Kolmas riik

Kolmas riik (ka "Kolmas Riik" või "Kolmas Reich"; saksa keeles "Drittes Reich") oli Saksamaa (Saksa Riigi ja Suursaksa Riigi) kujundlik (mitteametlik) nimetus aastatel 1933–1945, kui riiki valitses Adolf Hitleri juhitud natsionaalsotsialistlik totalitaarne režiim.
"Kolmas riik" tähistas natsionaalsotsialistliku mõtteviisi kohaselt riiki, mille eelkäijad olid Saksa Rahvuse Püha Rooma Keisririik (843–1806 kui "Esimene riik") ja "Saksa keisririik" (1871–1918 kui "Teine riik"). "Kolmas riik" pidi pärast Weimari Vabariigi lõppu 1933. aastal hakkama tähistama Saksamaa hiilguse taassündi. Mõiste võttis esimesena kasutusele Arthur Moeller van den Bruck oma 1922. aastal ilmunud raamatu pealkirjas.
Eesti ajalookirjanduses kasutatakse sagedamini nimetusi "natsionaalsotsialistlik Saksamaa" või "Natsi-Saksamaa".
Riigivalitsemine.
Riigipea.
Riigikantseleile allusid: Kiirteede ("Autobahn") peainspektor; Riigi Regionaalarengu amet; Riigi noorteliikumiste juhtkond; riigi pealinna peainspektor; Riigi pealinna Münchenisse üleviimise peaehitusnõunik; Linzi linna Riigi ehitusnõunik.
Riigikaitse.
Sõjavägi.
Vaata "Karl Dönitz", "Erwin Rommel", "Wilhelm Keitel", "Wilhelm Canaris", "Alfred Jodl", "Erich Raeder", "Robert Ritter von Greim".
Ajalugu.
Saksamaad eriti rängalt tabanud ülemaailmne majanduskriis (1929–1933) saavutas aastal 1932 haripunkti: töötute arv ulatus 6 miljonini (ligi 45% töölistest) ja tööstustoodang vähenes 1929. aastaga võrreldes 40%.
Majanduskriisi oludes saavutas natsionaalsotsialismi ideoloogiast lähtuv Saksa Rahvussotsialistlik Töölispartei esindaja Adolf Hitler 1932. aasta Saksamaa presidendivalimistel 30,1% häältest presidendiks saanud Paul von Hindenburgi järel ning määrati 1933. aastal Hindenburgi poolt Saksamaa kantsleriks.
Saksamaa kantslerina viis Adolf Hitler läbi edukat sisepoliitikat, mis võimaldas leevendada majanduskriisi tulemusi ning saavutas Saksamaa elanikkonna seas suure toetuse.
Saksamaa välispoliitika.
Saksamaa välispoliitika 1930. aastatel suunatud Saksamaale kahjuliku Esimene maailmasõja lõpetanud Versailles' rahulepingu revideerimisele. Rahulepinguga püüdsid sõja võitnud Antante riigid piirata Saksamaa majandusliku ja sõjalise võimuse taastamist, milleks pidi Saksamaa Prantsusmaale tagastama 1871. aastal Prantsuse-Preisi sõja tulemusel Saksamaaga liidetud ja Saksamaad ja Prantsusmaad eraldava senise Saksa põhilise tööstuspiirkonna Elsass-Lothringeni piirkonna (prantsuspäraselt Alsace ja Lorraine) Prantsusmaale kuuluvaks ja Reini jõe piirkonna demilitariseeritud tsooniks ning seadsid piirangud Saksamaa sõjajõududele.
1935. aastal toimunud rahvahääletusel otsustasid Saarlandi elanikud 90,8% poolthäältega taasliituda Saksamaaga. Versailles' rahulepingu nõudeid rikkudes taastas A. Hitler 26. veebruaril 1935 Saksamaa õhuväe Luftwaffe, mille ülemjuhatajaks sai Hermann Göring. 14. aprillil 1935 sõlmisid Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik, Prantsusmaa ja Itaalia kuningriik Stresas liidu, et täita Locarno ja Versailles' rahulepingu tingimusi ning tagada Austria iseseisvus.
18. juunil 1935 sõlmiti Inglise-Saksa mereväekokkulepe, mis tühistas senised Saksa laevastikku piiranud piirangud ning millega Suurbritannia andis oma nõusoleku, et Saksamaa võib ehitada endale pealveelaevastikku, mille tonnaaž oleks 35% Suurbritannia pealveelaevastiku kogutonnaažist, ning allveelaevastiku, mille tonnaaž oleks 45% Inglismaa allveelaevastiku kogutonnaažist. Lepingu alusel ehitati ka kaks Saksamaa laevastiku lahingulaeva: Bismarck ja Tirpitz. Aastail 1935–1937 alustati ka viie ristleja ehitamist.
Juulist 1936 aprillini 1939 toimunud Hispaania kodusõjas Teises Hispaania Vabariigis parempoolsete natsionalistide, keda juhtis Francisco Franco, ja vasakpoolsete rühmituste vahel toetasid Benito Mussolini Itaalia kuningriik, Saksamaa ja António Salazari juhitud Portugal natsionaliste ning Nõukogude Liit ja Mehhiko vabariiklasi. 1936. aasta novembris sõlmis Saksamaa koos Itaalia kuningriigi ja Jaapaniga NSV Liidu vastase Kominterni-vastane pakti.
Saksamaa agressiivse välispoliitika ja Euroopa suurriikide juhtide järeleandmiste tõttu suutis Saksamaa hõivata 1936. aastal uuesti Reini jõe demilitariseeritud tsooni läänes Reinimaal, 1937. aastal liita Saksamaaga sakslastega asustatud Austria Liitriigi lõunas; 1938. aastal liita Müncheni kokkuleppe tulemusel suure protsentuaalse osalusega sakslastega asustatud Sudeedimaa idas. 1939. aasta 15. märtsil okupeerisid Wermachti maaväed seni iseseisvaks jäänud Tšehhoslovakkia, Böömi- ja Määrimaa alad. 28. aprillil 1939 kuulutas A. Hitler Reichstagis kehtetuks Inglise-Saksa mereväeleppe ja Saksa-Poola mittekallaletungilepingu.
1939. aasta 23. augustil 1939 sõlmisid Saksamaa ja NSV Liit mittekallaletungilepingu, mida tuntakse kui Molotovi-Ribbentropi pakti, mille salajase protokolli alusel pidi Saksamaale jääma Poola lääneosa ja Leedu – NSV Liidu mõjusfääri oleks pidanud minema Soome, Eesti, Läti, Poola idaosa (Lääne-Ukraina ja Lääne-Valgevene) ning Rumeenia kuningriigile kuulunud Bessaraabia ja Põhja-Bukoviina.
1939. aasta 1. septembril tungisid Saksamaa väed Poolasse läänest ning koos 17. septembril alanud NSV Liidu vägede pealetungiga Poolale idast vallutati Poola ning jagati Saksamaa ja NSV Liidu vahel. Poolaga abistamislepingu alusel seotud Prantsusmaa ja Suurbritannia kuulutasid Saksamaale sõja, kuid reaalset sõjategevust ei alustanud.