Holokaust Eestis

See artikkel käsitleb juutide vastu toime pandud genotsiidi (holokausti) okupeeritud Eestis Teise maailmasõja ajal.
Enne Balti riikide okupeerimist ja annekteerimist Nõukogude Liidu poolt 1940. aastal oli Leedus (sh Vilniuse piirkond) umbes 220 000, Lätis 100 000 ja Eestis 4500 juuti.
Nõukogude okupatsioon.
1940.
1940. aasta juunipöörde järel likvideeris Nõukogude võim Eestis juba juulis juudi kultuurautonoomia ning sulges juuli-augusti jooksul kõik juudi seltsid Eestis, ühingud ja korporatsioonid (Hasmonea), tehes seda pahempoolse antisionistliku juudiorganisatsiooni Licht esitatud nimekirja alusel.
Suur osa Lichti liikmeid võttis osa juunipöördest.
1941.
Massilise küüditamise ajal 1941. aasta juunis saadeti vangilaagritesse ja pagendusse umbes kümme protsenti Eesti juudi elanikkonnast (umbes 400 inimest). Küüditatute osakaal Eesti juutidest oli seega väga suur, suhtarvult kümme korda rohkem kui eestlasi, kelle küüditamise põhjuseks oli ENSV RJRK ametniku resolutsioon "sotsiaalselt võõras element".
Saksa okupatsioon.
1941.
Juutide olukord muutus pärast Suvesõja algust. Ligi 3000 juudi rahvusest Eesti kodanikku põgenes sakslaste eest Nõukogude Liitu. Pärast Eesti ala vallutamist Saksa vägede poolt jäi siia 921 juuti, neist 468 meest ja 453 naist.
Omakaitset organiseerinud Lõuna-Eesti metsavendade ülem major Friedrich Kurg andis 12. juulil pärast konsulteerimist Saksa välikomandandi, kolonelleitnant Hans Gosebruchiga korralduse vangistada Tartu juudid ja paigutada nad kommunistlike kurjategijate kinnipidamiseks rajatud Tartu koonduslaagrisse. Osa neist hukati Tartu tankitõrjekraavis, nn Jalaka liinil.
Esimesed Pärnu juudid hukati juba 13. juulil 1941 – viis päeva pärast sakslaste tulekut. 10. septembriks oli 46 juudi mehest tapetud 44. Naised lasti maha Rae metsas 2. novembril, kõik lapsed hukati samal ajal sünagoogis. Ligi tuhandest Eestisse jäänud juudist pääses vähem kui tosin inimest. "Hukkamisi korraldas Eesti (Omavalitsuse) Poliitiline Politsei," on ajaloolase Meelis Maripuu seisukoht. Maripuu osales Inimsusevastaste Kuritegude Uurimise Eesti Rahvusvahelise Komisjoni töös. "Juutide mahalaskmisi Pärnus teostasid poliitilise politsei eestlastest töötajad ja Omakaitse liikmed. Oli moodustatud 30-meheline erikomando kapten Villem Raidi ja Arkadi Valdini juhtimisel, kes pidi poliitilise politsei määratud surmanuhtlused täide viima. Seitset selle komando liiget on karistatud surmanuhtlusega," teeb Maripuu kokkuvõtte. Päris esimene hukkamisteade pärineb aga 26. juunist, s.o enne Saksa okupatsiooni algust.
11. septembril 1941 andis Saksa Julgeolekupolitsei ja SD Eestis korralduse, millega keelati juutidel "vahetada elukohta, käia kõnniteel, kasutada liiklusvahendeid, käia teatris, kinos, muuseumis, koolis".
Eestlastest tsiviilelanikkond ei aidanud peamiselt kaasa juutide represseerimisele. Eesti Riigiarhiivis on mitmeid dokumente, kus arreteeritud juutide eest astuvad välja nende eestlastest töökaaslased või tuttavad. Saksa Julgeolekupolitsei ja SD ülem Eestis SS-Standartenführer Martin Sandberger märkis oma aastaaruandes, et "eesti rahva seas on rassistlikud seisukohad väga nõrgalt arenenud".
Kui uskuda Tartu koonduslaagri valvurite Olev Karikoski ja Karl Elki 1962. aasta jaanuaris seoses Juhan Jüriste, Karl Linnase ja Ervin Viksi kriminaalasja arutamisega Nõukogude võimuorganite poolt korraldatud ülekuulamisel antud tunnistusi, lasti laagri hukkamispaigal maha ka juudi naisi ja lapsi.
Hukkamisotsuste kohta koostati eranditult saksakeelseid dokumente. Ainuke eestlane, kes surmaotsuste määramisel osales, oli arhiividokumentide järgi ülemleitnant Ervin-Richard Viks.
Surmaotsuste täideviijad kuulusid Saksa erikomandodesse ("Sonderkommando") ja Eesti Omakaitsesse.
1941. aasta sügisel ja talvel hukati Sonderkommando 1a / Einsatzgruppe A korraldusel veerand Eesti juudikogukonnast, ülejäänud olid põgenenud Nõukogude Liitu.
On võimalik, et ligi pooled neist hukati väljaspool Eestit: pärast sõda tunnistas Saksa Julgeolekupolitsei ja SD ülem Eestis Martin Sandberger, et umbes 400 Eestist pärit juudi naist ja last viidi Pihkvasse ja lasti seal maha 1941. ja 1942. aasta talvel. Teadaolevalt hukati 207 juudi meest arvatavasti Tallinna lähistel, 53 juuti Tartus, 137 Pärnus.Kokku hukati ligi 1000 Eesti juuti.
1942.
Salme Rull oli Tartu tankitõrjekraavis, nn Jalaka liinil, aset leidnud massimõrva pealtnägija. Ta elas 1941. aastal , neli-viis kilomeetrit Tartust. Tankitõrje­kraav, mille Tartu elanikud kaevasid Riia maantee äärde saksa tankide kinni­pidamiseks sõja algul, asus nende majast 50 m kaugusel.
Nõukogude allikate kohaselt mõrvas leitnant Aleksander Laak 1942. aasta märtsis Kalevi-Liival mustlasi.
1942. aasta septembris toodi Eestisse kaks ešeloni juudi vange. Esimene ešelon toodi KZ Theresienstadtist (Terezín), teises ešelonis olid põhiliselt Saksamaalt pärit juudid. Nende jaoks rajati Jägalasse endise Eesti sõjaväe suurtükigrupi baasi koonduslaager. Andmed ešelonide koosseisu kohta on jälgitavad Saksamaa arhiivimaterjalides. Kokku saabus 2100 – 2200 vangi, kellest 1600 – 1700 hukati Kalevi-Liiva polügoonil juba saabumise päeval. Ülejäänud rakendati tööle. Haigeid või laagri juhtkonnaga konflikti sattunuid hukati Kalevi-Liival ka järgnevate kuude jooksul. Kokku hukati Kalevi-Liival umbes 2000 inimest, mis on enamik Eestisse toodutest. Lisaks hukati sealsamas ka umbes 100 mustlast.
1943.
Juute, nagu ka teistest rahvustest vange, kasutati põhiliselt tööjõuna, muuhulgas ka kindlustuste rajamisel Eestis. Eestis rajati kümmekond võrdlemisi kerge režiimiga töölaagrit, mille vangid külastasid lisatoidu saamise eesmärgil ümbruskonna talusid.
Jägala Töö- ja Kasvatuslaager suleti 1943. aasta septembris, allesjäänud vangid viidi Tallinna Töö- ja Kasvatuslaagrisse. 1943. aasta sügisel toodi Eestisse umbes 10 000 juuti Kaunase ja Wilno getodest, mõnedel andmetel ka Riia getost ja Bystritzast Transilvaaniast. Neid rakendati peaasjalikult põlevkivitööstuses, kuid ka teistel töödel. Kõik juudi vangid koondati Vaivara koonduslaagrisse (tegevusaeg sügis 1942 kuni kevad 1944) , mille komandantuurile alluvaid töölaagreid avati ja suleti Kloogalt Petseri ja Narvani, ja Kiviõlist Põhja-Lätini vastavalt tööjõuvajadusele ja rinde liikumisele kokku vähemalt 20 kohas. Pidevalt toimus vangide transport teistesse koonduslaagritesse: Stutthofi (Sztutowo, Gdański lähedal), Buchenwaldi, Ravensbrücki, Sachsenhausenisse ja mujale.
1944.
1944. aasta suvel alustati Vaivara laagri evakueerimist Saksamaale. Evakueerimise ajal osa vange hukati. 1944. aastal toodi Tallinna keskvanglasse umbes pooled 878 juudi mehest, kes 1944. aasta mais Prantsusmaalt küüditati ja lõpuks Ida-Euroopasse jõudsid. Osa nendest lasti maha Leedus. Keskvanglasse paigutatud Prantsuse juudid lasti maha Tallinna lähedal Metsakalmistul. 1944. aasta 6. augustist kuni novembri lõpuni Eesti ja Läti sadamatest välja sõitnud laevadele pandud vangide puhul ei ole alati eristatud juudi vange teistest vangidest. Erandina on 14. augusti kohta märgitud, et siis oli Tallinna sadamas laevadele laadimiseks valmis 5000 juudi vangi. Ajaloolase Riho Västriku hinnangul hukati või suri umbes 10 000-st 1943. aastal Eestisse toodud vangist ligikaudu pool, nende hulgas 1800 – 2000 Kloogal 19. septembril 1944 maha lastud vangi. Ülejäänud evakueeriti Saksamaale, enamasti Stutthofi koonduslaagrisse. Inimsusevastaste Kuritegude Uurimise Eesti Rahvusvahelise Komisjoni (nn Max Jakobsoni komisjoni) andmeil tapeti okupatsioonivõimude poolt või suri vangistuses ligi 20 000 eraisikut (sh Eesti kodanikke 8000 – 9000) ja ligi 15 000 sõjavangi.