Postdramaatiline teater

Postdramaatiline teater (inglise keeles "postdramatic theatre", saksa keeles "postdramatisches theater") on teatrisuund, mille peamiseks tunnuseks võib pidada kõike, mis järgneb tekstile ja draamateatri olulistele osistele. See ei tähenda, et need osised kaoksid postdramaatilises teatris täielikult – pigem, et nendele liidetakse teisi struktuure, mis võrdsustatakse eelnevatega (näiteks tekstiga). “Postdramaatiline teater ei ole eitus kõigele, mis enne seda sündis – draamale – vaid pigem lähtub kõige järgneva sümbioosist, sünergiast. Postdramaatiline teater ei annulleeri sõna, materjali teksti näol, vaid liidab sellele juurde sümbolistikat muude osiste kaudu”. (Epner, 2015)
Ajalugu.
Postdramaatilise teatri mõiste võttis esimest korda kasutusse Saksamaa teatriteadlane oma 1999. aastal ilmunud raamatus "Postdramatic theatre". Lehmann kirjeldab seal detailselt kõike, mis jääb postdramaatilise teatri mõiste ümber: poliitilist tausta, dramaturgiat jne. 
Lehmann defineerib postdramaatilist teatrit suhte kaudu (kirjandusliku) tekstiga, kombineerides seejuures kaht kriteeriumit, mis võivad, kuid ei pruugi esineda üheaegselt. Esimene – pragmaatiline kriteerium – on teksti positsiooni ja staatuse muutumine: postdramaatiline teater ei pea oma ülesandeks kirjandusteose tõlgendamist, vaid kasutab teksti pelgalt ühe, kuid mitte tingimata tähtsaima lavastuselemendina, või kõigest toormaterjalina, millega võib ümber käia just nii vabalt, kui soovitakse. Teine – struktuurne tunnus – on loobumine traditsioonilise draama struktuurist (jäljendav tegevus, sidus narratiiv, konflikt, dialoogiliselt suhtlevad tegelased) kui teatrilavastuse poeetika latentsest normist. (Lehmann, 1999: 49–50, 73)
Postdramaatilises teatris jõuvad lavale lisaks etendajatele ja varem tuntud struktuuridele (keha, hääl) ka tehnoloogilised osised (mikrofonid, kaamerad, videoinstallatsioonid jpm). Kuid sama palju kui postdramaatilisele teatrile lisandub multimeedia väljundeid, ja palju muud, saab sellelt samal ajal ka kõik ära võtta – alles jääb tühi avar ruum ühe etendajaga. (Lehmann, 2006: 10)
Peamine postdramaatilise teatri arendaja ja ellutooja oli lavastaja ja näitekirjanik Bertolt Brecht, kes kasutas eepilises teatris ennenägematut “võõritusefekti”, millega publikut ja teatritruppi samasse aeg-ruumi tuua ning lõhkuda ära senituntud teatrimaagia – teater ei tähendanud enam kulisse ja suuri väljamõeldud kirjutisi, vaid lähtus inimestest, kes istusid saalis ehk inimesed tänavalt. Tähtsamaks tõusid sotsiaalsed probleemid ja need jõudsid postdramaatilises teatris lavale. 
Lehmann (2006: 33) tsiteerib "Postdramaatilises teatris" : "Brecht nimetas end uue dramaatilise vormi Einsteiniks. See enesehinnang pole liialdus, kui mõistate epohhiloovat teooriat eepilisest teatrist kui eriti tõhusast ja operatiivsest leiutisest. See teooria on andnud tõuke traditsioonilise lavadialoogi lahustamiseks diskursuse või sisemonoloogi vormis. Brechti teooria viitab implitsiitselt, et teatris sõnastatakse väide verbaalsete ja kineetiliste elementide võrdse osaluse kaudu ega ole lihtsalt kirjanduslikku laadi."
Postdramaatilise teatri mõistet ei tasuks seejuures külge liita kõigele, mis sarnaneb dramaatilisele teatrile järgnevale perioodile, näiteks "performance"-kunstile. Viimane on oma mõiste omandanud täiesti iseseisvalt ja selle kunstiliigi algus ulatub kaugemale kui postdramaatilisel teatril. Seetõttu ei ole nad niivõrd palju seostatavad. Samuti tuleb meeles pidada, et postdramaatilise teatriga jäid kõrvuti kehtima ka varasemad teatritegemise viisid. 
Postdramaatilise teatri mõistega seotud nimed: , , , , Alvis Hermanis, Forced Entertainment jpt.
Eesti.
Postdramaatilise teatri saabumisega Eestisse muutus lavastajate varasem tööprotsess: “Jätkem kõrvale draamapõhise teatri normaaljuhtum: kirjanik (näiteks Andrus Kivirähk) kirjutab näidendi (näiteks „Vombati“) ja lavastaja (Merle Karusoo) toob selle lavale, kusjuures lavastus kujutab endast draamateksti tõlgendust. Niisugusest rollijaotusest erinevaid praktikaid on eesti teatrikriitikas nimetatud mitut moodi: lavastajadramaturgia, autoriteater, rühmatöö jm.” (Epner 2013) See tähendab, et kirjaniku kirjutatud näidendi asemel saab esimeseks impulsiks lavastaja idee ja visioon ning lavastuse visuaalne esteetika ja rõhuasetuse määravad lavastuse muud antud olud – trupp, mänguruum, sihtrühm jm. (Epner 2013) 
Selliseid teatritegijaid on Eesti postdramaatilise teatriskeenel mitmeid, näiteks Merle Karusoo, Mati Unt, Andres Noormets, Hendrik Toompere, Tiit Palu, Uku Uusberg, Andri Luup, Tiit Ojasoo (Teater NO99), Ene-Liis Semper (Teater NO99), Jaanus Rohumaa jpt.