Georg Elias Müller

Georg Elias Müller (20. juuli 1850 Grimma – 23. detsember 1934 Göttingen) oli saksa eksperimentaalpsühholoog, keda tuntakse retroaktiivse interferentsi teooria loojana.
Elulugu.
Varajane elu.
Georg Elias Müller sündis 20. juulil 1850 Saksimaal Grimmas August Friedrich Mülleri ja Rosalie Zehme Mülleri perre. Tema isa oli teoloog ja religiooniprofessor lähedalasuvas kuninglikus akadeemias. Lapsena käis ta Leipzigis gümnaasiumis.
Karjäär.
18-aastaselt astus ta Leipzigi ülikooli ning õppis seal ajalugu ja filosoofiat. Sealviibides tutvus ta ka herbartliku filosoofiaga. Müller oli alati usin õpilane ning huvitus müstitsismist, mis väljendus Goethe, Byroni ja Shelley teoste lugemises. Kuna tal oli raske ajaloo ja filosoofia vahel valimisega, otsustas ta võtta ülikoolist kaks aastat vabaks. Selle aja jooksul astus ta 1870. aastal vabatahtlikuna Saksa sõjaväkke ja osales Prantsuse-Preisi sõjas. Seejärel otsustas ta filosoofia kasuks, mis juhatas ta psühholoogia õppimise juurde.
Müller enda järgi oli Hermann Lotze see, kes ta psühholoogia, teadusliku uurimistöö ja kriitilise mõtlemise juurde juhatas. Tema Leipzigi ülikooli esimene õpetaja Gustav Theodor Fechner tutvustas talle psühhofüüsikat ja veel üks õpetaja, Moritz Wilhelm Drobisch saatis ta Göttingeni Ülikooli Lotze juurde õppima ja teaduskarjääri tegema. Lotze kaudu puutus Müller esimest korda kokku teadusliku psühholoogiaga.
Oma doktorantuuri lõpetas Müller Lotze käe all Göttingenis 1873. aastal. 1881. aasta aprillis võttis ta Lotzelt üle eradotsendi koha ja rajas ühe esimestest eksperimentaalpsühholoogia laboratooriumitest maailmas. Eradotsendiks jäi ta 40 aastaks. Müller oli ennekõike eksperimentaalpsühholoog: ta töötas tihti laboris ja viis läbi rangeid eksperimentaalseid uuringuid. Eriti silmapaistev oli ta reaktsiooniaja uuringutes, psühhofüüsikas ja värviteoorias. Talle omistatakse osa interferentsiteooriast – retroaktiivne interferents – mis on ka tänapäeval endiselt olulisel kohal. Göttingenis pidas ta ka loenguid teemadel nagu psühhofüüsikaline meetod, mälu ja tahtefenomenid. Müller leiutas ka mälutrummi, mis on seade, mida kasutatakse verbaalse õppimise uuringutes.
Mülleri väitekiri oli tähelepanu mehhanistlikest teooriatest. Teooria ise ei kogunud küll toetust, kuid võimaldas tal saada Göttingenis õppejõuks. Õppejõuna avaldas ta teose "Die Grundlegung der Psychophysik" ("Psühhofüüsika loomine") mis aitas edaspidi muuta osi Fechneri tööst. Õppejõuna Göttingenis võitles ta ka eksperimentide falsifikatsioonistandardite sisseseadmise eest, mis pakuksid selget alternatiivset teooriat. Oma hilisema karjääri jooksul, Mülleri enda sõnul Göttingeni laboratooriumi kuldajastul, lõi ta psühhofüüsika standardiseeritud ülevaate ("Komplextheorie"). See aitas omakorda Edward Bradford Titchenerit tema karjääris. Ülevaade oli mehhanistlik teooria, mis põhines Johann Friedrich Herbarti doktriinidel. 1903. aastal loodi Saksa eksperimentaalpsühholoogia ühing (Deutsche Gesellschaft für experimentelle Psychologie), mille juhiks oli Müller 1927. aastani.
Töö psühholoogia valdkonnas.
Värvinähtused.
1922. aastal jäi Müller pensionile. Seejärel hakkas ta uurima värvinähtusi. Uurimise käigus arendas ta edasi Ewald Heringu värviteooriat ja täpsustas kahestaadiumilise värvitaju teooriat. Esimene staadium oli seotud võrkkesta retseptoritega ja teine signaalide teisendamisega neljaks vastandlikuks põhivärviks. 1930. aastal kirjutas ta kaks kokkuvõtlikku raamatut, mis aitasid värviteooriat defineerida.
Mälu.
Kõige kuulsamad on Mülleri uuringud mälu valdkonnas. Ta uuris ebaselgete ja selgete kujutiste efekti mälule. Tema teooria oli, et ebaselgetest kujutistest mõtlemine muudab meeldejätmise ja õppimise kergemaks.Ta nõustus Würzburgi koolkonna seisukohtadega ebaselgetest kujutistest, aga arvas, et paremaks mõistmiseks on vaja ka selgete kujutiste uurimist. Müller uuris mälu koos Rücklega, kes olu Göttingenis matemaatikadoktorant ja keda kirjeldati kui fenomenaalse mäluga inimest. Müller tegi Rücklega katseid tema erakordse mälu kohta ja esitles eksperimentaalseid tulemusi grupeerimise rolli kohta õppimises.
Müller ja tema õpilane Alfons Pilzecker lõid koos termini "Konsolidierung" (konsolideerimine). See termin tähendab, et õppimine ei loo automaatselt püsivaid, konsolideerunud mälestusi, vaid selleks kulub aega ja palju õppimist. Konsolideerumise testimiseks kasutas Müller Hermann Ebbinghausi mõttetute silpide meetodit, et näha, kui palju katseid kulub, et need mõttetud silbid ära õppida ja suuta need täiuslikult meelde tuletada. Müller ja Pilzecker kasutasid õpitu hulga mõõtmiseks õigete vastuste protsenti. Mõned katses osalejad ütlesid, et vahel tulid neile need mõttetud silbid meelde ka treeningsessioonide vahel, isegi siis, kui nad üritasid seda alla suruda – Müller ja Pilzecker nimetasid seda perseveratsiooniks.
Retroaktiivne interferents.
Müller formuleeris ja kontrollis katseliselt ära retroaktiivse interferentsi teooria. Retroaktiivne interferents esineb siis, kui uus info muudab raskeks varem õpitu meeldetuletamise. Müller ja tema õpilane Pilzecker uurisid seda nii, et andsid katses osalejatele õppimiseks 6 minutiks nimekirja silpidega ja näitasid neile siis kolme maastikupilti, mida osalejatel paluti kirjeldada. Siis küsiti osalejatelt, kui palju nad nimekirjast mäletavad. Kontrollnimekiri anti osalejatele nii, et hiljem segavaid maastikupilte ei näidatud. Tulemused näitasid, et kontrollnimekirja silpe mäletati paremini kui koos maastikupiltidega esitletud nimekirja omi. See oli toetuseks retroaktiivse interferentsi teooriale: info maalidelt muutis esimese nimekirja silpide meenutamise raskemaks.