tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Jäähoki 1980. aasta taliolümpiamängudel

Meeste jäähokiturniir 1980. aasta taliolümpiamängudel Ameerika Ühendriikides Lake Placidis oli 14. olümpiaturniir. Turniiril, mis peeti 12.–24. veebruarini, võistles 12 meeskonda. USA tuli teist korda olümpiavõitjaks, sealhulgas võitis ka mängu suure soosiku Nõukogude Liidu vastu. Mängud peeti Olympic Fieldhouse'is (8000) ja Olympic Arenal (2500).
IIHF lõpetas olümpia-aastatel maailmameistrivõistluste korraldamise. Riigid, kes Lake Placidi olümpiamängudel ei osalenud, kutsuti võistlema Jugoslaavias Ljubljanas toimuvale Thayer Tutt Trophy avavõistlusele.
Mängudele minnes pandi võistkonnad paremusjärjestusse ja jagati kahte alagruppi. Meeskonnad järjestati 1979. aasta jäähoki maailmameistrivõistluste esituse põhjal. Kaasatud olid kaheksa meeskonda 1979. aasta kõrgeimas meistrivõistluste divisjonis ("A") ja neli paremat meeskonda 1979. aasta teise astme "B" turniiril. Kui Poola saavutas A-grupis 8. koha, siis B-grupi võitja Holland oli 8. kohal, Poola aga 9. kohal. Kokku oli paremusjärjestus: Nõukogude Liit (1), Tšehhoslovakkia (2), Rootsi (3), Kanada (4), Soome (5), Lääne-Saksamaa (6), USA (7), Holland (8), Poola ( 9), Rumeenia (10), Norra (11), Jaapan (12). Ida-Saksamaa oli algselt kümnendal kohal, kuid keeldus osalemast ja Jaapan täitis vabanenud koha.
Võistluste korraldust oli võrreldes varasemate olümpiaturniiridega muudetud. Esmalt mängiti kahes eelringi alagrupis, kummaski kuus võistkonda, seejärel pääsesid esimene ja teine ​​koht finaalvooru, kus mängiti välja medalid, võttes kaasa eelringi mängude tulemused. Kaks kolmandat kohta mängisid viiendale kohale.
Paljude vaatlejate jaoks tõi see jäähokiturniir suurima üllatuse pärast Suurbritannia 1936. aasta olümpiavõitu. Võõrustaja USA võitis oma teise olümpiakulla, alistades kohtumises, mis on legendaarseks saanud kui "Ime jääl". Seevastu Tšehhoslovakkia ega Kanada finaalvooru ei jõudnud, saavutades vastavalt viienda ja kuuenda koha. Rekordilise olümpiavõitja Kanada jaoks – kes tuli tagasi esimest korda kaheteistkümne aasta jooksul pärast seda, kui 1972. ja 1976. aastal ei osalenud – oli see nende kõigi olümpiaturniiride ja maailmameistrivõistluste halvim tulemus.
Tulemused.
Lohutusring.
Mõlema alagrupi kolmanda koha saavutanud meeskonnad mängisid omavahel, et selgitada viienda koha omanik.
Finaalvoor.
Mõlema alagrupi kaks paremat võistkonda mängisid omavahel ühe korra. Alagrupi mängude tulemus oma alagrupis edasi, välja arvatud meeskonnad, kes ei pääsenud medaliringi. Esimese koha meeskond võitis kulla, teine hõbeda ja kolmas pronksi.
Alagrupimängust edasi kantud vastastikused tulemused:
Statistika.
Keskmine vanus.
Jaapan oli turniiri vanim meeskond, keskmiselt 30 aastat. Kuldmedalist USA oli turniiri noorim meeskond, kes oli keskmiselt 22 aastat ja 5 kuud. NSV Liidu hõbemedalistide keskmine vanus oli 26 aastat ja 5 kuud. Turniiri keskmine vanus oli 25 aastat ja 5 kuud.
Parimad väravavahid.
Väravavahid, kes on olnud väljakul 40% või rohkem oma meeskonna mänguajast.
1+1 (telekanal)

1+1 on telekanal Ukrainas.
Samet-ebašampinjon

Samet-ebašampinjon ("Leucoagaricus leucothites"), ka roosalehine ebašampinjon, on seeneliik ebašampinjoni perekonnast. 
Eestis võib teda leida nii metsast kui ka linnast.
Ezekiel Gurevitš

Ezekiel Gurevitš (läti keeles "Ezekiels Gurevičs", vene keeles "Эзекиель Бенционович Гуревич"; 13. juuli 1861 Daugavpils – ?) oli juudi rahvusest Läti arst ja poliitik. Aastal 1912 valiti ta Vene keisririigi IV Riigiduuma liikmeks (Kuramaa kubermangust).
Ta õppis Pihkva klassikalises gümnaasiumis ja lõpetas aastal 1887 Tartu Ülikooli arstiteaduskonna, praktiseeris arstina Jēkabpilsis.
Aastal 1912 valiti ta Vene keisririigi IV Riigiduuma liikmeks (Kuramaa kubermangust). Duumas olles kuulus ta kadettide fraktsiooni ja Progressiivsesse blokki; valiti raamatukogu (sekretär), rahvahariduse (komisjoni ettekandja), rahva tervise (sekretäri asetäitja), usutunnistuse, riigi tulude ja tulude loendi täitmise komisjoni. Kirjutas alla 27-le seadusprojektile ja 44-le arupärimise avaldusele, astus välja Venemaa juutide õiguste laiendamise eest, protestis juutide ümberasustamise vastu läänekubermangudes. Aastal 1913 võttis sõna antisemiitliku haridusministri Lev Kasso vastu. Oli Esimese maailmasõja ajal Punase Risti haigla peaarst Jēkabpilsis.
Tema edasine saatus ei ole teada.
Isiklikku.
Ta oli abielus ja tal on kolm last. Usutunnistuse poolest oli ta judaist.
Edvards Treimanis

Edvards Treimanis (pseudonüüm Edvards Zvārgulis; 2. oktoober 1866 Priekuļi vald, Võnnu kihelkond, Võnnu kreis – 8. aprill 1950 Priekuļi) oli Läti poliitik, näitleja ja luuletaja. Ta valiti aastal 1907 Vene keisririigi II Riigiduuma liikmeks (Liivimaa kubermangust).
Ta õppis Cēsise kreiskoolis koos läti luulele alusepanija Eduards Veidenbaumsiga. Aastast 1890 töötas ta Riia ringkonnakohtus arhivaari abilisena, teenistusastmete tabeli järgi oli kolleegiumi registraator, omas 18 tiinu maad. Avaldas luuletuste, näitemängude ja proosateoste kogumikke, esines ajakirjanikuna. Aastatel 1910–1913 andis välja "Zvārguļa Zobgala kalendāru", oli Riia läti teatri näitleja.
Aastal 1907 valiti ta Vene keisririigi II Riigiduuma liikmeks (Liivimaa kubermangust). Duumas olles astus ta kadettide fraktsiooni, valiti isikupuutumatuse komisjoni, võttis sõna arupärimiste avalduste, sõjakohtute kaotamise ja töötute abistamise seaduseelnõude kohta, kirjutas alla Tõnis Jürise algatatud Eestimaa kubermangu maareformi projektile, mis esitati 13. aprillil 1907, kadettide projektile avaldusele usutunnistusest ja rahvusest tulenevate kitsenduste kaotamise kohta. Aastal 1909 avas Cēsises raamatupoe, oli aastatel 1910–1911 vangis Veidenbaumsi essee "Gabals iz tautsaimniecības" avaldamise eest.
Jungle Carbine

Jungle Carbine (inglise keelest "džunglikarabiin"; ametliku nimega Rifle No. 5 Mk I) on Suurbritannia vintpüss, relva Lee-Enfield No. 4 Mk I edasiarendus. Teise maailmasõja Vaikse ookeani lahingute kogemuse põhjal jõudsid britid järeldusele, et vaja on konstrueerida tavalisest vintpüssist lühem ja kergem relv. Uus vintpüss No. 5 Mk I jõudis lahinguväljadele peamiselt pärast teist maailmasõda toimunud Briti koloniaalkonfliktides, nagu Malaya kriis. Seal teenis No. 5 Mk I ka hüüdnime Džunglikarabiin (Jungle Carbine).
Relv oli tootmises 1944. aasta märtsist 1947. aasta detsembrini.
Ukraina barokk

Ukraina barokk on paikkondlik arhitektuuristiil, mis kujunes ja valitses Ukraina aladel 17. ja 18. sajandil ja milles kohalik ehitustraditsioon sulandus Lääne-Euroopa barokkarhitektuuri joontega.
Kirjeldus.
Ukraina barokkstiilis ehitisi iseloomustab võrreldes lopsakalt dekoratiivse ja ornamenteeritud Lääne-Euroopa barokiga ehitiste suurem konstruktiivsus, lihtsam vorm ja tagasihoidlikum arhitektuuriline dekoor. Väga iseloomulik Ukraina barokk-kirikutele on kirikukuplite pirnjas või pungjas kuju, mis laenati ka Moskva barokki.
Ukraina 17.–18. sajandi maalikunsti parimad näited leiab Kiievi koobaskloostri Püha Kolmainu kiriku ja Ristiülendamise kiriku seinamaalidelt, samuti ikonostaaside maalid ja portreed. Sel perioodil läbisid Ukrainas tormilise arengu ka graafikatehnikad nagu vasegravüür, mida kasutati allegoorilistest ja heraldilistest sümbolitest ja ornamentikast keerukate kompositsioonide edasiandmiseks graafikas.
Ikonostaasidelt ja pühakodade sisustusest leiab väljapaistvaid puunikerduskunsti näiteid, näiteks Manjava skiita ikonostaas ja Kiievi koobaskloostri ja Püha Miikaeli Kuldsete kuplitega kloostri peakirikute ikonostaasid. Ornamentikas ja tarbekunstis kasutati palju rahvakunstist pärit motiive, mis annab ukraina barokile silmapaistvalt originaalse vormi- ja pildikeele.
Poola-Türgi sõda (1620–1621)

Poola-Türgi sõda (1620–1621) oli Rzeczpospolita ja Osmanite riigi vaheline konflikt Moldova kontrolli üle. See lõppes sellega, et Rzeczpospolita võttis tagasi nõuded Moldovale, ja lõpuks sultan Osman II surmaga.
Taust.
Traditsiooniliselt oli Moldova olnud Poola kuningriigi ja hiljem Rzeczpospolita alam. Kui Osmanite mõju 16. sajandil kasvas, hakkasid nad selle piirkonna vastu üha enam huvi tundma. 16. sajandi lõpust ja 17. sajandi algusest sekkusid Rzeczpospolita magnaadid Moldova asjadesse, mida Osmanite riik pidas oma mõjusfääriks. Lisaks ärritasid Osmaneid kasakate, tollal nimeliselt Rzeczpospolita alamate pidevad rüüsteretked üle piiri Osmanite aladele. Teine sõja põhjustanud põhjus oli hiljutine Kolmekümneaastase sõja puhkemine ja Böömimaa protestantlike mässuliste juhtide abipalve.
Sel ajal möllas üle Euroopa Kolmekümneaastane sõda. Transilvaania vürst Gábor Bethlen nägi võimalust ühendada kaks Ungari vürstiriiki, Transilvaania ja Kuningliku Ungari, ning rüüstas 1619. aasta novembris Viini. Ta palus abi ka sultan Osman II-lt, kuid see ei õnnestunud. Rzeczpospolita ei olnud selles sõjas suhteliselt seotud, kuid Poola kuningas Zygmunt III Waza saatis oma Habsburgidest liitlastele appi halastamatu palgasõdurite eliitüksuse "Lisowczykid". Nad võitsid 1619. aastal Humenné lahingus Ungari isandat György Rákóczit ja lõikasid sellega läbi Transilvaania vägede varustusliinid. Siis vahetas Moldova valitseja Gaspar Graziani poolt ja ühines Poolaga.
Seega nõustus sultan Bethlenit aitama, kogudes suure Osmanite armee kavatsusega Rzeczpospolitad karistada.
Sõda.
1620. aastal purustasid Osmanite väed Rzeczpospolita armee Ţuţora lahingus. Sõjakäik peatati talveks, kuid 1621. aastal jätkasid mõlemad pooled vaenutegevust.
Pärast võitu Ţuţora lahingus olid türklastel suured lootused vallutada Ukraina (siis Poola osa) ning võib-olla isegi Rzeczpospolita täielikult kukutada ja Läänemereni jõuda. Seekord aga peatas nad Hotõni lahingus Rzeczpospolita armee, keda aitas suur kasakate üksus. 65 000 poolakat ja kasakat suutsid kogu septembri jooksul Osmanite armeele vastu seista. Kui Poola ratsavägi oktoobris kogunes, murdsid nad piirajate tahte ja sultan otsis rahu. Sellele järgnenud rahulepingu tulemusel piiri ei muudetud, kuid Rzeczpospolita nõustus lõpetama oma sekkumise Moldovas. Mõlemad pooled väitsid võitu, kuna Rzeczpospolita nägi Hotõni lahingus Osmanite sissetungi edukat peatamist oma maadele ja Osmanite riik saavutas oma eesmärgi kõrvaldada eelseisev oht Moldova maadele.
Poola-Osmanite piir jäi suhteliselt rahulikuks kuni Poola-Türgi sõjani (1633–1634) ja Poola-Türgi sõjani (1672–1676).
Zaborovski värav

Zaborovski värav (ukraina keeles "Брама Заборовського") on läänepoolne (Kuldvärava-poolne) paraadsissepääs Kiievi ja kogu Vene metropoliidi residentsi Kiievi Püha Sofia peakiriku territooriumil.
Väravaehitis on koos ülejäänud Kiievi Püha Sofia katedraali hoonestuga kantud UNESCO maailmapärandi nimistusse.
Ajaloost.
Värav ehitati 1746. aastal Kiievi Püha Sofia peakiriku ulatuslike paranduste ja juurdeehituste käigus arhitekt Gottfried Schädeli juhtimisel. Ehitustööde tellijaks oli Kiievi metropoliit Vene Õigeusu kiriku piiskop, õpetlane ja kunstide soosija Rafail, ilmaliku nimega Mihhail Zaborovski, kelle järgi on värav nimetatud.
Arhitektuur.
Väravate esialgsest välimusest on puutumatult säilinud vaid läänefassaad. Ülejäänu lammutati 19. sajandil. 2011. aastal ehitati lammutatud hooneosa koopiana uuesti.
1957. aastal toimunud arheoloogiliste kaevamiste tulemusel tehti kindlaks hoone algne põhiplaan. Väravaehitis oli ühekorruseline ristkülikukujuline tellishoone põhja-lõunasuunalise laiusega 16,67 m ja ida-lääne suunas 13,46 m. Keskel oli ida-läänesuunaline võlvkäik läbi hoone, kõrgusega 3,87 m, käigu mõlemal küljel vahimajad ("corps de garde"). Ruumid olid võlvlagedega, ehitist kattis viilkatus, mille mõlemat viilu kaunistasid baroksed frontoonid.
Säilinud fassaad on kaunistatud kahe paari korintose orderis sammastega ja ümarate vormidega frontooni katab stukist reljeefne taimornament akantus- ja viinapuulehtedega, mis väravakaare kohal raamivad metropoliit Rafaili vappi.
Pealetung Kiievile

Pealetung Kiievile (ukraina keeles "Бої за Київ") oli 2022. aasta 24. veebruaril alanud Venemaa sissetungi käigus Ukrainasse toimunud lahingutegevus, mille eesmärk oli kehtestada kontroll Ukraina pealinna Kiievi ja oblasti üle ning moodustas osa Vene-Ukraina sõja põhjarindest. 
Sündmuste käik.
Venemaa relvajõud sisenesid Ukraina-Valgevene piiri suunalt Ukrainasse, kus alustasid sõjategevust Ukraina regulaarväega. Kiievi oblastis asusid riigi valitsus ja sõjaline väejuhatus. Pealetung koosnes mitmest lahingust, millest üks oli Kiievi lahing.
24. veebruar.
24. veebruari hommikul algas rünnak Kiievi peamisele lennujaamale Borõspili rahvusvahelisele lennujaamale. Samal päeval tabas Vene raketilöök ka Vassõlkivi lennuväebaasi.
24. veebruaril vallutasid Valgevenest põhjasuunalt sisenenud Vene väed Tšornobõli tuumaelektrijaama.
24. veebruaril 2022 ründasid Venemaa õhu- ja kosmosejõudude (VKS) helikopterid Antonovi lennujaama Hostomelis ning ühtlasi algas samal päeval Antonovi lennujaama lahing.
25. veebruar.
Keskhommikul sisenesid Ukraina sõjaväevormi riietunud Vene diversandid Kiievi põhjapoolsesse Oboloni rajooni. 25. veebruar algas Hostomeli lahing, mis kestis 1. aprillini 2022.
27. veebruar.
27. veebruaril algas Irpini lahing, mis lõppes 2022. aasta märtsis. 27. veebruar 2022 algas samuti Makarivi lahing, mis lõppes 25. märts 2022.
28. veebruar.
28. veebruaril toimus Butšas lahing Ukraina relvajõudude ja Novokuznetski OMONi vahel.
Märtsi algus.
Märtsi alguses vabastasid 14. üksik mehhaniseeritud brigaad ja 95. dessantbrigaad Kiievist eemal asuva Makarivi. Hiljem pidid taanduma. 
31. märts-3. aprill.
31. märtsil lahkusid Vene väed Hostomelist ja Hostomeli lennujaama territooriumilt.
1. aprillil 2022 teatas Butša linnapea Anatoli Fedoruk, et linn ei ole enam Vene okupantide käes. Samal päeval taastasid Ukraina relvajõud kontrolli Ivankivi üle. 2. aprillil 2022 alustas Ukraina Rahvuspolitsei eriotstarbeline polk Safari Butša linna puhastamist diversantidest ja Vene vägede kaasajooksikutest.
Ukraina teatas kontrolli taastamisest Kiievi oblasti üle 2022. aasta 2. aprillil.
3. aprillil 2022 võtsid Ukraina dessantvägede üksused enda kontrolli alla Prõpjati piirkonna.
Kiievi koobaskloostri Jumalaema Uinumise kirik

Kiievi koobaskloostri Jumalaema Uinumise kirik, ka Kiievi koobaskloostri Uspenski kirik, on Kiievi koobaskloostri peakirik, silmapaistev barokse dekoori ja siluetiga kirik Kiievis.
Ajaloost.
Kirikut hakati ehitama 1073. aastal Theodosiuse eestvõttel ning see valmis 1078. aastal peamiselt vürst Svjatoslav II Jaroslavitši rahastamisel ja toetusel. Kirik ehitati Kiievi-Venemaal valitsenud Bütsantsi ehituspõhimõtete järgi ja see oli pikka aega Kiievi-Vene tähtsaim sakraalhoone.
Kirik oli ühekorruseline kuppelehitis, mille keskkuplit toetas kuus ristpiilarit. Ruum oli kolmelööviline, siseruumi poolümarad apsiidid olid välisküljel bütsantsipäraselt polügonaalsed. Hoone proportsioon 3:2 sai eeskujuks paljudele järgnevatele vanavene ehitistele. Hoone fassaadid olid liigendatud lamedate pilastritega, välisseinu kaunistasid tellistest meanderfriisid.
Siseruumi keskosa oli kaunistatud mosaiikidega, nende hulgas palvetava jumalaema ("Oranta") kujutis, ülejäänud ruumi seinad olid kaetud freskodega. Kiriku maalingute autoriks arvatakse olevat munk Alimpi. Algsed maalingud ja mosaiigid on hilisemate ümberehituste käigus hävinud. 11. sajandi lõpul ehitati kirikut suuremaks ja lisati põhjaküljele väike Püha Ristija Johannese ristimiskirik.
17.-18. sajandil ehitati kirik ümber ukraina barokkstiilis: katusele lisati kupleid, kusjuures ümarate kuplite asemele püstitati stiilile iseloomulikud pirnjad kuppelkatused, dekooris lisati karniise, ornamentaalset stukkdekoori ja muid kaunistusi.
Nõukogude ajal suleti kirik 1920. aastate lõpul ja enamlased müüsid ikoone ja kiriku sisustust raha hankimiseks. Teise maailmasõja ajal, 3. novembril 1941. aastal lasti kirik õhku. Ehitisest säilis vaid seitsmendik ja paljud ajaloolised esemed hävisid või kadusid igaveseks. Kiriku õhkijateks on peetud nii Kolmanda riigi sõjaväge kui ka Nõukogude armee sõdureid, kes mineerisid taganemisel suure osa Kiievi ajaloolistest hoonetest.
Aastail 1998–2000 ehitati kirik varemetest võimalikult 18. sajandi välimust järgides uuesti üles. See pühitseti Ukraina iseseisvuspäeval 2000. aasta augustis.
Jäähoki 1988. aasta taliolümpiamängudel

Meeste jäähokiturniir 1988. aasta taliolümpiamängudel Kanadas Alberta provints Calgarys toimus 13. kuni 28. veebruarini, mis oli 16. olümpiaturniir jäähokis. Nõukogude Liit võitis seitsmenda kuldmedali. Hõbemedali võitis Soome, märkides sellega oma ajaloo esimest jäähoki olümpiamedalit. Pronksmedali võitis Rootsi. Mängud peeti Olympic Saddledome'is, Stampede Corralis ja isa David Baueri olümpiaareenil. See on seni ainuke Põhja-Ameerika pinnal peetud olümpiaturniir, mida ei võitnud ei Kanada ega USA. 
Sellel turniiril osales 12 meeskonda. Lisaks võõrustajale Kanadale ja veel seitsmele 1987. aasta MM-i meeskonnale said osaleda ka B-grupi kolm paremat meeskonda. Viimane stardikoht mängiti välja kvalifikatsioonis B-grupi neljanda ja C-grupi võitja vahel.
Võrreldes eelmise olümpiaturniiriga laienes finaalring neljalt võistkonnalt kuuele, nii et medalitele mängisid ka kahe eelringi grupi kaks kolmandat kohta. Neljas, viies ja kuues koht mängisid seejärel otseses võrdluses välja ülejäänud kohad. IIHF olümpiaaastatel sel ajal meistritiitlit ei korraldanud. Riigid, kes ei osalenud Calgary olümpiamängudel, kutsuti võistlema Thayer Tutt Trophy finaali.
Turniiri varjutas dopingujuhtum, kui Poola mängija Jarosław Morawiecki proov oli pärast mängu Prantsusmaaga positiivne. Moraviecki sai mängukeelu ning mäng loeti Poola jaoks 0:2 punktide ja 0:2 väravatega kaotatuks. Seevastu Prantsusmaa jaoks jäi kehtima tegelik tulemus 2:6.
Tavapäraselt võitis NSV Liidu meeskond sellel turniiril oma seitsmenda kuldmedali, millega saavutasid ainsa rekordilise olümpiavõitja. Toonilt kukutatud kanadalased aga ei suutnud oma kodueelist ära kasutada ja jäid medalita. Hõbemedali võitmine oli üllatus soomlastele, kes saavutasid seega oma ajaloo esimese medali suurturniiril (olümpiaturniir või maailmameistrivõistlused), kuid kasuks tuli ka finaalmatši võit juba väljakujunenud olümpiavõitja vastu. Võõrustaja Kanada kõrval valmistas Tšehhoslovakkia turniiril järjekordse pettumuse, kui saavutas kuuenda koha, mis on nende halvim olümpiatulemus pärast 1928. aastat.
Kvalifikatsioon.
1987. aasta maailmameistrivõistluste üksteist paremat riiki (kaheksa A-st, kolm paremat B-st) pääsesid otse, samas kui kaheteistkümnendal kohal asunud riik pidi mängima välja selle aasta turniiri C-grupi võitja vastu. Prantsusmaa võitis Jaapanit 8 väravaga kuuele. 
Tulemused.
Finaalvoor.
1.–6. koha mängud.
Mõlema alagrupi kolm paremat võistkonda mängisid teise grupi kolme parema meeskonnaga korra. Punktid eelmistest mängudest enda alagrupiga läksid arvesse, välja arvatud meeskonnad, kes medaliringi ei pääsenud. Esimese koha meeskond võitis kulla, teine hõbeda ja kolmas pronksi.
Statistika.
Keskmine vanus.
Saksamaa meeskond oli turniiri vanim võistkond, keskmiselt 28 aastat ja 1 kuud. USA oli turniiri noorim meeskond, kes oli keskmiselt 22 aastat ja 4 kuud. NSV Liidu kuldmedalistid oli keskmiselt 26 aasta vanused. Turniiri keskmine vanus oli 26 aastat ja 1 kuu.
Kinnisvaraarendus

Kinnisvaraarendus on äriprotsess, mis hõlmab tegevusi olemasolevate hoonete renoveerimisest ja uuesti rendile andmisest kuni hoonestamata kinnistu ostmise ja sellest hoonestatud kinnistu tegemise ning müümiseni. Kinnisvaraarendajad on isikud ja ettevõtted, kes koordineerivad kõiki neid tegevusi.
Kinnisvaraarendajad ostavad maad, ehitavad või lasevad ehitada ja arendavad projekte. Samuti osalevad nad ka ühisrahastusprojektides. Arendusprojektide juhid loovad, visualiseerivad, kontrollivad ja kooskõlastavad arenguprotsessi algusest lõpuni. 
Kinnisvaraarendajad võtavad kinnisvara ehitamisel või renoveerimisel riski. Tavaliselt ostavad kinnisvaraarendajad maatüki, määravad kindlaks kinnisvara turundamise plaani, töötavad välja ehitusprojekti, taotlevad vajaliku avaliku heakskiidu ja rahastuse ning ehitavad hooned. Arendajad rendivad, haldavad ja lõpuks müüvad kinnisvara.
Mõnikord võtavad kinnisvaraarendajad enda vastutada vaid osa protsessist, näiteks ostavad arendajad kinnisvara ja loovad plaani, taotlevad load ning seejärel müüvad kinnisvara koos plaani ja lubadega ehitajale. Vältimaks olukorda, kus plaani või lube ei saa taotleda, võib ehitajast arendaja osta kinnistu koos planeeringu ja lubadega ning seejärel ehitusprotsessi eest vastutada.
Kinnisvaraarendajad teevad protsessi igas etapis koostööd paljude kolleegidega, sealhulgas arhitektide, linnaplaneerijate, inseneride, inspektorite, töövõtjate, juristide, liisinguagentidega jne. 
Arenduse korraldamine.
Arendusprojekt nõuab paljude spetsialistide kaasamist. Projekti ökonoomika ja nõudluse aitavad turul kindlaks määrata turukonsultandid. Projekti kavandavad arhitektid, maastikuarhitektid, ehitusinsenerid ja objekti planeerijad. Mitmesuguste lubade taotlemisega ja lepingutega tegelevad advokaadid. Arendusobjekti füüsilisi piiranguid ja keskkonnamõjusid analüüsivad keskkonnainsenerid ja mullainsenerid. Kinnisvara juriidilised kirjeldused panevad kirja maamõõtjad ja omandiõigusega ettevõtted ja rahastust pakkuvad laenuandjad. Peatöövõtja palkab arhitektuuriliste plaanide elluviimiseks alltöövõtjad.
Washington Irving

Washington Irving (3. aprill 1783 New York – 28. november 1859 Tarrytown, New Yorgi osariik) oli Ameerika Ühendriikide novellikirjanik, esseist, biograaf, ajaloolane ja diplomaat. Ta on tuntud oma novellide "Rip Van Winkle" (1819) ja "Unise Oru legend" ("The Legend of Sleepy Hollow"; 1820) poolest, mis mõlemad ilmusid tema kogumikus "The Sketch Book of Geoffrey Crayon, Gent.".
Manhattanil kaupmehe perekonnas sündinud ja kasvanud Irving alustas karjääri juristina. Ta alustas kirjanduslikku karjääri 1802. aastal, mil Morning Chronicle'is ilmusid pseudonüümi Jonathan Oldstyle'i all tema humoristlikud lugejakirjad-esseed. Aastatel 1807–1808 andis ta koos venna Williami ja James Kirke Pauldingiga välja perioodikaväljaannet Salmagundi. Suurima tuntuse saavutas ta 1809. aastal teosega "A History of New-York from the Beginning of the World to the End of the Dutch Dynasty, by Diedrich Knickerbocker".
1815. aastal kolis ta perekondlikel põhjustel ajutiselt Inglismaale. Edukaks kujunes ka "The Sketch Book of Geoffrey Crayon, Gent" (1819–1820), kus ilmusid mõlemad tema tuntumad lühijutud, "Rip Van Winkle" ja "Unise Oru legend". Seejärel ilmusid jutukogud "Bracebridge Hall" (1822), ning kaks essee- ja novellikogu: "Tales of a Traveller" (1824) ja "Alhambra lood" ("Tales of the Alhambra"; 1832).
Tema ajalooliste tööde hulka kuuluvad teiste seas Oliver Goldsmithi, Muḩammadi ja George Washingtoni elulood. Samuti on ta kirjeldanud 15. sajandi Hispaaniat, kus käsitleb selliseid teemasid nagu Alhambra, Christoph Kolumbus ja maurid. Ta jätkas kogu oma elu kirjatükkide avaldamist ja vaid kaheksa kuud enne surma valmis tal viieköiteline biograafia George Washingtonist. Irving teenis aastail 1842–1846 Ühendriikide saadikuna Hispaania kuningriigis.
Irving oli James Fenimore Cooperi kõrval üks esimesi Ameerika kirjanikke, kes pälvis tunnustust Euroopas. Ta innustas ka teisi autoreid, nagu Nathaniel Hawthorne'i, Herman Melville'i, Henry Wadsworth Longfellow't ja Edgar Allan Poe'd. Teda imetlesid ka mõned Briti kirjanikud, teiste seas George Gordon Byron, Thomas Campbell, Charles Dickens, Mary Shelley, Francis Jeffrey ja Walter Scott. 
Ta pooldas kirjutamist kui ametlikku elukutset ja pooldas rangemaid seadusi, et kaitsta Ameerika kirjanikke autoriõiguste rikkumise eest.
Teda on peetud esimeseks ameeriklaseks, kes suutis puhtalt kirjutamise pealt ennast ära elatada. Samuti peetakse teda üheks esimeseks kirjanikuks, kes kirjutas jutte meelelahutuseks ja mitte lugejate harimiseks.
Christoph Kolumbuse eluloos populariseeris ta lameda Maa müüti, mille tõttu on hiljem ekslikult arvatud nagu oleks eurooplased pidanud võimalikuks sõita üle maailma ääre. Tema kirjutiste mõjul hakati Ameerikas tähistama ka jõule. Ta võttis New Yorgi hüüdnimena kasutusele "Gotham".
Tema järgi on nimetatud küla New Yorgi osariigis ja linn Texases. Indianapolises on tema järgi nimetatud üks linnaosa. Tema loodud tegelaskuju Knickerbockers järgi on nime saanud New Yorgi korvpalliklubi New York Knicks ja asula Texase osariigis.
Tarrytown

Tarrytown on küla USA-s New Yorgi osariigis Westchesteri maakonnas Greenburgh' vallas. See asub Hudsoni jõe vasakkaldal umbes 40 km kaugusel New Yorgi kesklinnast Midtown Manhattanist. Sellest põhjas asub küla Sleepy Hollow, mida varem teati kui North Tarrytown, ja lõunas küla Irvington.
Elanike arv on 2020. aasta rahvaloenduse kohaselt 11 860. 2010. aastal oli elanikke 11 277.
Külast lähtub Tappan Zee sild, mis ühendab seda teisel pool jõge Rocklandi maakonnas asuva külaga South Nyack.
Tarrytownis asuvas Sunnyside'i häärberis elas alates 1830. aastastest kuni oma surmani kirjanik Washington Irving. Tänapäeval asub seal Irvingi majamuuseum.
Kiievi Kuldne värav

Kuldne värav (ukraina keeles Золоті ворота "Zoloti vorota") oli Kiievi-Vene pealinna Kiievi 11. sajandi linnakindlustuste peavärav. Nimi anti sellele Konstantinoopoli Kuldse värava eeskujul. Keskajal ehitis lammutati ja sellest jäid järele vaid üksikud osad; Kuldne värav ehitati uuesti 1982. aastal nõukogude võimu perioodil Kiievi linna 1500. aastapäeva puhul, olgugi et polnud säilinud ühtki pilti algsest väravaehitisest. Lahendust peetakse vastuoluliseks, sest praegu on olemas mitu eri rekonstruktsiooni, kuidas värav võis kunagi välja näha.
Värava rekonstruktsioon asub Kiievis Volodõmõri ja Jaroslaviv Vali tänava nurgal. Hoone moodustab osa arheoloogilisest ja ajaloolisest kaitsealast "Kiievi Sofia" (ukraina keeles "Національний заповідник «Софія Київська»") ja selles asub muuseum.
Kuldse värava järgi on nime saanud läheduses asuv teater Zoloti Vorota ja Kiievi metroo samanimeline jaam.
Vitali Skakun

Vitali Skakun (ukraina keeles Віталій Володимирович Скакун; 19. august 1996 Berežanõ – 24. veebruar 2022 Genitšesk) oli Ukraina sõjaväelane. 
Elulugu.
Teenis Ukraina merejalaväe 35-s üksikus merejalaväebrigaadis. 2022. aasta Venemaa sissetungi käigus õhkis 24. veebruaril 2022 Genitšeski silla ning hukkus ka ise selle käigus. Õhkimise eesmärk oli peatada Vene tankikolonn.
Alexander von Meyendorff

Alexander von Meyendorff (29. märts/10. aprill 1869 Baden-Baden – 20. veebruar 1964 London) oli baltisakslasest Venemaa jurist ja poliitik. Aastal 1907 valiti ta Vene keisririigi III Riigiduuma liikmeks (Liivimaa kubermangust). Aastal 1912 valiti ta Vene keisririigi IV Riigiduuma liikmeks Liivimaa kubermangust.
Ta sündis aastal 1869 Baden-Badenis Vene diplomaadi perekonnas, tema ema oli venelane, kuid ennast luges ta sakslaseks. Aastatel 1888–1992 õppis ta Peterburi Ülikoolis õigusteadust, "mag. jur.", töötas aastatel 1897–1899 ärijuhina, oli Kuramaa kubermanguvalitsuse kohaliku omavalitsuse komisjoni liige, aastatel 1899–1903 töötas siseministeeriumis, aastatel 1903–1906 Riigikantseleis. Aastatel 1902–1905 oli ta agraarõiguse privaatdotsent Peterburi Ülikoolis, aastatel 1906–1907 imperaatorliku õigusteaduste kooli inspektor. Ta oli Balti Konstitutsioonilise Erakonna ja 17. Oktoobri Liidu asutajaid ja juhtivaid tegelasi.
Aastal 1907 valiti ta Vene keisririigi III Riigiduuma liikmeks (Liivimaa kubermangust). Duumas olles kuulus oktobristide fraktsiooni, oli fraktsiooni büroo liige. Duuma I ja II istungi ajal 1907–1909 oli duuma esimehe asetäitja, valiti isikkoosseisu, isikupuutumatuse, raamatukogu (esimees), töölisküsimuse, rendiõiguste (esimees), joomise vastu võitlemise, teravilja väljaveo korrastamise seadusprojekti läbivaatamise, ülikoolide põhikirja ja koosseisude seadusprojekti läbivaatamise (aseesimees)
Lvivi peavaksal

Lvivi peavaksal (ukraina keeles "Львів-Головний") on peamine raudteeterminal Lvivi oblasti halduskeskuses Lvivis. 1904. aastal avatud raudteejaam on üks parimaid näiteid Galiitsias viljeletud juugendarhitektuurist.
Ajalugu.
Ulatusliku raudteevõrgustiku ehitamine Austria-Ungari impeeriumi piires võimaldas Lembergil (tolleaegne linna saksakeelne nimi) säilitada oma sõlmpunkti mitmete märkimisväärsete kaubateede ristumiskohas. Galiitsia pealinnana vajas see uut, esinduslikku ja suurt raudteejaama, mis vastaks linna vajadustele ja asendaks aastail 1861–1862 Galiitsia Karl Ludwigi Raudtee jaoks ehitatud uusgooti stiilis raudteejaama. 1888. aastal valiti Poola arhitekt Władysław Sadłowski, kes oli lõpetanud kohaliku tehnikaakadeemia, uut raudteejaama projekteerima. Ehitus algas üksteist aastat hiljem.
Teise maailmasõja ajal, kui linn oli Nõukogude Liidu võimu all, sai raudteejaam suuri kahjustusi. Aastatel 1949–1953 anti struktuurile stalinistlik interjöör, säilitades eksterjööris algse vaate. Viimane suurem restaureerimine viidi läbi 2003. aastal. 2022. aasta Venemaa sissetungi tõttu Ukrainasse teenindab Lvivi peavaksal kümneid tuhandeid läände pagevaid sõjapõgenikke.
Küla (Läti)

Lätis on küla (läti keeles "ciems" või "ciemats") linna ja talu kõrval üks kolmest asulatüübist. Küla staatuse ja vahel ka piirid määratleb seal piirkondlik omavalitsus. Küla staatuse võib anda tihedama hoonestusega piirkonnale, kus on elanikke.
Külatüübid.
Läti külatüübid on järgmised:
Kardinal (lind)

Kardinal ("Cardinalis cardinalis") on värvuliste seltsi kardinallaste sugukonda kuuluv linnuliik.
Nomenklatuur ja taksonoomia.
Esimesena kirjeldas seda liiki teaduslikult 1758. aastal Rootsi loodusteadlane Carl von Linné oma teoses "Systema Naturae". Algselt kuulus kardinal käbilinnu perekonda ("Loxia"). 1838. aastal paigutati ta perekonda "Cardinalis" ja anti teaduslik nimetus "Cardinalis virginianus". 1918. aastal anti teaduslikuks nimetuseks Ameerika ornitoloogi Charles Wallace Richmondi järgi "Richmondena cardinalis". Praeguse nimetuse sai lind 1983. aastal.
Linnu teaduslik ja rahvakeelne nimetus viitab katoliku kiriku kardinalidele, kes kannavad värvilt linnu sulestikku meenutavat punast tooni kooririietust.
Kardinalil on kokku 19 alamliiki.
Kirjeldus.
Kardinal on keskmise suurusega laululind. Tema kehapikkus on 21–23,5 cm ja tiibade siruulatus 25–31 cm. Täiskasvanud linnud kaaluvad 33,6–65 grammi. Isased on emastest mõnevõrra suuremad. Täiskasvanud isase sulestik on karmiinpunane, nägu ja kurgualune on must. Sulestiku värvus muutub seljal ja tiibadel tumedamaks ja tuhmimaks. Emase sulestik on kollakaspruuni värvi, peamiselt hallikaspruunide toonidega ning tiibadel, harjal ja sabasulgedel kergelt punaka tooniga. Emase näol olev mask on hallikas või must ning vähem piiritletav kui isasel. Nii isastel kui ka emastel on esilekerkiv hari ja oranžikas nokk. Nokk on koonuskujuline ja tugev. Noorlindude sulestik sarnaneb kuni sügiseni emase sulestikuga, kuni nad sulgivad ja saavad täiskasvanud linnu sulestiku. Jalad on roosakas pruunikad. Vikerkest on pruun. Isasele annavad pulmasulestiku karotenoidid, mida ta saab toidust.
Levila ja elupaik.
Kardinal on laialt levinud Ameerika Ühendriikide idaosas Maine'i osariigist Texaseni ning Kanada kaguosas. Lisaks elutseb ta Mehhikos, Guatemala põhjaosas ja Belize'i põhjaosas. Ta elab võõrliigina Bermuda saarestikus, USA California osariigi lõunaosas ja Hawaii saartel. Tema looduslikud elupaigad on metsad, aiad, võsastikud ja märgalad.
Vaenlased.
Kardinali vaenlaste hulka kuuluvad pistrikud, haukad, õgijalased, valgepea-merikotkad, kaljukotkad ja kakulised. Tibusid ja mune jahivad piimamaod, mustad viibasnastikud, sininäärid, halloravad, rebasoravad, ida-vöötoravad ja kodukassid.
Toitumine.
Kardinal toitub peamiselt seemnetest, viljateradest ja taimede viljadest.
Kultuuris.
Ameerika Ühendriikides on kardinal paljude spordivõistkondade maskott, sealhulgas pesapalliklubi St. Louis Cardinals ja Ameerika jalgpalli klubi Arizona Cardinals maskott. Lisaks on ta paljude USA kõrgkoolide maskott.
Kardinal on seitsme USA osariigi tunnuslind: Illinoisi, Indiana, Kentucky, Põhja-Carolina, Ohio, Virginia ja Lääne-Virginia. Seda on rohkem kui ühelgi teisel linnuliigil.
Harkivi lahing (2022)

Harkivi lahing (ukraina keeles "Бої за Харків") oli 2022. aasta 24. veebruaril alanud Venemaa sissetungi käigus Ukrainasse jätkuv lahingutegevus, mille eesmärk oli kehtestada kontroll Venemaa piirist 32 km kaugusel asuva Ukraina suuruselt teise linna Harkivi üle, kuid sellest kujunes üks osa Vene-Ukraina sõja idarindest. 
Sündmused.
2022. aasta veebruar.
Vene väed sisenesid Harkivisse 27. veebruari ennelõunal. Samal päeval puhkes lahing Harkivi 134. kooli juures, mis lõppes spetsnazi väljasuitsetamisega, mille käigus gaasitoru lõhkemisele järgnes tulekahju, mille tagajärjel suurem osa koolimajast hävis. 
Õhtuks taastasid Ukraina väed kontrolli linna üle.
2022. aasta märts.
1. märtsil 2022 hävis Vene vägede pommitamise tagajärjel Vabaduse väljak Harkivis, hävisid ka mitmed mälestusmärgid ja elumajad, Harkivi oblastiadministratsiooni hoone hävines osaliselt. Rünnakute tagajärjel hukkus vähemalt 8 inimest, mitmed said haavata.
Raskete lahingute, õhurünnakute ja pommitamise tulemusel hävis Harkivis mitmeid objekte, linna hävitamine kestis 1. märtsi õhtutundideni. 2. märtsi õhtuks oli Vene sõjavägi kehtestanud kontrolli suurema osa üle linnast.
4. märtsil alustasid Ukraina väed vastupealetungi Harkivist Sumõ suunal; 4. märtsi seisuga oli hukkunud 188 inimest, sh vähemalt 122 tsiviilisikut ja saanud vigastada ligikaudu 290 inimest. 2022. aasta märtsi alguses taastasid Ukraina väed kontrolli Tšuhujivi üle.
27. märtsil 2022 võtsid Ukraina territoriaalkaitse üksused Harkivi lähedal asuva ning varem Venemaa Relvajõudude kätte langenud Vilhivka küla enda kontrolli alla.
2022. aasta aprill.
15. aprillil võtsid Ukraina väed Harkivi lähedal asuva Rohani alevi enda kontrolli alla. Samas päeval pommitasid Vene väed Harkivi kobarpommidega.
28. aprillil võtsid Ukraina väed Harkivi lähedal asuva Kutuzivka küla enda kontrolli alla.
29. aprillil sisenes kindralpolkovnik Oleksandr Sõrskõi juhtimisele allunud HUR MO lahingüksus enda kontrolli alla Harkivi lähedal asunud Ruska Lozova küla.
30. aprilli 2022 seisuga oli Ukraina kontrolli all ka Harkivi lähedal asuv küla Verhnja Rohanka.
2022. aasta mai.
2. mail 2022 võtsid Ukraina väed enda kontrolli alla Harkivist eemal asuva Starõi Saltivi alevi.
5. mail 2022 võtsid Ukraina väed enda kontrolli alla Harkivist eemal asuva Šestakove küla.
7. mail 2022 teatasid Ukraina relvajõud, et võtsid enda kontrolli alla Harkivi lähedal asuva Tsõrkunõ küla.
10. mai 2022 seisuga olid Ukraina vägede kontrolli all Harkivi olbasti asustatud kohad Tšerkaski Tõškõ, Ruski Tõškõ, Rubižne ja Bairak. 11. mai seisuga taastasid Ukraina väed kontrolli Põtomnkõki külas.
18. mail 2022 võtsid Ukraina väed enda kontrolli alla Dementijivka küla.
2022. aasta suvi.
2022. aasta juuni alguses tabas Vene raketirünnak Harkivi 17. kooli.
11. september 2022 võtsid Ukraina väed enda kontrolli alla Ukraina-Vene piiri ääres asuva Kozatša Lopani alevi ja Hoptivka küla.
Mariupoli piiramine

Mariupoli lahing oli 2022. aasta 24. veebruaril Venemaa sissetungi käigus Ukrainasse alanud lahing Mariupoli üle kontrolli kehtestamiseks. Vene relvajõud vallutasid linna täielikult 2022. aasta 20. maiks, peale seda kui Azovstali viimased kaitsjad väejuhatuse käsul alla andsid.
Lahingu kulg.
25. veebruariks oli linn Vene vägede poolt ümber piiratud.
5. märtsi hommikupoolikul alustati mariupollaste evakueerimist humanitaarkoridori kaudu. Õhtul teatati kuni 200 000 elaniku evakueerimise peatamisest põgenike elu säilitamise huvides. Pervõi Kanal teatas õhtul 36 isiku evakueerimisest Donetski Rahvavabariiki ja süüdistas evakueerimise peatumises Ukraina natsionaliste.
Hiljemalt 14. märtsiks oli Vene vägede kontrolli alla langenud linna põhjaosa. BBC World News näitas 14. märtsil eelnevalt linna sünnitusmaja pommitamises ellujäänud rasedat naist kanderaamil ja teatas mõlema surmast, samal ajal teatas KTV tšetšeeni 5000-mehelise eriväelastest rünnakrühma rakendamisest linna "fašistidest elanike hävitamiseks".
Vene pool esitas 21. märtsil Mariupolile ultimaatumi, milles nõudis linna alistumist hiljemalt järgmise päeva hommikuks (5.00), millele Ukraina valitsus vastas keeldumisega.
Linnavalitsuse kinnitusel oli 28. märtsi seisuga linnas hukkunud ligikaudu 5000 inimest, sh umbes 210 last. Linnast oli õnnestunud põgeneda umbes 300 000 elanikul, ligikaudu 160 000 inimest oli endiselt linnas. Ukraina süüdistas vastaspoolt tuhandete mariupollaste vägivaldses ümberasustamises Venemaale. Piiramist iseloomustasid arvukad Venemaa vägede poolt toime pandud sõjakuriteod, millest kõige tähelepanuväärsemad olid Venemaa õhurünnakud sünnitushaiglale ja draamateatrile, mis oli pommivarjendiks sadadele tsiviilisikutele.
Aprilli lõpuks olid Vene ja separatistide väed tunginud sügavale suuremast osast linnast, eraldades Ukraina vägede põhiüksused vähestest Ukraina vägede salkadest, mis olid taandunud Azovstali tehasekompleksi, kus paiknes punkrite ja tunnelite süsteem, mis oleks olnud suuteline vastu panema isegi tuumapommitamisele. Ukraina Kaitseministeeriumi Luure Peavalitsus planeeris ja viis Mariupoli lahingu ajal ellu sõjalise operatsiooni, mille käigus varustati Mariupolis ümber piiratud Ukraina sõjaväelasi, milleks tehti mitu lendu helikopteritega Mi-8. Ukraina kaitseministeeriumi andmetel oli 10. mai seisuga Azovstali tehasekompleksis Vene relvajõudude intensiivse rünnaku all enam kui tuhat sõjaväelast ja enam kui sada tsiviilisikut.
Ukraina sõjaväelased pidasid Azovstalis vastu kuni 16. maini 2022, mil viimased tehasekompleksi kaitsjad alistusid ning linn läks tervikuna Venemaa kontrolli alla.
ÜRO ja Ukraina võimude andmetel oli lahingutegevuse lõppedes Mariupolis kahjustatud või hävinud koguni 90% elamutest. Tsiviilisikutest hukkunute arv ulatus 1348 kinnitatud surmajuhtumist ÜRO andmetel kuni Ukraina väideteni, et hukkunuid on üle 25 000. Ukraina president Volodõmõr Zelenskõi andis Mariupolile Ukraina kangelaslinna tiitli tänu Ukraina vägede poolt teostatud linna "vaprale kaitsmisele".
Roheline raamat (film)

"Roheline raamat" on Ameerika Ühendriikide 2018. aastal valminud biograafiline komöödiasugemetega draamafilm. Filmi režissöör oli Peter Farrelly.
Filmi tegevus toimub 1962. aastal ja on inspireeritud afroameerika pianisti Don Shirley ning tema autojuhi ja ihukaitsjana töötanud Frank Vallelonga (tuntud kui Tony Lip) loost.
2019. aastal võitis film kolm Oscarit.
Filmi ühe kõrvaltegelase prototüübiks on eestlasest tšellomängija Jüri Täht.
Vene-Ukraina sõja lõunarinne

Ukraina sõja lõunarinne on 2022. aasta 24. veebruaril Krimmi suunalt alanud Venemaa relvastatud sissetung Hersoni, Mõkolajivi ja Zaporižžja oblastisse eesmärgiga kehtestada kontroll Lõuna-Ukraina üle; hiljem ühinesid lõunarinde üksused kagurinde (Donetski oblast) üksustega. Ukraina valitsuse kinnitusel oli lõppeesmärgiks Kiievi piiramisrõngasse võtmine. Odessa oblastis hõivasid Vene väed ainult Zmijinõi saare.
Sündmused.
Zaporižžja oblast.
25. veebruar – 1. märts 2022 toimus Melitopoli lahing, mille tulemusena langes linn Vene vägede kontrolli alla. 
2022. aasta märtsi alguses jõudsid Vene väed Huljaipole lähedusse, millega algas Huljaipole lahing.
2022. aasta sügis.
2022. aasta sügisel toimus varem Vene vägede käes olnud Dniprost läänes asuvate alade tagasivõtmine. 
2023. aasta.
6. juunil 2023 toimus Kahhovka paisu purustamine. 2023. aasta 8 juunil püüdsid Ukraina väed Zaporižžja oblastis Mala Tokmatškast lõunas peale tungida. 47. ründebrigaadi ja 33. mehhaniseeritud brigaadi pealetung takerdus miiniväljal, mille käigus kaotati mitu jalaväe lahingumasinat ja tanki. Eesmärk oli hõivata Robotõne. 128. brigaad hõivas 19. juunil Zaporižžja oblastis Vene vägede käes olnud Pjatõhhatkõ küla. 11. augustil 2023 seisuga jõudsid Ukraina väed Robotõne äärealadele. 23. augustil 2023 heiksasid 47. brigaadi sõdurid asulas Ukraina lipu.
Krimm.
22. septembril 2023 toimus raketirünnak Musta mere laevastiku staabile. 26. detsembril 2023 hävitas Ukraina õhuvägi Feodossijas paikneva Venemaa dessantlaeva Novotšerkassk.
Väejuhid.
Ukraina.
Ukraina kaitseministri asetäitja Hanna Maljar avalikustas 2022. aasta novembris, et Ukraina vägede Operatiivväejuhatuse Lõuna juhid lõunarindel on Andri Kovaltšuk, Oleksandr Tarnavskõi, Andri Gritskov, Mõhhailo Drapatõi ja Andri Hnatov.
Venemaa.
2023. aasta oktoobris hakkas väegruppi Dnepr juhtima Mihhail Teplinski.
Uudishimu tippkeskus

"Uudishimu tippkeskus" on Eesti Rahvusringhäälingu teadust populariseeriv telesaatesari, mis on ETV programmi kuulunud alates 2017. aasta sügisest.
Sarjas käsitletakse nii teaduse ja meie igapäevaelu kokkupuutepunkte kui ka Eesti teadlaste rolli maailma tippteaduses; teadlased kutsutakse laborist välja seiklema ja teadussaavutusi tutvustama. 
"Uudishimu tippkeskuse" saadetes käsitletud teemasid arendatakse igal nädalal edasi ERR-i muudes kanalites: teadusportaalis ERR Novaator, suhtlusvõrgustikes ning Raadio 2 saates "Agenda" ja Vikerraadio saates "Huvitaja". Saated on tähtajatult järelvaadatavad ERR-i portaalis Jupiter.
Saadete tegijad.
2022. aasta veebruari seisuga on eetrisse jõudnud 64 saadet. Sarja saateid on tootnud algul Vesilind OÜ ja Filmit OÜ, hiljem ainult Filmit OÜ. Režissöör on Siimon Margo, toimetajad Marju Himma ja Randel Kreitsberg. Saadet on juhtinud Eeva Esse, Maarja Merivoo-Parro ja Karl Vilhelm Valter.
Saatesarja toetajad.
Kuivõrd saatesarja tegemist toetab programmi TeaMe+ kaudu Eesti Teadusagentuur, on seda nimetatud Eesti Teadusagentuuri ja ERRi teaduse ristmeediaprojektiks. 
Saatesarja pealkiri.
Teaduse tippkeskused on uurimiskeskused, kuhu saavad kuuluda üksnes parimad Eesti teadlased. Eestis tegutses 2017. aasta seisuga üheksa teaduse tippkeskust. Nende eeskujul hakkas teadussaatesari „Uudishimu tippkeskus“ kümnendaks tippkeskuseks, mis tegutseb vaid ERR-is.
Tšernihivi piiramine

Tšernihivi piiramine, tuntud ka kui Tšernihivi lahing (ukraina keeles "Бої за Чернігів") oli 2022. aasta 24. veebruaril alanud Venemaa sissetungi käigus Ukrainasse toimunud lahingutegevus, mille eesmärk oli kehtestada kontroll Valgevene piirist mõnekümne kilomeetri kaugusel lõunas asuva Tšernihivi oblasti keskuse, enam kui veerand miljoni elanikuga Tšernihivi linna üle.
Johann Georg Pinsel

Johann Georg Pinsel, ka Johann Georg Pinzel (poola keeles Johann Georg / Jan Jerzy Pinsel, ukraina keeles Йоган Ґеорґ Пінзель; sündinud u 1715–1725, surnud 1761 või 1762. aasta algul) oli idapoolses Galiitsias (Rzeczpospolita aladel, nüüd Ukrainas) tegutsenud hilisbaroki skulptor ja puunikerdaja.
Lvivis tegutseb endises klarisside kirikus alates 1996. aastast Pinseli muuseum, mis on Lvivi Kunstigalerii üks haru ja kus on eksponeeritud Pinseli skulptuurid. 2012. aastal toimus suur Pinseli teoste näitus Pariisis Louvre'is.
Eluloolist.
Teadaolevad eluloolised detailid temast on harvad ja alles hiljaaegu päevavalgele tulnud. Kunstiajaloolises kirjanduses hakati teda käsitlema alles 1923. aastal monograafias Lvivi dominiiklaste kiriku ja kloostri kohta. Tema eesnimed ja katkendlikuks jäänud info tema päritolu ja sünni- ja surmaaja kohta avastati 1993. aastal Butšatši roomakatoliku koguduse dokumentidest.
Pinsel tuli Poolasse millalgi 1750. aastatel ja teda on peetud sünnilt sakslaseks. Ta asus elama Butšatši ja sai Mikołaj Potocki õuekunstnikuks. 13. mail 1751 ta abiellus Jan Kieyti lese Marianna Elżbietaga (née Majewska), neil oli kaks poega. Ta töötas koos arhitekt Bernard Meretyniga.
Looming.
Johann Pinseli teosed on:
Lvivi Riigiooper

Lvivi Riigiooper (täisnimi ukraina keeles "Львівський Національний академічний театр опери та балету імені Соломії Крушельницької") on Ukrainas Lvivis asuv ooperiteater. Poola arhitekti Zygmunt Gorgolewski projekteeritud hoone valmis 1900. aastal ja avati sama aasta 4. oktoobril.
Zygmunt Gorgolewski

Zygmunt Gorgolewski (14. veebruar 1845 Solec, Preisi kuningriik – 6. juuli 1903 Lemberg, Austria-Ungari) oli poola arhitekt, kelle projekti järgi ehitati Lvivi Riigiooper.
Władysław Sadłowski

Władysław Aleksander Sadłowski (25. juuni 1869 Lemberg, Austria-Ungari – 25. mai 1940 Lvov, Ukraina NSV) oli poola arhitekt, kes tegutses peamiselt Galiitsias. 
Tema tuntuim töö on Lvivi peavaksal, mis valmis aastatel 1899–1904. Hoone kujunduses on ühendatud historitsistlik stiil ja juugend, olles üks silmapaistvamaid näiteid 20. sajandi alguse arhitektuurist Poola aladel.
Hans von Rosen

Johann von Rosen, ka Hans von Rosen, (30. september /12. oktoober 1870 Straupe – 10. oktoober 1945 Schwerin) oli baltisaksa aadlik, Lielstraupe lossi viimane omanik ja poliitik. 1907. aastast Vene keisririigi III Riigiduuma liige (Liivimaa kubermangust).
Ta sündis 1870. aastal Lielstraupe mõisa omaniku Friedrich von Roseni pojana. Aastatel 1882–1888 õppis ta Cēsise lähedal asuvas Bērzaine gümnaasiumis ning 1889–1893 Halle, Berliini ja Tartu Ülikoolis. 
Aastatel 1893–1920 oli ta Lielstraupe mõisnik (7000 tiinu maad) ja 1920–1939 mõisasüdame omanik. Aastatel 1899–1909 oli von Rosen kreisisaadik, Balti Konstitutsioonilise Partei aktivist, Liivimaa Saksa Seltsi Riia grupi juhatuse liige.
1907. aastal valiti ta Vene keisririigi III Riigiduuma liikmeks (Liivimaa kubermangust). Duumas olles kuulus oktobristide fraktsiooni, valiti usutunnistuse küsimuste (sekretär), maa-, riigi tulude ja kulude loendi täitmise komisjoni, teravilja väljaveo korrastamise seadusprojekti läbivaatamise komisjoni, oli usutunnistuse küsimuste komisjoni ettekandja. Kirjutas alla 12 seadusprojektile, 10 arupärimisavaldusele ja viiele avaldusele.
Maailmasõdade vahel elas peamiselt Lätis. 1939. aastal põgenes Saksamaale. Ta suri 1945. aastal Nõukogude Liidu okupatsioonitsoonis Saksamaal Schwerinis.
Truro (Nova Scotia)

Truro on väikelinn Kanadas Nova Scotia provintsis.
Amherst (Nova Scotia)

Amherst on linn Kanadas Nova Scotia provintsis.
New Glasgow (Nova Scotia)

New Glasgow on väikelinn Kanadas Nova Scotia provintsis.
Bridgewater (Nova Scotia)

Bridgewater on linn Kanadas Nova Scotia provintsis.
Yarmouth (Nova Scotia)

Yarmouth on linn Kanadas Nova Scotia provintsis.
Antigonish (Nova Scotia)

Antigonish on linn Kanadas Nova Scotia provintsis.
Stellarton

Stellarton on linn Kanadas Nova Scotia provintsis.
Westville (Nova Scotia)

Westville on väikelinn Kanadas Nova Scotia provintsis.
Port Hawkesbury

Port Hawkesbury on linn Kanadas Nova Scotia provintsis.
Berwick (Nova Scotia)

Berwick on linn Kanadas Nova Scotia provintsis.
Trenton (Nova Scotia)

Trenton on väikelinn Kanadas Nova Scotia provintsis.
Digby (Nova Scotia)

Digby on väikelinn Kanadas Nova Scotia provintsis.
Middleton (Nova Scotia)

Middleton on linn Kanadas Nova Scotia provintsis.
Shelburne (Nova Scotia)

Shelburne on väikelinn Kanadas Nova Scotia provintsis.
Stewiacke

Stewiacke on linn Kanadas Nova Scotia provintsis.
Mahone Bay (Nova Scotia)

Mahone Bay on linn Kanadas Nova Scotia provintsis.
Clark's Harbour

Clark's Harbour on linn Kanadas Nova Scotia provintsis.
Mulgrave (Nova Scotia)

Mulgrave on väikelinn Kanadas Nova Scotia provintsis.
Lockeport

Lockeport on linn Kanadas Nova Scotia provintsis.
Annapolis Royal

Annapolis Royal on linn Kanadas Nova Scotia provintsis.
Volodõmõr Bezsonov

Volodõmõr Bezsonov (ukraina keeles Володимир Васильович Безсонов, sündinud 5. märtsil 1958 Harkivis) on Ukraina jalgpallitreener ja endine Nõukogude Liidu jalgpallur (paremkaitsja).
Aastatel 1976–1990 mängis ta Kiievi Dinamo koosseisus, kus lõi 277 kohtumises 27 väravat. Aastatel 1977, 1980, 1981, 1985, 1986 ja 1990 tuli ta klubiga Nõukogude Liidu meistriks. Tema jalgpallurikarjääri viimaseks klubiks jäi 1991. aastal Iisraeli klubis Maccabi Haifa.
Aastatel 1977–1990 mängis ta Nõukogude Liidu jalgpallikoondises 79 korda ja lõi neli väravat. 1980. aasta suveolümpiamängudel võitis ta Nõukogude Liidu koondisega pronksmedali ja 1988. aasta Euroopa meistrivõistlustel hõbemedali. Lisaks kuulus ta Nõukogude Liidu koondisse kolmedel maailmameistrivõistlustel (1982, 1986 ja 1990).
Treenerina on ta muuhulgas olnud Türkmenistani jalgpallikoondise (2002–2003) ja Dnipropetrovski Dnipro peatreener (2008–2010).
Blahovištšenske

Blahovištšenske (ukraina Благовіщенське) on linn Ukrainas Kirovogradi oblastis Golovanivski rajoonis. 
Aastatel 1924–2016 kandis Blahovištšenske nime Uljanovka.
Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Blahovištšenske elanikest 96,73% emakeel ukraina keel ja 2,49% vene keel.
Dobropillja

Dobropillja (ukraina Добропілля) on linn Ukrainas Donetski oblastis, Dobropillja rajooni keskus. Asub Bõki jõe ääres, umbes 75 km Donetskist loodes.
Dobropillja on kaevanduslinn.
Asula rajati 1840. aastatel. 1953 sai linnaõigused.
2001. aastal oli linnaelanikest 71,33% ukrainlasi ja 25,85% venelasi.
1968–2010 töötas linnas trollibussiliiklus liinide kogupikkusega 15 km.