Ujumine (spordiala)

Ujumine on spordiala, kus võisteldakse ujumises.
Ujumisstiilid.
Kuigi vees on võimalik edasi liikuda mitmel viisil, nende hulgas on näiteks koeraujumine ja küliliujumine, toimuvad ametlikud võistlused neljas ujumisviisis ja neid kombineerivas kompleksis.
Liblikujumine sai eraldi ujumisviisiks rinnuli ujumisest 1952. aastal Helsingis toimunud FINA kongressil. Liblikujumises kasutati pikka aega rinnuli ujumise krooliujumisele lähenevat käte tööd paaristõmmetena koos rinnuli ujumise kitsama jalalöögiga ja hingamisega iga tsükli järel. Selline ujumisviis oli tunduvalt kiirem rinnuli ujumisest.
Juba 1953. aastal jõustusid uued liblikujumise määrused. Uute määruste alusel on lubatud jalgade vertikaalsuunalised üles-allaliigutused, mis võimaldasidki delfiinilöögi rakendamise liblikujumise tehnikas ning avasid liblikujumise arengule uue etapi. 1957. aastal lubati võistlusmäärustes kasutada üks või rohkem jalalööke stardil, pöördel kui ka distantsil. Seda nimetati ka delfiiniujumiseks pikka aega ja tänapäeval jälle liblikujumiseks. Kasutatakse ühe- ja kahe-löögilist liblikujumist. Nii rinnuli- kui ka liblikujumises tuli pöördeid sooritada kahe käega üheaegselt pöördeseina puudutades üle külje pöörates rinnuli asendis.
Seliliujumise esialgne vorm oli selili asendis üheaegsete paaristõmmetega ja vahelduvalt rinnuli ujumise jalalöögiga ujumine, mida hiljem nimetati ka selili brassiks. Pärast rinnuli krooli "avastamist" juurutati ka seliliujumises krooliujumise jalgade töö ja 1912. aastal läbi mitme vaheastme krooliujumist vastupidises asendis matkiva ujumisviisini – tänapäeval tuntud vahelduv tõmbelise seliliujumiseni. Palju muudatusi on läbi elanud seliliujumise pöördetehnika. Algselt käe pöördeseina puutega "lame" pööre, siis poolsaltopööre. Tänapäeval juba hoopis ilma käe pöördeseina puutumata saltopööre nagu rinnuli kroolis, kuid väljatõukamisega pöördeseinast selili asendis.
"Delfiin" ja "konn" on nimetused vastavalt liblik- ja rinnuliujumise jalgade tööle, kuid neid nimetusi kasutatakse kõnekeeles tihti ka ujumisstiilide kohta.
Ajalugu.
Ujumine mujal maailmas aegade algusest.
Ujumise algust ei ole võimalik täpselt määrata, kuid kindlasti pole see palju noorem kui inimkonna enda vanus. See periood, mis mind huvitab, sai alguse juba 2052 e.m.a, kui Egiptuses õpetati aadlikele ujumist. Sellest ajast pärineb ka nii öelda esimene ujumist õpetav kirjatükk, mis pandi kirja ühe üliku poolt. Ujumist ja kaubitsemist õpetasid lastele nende isad. Suurem osa ujumisest kujunes välja vanas Roomas, kus ehitati uhkete saunade kõrvale ka "basseinid". Üks suuremaid oli "Caracalla term", mille basseini mõõtmed olid 20x55 meetrit, kuid hilisemast ajast pärinev "Diocletianuse term" trumpas selle üle mõõtmetega 100x50 meetrit. Ujumise kiirele arengule pani aga käe ette ristiusk, mis ei soosinud enda pesemist ja vees olemist, seega ka ujumist. Alles 1315. aastast on teateid sportlikust ujumisest, kui Veneetsias peeti sõudevõistlusega koos ka ujumisvõistlus. Umbes 18. sajandil levisid laialdaselt supelmajad, mis olid peamiselt levinud küll pesemiseks, kuid ka seal harrastati ujumist. Sellest ajast pärinevad ka põhjalikumad ujumisõpetused näiteks ajakirjas "Ökonoomiline kuukiri" ja "L`uomo gallegiante osia l`arte ragionata del nuoto", kus räägiti staatilisest ujumisest, harjutustest ja üleminekust staatiliselt ujumiselt dünaamilisele. Ujumine ei jäänud puutumata ka suurtest leiutajatest nagu Leonardo da Vinci, kes leiutas lestad ja ka ujumiskindad, mille abil vees kiiremini edasi liikuda.
Kuigi Uppsala ujumisklubi väidab ennast olevat maailma vanim ujumisklubi, tuues loomisaastaks 1796, sai sportlik ujumine alguse Inglismaalt. Algul võisteldi peamiselt rinnuliujumises, et vältida pritsmeid. 1837. aastal toimus Londonis esimene ujujate demonstratsioonesinemine. 1869. aastal moodustati esimene ujujate organisatsioon London Swimming Association, mis korraldas 1877. aastal esimesed riigi meistrivõistlused. Ujumine oli esimeste nüüdisaegsete olümpiamängude kavas. 1902. aastal tutvustas Richard Cavill läänemaailmale krooliujumist, liblikujumine arenes välja konnast ning seda hakati eraldi stiilina tunnustama 1952. aastal. 1908. aastal loodi Rahvusvaheline ujumisliit, Fédération Internationale de Natation (FINA). 2010. aastal tähistas Eesti ujumisliit 100. aastapäeva, kuna 1910 toimusid Pirita jõel esimesed ujumisvõistlused Eestis.
Võistlusujumine.
Võistlusujumine sai alguse Inglismaalt, kui 1878. aastal toimusid riigi meistrivõistlused, kus võisteldi 100 jardi ujumises (umbes 91 meetrit) ning võitjaks tuli J. Moore ajaga 1.16 minutit. Tol ajal enim kasutatud ujumisviis oli, konnaujumine", mille asemele tuli vaikselt "trudgen", mis sarnaneb tänapäeva krooliga.
Kindlasti asendamatul kohal olid olümpiamängud. 1896. aastal tuli Ateenas ujumisvõistlusele kohale ainult 5 riiki: Ungari, Rootsi, Taani, USA ja Austria, Kreeka ise oli samuti esindatud. Võistlus leidis aset Zea lahel, kus oli suur lainetus ja soolane vesi. Ujula asemel olid seinteks laevad ja praamid ning kuna enamik võistlejaid polnud selliste oludega harjunud kannatasid seetõttu ka tulemused selle pärast. Võisteldi 100, 500 ja 1200 meetri vabaujumises. Esimesed olümpiamängud võis ujumise seisukohalt lugeda natuke läbikukkunuks.
Ujumise juhtiv organisatsioon FINA loodi 1908. aastal Londoni olümpiamängude eel, eesmärgiga, et pandaks kirja ühised reeglid ning maailmarekordid. Naised said olümpiamängudel esimest korda osaleda 1912. aastal Stockholmis, peale ujumise olid kavas ka tennis ja vettehüpped.
Ujumine aastal 1960.
Rooma olümpiamängudel 1960. aastal algas USA ujumise võidukäik teiste riikide üle. Aluse selleks pani laste ja vanemate vaimustuse äratamine ujumise kui võistlusspordi vastu. Massilised võistlused ja vanusegruppide programm tõi esile mitmed talendid. Trenni mahud päevas olid 4–6 km piires. Siinkohal tuleks vaadata, millise "menüüga" 1960. aastal võisteldi, millist tehnikat kasutati ja mis ujujatel seljas oli. Sportliku ujumise tehnika osas oli suurepäraseks teoseks Ungari Rahvavabariigi treeneri Béla Rajki "Sportliku ujumise tehnika" 1956. aastast, mille tõlkis ka meie treener Kristjan Arusoo ja raamat avaldati eesti keeles 1958 aastal. Raamat esitab koos rikkaliku pildimaterjaliga kõigi sportlike ujumisviiside tehnika, samuti stardi ja pöörete üksikasjalise kirjelduse. Raamatus kasutati täiendusena rahvusvahelise ujumise võistlusmäärusi, mis jõustusid 1. maist 1957 – 1960, seega olid kasutusel ka Rooma olümpiamängudel. Seal ujuti 100 m, 400 m ja 1500 m krooli. Aega mõõdeti stopperiga käsitsi. Lõpliku koha otsustasid lõpukohtunikud.
Bassein.
Ujumisvõistlused toimuvad kas 25-meetrises "lühikeses" basseinis või 50-meetrises "pikas" ehk olümpiabasseinis. Ameerika Ühendriikides toimuvad võistlused ka 25-jardistes basseinides.
Ühes ujumisvahetuses on kaheksa ujujat, kes kõik peavad ujuma neile määratud rajal. Olümpiabasseinis peab olema 10 rada, mõlemas basseini ääres on tühjad rajad (rajad 0 ja 9), et vältida külgseintest tagasipõrkuvat lainetust. Pöördeseinast 2 meetri kaugusel basseinipõhjas asuvad pöörderistid.
Mõlemast otsaseinast 5 meetri kaugusel asuvad selilipöörde lipud, mille järgi saavad seliliujujad ajastada oma pööret või finišit. Stardiseinast 15 meetri kaugusel asuvad lipud, mille järgi kohtunikud veenduvad, et võistlejad ei ületa vee all ujumiseks lubatud 15 meetrit.
Võistlustulemuste ametlikeks lugemiseks peavad need olema mõõdetud elektroonilise ajavõtu süsteemiga või olema kolme käsitsivõetud tulemuse keskmised. Elektroonilised finišiseinad, mis kujutavad endast õhukesi puutetundlike plaate, asetsevad ainult ühes finišiseinas. Seetõttu peab 50-meetristes basseinides 50-meetriste distantside puhul erinevalt teistest distantsidest startima vastasseinast, mistõttu on 50-meetristes basseinides stardipukid mõlemas basseini otsas.
Reeglistik.
Lisaks vastava ujumisviisi tehnika jälgimisele on sätestatud reeglites järgmised punktid:
Iga raja mõlemas seinas on pöördekohtunik, lisaks sellele on võistlustel starter ja peakohtunik.
Ujumine Eestis.
1960. aastal Roomas võistles NSV Liit 23 ujujaga, nende seas eestlased Ulvi Voog 100 vab.1.06,7 19. koht, Eve Maurer 200 rinnuli 3.03,1 – 21. koht. Ilusat seliliujumist Rooma olümpiamängudel näitas Veiko Siimar. Tema parima eestlase 8.koht olümpia finaalis ajaga 1.04,6 oli suureks innustuseks meie ujumise järelkasvule ja tema eakaaslastele. Eesti – Soome maavõistlus ujumises oli väheseid spordialasid, kus sidemed veel toimisid. Tasavägise X maavõistluse Elva järvel võitsid soomlased 1 punktiga.
Eesti NSV ujumises kolme olümpialase selja taga tõusis esile rida andekaid noori, võideti medaleid ja kõrgeid kohti NSV Liidu meistrivõistlustelt. Noormeestest Oto Männa, Mati Eliste, Robert Mets, Pekka Raudsepp, Alar Tarmo, Rein Üts ja paljud teised.
Eve Maurer tuli NSV Liidu meistriks 100 m rinnuli ujumises ajaga 1.21,8 nüüdseks juba 55 aastat tagasi. Koos Ulvi Voogi, Anne Tippeli ja Remida Prangeliga olid nad meie naisujumise tuumik, kelle selja taga arenesid Krista Rüter, Viive Aalak, Ester Sillaste, Tiina Laigo, Eha Lilienthal, Ene Võsu, Reet Usar ja palju teisi tüdrukuid.
Eesti ujulad.
1960. aastal ujuti Tallinnas kahe rajaga 25 m Aia tänava ujulas ja Balti Laevastiku ujulas ja SK ujulas 25 × 9 m. Tartus treeniti Emajõe sauna ujulas. Nõmmel oli 50 meetrine välisujula mis oli ehitatud 1936 ja nüüdseks uuendatud. Järvakandis valmis 1950 50 m eelsoojendusega väliujula ja see oli Eesti NSV meistrivõistluste pidamise kohaks. Basseinid olid halvas seisundis, sest ei olnud veepuhastussüsteeme ning kloori kallati üle ääre vette.