Lennart Meri

Lennart Georg Meri (29. märts 1929 Tallinn – 14. märts 2006 Tallinn) oli Eesti kirjanik, tõlkija, filmitegija, diplomaat ja poliitik, Eesti president 1992–2001, Eesti Teaduste Akadeemia liige 2001–2006.
Varasem elukäik ja haridus.
Lennart Meri vanemad olid Eesti diplomaat, hilisem William Shakespeare'i tõlkija Georg Meri ning Alice-Brigitta Engmann, kellel olid eestirootsi juured.
Isa diplomaadiameti tõttu käis Lennart Meri mitmes Saksamaa ja Prantsusmaa koolis ja omandas hea keelteoskuse. Ta valdas saksa, prantsuse, inglise, soome ja vene keelt. Pärast Eesti okupeerimist küüditati Georg Meri perekond 1941. aastal Kirovi oblastisse. Sealt naasid nad 1945. aastal. Lennart oli vahepeal õppinud mitmes venekeelses koolis. Eestis lõpetas ta Tallinna 10. Keskkooli ja astus Tartu Riiklikku Ülikooli.
1953. aastal lõpetas ta Tartu Riikliku Ülikooli ajaloo eriala "cum laude". Ta leidis tööd Vanemuises kirjandusliku toimetajana (1953–1955) ning seejärel Eesti Raadios kuuldemängude toimetajana (1955–1961). Enne seda oli ta lühikest aega ajalooõpetaja, Tartu Kunstikooli õppejõud.
Kirjaniku ja filmitegijana.
Lennart Meri esimene raamat oli "Kobrade ja karakurtide jälgedes", reisist Kesk-Aasiasse 1958. aastal.
1963. aastal võeti Lennart Meri Eesti NSV Kirjanike Liidu liikmeks. Vahemikus 1985–1987 oli ta loomeliidu välissuhete sekretär.
Lennart Meri tõlkis Remarque'i, Graham Greene'i, Vercorsi, Pierre Boulle'i ja Aleksandr Solženitsõnit.
Aastatel 1963–1968 töötas ta Tallinnfilmis stsenaristina ning 1968–1971 ja 1986–1988 toimetajana.
1970. aastal linastunud tema lavastatud dokumentaalfilm "Linnutee tuuled" (koostöös Soome ja Ungariga) sai New Yorgi filmifestivalil hõbemedali.
Poliitiku ja diplomaadina.
1980. aastate lõpus tegutses Eestimaa Rahvarindes ja Eesti Muinsuskaitse Seltsis. 1998. aastal oli ta Eesti Instituudi asutajaks, tegutsedes kuni 1990. aastani selle direktorina. 
1990. aastal sai Lennart Merist Edgar Savisaare valitsuses välisminister. Ta taastas kontaktid Läänega ning kohtus mitmel korral sealsete kõrgete riigitegelaste, sealhulgas ka USA presidendi George H. W. Bushiga. Ta saavutas Eesti Vabariigi peakonsuli Ernst Jaaksoni heakskiidu Eesti valitsuse tegevusele.
Ta oli ka Eesti Kongressi ja Põhiseaduse Assamblee liige.
Augustiputši ajal oli Lennart Meri Soomes ning tegutses seal Eesti Vabariigi taastunnustamise nimel.
1992. aasta aprillis lahkus Lennart Meri välisministri ametikohalt ja sai lühikeseks ajaks Eesti Vabariigi suursaadikuks Soomes.
Eesti presidendina.
Sama aasta sügisel kandideeris ta Eesti presidendiks. Ta kaotas esimeses voorus Arnold Rüütlile, ent pääses teise vooru Riigikogus ning osutus seal valituks. 1996. aastal valiti ta teiseks ametiajaks tagasi. Presidendina tegi ta väga palju ära Eesti tutvustamiseks ning aitas riigis stabiilset demokraatiat kehtestada. Tema ametiauto oli 1992. aasta Mercedes-Benz 300 SEL.
1998. aastal valis Prantsusmaa ajaleht La Vie Lennart Meri aasta eurooplaseks.
2001. aastal, oma viimasel ametisoleku aastal, jagas president kunagistele poliitvangidele ja küüditatutele üle kogu Eesti Murtud Rukkilille märke.
Hilisem elukäik.
Pärast presidendiametist loobumist jätkas Lennart Meri aktiivset ühiskondliku tegevust: pidas loenguid ja kõnesid, suhtles nii välisriikide esindajate kui ka lihtsate Eesti kodanikega. 2001. aastal valiti Lennart Meri Eesti Teaduste Akadeemia liikmeks humanitaarteaduste alal, kuulus akadeemia humanitaar- ja sotsiaalteaduste osakonda.
Ta on olnud Eesti Vabariigi valitsuse esindaja Euroopa Konvendis.
2005. aastal sai Lennart Meri Jeruusalemma Sõltumatu Militaarse Templiordu NATO Suurprioraadi Suurristi ning temast sai ordu liige.
Surm.
Lennart Meri suri peaaju pahaloomulisest kasvajast põhjustatud ajuturse tõttu 14. märtsil 2006 ja on maetud Metsakalmistule.
Filmid.
Soome-ugri rahvaste ja kultuuri kohta:
Tunnustus.
Mälestuse jäädvustamine.
1993. aasta veebruaris esilinastus ETVs režissöör Andres Söödi dokumentaalfilm "Mina, Lennart Meri..." vahetult Meri presidendiametile eelnenud ajast (23. aprill - 6. oktoober 1992).
1998. aastal linastus Soomes ja Eestis Soome rešissööri Lisa Hovinheimo dokumentaalfilm "Lennart Meri. Kõnelused Eestimaast".
2000. aastal valmis skulptor Tõnu Maarandil Lennart Meri büst, mis 2002. aastal avati Meri kunagise kooli, nüüdse Tallinna Nõmme Gümnaasiumi raamatukogus.
2007. aastast korraldab Rahvusvaheline Kaitseuuringute Keskus igal aastal rahvusvahelist Lennart Meri konverentsi, mis keskendub Euroopa julgeolekule.
2008. aastast annavad Tartu Ülikool ja Tartu Ülikooli Sihtasutus välja Lennart Meri teadustöö auhinda.
29. märtsil 2009 nimetati Tallinna Lennujaam ümber Lennart Meri Tallinna lennujaamaks. Lennujaamas paikneb ka Lennart Meri bareljeef.
28. märtsil 2014 avati Harjumaal Viimsi Püha Jaakobi kirikus Lennart Meri mälestusbareljeef.
2016. aastal avati skulptor Tauno Kangro loodud Lennart Meri büst Eesti välisministeeriumis.
2017. aastal viis Kaitseliit Lennart Meri nimelise Tallinna Lennujaama reisiterminali Lennart Meri endise ametiauto – 1992. aasta Mercedes-Benz 300 SEL mustavärvilise mudeli.
Isiklikku.
Lennart Meri oli kaks korda abielus. Esimene abikaasa Regina Meri (neiuna Ojavere, 1932–2020) emigreerus 1987 Kanadasse ning naasis Eestisse 2003. aastal. Nende pojad on Mart Meri (1959) ja Kristjan-Aapo (1966–2022).
Teine abikaasa Helle Meri (neiuna Pihlak, 1949–2024) töötas 1972–1992 Eesti Draamateatris näitlejana. Neil on tütar Tuule Meri (1985).
Hindrek-Peeter Meri (1934–2009) oli Lennart Meri noorem vend.