrastas ka võrk- ja korvpalli, kergejõustikku ning uisutamist.
Spordireporteri tööd alustas 1938. aastal, kutseline ajakirjanik oli alates 1945. aastast. Töötas Rahva Hääle, Molodjož Estonii ja aastatel 1961–1973 Kehakultuuri toimetuses.
Spordikohtuniku ja -tegelasena.
Tegutses kohtunikuna alates 1938. aastast mitmel spordialal, alates 1948. aastast pühendus võrkpallile. Oli NSV Liidu meistrivõistlustel peakohtuniku asetäitja ja kümnetel Eesti NSV meistrivõistlustel peakohtunik (1955 üleliiduline kategooria).
Looming.
Tegi kaastööd "Kehakultuurlase aastaraamatule", Spordilehele ja "Eesti Nõukogude Entsüklopeediale".
Kogus üle 40 aasta jalg-, võrk- ja korvpallialaseid statistilisi materjale. 
Isiklikku.
Tema abikaasa oli võrkpallitegelane Inta Belov ning nende poeg oli korvpallitegelane Jüri-Egil Below.
Inta Belov

Inta Belov (perenimi ka Below; aastani 1949 Prauliņa; 20. juuni 1923 Smiltene – 22. mai 2018 Tallinn) oli Läti võrkpallur ning Eesti võrkpallur ja võrkpallikohtunik.
Lõpetas 1954. aastal Läti Riikliku Ülikooli farmatseudina.
Töötas Eesti NSV Apteekide Peavalitsuse Kontrollanalüüsi Kesklaboratooriumis, oli seal üle 20 aasta juhataja asetäitja.
Sportlasena.
Sportima hakkas 1938. aastal keskkoolis.
Tuli võrkpallis aastatel 1946–1951 Läti NSV meistriks.
Tuli aastatel 1953, 1954 ja 1956 Tallinna Kalevi naiskonnas Eesti NSV meistriks. Kuulus aastatel 1952–1956 Eesti NSV koondisse. 
Isiklikku.
Tema abikaasa oli võrkpallitegelane ja spordiajaloolane Eugen Below ning nende poeg oli korvpallitegelane Jüri-Egil Below.
Aizkraukles muiža

Aizkraukles muiža (tõlkes "Aizkraukle mõis") on küla ("mazciems") Lätis Aizkraukle piirkonna Aizkraukle vallas.
Küla asub valla lõunaosas merepinnast 78 m kõrgusel Daugava jõe ääres. Aizkraukles muiža asub piirkonna keskusest Aizkrauklest 5 ja Riiast 85 km kaugusel. 
Küla on tekkinud endise Aizkraukle mõisa keskuse juurde. Mõisa enda hooned hävisid esimese maailmasõja ajal peaaegu täielikult.
Küla jääb osaliselt Daugava oru loodusparki. Looduskaitse all on Armastuse tamm ja Pakalni mänd.
Preeria-naaskelnokk

Preeria-naaskelnokk ("Recurvirostra americana") on karkjalglaste sugukonda kuuluv linnuliik.
Välimus.
Preeria-naaskelnokk on 41–51 cm pikk. Jooksme pikkus on 85–103 mm. Isaslinnu tiib on 214–230 mm pikk, emaslinnul 212–226 mm. Isaslinnu nokk on 75–97 mm pikk, emaslinnul 80–93 mm. Isaslind kaalub 314–454 g, emaslind 302–461 g.
Hundsulestikus on pea, kael ja rind helepruunid. Tiibade ülapool on peamiselt must. Saba on helehall. Ülejäänud sulestik on valge. Nokk on must. Silmad on pruunid. Jalad on hallikassinised.
Puhkesulestikus on pea, kael ja rind valged või sinakashallid.
Udusulis pojad on beežid tumedate triipude ja laikudega.
Levik.
Pesitsusala ulatub Lõuna-Kanadast Lõuna-California ja Põhja-Mehhikoni. Talvitavad USA lõunaosas, Mehhikos, Bahama saartel ja Kuubal.
Pesitsevad soolajärvede, laguunide ja lehtersuuete ääres ning padurates. Mehhikos on neid nähtud pesitsemas 2500 m kõrgusel merepinnast. Peale pesitsusaega võib neid kohata ka rannikul ja mageveekogude ääres.
Toitumine.
Toituvad veeputukatest ja nende vastsetest, koorikloomadest, limustest ning ussidest. Veekogudest kaugemal söövad nad ka seemneid, rohutirtse ja kilke.
Võivad toituda nii üksi kui parvedes.
Pesitsemine.
Pesitsevad hajusates kolooniates, kus võib olla 15–20 paari. Pesade kaugus üksteisest on 30–80 m. Pesitsevad maapinnal rohuga vooderdatud lohus, mis on 15–25 cm lai ja 0,5–3 cm sügav. Pesamaterjali koguvad mõlemad vanalinnud pesast 2–3 m kauguselt.
Levila põhjaosas pesitsevad kevadel ja suvel, Loode-Mehhikos aprillist augustini, Kesk-Mehhikos märtsist augustini. Kurnas on neli muna mõõtmetega 50 × 34 mm. Muna kaalub 28,7 g. Mune hauvad mõlemad vanemad 22–29 päeva. Pojad saavad lennuvõimeliseks 4–5 nädala vanuselt.
Eluiga.
Vabas looduses elavad preeria-naaskelnokad 9–15-aastaseks. Vangistuses võivad nad elada 20-aastaseks.
Johannes Grant (Bütsants)

"See artikkel räägib Bütsantsi palgasõdurist. Eesti sõjaväelase kohta vaata artiklit Johannes Grant."
Johannes Grant (või Johannis Grandi, mõne teooria järgi John Grant) oli saksa või šoti päritolu palgasõdur, kes osales 1453. aastal Konstantinoopoli kaitsmisel. Ta kuulus ilmselt Genova üksusesse ning oli võib-olla Giovanni Giustiniani alluvuses. Tänu temale ei õnnestunud türklastel Konstantinoopoli müüride alt läbi kaevuda: ta pani linnamüüridele veetünnid ning tuletas vee liikumise pealt, kus vastane kaevab.
Papardes

Papardes on küla ("mazciems") Lätis Aizkraukle piirkonna Aizkraukle vallas. Papardes asub piirkonna keskusest Aizkrauklest 9 ja Riiast 86 km kaugusel.
Küla asub valla keskosas merepinnast 86 m kõrgusel Riia–Daugavpilsi raudtee ääres. Küla lõunapiiril asub Muldakmensi raudteepeatus.
Süleyman Baltaoğlu

Süleyman Baltaoğlu oli bulgaaria päritolu Osmanite Riigi sõjaväelane. Ta juhtis Osmanite mereväge Konstantinoopoli piiramisel aastal 1453, tema blokaadist hoolimata õnnestus neljal Bütsantsi laeval jõuda Kuldsarve lahele. Sultan Mehmed II oli tema peale nõnda vihane, et sõitis karjudes hobusega merre. Pärast lahingut viidi Baltaoğlu sultani ette, kes ta hukata käskis. Baltaoğlu mehed palusid sultanilt armu ning veensid ta ära lugudega admirali vaprusest lahingus (Baltaoğlu kaotas piiramise käigus silma) ning Mehmed andis talle siiski armu, kuid võttis talt kõik tema aukraadid ja jaotas tema vara teiste janitšaride vahel.
Aizkraukles stacija

Aizkraukles stacija (tõlkes "Aizkraukle raudteejaam") on küla ("mazciems") Lätis Aizkraukle piirkonna Aizkraukle vallas. Aizkraukles stacija asub piirkonna keskusest Aizkrauklest 3 ja Riiast 90 km kaugusel.
Küla asub valla keskosas merepinnast 94 m kõrgusel Riia–Daugavpilsi raudtee ääres. Külas asuvad Aizkraukle raudteejaam ja Jaunbitēni ning Aizkraukles stacija bussipeatused.
Inimeste järgi nimetatud maade loend

Siin on loetletud inimeste järgi nimetatud maid.
Tinglikult saaks siia lisada ka Eesti ehk Maarjamaa kui Neitsi Maarja järgi nimetatu.
Mara Branković

"Mitte segi ajada Mara Brankovići, Montferrati markiisitari ega Despina Hatuniga."
Mara Branković (ka Mara Despina Hatun, Amerissa, Sultana Maria ja Sultanina; serbia keeles Мара Бранковић; u 1420 – 14. september 1487) oli serblannast Osmanite Riigi hatun. Ta oli üks Balkani poolsaare mõjukamatest Osmanite toetajatest ning 15. sajandi mõjukamatest naistest.
Tema vanemad olid Serbia despoot Đurađ Branković ja despotess Irene Kantakouzene. Mara abiellus Türgi sultani Murad II-ga ja sai sellega Mehmed Vallutaja kasuemaks. Hiljem oli Maras oma kasupoja valitsuse mõjukas nõunik. Ta oli Osmanite Riigi diplomaat Veneetsias ja Ungaris. Nii Veneetsia kui Ragusa saadikud küsisid talt tihti nõu.
Mara oli õigeusklik ning pooldas Osmanite Riigi ja Euroopa vaheliste konfliktide rahumeelset lahendamist. Kuigi ta oli Osmanite riigiaparaadis kõrgel kohal, jäi ta oma usule truuks. Ta mõjutas Konstantinoopoli patriarhide valimisi ning toetas Osmanite Riigi kristlikke kogukondi.
Zağanos Paša

Zağanos Paşa (osmanitürgi keeles زاغنوس پاشا; u 1426 – 1469) oli Osmanite Riigi sõjaväelane, suurvesiir aastatel 1453–1456 ja mereväe ülemjuhataja aastatel 1463–1466. Ta sündis kristlikku perre, kuid Osmanite võimud võtsid ta "devşirme" kaudu sõjaväkke ning pöörasid islamisse. Ta tõusis janitšaride seas kiiresti ning sai üheks sultan Mehmed II kõrgeimaks sõjaväelaseks ning "lala"‘ks (sultani nõunik, mentor, õpetaja, eestkostja ja kaitsja). Ta kõrvaldas Konstantinoopoli piiramise käigus oma rivaali, eelmise suurvesiiri Çandarlı Halil Paša. Hiljem oli ta Tessaalia asevalitseja.
Loukas Notaras

Loukas Notaras (kreeka keeles Λουκᾶς Νοταρᾶς; 5. aprill 1402 – 3. juuni 1453) oli kreeka päritolu Bütsantsi riigitegelane. Ta oli Bütsantsi mereväe viimane ülemjuhataja ("megas doux") ja Bütsantsi viimane peaminister ("mesazon").
Oskar Lutsu mälestused

Kirjanik Oskar Luts on laiemale lugejaskonnale tuntud eelkõige Tootsi-lugude tsükliga ("Kevade", "Suvi", "Tootsi pulm", "Äripäev", "Sügis"), aga ka jutustusega "Tagahoovis", näidendiga "Kapsapea" ja lastelooga "Nukitsamees". Tema loominguline pärand on siiski märksa mahukam ja mälestused paiknevad selles vägagi nähtaval kohal.
Oskar Lutsu mälestuste sarja kuulub kolmteist köidet. Neist esimesed kaheksa käsitlevad lapsepõlve, kooli- ja kroonuaastaid tsaariarmees ning leivateenistust Tartu, Narva, Tallinna ja Peterburi apteekides – ning jõuavad Esimese maailmasõja eelõhtusse. Viimased viis köidet vaatlevad sõjaväefarmatseudi pilguga Esimese maailmasõja aegse Venemaa eluolu.
Sari jäi pooleli.
Esialgu oli autoril kavas maailmasõjale pühendada ainult kaks köidet, kuid tegelikult jõuab ta ka viies köites välja kõigest 1916. aastasse, nii et järgnevad murrangulised sündmused – Veebruarirevolutsioon ja oktoobripööre, Eesti Vabariigi loomine ja Vabadussõda – Lutsu memuaaride sarja enam mahtuda ei jõudnud. Saksa ja Nõukogude okupatsiooni aeg ei võimaldanud neid teemasid avameelselt käsitleda ja sari jäi pooleli.
Ent ka lõpetamata kujul hõlmab see esitrükis ühtekokku 2655 lehekülge, millele väljaspool sarja lisanduvad veel raamatukesed "Maa ja linn" (1939) ja "Vanasti" (1941) ning lühemad ajakirjandusse poetatud memuaarpalad.
Omaelulooline aines.
Omaelulooline aines on Oskar Lutsu kütkestanud kirjandusliku karjääri algusest peale – ega asjata pole kirjanik ühes 1937. aasta intervjuus nimetanud käsilolevat mälestuste sarja kõige südamelähedasemaks oma senises loomingus –, ja kui mõelda kas või igihaljale "Kevadele", siis on oma eluloo poole pöördumisega seotud ka tema kõige suuremad õnnestumised. "Peaaegu pühana tundub mulle iga vana teerada, iga tänav, iga maja, kus kord, kas või aastakümnete eest on astunud mu jalg," on Luts kinnitanud oma mälestuste eelviimases köites "Sõjarändur".
Autobiograafilised jutustused.
Kujutluslaadilt ei erine Lutsu mälestused kuigivõrd tema olustikulistest jutustustest ning kirjandusuurijad on seetõttu sageli kasutanud "mälestuste" ees täpsustavat epiteeti "ilukirjanduslikud". Või siis, nagu Endel Nirk, koguni küsinud, kas poleks põhjust kõnelda hoopis autobiograafiliste jutustuste sarjast või autobiograafilisest romaanist.
Georgios Sphrantzes

Georgios Sphrantzes (kreeka keeles Γεώργιος Σφραντζῆς; 30. august 1401 – u 1478) oli kreeka soost Bütsantsi ajaloolane ja õukondlane. Ta oli keiser Manuel II Palaiologose saatja, Johannes VIII Palaiologose riietur ja Konstantinos XI usaldusisik. Ta oli Konstantinoopoli vallutamise ajal aastal 1453 kohal ning võidukad türklased orjastasid ta kuni ta peatselt vabaks osteti. Pärast seda töötas ta veel mõned aastad Palaiologoste pere ellujäänud liikmete heaks, kuni hakkas aastal 1472 mungaks. Mungana hakkas Sphrantzes ajalugu kirja panema, ta jõudis oma kirjutistega kohta, kus Mehmed II vallutab Nafpaktose. Tema andmetel juhtus see suvel 1477, ilmselt suri Georgios Sphrantzes varsti pärast seda.
Sucha Struga

Sucha Struga on küla Poolas Väike-Poola vojevoodkonnas Nowy Sączi maakonnas Rytro vallas. Sucha Struga asub Popradi jõe kaldal Slovakkia piirist ligi 10 km kaugusel, Rytrost kagus ja läänes, Nowy Sączist 15 km lõunas ning Krakówi kesklinnast ligikaudu 84 km kagus.
Küla on esmamainitud 1596. aastal.
Lameleib

Lameleib on leib, mis tavaliselt sisaldab jahu, vett, piima, jogurtit või muud vedelikku, ja soola, ning on rullitud lamedaks tainaks.
Purukshõõrutud teravilja ja vee segust kuumadel kividel või tule paistel leiva küpsetamine oli tuntud juba keskmisel kiviajal, need leivad olid lameleivad ning ei olnud hapendatud.. Hapendamata lameleivad on levinud ka tänapäeval (tortilja, roti, matsa). Lameleib võib olla ka hapendatud, nagu naan ja focaccia, lavašš võib olla hapendatud või hapendamata. Lameleiba võidakse küpsetada tandooris, ahjus, pannil või kuumal plaadil. Lameleib erineb pätsileivast, nagu rukkileib, sai ja sepik. Põhja-Euroopas oli ahjusid kütmiseks, mis sobisid pätsileibade küpsetamiseks, mistõttu seal valmistati põhiliselt pätsileiba, kuid enne ahjude kasutuselevõttu valmistati ka seal põhiliselt lameleiba.
Soomes valmistatakse hapendamata lameleiba nimega rieska , Rootsis nimetatakse seda "tunnbröd", Norras on "lefse" ning odrajahust "flatbrød". Šotimaal on tuntud bannock, mis algselt oli hapendamata lameleib, kuid hiljem kergitatud leib, millest mitmed on samuti lameleivad.