Jaapani kalligraafia

Jaapani kalligraafia (書道 "shodō", teise nimetusega 習字 "shūji") on jaapani keele kirjakunsti vorm. Kõige hinnatum kalligraaf Jaapanis oli 4. sajandi Hiina kalligraaf Wang Xizhi. Kuid pärast jaapani keelele ainuomaste kirjamärkide süsteemide hiragana ja katakana loomist arenes Jaapani oma kirjamärgisüsteem ning isepärane Jaapani kalligraafia.
Termin "shodō" (書道 'kirjutamisviis') pärineb hiina keelest ning seda kasutati Hiina kalligraafia kirjeldamiseks Tangi dünastia ajal.
Stiilid.
Jaapani varajane kalligraafia pärineb Hiina kalligraafiast. Paljud Hiina kalligraafia põhimõtted ja tehnikad on väga sarnased. Tunnustatakse samu põhilisi kirjutamisstiile:
Vahendid.
Tänapäeval kasutatakse kalligraafiateose loomiseks mitmeid vahendeid.
Tuši valmistamiseks valatakse vett tušikivile ja hõõrutakse tušipulka vastu kivi, et tahkest pulgast vedel tušš teha. Kuna see on aeganõudev protsess, siis kasutavad tänapäeval algajad sageli valmis vedelat tušši, mida kutsutakse 墨汁 "bokujū". Edasijõudnutel soovitatakse tušši valmistada tušikivil. Paber asetatakse kirjutamiseks tavaliselt lauale, kuid suurt paberit võib asetada ka põrandale või isegi maapinnale ("performance"i eesmärgil).
Pintslid on erineva kuju ja suurusega ning neid valmistatakse tavaliselt loomakarvadest. Tüüpiliselt kasutatakse kitsede, lammaste või hobuste karvu. Pintsli vars võib olla valmistatud puidust, bambusest, plastikust või muust materjalist.
Ajalugu.
Hiina juured.
Jaapani kalligraafia Hiina juured ulatuvad 13. sajandisse eKr, hilisesse Shangi dünastia aega, mil religioossetel eesmärkidel graveeriti luusse piktogramme. Kui seda kirjutamisviisi hakati kasutama riigiasjade haldamiseks, hakati tundma vajadust ühtse kirjasüsteemi järele ning Qini dünastia peaminister Li Si ühtsustas kirjasüsteemi. Ta määras standardiks kirjavormi, mis koosneb sama suurusega ruutudest, kus iga kirjamärgi saab kirjutada kaheksa standardjoonega. Ta lõi ka kompositsioonireeglid, mille kohaselt horisontaalsed jooned tõmmatakse esimesena ning kirjamärgi kirjutamisel alustatakse ülevalt vasakult ning lõpetatakse all paremal. Kuna kirjamärke graveeriti teravate tööriistadega, siis olid jooned alguses pigem nurgelised ning ajaks, kui hakati kasutama pintslit ja tušši, olid Li Si loodud standardid juba aegunud. Pintsli ja tušiga kirjutatud jooned on küllaltki erinevad teravate tööriistadega graveeritud joontest. Pintsliga kirjutades saab joone paksusega manipuleerida ja paremini kõveraid jooni tõmmata. Kalligraafias säilis Li Si ühesuurustel ruutudel põhinev vorm ning kaheksa pintslitõmbe reegel, kuid kalligraafil oli vabadus kirjamärkide kirjutamisel erinevaid osi esteetilisel eesmärgil rõhutada, et luua tasakaalu vormi ja stiili vahel.
Hiina traditsioonilises vormis kalligraafia jõudis Jaapanisse umbes 600 pKr. "Karayō" traditsiooni järgides tegeletakse sellega tänapäevani ning kuna hiina kultuuriga on Jaapanil olnud tihe kontakt, siis läbi sajandite on uuendused Hiina kalligraafias jõudnud ka Jaapani kalligraafiasse.
Vanim säilinud kalligraafiline tekst Jaapanis on Hōryū-ji templis asuva ravibuddha kuju oreoolil. See Hiina päritolu tekst on kirjutatud "Shakyōtai" () stiilis, mis oli laialdaselt kasutusel Hiina Kuue Dünastia perioodil.
Enne Nara perioodi.
Hōryū-ji templis hoitakse ka tolle ajastu "Lootossuutra" bibliograafiat. "Hokke Gisho" (法華義疏) on kirjutatud 7. sajandi alguses ja seda peetakse vanimaks jaapanikeelseks tekstiks. See on kirjutatud kursiivkirjas ja on kinnituseks sellele, et Asuka perioodil oli kalligraafia juba kõrgelt arenenud.
Jaapani vanim käsitsi kopeeritud suutra on "Kongō Jōdaranikyō". Buda preester Hōrini poolt 686. aastal kopeeritud kalligraafia stiilis võib näha mõjutusi Ouyang Xuni loomingust.
"Uji silla katkine kivi" (宇治橋断碑 "ujibashi danpi"; 7. sajandi keskpaik) ja "Kivi Nasu maal" (那須国造碑 "nasu kokuzō hi") on selle ajastu silmapaistvaimad näited. Mõlemas graveeringus on näha mõjutusi Põhja-Wei dünastia robustsest stiilist.
7. sajandil kehtestas Tangi dünastia Hiinas oma ülemõimu. Tangi dünastia teine keiser Taizong hindas väga Wang Xizhi kalligraafilisi teoseid, tema populaarsus Hiinas mõjutas ka Jaapani kalligraafe. Kõik Wang Xizhi kirjutatud originaaltekstid on kaduma läinud, seepärast on koopiad nagu keisrinna Kōmyō kirjutatud "Gakki-ron" Wang Xizhi stiili oluliseks allikaks.
Wang Xizhi stiil mõjutas Jaapani kalligraafiat oluliselt, eriti Jaapanile omase "wayō" stiili väljakujunemist: "Isegi tänapeäval on Jaapani kalligraafias midagi, mis on säilitanud Wang Xizhi muutumatu maitse."
Heiani periood.
Keiser Kanmu viis pealinna Nagaoka-kyōsse aastal 784 ja siis 10 aasta pärast Heian-kyōsse. See tähistab Heiani perioodi, Jaapani "kuldajastu" algust. Hiina mõjutused kalligraafias varasel Heiani perioodil ei muutunud. Näiteks õppisid keiser Saga ajal kuningapere, aristokraadid ja isegi õukonnadaamid kalligraafiat, kopeerides kunstilises stiilis hiina luuletekste.
Wang Xizhi mõjutused jäid endiselt domineerivaks, mida võib näha Kūkai või Saichō kirjutatud kalligraafiatekstidest. Ka teised Hiina kalligraafid, nagu Ouyang Xun ja Yan Zhenqing, olid kõrgelt hinnatud. Nende tähelepanuväärseimad austajad olid vastavalt keiser Saga ja Tachibana no Hayanari.
Samal ajal tekkis Jaapanis oma kalligraafiastiil. Kirjutamine muutus levinumaks ning loodi oma man'yōgana foneetiline kirjamärgisüsteem (tänapäeva hiragana ja katakana eelkäija), sest laenatud hiina märkidega ei olnud võimalik kõiki jaapani keele häälikuid väljendada. Hiina kirjamärgid ("kanji" 漢字) jäid jaapani keeles kasutusele ning kirjutamisel mahutati need endiselt kastidesse nagu varem seda oli tehtud. Esimeseks Jaapanile ainuomase stiiliga kalligraafiatekstiks loetakse teost aastast 749 pealkirjaga "Kara-ai no hana no utagire" (). Selles on kirjutatud lühiluuletus tanka , milles on kasutatud man'yōganat, mida kaasaegses Hiina kalligraafias ei kasutatud. Jaapani "wayō" või "wayō-shodō" stiili loojaks peetakse kolme meest, keda koos tuntakse kui "sanseki" 'Kolm pintslijälge'): Ono no Michikaze (894–966 pKr), Fujiwara no Sukemasa ja Fujiwara no Yukinari. Uus jaapanipärane kirjutamisstiil keisrile meeldis, ta võttis kuulda nõu meister Kūkailt, kes ütles: "Hiinaga võrreldes on Jaapan suhteliselt väike, seetõttu soovitan kirjutada teistmoodi." Keiser Saga "Järelehüüe õilsale Saichōle", pärast Saichō surma tema mälestuseks kirjutatud luuletus, oli üks näide uue kirjasüsteemi kasutuselevõtust.
Kamakura ja Muromachi periood.
Kamakura periood (1185–1333) algas, kui Minamoto no Yoritomo sai šoguniks pärast Minamoto klanni võitu Taira klanni üle, kuid see ei tähendanud veel rahu taastamist. Seda ajastut nimetatakse mõnikord "sõdalaste ajastuks": võim liikus keisrikojast sõdalaste kätte. See on aga ka aeg, mil jätkus suhtlus ja kaubavahetus Songi dünastia Hiinaga ja budism õitses. Nii mõnedki "zen"-mungad, nagu näiteks Shunjo, õppisid Hiinas, tuues endaga kaasa raamatuid, mis olid kirjutatud selges "kaisho" stiilis ja mõjutasid tugevasti tollast "karayō" traditsiooni. See pole ainus näide Hiina mõjust. Asevalitseja Hōjō Tokiyori innustusel tulid Jaapanisse paljud Hiina mungad, kes naturaliseeriti.
Hilise Heiani ja varase Kamakura perioodi parimateks "wayō" stiili näideteks peetakse Fujiwara no Shunzei ja Fujiwara no Teika teoseid.
Kogu Muromachi perioodil (1336–1537) jätkusid poliitilised ja sõjalised rahutused – pinged keisri- ja tsiviilvõimu vahel ning kodusõjaperioodid.
Muromachi perioodil kunst õitses, kuid seda ei peetud nii väljapeetuks kui varasematel aegadel. Sellel perioodil muutus kalligraafia lahutamatuks osaks teetseremooniast, millele aitas kaasa Daitoku-ji templi munk Ikkyū.
Edo periood.
Edo periood algas Tokugawa Ieyasu võimu tsentraliseerimisega ning see tõi Jaapanisse 250 aastat suhtelist stabiilsust, mis kestis 19. sajandi teise pooleni. Perioodi iseloomustas Sakoku (鎖国) ehk lukustatud riigi poliitika, mis tähendas väga piiratud suhtlust välismaailmaga.
Ainus mõju Jaapani kalligraafiale oli "karayō" uurimine läbi Mingi dünastia Hiina. Jaapanisiseselt mõjutasid kalligraafiat enim "zen"-budismi Ingeni ja Obaku sekt ning Daishi kalligraafiakoolkond. Daishi kalligraafiakoolkond keskendus kaheksa põhilise pintslitõmbe uurimisele, mille juured ulatuvad Wang Xizhi aega. Kalligraafid nagu Hosoi Kotaku, kes kirjutas 1735. aastal viieköitelise "Kanga Hyakudani", edendasid "karayō" stiili veelgi. Varajasel Edo perioodil muutus populaarseks Hon'ami Kōetsu (1558–1637) meetod: ta maalis paberile enne kalligraafias kirjutamist dekoratiivse tausta mustrite, liblikate või lilledega, mis aitas teksti poeetilisemaks muuta. Kon'ami Koetsu oli koos Konoe Nobutada (1565–1614) ja Shōkadō Shōjōga (1584–1639) üks kolmest suurimast "wayō" stiili kalligraafist, kes olid parimaks näiteks Jaapanile eripärasest kalligraafiast.
1736. aasta paiku hakkas Yoshimune Jaapani isolatsioonipoliitikat lõdvendama, misjärel Hiina kalligraafiateoste import kasvas, eriti Nagasaki sadama kaudu. Imporditud Hiina kalligraafiate kataloogidest võib näha, et jaapanlased, kes "karayō" stiilis kirjutasid, hindasid väga Hiina kalligraafide teoseid: traditsioonilisemad kalligraafid uurisid Wang Xizhi ja Wen Zhengmingi teoseid, samas kui uuendusmeelsemad võtsid eeskuju "sōsho" stiili harrastavatest kalligraafidest nagu Zhang Xu, Huaisu ja Mi Fu. Üldiselt ei harrastatud "wayō" stiili nii palju kui "karayō" stiili.
Tänapäeval on "shodō" populaarne õppeaine alg- ja põhikoolis. Paljud vanemad usuvad, et see on kasulik, kui nende lapsed õpivad kalligraafiat harjutades keskenduma ja paigal püsima.
Keskkoolis kuulub "shodō" valikainete hulka kunstis. Samuti on see populaarne keskkooli klubitegevus, eriti "performance"-kalligraafia. Mõnes ülikoolis, nagu Tsukuba ülikool, Tokyo Gakugei ülikool ja Fukuoka haridusülikool, on spetsiaalsed kalligraafiauuringute osakonnad, mis on keskendunud kalligraafiaõpetajate koolitamisele.
Seosed "zen"-budismiga.
Jaapani kalligraafiat on mõjutanud palju "zen"-mõtteviis, kalligraafil on vaid üks võimalus oma tööd teostada: pintslitõmbeid parandada ei saa ning iga kõhklus on töös näha. Ta peab olema väga keskendunud ja kirjutama sujuvalt, sest kirjutisest on kohe näha, millises vaimses seisundis kalligraaf kirjutamise ajal oli. Jaapani "zen"-kalligraafia meetodi "hitsuzendō" (筆禅道) kohaselt on kalligraafia viis, kuidas saavutada ühinemist kõrgeima reaalsusega. "Zen" andis Jaapani kalligraafiale eripärase esteetika, mida sümboliseerib tihti "ensō" ehk valgustatuse ring.
"Zen"-kalligraafiaga tegelevad budistlikud mungad, kuid enamik "shodō"ga tegelejaid, ka tavainimesed, tunnustavad selle meditatiivset mõju. "Zen"-kalligraafia meisterlikuks teostamiseks tuleb puhastada oma meel ja lasta pintslil ise paberil liikuda, mitte ülemäära palju pingutada. Sellisele vaimsele seisundile on Jaapani filosoof Nishida Kitaro andnud nime "mushin" (無心) ehk 'meele tühjus'. See põhineb "zen"-budismi põhimõtetel, mis rõhutab kalligraafia seost pigem vaimse kui füüsilisega.
"Shodō" on seotud ka Jaapani teetseremooniaga – enne tseremooniat vaadatakse meele puhastamiseks "shodō" teoseid. Seda peetakse teetseremooniaks ettevalmistamise oluliseks sammuks.