Ketas-kogritsliudik

Ketas-kogritsliudik ehk pruun kogritsliudik ehk liudkogrits ("Discina ancilis") on seen sugukonnast "Discinaceae" perekonnast "Discina". 
Nomenklatuur, süstemaatika ja taksonoomia.
Ladinakeelsed teaduslikud nimetused on "Discina ancilis" (Pers.) Sacc. ja "Discina perlata" (Fr.) Fr. Kui seent arvati kogritsa perekonda kuuluvaks, kasutati nimetust "Gyromitra perlata" (Fr.) Harmaja või "Gyromitra ancilis" (Kreisel 1984). Teised sünonüümid on "Acetabula ancilis" (Lambotte 1880) ja "Peziza ancilis" (1822). Esineb ka nimetus "Disciotis ancilis". Nimetus "Discina ancilis" pärineb Saccardo'lt (1889).
Ketas-kogritsliudikule on iseloomulik roosa mügerikega eoslava. Liigil "Discina parma" on heledam värvus ja ta kasvab jõekallastel. Liigil "Discina melaleuca" on varieeruv värvus, kasvab samuti lehtpuude all, eristamiseks tuleb vaadata mikroskoobi all eoste tipujätkete kuju. Ketas-kogritsliudik on raskesti eristatav ka mürkelliudikust, kes Hispaanias kasvab jõekallastel. Mürkelliudiku eoslava on tavaliselt soojema värvitooniga kui ketas-kogritsliudikul ning väliskülg heledam (ketas-kogritsliudikul ookerjas või punakas, mürkelliudikul valkjas). Lõplikuks määramiseks on tarvis eoseid mikroskoobiga vaadata. 
Levik ja arvukus.
Ketas-kogritsliudik on levinud kogu Eestis.
Ketas-kogritsliudik on Venemaal sage, Hispaanias ei ole väga sage, Eestis tavaline, mitte arvukas.
Välimus.
Viljakeha läbimõõt on väga varieeruv, 3–6 (15) cm, Eestis kuni 8 cm. Ta on noorelt liudjas, peagi lamedam ja kumeram, ebakorrapärase kujuga, allakeerdunud servaga, laineline või keskelt veidi voldiline, lihakas. Kui öökülm kahjustab ketas-kogritsliudiku noore viljakeha servakudet, siis see enam ei kasva, vaid kasvab ainult viljakeha keskmine osa; see kummub välja ning muutub ebakorrapäraselt kääruliseks, nii et viljakeha meenutab hiidkogritsa oma. Noortel viljakehadel on väliskülg härmatiselaadse faktuuriga. Väliskülje värvus on algul kahvatu, hiljem roosa-kastanpruun või kastanpruun oliivivarjundiga, Eestis kahvatu-ookerjas või kahvatu-lihapunane. Eoslava (viljakeha (askoomi siseküljel või välisküljel) on tuhm, valkjas, pruunikashall punakas-kollakaspruun, Eestis pruun, hallikaspruun või oliivpruun. Eoslava pinnal on väikesed mügerikud.
Jalg on umbes 1 cm pikkune ja 0,5 cm (või 1–2 cm) laiune, väga lühike, sooneline, hele. Ta on tavaliselt sama värvi nagu viljakeha väliskülg, ja säilitab valkja värvuse viljakehast kauem.
Viljaliha on peen, habras, õrn, hallikas, valkjas, märkimisväärse lõhnata, praktiliselt maitsetu, pisut elastne, suhteliselt paks. 
Eoskotid on silindrilised, suurusega 400–450 × 12 μm, teistel andmetel 398–425 × 18,5–19 μm. Nad ei värvu joodiga siniseks (mitteamüloidsed). 
Eospulber on valge. Eoskotil on operkulum. Eoskoti alus on hargnenud. Eoskotis on 8 eost. Eosed on käävjad, peenenäsalised kuni võrkjad. Nad on värvusetud. Keskel on suurem õlitilk, kummaski otsas väiksem õlitilk. Tipujätked on värvusetud, tömbid, pikkusega kuni 6 μm. Eoste suurus on 25–30 × 12–15 μm, teistel andmetel 28–32 × 10,4–11,8 μm.
Ekstsiipulum on polümorfsete elementidega, paksusega 14 μm.
Parafüüsid on niitjad, vaheseintega. Nende tipud on pruunid, tõlvjalt laienenud. Paksus on 3,6–7,4 μm.
Kasvuaeg.
Viljakehad esinevad Venemaal mai keskpaigast juuli keskpaigani, Eestis aprillist juunini.
Kasvukoht.
Viljakehad kasvavad Venemaal okas- ja segametsades, aedades, kõduneval puidul ja selle lähedal, niiskel pinnasel, valgustatud kohtades, rühmadena, Eestis pinnasel ja okaspuukändudel sega- ja okasmetsades, eriti kuusikutes.
Söödavus.
Ketas-kogritsliudik on söögiseenena vähetuntud. Teda tuleb 10–15 minutit kupatada, tarbitakse ka lihtsalt kuivatatuna.