tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Apameia (Süüria)

Apameia (kreeka keeles Ἀπάμεια, araabia keeles آفاميا‎, "Afamia"), ka Orontose-äärne Apameia, ladinapäraselt Apamea, hiljem Colonia Claudia Apamea oli antiikaja kreeka ja rooma linn Süürias Ghabi orus. Tänapäeval asuvad linna varemed 55 kilomeetri kaugusel Hamast loodes.
Ajalugu.
Linna asutas 300. aasta paiku eKr Seleukiidide dünastia rajaja Seleukos I Nikator, kelle kätte oli piirkond langenud 312. aastal eKr. Ta nimetas selle oma Baktria päritolu naise Apama järgi Apameiaks. Linn asus oluliste kaubateede ristumiskohas ja sellest sai üks tähtsamaid Süüria linnu. Seleukos tegi sellest oma sõjaväebaasi, kus oli 500 elevanti ja oluline hobusekasvatus. II sajandil eKr oli linn Seleukiidide riigi valitseja Diodotos Tryphoni tugipunkt. Aastal 64 eKr tungis Süüriasse Rooma väepealik Gnaeus Pompeius Magnus ja purustas Apameia kindluse; edaspidi kuulus Apameia Rooma Süüria provintsi. Aastal 6 pKr läbi viidud rahvaloenduse andmetel elas linnas 117 000 vaba inimest, seega võis Apameia elanikkond küündida poole miljonini, tehes selle üheks suurimaks linnaks Rooma idaprovintsides. Aastal 115 pKr hävis see suures osas maavärinas, kuid ehitati taas üles. Ajavahemikus 218−234 pKr paiknes Apameias Rooma leegion Legio II Parthica. Hilisantiikajal oli linn Syria Secunda provintsi pealinn. VI sajandil purustas linna Pärsia Sassaniidide kuningas Chosroes I, kuid linn ehitati osaliselt üles. 1152. aastal langes see taas maavärina ohvriks. Linn hüljati XIII sajandil. Tänapäeval asub selle lähedal Qalaat al-Madiqi linn.
Varemed.
Tänapäeval on muistsest linnast säilinud mitmete ehitiste jäänuseid, ehkki Süüria kodusõjas on see kannatada saanud ja seda on rüüstanud aardekütid. Ehitistest väljapaistvaim on Suur kolonnaad, mis oli ligi kaks kilomeetrit pikk ja oli Rooma maailmas üks pikimaid. Juba Seleukiidide ajal rajatud ja hiljem roomlaste poolt ümber ehitatud teater mahutas kuni 20 000 pealtvaatajat ning oli üks suurimaid; ainult Roomas asunud Pompeiuse teater oli teadaolevalt veelgi suurem. V sajandist pKr pärit ilmselt Syria Secunda asehalduri paleest leitud Suur jahimosaiik (120 m²) asub tänapäeval Brüsselis muuseumis.
Garbiñe Muguruza

Garbiñe Muguruza Blanco (sündinud 8. oktoobril 1993 Caracases Venezuelas) on Hispaania naistennisist, WTA edetabeli liider 2017. aasta septembris ja oktoobris.
Garbiñe Muguruza ema on venezuelalane ja isa baski rahvusest Hispaania kodanik.
11. septembril 2017 tõusis ta üksikmängus WTA edetabelis esikohale ning püsis seal neli nädalat. 
2023. aasta alguse seisuga on ta võitnud üksikmängus 10 WTA ja 7 ITF-i turniiri. 
2016. aastal võitis ta Prantsusmaa lahtised meistrivõistlused tennises, 2017. aastal Wimbledoni turniiri ja 2021. aastal WTA aastalõputurniiri (Anett Kontaveidi ees).
Tomislav Tolušić

Tomislav Tolušić (sündinud 12. veebruaril 1979 Viroviticas) on Horvaatia poliitik, ta kuulub aastast 1997 Horvaatia Demokraatliku Liidu ridadesse. Ta oli 19. oktoobrist 2016 kuni 17. juulini 2019 Horvaatia põllumajandusminister.
Ta sündis aastal 1979 Viroviticas Virovitica-Podravina maakonnas. Pärast keskkooli lõpetamist Viroviticas lõpetas ta aastal 2003 Zagrebi ülikooli õigusteaduskonna.
Ta oli 22. jaanuarist 2016 kuni 19. oktoobrini 2016 Horvaatia Regionaalse arengu ja Euroopa liidu fondide minister. 19. oktoobrist 2016 kuni 17. juulini 2019 oli ta Horvaatia põllumajandusminister.
Isiklikku.
Ta on teist korda abielus. Esimesest abielust on tal kaks tütart, teisest abielust on tal poeg.
VHF ringsuunaline raadiomajakas

VHF ringsuunaline raadiomajakas (lühendid VOR ehk VHF, inglise keeles "omnidirectional radio range") on lühimaa-raadionavigatsioonisüsteem, mis võimaldab õhusõidukitel oma asukohta kindlaks määrata. Süsteem kasutab VHF sagedusala vahemikus 108–117,95 MHz. VOR-i hakati välja arendama USA-s 1930. aastate alguses ja see on praegu üldlevinud õhunavigatsioonisüsteem. Aastaks 2000 oli maailmas vähemalt 3000 VOR-jaama, millest 1033 olid Ameerika Ühendriikides. Alates 2013. aastast on GPS-i arengu tõttu VOR-jaamu vähehaaval kasutuselt kõrvaldama hakatud.
VOR-i maapealne jaam kiirgab ringsuunalist peasignaali ja kitsast, sekundaarset suundsignaali, mis pöörleb päripäeva 30 korda sekundis. Sekundaarsignaal on ajastatud nii, et tema faasivahe peasignaali suhtes jääb väärtuselt samaks kui tema pöördenurk põhjasuuna suhtes. See tähendab, et kui suundsignaal on põhjasuunast 90 kraadi päripäeva liikunud, siis on ta vastavalt 90 kraadi ringsuunalise signaali suhtes faasist väljas. Kahe signaali faasivahe tagab VOR-jaamale õhusõiduki asimuudi põhjasuuna suhtes. Kahe üksteisest eraldi paikneva VOR-jaamaga saab määrata kindlaks õhusõiduki asukoha.
VHF ringsuunalise raadiomajaka kattuvusala on üsna väike. Signaal saatja ja vastuvõtja vahel peab olema otsenähtavus ning soovitud tulemust ei tagata enne, kui nendevaheline kaugus hakkab ületama 200 miili.
Omadused.
VHF ringsuunaline raadiomajakas võimaldab oluliselt suuremat täpsust ja töökindlust tavalise NDB-majaka kõrval. VOR on vähem sõltuv difraktsioonist (signaali kumerdumine suurte takistuste ümber) ja ilmastikumõjudest (äikese interferents ei avalda nii tugevat mõju). Kuna VOR töötab VHF-sagedusalas, on vaja, et saatja ja vastuvõtja on omavahel otsenähtavuses. Hoolimata madalatest hoolduskuludest on VOR-jaamadega terve lennumarsruudi katmine väga kulukas.
Tulevik.
2008. aasta seisuga on kosmosepõhised globaalse navigatsiooni satelliitsüsteemid nagu GPS (globaalne positsioneerimissüsteem) hakanud asendama VOR-jaamu ja ka muid maapealseid navigatsioonisüsteeme. GNSS saatjad on kasutaja kohta odavamad ja tagavad kohati ka täpsemad tulemused asukoha ja kõrguse kohta. Võimalik, et arenduses olev Euroopa positsioneerimissüsteem GALILEO üritab ületada VOR-i ja GPS-i täpsust mitmekordselt. Suure tõenäosusega jääb VOR siiski lennundusse veel pikaks ajaks, sest kombineerituna instrumentaalmaandumissüsteemidega jääb kogu operatsioon kosmosesüsteemide kõrval võrdlemisi odavaks.
Usutakse, et GNSS süsteemid on interferentsist mõjutatavad ja signaalide saboteerimine on võimalik. Seega hoiavad paljud riigid endiselt VOR-süsteeme tagavarana alles, kuigi satelliitsüsteemidega on võimalik kogu marsruutlend õhkutõusust maandumiseni ära katta.
Hietaniemi kalmistu

Hietaniemi kalmistu (soome keeles "Hietaniemen hautausmaa", rootsi keeles "Sandudds begravningsplats") on kalmistu Soomes Helsingi kesklinna lääneosas Lapinlahti asumis. 1829. aastal kasutusele võetud luterlik kalmistu on kultuuriajalooliselt Soome kõige tähtsam kalmistu, millest on kujunenud ka populaarne turismiobjekt.
Soome ajaloo ning poliitika suurkujude kõrval puhkavad Hietaniemis ka paljud eestlased ja Eesti ajalooga seotud soomlased. Näiteks mitmed Tartu Ülikooli õppejõud, samuti Eesti hümni helilooja, saksa päritolu Fredrik Pacius. Kalmistule on maetud vähemalt 120 Eesti Vabadusristi kavaleri ning kangelaskalmistul puhkab ka kaheksa Soome Jätkusõja soomepoissi. Hietaniemi kalmistu osatähtsust Eesti-Soome suhete ajaloos kinnitab ka Soome Tallinna Suursaatkonna avaldatud veebigalerii Estofilia, milles tutvustatud sajast estofiilist puhkab seal kolmandik.
Piirkonna teised kalmistud.
Luterlikust kalmistust lõuna pool asuvad Lapinlahti õigeusu kalmistu, Soome Kaardiväe kalmistu, vana juudi kalmistu ja Helsingi Islami kalmistu tatarlastele. Põhjapoolel asuvad Moskva patriarhaadile alluva Püha Nikolause õigeusu koguduse kalmistu ja Helsingi Juudi kalmistu. Varem piirkonnas asunud Vene sõjaväehaigla kalmistu ehk Taivallahti kalmistu on ümber ehitatud pargiks ja tennisekeskuseks. Vähesed säilinud hauakivid on kogutud kahte gruppi, kust võib leida ka mõned Vene mereväes teeninud eestlaste nimed, näiteks "Hiiumaalt Emmastest Priidu Lige" ja "Kihnu saarest Mihkel Widrik".
Põhja pool asub ka Hietaniemi urnisurnuaed, "Uurnalehto", mis loetakse koos Kaardiväe kalmistuga luterliku kalmistu osaks.
Alonzo Church

Alonzo Church (14. juuni 1903 – 11. august 1995) oli Ameerika Ühendriikide matemaatik ja loogik, kes andis olulise panuse matemaatilise loogika arengusse ja teoreetilise informaatika alustesse. Teda tuntakse eeskätt lambda-arvutuse, Churchi-Turingi teesi, Entscheidungsproblemi mittelahenduvuse tõestamise, Frege-Churchi ontoloogia ja Churchi-Rosseri teoreemi järgi. Ta on ka töötanud keelefilosoofia teemadel.
Elu.
Alonzo Church sündis 14. juulil 1903 Washingtonis, kus ta isa Samuel Robbins Church oli Columbia ringkonna kohtunik. Hiljem, kui isa kaotas halva nägemise tõttu töö, kolis nende pere Virginia osariiki. Oma onu Alonzo Churchi rahalise toega sai ta käia Ridgefieldi Poistekoolis Ridgefieldis Connecticutis. Pärast Ridgefieldi kooli lõpetamist aastal 1920 läks Church Princetoni Ülikooli, kus ta oli silmapaistvalt tubli tudeng, avaldas oma esimese teadustöö Lorentzi teisenduste teemal ning lõpetas ülikooli aastal 1924 matemaatikakraadiga. Ta jäi Princetoni ning sai Oswald Vebleni käe all kolme aastaga doktorikraadi.
Ta abiellus Mary Julia Kuczinskiga aastal 1925 ning neil sündis kolm last: Alonzo Church, Jr (1929), Mary Ann (1933) ja Mildred (1938).
Pärast doktorikraadi omandamist õpetas ta veidi aega Chicago ülikoolis ning sai kaheaastase riikliku teadusstipendiumi (National Research Fellowship). See võimaldas tal õppida Harvardi ülikoolis aastatel 1927–1928, järgmisel aastal Göttingeni ülikoolis ning aasta pärast seda Amsterdami ülikoolis. Aastatel 1929–1967 õpetas ta Princetonis filosoofiat ja matemaatikat ning aastatel 1967–1990 California ülikoolis Los Angeleses. Ta oli aastal 1962 Stockholmis rahvusvahelisel matemaatikakonverentsil (ICM) plenaarkõneleja. Ta sai Case Western Reserve ülikooli audoktoriks aastal 1969, Princetoni ülikooli audoktoriks aastal 1985 ning Buffalo ülikooli ja New Yorgi ülikooli audoktoriks aastal 1990. Lisaks korraldas John Corcoran tema auks rahvusvahelise sümpoosioni.
Sügavalt uskliku inimesena oli ta eluaegne presbüteri kiriku liige.
Ta suri aastal 1995 ning maeti Princetoni kalmistule.
Matemaatikaalased teadustööd.
Church on tuntud järgmiste saavutuste poolest:
Lambda-arvutus ("lambda calculus") tekkis tema 1936. aasta teadustööst, mis näitas, et Entscheidungsproblem pole lahendatav. Selle tulemus eelnes Alan Turingu tööle peatumisülesande kallal, mis jõudis samale tulemusele. Church ja Turing näitasid seejärel, et lambdaarvutus ja Turingi masin, mida kasutati Turingi peatumisülesande jaoks, olid oma rakenduste poolest samaväärsed ning näitasid lisaks mitmeid alternatiive "komputatsiooni mehaanilise protsesside jaoks." Sellest sündis Churchi-Turingi tees.
Lambdaarvutus mõjutas programmeerimiskeele LISP ja funktsionaalsete programmeerimiskeelte ehistust.
Churchi kodeerimine ("Church" "encoding") tema auks nimetatud.
Tenosünoviit

Tenosünoviit ehk kõõlusetupepõletik tekib, kui kõõlust ümbritsev sidekude ja sünoviaalkest muutuvad põletikuliseks. Kõõlused on tugevad mitteelastsed keelikud, mis ühendavad skeleti liikumises osalevaid lihaseid luudega.
Paljud kõõlused, eriti need, mis ületavad õla-, randme- ja hüppeliigeseid, on ümbritsetud kahekihilise lestmega (kõõlusetupp), mis vähendab kõõlusekahjustusi hõõrdumisel või surve korral.
Põletik.
Kõõlusealuses paunas on spetsiaalne libestav aine (sünoviaalvedelik). See võimaldab kõõlusetupe sisemistel ja välimistel lestmetel libiseda üksteise peal - nii saab kõõlus vabalt liikuda.
Tenosünoviidi korral takistab kõõlusetupepõletik vaba liikumist ning tupe sisemine ja välimine kiht hõõrduvad liikumisel, piirates liikumist ja tekitades valu.
Sümptomid.
Tenosünoviidi tunnused: 
Põhjused.
Tenosünoviidi põhjused:
Ülekoormuskahjustus.
Korduvaid liigutusi teostavad töötajad, nagu klaviatuuriga tegelevad inimesed, kogevad mõnikord randmevalu. Tavaliselt ei ole tenosünoviidil kindlaid tunnuseid, kuid sümptomeid saab tihti leevendada töövõtete ja töökoha kerge ümbersättimisega.
Diagnoos.
Diagnoositakse enamasti kliinilisel läbivaatlusel. Arst võib märgata, et
Küsimused.
Diagnoosi panemiseks küsitleb arst patsienti ka tema elustiili kohta, kas ta töötab klaviatuuriga või kas ta tegeleb tavapäratute treeningutega. Arst uurib ka patsiendi reumaatilisi probleeme. Vereanalüüsia saab reumatoidartriidi olemasolu välja selgitada.
Röntgen.
Pikka aega kestnud tenosünoviidi korral on võimalik röntgeniülesvõttega tuvastada kaltsiumi ladestumist kõõlustes ja nende tuppedes.
Ravi.
Tõsise tenosünoviidi sümptomeid võib leevendada külma kompressiga, samas kui krooniline põletik reageerib kuumale.
Puhkamine.
Puhkamisel leevenduvad enamik tenosünoviidijuhtumeid. Raskematel juhtudel aitab haigusest mõjutatud kehapiirkonna lühiaegne puhkus lahase abil. Pärast ägeda perioodi möödumist peaks mõjutatud piirkonda treenima mitu korda päevas, et ei tekiks armkude, mis võib tekitada püsivat liikuvuse piiratust.
Ravimid.
Abi võib saada analgeetikumidest ning mittesteroidsetest põletikuvastastest ravimitest. Paranemist saab kiirendada ka kortikosteroidstete preparaatide süstimisega kõõlusetuppe, kuid seda ainult eelneva infektsiooni puudumisel.
Reumatoidartriiti põdevatele patsientidele on suukaudsete ravimite kõrval vaja ka lokaalset ravi.
Infektsiooni korral on vajalik antibiootikumravi.
Kirurgiline ravi.
Püsiva tenosünoviidi korral on võimalik teha väiksemaid operatsioone, et lõigata läbi haigusperioodil tekkinud kiudjas kude, vabastades kõõluse.
Aziz Salihu

Aziz Salihu (sündinud 1. mail 1954; sünnikoht praeguse jaotuse järgi Banullë, Lipjani vald, Kosovo) on Kosovo ja Jugoslaavia FSV endine poksija, rahvuselt albaanlane. 
Poksijana.
Jugoslaavia meistrivõistlustel.
Ta oli kokku kaheksakordne Jugoslaavia FSV meister. 
Kaasaegsetel olümpiamängudel.
Ta sai 1984. aasta Los Angelese olümpiamängude poksivõistlustel üliraskekaalus (üle 91 kg) pronksmedali, kaotades poolfinaalis hilisemale kuldmedali- ja olümpiavõitjale Tyrell Biggsile (USA) ja jäädes edasisest medaliheitlusest välja.
Ta osales 1980. aasta Moskva olümpiamängude poksivõistlustel raskekaalus (üle 81 kg), kus kaotas 2. ringis hilisemale hõbemedalivõitjale Pjotr Zajevile (NSV Liit) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja ning 1988. aasta Souli olümpiamängude poksivõistlustel üliraskekaalus (üle 91 kg), kus kaotas 2. ringis oma kohtumise ja jäi edasisest medaliheitlusest välja.
Euroopa meistrivõistlustel.
Ta sai üliraskekaalus (üle 91 kg) pronksmedali 24. Euroopa meistrivõistlustel (Tampere, 1981) ning 26. Euroopa meistrivõistlustel (Budapest, 1985).
Sindi vana kalmistu

Sindi vana kalmistu on kalmistu Pärnumaal Tori vallas.
Kalmistut haldab Sindi linnavalitsus.
Biplaan

Biplaan on fikseeritud tiibadega lennuk, mille üks tiib asub teise tiiva kohal.
Vendade Wrightide sooritatud maailma esimesel aerodünaamiliselt juhitava lennu lennumasinal oli samuti biplaanile omane tiibade asetust. Biplaan oli valitsev lennukikonstruktsioon lennunduse algusaastatel. Kuigi biplaani struktuur on monoplaani omast lihtsam, on üksteise kohal asetsevate tiibade rindtakistus õhuvoolus suurem. Arenev lennukiehitus, paremad teadmised aerodünaamikast ja paremad ehitusmaterjalid tõrjusid biplaanlennukikonstruktsiooni lennunduses tagaplaanile 1930. aastate lõpuks.
Ülevaade.
Biplaani kaks teineteise kohal asetsevat tiiba tekitavad väikestel lennukiirustel suuremat tõstejõudu võrreldes monoplaaniga. Mõlemad tiivad tekitavad tõstejõudu, kuid see ei ole kaks korda suurem kui sarnase konstruktsiooniga ühetiivalisel lennukil. Teineteise kohal asetsevad tiivad mõjutavad üksteist. Näiteks biplaanil, mille tiiva külgsuhe on 6 ja tiibade vaheline kaugus on tiiva üks kõõlu jagu, tekitab tiivaulatus umbes 20% rohkem tõstejõudu kui sama külgsuhtega ühetiivaline lennuk.
Tavaliselt on biplaani alumine tiib kinnitatud lennuki kere külge ning ülemine tiib on kinnitatud kere kohale. Eleroonid ehk kaldtüürid võivad olla mõlemal tiival, kuid tagatiivaga on tavaliselt varustatud ainult alumine tiib. Tiivad on omavahel kere suhtes sümmeetriliselt kinnitatud tugedega ning diagonaalsete pingutustrossidega või eriliste profileeritud teraslehtpingutitega.
Eelised ja puudused.
Biplaani peamine eelis monoplaani ees on võimalus saavutada lennuki konstruktsiooni suur jäikus väiksema kaalu ja mõõtmete juures. Biplaanlennuki kandepindadele saab anda lihtsamalt suure jäikuse, sest kaks tiiba toimivad teineteise suhtes suurema ruumilise n-ö karptarindina ning seetõttu on võimalik kasutada tiibade konstruktsioonis vähem materjali ja ehitada kergem lennumasin. Biplaanid on aeglasemad kui monoplaanid, sest nende aerodünaamiline kogutakistus on kõikvõimalike pingutite ja tugede tõtt suur. Biplaani tiibade väike pinnakoormus ja üksteise kohal paiknevus annavad ka väiksema tõenäosuse sattuda pöörisesse, sest selliste lennukite varisemiskiirus on väiksem. Biplaaniga on võimalik monoplaanist väiksemas õhuruumis manööverdada, samuti vajab biplaan maandumiseks ja õhkutõusmiseks lühemat rada.
Tiiva astmeline paigutus.
Biplaani tiivad olid algupäraselt täpselt üksteise kohal. Paljudel biplaanidel paiknevad tiivad astmeliselt üksteise kohal. Positiivseks astmelisuseks nimetatakse olukorda, kus ülemine tiib asetseb alumise suhtes eespool. Selline astmelisus aitab suurendada kogutõstejõudu, vähendades kahe tiiva omavahelist aerodünaamilist mõju. Samuti paigaldatakse alumise tiiva esiserv ettepoole ülemise tiiva esiservast (negatiivne astmelisus). Enamasti kasutatakse positiivse astmelisusega konstruktsioone, kuna see avardab vaatevälja alla ja lihtsustab pääsu kabiini.
Atlandi ookeani ületus

Transatlantilised ületusteed on üle Atlandi ookeani kulgevad Ameerikaid ning Euroopat või Aafrikat ühendavad reisija- ja kaubaveod kui ka sideliinid (allveekaablid).
Suurem osa reisijaveost toimus sajandeid ookeani põhjaosas, Põhja-Ameerika ja Euroopa vahel, ajalooliselt eeskätt Ühendkuningriigist otse Ameerika Ühendriikidesse. Traditsiooniliselt on Atlandi peasadamaks sajandeid olnud New York, kuigi tänapäeval on Louisiana ja Houstoni sadamate kaubamahud veelgi suuremad.
Atlandi laevanduse ajalugu.
Sajandeid pärast viikingite juhuslikku kaubavahetust Marklandiga lõid Hispaania kuningriigi purjelaevad 1566. aastast kestliku ja korrapärase Atlandi-ülese kaubavahetuse nn Lääne-Indiaga (Kariibi mere saartel) ning Kesk- ja Lõuna-Ameerikaga, põhilise jaotuskeskusega Havannas. 
Eelnesid aga Kolumbuse reisid, järgnesid siiski teised meresõidud maadeavastusteks brittidelt, hollandlastelt, rootslastelt, prantslastelt ja portugallastelt. Maailmajao teadvustamisega eurooplaste seas algas usupagulus, piraatlus, orjakaubandus ning lähetati niinimetatuid "kirstulaevasid".
18. sajandil toimus üle ookeani tihe kaubandus, veel üsna väheldase reisijate veoga ning maade vallutusteks kaasati sõjalaevastikke, üha enam hõlmates idarannikut.
19.–20. sajandil emigreerusid ookeaniliinilaevadel õnne otsinguil miljonid inimesed Uude Maailma, mis rauges vaid reisilennukite kasutusse võtmisega. Kuulsust kogus immigratsioonivärav Ellis Island, mis suleti ja jäeti aastakümneteks unarusse aastal 1954.
Transatlantilised sadamalinnad.
Kuulsusrikkad transatlantilised migratsioonilaevad.
Titanic (1911 White Star Line), Olympic (1910 White Star Line), Oceanic (1899 White Star Line), Saxonia (1899 Cunard Line)...
Atlandit ületavad lennukoridorid.
Eesti üks regulaarsemaid Atlandi-ületajaid on Toomas Hendrik Ilves, kes tegi sellega algust juba kolmeaastaselt, lennates 1957. aastal sõjapõgenikest perekonnaga Royal Dutch Airlinesile kuulunud lennuki pardal Londonist otse New Yorki.
Allvee kommunikatsioonikaablid.
Telegraafikaablid.
Enne raadio leiutamist oli ainuke viis mandrite vahel suhelda läbi sügavasse ookeanipõhja lastud telegraafikaablite. 1858. aastal veeti neist esimene Briti võimu all tuhandeid kilomeetreid Valentia saarelt Iirimaalt kuni Heart's Contenti asulasse Newfoundlandi saarel Kanadas. See töötas vaid kolm nädalat, järgnevad katsed 1865. ja 1866. aastal (kaablit aitas paigaldada omaaegne maailma suurim laev Great Eastern) olid tunduvalt edukamad.
Telefonikaablid.
Esimest telefonikõnesid edastavat transatlantilist allvee telefonikaablit TAT-1 hakati paigaldama 1955. aastal. 
Valguskaablid.
Esimene sidekaabel, mille kaudu edastati ka Interneti andmepakette oli transatlantilist allvee valguskaabel TAT-8, mida hakati paigaldama 1988. aastal.
Lisaks on paigaldatud kokku 11 erakaablisüsteemi, 2 on projekteerimise staadiumis.
Eesti õhuruum

Eesti õhuruum on Eesti maa‑ala, territoriaal- ja sisevete ning piiriveekogude Eestile kuuluvate osade kohal asuv õhuruum.
Seda kontrollib Lennuliiklusteeninduse AS, mis on Eesti Vabariigi Majandus- ja Kommunikatsiooniministeeriumi haldusalasse kuuluv dünaamiliselt arenev ettevõte. Eesti õhuruumi ja Tallinna lennuinfopiirkonna kasutamist korraldab Lennuamet ning lennuliikluse teenindamise tsiviillennunduses tagavad sertifitseeritud aeronavigatsiooniteenuse osutajad.
Lennuväljad.
Instrumentaallennuväljad.
Instrumentaallennuväli on lennuväli, mis saab teenindada lende, nii starte kui ka maandumisi, visuaal- kui ka instrumentaallennureeglite kohaselt. Eestis on vastavalt varustatud järgmised lennujaamad: Lennart Meri Tallinn, Ämari, Tartu, Kärdla ja Kuressaare.
Visuaallennuväljad.
Visuaallennuväljad on instrumentaallennuväljadest erinevad, kuna seal on lendude vastuvõtmiseks ja startimiseks seatud konkreetsed ilmastikutingimuste nõuded: pilvede kõrgus vähemalt 450 meetrit, nähtavus maal vähemalt 5 kilomeetrit. Visuaallennuväljal ei ole raadionavigatsiooniseadmeid (võrdluseks: instrumentaallennuväljal on need kohustuslikud). Visuaallennuväljad Eestis on Pärnu, Kihnu ja Ruhnu.
Kopteriväljakud.
Kopteriväljak on rajatis, mis on mõeldud täielikult või osaliselt kopteritele: maandumine, väljakul liikumine ja tõusmine. Eestis on sertifitseeritud ainult üks kopteriväljak, mis asub Imara külas Salme vallas Saaremaal.
Õhuruumiklassid.
Terve Eesti õhuruum on eri piirkondades jagatud kolmeks õhuruumiklassiks. Õhuruumiklassid on kontrollitavad (ICAO õhuruumiklassid C ja D) ja mittekontrollitavad( ICAO õhuruumiklass G). Õhuruumi struktuuri kirjeldus on avaldatud Eesti lennundusteabe kogumikus (AIP).
Õhuruumiklass C.
Lubatud on IFR (instrumentaallennureeglid) ja VFR (visuaallennureeglid) lennud, lennujuhtimine hõlmab kõiki lende ning IFR-lennud on hajutatud teistest IFR-lendudest ja VFR-lendudest. VFR-lennud on hajutatud IFR-lendudest ja saavad liiklusinfot teiste VFR-lendude kohta.
Õhuruumiklass D.
Lubatud on IFR ja VFR-lennud, lennujuhtimine hõlmab kõiki lende, IFR-lennud on hajutatud teistest IFR-lendudest ja saavad liiklusinfot VFR-lendude kohta ning VFR-lennud saavad liiklusinfot kõigi teiste lendude kohta.
Õhuruumiklass G.
Lubatud on IFR ja VFR-lennud, lennujuhtimist ei teostata, lennud saavad nõudmisel lennuinfoteenindust.
Alan Bean

Alan LaVern Bean (15. märts 1932 – 26. mai 2018) oli Ameerika Ühendriikide mereväelane, aeronautikainsener, katselendur ja NASA astronaut. Bean valiti 1963. aastal NASA 3. astronautide gruppi ning ta oli 4. inimene, kes kõndis Kuu pinnal. 
Bean lendas esimest korda kosmosesse Apollo 12 pardal, mis oli teine Kuule maandunud missioon. Teisel lennul osales ta 1973. aastal kui ta määrati Skylabi teise mehitatud missiooni komandöriks. Bean lahkus mereväest 1975. aastal ja NASAst 1981. aastal, et tegeleda kunstiga ja maalis mitmeid Kuu-missioone kujutanud maale. Alan Bean oli Apollo 12 viimane elusolev liige.
Troon

Troon ehk aujärg on monarhi kallist materjalist ning kunstipäraselt kaunistatud iste audientsidel ja muudel ametlikel tseremooniatel.
Empire State

Empire State ('impeeriumiosariik') on Ameerika Ühendriikide New Yorgi osariigi hüüdnimi, mida hakati kasutama 19. sajandil.
Etümoloogia.
Arvatakse, et selle grandioosse väljendiga tuli esmalt lagedale George Washington, viidates ilukirjanduslikult osariigile kui "Ameerika tulevase impeeriumi aujärjele". Samuti on ta sellele viidanud kui "käigurajale impeeriumisse" (võimalik, et ta mõtles Põhja-Ameerikas võimu taotlenud ookeanitagusele Suurbritannia kuningriigile).
Nimetus oli New Yorgile ka kohane, sest osariik võttis enda haardesse imperiaalse hiilguse Euroopast ning peegeldas selle otseseid mõjutusi oma seljatagusele mandrile. Uue Maailma nii-öelda eesrindlikku sõlmjaama kogunes Vana Maailma ehk Euroopa keiserlik luksus ja kapital. Osariigi linnu ilmestab samas ka pompoosselt historitsistlik Euroopa-pärane arhitektuur, näiteks Šotimaalt lähtunud uusparunistiil või Kontinentaalse Euroopa "beaux-arts"'i stiilielementidega uusbarokk. Sisekujunduses andis stiilitooni jõukust ilmestav uusrokokoo.
Hüüdnime täpne päritolu pole teada. Kõigest hoolimata määrati riiki valitsevaks pealinnaks hoopis Washington, nii et New Yorgist sai kujuneda kalli kinnisvaraga ja turistirohke rahandus-, kultuuri- ja meelelahutuskeskus. See suurlinn on tänapäevalgi nii Euroopa värav Põhja-Ameerikasse kui ka viimase heidetud visiitkaart esimesele.
Donnie Yen

Donnie Yen Chi Dan (hiina 甄子丹; sündinud 27. juulil 1963 Guangzhous) on Hiina päritolu näitleja, võitluskunstide harrastaja ja režissöör.
Stanislav Kutšer

Stanislav Aleksandrovitš Kutšer (vene keeles Станислав Александрович Кучер; sündinud 18. märtsil 1972 Leningradis Vene NFSV-s) on vene ajakirjanik.
Ta on raadiojaama Kommersant FM poliitikavaatleja ja ühtlasi 2017. aastast meediaprojekti Snob peatoimetaja, vahetades sellel ametikohal välja Nikolai Uskovi. 
Aastatel 1990–1996 oli Kutšer Komsomolskaja Pravda kaastööline. 1991. aasta suvel saatis ajaleht ta korrespondendina Ameerika Ühendriikidesse. Alates 1996. aastast töötas ta telekanalites. Aastatel 2005–2007 oli Kutšer ajakirja National Geographic Traveller venekeelse versiooni toimetaja.
2012. aastast on Kutšer Venemaa Föderatsiooni presidendi juures asuva kodanikuühiskonna arengu ja inimõiguste nõukogu liige.
Haridus.
Kutšer lõpetas 1994. aastal Moskva Riikliku Rahvusvaheliste Suhete Instituudi rahvusvahelise ajakirjanduse erialal.
Isiklikku.
Tema isa Aleksandr Kutšer töötab ajakirjanikuna Peterburis. Ema Natalja Maksimova on ajakirjanik ja kirjanik, elab Orjolis. Abikaasa Jekaterina Varzar on fotograaf.
Stanislav Kutšer valdab inglise, prantsuse ja hindi keelt.
Balti Postiliit

Balti Postiliit on organisatsioon, mille eesmärk on edendada Balti riikide omavahelist ja rahvusvahelist koostööd postivahetuse valdkonnas. Postiliit asutati Eesti algatusel 29. jaanuaril 1994.
Postiliit on Ülemaailmse Postiliidu liige.
Juri Ljubimov

Juri Petrovitš Ljubimov (vene keeles Юрий Петрович Любимов; 30. september (vkj 17. september) 1917 Jaroslavl, Jaroslavli kubermang – 5. oktoober 2014 Moskva) oli vene teatrilavastaja, näitleja ja pedagoog, Venemaa Föderatsiooni rahvakunstnik, Venemaa Kunstide Akadeemia auliige. 
Ta oli Taganka teatri asutaja ja aastatel 1964–2011 selle peanäitejuht.
Ljubimov lõpetas 1939. aastal Štšukini-nimelise teatrikooli. 1964. aastal asutas ta Taganka teatri, mille peanäitejuhina pälvis tähelepanu ja kuulsust kogu maailmas. 1980. aastatel sattus Ljubimov võimude põlu alla, tema lavastuste mängimine keelati ja 1984. aastal, kui ta parajasti Londonis viibis, võeti talt Nõukogude Liidu kodakondsus. Ta sai kodumaale naasta alles 1989. aastal.
2011. aasta juunis toimunud ringreisil Tšehhis tekkis Ljubimovil Taganka näitlejatega tüli väljamaksmata töötasu pärast ning ta lahkus oma teatrist. 
Ljubimov lavastas kodu- ja välismaal üle 100 draamanäidendi ja ooperi. Näitlejana mängis ta 37 teatrilavastuses ja 17 filmis.
Mälestuse jäädvustamine.
2017. aastal lasi Venemaa Pank käibele kaherublase hõbedast meenemündi Juri Ljubimovi sajanda sünniaastapäeva jäädvustamiseks.
Esterm

Esterm (ka ESTERM) on mitmekeelne andmebaas, kuhu on koondatud eelkõige Euroopa Liidu ja Eesti vabariigi õigusaktide termineid ja terminitega seotud keeleline aines (näiteks definitsioonid, kontekstid). 
Aastast 2006 haldab andmebaasi Eesti Keele Instituut. Andmebaasis on 65 101 eestikeelset terminit.
Andmebaas loodi 1996 Eesti Õigustõlke Keskuses seoses õigusaktide tõlkimisega ning on tõlkepõhine.
Inimese Muuseum

Inimese Muuseum (prantsuse keeles "Musée de l'Homme") on Prantsusmaal Pariisis Chaillot' palees asuv muuseum, mille näitused ja kogud käsitlevad inimesega seotut (antropoloogiline, ajalooline ja kultuuriline mitmekesisus). 
Muuseum avati 20. juunil 1938.
Muuseumi kogupindala on 16 000 m², millest näituste all on 3100 m². 
Muuseumi kaastööliste hulka kuulus Boris Vilde.
ISSN 2346-5344 ; 2 
ISBN 9789949954094 (köites)
ISBN 9789949721504 (lisa : CD)
L'Illustration

L'Illustration oli prantsuse nädalaleht, mis ilmus 1843–1944 ning uue numeratsiooniga 1945–1955 nimega France Illustration. 
Kokku ilmus 5293 numbrit kokku umbes 180 000 leheküljega. 
Ajalehe asutas Édouard Charton.
PLZ M-15

PZL M-15 on reaktiivmootoriga biplaan, mida tootis Poolas ettevõte WSK PZL-Mielec. PZL M-15 loodi Nõukogude Liidu põllumajanduslennunduse tarbeks, mille prototüüp valmis aastal 1972 ja tootmine algas 1976 ning lõpetati 1981. Imeliku välimuse ja valju mootorimüra tõttu sai biplaan hüüdnime Belphegor (nime taga peitub tähendus 'lärmakas deemon').
Väljatöötamine.
Õhusõiduk oli kavandatud kasutamiseks Poolas Nõukogude Liidu uue põllumajandusplaani teostamiseks. Lennuk pidi sobima Nõukogude Liidu kolhooside ja sovhooside väga suurtele põllumajanduslikele aladele. Nõue oli, et uus õhusõiduk peaks olema ajakohasem ja tõhusam kui Antonov An-2SKh ja An-2R. Poola oli enne seda tootnud põllumajanduslikku lennukit Antonov An-2R ekspordiks NSV Liitu, seetõttu seda hakatigi Poolas keskenduma põllumajanduslikele lennukitele. Nõukogude Liidus nõuti, et uuel lennukil kasutataks reaktiivmootorit. Disainimeeskonna juhid olid Kazimierz Gocyła ja Riamir Izmailov.
Selleks et uurida erinevaid probleeme, mis tulenesid reaktiivmootori kasutamisest aeglasel biplaanil, ehitati eksperimentaalne lennuk Lala-1 ehk Lendav Labor 1 (Latające Laboratorium 1). Selle prototüüp valmis 10. veebruaril 1972. Lennuk koosnes An-2 esiosast ja tiibadest, kuid tagaosa raamistikul paiknes Ivchenko-Progress AI-25 reaktiivmootor (mida kasutatakse ka kolme mootoriga Yakovlev Yak -40 ja ühe mootoriga Aero L-39 Albatrosil). Lala-1 oli varustatud põllumajandusseadmetega ja selle testimine aitas edendada M-15 disaini.
M-15 esimene prototüüp tegi esimese lennu 30. mail 1973 ja teine ​​prototüüp 9. jaanuaril 1974. Järgnenud aastatel testiti prototüüpe intensiivselt. M-15 näidati 1976. aastal Pariisi lennundusmessil, kus see sai hüüdnime Belphegor.
Biplaani masstootmine algas 1976. aastal. Nõukogude Liidul oli plaan tellida kuni 3000 õhusõidukit, kuid esimene reaalne kasutus oli pettumust valmistav. Reaktiivlennuk ei olnud ökonoomne ja tootmine lõpetati 1981. aastal, kokku ehitati 175 lennukit ning neid kasutati ainult NSVLis. Arvatakse, et PZL M-15 on maailma ainuke põllundusreaktiivlennuk, maailma ainuke reaktiiv-biplaan ja maailma kõige aeglasem reaktiivlennuk, kui arvestada ainult masstoodetud lennukeid.
Disain.
Õhusõiduki reaktiivmootor asub kokpiti kohal. Korrosiooni vältimiseks valmistati teatud osad laminaadist. Ülemised ja alumised tiivad olid ühendatud kahe suure mahutiga, mõlema suurus oli 1450 l (377 USA gal). Kolmerattaline maandur oli fikseeritud. Meeskond koosnes ühest piloodist ning vajaduse korral lisandus 2 tehnikut. M-15 oli varustatud pihustus- ja tolmutamisseadmega, mis olid varustatud suruõhuga.
Juuni 2018

Juuni 2018 kroonika.
2018. aasta juuni algas reedel ja lõppes 30 ööpäeva pärast laupäeval.
Kanada ratsapolitsei

Kanada ratsapolitsei (ametlikult Kanada kuninglik ratsapolitsei; inglise keeles "Royal Canadian Mounted Police" (RCMP), prantsuse keeles "Gendarmerie royale du Canada" (GRC)) on Kanada föderaalne ja riiklik politseiüksus, mis tegeleb õiguskaitsega föderaalsel tasemel. 
RCMP on aktiivne kaheksas provintsis (Alberta, Briti Columbia, Manitoba, New Brunswick, Newfoundland ja Labrador, Nova Scotia, Prints Edwardi saar ja Saskatchewan), kolmel alal (Loodealad, Nunavut ja Yukon), 150 väiksemas omavalitsuses, 600 pärismaalaste kogukonnas ja kolmes rahvusvahelises lennujaamas. Ratsapolitsei ei tegutse ei Ontario ega Québeci provintsis.
Hoolimata säilinud nimetusest "ratsapolitsei" kasutab üksus tänapäeval hobuseid vaid tseremoniaalseteks ülesanneteks.
Uudo Sepp

Uudo Sepp (sündinud 28. märtsil 1997 Kuressaares) on eesti laulja. Ta on võitnud meelelahutussaate "Eesti otsib superstaari" (2018).
Ta on lõpetanud 2016. aastal Kuressaare Gümnaasiumi ja 2023. aastal bakalaureuseõppes Tallinna Ülikooli suhtekorralduse erialal. 
2024. aastal lõpetas ta BCS Koolituse täiskasvanute ümberõppeprogrammi „Vali IT!“ intensiivkursuse tarkvaraarenduse alal. Pärast seda on ta töötanud IT-valdkonnas.
Muusika.
Kümnenda klassi õpilasena võitis ta 2013. aastal Tallinna Ülikooli Konfutsiuse instituudis toimunud hiinakeelse lauluvõistluse. 
2018. aastal ilmus tema album "Sinule".
Lauluvõistluse "Eesti Laul" finaalis esitas ta 2020. aastal laulu "I'm Sorry. I Messed Up", mis sai 10. koha, ja 2024. aastal laulu "Still Love" (duetis koos Sarah Murrayga), mis sai 8. koha.
Kama (pistoda)

Kama (pärsia قمه) (Eestis tuntud ka kui kinžall) on väike Pärsia mõõk, tuntud Kaukaasias kui "kina" ja Gruusias kui "kama". See on pikk, lai kahepoolne võitlusnuga või lühike mõõk, mis on eriti levinud Tšerkessias ja teistes naaberregioonides Kaukaasias. Kamat on traditsiooniliselt kandnud ka kasakad, kes võtsid selle üle tšerkessidelt ja on üldtuntud "kasaka pistodana" ning kinžallina Venemaal ja Ukrainas. See sarnaneb Vana-Rooma gladiusega ja Šoti dirkiga.
Jaunburtnieki mõis

Jaunburtnieki mõis (saksa keeles "Sternhof", läti keeles "Jaunburtnieku muiža") oli rüütlimõis Liivimaal Volmari kreisis Astijärve kihelkonnas. Nüüdisaegse haldusjaotuse järgi asub mõisasüda Valmiera piirkonnas Bērzaine vallas Bērzaines.
Ajalugu.
Mõisa kohta on esimesi teateid XVII sajandist, mil see kuulus Astijärve mõisa koosseisu. Viimane läänistati XVII sajandi alguses riigikantsler Axel Oxenstiernale. Reduktsiooni ajal redutseeriti mõis tema järeltulijatelt ja see oli kuni 1762. aastani riigimõis. Aastail 1703–1748 olid mõisa rendivaldajateks Vietinghoffid, seejärel oli see kaks aastat vabahärra Gustav Reinhold von Mengdeni valduses. Aastail 1750–1752 oli rentnikuks Narva kindluse komandant vabahärra Heinrich Wilhelm von Stein, seejärel Viiburi kubermangu nõunik Abraham Hegge. Seejärel valdasid seda Buddenbrockid. 1762. aastal doneeriti mõis Burchard Christoph von Münnichile ja tema abikaasale. Münnichitele kuulus mõis aastani 1774, mil see läks Rönnede valdusse. Vahepeal kuulus mõis veel Chreptowiczitele, aadliseisusse mitte kuulunud Schickide perele ja Smolianidele. Viimane omanik oli aastatel 1910−1920 vabahärra Axel Woldemar von Nolcken (1883−1954).
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 16 ja 5/8 adramaad, sellele allus 316 mees- ja 317 naishinge (neist osa olid Matīši kihelkonna hingekirjas). Aastal 1688 oli mõisa suurus 16 ja 1/4 adramaad. Aastal 1734 oli adramaid 15 ja 1/8, aastal 1757 aga 15 ja 7/8. Aastal 1823 oli mõisa suurus 12 ja 11/20 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 12 ja 11/20, aastal 1881 aga 6 ja 70/80, lisaks allus mõisale 16 ja 20/80 adramaad mõisadele kuuluvate talude valduses.
Mõisaansambel.
Mõisakompleksist on säilinud härrastemaja, mõisavalitseja maja, laut-tall, ait, sepikoda, piiritusevabrik ja park.
Karjamõisad.
Mõisa koosseisu kuulus aastal 1816 mainitud karjamõis, mis jäi Matīši kihelkonda: "Sehmel".
Astijärve kirikumõis

Astijärve kirikumõis ehk Burtnieki kirikumõis (saksa keeles "Pastorat Burtneck", läti keeles "Burtnieku mācītājmuiža") oli kirikumõis Liivimaal Volmari kreisis Astijärve kihelkonnas. Nüüdisaegse haldusjaotuse järgi asub mõisasüda Valmiera piirkonnas Burtnieki vallas.
Mõisakompleks, sealhulgas kirikuõpetaja maja ja selle ahi, ait ning tall, on muinsusmälestistena riikliku kaitse all. Aastail 1988–1993 mõisakompleks restaureeriti.
Looduskaitse all on mõisa juures kasvab Burtnieki pärn ja veel üks nimetu põline pärn.
Kiriklas on hoiul täielik register kihelkonnas aset leidnud sündidest kuni aastani 1720.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 3 ja 1/4 adramaad, sellele allus 68 mees- ja 66 naishinge. Aastal 1688 oli mõisa suurus 3 ja 1/4 adramaad. Aastal 1734 oli adramaid kolm, aastal 1757 aga 3 ja 1/4. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 2 ja 3/20, aastal 1881 allus mõisale 2 ja 36/80 adramaad mõisatele kuuluvate talude valduses.
1920. aasta agraarreformi ajal oli mõisa suurus 571 hektarit.
Astijärve mõis

Astijärve mõis ehk Burtnieki mõis (saksa keeles "Schloß Burtneck", läti keeles "Burtnieku muiža") oli rüütlimõis Liivimaal Volmari kreisis Astijärve kihelkonnas. Nüüdisaegse haldusjaotuse järgi asub mõisasüda Valmiera piirkonnas Burtnieki vallas Burtniekis.
Ajalugu.
Gustav II Adolf andis selle mõisa riigikantsler krahv Axel Oxenstiernale, ent seejärel sai sellest mõisate reduktsiooni käigus riigimõis. Keisrinna Anna Ivanovna andis selle mõisa 29. septembril 1736 krahv Löwenwolde valdusse, ent aastal 1742 see konfiskeeriti temalt ja sellest sai taas riigimõis. 1744. aastal doneeriti see krahv Aleksandr Ivanovitš Rumjantsevile (1680−1749). Seejärel oli omanikuks tema poeg Pjotr Rumjantsev-Zadunaiski. Aastal 1806 ostis Theodor Heinrich von Schroeder tolle pojalt kogusumma 489 120 rubla eest Astijärve, Rūte, Seķi, Ēķini, Zvārte, Dūre, Briede ja Pučurga mõisad. Hiljem päris need tema poeg, Hollandi konsul Johann Friedrich von Schröder.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 17 ja 3/8 adramaad, sellele allus 474 mees- ja 490 naishinge. Aastal 1637 oli mõisa suurus 94 ja 1/2 adramaad, aastal 1641 sada viiskümmend neli adramaad, aastal 1688 aga nelikümmend aadramaad. Aastal 1734 oli adramaid 33 ja 1/4, aastal 1757 aga 17 ja 5/8. Aastal 1823 oli mõisa suurus 15 ja 17/20 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 15 ja 17/20, aastal 1881 aga kuus, lisaks allus mõisale 17 ja 42/80 adramaad mõisadele kuuluvate talude valduses.
1920. aasta agraarreformi ajal oli mõisa suurus 1474 hektarit.
Karjamõisad.
Aastal 1816 kuulus mõisale üks karjamõis: "Kruse".
Mõisaansambel.
Mõisakompleks, mille aladele jäävad ka Asti ordulinnuse varemed, mõisavalitseja maja, kaks aita, tallid, piirdemüür, väravad ja kuivamaasild on muinsusmälestistena riikliku kaitse all. 
Ka park on muinsusmälestisena riikliku kaitse all. Mõisa pargile panid aluse Schröderid umbkaudu aastal 1860. Pargis kasvab ligi 70 liiki puid ja põõsaid. Seda ehib Soomest toodud graniidist tehtud ühes tükis astmetega trepp. Pargis on vabaõhulava ja kaks pärnaalleed - armastuse ja õhkamiste allee. Pargi Hõbevärava juurest algab Vīsragsi loodusrada. Looduskaitse all on pargis kasvavad Aedniku maja tamm, veel üks tamm ja läänepärn.
Baloži mõis

Baloži mõis (saksa keeles "Ballod", läti keeles "Baložu muiža") oli rüütlimõis Liivimaal Volmari kreisis Astijärve kihelkonnas. Nüüdisaegse haldusjaotuse järgi asub mõisasüda Valmiera piirkonnas Rencēni vallas Baložis. 
Ajalugu.
Algselt kuulusid selle mõisa maad Astijärve mõisale. Esimene mõisavaldaja oli kammerpreili Elisabeth von Franzen, kellele Jelizaveta Petrovna aastal 1749 sealsed maad annetas. Aastal 1774 müüs Carl Friedrich von Kruse mõisa oma ema Maria von Kruse (sündinud Franzen) nimel 24 000 taalri eest Benedict Jacob von Tiesenhausenile. Tolle lesk müüs mõisa aastal 1818 Caroline von Möllerile, hinnaks oli 23 000 hõberubla. 
Aastal 1832 ostis mõisa 15 000 hõberubla Anton Johann von Engelhardt. Veel samal aastal pantis ta mõisa 21 500 rubla eest Johann Kaasile, kes pandiõigused samal aastal sama summa eest Jaan Boschile edasi müüs. See loovutas omakorda aastal 1837 mõisa 27 650 rubla eest Heinrich von Smoliaule, kes aastal 1841 ka mõisa pärisomanikuks sai. Aastal 1844 müüs ta mõisa 30 000 rubla eest Constantin von Smoliaule. Constantin müüs aastal 1857 mõisa 53 000 rubla eest Reinhold Emil Gustav Mengdenile. Aastal 1875 ostis mõisa 20 000 rubla eest Adalbert Mengden.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 5 ja 1/2 adramaad, sellele allus 83 mees- ning 98 naishinge. Aastal 1688 oli mõisa suurus 4 ja 1/2 adramaad. Aastal 1734 oli adramaid neli, aastal 1757 aga 5 ja 1/2. Aastal 1823 oli mõisa suurus 3 ja 3/5 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 3 ja 14/5, aastal 1881 aga 3 ja 2/80, lisaks allus mõisale 4 ja 33/80 adramaad mõisadele kuuluvate talude valduses.
Briede mõis

Briede mõis (saksa keeles "Wredenhof", läti keeles "Briedes muiža") oli rüütlimõis (fideikomiss) Liivimaal Volmari kreisis Astijärve kihelkonnas. Nüüdisaegse haldusjaotuse järgi asub mõisasüda Valmiera piirkonnas Burtnieki vallas Briedese külas.
Ajalugu.
Mõisa maad kujunesid osaliselt Wolter von Plettenbergi poolt aastal 1518 Nicolaus Hagenile (või siis Claus Hagetolkile) läänistatud maadest. Ülejäänud maad ostis ta samal aastal Johann Kulelt. Omaniku surma järel läänistas Wilhelm Fürstenberg mõisa aastal 1559 Caspar Wredele, ent juba samal aastal sai selle omanikuks Caspari poeg Heinrich. Aastal 1685 müüs Gustav Johann Wrede mõisa 4000 taalri eest Nicolaus Priaudale. Aastal 1756 ostis tema pojalt Carl Gustav von Priaudalt 23 000 taalri eest mõisa kindralfeldmarssal Pjotr Rumjantsev-Zadunaiski. Aastal 1806 ostis Theodor Heinrich von Schroeder tema pojalt kogusumma 489 120 rubla eest Briede, Astijärve, Seķi, Rūte, Zvārte, Ēķini, Dūre ja Pučurga mõisad.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 4 ja 1/4 adramaad, sellele allus 94 mees- ning 99 naishinge. Aastal 1641 oli mõisa suurus kolm adramaad, aastal 1688 aga 4 ja 3/8 adramaad. Aastal 1734 oli adramaid 2 ja 3/4, aastal 1757 aga 4 ja 1/4. Aastal 1823 oli mõisa suurus 2 ja 11/20 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 2 ja 13/20, aastal 1881 aga 2 ja 24/80, lisaks allus mõisale 2 ja 16/80 adramaad mõisadele kuuluvate talude valduses.
1920. aasta agraarreformi ajal oli mõisa suurus 317 hektarit.
Karjamõisad.
Aastal 1816 kuulus mõisale üks karjamõis: "Skulte".
Andrei Sahharov (ajaloolane)

Andrei Nikolajevitš Sahharov (vene keeles Андрей Николаевич Сахаров; 2. juuni 1930 Kulebaki, Nižni Novgorodi krai, Nõukogude Liit – 26. juuni 2019 Moskva) oli vene ajaloolane, Venemaa Teaduste Akadeemia liige.
Ta oli kauaaegne Venemaa Teaduste Akadeemia Venemaa Ajaloo Instituudi direktor (1993–2010). Ajaloolasena oli Sahharovi peamine uurimisteema Kiievi-Vene riigi diplomaatia, välispoliitika, ideoloogia ja kultuuri ajalugu. Ta uuris ka sotsiaal- ja majandussuhteid Vene riigis 17. sajandil, totalitarismi Nõukogude Liidus 1920.–1930. aastatel, isiku osa ajaloos ning Venemaa ajaloo historiograafiat. Sahharov oli normanniteooria vastane. 
Sahharov pidas loenguid mitmes välismaa ülikoolis: McGilli Ülikoolis Montréalis, Alberta Ülikoolis Edmontonis, Helsingi Ülikooli Renvalli instituudis Soomes ja Pisa Ülikoolis Itaalias.
Haridus ja töökäik.
Sahharov lõpetas 1953. aastal Lomonossovi-nimelise Moskva Riikliku Ülikooli ajalooteaduskonna. Aastatel 1961–1962 töötas ta uudisteagentuuris Novosti. 1962. aastal sai ta ajakirja Voprossõ Istorii NSV Liidu ajaloo toimetuse juhatajaks. 1965. aastal kaitses ta ajalookandidaadi kraadi (väitekiri "Русская деревня XVII в. (по материалам патриаршего хозяйства)"). Aastatel 1971–1974 oli ta kirjastuse Nauka peatoimetaja. 1982. aastal kaitses Sahharov väitekirja "Зарождение дипломатии Древней Руси. IX – первая половина X вв" ja sai ajaloodoktori kraadi (kinnitati kõrgema atestatsioonikomisjoni poolt 1983). 1988. aastal sai ta professoriks.
1984. aastal sai Sahharov NSV Liidu Teaduste Akadeemia NSV Liidu Ajaloo Instituudi (1992. aastast Venemaa TA Venemaa Ajaloo Instituut) teadusdirektoriks, aastatel 1993–2010 töötas samas direktorina. 2010. aastast oli ta Venemaa Teaduste Akadeemia nõunik.
Sahharov oli paljude ajalooõpikute kaasautor.
Sahharov võeti NSV Liidu Kirjanike Liidu liikmeks 1981. aastal. Pärast selle likvideerimist 1991. aastal oli Sahharov Venemaa Kirjanike Liidu liige.
Teaduslik ja ühiskondlik tegevus.
1980. aastate lõpus ja 1990. aastate alguses rõhutas Sahharov vajadust vaadata üle ajaloouuringute metodoloogia Venemaal, pooldades loobumist klassilise ja formatsioonilise lähenemise fetišeerimisest.
Ta esines eksperdina Nikolai Svanidze saatesarjas "Исторические хроники" ("Ajalookroonikad"; veebis saadaval).
Isiklikku.
Tema vend Dmitri Sahharov (1937–2003) oli pianist, Moskva Konservatooriumi professor.
Sahharov valdas inglise keelt.
Andrei Sahharov on maetud Himki kalmistule.
Dūre mõis (Astijärve kihelkond)

Dūre mõis (saksa keeles "Duhrenhof", ka "Lindenhof", läti keeles "Dūres muiža") oli rüütlimõis (fideikomiss) Liivimaal Volmari kreisis Astijärve kihelkonnas. Nüüdisaegse haldusjaotuse järgi asub mõisasüda Valmiera piirkonnas Burtnieki vallas Dūre külas.
Ajalugu.
Aastal 1417 andis Siegfried Lander von Sponheim sealsed maad Peter von Dürenile. Tema suguvõsa järgi sai mõis ka oma nime. Aastal 1599 suri Walter von Düren meessoost järeltulijateta ja nii päris mõisa tema kasupoeg Wilhelm Möller. 
Aastal 1647 kaotasid tema pojad mõisate reduktsiooni käigus selle valduse. Aastal 1682 sai mõisa omanikuks Heinrich Möller, aastal 1699 bürgermeister Conrad Stael von Holsteini lesk Elisabeth, aastal 1717 Marcus Wentzlau, aastal 1720 Gregorius Wittorff. 1740 oli selle mõisa omanikuks Benjamin Fischer. Tema lesk müüs aastal 1762 mõisa 12 300 taalri eest Michael von Buschenile, aastal 1770 müüs too aga mõisa 15 500 taalri eest Otto George von Oettingenile. Aastal 1786 ostis temalt 25 000 taalri eest mõisa kindralfeldmarssal Pjotr Rumjantsev-Zadunaiski. Aastal 1806 ostis Theodor Heinrich von Schroeder tema pojalt kogusumma 489 120 rubla eest Dūre, Astijärve, Seķi, Rūte, Zvārte, Ēķini, Briede ja Pučurga mõisad.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 5 ja 1/8 adramaad, sellele allus 134 mees- ning 141 naishinge. Aastal 1641 oli mõisa suurus 3 ja 1/2 adramaad, aastal 1688 aga 4 ja 3/4 adramaad. Aastal 1734 oli adramaid neli, aastal 1757 aga5 ja 1/8. Aastal 1823 oli mõisa suurus neli adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid neli, aastal 1881 aga 2 ja 31/80, lisaks allus mõisale 4 ja 29/80 adramaad mõisadele kuuluvate talude valduses.
1920. aasta agraarreformi ajal oli mõisa suurus 432 hektarit.
Luteri mõis

Luteri mõis (saksa keeles "Luthershof", läti keeles "Luteru muiža") oli riigimõis Liivimaal Volmari kreisis Astijärve kihelkonnas. Nüüdisaegse haldusjaotuse järgi asub mõisasüda Valmiera piirkonnas Burtnieki vallas Andruvese külas.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 4 ja 3/4 adramaad, sellele allus 99 mees- ja 140 naishinge. 1688. ja 1734. aastal oli mõisa suurus 4 ja 1/4 adramaad, 1757. aastal aga 4 ja 3/4 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 2 ja 13/20, aastal 1881 allus mõisale 2 ja 44/80 adramaad mõisatele kuuluvate talude valduses.
1920. aasta agraarreformi ajal oli mõisa suurus 152 hektarit.
Sauļi mõis

Sauļi mõis (saksa keeles "Saulhof", läti keeles "Sauļu muiža") oli rüütlimõis (fideikomiss) Liivimaal Volmari kreisis Astijärve kihelkonnas. Nüüdisaegse haldusjaotuse järgi asub mõisasüda Valmiera piirkonnas Rencēni vallas Sauļis.
Ajalugu.
Sauļi ja Labrenči mõisa alad kuulusid kunagi Thomas Owerhagenile. 1549. aastal läänistas Johann von der Recke mõisa Valentin Hahnile. Poola kuningas Zygmunt II August kinnitas tema omandiõigust 1567. aastal ja lisas tema valdustele pool adramaad koos kõrtsiga. Selle valduse päris koos Lizdēni mõisaga tema poeg Libbert Hahn. Kuna viimase pojad jäi truuks Poola kuningale, langes Lizdēni XVII sajandi algul Rootsi kuninga kätte. Gustav II Adolf kinnitas 15. mail 1632 valdusõigust Norrköpingi otsuseõiguse alusel tema väimeestele kapral Johann von Wahlenile ja lipnik Heinrich Pfeilile. Nad jagasid valdused omavahel ära ja Sauļi omanikuks sai Pfeil. Pärast tema surma pärisid selle tema pojad.
Sauļi päris Heinrichi vanem poeg, noorem poeg Libbert päris aga Sauļist eraldatud Labrenči mõisa. Et aga Libberti vend suri lastetuna, sai Libbertist 1654. aastal ka Sauļi omanik. 1736. aastal said mõisate restitutsiooni käigus Sauļi enda valdusse kapten Carl Gustav Pfeil ja tema õde Johanna Maria Drath. Carl Gustavi tütar abiellus 1757. aastal Carl Gideon Laudohniga, edaspidi kuulus mõis nende järeltulijatele. Viimane omanik oli vabahärra Harald von Loudon.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 2 ja 7/8 adramaad, sellele allus 55 mees- ja 71 naishinge. 1641. aastal oli mõisa suurus (sel aastal koos Labrenči mõisaga) 8 ja 1/2 adramaad, 1688. aastal aga kolm adramaad. 1734. aastal oli adramaid 2 ja 3/8, 1757. aastal aga 3 ja 1/8. 1823. aastal oli mõisa suurus 2 ja 9/20 adramaad. 1832. aastal oli mõisal adramaad 2 ja 9/10, 1881. aastal aga 2 ja 3/80, lisaks allus mõisale 3 ja 64/80 adramaad mõisatele kuuluvate talude valduses.