Soomusrongide divisjon

Soomusrongide divisjon oli Eesti Rahvaväe soomusväe üksus Vabadussõjas. Soomusrongide divisjoni ülemad Vabadussõjas olid kapten Anton Irv ja kapten Karl Parts.
Soomusrongide divisjon formeeriti 10. veebruaril 1919 seni Vabadussõjas eraldi tegutsenud laia- ja kitsarööpmeliste soomusrongide, soomusautode kolonni, soomusrongide divisjoni tagavarapataljoni ja remontrongide ning soomusrongide kuulipilduja kursusest. Ametlikult kinnitati Soomusrongide divisjoni ajutised koosseisud Sõjavägede ülemjuhataja Johan Laidoneri poolt 10. märtsil 1919.
Seoses 3. Diviisi moodustamise ja vägede ümberkorraldamisega Lõunarindel, liideti 27. märtsil 1919 Soomusrongide divisjoniga veel ka Kuperjanovi partisanide pataljon, Kalevlaste Maleva, "Scouts"-pataljon ning välisuurtükiväge. Nõnda kujunes Soomusrongide divisjonist Vabadussõjas midagi eliitväekoondise taolist.
22. augustil 1919 nimetati Soomusrongide divisjon ümber Soomusrongide diviisiks.
Ajalugu.
Vabadussõja alguses tegutsesid laiarööpmelised ja kitsarööpmelised soomusrongid eri suundadel, ega olnud allutatud ühtsele juhtimisele. Laiarööpmeliste soomusrongide tööd koordineeris kapten Karl Parts (pärast tema haavatasaamist kapten Anton Irv). Kitsarööpmeliste soomusrongide tööd koordineeris kapten Albert Peters.
Pärast Valga raudteesõlme vallutamist 1919. aasta veebruaris, kui soomusrongidele avanesid uued löögisuunad Pihkva-Irboska, Volmari (Valmiera) ja Hopa (Ape), tekkis vajadus hakata rongide tööd koordineerima. 10. veebruaril 1919 koondati kõik soomusrongid ja neid teenindavad remondirongid Soomusrongide divisjoniks, mille koosseisu lülitati ka soomusautode kolonn, soomusrongide divisjoni tagavarapataljon, soomusrongide kuulipildurikursus ja mõned väiksemad allüksused.
10. märtsil 1919 kinnitas sõjavägede ülemjuhataja Johan Laidoner Soomusrongide divisjoni ajutise koosseisu, kusjuures divisjoni ülem sai diviisiülema õigused administratiiv- ja distsiplinaaralal. Operatiivselt allusid soomusrongid jalaväediviisi ülematele, kelle vastutusalas nad parasjagu asusid.
Pärast Karl Partsi haavatasaamist 23. jaanuaril 1919 asus soomusrongide juhi kohuseid täitma kapten Anton Irv, kes formeeris ka Soomusrongide divisjoni. Soomusrongide divisjoni staabi formeeris kapten Johannes Poopuu, divisjoni adjutandiks määrati alamleitnant Johannes Eisenberg ja varustusülemaks sõjaväeametnik Mihkel Piperal. Pärast Anton Irve surma sai Soomusrongide divisjoni ülemaks Karl Parts.
22. augustil 1919 nimetati Soomusrongide divisjon ümber Soomusrongide diviisiks. Muutus oli pigem vormiline. Diviisi ülemaks jäi edasi Karl Parts ja staabiülemaks Johannes Poopuu. Diviisiülema abiks nimetati Arnold Hinnom.
Vabadussõja jooksul formeeriti Eestis ühtekokku 6 laiarööpmelist ja 6 kitsarööpmelist soomusrongi (kitsarööpmelist soomusrongi nr 4 formeeriti kaks korda). Soomusrongide diviisi ülemale allusid ka nn löögiosad: Kuperjanovi partisanide pataljon, Kalevlaste Maleva ja "Scouts"-pataljon, mis tegid Vabadussõjas soomusrongidega koostööd.
1919. aastal saadi Suurbritannialt 4 rasketanki Mk V, millele anti nimed: Päälik, Uku, Wahtula ja Waldaja. 
Soomusrongide divisjoni koosseisu kuulunud tagavarapataljoni näol oli tegemist tavalise jalaväeüksusega. Pataljon formeeriti 1919. aasta märtsis Soomusrongide divisjoni ülema kt kapten Anton Irve korraldusel. Väeosa ülesanne oli valmistada ette täiendust soomusrongide meeskondadele. Pataljoni formeerija ja ülem oli staabikapten Emil Kursk. 23. aprillil 1919 sõitis pataljon Lõunarindele ja sai tuleristsed Mõniste juures.
Soomusrongide diviis.
"Soomusrongide divisjon" nimetati 22. augustil 1919 "Soomusrongide diviis"iks.
Soomusrongide diviisi reorganiseerimine.
Soomusrongide diviis reorganiseeriti pärast Vabadussõja edukat lõppu 1921. aasta 1. veebruarist Soomusrongide brigaadiks; 1923. aasta 1. augustist reorganiseeriti Soomusrongide brigaad kaheks rügemendiks: 1. soomusrongirügemendiks Tapal ja 2. soomusrongirügemendiks Valgas; 1934. aasta 30. novembrist moodustati kahest soomusrongirügemendist üks soomusrongirügement asukohaga Tapal.