India muusika

Tänu India ulatuslikkusele ja mitmekesisusele hõlmab India muusika arvukaid žanre ja vorme, mis varieerudes hõlmavad klassikalist muusikat, folki (Bollywood), rokki ja popmuusikat. India muusikal on alati olnud tugevad sidemed mütoloogia ja religiooniga, sellest sümbioosist on välja arenenud kunstivorm, mis erineb selgelt lääne muusikast sama palju kui hinduism ristiusust. Ühtsus saavutatakse pigem sarnasuste kui suurte muutuste kaudu, põhinedes puhtalt sensuaalsel lähenemisel. Hindu muusika jaguneb näiteks ragadeks või meloodiatüüpideks. Sõna "raga" tähendab värvi või meeleolu. Ragadega on ühendatud talad ehk rütmilised struktuurid. Talade ja ragade kombinatsioon annab võimaluse luua imeliselt peent ja meloodilist muusikat.
Klassikaline muusika.
India klassikaline muusika hõlmab Hindustani poolsaarel klassikalist muusikat. Siia kuuluvad kaks peamist traditsiooni: karnaatiline muusika, mida harrastatakse valdavalt poolsaare lõunapiirkonnas, ja hindustani muusika, mida võib leida põhja, ida- ja keskosas. Mõlemaid traditsioone polnud võimalik eristada enne 16. sajandit. Suurmogulite valitsusajal traditsioonid eraldusid üksteisest ning arenesid eri vormideks. Hindustani muusika rõhutab improvisatsiooni ja kõikide raga aspektide uurimist.
India klassikalise muusika juured leiduvad hinduismi veedade kirjanduses ja iidses "Nāṭyaśāstras", mis on klassikaline sanskriti tekst Bharata Muni etenduskunstist. 13. sajandi sanskritikeelset Śārṅgadeva teksti "Sangita-Ratnakara" ('muusika ja tantsu ookean') peetakse üldtunnustatult nii hindustani kui ka Karnataka muusika kirjeldavaks tekstiks.
India klassikalisel muusikal on kaks põhielementi, raga ja tala. Raga põhineb mitmekesisel swara repertuaaril (noodid ja mikronoodid), moodustades sügavalt keerulise meloodilise struktuuri kanga, samas kui tala mõõdab ajatsüklit ka takti. Raga annab muusikutele helide paleti, et luua sidus meloodia ning tala pakub loova raamistiku rütmiliseks improvisatsiooniks. India klassikalises muusikas on nootide vahe sageli olulisem kui noodid ise ja traditsiooniliselt välditakse lääne klassikalisi mõisteid nagu "harmoonia", "kontrapunkt", "akordid" või "modulatsioon".
Rahvamuusika.
India rahvamuusika on ilmselgelt mitmekesine, seda lauldakse eri keeltes ja murretes.
Rahvamuusika žanrid on Tamang Selo, Bhangra ja Giddha, Bihu ja Borgeet, Dandiya, Gaana, Haryanvi, Himachali, Jhumair ja Domkach, Lavani, Manipuri, Marfa, Mizo, Odissi, Rabindra Sengeet (Bengali muusika), Rajasthani, Sufi folk rokk ja Uttarakhandi muusika.
Tamang Selo.
Tamang Selo on Tamani rahva žanr, mis on enamasti populaarne nepali keelt rääkivates kogukondades nii Indias kui ma üle maailma. Sellist muusikat saadetakse üldjuhul Tamangi pillidega: Dampu, Madal ja Tugna. Selo võib olla väga kaasahaarav ja elav või aeglane ja meloodiline ning seda lauldakse tavaliselt armastuse, kurbuse ja igapäevase elu väljendamiseks.
Populaarne muusika.
Tantsumuusika.
Peamiselt populaarne noorte hulgas, tantsumuusikat mängitakse peamiselt ööklubides, pidudel, pulmades ja teistel pidustustel. See põhineb enamasti nii India filmimuusikal kui ka India popmuusikal, mis mõlemad laenavad klassikalistelt ja rahvalauludelt, moderniseerides neid kaasaegsete pillide ja muude uuendustega.
Filmimuusika.
Populaarseim India levimuusika vorm on filmimuusika või laulud ja instrumentaalmuusika Bollywoodi filmidest, mis teeb kokku 72% kogu muusikasalvestiste läbimüügist. Filmi muusika on sümbioos klassikalisest muusikast ja läänelikust muusikast, et luua India meloodiaid. Traditsiooniliselt ei laula näitlejad filmides ise, vaid selleks kasutatakse kutselisi lauljaid; näitlejate ülesandeks on oma huulte sünkroonimine meloodia ja sõnadega. Rokkbändid nagu Indus Creed, Indian Ocean, Silk Route ja Euphoria on saanud tohutult populaarseks tänu kaabeltelevisiooni arengule.
Popmuusika.
India popmuusika põhineb rahvamuusika ja klassikalise muusika segust, mida toetavad üldjuhul modernsed rütmid ka muust maailmast. Popmuusika sai alguse Lõuna-Aasias tänu laulja Ahmed Rushdile ja ta laulule "Ko Ko Korina" 1966. aastal. Popmuusika hakkas populaarsust koguma 1980. aastatel tänu produtsent Biddule, kes oli ka Lääne maailmas tuntud ja keda loetakse üheks disko asutajaks näiteks tänu oma laulule "Kung Fu Fighting" (1974). Tema produtseeritud oli ka album "Young Tarang" (1984), mis on siiani India kõige rohkem müüdud album 40 miljoni eksemplariga.
Patriootlik muusika.
Patriootlikud tunded on indialastega püsinud alates vabadusvõitluse ajastust. India hümni "Jana-Gana-Mana", mille sõnade autor on Rabindranath Tagore, ja india rahvuslaulu "Vande Mataram", mille sõnad on kirjutanud Bankim Chandra Chattopadhyay, loetakse olulisemateks muusikapaladeks, mis India rahva on ühendanud. Hilisemad iseseisvumisjärgsed laulud, mis on rahvast ühendanud, on "Aye mere watan ke logo", "Mile Sur Mera Tumhara", "Ab Tumhare Haware Watan Saathiyo" ja "Maa Tujhe Salaam", mille on kirjutanud A. R. Rahman.