Rannarootslased

 
Rannarootslased (harvem ka eestirootslased, rootsi keeles "estlandssvenskar", endanimetus ka "aibofolket") olid Eestis keskajast kuni 1944. aastani elanud rootsi keele eestirootsi murret (rannarootsi keel) kõnelevad inimesed. Vähemal määral tarvitatakse sõna tänapäeval Eestis ja Rootsis elavate rannarootslaste järeltulijate kohta.
Rannarootsi asustusalad, oma kõnepruugis "Aiboland", paiknesid peamiselt Eesti loode- ja läänerannikul ning saartel. Kuni 20. sajandi alguseni olid täiesti rootsikeelsed alad Ruhnu, Vormsi, Osmussaar ja Pakri saared. Noarootsi poolsaarel, valdavas osas endisest Noarootsi vallast, Naissaarel ja Vihterpalus oli selleks ajaks tekkinud rootsi-eesti segaasustus ning Hiiumaale jäänud vaid üksikud hiiurootslased. 
Eestis elab hinnanguliselt 200–500 eestirootslast või nende järeltulijat.
Ajalugu.
Rootslaste Eestisse asumise aja kohta on välja pakutud mitu varianti. Näiteks Carl Russwurm on arvanud, et rootslaste sisseränd toimus pärast Sigtuna hävitamist eestlaste poolt (1187), kui rootsi sõjamehed asusid Eesti rannikule kaitse-eelpostina. Soomerootsi keeleteadlane Tor Karsten on pidanud selleks juba palju varasemat aega. Paul Johansen on aga ühe leitud üriku põhjal välja pakkunud vahemiku 1270–1294, kuna 1271. aastal olevat praegust Haabneeme küla nimetatud rootsipärase nimega "Aponäs".
Ruhnu saarel ja Saaremaal elanud rootslased olevat pärinenud Ojamaalt ning põhjapoolsed Uusimaalt Soomest. Kersleti ("Kärrslätt") küla Vormsi saarel olevat oma nime saanud selle järgi, et küla esmaasukad pärinesid Kyrkslättist Soomest. 
Rootslaste asustus Eestis oli hiliskeskajal väga ulatuslik – piki rannikut Läänemaa lõunaosast kuni Virumaani ning hõlmas ka enamuse Läänemere saartest. Hiljem see vähenes mitmetel põhjustel. Tallinnas oli sel ajal rootslasi ligi 25% linnaelanikest, Haapsalus veelgi enam. Aastatel 1710–1711 tabas Eesti lääneosa katkuepideemia. Suur hulk rootslaste külasid suri välja, tühjadesse taludesse asusid hiljem elama eestlased ning nii algas mandril rootsikeelsete alade eestistumine. Saartele seevastu rändas sisse uusasukaid Soomest ja Rootsist ning sealne rootsikeelne rahvastik taastus peagi.
1855. aastal ilmus Tallinnas ajaloolase, etnograafi ja folkloristi [[Carl Russwurm]]i suurteos "[[Eibofolke ehk rootslased Eestimaa randadel ja Ruhnus]]" (saksakeelses originaalis "Eibofolke oder die Schweden an den Küsten Ehstlands und auf Runö"; eestikeelne tõlge anti välja 2015). See mahukas kaheköiteline raamat kirjeldab rannarootslaste ajalugu ja tollast eluolu.
Eesti Vabariigi [[Eesti Vabariigi põhiseadus (1920)|esimeses põhiseaduses]] (1920) kindlustati eestirootslastele jt vähemusrahvustele emakeele õpetus ning lubati piirkondades, kus rootslased moodustasid elanikkonna enamuse, kohalikes omavalitsustes kasutada asjaajamise keelena ka rootsi keelt. Samuti oli Eesti põhiseaduse järgi kolmel vähemusrahvuste rühmal (saksa, vene ja rootsi rahvusest kodanikel) õigus pöörduda riiklikesse asutustesse "kirjalikult oma keeli". 
1922. aasta rahvaloenduse andmetel oli Eestis kokku 1 107 059 inimest, millest eestirootslased moodustasid ligikaudu 0,7% ehk 7850 inimest. 1. märtsil 1934 toimunud rahvaloenduse andmeil elas Eestis 7641 rootslast, sealhulgas 5180 Läänemaa valdades, 909 Harjumaa valdades ja 658 Tallinna linnas. Ametlikult määratud rootsi vähemusrahvuse enamusega vallad olid Rikholdi, Vormsi, Pakri ja Ruhno.
1925. aastal anti Eesti rootslastele [[Vähemusrahvuste kultuuromavalitsuse seadus|kultuuromavalitsuse õigus]], kuid nad ei kasutanud seda. Üheks põhjuseks, miks rannarootslased kultuuromavalitsuse loomiseni ei jõudnud, peetakse asjaolu, et nende kompaktne asustus võimaldas lahendada rahvuskultuurilisi probleeme kohaliku omavalitsuse tasemel.
1933. aasta suvel toimus Haapsalus esimene eestirootslaste [[laulupidu]]. 
Enne teise maailmasõja lõppu evakueerus valdav enamus rannarootslastest (ja võimaluse korral ka mitmed mujal Eestis elanud rootsi päritolu inimesed) neutraalsesse [[Rootsi]]. Rannarootslaste evakueerimine toimus organiseeritult juba alates 1943. aastast ja selleks oli neile antud ametlik luba [[Saksa okupatsioon Eestis (1941–1944)|Saksa okupatsioon]]ivõimude poolt. Viimane rannarootslaste Eestist lahkumise laine toimus koos kümnete tuhandete eestlastest paadipõgenikega nn [[Suur põgenemine|suure põgenemise]] ajal sissetungivate [[Nõukogude Liit|Nõukogude Liidu]] vägede eest 1944. aasta hilissuvel ja sügisel. 
Pärast seda, kui suurem osa eestirootslastest sõja ajal Rootsi ümber asus, jäi Eestisse elama ligikaudu 1000 eestirootslast. Omakeelsete haridusasutuste puudumise, segaabielude ja rannikualade Nõukogude Liidu "piiritsoonideks" muutmise tõttu sellest arvust tugevama rahvusliku identiteedi säilimiseks ei piisanud. Ka Rootsis jäi peamiselt Eestis sündinute vananemise ja suremise tõttu eestirootslaste ühistegevus soiku. Pärast Eesti taasiseseisvumist 1991. aastal eestirootslaste huvi oma päritolu suhtes taastus ja rahvusrühma tegevus aktiveerus.
2007. aastal loodi kultuurautonoomia alusel Rootsi Vähemusrahvuse Kultuurinõukogu Eestis (praeguse nimega [[Eestirootslaste Kultuuriomavalitsus]]). 2009. aastast antakse välja kultuuriomavalitsuse kakskeelset ajakirja [[Eestirootslane (ajakiri)|Eestirootslane]].
Rootsikeelsed kohanimed.
Tänapäeval kehtivad Eestis endistes rannarootsi asustuspiirkondades nii eesti- kui ka rootsikeelsed kohanimed. Sealjuures puuduvad näiteks [[Vormsi]] saare küladel eestikeelsed nimevasted. 
Vormsi on rootsi keeles – "Ormsö"; Noarootsi poolsaar (endine saar) – "Nuckö"; [[Riguldi]] (küla) - "Rickul"; Osmussaar – "Odensholm"; Ruhnu saar – "Runö"; Pakri saared - "Rågöarna"; Vihterpalu (küla) - "Vippal"; Naissaar - "Nargö"; Saaremaa - "Ösel"; Hiiumaa - "Dagö".
Välislingid.
[[Kategooria:Etnoloogia]]
[[Kategooria:Rannarootslased]]
[[Kategooria:Eesti rahvusrühmad]]