Liturgilised värvid

Liturgilised värvid on kindlaksmääratud sümboolse tähendusega värvused, mida kasutatakse kristlikus kirikus jumalateenistustel kirikutekstiilidel, eelkõige pealisrüüdel ja katetel vastavalt kirikuaasta kulgemisele. Liturgiline värv väljendab sümboolselt kirikuaasta perioodi või tähtpäeva sisu.
Ajalugu.
Kristliku kiriku algusaegadel ei olnud kasutusel erilisi liturgilisi värve. Põhivärvuseks, mida kasutati, oli valge. Mitme värvi kasutamisest saab kõnelda alates 9. sajandist. 12. sajandil olid enamkasutatud värvid must, valge, punane ja roheline (idakirikus ka kollane ja kuldne, tumesinine, valge muster kreemikal põhjal, violetne muster valgel põhjal). Tänapäevane värvide kasutamise kord pärineb umbes aastast 1200. Liturgiliste värvide kasutamise korra kinnitas paavst Innocentius III, kuid kogu roomakatoliku kirikus tegi selle kohustuslikuks paavst Pius V 1570. aastal. Samas ei katkenud ka kohalikud värvide kasutamise traditsioonid. Üksmeel värvide kasutamises saavutati roomakatoliku kirikus alles 1870. aastal.
Evangeelsed kirikud võtsid üle roomakatoliku kiriku liturgiliste värvide kasutamise korra.
Kasutamine.
Roomakatoliku kirikus.
Värvide kasutamine roomakatoliku kiriku liturgias kujunes välja pikema aja jooksul. Aastal 1570 kinnitas paavst Pius V bullaga "Quo Primum Tempore" rooma liturgias viie liturgilise põhivärvi kasutamise ning sellest ajast on katoliku kirikus ametlikult liturgilisteks põhivärvideks viis värvi.
Õigeusu kirikus.
Õigeusu kirikus puudub ühtselt kinnitatud värvide süsteem, seega põhineb liturgiline värvikasutus traditsioonidel, mis on erinevates maades erinevad. Ka Eesti õigeusu kirikutes kasutatakse erinevaid värvide süsteeme. Liturgilised värvid näitavad kirikuaasta ajaperioode. Kindlaks on määratud vaid tumeda ja heleda rõivastuse kandmise ajad.
Liturgilist värvi on nii kiriku sisustustekstiilid kui ka vaimulike rõivad. Komme omistada kirikuaasta pühadele ja perioodidele kindlad värvitoonid arenes kõige täpsemaks, rangemaks ja mitmekesisemaks Venemaal, mille traditsioonidest on lähtutud ka Eestis. Samad värvide tähendused kehtivad ka ikonograafias.
Üldjoontes kasutatakse veidi erinevate variatsioonidega seitset värvust.
Ülestõusmispühadel, kirikuaasta kõige helgemal ja pidulikumal ajal, kasutati varem punast, nüüd on mindud vana kombe järgi üle valgele ja punast kasutatakse jõulude ajal. Vanem komme vahetada ülestõusmisööl ristikäigu ajal valged katted punaste vastu on taandunud, nüüd kasutatakse alates suurest laupäevast kogu ülestõusmispühade aja jooksul valget.
Teises tähenduses tähistab must munga riietust, loobumist maailma edevusest, mis on jumaliku valguse nägemise eeltingimus. Veel sümboliseerib must kaost ja ängistust; ja siiski peitub mustas öös koidiku eelaimus, nagu talves peitub kevade eelaimus. Seega on must ülemineku värv, mis juhib uuenemise juurde. 
purpurpunane ehk märtrite punane – tänapäeval kasutatakse täiesti eraldi liturgilise värvusena ka purpurpunast. Purpurivärvi rüüsid hakati kirikus kasutama pärast 10. sajandit, sest Bütsantsi keiser Leon VI tühistas siis 5. sajandist kehtinud seadused, mille järgi purpurit tohtis kanda ainult keiser. Bütsantsis sümboliseeris purpurrüü ülimat võimu. Ka pärast purpuri kandmise lubamist säilitas see oma sümboolse tähenduse, milleks on kuninglikkus, suursugusus. Märtrite punane, mida kasutatakse vahel koos kullaga, on vere värv, tähistades (märtri) põletavat armastust Jumala vastu. "Ja sina armasta Issandat, oma Jumalat, kogu oma südamest, kogu oma hingest, kogu oma meelest ja kogu oma jõust! Mk 12:30" Veel sümboliseerib see askeesi ja pühendumust, hingelist kangelastegu. Purpurit kasutatakse märtrite mälestuspäevadel, Risti Ülendamise pühal, Ristija Johannese Pea Maharaiumise pühal ja Apostlite paastu ajal ning ülemapostlite Peetruse ja Pauluse mälestuspäeval.
Luterlikus kirikus.
Eesti luterlikus kirikus.
Eesti Evangeelses Luterlikus Kirikus on kasutusel viis liturgilist värvi:
2019. aasta 26.-27. novembril toimunud EELK kirikukogu võeti muudetud kujul võeti vastu siiski kirikuseadustiku 2. osa "Sõna ja sakrament: kiriku liturgia", kus lisati kuuenda liturgilise värvina sinine. Kasutusele tulevad sinised kirikutekstiilid ja sinine on neitsi Maarja värv. Sinist soovitatakse kasutada Neitsi Maarjaga seotud pühadel. 
Ka 1930. aastatel oli sinine Eesti luterlikus kirikus kasutusel kirikutekstiilide värvina, kuid mitte Maarja pühadel, vaid Eesti Vabariigiga seotud pidupäevadel:
"Peale nende wärwide on härra piiskop lubanud tarwitusele wõtta sinist, mis wäljendab rahwuse wärwi ja tarwitatakse wabaduse-, wõidu- ja teistel riigi rahwus- ja isamaalistel pühadel." 
Teateid sinist värvi altari- ja kantslikatete valmistamise kohta enne II maailmasõda on neljast kogudusest – Petseri Peetri, Tallinna Kaarli, Pärnu Eliisabeti ja Suure-Jaani Johannese kogudusest. Sinist värvi katete levik Eesti luterlikus kirikus ei olnud enne II maailmasõda kuigi ulatusliku loomuga. Nõukogude perioodil ei olnud see võimalikki. Küll aga sai seda teha piiri taga. 1964. aastal Välis-Eesti luterliku kiriku peapiiskopiks valitud Johannes Oskar Lauri võttis piiskopirõivastuse osana violetse vöö asemel kasutusele sinise vöö. Koos valge alba ja musta värvi piiskopimantliga tuletas see meelde, et ka eksiilkirik esindab Eesti Vabariiki.
1990. aastate algul olid Tallinna Kaarli kirikus Eesti Vabariigi aastapäeval koos vanade siniste katetega kasutusel uued valged rukkililledega altari- ja kantslipõlled. 1995. aastal õmmeldi sinine altaripõll ja stoola Tallinna Püha Vaimu kirikule. Neid kasutatakse Vabariigi aastapäeva jumalateenistusel ja küüditamise aastapäeval tänapäevani. Ruhnu kirikus viitavad sinised katted mere lähedusele.