tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Parekklesion

Parekklesion (kreeka keeles παρεκκλήσιον, 'kõrvalkirik') on eriti hilisele Bütsantsi arhitektuurile iseloomulik külgkabel kiriku küljes. Tuntuimad nende seas on kuulsate 14. sajandist pärit freskodega ühelööviline "parekklesion" Chora kirikus ja 14. sajandi algusest pärinev kolmelöövilise ristkuppelkiriku kujuline "parekklesion" Pammakaristose kirikus.
Pammakaristose kirik

Pammakaristose kirik, ka Theotokos Pammakaristose kirik (kreeka keeles Θεοτόκος ἡ Παμμακάριστος 'kõigist õnnistatud Jumalaema'), praegu Fethiye mošee (türgi keeles Fethiye Camii) on İstanbulis asuv 11.-12. sajandil ehitatud Bütsantsi kirik, Oikumeenilise patriarhaadi viimane asukoht enne Osmanite riigi koosseisu minekut. 1591. aastal muudeti kirik mošeeks. Kiriku "parekklesion"is tegutseb muuseum.
Ehitis on Konstantinoopoli Palaiologoste aegse arhitektuuri üks tähtsamaid näiteid ja Bütsantsi mosaiikide hulgalt kolmandal kohal Hagia Sophia ja Chora kiriku järel. Kiriku kõige silmapaistvam osa on lõunaküljes asuv parekklesion, väike ristkuppelkiriku taoline kabel, mis ehitati 1310. aasta paiku Michael Glabas Tarchaniotese haua jaoks.
Ajaloost.
Kiriku ehitamise ajaks peetakse valdavalt 11.-12. sajandit. Ehituse algatajaks peetakse Michael VII Dukast (1071–1078) või paigutatakse selle algus Komnenoste valitsusaega.
"Parekklesion" ehitati kiriku lõunakülge Palaiologoste ajal ja see pühitseti Kristusele-Sõnale (Christos ho Logos). Pärast 1310. aastat lasi Maria Glabas ehitada väikese pühakoja oma abikaasa, Andronikos II Palaiologose väejuhi protostrator Michael Doukas Glabas Tarchaneiote mälestuseks. "Parekklesion"i sise- ja välisseinas jookseb luuletaja Manuel Philese loodud elegantses sõnastuses pühendtekst Kristusele. Samal ajal uuendati ka peamist kirikut ennast.
Konstantinoopoli langemise järel 1453. aastal viidi Kreeka Õigeusu patriarhaat Hagia Sophiast Apostlite kirikusse. 1456. aastal viidi see Pammakaristose kirikusse, kuhu see jäi 1587. aastani. Viis aastat hiljem muutis sultan Murad III kiriku mošeeks ning nimetas selle oma Gruusia ja Aserbaidžaani vallutuste auks Fethiye Camii ('vallutuse mošee'). Palvetajatele ruumi tegemiseks eemaldati enamik siseseinu.
1949. restaureeriti ehitis Ameerika Bütsantsi Instituudi ja Dumbarton Oaksi eestvõttel. Sellest ajast alates tegutseb parekklesionis muuseum. Hoonet restaureeriti uuesti 2021.-2022. aastal.
Lasn (perekonnanimi)

Lasn on eesti perekonnanimi.
Statistika.
2023. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Lasn 124 inimesel: 61 mehel ja 63 naisel. Perekonnanimede levikult oli Lasn meeste puhul 1613. kohal ja naiste puhul 1747. kohal. Kõige levinum oli perekonnanimi Lasn vanuserühmas 80–84, kus neid on 10 000 elaniku kohta 1,36. Nimi oli kõige sagedasem Pärnu maakonnas, kus sellist nime kandis maakonna 10 000 elaniku kohta 5,47 inimest.
19. sajandi algul pandi pärisorjusest vabastamise käigus talupoegadele Saaremaal Muhu kihelkonna Nurme mõisavallas ja Pärnumaal Pärnu–Elisabethi kihelkonna Sauga mõisvallas kahel korral nimeks Lasn.
Nimede eestistamisel võeti Lasn 1936. aastal uueks perekonnanimeks isikute poolt, kelle perekonnanimi oli varem Blumenfeldt ja Goldman.
Jumalaema rüü toomise püha

Jumalasünnitaja aulise rüü toomine Konstantinoopoli Blachernae kirikusse (kirikuslaavi keeles "Положение честно́й Ризы Пресвятой Богородицы во Влахерне", "Ризоположение") on Maarja püha, mida õigeusu kirikus tähistatakse 2. juulil (heinamaarjapäev).
Pärimus.
Õigeusu ja katoliku kirikus levinud pärimuse kohaselt jäid Maarjast pärast tema taevassevõtmist hauda tema rõivad. Nende leidmise kohta Bütsantsi keisri Leo Suure valitsemisajal kõneldakse, et vennad Kandidos ja Golbios olevat jäänud teel Palestiinasse Naatsareti lähedal ühe juudi naise juurde öömajale ning saanud teada, et tema käes on hoiul põlvest põlve pärandatud Jumalaema rüü, mis teeb imesid. Keiser, kuulnud sellest vendade käest, käskinud tuua rüü kõigi sellekohaste austusavalduste saatel Konstantinoopolisse. Jumalaema rüü viidi Blachernaesse, mere äärde, kuhu just selle jaoks oli ehitatud uus kirik.
Ajaloost.
Jumalaema rüüna ("maphorion") austatavate tekstiilreliikviate jaoks käskis keisrinna Aelia Pulcheria 452. aastast ehitada Blachernae palee juurde kabeli. Pärast kabeli valmimist toodi reliikviad pidulikult sellesse 2. juulil 458. aastal, päeval, mida tähistatakse Jumalasünnitaja aulise rüü toomise pühana. 473. aastal toodi pühamusse veel mõned Maarja reliikviad – omofor ja osa vööst – ning ehitati Blachernae Jumalaema kirik.
Jumalaema aulise rüü toomise püha, nagu ka ristiülendamise püha rajaneb mitte evangeeliumil ega pärimusel Maarja elust, vaid reliikviate leidmise lool.
Püha kuupäevaga seostub kaks hilisemat ajaloosündmust, mida seostatakse Jumalaema abi ja eestkostega. 2. juulil 860. aastal lõid Konstantinoopoli väed tagasi russide rünnaku pealinnale. 2. juulil 1451 taganes tatarlaste sõjavägi pärast rünnakut Moskvale üllatuslikult võitluseta. Selle sündmuse auks ehitati Moskva Kremlisse aastail 1484–1486 Jumalaema Aulise Rüü Toomise kirik.
Krásno nad Kysucou

Krásno nad Kysucou (ungari keeles "Karásznó") on linn Slovakkias Žilina maakonnas Čadca ringkonnas.
Geograafiline asend.
Linn asub Bystrica jõe suubumiskohas Kysuca jõkke, Poola piirist natuke vähem kui 10 km ja Tšehhi piirist 12 km kaugusel, Čadcast ligi 6 km lõunakagus ja Žilinast umbes 21 km põhjakirdes.
Ajalugu.
Küla on esmamaintud "Krásna" nime all 1325. aastal. Linnaõigused sai Krásno nad Kysucou 1. septembril 2001.
Rahvastik.
Slovakkia 2021. aasta rahvaloenduse andmetel oli Krásno nad Kysucou elanikest slovakke 97,29% ja tšehhe 0,51%. Rahvus oli teadmata 1,72%-l elanikest.
Dmitri Markov (lennukikonstruktor)

Dmitri Sergejevitš Markov (vene keeles Дмитрий Сергеевич Марков; 20. september 1905 Peterburi – 4. jaanuar 1992 Moskva) oli vene lennukikonstruktor. 
Alates 1941. aastast töötas Dmitri Markov Andrei Tupolevi juhitud konstrueerimisbüroos OKB-156. 1947. aastal edutati ta juhtivkonstruktoriks, 1960. aastal peakonstruktoriks ja 1971. aastal generaalkonstruktori asetäitjaks (1971–1992). Pärast Tupolevi surma 1972. aastal ei saanud Markovist Tupolevi konstrueerimisbüroo generaalkonstruktor (генеральный конструктор) ainult seetõttu, et Andrei Tupolev tahtis, et tema mantlipärijaks saaks poeg Aleksei Tupolev.
Markov oli tehnikadoktor. Selle teaduskraadi sai ta väitekirja kaitsmata.
Konstruktoritöid.
1965. aastal alustati Markovi juhtimisel välja töötama ülehelikiirusega raketikandjat-pommituslennukit Tu-22M (esmalend 1969, relvastusse võeti 1976).
Lisaks Tu-22-le konstrueeriti Markovi juhtimisel Tu-16, Tu-98, Tu-104, Tu-124, Tu-134 ja Tu-135.
Hriňová

Hriňová (saksa keeles "Hrinau", ungari keeles "Herencsvölgy") on linn Slovakkias Banská Bystrica maakonnas Detva ringkonnas.
Geograafiline asend.
Hriňová asub Slatina jõe ääres Slovaki keskmäestikusse kuuluva Poľana mäestiku nõlvadel, Detvast ligikaudu 8 km idas ja Banská Bystricast umbes 33 km kagus.
Ajalugu.
Asulat on ürikutes esmamainitud 1393. aastal. Linnaõigsed sai Hriňová 1. jaanuaril 1989.
Rahvastik.
Slovakkia 2021. aasta rahvaloenduse andmetel oli Hriňová elanikest slovakke 94,42% ja tšehhe 0,29%. Rahvus oli teadmata 5,07%-l elanikest.
Artūrs Toms Plešs

Artūrs Toms Plešs (sündinud 4. jaanuaril 1992 Bauskas) on Läti insener, ärimees ja poliitik. Ta oli 17. detsembrist 2020 kuni 14. detsembrini 2022 Arturs Krišjānis Kariņši esimese valitsuse keskkonnakaitse- ja regionaalarenguminister, esindades erakondade ühendust Arengu eest/Poolt!.
Ta sündis aastal 1992 Bauskas. Ta omandas keskhariduse Bauska 1. Keskkoolis. Pärast keskkooli lõpetamist astus ta Riia Tehnikaülikooli, kus lõpetas 2016. aastal bakalaureuseõppekava "Transpordiehitus". Bakalaureuseõppe ajal osales ta Taani Tehnikaülikooli programmis "Erasmus". 2019. aastal omandas ta Riia Tehnikaülikoolis magistrikraadi õppekaval "Linnade ja piirkondade inseneriökonoomika".
2018. aasta Läti parlamendivalimistel valiti ta Seimi liikmeks "Attīstībai/Par!" (Arengu eest/Poolt!) nimekirjast. Pärast Läti keskkonnakaitse- ja regionaalarenguministri Juris Pūce tagasiastumist 12. novembril 2020 sai tast 17. detsembril 2020 Läti keskkonnakaitse- ja regionaalarenguminister.
Námestovo

Námestovo (ungari keeles "Námesztó", poola keeles "Namiestów") on linn Slovakkias Žilina maakonnas, Námestovo ringkonna halduskeskus.
Geograafiline asend.
Námestovo asub Orava veehoidla ääres, Poola piirist 9 km kaugusel, Žilinast ligikaudu 58 km idakirdes.
Ajalugu.
Asulat on esmamainitud 1556. aastal. Linnaõigused sai Námestovo 1776. aastal. 19. sajandil kujunes linnast tekstiilitööstuse keskus. Teise maailmasõja ajal hävis 2. aprillil 1945 lahingutes suurem osa linnast, hukkus 64 linnaelanikku. Sõja järel ehitati linn uuesti üles. 1953. aastal ehitati 
Orava jõele tamm ja rajati veehoidla.
Rahvastik.
Slovakkia 2021. aasta rahvaloenduse andmetel oli Námestovo elanikest slovakke 94,04%, tšehhe 0,27% ja poolakaid 0,22%. Rahvus oli teadmata 4,96%-l elanikest.
Veľké Kapušany

Veľké Kapušany (ungari keeles "Nagykapos") on linn Slovakkias Košice maakonnas Michalovce ringkonnas.
Geograafiline asend.
Veľké Kapušany asub Ukraina piirist 6 km ja Ungari piirist 13 km kaugusel, Michalovcest 26 km lõunakagus ja Košicest 63 km idakagus.
Ajalugu.
Linna on esmamainitud 1214. aastal (teistel andmetel 1211. aastal).
Rahvastik.
Slovakkia 2021. aasta rahvaloenduse andmetel oli Veľké Kapušany elanikest ungarlasi 52,98%, slovakke 32,9%, mustlasi 4,39%, ukrainlasi 0,7%, tšehhe 0,28%. Rahvus oli teadmata 8,49%-l elanikest.
Bregalnica

Bregalnica (makedoonia keeles "Брегалница") on jõgi Põhja-Makedoonias, Vardari vasakpoolne lisajõgi.
Jõe pikkus on 211,5 km ning ta on Vardari järel pikkuselt teine jõgi Põhja-Makedoonias.
Tvrdošín

Tvrdošín (saksa keeles "Turdoschin", "Thurdossin", ungari keeles "Turdossin", poola keeles "Twardoszyn") on linn Slovakkias Žilina maakonnas Žilina ringkonnas.
Geograafiline asend.
Tvrdošín asub Orava jõe ääres, Poola piirist 10 km kaugusel, Žilinast ligikaudu 60 km idas.
Ajalugu.
Asulat on esmamainitud 1111. aastal. Vaba kuningalinna õigused sai Tvrdošín 1369. aastal.
Rahvastik.
Slovakkia 2021. aasta rahvaloenduse andmetel oli Tvrdošíni elanikest slovakke 96,03%, tšehhe 0,44% ja poolakaid 0,26%. Rahvus oli teadmata 2,94%-l elanikest.
Stropkov

Stropkov (russiini keeles Стропков, ungari keeles "Sztropkó") on linn Slovakkias Prešovi maakonnas, Stropkovi ringkonna halduskeskus.
Geograafiline asend.
Stropkov asub Madal-Beskiidide nõlvadel, Poola piirist 19 km kaugusel, Prešovist ligikaudu 37 km kirdes.
Ajalugu.
Stropkovit on ürikutes esmamainitud 1404. aastal.
Rahvastik.
Slovakkia 2021. aasta rahvaloenduse andmetel oli Stropkovi elanikest slovakke 84,84%, mustlasi 2,68%, russiine 2,21%, ukrainlasi 0,36% ja tšehhe 0,2%. Rahvus oli teadmata 9,11%-l elanikest.
Aelia Pulcheria

Aelia Pulcheria (kreeka keeles Πουλχερία; sündinud 19. jaanuaril 398/399, surnud juulis 453) oli Ida-Rooma keisrinna, kes nõustas oma venna keiser Theodosius II valitsemist tema nooruses ja hiljem oli keiser Marcianuse abikaasa alates 450. aastast kuni oma surmani 453. aastal.
Pulcheria oli Ida-Rooma keisri Arcadiuse ja keisrinna Aelia Eudoxia teine laps ja ellujäänud lastest vanim. 414. aastal sai 15-aastane Pulcheria oma noorema venna Theodosius II eestkostjaks ja sai augusta tiitli. Oma usulise pühendumise tõttu ja tegutsemise tõttu oma kaasaja kirikuelus oli Pulcherial oma venna valitsusajal märkimisväärne mõju ja poliitiline võim. Kui Theodosius II 26. juulil 450 suri, abiellus Pulcheria sama aasta novembris Marcianusega, pidades samal ajal oma antud neitsilikkusetõotust.
Pulcheria osales Efesose kirikukogul ja juhatas Chalkedoni kirikukogu, kus kirik määras kristoloogilised tõekspidamised. Seetõttu peavad nii õigeusu kui ka katoliku kirik teda pühakuks. Rooma martüroloogiumi ja Kreeka menaioni järgi on tema tähtpäev 10. septembril; teised idakirikud tähistavad seda 7. augustil.
Parndorf

Parndorf on vald ("Gemeinde") Austria Burgenlandi liidumaal Neusiedl am See ringkonnas. Selle algne nimi "Perun" tuleneb slaavi jumaluse Peruni nimest.
Eesti Arheoloogide Liit

Eesti Arheoloogide Liit (EArL) on erialaliit, mis loodi 3. juunil 2022. Liit ühendab arheolooge, arheoloogia üliõpilasi ja arheoloogiaga seotud erialade esindajaid. 2024. aasta oktoobri seisuga oli Eesti Arheoloogide Liidul 77 liiget.
EArL juhatusse kuulub viis liiget: Kristjan Sander, Heiki Valk, Arvi Haak, Monika Reppo ja juhatuse esimees Ulla Kadakas.
Logo.
EArL logo autor on Jaana Ratas. Logol on kujutatud näod Lihulast leitud keskaegselt kannult, Pada kalmistu rauaaegselt silmiksõlelt ning Tamula kiviaja asulakoha kujukeselt.
Aasta muistis.
Eesti Arheoloogide Liidu liikmed valivad igal aastal aasta muistise, mis kuulutatakse välja detsembri alguses.
Ukraina Helsingi grupp

Ukraina Helsingi grupp (ukraina keeles: Українська Гельсінська Група) oli 9. novembril 1976 asutatud kui "Ukraina avalik rühmitus Helsingi inimõiguste alaste kokkulepete rakendamise edendamiseks" (ukraina keeles: Українська громадська група сприяння виконанню гельсінських угод), et jälgida inimõigusi Ukrainas. Rühm tegutses kuni 1981. aastani, mil kõik liikmed vangistati.
Grupi eesmärk oli jälgida, kuidas Nõukogude valitsus täidab inimõigusi tagavaid Helsingi kokkuleppeid. Grupi liikmed lähtusid grupi õigusliku elujõulisuse tagamisel Helsingi lõppakti VII põhimõtte sättest, mis kehtestas üksikisikute õigused teada oma õigusi ja kohustusi ning tegutseda nende järgi.
Tegevuse ülevaade.
1977. aastal alustas Ukraina Helsingi Grupi välisettevõte tegevust Petro Hrõhorenko, Nadija Svitlõtšna, Leonid Pljuštšõi osalusel. Hiljem hakkasid Svoboda raadios inimõigusteteemalisi raadiosaateid juhtima Nina Strokata Karavanska ja Nadija Svitlõtšna.
Juba esimestest päevadest peale kannatas rühmitus Nõukogude võimu repressioonide all. 1977. aasta veebruaris hakkasid võimud arreteerima Ukraina Helsingi grupi liikmeid ning kahe aasta jooksul mõisteti kõigi asutajaliikmete üle kohut ja mõisteti eksiili või 7–10 aastaks vangi.
1979. aasta lõpus olid kuus rühmituse liiget sunnitud emigreeruma, samal ajal kui teised Ukraina teisitimõtlejad seda teha ei tohtinud. Nõukogude võimud kasutasid karistusmeditsiini: mõningaid Ukraina Helsingi grupi liikmeid (Oksana Meško, Vassõl Stus, Petro Sitško ja tema poeg Vassõl) ähvardati psühhiaatriaosakonda paigutamisega. Grupi poolehoidja Hanna Mõhhailenko pandi psühhiaatriahaiglasse vangistusse 1980. aastal. Halvad tingimused Nõukogude laagrites ja vanglates põhjustasid hiljem UHG liikmete Oleksi Tõhhõi ja Vassõl Stuse surma.
1982. aastal asutati usklike ja kiriku kaitse initsiatiivgrupp, mis luges end osaks Helsingi liikumisest Ukrainas. Selle korraldajad Jossõp Terelja ja Vassõl Kobrõn mõisteti mõlemad 1985. aastal süüdi.
Mõned väljastpoolt Ukrainat pärit poliitvangid (eestlane Mart Niklus ja leedulane Viktoras Petkus) teatasid oma sümboolsest kuulumisest gruppi 1983. aastal.
1983. aastaks oli Ukraina Helsingi Grupis 37 liiget, kellest 22 oli vangilaagrites, 5 olid eksiilis, 6 emigreerusid läände, 3 vabastati ja elasid Ukrainas, 1 (Mõhhailo Melnõk) sooritas enesetapu.
7. juulil 1988 asutasid rühmituse liikmed ja registreerisid ametlikult Ukraina Helsingi Ühenduse, mis 1990. aastal muutis end Ukraina Vabariiklikuks parteiks. 2004. aastal loodi avalike inimõigusorganisatsioonide ühendus Ukraina Helsingi inimõiguste liit.
Liikmed.
Vassõl Ovsijenko hinnangul oli grupis kokku 41 inimest. Neist umbes 27 mõistis Nõukogude võim otse ühingusse kuulumise tõttu vanglasse ja laagrisse. Kokku veetsid nad vanglates, vaimuhaiglates ja paguluses umbes 170 aastat.
UHG välismaal.
1980. aastal sai Nadija Svitlõtšna UHG-s välismaal väljaande "Repressioonide kuulutaja Ukrainas" toimetajaks.
Arreteeritud liikmed.
1982. aastaks oli enamik Ukraina Helsingi grupi liikmeid arreteeritud:
Kiievi Anna

Kiievi Anna või Anna Jaroslavna (ukraina keeles Анна Ярославна; u 1030 – 1075/1079) oli Kiievi-Vene printsess, kellest sai 1051. aastal pärast laulatust frankide kuningas Henri I-ga Prantsuse kuninganna.
Lapsepõlv ja pere.
Anna oli Kiievi suurvürsti ja Novgorodi vürsti Jaroslav Targa ning tema teise naise Rootsi printsessi Ingegerdi teine tütar. Tema täpne sünniaeg ja -koht pole teada, Prantsuse ajaloolane Philippe Delorme on sünniajaks pakkunud 1027. aastat. Vähe on teada ka tema lapsepõlvest ja õdedest-vendadest, kuid ilmselt oli ta pere noorim tütar.
Abielu Henri I-ga.
1049. aastal lähetas Prantsuse kuningas Henri I Kiievisse saadikud, et Jaroslavilt tema tütre kätt paluda. 12. sajandi alguses kirjutatud "Chronicon Sancti Petri Vivi Senonensis" kroonikas on teade, et saatkond tõi lisaks Annale Kiievist kaasa ka teadmata kingitusi. Anna lahkus Kiievist 1050. aasta suvel või sügisel ja reisis sealt Reimsi.
Paar abiellus 19. mail 1050 nelipühade ajal. Anna krooniti kohe pärast abiellumist Reimsi katedraalis, tehes temast esimese seal kroonitud Prantsuse kuninganna. Paar oli koos üheksa aastat ning neil oli kolm poega: Philippe, Robert (suri lapsena) ja Hugo. Anna puhul on märgitud, et ta oli esimene, kes võttis Lääne-Euroopa aadlisuguvõsades kasutusele kreekapärase nime Philippos; on arvatud, et ta oli sellega tuttav oma õigeuskliku tausta tõttu. Philippe Delorme on arvanud, et paaril võis olla ka tütar Emma (sünniaeg v-o 1055), kuid temast pole kindlaid andmeid.
Regendina.
Pärast abikaasa surma 4. augustil 1060 oli Anna regendiks nende pojale, kuningaks saanud Philippe I-le.
1061. aasta paiku abiellus ta Valois' krahvi Raoul IV-ga. Abielu osutus poleemiliseks, sest Raoul oli ühtlasi Anna eelmise abikaasa Henri nõbu ning juriidiliselt jätkuvalt abielus oma eelmise naisega, mistõttu hakati Raouli süüdistama kaksikabielus ja heideti kirikust välja. 1074. aastal jäi Anna uuesti leseks.
Anna asutas 1065. aastal Senlis asuva Saint-Vincent kloostri.
Otseselt pole teada tema surmaaeg. Pakutud on vahemikku 1075–1079.
Lattik

Lattik on eesti perekonnanimi.
Statistika.
2023. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Lattik 124 inimesel: 61 mehel ja 63 naisel. Perekonnanimede levikult oli Lattik meeste puhul 1613. kohal ja naiste puhul 1747. kohal. Kõige levinum oli perekonnanimi Lattik vanuserühmas 50–54, kus neid on 10 000 elaniku kohta 1,33. Nimi oli kõige sagedasem Põlva maakonnas, kus sellist nime kandis maakonna 10 000 elaniku kohta 5,74 inimest.
19. sajandi algul pandi pärisorjusest vabastamise käigus talupoegadele Võrumaal Põlva kihelkonnas, Järvamaal Järva-Jaani kihelkonnas, Tartumaal Sangaste kihelkonnas ja Virumaal Viru-Jaagupi kihelkonnas viiel korral nimi Lattick (normaliseeritult Lattik).
1937. aastal loobuti Eestis nimest Lattik ühel korral ning uueks nimeks võeti Latik.
American Institute of Aeronautics and Astronautics

American Institute of Aeronautics and Astronautics (inglise keelest 'Ameerika aeronautika ja astronautika instituut'; lühend AIAA) on kutseühing aerokosmose insenerinduse valdkonnas. Esindab Ameerika Ühendriike Rahvusvahelises Astronautika Föderatsioonis.
AIAA asutati 1963.aastal kahe varem tegutsenud organisatsiooni liitmise tulemusena:
Liikmeid (mitte ainult USA-st) on üle 30 000 (2015).
AIAA auliikmed.
Alates 1933. aastast valitakse auliikmeid. Esimesena sai auliikmeks jaanuaris 1933 Orville Wright. 2023. aasta veebruari seisuga on auliikme nimetuse pälvinud kokku 238 inimest.
AIAA auhinnad.
AIAA annab välja mitu auhinda, sealhulgas:
Andres Mänd

Andres Mänd (sündinud 19. veebruaril 1965) on eesti animaator ja õppejõud.
Haridus.
Ta on lõpetanud 1983. aastal Tallinna 43. Keskkooli, kus õppis spordikallakuga klassis. Õpilasena osales Nõukogude Liidu meistrivõistlustel ja sai hõbemedali palliviskes.
1985. aastal õppis Moskvas kahekuulisel animatsioonikursusel. Hiljem on ta õppinud töö kõrvalt Tallinna Pedagoogilises Instituudis kaugõppes näitejuhtimist. 1992. aastal läbis kunstimajanduses pooleaastase kaugõppekursuse Soomes.
Töö.
1983. aastast töötas Mänd Nukufilmis kaameraassistendina ja aastast 1985 animaatorina, nüüd on Nukufilmis osanik. 
Alates 1996. aastast töötas pedagoogina Volda University College`is (Norra). 2001. aastal asutas samas õppeasutuses Norra esimese bakalaureuse programmi animaatoritele. 
Aastatel 2017 ja 2018 väisas ta Eestit ning oli Nukufilmi produtsent ja tegevjuht. 
On korraldanud animatsioonikursuseid Norras, Eestis, Soomes, Taanis, Tadžikistanis, Wales`is ja Tšehhis. 
Ta on kuulunud erinevate anima- ja lühifilmide züriisse nii Eestis, Norras, Kuubal, Itaalias kui ka Trinidadis ja Tobagos. 
Projekte.
Motopsycho "Manmower" muusikavideo.
Andres Mänd tegi 1996. aastal koos juhendatavate üliõpilastega ansambli animeeritud muusikavideo, mis valiti selle aasta Norra parimaks muusikavideoks.
Raindog Studios.
Aitas Norra filmiüliõpilastel asutada animatsioonistuudio Raindog Studios.
Ľudovít Ódor

Ľudovít Ódor (ungari keeles Lajos Ódor; sündinud 2. juulil 1976 Komárnos) on ungari päritolu Slovakkia poliitik, majandusteadlane ja ülikoolipedagoog, alates 15. maist 2023 kuni 25. oktoobrini 2023 Slovakkia peaminister. Ódor on varem olnud Slovakkia Vabariigi peaministri ja rahandusministri nõunik, samuti Slovakkia keskpanga asepresident.
Ta lõpetas aastal 1999 Bratislavas Comeniuse ülikooli matemaatika-füüsikateaduskonna magistrikraadiga matemaatika ja juhtimise alal.
Pärast õpingute lõpetamist asus ta 1999. aasta aprillis tööle Tšehhoslovakkia Kaubanduspanka (Československá obchodní banka) finantsturu analüütikuna, kus töötas kaks aastat. Seejärel sai temast Slovakkia reitinguagentuuri majandusteadlane ja peaaegu kahe aasta pärast liitus ta riigiametiga Slovakkia rahandusministeeriumi peaökonomisti ja finantspoliitika instituudi direktorina.
2006. aasta jaanuaris sai temast Slovakkia keskpanga (Národní banka Slovenska) pangandusnõukogu liige ja teadusuuringute tegevdirektor. Septembrist 2010 kuni aprillini 2012 oli ta peaminister Iveta Radičová ja rahandusminister Ivan Mikloši nõunik.
Septembris 2015 sai temast Euroopa Liidu sõltumatute eelarvenõukogude assotsiatsiooni aseesimees ja ta oli sellel ametikohal kuni oktoobrini 2017. Pärast seda oli ta aasta ja kuu Slovakkia Hoiupanga nõukogu liige, ja kuni 2018. aasta veebruarini eelarvenõukogu liige.
Ta on finantspoliitika instituudi, eelarvevastutuse nõukogu ja raha eest hoolitsemise üksuse kaasasutaja. Oma tegevusega aitas ta kaasa ühtse maksu kehtestamisele, riigi rahanduse juhtimise reformile, euro kasutuselevõtu strateegiatele, võlapiduri seadusele ning pensionisüsteemi esimese ja teise samba reformimisele.
Alates 2016. aasta jaanuarist on ta Kesk-Euroopa Ülikooli külalisprofessor. Ta on mitmete raamatute autor.
7. mail 2023, pärast peaminister Eduard Hegeri tagasiastumist, teatati, et president Zuzana Čaputová nimetab ta ajutise valitsuse juhiks.
Pärtel (perekonnanimi)

Pärtel on eesti perekonnanimi. 
2019. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Pärtel 466 inimesel (215 mehel ja 251 naisel). Perekonnanimede levikult on Pärtel meeste puhul 259. ja naiste puhul 237. kohal. Levinuim on see Hiiu maakonnas, kus seda on 10 000 elaniku kohta 9,22.
Kõige levinum on perekonnanimi Pärtel vanuserühmas 50–54, kus neid on 10 000 elaniku kohta 4,47.
Sander Joon

Sander Joon (sündinud 1990 Tallinnas) on Eesti animaator ja režissöör.
Elulugu.
Sander Joon spetsialiseerub absurdile loojutustamises ja on olnud režissöör neljale auhinna võitnud lühifilmile, sealhulgas "Sierra", mis oli ka Eesti esimene Oscari shortlist’is olev lühifilm. Tema debüütfilm "Velodrool" (2015) tegi juba suuri samme ja tekitas publikus elevust Kanada, Austraalia ja Prantsusmaa filmifestivalidel. Sellele järgnes "Moulinet" (2017) ja "Sounds Good" üks aasta hiljem.
Lisaks oli Sander Joon 2D kunstnik mitmete auhindadega pärjatud filmile "Vanamehe multikas" (2019). Aastast 2020 on Sander Joon olnud oma eelmises koolis, Eesti Kunstiakadeemias, traditsioonilise joonisfilmi lektor.
Ando Roose

 
Ando Roose (2011. aastani Ando Tammik; sündinud 26. detsembril 1965 Tallinnas) on eesti animaator. 
Ta on lõpetanud 1984. aastal Tallinna 2. Keskkooli ja 2007. aastal San Franciscos "magna cum laude".
Töö.
Ando Roose töötas aastatel 1987–1989 animaatorina Tallinnfilmis, seejärel 1990. aastani Stuudio B-s ja 1990–2003 Taanis A-Filmi stuudios. Oli üks animastuudio A Film Eesti asutajatest 1994. aastal ning selle juhatuse liige kuni 2002. aastani. Seejärel töötas ta USA-s ettevõttes Fathom Studios (2003–2005), (2005–2006), (2006–2013). 2014. aastast on ta töötanud animatsioonidisainerina Hispaanias.
Isiklikku.
Tema abikaasa on dirigent Kaisa Roose.
Minnes oma teed

"Minnes oma teed" ("Going My Way") on 1944. aasta Ameerika Ühendriikide muusikalfilm ja draamakomöödia, mille lavastas ja produtseeris Leo McCarey. 
Film põhineb McCarey kirjutatud lool, millest lõid stsenaariumi Frank Butler ja Frank Cavett. Kandvaid osi mängivad Bing Crosby, Barry Fitzgerald, Frank McHugh, James Brown, Jean Heather, Gene Lockhart, Porter Hall, Fortunio Bonanova ja Risë Stevens. Film räägib noorest preestrist, kes võtab üle koguduse vanalt veteranilt. Crosby laulab viis lugu ja metsosopran Stevens ning Robert Mitchelli poistekoor ülejäänud. 1945. aasta "The Bells of St. Mary's" on selle filmi järg.
Tegemist on 1944. aastal enim piletitulu teeninud filmiga. Teos oli nomineeritud kümnele Oscarile, millest pälvis seitse, sealhulgas parima filmi Oscari. McCarey võitis parima lavastaja, Crosby parima meespeaosatäitja ja Fitzgerald parima meeskõrvalosatäitja Oscari. Crosby ja McCarey kinkisid pärast teist maailmasõda filmi koopia paavst Pius XII-le Vatikanis. 2004. aastal tunnistati film kultuuriliselt oluliseks ning võeti USA Kongressi raamatukogu Riiklikku Filmiregistrisse.
Hispaania Teine Vabariik

Hispaania Teine Vabariik (hispaania "República Española") kirjeldab perioodi Hispaania ajaloos aastatel 1931–1939, mile Hispaania oli vabariik. Vabariik kuulutati välja 14. aprillil 1931 ja see kestis kuni Hispaania kodusõja lõpuni, kuni vabariigi alistanud Franco 1. aprillil 1939 oma diktatuuri kehtestas. 
Ajalugu.
12. aprilli 1931 toimusid Hispaania kuningriigis kohalikud valimised. Valimistel saavutasid riigi suuremates linnades ja provintsikeskustes vaieldamatu võidu vabariiklaste sotsialistlikud kandidaadid. Peale valimisi loobus kuningas Alfonso XIII troonist ja Hispaanias kuulutati 14. aprillil 1931 välja Teine Vabariik.
Vabariigi ajal suurenes poliitiline ja sotsiaalne rahutus, mida iseloomustas vasak- ja parempoolse poliitika esindajate äärmuslikuks muutumine. Mõõdukust pooldavaid liidreid boikoteeriti ning iga partei üritas Hispaaniat enda standardite järgi muuta. Esimeste aastate jooksul oli võimul vabariiklaste ja sotsialistide koalitsioon, 1933. aasta valimistel võitsid parempoolsed parteid ja 1936. aastal vasakpoolsed. Alates aastast 1936 levis vägivallalaine, millega kaasnes kirikute põletamine, José Sanjurjo algatatud monarhia taastamise pooldajate ülestõus, 1934. aasta revolutsioon ning arvukad poliitiliste liidrite atentaadid. 
Teisest küljest on II Vabariigi aeg Hispaania ajaloos periood, mille ajal viidi täide reforme, et riiki moderniseerida (demokraatlik põhiseadus, põllumajandusreform, sõjaväe ümberstruktureerimine, esimesed erinevate piirkondade autonoomsust puudutavad määrused jm) ja laiendati kodanike õigusi, näiteks anti ka naistele valimisõigus. 
Riigipööre ja Teise Vabariigi lõpp.
17.–18. juulil 1936 algatasid Hispaania Aafrika kolooniate garnisonid vabariigi vastu ülestõusu, mis õnnestus vaid osaliselt. Sellega algas Hispaania kodusõda (1936-1939) mille ajal jagunes Hispaania kaheks tsooniks: üks, milles oli teoreetiliselt võimul vabariiklik valitsus, ning teine, mida kontrollisid ülestõusnud. Kodusõda lõppes Madridi vallutamisega mässuliste monarhistide poolt 1. aprillil 1939, mille tulemusena kindral Francisco Francost sai Hispaania riigipea. Sellise tulemuseni viis suuresti Hitleri Saksamaa ja Mussolini Itaalia sõjaline toetus, mis oli palju kindlam, kui Nõukogude Liidu ja Mehhiko poolt vabariiklastele osutatud abi; samuti aitasid kaasa vabariigi pooldajate erinevate fraktsioonide omavahelised vastuolud. Hispaanias taastati 26. juulil 1947 vormiliselt kuningriik.
Reed Aeronautics Award

Reed Aeronautics Award on American Institute of Aeronautics and Astronauticsi kõrgeim auhind aerokosmoseteaduse ja aerokosmose insenerinduse alal.
Auhind on nimetatud lennundusinsener Sylvanus Albert Reedi järgi. 
Auhinda, mida jagatakse igal aastal, antakse välja alates 1934. aastast.
Fatjanovo kultuur

Fatjanovo kultuur (vene keeles Фатьяновская культура, ka Fatjanovo–Balanovo kultuur) on hilisneoliitikumi ja eneoliitikumi arheoloogiline kultuur, mis sai nime 1875. aastal Venemaal Jaroslavli kubermangus Fatjanovo küla lähedal avastatud kalmistu järgi. Kultuuri leviala hõlmas Volga ja Oka jõe vesikondi. Fatjanovo kultuuris eristatakse kolme kultuurirühma: Moskva-Kljazma, Volga keskosa ja Volga ülempiirkonda.
Fatjanovo kultuur arenes välja Kesk-Dnepri kultuuri kirdeosas umbes 2900 aastat eKr tõenäoliselt Kesk-Euroopa aladelt pärit nöörkeraamika kultuuri inimeste massimigratsiooni tulemusena. Laienedes ida suunas Volossovo kultuuri alade arvelt, võtsid Fatjanovo inimesed Lääne-Uuralites kasutusele vasekaevandused. Fatjanovo-Balanovo kultuur hääbus umbes 2050. aastaks eKr. Levinud on arvamus, et fatjanovlased olid indoiraani-eelsete indoeuroopa keelte kõnelejad.
Leviala.
Fatjanovo kultuuriareaal ulatus läänes Pihkva järveni ja idas Kesk-Volgani, hõlmates suure osa neoliitilise Volossovo kultuuri levikualast. Fatjanovo kultuur erines Volossovo kultuurist elulaadi, matmiskommete ja keraamika poolest.
Geneetika.
Fatjanovo kultuuri inimeste geneetiline kujunemine toimus ligikaudu 300–500 aastat enne oma lõplikele asualadele jõudmist tõenäoliselt tänapäevase Ukraina alal. Fatjanovlaste geenides leidub nii aukhaudade (Jamnaja) kultuuri rahvaste kui varajaste põlluharijate geenipärandit. Fatjanovo kultuuri rahvaste geneetiline pilt erineb selgelt Läänemere ääres elanud nöörkeraamika kultuuri inimeste geenipildist.
MIM-104 Patriot

MIM-104 Patriot on Ameerika Ühendriikide maaväe peamine maa-õhk tüüpi raketisüsteem (SAM) ja peamine ballistiliste rakettide tõrjerakett. Patrioti kasutavad ka mitmed USA liitlased. Patriot-süsteem asendas nii Nike-Ajaxi kui ka HAWKi raketisüsteemi.
Raketi nimi viitab nii patrioodile kui ka lühendile sõnade "Phased Array Tracking Radar to Intercept Of Target" esitähtedest.
Giovanni Reyna

Giovanni Alejandro Reyna (sündinud 13. novembril 2002 Sunderlandis) on Inglismaal sündinud USA jalgpallur, kes mängib ründava poolkaitsja või äärepoolkaitsjana Saksamaa kõrgliigaklubis Dortmundi Borussia ja USA jalgpallikoondises.
Aastatel 2015–2019 kuulus ta New York City FC noortesüsteemi. Seejärel liitus ta Dortmundi Borussiaga. Klubi põhimeeskonnas debüteeris ta Saksamaa kõrgliigas 18. jaanuaril 2020 mängus FC Augsburgi vastu. Esimese värava lõi ta sama aasta 4. veebruaril Saksamaa karikavõistluste mängus Bremeni Werderi vastu. Sellega sai Reyna kõige nooremaks väravalööjaks Saksamaa karikavõistluste ajaloos. Esimese värava Saksamaa kõrgliigas lõi ta 19. septembril 2020 mängus Mönchengladbachi Borussia vastu. 2021. aastal võitis Reyna Borussiaga Saksamaa karikavõistlused.
USA jalgpallikoondises debüteeris Reyna 12. novembril 2020 mängus Walesi vastu. Koondisekarjääri esimese värava lõi ta neli päeva hiljem sõprusmängus Panama vastu. Ta kuulus USA koondisse 2022. aasta maailmameistrivõistlustel.
Tema vanemad Claudio ja Danielle Reyna on endised USA jalgpalli koondislased. Perekond kolis USA-sse, kui Giovanni oli viieaastane.
Podersdorf am See

Podersdorf am See on turulinn "(Marktgemeinde)" Austria Burgenlandi liidumaal Neusiedl am See ringkonnas, Neusiedli järve kaldal.
Linn on rikkalike suplusvõimalustega kohalik turismikeskus. Algselt Heiligenkreuzi kloostrile kuulunud väikese talupoegade eluaseme majandus põhineb nüüd turismil ja kvaliteetveinide valmistamisel.
Podersdorf asub Neusiedli järve idakaldal, 121 m kõrgusel üle merepinna. See on ainuke küla, kus järvele pääsemist ei takista muda ega pilliroo kasv. Neusiedl am See ja Ungari vaheline piirkond on tuntud kui Seewinkel ja on Kisalföldi osa. See tasane ja enamasti puudeta pusta koos paljude väikeste järvede ja tiikidega näitab ainulaadset taimestikku ja loomastikku. Linn on osa Neusiedler See-Seewinkeli rahvuspargist. 2001. aastast kuulub kultuurmaastik UNESCO maailmapärandi nimistusse.
Ajalugu.
Kiviaja ja pronksiaja avastused näitavad, et Podersdorfi ümbrus on olnud asustatud väga pikka aega. 9. aastal loodi 'Pannonia' provints. Varasemate elanike poolt tammemetsade raadamine tõi kaasa tänapäeval valitseva sünge pusta maastiku. Podersdorf puutus regulaarselt kokku rüüstavate hobuseinimestega nagu hunnid, madjarid või avaarid. 13. sajandil võttis krahv Poth üle Podersdorfi ja Potzneusiedli, mis seletab nimemuutust Altdorfist Podersdorfiks. 1217. aasta annetusdokumendis, mis annab tunnistust kuningas Andras II juhitud annetamisest tsistertslaste ordule, on küla esimest korda dokumentidega tõendatud.
Kuni 1919/1920. aastani kandis Podersdorf nime 'Patfal' ja oli Ungari osa. Pärast Esimest maailmasõda nimetati Burgenlandi 1919. aasta Saint-Germaini ja Trianoni rahulepingutes "Deutsch-Westungarn" (Saksa-Lääne-Ungari) ja anti 1919. aastal Austriale. Alates 1921. aastast on linn osa Burgenlandi liidumaast.
Turism.
Podersdorf on Seewinkeli suurim ja populaarseim turismilinn. Küla soosivad ornitoloogid, veespordihuvilised ja loodusesõbrad. Kaitsealune pannoonia maastik ja lugematu arv kohalikke Heurigere on jalgratturite ja matkajate sihtkohad.
Erki Urva

Erki Urva (sündinud 16. juulil 1960) on eesti lennundusekspert, kes on valdavalt tegutsenud turismi valdkonnas.
Töökäik.
Erki Urva kuulus pikka aega Eesti Turismifirmade Liidu volikokku ja juhatusse, oli aastatel 1994–1998 ETFL president. 1991–1996 töötas Estonian Holidays turismifirma tegevjuhina, 1996–1997 turismifirma AS WRIS tegevdirektorina. Aastani 2000 oli Urva Optiva Pangas (liitumiseelselt Eesti Forekspangas) jae- ja personaalpanganduse juht, ülejäänud karjäär iseseisvas Eestis möödunud turismis. Aastatel 2002–2005 juhtis Urva Nordica eelkäijat Estonian Airi, 2012–2015 oli ta sama ettevõtte nõukogu liige. 2019–2022 juhtis ta Eesti lennufirmat Nordica.
Harrastused.
Skål Internationali Tallinna klubi liige.
Livermore

Livermore on linn USA-s California osariigis Alameda maakonnas. See asub San Francisco Bay Area idapiiril Livermore'i orus.
Elanike arv on 2020. aasta rahvaloenduse järgi 87 955. Aastal 2010 oli elanikke 80 968.
Livermore'i asutas 1869. aastal William Mendenhall, kes nimetas selle oma sõbra ja rantšopidaja Robert Livermore, kes oli asunud sellesse piirkonda elama juba 1840. aastatel. Linna kasvule aitas kaasa seda läbinud raudteeliin. Livermore sai linnaõigused 1. aprillil 1876.
Livermore'is asub 1952. aastal asutatud teaduslabor Lawrence'i Livermore'i Riiklik Labor, mis on üks kahest USA laborist, mis tegeleb tuumarelvaalaste uuringutega (teine on Los Alamose Riiklik Labor). Livermore'i Riikliku Labori ja linna järgi sai nime keemiline element livermoorium. Samuti asuvad Livermore'is Sandia Riiklikud Laborid, mille peakorter asub New Mexico osariigis Albuquerque'is.
Livermore'i tuletõrjedepoos on üks hõõglamp põlenud alates 1901. aastast peaaegu katkematult. See hõõglamp on tuntud nime all "Centennial Light" ja see kuulub ka Guinnessi rekordite raamatusse.
Livermore'is asub Stocktoni ja San Jose vahel kulgeva reisirongiliini Altamont Corridor Expressi peatus. Läbi linna põhjaosa kulgeb kiirtee Interstate 580.
Livermore'il on kolm sõpruslinna: Quetzeltenango Guatemalas (alates 1965. aastast), Yotsukaidō Jaapanis (alates 1977. aastast) ja Snežinsk Venemaal (alates 1998. aastast).
Vovan Kaštan

Vovan Kastan (kirillitsas "Вован Каштан", kodanikunimega Vladimir Kaštan; sündinud 1992. aastal Narvas) on Eesti grafitikunstnik, kes sai 2023. aastal tuntuks oma Venemaa-Ukraina sõja teemaliste provokatiivsete grafitidega Narvas.
Karim Adeyemi

Karim-David Adeyemi (sündinud 18. jaanuaril 2002 Münchenis) on Saksamaa jalgpallur, kes mängib ründajana Saksamaa kõrgliigaklubis Dortmundi Borussia ja Saksamaa jalgpallikoondises.
Aastatel 2010–2012 kuulus ta Müncheni Bayerni ja 2012–2018 SpVgg Unterhachingi noortesüsteemi. Seejärel liitus ta Salzburgi Red Bulliga. Salzburgi põhimeeskonnas debüteeris Adeyemi hooajal 2019/20. Esimese värava lõi ta Austria kõrgliigas 1. juulil 2020 mängus Grazi Sturmi vastu. Alates järgmisest hooajast kuulus Adeyemi Salzburgi põhikoosseisu. 1. detsembril 2020 lõi ta UEFA Meistrite Liiga alagrupimängus värava Moskva Lokomotivi vastu. Hooajal 2021/22 oli Adeyemi Giacomo Vrioni kõrval Austria kõrgliiga suurim väravakütt (19 väravat). Meistrite Liiga hooaja 2021/22 alagrupiturniiril lõi Adeyemi kolm väravat.
2022. aasta mais sõlmis ta viieaastase lepingu Dortmundi Borussiaga. Esimese värava Saksamaa kõrgliigas lõi Adeyemi 23. jaanuaril 2023 mängus Leverkuseni Bayeri vastu.
2021. aastal tuli Adeyemi Saksamaa kuni 21-aastaste koondisega Euroopa omavanuste meistriks. Saksamaa jalgpallikoondises debüteeris Adeyemi 5. septembril 2021 MM-i valikmängus Armeenia vastu ja lõi selles Saksamaa 6:0 võiduga lõppenud mängus Saksamaa kuuenda värava. Adeyemi kuulus Saksamaa koondisse 2022. aasta maailmameistrivõistlustel, kuid üheski mängus ta väljakule ei pääsenud.
Tema ema on rumeenlanna ja isa Nigeeria päritolu.
2023. aasta jäähoki maailmameistrivõistluste koosseisud

Siin on toodud 2023. aasta jäähoki maailmameistrivõistlustel osalenud koondiste koosseisud.
A-alagrupp.
Austria.
Peatreener: Roger Bader
Prantsusmaa.
Peatreener: Philippe Bozon
Rootsi.
Peatreener: Sam Hallam
Saksamaa.
Peatreener: Harold Kreis
Soome.
Peatreener: Jukka Jalonen
Taani.
Peatreener: Heinz Ehlers
Ungari.
Peatreener: Kevin Constantine
USA.
Peatreener: David Quinn
B-alagrupp.
Kanada.
Peatreener: André Tourigny
Kasahstan.
Peatreener: Galym Mambetaliyev
Läti.
Peatreener: Harijs Vītoliņš
Norra.
Peatreener: Tobias Johansson
Slovakkia.
Peatreener: Craig Ramsay
Sloveenia.
Peatreener: Matjaž Kopitar
Šveits.
Peatreener: Patrick Fischer
Tšehhi.
Peatreener: Kari Jalonen
Kruusavälja tänav

Kruusavälja tänav on tänav Tartus Raadi-Kruusamäe linnaosas, Raadi kalmistu taga.
Tänav algab Kruusamäe tänavalt, ristub Liivakuru tänavaga (vasakult), läheb kahelt poolt ümber väkse pargi, teeb pöörde ning lõpeb Liivamäe tänaval.
Liivakuru tänav

Liivakuru tänav on tänav Tartus Raadi-Kruusamäe linnaosas.
Tänav ühendab Kruusakuru tänavat Kruusavälja tänavaga. Tänaval on kaks täisnurkset pööret.
Vagabond

Vagabond on võitluskunstide manga, mille on illustreerinud ning kirjutanud Takehiko Inoue. See räägib loo fiktsionaalse Miyamoto Musashi ja tema legendaarse rivaali Kojirō Sasaki eludest. Musashi Miyamoto on Eiji Yoshikawa novelli "Musashi" põhjal kirjutatud.
Kokkuvõte.
Lugu algab pärast Sekigahara lahingut aastal 1600. Takezō Shinmen ja Matahachi Hon’iden on haavatud ning nad päästetakse Okō ja Akemi poolt. Matahachi lahkub koos kahe tüdrukuga ja Takezō läheb tagasi Miyamotosse. Takezō räägib Matahachi emale, et ta jäi ellu kuid ei tule tagasi. Takezō püütakse kinni varasemate kuritegude tõttu, kuid ta põgeneb ning munk Takuan Sōhō päästab ta. Takuan viib ta külast eemale ja annab talle uue nime - Musashi Miyamoto, peale mida ta lahkub muutunud mehena.
Mõni aasta hiljem, Musashi Miyamoto rändab Kyotosse, et võidelda Yoshioka klanniga. Musashi tahab saada tiitli “Invincible Under the Heavens.” Enne kui Musashi kaotada saaks, dojo süttib ning nende võitlus peatub ja kõik põgenevad. 
Musashi läheb Hozoin templisse ja võitleb nende liidriga kuid põgeneb. Hozoin klanni endine liider treenib Musashit, et ta saaks praegusele liidrile õppetunni anda, sest ta ei karda surma. Kui nad uuesti võitlevad võidab Musashi ning nad lubavad üksteisele, et võitlevad uuesti sõpradena.
Nüüd otsib ta Yagyu klanni, et ka nendega võidelda. Ta üritab nende liidrit rünnata kuid ta lööb Musashit ja ta variseb kokku. Ta õpetab Musashile, et “Invincible Under the Heavens” on ainult sõna, ei midagi muud. 
Umbes 17 aastat enne loo algust sünnib Kojirō Sasaki. Kojiro on kurt, mis teeb elu võitlejana väga raskeks. Teda treenib võitlema tema kasuisa. Kui Kojiro on veel väike peavad nad koos oma koduküla kaitsma. Hiljem tuleb tema kasuisa endine õpilane, Itto Ittōsai Kojirot treenima ja ta peab üksi mõrtsukate vastu võitlema.
Musashi võitleb Yoshioka klanni liidriga, võidab ja seetõttu ründavad ülejäänud 70 Yoshioka meest teda korraga. Ta võidab ja lahkub haavatuna. Musashi arreteeritakse kuid ta põgeneb. Ringi rännates kohtuvad Ittōsai ja Musashi. Musashi leiab metsast surnud vanematega poisi ning nad hakkavad koos talu pidama. Paljud külanikud surevad nälga. Musashi päästab paljud külanikud sest küsib kohalikult isandalt abi, kuid ta peab selle eest minema Kokurasse. 
Vastuvõtt.
Vagabondi on müüdud üle 80 miljoni eksemplari ja tõlgitud 12 keelde, millega see on üks enim müüdud mangasid. 2015. aasta aprilli seisuga on ilmunud 37 raamatut. Manga on pausil autori tervise ning inspiratsiooni puudumise tõttu. Vagabond võitis 2000. aasta Kodansha Manga auhinna ja 2002 Tezuka Osamu Kultuuriauhinna.
Rifniku mägi

Rifniku mägi on arheoloogilise vabaõhumuuseumiga küngas Ida-Sloveenias. Arheoloogiapark koosneb hilispronksiajast pärit Hallstatti maja rekonstruktsioonist. Selle põhja- ja idanõlvadelt leiti ka varajase rauaaja kalmemägesid. 
Hilis-Rooma ajastul ehitati Voglajna jõe jumaluse Aqvoni auks tempel, mille vundamentidele ehitati hiljem varakristlik kirik ning mäe lääneservas teine kirik, kus praktiseeriti arianismi.
Arheoloogiline park.
Püsiekspositsioon põhineb enam kui saja aasta pikkusel arheoloogilisel uurimistööl ja on jagatud kaheks osaks. Esimene osa käsitleb väljakaevamiste algust ning pronksi- ja rauaaja materiaalset kultuuri alates 4. sajandi lõpust e.m.a kuni roomlaste saabumiseni. Teine osa roomlaste tuleku õitsengutest kuni slaavlaste saabumiseni (1.–6. sajandil).
Lõuna-Uural

Lõuna-Uural - lõunaosa, Uurali mäestiku kõige laiem osa, ulatub Ufa jõest (Alam-Ufalei küla lähedal) kuni Uurali jõeni. Läänest ja idast piirdub Lõuna-Uural Ida-Euroopa, Lääne-Siberi tasandiku ning Araali ja Kaspia mere lähedal asuvate steppidega.
Geograafia.
Lõuna-Uurali reljeef on keeruline, arvukate orgude ja paralleelsete seljakutega, mis on suunatud edelasse ja meridionaalselt. Levila hõlmab Ilmenski mägesid, mida peamistest mäeharjadest eraldab Miassi jõgi. Maksimaalne kõrgus on 1640 m (Jamantau mägi) ja laius 250 km. Teised märkimisväärsed tipud asuvad piki Iremeli mäeharja (Bolshoi Iremel ja Mali Iremel), Nurgush'i kõrgeim punkt 1406 m ja Nakas, kõrgeim punkt 667,6 m. Lõuna-Uuralid ulatuvad umbes 550 km kuni Uurali jõe järsu läänekaareni ja lõpevad laiade Mugodžari mägedega. Lõuna-Uurali jalam ulatub kuni 250 km ja keskmine laius jääb 40 km ja 150 km vahele.
Lõuna-Uuralite hulka kuuluvad sellised järved nagu Zjuratkul.
Kaotatud nädalavahetus

"Kaotatud nädalavahetus" ("The Lost Weekend") on 1945. aasta Ameerika Ühendriikide draamafilm, mille lavastas Billy Wilder ja produtseeris Charles Brackett. Film põhineb Charles R. Jackson 1944. aastal ilmunud samanimelisel romaanil, mis räägib loo alkohoolikust kirjanikust. Stsenaariumi kirjutasid Brackett ja Wilder. Peaosi mängivad Ray Milland ja Jane Wyman.
Teos nomineeriti seitsmele Oscari auhinnale, millest pälvis neli, k.a parima filmi Oscari. Wilder võitis parima lavastaja ja Milland parima meespeaosatäitja Oscari. Samuti autasustati filmi peaauhinnaga esimesel Cannes'i filmifestivalil ja Millan võitis parima meesnäitleja autasu. "Kaotatud nädalavahetus", "Parasiit" (2019) ja "Marty" (1956) on ainukesed filmid, mis on võitnud nii Oscari kui ka Cannes'i peaauhinna. 2011. aastal tunnistati film kultuuriliselt oluliseks ning võeti USA Kongressi raamatukogu Riiklikku Filmiregistrisse.
Stanislava Staša Zajović

Stanislava Staša Zajović (sündinud 25. jaanuaril 1953) on rahuaktivist ja feministlik kirjanik. Ta on Serbias Belgradis asuva organisatsiooni "Naised mustas" kaasasutaja ja koordinaator.
Elulugu.
Ta lõpetas hispaania ja itaalia keele Belgradi ülikoolis ning liitus feministliku liikumisega 1980. aastatel Belgradis.
Ta tegeleb paljude feministlike tegevustega alates tänavaaktsioonide korraldamisest kuni tööni pagulaste, naistega jne. Ta algatas mitmeid naiste võrgustikke, nagu "Naiste rahuvõrgustik", "Rahvusvaheline naiste solidaarsuse võrgustik sõja vastu/Rahvusvaheline Naised mustas võrgustik", jne.
Ta korraldas arvukalt hariduslikke tegevusi, mis keskendusid naiste inimõigustele, naiste rahupoliitikale, rahvuste ja kultuuridevahelisele solidaarsusele, naistele ja võimule, naistele ja antimilitarismile. Ta aitas kaasa "Naised mustas" võrgustiku laiendamisele maailmas. Näiteks kirjeldab Carmen Magallón oma raamatus "Mujeres en pie de paz", et Staša visiit Hispaaniasse 1993. aastal, tema ideed ja pühendumus mõjutasid rühmituse "Naised mustas" loomist selles riigis.
Staša Zajović on arvukate esseede, artiklite ja lisade autor kohalikus, piirkondlikus ja rahvusvahelises meedias, ajakirjades ja väljaannetes naiste ja poliitika, reproduktiivõiguste, sõja, natsionalismi ja militarismi, naiste vastupanu sõjale ja antimilitarismi kohta (alates 1992).
2017. aastal kirjutas Staša Zajović alla horvaatide, serblaste, bosnialaste ja montenegrolaste ühise keele deklaratsioonile.
Ta oli osa "Naised mustas" esindusest sõjaohvrite mälestusüritustel Vukovaris (Horvaatias) ja esines Bosnia sõja alguse aastapäeva tähistanud protestiüritusel, rõhutades nende sündmuste, ohvrite ja sõjakuritegude menetlemise nähtavuse puudumist.
Ta on võitnud mitmeid auhindu, nende hulgas: Aastatuhande rahuauhind naistele, "Tutini aukodakondsus", "Granada aukodakondsus" jne. Ta nimetati 2005. aastal Nobeli rahuauhinna kampaania 1000 naise kandidaadiks, samuti nimetati ta 2005. ja 2007. aastal päevalehe Danas poolt aasta ajaleheinimese kandidaadiks
Valdete Idrizi

Valdete Idrizi (sündinud 22. november 1973 Mitrovicës) on platvormi CiviKos tegevdirektor. Ta oli "MTÜ Mitrovicë Kogukonna loomine" tegevdirektor, mille ta asutas ning mis töötab rahu nimel ja loob kogukonda Põhja-Kosovos Mitrovicë piirkonnas. Kuus aastat enne 2008. aastat oli "Mitrovicë Kogukonna loomine" ainus organisatsioon Mitrovicë, mis julgustas etniliste albaanlaste ja serblaste vahelisi leppimist ja suhete taastamist. Idrizi ise on Põhja-Mitrovicëst Kosovost pärit etniline albaanlane, kes kaotas oma kodu 1999. aastal serblaste sissetungi tagajärjel. 2008. aastal olid tema kodus ikka veel serblased. "Mitrovicë Kogukonna loomine" on suutnud korraldada mõnede serblaste naasmise oma kodudesse Kosovos, mille eest Idrizi sai Kosovo-Albaania võitlejatelt tapmisähvardusi.
Idrizi pälvis 2008. aastal rahvusvahelise julgete naiste auhinna ja 2009. aasta rahvusvahelise rahuauhinna Soroptimist.
Ta valiti 2011. aasta detsembris CiviKose platvormi tegevdirektoriks; CiviKos on Kosovo kodanikuühiskonna organisatsioonide algatus, mille eesmärk on luua soodsa keskkonna ametliku kodanikuühiskonna sektori ja valitsuse koostööks.
Laul (perekonnanimi)

Laul on eesti perekonnanimi.
Statistika.
2023. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Laul 202 inimesel: 149 mehel ja 153 naisel. Perekonnanimede levikult oli Laul meeste puhul 465. kohal ja naiste puhul 501. kohal. Kõige levinum oli perekonnanimi Laul vanuserühmas 0–4, kus neid on 10 000 elaniku kohta 3,56. Nimi oli kõige sagedasem Saare maakonnas, kus sellist nime kandis maakonna 10 000 elaniku kohta 8,10 inimest.
19. sajandi algul pandi pärisorjusest vabastamise käigus talupoegadele Võrumaal Kanepi ja Rõuge kihelkonnas, Tartumaal Otepää ja Torma kihelkonnas, Saaremaal Kihelkonna, Järvamaal Türi ning Viljandimaal Helme kihelkondades kaheksal korral nimeks Laul.
Nimede eestistamisel võeti Laul 1937.–1940. aastal uueks perekonnanimeks isikute poolt, kelle perekonnanimi oli varem Johanson, Kärner, Kerner, Riks, Siberk ja Valtsov.