tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Vana-Mustamäe

Vana-Mustamäe on asum Tallinnas Nõmme linnaosas. Asum piirneb Kadaka, Mustamäe, Nõmme, Hiiu, Pääsküla, Mäeküla ja Astangu asumiga. Vana-Mustamäe asumi pindala on 1,98 km2. 
Ajalugu.
Nikolai von Glehn rajas 1886. aastal Mustamäe nõlvale Kõrgepea (Hohenhaupti) lossi. Sellise nimega kohta Mustamäe nõlval on mainitud juba 1371. aastast pärinevas alamsaksakeelses ürikus.
Kui Nikolai von Glehni abikaasa Caroline 1896. aastal suri, ei soovinud Glehn matta teda perekonna tavalisse matusepaika Keilas, sest see jäi liiga kaugele. Nikolai von Glehn lõi uue matmiskoha, mis jäi lossist mõnesaja meetri kaugusele. Glehn rajas haua ümber tiigid ning lõi kraavide abil saarekesed, kuhu ta istutas puid. Samasse matmiskohta maeti hiljem ka Nikolai von Glehni poja Manfredi kaks last.
Pärast Glehnide lahkumist jäi Vana-Mustamäe piirkond aastateks tühjaks. Ainsaks erandiks oli seal Tallinna fotograafi Heinrich Tiidermanni 20. sajandi algul ehitatud maja, mille juurde kuulus ka väike botaanikaaed. Glehnide pärijad ja Nõmme linnavalitsus vaidlesid aastaid ülejäänud maa üle, linn omandas maavalduse õigused alles 1934. aastal.
Johan Must andis juba 1925. aastal sisse avalduse saada Vana-Mustamäel maad, et rajada sinna supelbasseinid. Projekt sai majandusministeeriumilt toetust ning tööd said hoo sisse 1935. aastal. Esimene bassein ja kohvikuhoone valmisid 1936. aastal.
Aastatel 1937–1938 valmisid teine bassein, hüppetorn, riietusruumid jm. Nendes basseinides korraldati nii Eesti meistrivõistlusi kui ka rahvusvahelisi võistlusi. Tulevane laulja Georg Ots tuli just Nõmmel mitu korda Eesti meistriks ning püstitas 1939. aastal ka Eesti rekordi 800 meetri ujumises. 1938. aastal toimusid basseini kuninganna ja kuninga valimised, kelleks sai laulja Aarne Viisimaa.
1940. aastal supelasutus riigistati, mille tõttu jäid mitmed plaanid realiseerimata, sealhulgas jäi rajamata kolmas bassein. 1974. aastal toimus asutuses tulekahju. Hiljem asutus taastati, uuema renoveerimise läbis kompleks aastatel 2005–2006.
Pärast Glehnide lahkumist jäi nende rahula pikaks ajaks unarusse. Nõmme Heakorra Selts alustas selle korrastamist 1989. aastal, põhjalikuma uuenduskuuri sai rahula 2005. aastal. Nõmme Koduloohuviliste Koda paigutas 2008. aastal rahulasse uue, valgest marmorist risti.
Elanikkond.
2016. aastal moodustasid 0–17aastased asumi elanikkonnast 18–22%, üle 68aastased moodustasid 10–19%. Samal aastal jäi eestlaste osakaal asumi elanikest 80–100% vahele.
Olulisemad objektid.
Vana-Mustamäel asub Glehni rahula ja Nõmme Spordikeskus, otse asumi piirile jääb Glehni loss.
Vana-Mustamäe asumi tänavad.
Asumis asuvad Alliksoo tänav, Alliksoo põik, Heli tänav, Hoo tänav, Kadaka puiestee, Kaste tänav, Külmallika tänav, Külmallika põik, Lauka tänav, Lohu tänav, Lossi tänav, Moora tänav, Moora umbtänav, Nõva tänav, Padu tänav, Pikakase tänav (endine Soone põik, ümber nimetatud ja likvideeritud 2017. aastal), Raja tänav, Rajametsa tänav, Soone tänav, Sooviku tänav, Tihniku tänav, Tiigi tänav, Trepi tänav, Trummi tänav, Trummi põik, Tähetorni tänav, Vesioina tänav, Vete tänav, Ääre tänav ja Üliõpilaste tee.
Rahumäe

Rahumäe on asum Tallinnas Nõmme linnaosas. 
Asum piirneb Mustamäe, Järve, Liiva, Männiku ja Nõmme asumiga. Rahumäe asumi pindala on 1,62 km2.
Ajalugu.
Tallinna linnavolikogu otsustas 1899. aastal eraldada kalmistumaa Jaani, Kaarli, Püha Vaimu ja baptistide kogudustele. Selle kalmistu jaoks valiti välja paik praeguse Rahumäe asumi aladel. 1903. aastal valmis puidust kabel ja kellatorn, samal aastal toimus ka esimene matus sellel kalmistul.
1913. aastal valmis Kaarli koguduse paekivist kabel, 1932. aastal sai valmis Püha Vaimu koguduse kabel. Täiesti eraldi asutati Rahumäele nn juudi kalmistu, mille kabel valmis 1911. aastal. Rahumäe kalmistu oli omapärane kalmistu, sest igale kogudusele kuulus eraldi osa, samuti asusid seal linnakalmistu ja tuletõrjekalmistu. Hiljem on kalmistu osade vaheline piir muutunud ähmasemaks.
Vabadussõja ajal asus kalmistu lähedal, Mustamäe liivikul vangilaager, kus hoiti punaväelastest sõjavange ja inimesi, keda kahtlustati "punases" tegevuses. Hiljem hoiti seal ka Loodearmee sõdureid. Laagris surnud sõdurid maeti Rahumäe kalmistule – nende ühishauale püstitati 1937. aastal mälestusmärk.
1914. aastal rajati asumisse puidust viadukt, 1927. aastal valmis raudbetoonist viadukt. Rahumäe tänavavõrgustik kujunes välja 1920. aastate keskel. 1926. aastal avati Rahumäe raudteepeatus, mille jaamahoone valmis 1930. aastal.
Rahumäel on tegutsenud ja tegutseb praegugi mitu hauakivide valmistamise töökoda. Neist tuntuim on Karl Teichmanni ettevõte, mis kolis 1920. aastatel Haapsalust Rahumäele ning mille baasil toimub töö tänapäevalgi. Juba 20. sajandi alguses asus Rahumäel Georg Bölau trükikoda, kus 1918. aastal valmisid Eesti esimesed postmargid.
Ettevõtja Martin Böckler rajas 1899. aastal silikaattelliste tootmisega tegeleva ettevõtte, mille asukoht jäi Rahumäe asumi praegustesse piiridesse. 1923. aastal sai ettevõte nime Silikat, Nõukogude ajal kutsuti seda Silikaadiks. Praeguseks on ettevõte lõpetanud tegevuse ning tehase endises asukohas asub Järve Keskus.
Elanikkond.
2016. aastal moodustasid 0–17aastased asumi elanikkonnast 18–22%, üle 68aastasi oli 10–19%. Eestlaste osakaal oli 80–100%.
Olulisemad objektid.
Rahumäel asub Rahumäe kalmistu. Asumi lõunaossa jääb Võidu puiestik.
Haridus ja kultuur.
Rahumäel asuvad Tallinna Rahumäe Põhikool ning Underi ja Tuglase Kirjanduskeskuse muuseumiosakond.
Rahumäe asumi tänavad.
Rahumäe asumi tänavad: Kagu tänav, Nikolai von Glehni tänav, Haava tänav, Ilo tänav, Kaevu tänav, Kirde tänav, Kitsas tänav, Kivi tänav, Kurni põik, Kurni tänav, Kõrge tänav, Künka tänav, Liiva tänav, Lootuse puiestee, Marmori tänav, Muru tänav, Mängu tänav, Männiku tee, Näituse tänav, Palli tänav, Piiri tänav, Prii tänav, osa Pärnu maanteest, osa Rahumäe teest, Raudtee tänav, Risti tänav, Side tänav, Sihi tänav, Tallinna tänav, Tervise tänav, osa Vabaduse puiesteest, Vahe tänav, Vaigu tänav, Võidu tänav, Väike tänav, Väikese Illimari tänav, Õie põik, Voo tänav.
Liiva (Tallinn)

Liiva on asum Tallinnas Nõmme linnaosas. Asum piirneb Raudalu, Ülemistejärve, Männiku, Rahumäe ja Järve asumiga. Liiva asumi pindala on 2,64 km2. 
Asum on saanud nime Liiva kõrtsi järgi, mida on mainitud juba 1798. aastal Mellini atlases.
Asumis tegutseb 2011. aastast saadik Liiva Külaselts.
Ajalugu.
Liiva asumi aladel laius veel 19. sajandi lõpul männimets, mida läbis mitu suurt teed. Metsast kulgesid läbi Pärnu maantee ja Raudalu maantee (praegu Viljandi maantee), samuti Saku mõisa poole viiv metsatee. Teeristil asus Risti (Vanaristi) kõrts, sellest mõnisada meetrit eemal Raudalu maantee ääres paiknes Liiva kõrts.
1900. aastal ehitati asumist läbi kitsarööpmeline Tallinna–Viljandi raudtee, millel avati enne I maailmasõda Liiva jaam. Esialgu oli jaam mõeldud eelkõige Peeter Suure merekindluse raudtee sõlmjaamaks ning tsiviilreisijad seda ei kasutanud. Tavareisijatele avati jaam alles 1925. aastal; samal aastal rajati ka postkontor.
1923. aastal avati jaama lähedal AS Liiva-Betoon ettevõte, mis tegeles tsemendimördist õõnesplokkide, katusekivide jm valmistamisega. 1935. aastal avati Liiva kalmistu, millest mõned aastad hiljem eraldati üks osa Nõmme kogudusele.
Liival tegutses Nõmme tuletõrje IV pritsijaoskond, mis ehitas 1932. aastal liikmete ühisel jõul ja korjandustest saadud rahaga oma pritsimaja. See hoone on veel tänapäevalgi alles, kuid ei täida enam oma esialgset funktsiooni.
Elanikkond.
2016. aastal moodustasid 0–17aastased asumi elanikkonnast 18–22%, üle 68aastased moodustasid 10–19%. Samal aastal jäi eestlaste osakaal asumi elanikest 80–100% vahele.
Olulisemad objektid.
Liiva asumis asub Liiva kalmistu, mis võtab enda alla suure osa asumi territooriumist. Asumi territooriumile jääb veel Oravamäe park.
Liiva asumi tänavad.
Liivas asuvad Kagu tänav, Kaitse tänav, Kalmistu tee, Käbi tänav, Leesika tänav, Liivalao tänav, Liivaluite tänav, Liivametsa tänav, Mahla tänav, Männiku tee, Orava tänav, Pedaja tänav, Pohla tänav, Puraviku tänav, Puusepa tänav, Pärnu maantee, Ratta tänav, Riisika tänav, Risti tänav, Rulli tänav, Saeveski tänav, Vabaduse puiestee, Valdeku tänav, Viljandi maantee, Võidu tänav, Värava tänav ja Õnne tänav.
Monika Tamla

Monika Tamla (1992–2017 Monika Tamla-Kelder; sündinud 18. novembril 1971) on eesti ajakirjanik ja riigiametnik. 
Ta on lõpetanud 1990. aastal Tallinna Reaalkooli, 1995. aastal Tallinna Tehnikaülikooli majandusarvestuse õppesuunal ökonomistina (haridus võrdsustatud magistrikraadiga) ning 2000. aastal Eesti Diplomaatide Kooli diplomaatia ja rahvusvaheliste suhete alal. Aastatel 2001–2004 õppis ta Tartu Ülikooli politoloogia magistriõppes.
Aastatel 1996–2001 töötas ta OÜ-s Balti Müügiedendusagentuur. 
Eesti Televisioonis alustas Tamla tööd ülikooliõpingute kõrvalt 2001. aasta veebruaris, kui ta valiti ETV ilmateadustajaks. Aastatel 2001–2018 oli ta Eesti Televisiooni / Eesti Rahvusringhäälingu teleuudiste saatejuht-toimetaja, töötades algul "Terevisiooni" uudistetoimetajana ja 2007. aastast "Aktuaalse kaamera" saatejuht-toimetajana. 
Lisaks uudistesaadetele on Tamla juhtinud selliseid ETV erisaateprojekte nagu "Teadlaste öö" ning teinud otseülekandereportaaže Eesti presidendi vastuvõttudelt ja üldlaulupeolt ning osalenud eeskätt valimis- ja muude poliitikasaadete tegemisel. Kuid ta on andnud oma panuse ka meelelahutus-, arutlus- ja liiklussaadete, näiteks saadete "Laululahing", "Tänavaristlejad", "Mida teie arvate?", "Tippkohtumine", "Teletaip", "Suur digiõhtu" tegemisse.
2017. aasta lõpus, kui ETV uudistetoimetust oli tabanud Eesti Rahvusringhäälingu juhtkonna- ja struktuurimuudatustest tingitud töötajate koondamise ja omal soovil lahkumise laine ning tööõhkkond oli eriti pingeline, algatas Monika Tamla olukorrale lahendust leida soovides rahvusringhäälingu nõukogule esitatud töötajate ühispöördumise. 2018. aasta mais lahkus Tamla omal soovil ERR-ist töölt, viimast korda juhtis ta "Aktuaalse kaamera" uudistesaadet 1. mail 2018.
Alates 14. maist 2018 töötab ta Riigikantselei tippjuhtide kompetentsikeskuse nõunikuna.
Isiklikku.
Monika Tamlal on kolm last.
Noblessneri sadam

Noblessneri sadam (aastail 1918–1940 ja 1993–2013 Peetri sadam) on sadam Tallinna lahe ääres Miinisadama ja Lennusadama vahel.
2010. aastal rajati Peetri sadama ühte basseini väikesadam jahisadam. Samas kõrval arendatakse Noblessneri sadamalinnakut.
BLRT Grupp taotles kogu Peetri sadama nime muutmist Noblessneri sadamaks ning Tallinna Linnavalitsus muutis 2. oktoobril 2013 sadama nime ära. Eelnevalt oli ettepanekuga nõus ka Kohanimenõukogu.
Nimi.
Alates 1913. aastast kandis sadam koos Noblessneri laevatehasega samu nimesid (Nobeli ja Lessneri laevatehas 1913–1916, Noblessneri laevatehas 1916–1918). 1918. aastal muudeti aga tehas Peetri Laevatehaseks, mistõttu muutus ka sadam aastail 1918–1940 Peetri, Peetritehase või Peetri tehase sadamaks.
26. juulil 1940 anti sadam koos tehasega NSV Liidu mereväe kasutusse ning alates 1944. aastast kandis sadam samuti tehasega sama nime, milleks oli kõige kauem kasutusel 7. tehas.
1993. aastal taastati sadama nimi Peetri sadam. Nimel "Peeter" puudus otsene ajalooline seos nii Peeter Suure Sadama ja ka Peeter Suure Merekindlusega, aga ka Noblessneri nimi oli sadamal olnud lühikest aega aastail 1916–1918. Sama nimega oli omanik hakanud reklaamima kinnisvaraarendust ja nimetanud Peetri sadamasse ehitatud jahisadama Noblessneri sadamaks. Kohanimenõukogu arutas BLRT Grupi taotlust mitmel koosolekul ja küsis arvamust Eesti Meremuuseumilt, muuseum pooldas sadama sõjaeelset ametlikku nime. Kuigi kohanimenõukogu pidas nimemuutmist arendaja suva järgi halvaks praktikaks ja arutas selle sadama nime mitmel koosolekul, otsustati lõpuks siiski toetada Peetri sadama nime muutmist Noblessneri sadamaks, sest seegi on põnev nimi.
Guido Arro

Guido Arro (11. juuli 1926 Tallinn – 2. september 2010) oli eesti arst.
Ta lõpetas 1945. aastal Tallinna 7. Keskkooli ja 1951. aastal Tartu Riikliku Ülikooli arstiteaduskonna. 1950. aastal asus ta tööle Tartu tuberkuloosidispanserisse.
Alates 1951. aastast teenis ta viis aastat arstina Nõukogude armees.
1957. aastast töötas Guido Arro Tartu linna laste luu-liigesetuberkuloosi sanatooriumi peaarstina ning 1963. aastast 19 aastat Tartu tuberkuloosidispanseri peaarstina. Aastatel 1966–1970 oli ta Tartu linna tervishoiuosakonna juhataja. Arro jäi pensionile 1996. aastal.
Teosed.
Ta on kirjutanud või koostanud rahvaharidusliku trükise "Tuberkuloos on nakkushaigus", mälestusteraamatu "Teater, tiisikus ja tervishoid" ja koos Luule Alariga Tartu Sanatoorse Kooli ajalugu käsitleva mälestusteraamatu "Maja täis mälestusi".
Isiklikku.
Tema isa oli lennuohvitser Aleksander Arro. Tema abikaasa oli lastearst Maret Arro (1928–2023), pojad on Andrus Arro ja Tõnis Arro.
Suur Tõll (ploom)

'Suur Tõll' on kollase ploomi sort.
Sorti iseloomustavad erakordselt suured viljad – üks vili võib kaaluda 100 g, vahel isegi 150 g.
Keskmine mass on tavaliselt umbes 66 g, 1973. aastal oli keskmine rekordiliselt 85 g.
Selle aretasid Arthur Jaama ja Eevi Jaama Polli katsejaamas.
Odvardt Helmoldt von Lode

Odvardt Helmoldt von Lode (signatuur O.H. de Lode Chalcogr. Reg. Soc. Dan. Sculps; u. 1726 – 3. september 1757 Kopenhaagen) oli Eestimaa päritolu taani kunstnik ja vasegraveerija.
Tema vanavanaisa Gustav von Lode (1633–1705) oli Eestimaa meeskohtunik ja ajaloolane. Tema vend Gustav de Lode noorem (u 1720–1752) ja õde Anna Alexia Constantia de Lode (1737–1765) olid samuti Taani kunstnikud ja vasegraveerijad, kes valmistasid gravüüre muuhulgas Erik Pontoppidani teostele.
Teosed.
Ta on teinud vaselõiked Taani kuningate portreedest, mis ilmusid Johann Heinrich Schlegeli raamatus "Geschichte der Könige von Dänemark aus dem Oldenburgischen Stamme".
Ta on teinud vaselõikeid Johan Hörneri (1711–1763) portreemaalidest, Enevold Ewaldi, Tyge Brahe, Mogens Scheel Plesseni, John Norcrossi, Adam Gottlob Moltke (1753), Erik Thotti, Ole Wormi, Peder Tordenskjoldi, Casper Peter Rohte (1755), Morten Reenbergi (1746), Ludvig Holbergi (1752), Johan Ludvig Holsteini (1757) ja teiste portreedest, ning Ludvig Holbergi, C. Bertrami ja T. Klevenfeldi eksliibrised.
Perekond.
Tema vanemateks olid Husumis sündinud ning 1730. aastatel Viiburis ja hiljem Kopenhaagenis tegutsenud kunstnik ja [vermimis]templite valmistaja Gustav de Lode vanem (1694–1742) ja Anna Maria Anders­datter (1698–1766). Vanaisaks kunstnik ja pitseri valmistaja Odwart Heinrich von Lode (sündis 1668), kes abiellus 1694 Dithmarschenis Ribest ("Ripen") pärit Elin Jensdatteriga. 
Odvardt Helmoldt von Lode abiellus Kopenhaagenis 20. veebruaril 1754 Karen Nordrupiga, (1737–1763), kes oli veinikaupmees Mathias Nordrupi ja Kirstine Bentzeni tütar.
Välislingid.
Ludvig Holberg,
Adam Gottlob Moltke, Enevold Ewald, Casper Peter Rohte, 
Vignet til Tordenskjolds levnedsbeskrivelse
Pääsküla küla

Pääsküla on ajalooliselt tuntud küla Tallinna kesklinnast 12 km kaugusel kagu pool Pääsküla jõe ääres kohas, kus seda ületab Tallinna suunduv kirde-edelasuunaline tee (mis praegu on tuntud kui Pärnu maantee).
Küla järgi on nime saanud Keila lademe Pääsküla kihistik.
Jalāloddīn Ḩaqqānī

Mawlawī Jalāloddīn Ḩaqqānī (جلال الدين حقاني) (umbes 1939 – 3. september 2018) oli Afganistani väepealik.
Ta osales Nõukogude-Afganistani sõjas ning hiljem sai temast Ţālebāni väejuht. Ta kuulub puštu Jadrāni hõimu, kelle elukoht on Paktīā provints.
2015. aastal levis teave, et ta suri 2014. aastal. Kinnitust sellele pole seni saadud.
Iris (kohvik)

Kohvik Iris oli toitlustusasutus Tallinnas Nõmme linnaosas Nõmme asumis aadressil Vabaduse puiestee 39. Kohvik asutati 1988. aastal endise raamatukaupluse ruumidesse. 
Aastaid pidas kohvikut osaühing Sinestar. Alates 2009. aastast kuulus kohvik osaühingule Villems Kaubandus. Kohvik suleti 2014. aasta alguses. Diner Food OÜ avas seal sama aasta aprillis kohviku Diner.
No pasarán

"No pasarán!" on hispaaniakeelne propagandaloosung, mis väljendab kaitsja tahet kaitsta oma positsioone vaenlase vastu.
Prantsuse kindral Robert Nivelle kasutas seda (prantsuse keeles: "Ils ne passeront pas!") Verduni lahingus (seda on omistatud ka Philippe Pétainile).
Hispaania kommunist Dolores Ibárruri kasutas seda Hispaania kodusõja ajal Madridi piiramise (Madridi lahing) käigus, kui ta pidas 18. juulil 1936 oma kuulsa kõne "No Pasarán", millest sai pärast seda rahvusvaheliselt tuntud antifašistlik loosung. Kindral Francisco Franco vastuloosung oli "Hemos pasado" ("Me pääsesime läbi"), mida ta ütles pärast Madridi vallutamist.
Võhumõõk

Võhumõõk ehk iiris ("Iris" L.) on taimede perekond võhumõõgaliste sugukonnast.
Eesti liigid.
Eestis on pärismaised kaks selle perekonna liiki:
Eesti tuntuim iirisesort on 1980. aastate lõpus Heino ja Laine Lepiku aretatud madalamat kasvu hele sirelililla iiris 'Punkar Villu', mis on nime saanud punkrokkar Villu Tamme nime järgi.
Baltisaksa Kultuuri Selts Eestis

Baltisaksa Kultuuri Selts Eestis on baltisaksa kultuuriga tegelev selts, mis asutati Tallinnas 1988. aasta detsembris (hiljem vormistati see mittetulundusühinguks).
Seltsi rajasid 22 Eesti ajaloolast, kunstiteadlast, arhivaari, filoloogi ja huvilist eesmärgiga tutvustada ja teadvustada baltisakslaste rolli ja mahukat kultuuripärandit Eesti ühiskonnas.
2014. aasta seisuga on seltsis 59 liiget.
Tegevus.
Aja jooksul on selts korraldanud teaduskonverentse ja näitusi, muretsenud Eesti koolidesse uuemat saksa kirjandust jms. 1989. aastal baltisakslaste ümberasumise aastapäeva puhul koostöös Eesti Ajaloomuuseumiga korraldatud näitus "Umsiedlung 50" pälvis suurt meediahuvi ning 1991. aastal avati Tallinna Linnaarhiivi ruumes Saksa Kultuuriinstituut.
Seltsi peamiseks tegevusvormiks on kord kuus peetavad ettekandekoosolekud. Lisaks korraldatakse vähemalt kord aastas ekskursioone. Enamasti koostöös mõne teise institutsiooniga korraldatakse ebaregulaarselt ka suuremaid seminare ja on antud välja kogumikke.
Piiphein

Piiphein ("Luzula" DC.) on loaliste sugukonda kuuluv taimede perekond.
Perekonda kuulub süstemaatikast olenevalt 80–140 liiki.
Piipheinad kasvavad kõikjal maailmas. Kõige suurem on nende mitmekesisus Euraasia parasvöötmes.
Piipheinad on mitmeaastased, harvem üheaastased rohttaimed. Nad kasvavad 20–80 cm kõrgeks. Lehed on lamedad, suletud lehetupega, lehetupest välja kasvavad lehed on suuremad kui varrele kinnituvad.
Õisikuks on kõige sagedamini pööris või sarikas. Õis on 6 õielehega, mis on alusel kokku kasvanud, teravad või hambulise servaga, ühesuurused ja tumedad. Emakakael on niitjas või vaevumärgatav, emakasuid on umbes 3 ja idulehti on samuti umbes 3.
Vili on ühekambriline kolmnurkne kupar, mis lõheneb pikuti kolmeks. Seemneid on umbes 3. Nad on munajad, piklikud või ümarad ja nende ühes otsas on arenenud jahukas lise.
Käsk nr. 227

Käsk nr. 227 oli Jossif Stalini 28. juulil 1942 antud päevakäsk.
Tuntuks on ta saanud juhtlausega "Mitte sammugi tagasi!" (vene keeles "Ни шагу назад!"), millest sai Nõukogude Liidu sõjalise vastupanu loosung.
Ühelgi ülemal polnud õigust taanduda ilma vastavat käsku saamata. Igaüks, kes seda tegi, anti sõjatribunali alla.
Käsk nr. 227 sätestas, et iga rinne peab distsipliinirikkumistes süüdistatud sõduritest looma 1–3 trahvipataljoni, mis saadetakse rinde kõige ohtlikumatesse lõikudesse. Iga rinne pidi eraisikutest ja allohvitseridest looma ka trahviroodu. Aastatel 1942–1945 määrati trahvipataljonidesse 427 910 sõdurit.
Samuti sätestas käsk, et igas armees tuleb luua tõkkeüksused, kes tulistaksid argpükse ja põgenevaid vägesid tagalast. Kahe esimese kuu jooksul pärast käsku lasksid tõkkeüksused üle 1000 sõduri maha ja saatsid üle 130 000 sõduri trahvipataljonidesse.
Käsu preambulis märgiti, et kumbagi meetodit kasutasid sakslased edukalt NSV Liidu vastupealetungi tõrjumiseks 1942. aasta alguses.
Kolme kuu pärast, 29. oktoobril 1942 loobuti kohustuslikest tõkkeüksustest. Iga rinde juhatus sai õiguse otsustada, kas neid tarvitada või ei, kuid üldiselt neid ei kasutatud, sest väeülemad pidasid seda elavjõu raiskamiseks.
Melanie Kaarma

Melanie Kaarma (sündinud Melanie Lõhmus; 4. august 1923 Tsooru – 26. august 2009 Tallinn) oli eesti kostüümikunstnik, rahvarõivaste uurija ja rekonstrueerija.
Ta sündis Võrumaal Tsoorus väiketaluniku perekonnas. Haridusteed alustas ta Sangaste algkoolis ja jätkas aastatel 1940–1942 Valga naiskutsekoolis.
Erialase hariduse omandas Melanie Lõhmus aastatel 1942–1944 Tallinna Kujutava ja Rakenduskunsti Koolis ja seejärel 1944–1948 Tallinna Riiklikus Tarbekunsti Instituudis. Instituudi lõpetas ta kunstilise kostüümi erialal. Tarbekunsti instituudis õppimise kõrvalt õppis tulevane kunstnik Tallinna Kergetööstuse Tehnikumis, mille lõpetas samuti 1948. aastal.
Tema esimesed moejoonised avaldati ajakirjas Eesti Naine veel ajal, mil ta õppis. Pärast tarbekunsti instituudi lõpetamist 1948. aastal asus Melanie Kaarma tööle Kunstitoodete Kombinaadi tekstiiliateljee moekunstnikuna. Sellel ametikohal töötas ta 1957. aastani, olles ühtlasi perioodil 1952–1957 moeajakirja Moealbum kunstnik ja vastutav toimetaja.
Aastatel 1954–1976 oli Melanie Kaarma Leningradis ilmunud moeajakirjade ja Modeli Sezona kunstnik ja kujundaja.
Ta oli arvukate teatri- ja koorikostüümide autor. Melanie Kaarma lavakostüüme kasutati Vanemuise 1949. aasta lavastustes "Põikpead" ja "Nahkhiir", Estonia 1950. aasta lavastuses "Traviata" ja 1963. aasta lavastuses "Minu veetlev leedi". Tema rahvarõiva motiivides kostüümides on laulupidudel esinenud mitmed koorid ja koorijuhid.
Koos Aino Voolmaaga oli Melanie Kaarma 1981. aastal ilmunud ja tänini nõutud teatmeteose "Eesti rahvarõivad" autor. Samuti osales ta Eesti entsüklopeedia rahvarõivaid ja ajaloolist riietust kujutavate värvitahvlite kujundamisel.
Ta suri 26. augustil 2009 ja maeti sama aasta 28. augustil Tallinna Metsakalmistule. 
Isiklikku.
Tuntud olid ka Melanie Kaarma õed: vanem õde Marta Lõhmus oli ajaloolane, noorem õde Susanna Otema keraamik. Tema abikaasa oli intarsia- ja mööblikunstnik Voldemar Kaarma. Melanie Kaarma lapsed on raamatugraafik Jüri Kaarma (1950–2011), tekstiilikunstnik Mari Kaarma ja vaimulik Juvenalius (Märt) Kaarma.
Juri Nikulin

Juri Nikulin (vene keeles Юрий Владимирович Никулин; 18. detsember 1921 Demidov, Smolenski oblast, Vene NFSV – 21. august 1997 Moskva) oli Nõukogude Liidu ja Venemaa filminäitleja ja tsirkuseartist.
Elukäik.
Tema isa oli Vladimir Nikulin, kes pärast demobiliseerimist Punaarmeest asus tööle Demidovi linna draamaringi. Samas ringis oli näitleja tema ema Lidia Nikulina. 1925. aastal kolis perekond Moskvasse, kus elati kommunaalkorteris. Nikulin lõpetas keskkooli 1939. aastal ja võeti pärast seda armeesse. Osales Teises maailmasõjas Leningradi ümbruses, sai põrutada.
Pärast sõda üritas astuda kinematograafiainstituuti, kuid teda ei võetud vastu ande puudumise tõttu. Seejärel alustas erialaseid õpinguid Moskva tsirkuse klounide stuudios. Esinemisdebüüdi klounina areenil tegi 1948. aastal. Esines algul koos populaarse klouni Karandašiga, kuid 1950. aastal alustas koostööd Mihhail Šuidiniga. Klounipaar Nikulin-Šuidin oli väga populaarne kuni peaaegu Šuidini surmani 1983. Nende kui klounide edule aitas kaasa temperamenditüüpide erinevus: Nikulin oli flegmaatik, Šuidin sangviinik.
Juri Nikulin lõpetas esinemise tsirkuses 1981. aastal. 1982. aastal sai ta Tsvetnoi bulvaril asuva Moskva tsirkuse direktoriks. Kokku töötas ta selles tsirkuses ligi 50 aastat – kuni surmani. Tsirkus kannab praegu tema nime.
Esimese filmirolli sai näitleja 1958. aastal filmis "Tüdruk kitarriga". Rolliga Balbes filminovellis "Peni Barboss ja ebatavaline kross" (režissöör Leonid Gaidai), pani Nikulin aluse rollide reale, mis võitsid Nõukogude Liidus tohutu populaarsuse. Järgnesid filmid "Puskariajajad", "Operatsioon Õ ja Šuriku teised seiklused", "Kaukaasia vang ehk Šuriku uued seiklused", kus osales kuulus kolmik Juri Nikulin, Georgi Vitsin ja Jevgeni Morgunov. Neist filmidest said Nõukogude Liidus kultusfilmid. Eriline menu saatis filmi "Briljantkäsi".
Kuid oli ka traagilisi filmirolle ("Andrei Rubljov") ja dramaatilisi osatäitmisi ("Minu juurde, Muhtar"). Viimasel kümnel eluaastal juhtis Nikulin televisioonis huumorisaateid "Valge papagoi" ja "Meie sadamasse saabusid laevad".
Juri Nikulin suri pärast südameoperatsiooni tekkinud tüsistusi 21. augustil 1997. Ta on maetud Moskva Novodevitšje kalmistule.
Isiklikku.
Juri Nikulin tutvus 1949. aastal Tatjana Pokrovskajaga, kellega nad peagi abiellusid. Abikaasa töötas tsirkuses ja mängis filmides 1981. aastani, hiljem tõlkis teoseid inglise keelest. 1956. aastal sündis poeg Maksim Nikulin, kellest sai Moskva tsirkuse direktor.
Aja meistrid

"Aja meistrid" on Eesti 2008. aastal loodud animatsiooni elementidega dokumentaalfilm.
Filmi autor on Mait Laas ja helilooja Tõnu Kõrvits. Eesti nukufilmi ajaloo kaht suurkuju – Elbert Tuganovit ja Heino Parsi – käsitlev linateos valmis mõneti planeeritult Eesti nukufilmi 50 aasta juubeli puhul. Kaheaastase valmimisprotsessi ajal suri üks filmi peategelastest – Elbert Tuganov.
Animatsiooni elementidega dokumentaalfilmis ei astu Tuganov ja Pars vaataja ette mitte ainult elusuuruses, vaid ka nukuna. Samuti on kasutatud tasapinnalist lamedekoratsiooni. Linateosesse on põimitud ajastu kroonikakaadreid, vanu fotosid ning nukumeistrite loomingu katkendeid.
Mait Laasi jaoks on "Aja meistrid" debüüt dokumentaalfilmide alal.
Süžee.
Film räägib režissööridest ja Eesti Nukufilmi stuudio rajajatest Elbert Tuganovist ja Heino Parsist. Kuigi nende elu ulatub esimesest Eesti vabariigi ajast läbi maailmasõdade ja Nõukogude okupatsiooni iseseisvuse taastanud Eesti vabariiki, suutsid nad end heitlikele aegadele vaatamata teostada "aja kuningatena". Eesti nukufilmi suurkujude eluloo jutustamise kaudu avaneb aga ka Eesti nukufilmi ajalugu.
Sõnapaaril "aja meistrid" on mitu tasandit: nukufilmi loojad kui "aja meistrid" tööspetsiifikast lähtudes, loojad kui Eesti nukufilmi ajatuks muutjad ning aja (taas)loomine, kui loojad nendest tehtavas filmis iseendast räägivad.
Festivalid ja auhinnad.
Festivalidel osalemine:
Auhinnad:
Ernst Kaltenbrunner

Ernst Kaltenbrunner (4. oktoober 1903 Ried im Innkreis – 16. oktoober 1946 Nürnberg) oli Saksamaa jurist, kes töötas natsionaalsotsialismi ajal politsei- ja julgeolekuametnikuna. 30. jaanuarist 1943 kuni 12. maini 1945 oli ta Riigi Julgeoleku Peaameti juhataja (talle allusid ka Gestapo ja koonduslaagrid). USA sõjaväelased arreteerisid Kaltenbrunneri 12. mail 1945 Austria territooriumil. Teda süüdistati juudi rahva hävitamise plaani üheks arhitektiks olemises ja selles, et ta andis korralduse tappa laagrites neli miljonit juuti. Nürnbergi tribunali mõistis Kaltenbrunneri surma ja ta hukati.
Nürnbergis läks ta hukkamisele kolmandana von Ribbentropi ja Keiteli järel. Tegelikult oleks pidanud olema esimene hukatav Göring, ent ta jõudis paar tundi enne endalt elu võtta. Hukkamisel viibinud Ameerika Ühendriikide ajakirjanik Howard Kingsbury Simth kirjeldas Kaltenbrunneri hukkamist nii: "Ta astus hukkamisruumi kell 01.36, kandes oma sinise kaherealise pintsaku all kampsunit. Tema kõhetu, elukogenud nägu oli vanadest duelliarmidest krimpsus. Ta näis hirmunud, kui ta ruumis ringi vaatas. Ta niisutas närviliselt oma huuli, kui pöördus, et tapalavale tõusta, kuid tema sammud olid kindlad. Ta ütles oma nime rahuliku madala hääletooniga. Kui talle anti võimalus viimaseks sõnaks, ütles ta: "Ma armastasin oma saksa rahvast ja oma kodumaad kogu südamest. Ma olen täitnud oma kohust oma rahva seaduste järgi ja ma kahetsen, et minu rahvast juhtisid sel ajal mehed, kes ei olnud sõdurid, ning sooritasid kuritegusid, millest mina polnud teadlik." Kui talle must kott pähe tõmmati, kõneles ta ikka veel vaikselt. Tõlk tõlkis tema sõnad: "Saksamaa, õnn kaasa"."
Halli laht

Halli laht (inglise "Hall Basin") on väin Põhja-Jäämeres Gröönimaa ja Kanada põhjapoolseima saare Ellesmere'i vahel. See ühendab Kennedy väina Robesoni väinaga ja on Narese väina osa. 
Halli laht on saanud nime ameerika polaaruurija Charles Francis Halli auks. Väin nimetati laheks, sest esialgu arvati, et tegemist ongi lahega.
Kõige laiemas kohas on Halli laht 178 km lai.
Linuse seadus

Linuse seadus on mitu erinevalt sõnastatud reeglipära, sealhulgas Linus Torvaldsi sõnastatud "seadus", mille kohaselt inimesel on kolm põhimist motiivi. 
Need on:
Need on ühtlasi arengu kolm faasi, milles liikumine toimub ühelt motiivilt teisele.
Tux

Tux on operatsioonisüsteemi Linux maskott, mis on tuntuim Linuxiga seostatud bränd alates 1996. aastast, mil Larry Ewing joonistas rahuoleva pingviini avaliku konkursi jaoks, ajendatuna Linuxi tuuma looja Linus Torvaldsi pingviinivaimustusest.
Ajalugu.
Linus Torvalds valis pingviini Linuxi maskotiks pärast seda, kui oli 1996. aastal Canberra loomaaeda külastades kääbuspingviini käest hammustada saanud.
Legend räägib, et Linuxi logo leidmise arutelu käigus Linux tuumale pühendatud ametlikus meililistis mainis Linus Torvalds, et talle meeldivad pingviinid. Sellest ajast peale keskendus Linuxi logo leidmise konkurss pingviinide temaatikale. Pingviine püüti joonistada kõikvõimalikes asendites ja olukordades, seal hulgas maakera kukil hoidvat pingviini. Linus Torvalds kommenteeris, et sellises asendis näeks vaene pingviin välja, nagu hakkaks maakera teda peatselt lömastama. Torvaldsi arvates peab pingviin olema armas, rahulolev ning kergelt ülekaaluline, nagu ta oleks end just kurguni heeringaid täis toppinud ja röhitsuse äärel.
Tuxi nime kannab Linuxi maskott mitmel põhjusel. Esiteks kõlab Tux nagu "tuxedo" (inglise keelest tõlgituna 'smoking'), sest pingviinide looduslik värvus jätab mulje, nagu kannaksid nad smokingut. On ka muid tõlgendusi Tuxi nime valikul. Vaba tarkvara kogukonnas on populaarne esitähtlühendite kasutus ning brändi nimetuse päritoluks on peetud ka (T)orvalds (U)ni(X) lühendit, millega tuli välja John Hughes. 
Linuxi logo.
Huvitaval kombel ei saanud Tux siiski Linuxi ametlikuks logoks. 1996. aasta Linuxi logo konkursi viimase hääletusvooru käigus valiti 785 häälega Linuxi ametlikuks logoks aga hoopis teine töö (Tux kogus 541 häält).
Tänaseks saab aga kindlalt öelda, et Tux on faktiliselt Linuxi peamine ja kõige tuntum sümbol.
20. juuli vandenõu

20. juuli vandenõu (saksa keeles tuntud kui "Das Attentat vom 20. Juli 1944") oli tähtsaim Adolf Hitleri vastu suunatud tapmis- ja riigipöördekatse. 
Rohkem kui 200 osavõtja seas oli üks kindralfeldmarssal (Erwin von Witzleben), 19 kindralit, 26 ooberstit, kaks suursaadikut, seitse diplomaati, üks minister ning mitmed teised riigiametnikud. Vandenõu eesmärgiks oli esmalt tappa Adolf Hitler ning võtta üle riigi poliitiline ja sõjaline juhtimine, misjärel oleks võimalikult kiiresti sõlmitud rahu liitlasvägedega. 
Vandenõus osalenud proovisid Hitlerit tappa viiel korral, kuid kõik katsed olid ebaõnnestunud. Hitleri tapmise muutis keerulisemaks ka Gestapo, mis oli hakanud kahtlustama, et sõjaväe peastaabis töötavad ohvitserid plaanivad Hitleri vastu atentaati. Viimaks plaaniti Hitler tappa, lõhates Ida-Preisimaal Hundikoopas toimunud koosoleku ajal pommi, mis oli peidetud kohvrisse. Pommi paigutas ruumi kolonelleitnant Claus von Stauffenberg, kes lahkus seejärel telefonikõne tegemiseks ruumist. Arvatavalt liigutas kohvrit kolonel Heinz Brandt, kes polnud vandenõust teadlik. Pomm plahvatas mõni minut hiljem. Plahvatuses hukkus üks ning veel kolm sõjaväelast, sealhulgas Brandt, surid hiljem plahvatuses saadud vigastustesse, kuid Hitler jäi ellu. 
Plahvatusele järgnenud nädalatel arreteeris Gestapo kõik, kel oli vandenõuga väiksemgi seos. Kokku arreteeriti üle 7000 inimese, kellest 4980 hukati. Mitmed vandenõulased sooritasid enne kohtuistungit või hukkamist enesetapu. 
Seda vandenõud on kajastatud mitmes filmis, millest tuntuim on tänapäeval vast 2008. aastal valminud "Operatsioon "Valküür"".
Estobuntu

Estobuntu on Ubuntu baasil koostatud eestikeelne operatsioonisüsteem.
Operatsioonisüsteemiga on kaasas tugi MP3-failide, Flashi, DivX-failide ja DVD-de esitamiseks, samuti on Firefox vaikimisi eestikeelne ja sisaldab eesti konteksti jaoks seadistatud reklaamitõrjet Adblock Plus.
Optiliselt kettalt käivitatud süsteemis, s.t juba enne paigaldamist saab kasutada Kõu mobiilseid seadmeid.
Estobuntu sisaldab kaugabirakendust, mis võimaldab Estobuntu süsteemidele interneti kaudu tugiteenust osutada.
Estobuntu 14.04 versiooni Live-DVD kasutamiseks on soovituslik vähemalt 2 GB RAM-mälu.
Ajalugu.
Esimene Estobuntu põhines Ubuntu versioonil 7.04 ja toodi avalikkuse ette märtsis 2008.
Viimane Estobuntu väljalase kannab versiooninumbrit 14.04, väljalaskekuupäev on 2. mai 2014.
Estobuntu oli varustatud sisseehitatud ID-kaardi toega, mis distro iga versiooni väljalaske ajal funktsioneeris. 2018. aasta seisuga on Estobuntu viimases versioonis (14.04) olev ID-kaardi tarkvara aegunud ega tööta enam. Püüded ID-kaarti vananenud tarkvaraga kasutada võivad kaardi ära rikkuda.
Samuti on aegunud muu Estobuntu selles versioonis leiduv tarkvara, sealhulgas brauser Mozilla Firefox.
Erwin von Witzleben

Job-Wilhelm Georg Erwin von Witzleben (4. detsember 1881 Breslau (tänapäeval Wrocław, Poola) – 8. august 1944 Berliin) oli Saksamaa sõjaväelane (alates 1940. aastast kindralfeldmarssal) ning 20. juuli vandenõust osavõtja.
Georg von Brevern

Karl Georg von Brevern (vene keeles Егор (Георгий, Карл Георг) Иванович фон Бреверн; 4. august 1807 Kehra – vkj 23. juuni / 5. juuli 1892 Berliin) oli baltisaksa päritolu ajaloolane, genealoog, tarbetekstide autor ja Venemaa riigitegelane.
Ta õppis 1827–1831 Tartu Ülikoolis (mag. 1834), 1835–1838 reisis Saksamaal, Šveitsis ja Itaalias, oli 1839–1844 Eestimaa rüütelkonna sekretär, salanõunik, Tema Keiserliku Majesteedi Isikliku Kantselei II Osakonna ametnik, 1862. aastast kohtureformi teostamise komisjoni liige, tõeline salanõunik, senaator (1867) ja Venemaa keisririigi Riiginõukogu liige.
Perekond.
Tema vanemad olid Kostivere (1817–1843) ja Kehra mõisaomanik, major (laevastikukapten) Heinrich Johann (Iwan) von Brevern (1775–1850) ja Georgi sünnitusel surnud Helene Margarethe Sophie von Benckendorff (1784–1807), kes oli Alexander von Benckendorffi (1781–1844) onutütar.
 Tema poolvend oli 1852. aastal krahvitiitli saanud ratsaväekindral, kindraladjutant ja Riiginõukogu liige Alexander Brevern de la Gardie (1814–1890), kelle juures Haapsalus hilisem keiser Aleksander III armastas suvitamas käia.
Taarka (film)

"Taarka" on 2008. aasta Eesti dokumentaalaineline draamafilm setu rahvalaulikust Hilana Taarkast.
Filmi on lavastanud Ain Mäeots, nimiosades on Inga Salurand, Siiri Sisask ja Marje Metsur. Enne filmi lavastamist tõi Ain Mäeots 2005. ja 2006. aastal Obinitsas setu seltsimaja õuel lavale Kauksi Ülle kirjutatud näidendi "Taarka", millel film põhinebki.
"Taarka" filmiti 90 protsendi ulatuses Setumaal, kuid filmivõtteid tehti ka Haapsalus, Viljandis, Soomes ja Lätis Kalniene külas.
Süžee.
Eluloofilm räägib setu rahvalaulikust Hilana Taarkast (1856–1933). Filmi tegevustik jääb ajavahemikku 1861–1933.
Osades:
Kriitika.
Filmi kritiseerijad on esile toonud kolm puudust:
Lavastaja Ain Mäeotsal tuli Eesti väiksust arvestades teha karm valik: kas võtta rollidesse setud (kes aga poleks suures osas kutselised näitlejad) või näitlejad (kes aga ei oska suures osas setu keelt). Kuna valik langes näitlejate kasuks, on filmis kuuldava keele kvaliteedis järele antud. Setud on filmis kõlavat nõrka setu keelt kritiseerinud ja kurtnud, et neil on sellest raske aru saada. "Kuigi tegu pole antropoloogilise dokumentaalfilmiga, on keel iga kultuuri lahutamatu osa ning setude puhul ongi ju see peamine erinevus, mis neid eestlastest eristab," toob välja Eva Kübar.
Kriitikat on tehtud ka filmis kujutatavate kommete ja maailma kohta. Setu sootska Aare Hõrn on öelnud, et filmitegijad ei arvestanud mõningate oluliste setude kultuuris paika pandud asjadega. Setusid riivab ka filmis sageli ette tulev alkoholijoomise eksponeerimine. Ain Mäeots on süüdistusi pareerinud väitega, et arenevas kultuuris ei saa kõike ühtselt ja kõigile sobivalt kujutada, vaid vastuolude teke on paratamatu. Kriitikud on esile toonud ka karakteriloomise nõrkuse ja ühekülgse setu elu kujutamise.
Filmi stsenaarium erineb oluliselt lavastusest. Mart Kivastik, üks filmi stsenariste, on kritiseerinud vormi ebamäärasust ja vaatepunkti puudumist. "See ei ole folkloorifilm setudest, ja samas ei ole ta ka mängufilm, kus oleks mingi lugu taga. Taarka lugu on seal veel nagu formaalselt olemas, aga ta upub siiski kuhugi sisse ära. Mina püüdlesin oma stsenaariumis ikka tugeva loo suunas, kus oleks lisaks ka setu asi sees. Tahtsin kirjutada väga head ühe naise lugu. Praegu võiksin oma nime sealt rahuga välja võtta, sest minu asja seal enam ei ole."
Tähelepanu on pälvinud ka see, et lavastuses Taarkat mänginud Merle Jääger on filmis vahetatud Inga Salurannast, Siiri Sisaskist ja Marje Metsurist koosneva kolmiku vastu. Lavastaja Ain Mäeots on märkinud, et selle põhjuseks on Jäägeri liig suur side lavastusega, samuti olevat Siiri Sisaskis olnud seletamatu Taarkale omane "võõras" joon, mida Jäägeris kui puhast verd setus ei ole: "Merca on oma loomult nii selge – noh, heas mõttes – ugri-setu. Kui sa vaatad talle näkku, siis – kõhetu mustlasverd naisterahvas ta ei ole! Aga esimene asi, mis Taarka kohta öeldakse: ta on võõrast verd, tal on mustlase veri, ta on nagu Carmen..."
Film arvudes.
2008. aasta jooksul käis filmi Eesti kinodes vaatamas 9445 inimest.
Johannes Brever (1616−1700)

Johannes Brever (ka Breverus) (11. märts (vkj) 1616 Eisleben, Mansfeldi krahvkond – 12. mai (vkj) 1700 Riia) oli pedagoog, vaimulik ja kirjanik, Breverni aadlisuguvõsa Liivimaa liini rajaja. A-st 1690 oli ta Riia superintendent.
Elulugu.
Päritolu ja varasem elukäik.
Põlvnes XVII sajandi algul Alam-Sileesiast Frankensteinist Tüüringisse Mansfeldi krahvkonda elama asunud literaadisuguvõsast. Tema isa Johannes Brever (suri 1626) oli Martin Lutheri sünnilinnas Eislebenis Mansfeldi krahvkonna konsistooriumi sekretär ja notar. Ema nimi oli Magdalena Happach. Õppis Eislebeni gümnaasiumis. 19-aastase noorukina lahkus ta kummatigi 1634. aastal oma kodulinnast ja asus elama Liivimale Riiga.
Haridustee.
Riias õppis ta neli aastat sealses gümnaasiumis ja tulevase Liivimaa superintendendi Hermann Samsoni juures. Riia rae stipendiaadina astus ta 1639. aastal õppima Marburgi ülikooli, kus promoveerus järgmisel aastal teoloogiamagistriks. 1641. aastal immatrikuleeriti ta Helmstedti ülikoooli. Järgnevalt reisis ta Ida- ja Lääne-Friisimaal. Seejärel täiendas end Leideni, Leipzigi ja Wittenbergi ülikoolis. 1643. aastal naasis Riiga.
Pedagoog.
Pärast Riiga tagasipöördumist sai temast samal aastal Riia gümnaasiumi kõnekunstiprofessor. Aastatel 1645−1650 oli ta gümnaasiumis filosoofia- ja seejärel ka ajalooprofessor. 1655. aastal tegutses Riia toomkooli inspektorina. Juba vaimulikus ametis teenides oli alates 1677. aastast Riia gümnaasiumi teoloogiaprofessor.
Vaimulik.
1656. aastal ordineeriti ta vaimulikuks ja ta nimetati Riia toomkoguduse diakoniks. Juba järgmisel aastal sai temast sama koguduse nädalapastor. Seejärel oli ta lühikest aega Riia Peetri koguduse ülemnädalapastor ja aastatel 1657−1658 Riia toomkiriku Riia toomkoguduse pastor. Alates 1657. aastast teenis ühtlasi Riia linnakonsistooriumi assessorina. 1658. aastal sai temast Riia Püha Peetri kiriku koguduse ülempastor, kellena oli ametis surmani 1700. aastal. 1690. aastal valiti ta Riia superintendendiks. 1693. aastal promoveeriti Uppsala ülikooli teoloogiadoktoriks.
Surm.
Suri Riias 84 aasta vanuselt.
Mõisavaldused Liivimaal.
1665. aastal pantis ta Zögede aadlisuguvõsalt viieks aastaks Krimulda kihelkonnas Sēja mõisa. 1679. aastal ostis ta selle päriseks, aga ilmselt ei jäänud see tema kätte kauaks. 1677. aastal langes tema kätte Johann Strubergi võlgade katteks Brieži mõis. Selle valdajana on teda nimetatud veel 1688. aastal.
Salto (arhitektuuribüroo)

Salto AB on arhitektuuribüroo Tallinnas.
Salto asutasid 2004. aastal arhitektid Karli Luik, Maarja Kask ja Ralf Lõoke. 
Salto arhitektid Maarja Kask ja Ralf Lõoke, skulptor Neeme Külm ning kuraator Ingrid Ruudi olid Veneetsia 11. arhitektuuribiennaalil 2008. aastal Venemaa ja Saksamaa paviljonide vahele paigutatud keskkonna- ja geopoliitilise ruumiinstallatsiooni „Gaasitoru” autorid.
Olulisemad hooned.
Salto tuntumad ehitatud projektid on Maaülikooli spordihoone, Tartu Kesklinna kooli juurdeehitis, Sõmeru keskushoone, Eesti Maanteemuuseumi välialad, NO99 Põhuteater, Balti Filmi- ja Meediakool, Viljandi Riigigümnaasium. 
Arhitektuurikonkursid.
Salto arhitektid on võitnud preemiaid rohkem kui 40 arhitektuurivõistlusel.
Maaülikooli spordihoone

Eesti Maaülikooli spordihoone on Tartus Friedrich Reinhold Kreutzwaldi tänav 3, Eesti Maaülikooli linnakus asuv spordihoone.
Hoone projekteeris arhitektuuribüroo Salto AB. Hoone avati 7. septembril 2009 sõnadega "Terves kehas Tartu vaim!".
Tartu linnavalitsuse konkursil "Aasta parim ehitis 2009" tunnistati Eesti Maaülikooli spordihoone aasta parimaks uusehitiseks Tartus, rõhutades silmapaistvat maastikku sulanduvat arhitektuurset lahendust ning puidu uuenduslikku kasutamist avaliku hoone fassaadimaterjalina.
Püha Vaimu kirik

Püha Vaimu kirik on mitme kiriku nimi:
Sartang

Sartang (vene Сартанг, jakuudi Сартаҥ) on jõgi Venemaal põhjaosas Sahhas. 
Jõgi algab Verhojanski mägedest ning voolab läbi Jana mägismaa põhja. Dulgalahhiga ühinedes moodustab ta Jana jõe.
Sartangi jõe pikkus on 620 km, valgala pindala 17 800 km². Keskmine äravool on umbes 50 m³/s. Laevatatav suudmest 174 km kaugusele.
Côn Sơni saared

Côn Sơni saared (vietnami "Côn Đảo") on 16 saarest koosnev saarestik Lõuna-Hiina meres Vietnami ranniku lähedal. 
Saarte pindala on 75 km². Saared on mägised, kõrgus kuni 557 m. Nad kuuluvad Vietnamile Ba Ria-Vung Tau provintsi. Nad on 185 km kaugusel Vung Taust, mis on Ba Ria-Vung Tau provintsi keskus, kuid manner ja mitu provintsikeskust asuvad märksa lähemal, vähem kui 100 km kaugusel.
Saared on asustatud. Seal elab umbes 5000 inimest.
Saartel on Cỏ Ốngi lennujaam.
16. juunil 1702 asutas Briti Ida-India Kompanii saartele asunduse. 2. märtsil 1705 saarel olev asula ja garnison hävitati. 
Ajal, mil Vietnam oli Prantsuse Indohiina koosseisus, asutasid prantslased Côn Sơni suurimale saarele vangla. Sel ajal nimetati seda Con Loni saareks ja vangla kandis sama nime.
1984. aastal võttis Vietnam palju saari saarestikus kaitse alla ja sinna moodustati Côn Sơni rahvuspark. 1998 rahvusparki laiendati. Kaitstavate loomaliikide hulka kuuluvad bissa, rohekilpkonn ja dugong. Kaitstavate ökosüsteemide hulka kuuluvad mererohutasandikud, korallrifid ja mangroovimetsad.
1990. aastal avastati saarestikust 1690. aasta Hiina laeva vrakk. Kuni 1992. aastani toimunud uuringutel leiti vrakist umbes 60 000 eset, peamiselt Qingi dünastia ajast pärit Hiina portselani. Osa leidudest on näha Vung Tau muuseumis.
Toomas Hirvoja

Toomas Hirvoja (sündinud 22. novembril 1966) on eesti õigeusu (MPEÕK) vaimulik.
Ta lõpetas 1985. aastal Tallinna 44. Keskkooli, pärast seda läbis kohustusliku ajateenistuse Nõukogude armees.
1992. aastal pühitseti ta diakoniks, sama aasta 11. septembrist 31. detsembrini teenis ta Tallinna Nõmme Ristija Johannese kogudust. Hiljem teenis diakonina Tallinna Neeva Aleksandri peakirikus.
Preestriks pühitseti ta 7. märtsil 1999. Algul teenis ta Neeva Aleksandri (Aleksandr Nevski) peakiriku eesti kogudust, hiljem Tallinna Kopli Püha Nikolause kogudust. Alates 11. juunist 2006 on ta Tallinna Nõmme Ristija Johannese koguduse esipreester.
Hirvoja oli 2000. aastal üks Püha Issidori Õigeusu Kirjastusseltsi asutajaid ja juhib siiani selle tegevust. Kirjastusseltsi liikmed on tõlkinud eesti keelde arvukalt õigeusu kirjandust, koostanud ja välja andnud kirikuloolisi, hariduslikke ja palveraamatuid.
Isa Toomas Hirvoja on Moskva Patriarhaadi Eesti Õigeusu Kiriku Sinodi liige. Ta on olnud koguduste teenimise kõrval ametis ka Sinodi sekretärina ning Tallinna ja kogu Eesti metropoliit Korneliuse referendina.
Ta on osalenud eesti-vene õigeusu seletava sõnastiku, eestikeelse õigeusu palveraamatu ja raamatu "Õigeusu alused" koostamises ning on raamatute "Meie püha isa, Optina kloostri staaretsi munkpreester Leonidi elulookirjeldus" (1999), "Õigeusu hingekarjased Eestimaal" (2002), "Kiriku saladus" (2007), "Mitte sellest maailmast" (2008) ning "Seitse leiba ja pisut kalukesi" (2010) toimetaja.
Carl Julius Albert Paucker

Carl Julius Albert Paucker (vene Карл Юлиус Паукер; 22. aprill 1798 Simuna pastoraat – vkj 22. november 1856 Tallinn) oli baltisaksa õigusteadlane, ajaloolane, arheograaf ja genealoog. 
Carl Julius Albert Paucker õppis 1815–1817 Tartu Ülikoolis õigusteadust, seejärel Göttingenis, Jenas, Bonnis ja Heidelbergis. Göttingenis ja Jenas sai õigusteaduse ja filosoofia doktorikraadid, töötas Tallinnas advokaadina, 1819 Virumaa ja Järvamaa meeskohtu sekretärina ning 1820–1821 Toomkooli inspektorina Tallinnas. Seejärel töötas maanõunik Johann von Grünewaldti juures ja oli 1840–1856 Eestimaa kubermangu prokurör.
Ta kuulus noorte haritlaste ühendusse Fraternitas Revaliensis ja tema juhtimisel loodi 1825. aastal Eestimaa Üldine Avalik Raamatukogu ("Estländische Allgemeine Öffentliche Bibliothek"), ning 1842. aastal baltisakslastest liikmeskonnaga Eestimaa Kirjanduse Ühing, mille asepresidendiks oli ta kuni surmani. Samuti oli ta Eestimaa Provintsiaalmuuseumi asutamisele alusepanija ja sealne konservaator ehk varahoidja.
Ta avaldas teoseid Eesti ajaloo, õigusteaduse, genealoogia ja mõisate kohta.
1854 sai ta 35-aastase teenistuse eest Püha Vladimiri ordeni 4. klassi kavaleriks.
Perekond.
Tema vanemad olid Simuna koguduse õpetaja Heinrich Johann Paucker (1759–1819) ja Anna Ulrika Scnabel (1773–1810). Tema isapoolsed vanavanemad olid Pommerist pärit Eestimaa Konsistooriumi assessor, praost ja vaimulik kirjanik Johann Christoph Paucker (1736–1776) ja Christiana Helena Sperbach (1732–1778), ning emapoolsed Tallinna Rüütli- ja Toomkoguduse õpetaja David Christoph Schnabel (1744–1773) ja Auguste Elisabeth Höppener (1747–1804). Tema poolvend Magnus Georg (1787–1855) oli matemaatik ja astronoom, ning vendadest Heinrich Wilhelm (1797–1883) vaimulik Simunas, Friedrich August (1801–1837) 1828. aastast vabatahtlik sõjaväearst Türgi sõjas (Püha Anna ordeni 3. klassi kavaler) ja Gattšina linnahaigla ülemarst, ning Hugo Richard (1807–1872) Virumaa praost ja Põhja-Eesti konsistoriaalpiirkonna vaimulike leksikoni koostaja.
Carl Julius Albert Paucker oli abielus Pauline Emilie Halleriga (1806–1874), kes oli Käina koguduse õpetaja Jacob Pontus Halleri (1763–1816) ja Eva Catharina Pauckeri (1775–1835) tütar. Abielust sündisid:
Teised lapsed: Wilhelm August (1831–1832), Hermann Christoph (1833–1836), Auguste Amalie (1835–1836), Paul Julius (1837–1839), Caroline Juliane (1840–1860) ja Carl Albert (1843–1844) surid noorelt.
Robesoni väin

Robesoni väin (inglise "Robeson Channel") on väin Põhja-Jäämeres Taani põhjapoolseima saare Gröönimaa ja Kanada põhjapoolseima saare Ellesmere'i vahel. See on Narese väina põhjapoolseim osa, mis ühendab Kennedy väina Lincolni merega.
Väinh on umbes 80 km pikk ja 18–20 km lai. Gröönimaa kaldal asub Nyeboe maa, Ellersmere'i kaldal Alert, mis on maailma kõige põhjapoolsem asula. Seal elas 2006. aasta seisuga 5 inimest.
Robesoni väin on saanud nime 1871. aastal Isaac Israel Hayesi ja Charles Francis Halli polaarekspeditsiooni käigus Ameerika Ühendriikide presidendi Ulysses S. Granti administratsiooni mereväesekretäri George Robesoni auks.
Operatsioon &quot;Valküür&quot; (film)

"Operatsioon "Valküür"" (originaalpealkirjaga "Valkyrie") on 2008. aastal linastunud Ameerika Ühendriikide mängufilm Hitleri-vastasest vandenõust, mille režissöör on Bryan Singer. Peaosatäitja Tom Cruise kehastab vandenõu juhti Claus von Stauffenbergi. Cruise on ka filmi kaasprodutsent.
Filmivõtteid alustati 19. juulil 2007 Berliinis ja film valmis 2008. aastal. Eestis esilinastus film 13. veebruaril 2009.
Vastukaja.
Stauffenbergi poeg Berthold Maria Schenk Graf von Stauffenberg esitas vastuväite sellele, et tema isa mängib saientoloogiakirikusse kuuluv Cruise. 25. juunil 2007 teatas Saksamaa kaitseministeerium, et ei luba võtteid oma valduses oleval territooriumil, sealhulgas Berliinis Bendlerblocki memoriaalis, kui filmis osaleb Tom Cruise. Kaitseministeeriumilt selleks luba ei küsitud. 27. juunil teatas Kaitseministeerium, et nad tervitavad asjaolu, et filmi võtted toimuvad Saksamaal, ning et filmivõtete lubamine Bendlerblockis ei ole nende pädevuses, sest memoriaal kuulub rahandusministeeriumile. Rahandusministeerium keelas võtted Bendlerblockis, lisades, et põhjuseks on asjaolu, et tegemist on memoriaaliga, ja sellel keelul pole seost Cruise'i kuuluvusega saientoloogiakirikusse.
Oksamännas

Oksamännas on puul tüvepiirkond, millest ligikaudu samal kõrgusel väljub mitu oksa.
Ümarpuit

Ümarpuit on ladvaosast järgatud langetatud puu, millelt on kõik oksad eemaldatud ning mida on või ei ole pärast seda järgatud.