Temaatiline analüüs

Temaatiline analüüs on kvalitatiivsete andmete analüüsimisel rakendatav metoodika, mida kasutatakse peamiselt humanitaar- ja sotsiaalteadustes. Samas on see metoodika võrdlemisi universaalne ning mõningast kasutust leidnud ka näiteks tervise- ja loodusteadustes.
Temaatilisel analüüsil pole ühte kindlat uurijate seas üksmeelselt tunnustatud definitsiooni ja teadusajaloos on selle mõistega tähistatud ka teadusliku uurimistöö protsessile iseloomulikku "temaatilist" lähenemist. Tänapäeval räägitakse temaatilisest analüüsist eelkõige siiski kvalitatiivsete, üldjuhul tekstiliste andmete analüüsimise tähenduses, kusjuures uurijate lähenemine uuritavale materjalile ja selle analüüsimisel kasutatavad võtted võivad olla väga erinevad.
Üldjoontes seisneb temaatiline analüüs tekstilise materjali kodeerimise ja koodide korrastamise abil uurimisküsimuse seisukohalt oluliste teemade tuvastamises uuritavates tekstides. Analüüsitavad tekstid võivad seejuures olla vastavalt uurimisvaldkonna spetsiifikale ja uurimisprobleemile mitmesugust tüüpi. Levinud on temaatilise analüüsi rakendamine intervjuutranskriptsioonidele, aga ka mitmesugusele muule tekstilisele materjalile, nagu päevikud, ajaleheartiklid ja küsitluste vabavastused. Üldjuhul eeldab temaatiline analüüs piisavalt mahuka tekstikorpuse analüüsimist, et tekstidest ilmnevaid teemasid saaks pidada tähendusrikkaks.
Mõiste.
Temaatilise analüüsi mõiste päritolu osas leidub vastakaid seisukohti. Mõningate arvamuste järgi võttis mõiste esimesena kasutusele teadusfilosoof Gerald Holton oma 1975. aastal ilmunud teoses "Thematic Origins of Scientific Thought: Kepler to Einstein", ent teisal on leitud, et temaatilisest analüüsist on räägitud juba enne Holtonit, hiljemalt 20. sajandi esimesel poolel, viitamaks mitmesugustele eri nähtustele, sealhulgas sotsiaalteaduste analüüsitehnikale. Mõningatel juhtudel sarnanesid temaatilise analüüsi mõiste varased kasutusjuhud tänapäevasega ehk teisisõnu: selle all peeti silmas kvalitatiivsetest andmetest teemade tuvastamist. Samas on temaatilist analüüsi kohati peetud vastandlikul moel nii kvantitatiivseks kui ka kvalitatiivseks kontentanalüüsiks. 
Holtoni nägemus temaatilisest analüüsist oli spetsiifiline ja midagi muud kui hilisem sotsiaalteaduste metoodika. Füüsiku taustaga Holton kasutas seda mõistet viitamaks loodusteadustes kasutatavale "temaatilisele" lähenemisele kui teadusloo eripärale. Holtoni teemad on elemendid, mis raamistavad teadusele iseloomulikke mõisteid, meetodeid, propositsioone ja hüpoteese ning seega juhivad teadlasi nende töös. Holtoni järgi olid teaduslikud teooriad sõltuvuses teemadest ja empiiriline analüüs teooriate testimiseks seega temaatiline. Samas jäi Holtoni temaatilise analüüsi käsitlus ebamääraseks ja ta ei esitanud lisaks "temaatilise analüüsi" mõistele sellele sisulise tähenduse andvat metodoloogiat.
Temaatilisel analüüsil ei ole ka tänapäeval uurijate seas üksmeelselt tunnustatud definitsiooni, küll aga on pärast Holtonit selle mõistega tähistatud erinevaid lähenemisi kvalitatiivsele analüüsile. Eriarvamusi on põhjustanud küsimus, kas temaatilise analüüsi all peaks silmas pidama omaette väljakujunenud meetodit või tehnilist vahendit, mis toetab mitmesuguseid metodoloogilisi lähenemisi. Kohati pole temaatilist analüüsi peetudki omaette uurimismetoodikale viitavaks, vaid kõigest "meta-analüütilist" tehnikat tähistavaks mõisteks, kuivõrd kõik kvalitatiivse analüüsi meetodid hõlmavad mingil moel teemade tuvastamist.
Sellegipoolest on temaatilist analüüsi püütud üldistatult defineerida kui ühe andmekogu piires mustrite ehk teemade tuvastamise, analüüsimise ja kirjeldamise meetodit või alternatiivses sõnastuses kui süsteemset "tähendusmustrite" ehk teemade identifitseerimist ja organiseerimist ühe kvalitatiivse andmekogu piires. Temaatilist analüüsi on defineeritud ka mitte kui meetodit, vaid kui uurimistöö protsessi, mida on võimalik rakendada enamiku või koguni kõigi kvalitatiivse uurimistöö meetoditega ja mida uurija saab soovi korral kasutada ka kvalitatiivse andmestiku kvantifitseerimiseks.
Arengulugu.
Eklektiline kasutus 20. sajandil.
Temaatilise analüüsi sildi all on 20. sajandi vältel rakendatud erinevaid uurimismetoodikaid. Sageli oli tegemist hilisema spetsiifilise temaatilise analüüsiga sarnase metoodikaga ehk teisisõnu: uurijad tuvastasid kvalitatiivsetes andmetes teemasid. Samas on temaatiliseks nimetatud lisaks kvalitatiivsele analüüsile ka kvantitatiivset kontentanalüüsi.
Kohati on leitud, et temaatiline analüüs kui sotsiaalteaduste metoodika kasvaski välja kontentanalüüsist, kuna mõlema põhimõtetes ja rakenduses on mitmeid sarnasusi. Kontentanalüüs, mis seisnes tekstilise materjali kvantifitseerimises, tekitas samas oma piiratusega uurijates rahulolematust, kuna tugines ainult tekstidest tuvastatud kategooriate esinemissagedusele ja rebis need kontekstist välja. Temaatiline analüüs enam-vähem sellisel kujul, nagu seda ka 21. sajandil kasutatakse, töötati seega välja võimaluste laiendamiseks, et analüüsida tekstide implitsiitseid tähendusi ja temaatilisi struktuure.
Metoodikaks kujunemine.
Kuigi 20. sajandi vältel leidus hulk uurijaid, kes kirjeldasid oma analüüsitehnikat kui temaatilist, hakati juhendeid selle metoodika kohta välja andma alles 1990. aastatel, mistõttu on temaatilisest analüüsist räägitud ka kui "halvasti piiritletud ja vaevu tunnustatud, ent laialt kasutatavast kvalitatiivse analüüsi meetodist". 1990. aastad kujunesidki metoodika arengus läbimurdeliseks kümnendiks. 1995. aastal ilmus näiteks Jodi Aronsoni temaatilise analüüsi pragmaatiline mudel ja 1998. aastal Richard E. Boyatzise õpik temaatilise analüüsi rakendamisest ning mõlemat on edaspidi ka ulatuslikult viidatud.
Järgmine temaatilise analüüsi üheks olulisimaks teoreetiliseks tekstiks peetav metoodiline juhend ilmus 2006. aastal selle valdkonna teoreetikute Virginia Brauni ja Victoria Clarke’i spetsiifiliselt psühholoogidele suunatud artiklis, mis hakkas levima ka teiste valdkondade uurijate seas. Artikli ilmumise järel kasvas uudse metoodika populaarsus märkimisväärselt, mida kinnitab nii selle artikli kui ka teiste juhendmaterjalide suurenenud viidatavus.
Braun ja Clarke põhjendasid oma artiklis ühtlasi temaatilise analüüsi definitsiooni täpsustamise vajadust. Autorid leidsid, et ilma selleta oleks keeruline hinnata kvalitatiivse uurimistöö pädevust, kuna puudub teadmine, mil moel uurijad andmeid analüüsivad ja millised eeldused on nende analüüsi suunanud. Siiski pole kvalitatiivsete meetoditega tegelevad uurijad aastate jooksul jätkuvalt jõudnud üksmeelele selles osas, mida temaatiline analüüs endast kujutab, ehkki arvukates metoodilistes juhistes antakse mõista, justkui taoline üksmeelne definitsioon vaikimisi esineks. 
Uued lähenemisviisid.
Kuigi temaatilise analüüsi väljakujunemist on seostatud kontentanalüüsile vastandumisega ja üldjuhul ei sisalda temaatiline analüüs statistilise analüüsi elemente, on hiljem hakatud üha enam nägema kahe meetodi kombineeritud kasutuse eeliseid. Mõned autorid leiavad koguni, et temaatiline analüüs võimaldab ületada lõhe kvalitatiivse ja kvantitatiivse analüüsi vahel, pakkudes süsteemse analüüsitehnika, mille rakendamisel on võimalik saavutada tulemuste usaldusväärsus.
Välja on pakutud ka spetsiifilisemaid uusi metoodilisi lähenemisi. Näiteks on soovitatud, et temaatiline analüüs võiks ühtaegu hõlmata nii induktiivset kui ka deduktiivset kodeerimist, ehk teisisõnu on leitud, et temaatiline analüüsi käigus võiks küll kasutada etteantud kodeerimisraamistikku, ent täiendada seda kodeerimise käigus ilmnevate uute teemadega.
Kasutusvõimalused.
Temaatiline analüüs on lihtne ja paindlik, sest ei hõlma spetsiifilist teoreetilist ega kontseptuaalset raamistikku tulemuste tõlgendamiseks ja sobib seetõttu kasutamiseks mitmesuguste teoreetiliste lähenemistega. See teeb temaatilise analüüsi rakendatavaks erinevates uurimisvaldkondades, näiteks kirjandusteaduses, psühholoogias, sotsioloogias, kultuuriantropoloogias, ajaloos, kunstiteaduses, politoloogias, majandusteaduses, aga ka matemaatikas, keemias, füüsikas, bioloogias ja astronoomias. On täheldatud, et eriti populaarne on temaatiline analüüs psühholoogide seas. 
Temaatiline analüüs sobib peamiselt konkreetse isikute rühma arusaamade analüüsimiseks uuritava nähtuse kohta, ent lisaks saab seda kasutada kirjandusülevaadete koostamisel, samuti üksikjuhtumite uurimisel. Seda kombineeritakse vahel ka teiste uurimismeetoditega, nagu narratiivianalüüs või visuaalianalüüs.
Temaatilise analüüsi universaalsuse tõttu kasutatakse seda sageli ilma temaatilise analüüsina kirjeldamata ja sisuliselt temaatilist analüüsi kujutavat kvalitatiivset lähenemist võidakse tegelikus uurimistöös tähistada ka mingite teiste nimetustega.
Rakendamine.
Eesmärk.
Temaatilise analüüsi üldine eesmärk on ühe andmekogu piires ilmnevate mustrite tuvastamise tulemusena näha ja mõtestada sarnasusi tähenduseloomes ja kogemustes. Olulised pole seejuures mitte mistahes andmetest ilmnevad levinud tunnused, vaid ainult taolised, mis on olulised uurimisküsimuse seisukohalt, kusjuures küsimused ise võivad formuleeruda alles uurimistöö käigus.
Uurijate analüütilised eesmärgid temaatilise analüüsi läbiviimisel võivad samas varieeruda. Eelkõige eristatakse kahte suuremat eesmärkide rühma: ühelt poolt eksisteerivate hüpoteeside testimine ehk deduktiivne lähenemine ja teiselt poolt avatult uute teemade otsimine andmetest ehk induktiivne lähenemine.
Valim.
Andmete kogumiseks moodustatav valim uuritavatest isikutest või tekstidest sõltub asjaolust, et uurija on üldjuhul huvitatud uuritava rühma piires või rühmade lõikes ilmnevate tähendusrikaste mustrite ja sarnasuste tuvastamisest. Seega peaks temaatilises analüüsis kasutatav valim võimaldama piisava kindlusega väita, et andmetest tuvastatud mustrid on midagi enamat kui juhuslikud. Sellise eesmärgi täitmine eeldab kohati kümneid uuritavaid, mida on mõnede teiste kvalitatiivse analüüsi meetoditega võrreldes märksa enam.
Kasutatavad andmed ja allikad.
Temaatilist analüüsi on võimalik rakendada eri tüüpi andmetele: intervjuud, fookusgrupid, küsitluste tekstilised vastused, päevikud, ajaleheartiklid, (audio)visuaalsed allikad, välitöömärkmed ja mitmed muud andmetüübid. Oluliseks peetakse mitte andmete tüüpi, vaid nende rikkalikkust ja keerukust, kuna rikkalikud andmed pakuvad uurijatele uurimisobjekti kohta piisavalt nüansseeritud teavet.
Andmete või allikate kogumine lõpetatakse temaatilise analüüsi puhul üldjuhul enne analüüsiga alustamist. Selle poolest erineb temaatiline analüüs näiteks põhistatud teooriast, mille puhul andmete kogumine ja analüüs toimuvad paralleelselt.
Kodeerimine ja teemad.
Temaatiline analüüs põhineb kvalitatiivsete andmekogude süsteemsel kodeerimisel. Oluline on temaatilise analüüsi puhul just süsteemsus ja kogu uuritava materjali kodeerimise abil kirjeldamine, seejuures peetakse vajalikuks, et uurijad kasutataksid kodeerimisel kasutatud võtteid läbipaistvalt. Temaatilise analüüsi puhul ei peeta kohaseks valida materjalist üksikuid uurija argumentatsiooni toetavaid tekstinäiteid.
Teemadeks nimetatakse kodeerimise kaudu andmetest ilmnevaid mustreid, mis avalduvad ühes andmeallikas (tüüpiliselt intervjuus) ja mitmete allikate lõikes enamasti korduvalt. Teemad, mida temaatilise analüüsi käigus tuvastatakse, ei pruugi seejuures tingimata olla välja öeldud, vaid võivad avalduda implitsiitselt. Temaatilise analüüsi meetod ei kirjuta uurijatele ette, milliseid andmetest ilmnevaid mustreid peaks teemadeks pidama ja milliseid mitte ning seega on nende tuvastamine ja sõnastamine sõltuv uurijate valikutest.
Tekstilise materjali kodeerimine ehk tekstifragmentide tähistamine märksõnadega (koodidega) võib olla semantiline või latentne. Esimesel juhul kodeeritakse andmetest vahetult ilmnevaid, teisel juhul implitsiitseid ehk väljaütlemata tähendusi. Latentset kodeerimist peetakse sageli "sügavamaks" analüüsiks kui semantilist, kuna see eeldab üldjuhul uurijatelt suuremat kogemust. Nii leitakse, et semantilist kodeerimist kasutavad rohkem algajad uurijad, samas kui kogemuste lisandumisega hakatakse üha enam tähelepanu pöörama andmetes varju jäävatele tähendustele.
Induktiivne ja deduktiivne analüüs.
Temaatilise analüüsi käigus toimuvat tekstide kodeerimist ja teemade loomist on jaotatud induktiivseks ja deduktiivseks. Induktiivse andmeanalüüsi puhul kujunevad koodid ja teemad andmetest endist, deduktiivse analüüsi puhul on kodeerimise aluseks uurija eelnevalt paika pandud teoreetiline raamistik. Deduktiivset analüüsi on kohati nimetatud ka positivistlikuks ja induktiivset kvalitatiivseks.
Deduktiivse analüüsi puhul on oluline kodeerimise usaldusväärsus ja kasutatakse seda peamiselt teooriast tuletatud hüpoteeside testimiseks. Kodeerimist suunavad teemad on sel juhul vähemalt osaliselt sõnastatud juba enne kodeerimise alustamist. Teemad, koodid ja analüüsi käik on sellise lähenemise korral täpselt dokumenteeritud, lugejatele vahendatud ja kontrollitavad. Deduktiivse analüüsi pooldajad rõhutavad täpsuse, objektiivsuse ja uurija mõju minimeerimise tähtsust. Induktiivne analüüs on kodeerimisel ja teemade sõnastamisel märksa paindlikum. Sel juhul tuletatakse teemad dünaamilise kodeerimisprotsessi kulgemise käigus vastavalt töö käigus sõnastatavatele koodidele. Erinevalt deduktiivsest analüüsist on teemad induktiivse analüüsi puhul analüüsiprotsessi tulemus, mitte lähtepunkt. Tegelikus uurimistöös neid kahte näiliselt vastandlikku lähenemist sageli kombineeritakse.
Uurija positsioon.
Vastavalt uurija positsioonile on temaatilise analüüsi eri lähenemised jagatud "kogemuslikuks" ja "kriitiliseks". Selle jaotuse järgi eeldavad kogemuslikku lähenemist rakendavad uurijad, et uuritavas materjalis kasutatud keel vahendab vähemasti konkreetse uuritava isiku personaalset reaalsust ja kogemusi, kui mitte teda ümbritsevat objektiivset reaalsust. Kriitiline lähenemine seevastu keskendub uuritavas materjalis keeleliste vahenditega toimunud tähenduseloome uurimisele ning keeleliselt vahendatud kogemustele ja reaalsusele tähelepanu ei pöörata.
Temaatilisele analüüsile (nagu ka teistele kvalitatiivse uurimistöö meetoditele) on seega iseloomulik uurija seisukohtade ja maailmavaate tugev mõju andmete kogumise ja analüüsi protsessile. Mõned teoreetikud leiavad, et uurija mõju võib olla ka problemaatiline ning seda aitaks ületada oma rolli, meetodite valiku ja eelduste pidev kriitiline reflekteerimine. Samas arvatakse, et sellise enesereflektsiooni eesmärk ei pea tingimata olema uurija kallutatuse minimeerimine, vaid uurimistöö protsessi läbipaistvuse tagamine.
Analüüsimudelid.
Aronsoni pragmaatiline analüüsimudel.
Jodi Aronsoni 1990. aastate alguses välja töötatud temaatilise analüüsi pragmaatilises mudelis on neli faasi:
Kuivõrd see analüüsimudel on spetsiifiliselt mõeldud intervjuusid analüüsivatele uurijatele, soovitab selle autor uurimistöö eri faasides ilmnevate mustrite ja teemade kohta küsida ka intervjueeritavatelt tagasisidet.
Brauni ja Clarke’i kuuefaasiline analüüsimudel.
Temaatilise analüüsi teoreetikud Virginia Braun ja Victoria Clarke esitasid oma kuuefaasilise analüüsimudeli 2006. aastal, on seda hiljem korduvalt uuesti avaldanud ning seda on vahendanud ka teised uurijad. Mudeli kuut faasi on selle autorid ja teised uurijad detailselt kirjeldanud: 
Kodeerimisraamistikul põhinev analüüsimudel.
Analüüsimudeli, mis põhineb analüüsiprotsessi alguses loodaval kodeerimisraamistikul, avaldas 2012. aastal Helene Joffe. Sellel mudelil on neli faasi:
Levinud vead.
Temaatilise analüüsi mõnede teoreetikute hinnangul võivad selle metoodika rakendamisel saadud tulemused sageli jääda analüütiliselt nõrgaks. Näiteks võidakse andmetest eraldatud tekstinäiteid esitada vähese analüüsiga või täiesti ilma analüüsita ning piirduda uuritavate tekstide ümberjutustamise ja refereerimisega. Mõnel juhul jäävad analüüsi tulemused ebaveenvaks, kui andmetest tuletatud teemad ei moodusta sidustat tervikut või kui uurija püüab nende abil ülemäära ambitsioonikaid väiteid esitada. Analüüs võib jääda nõrgaks ka tõendite vähesuse ja andmete ebaadekvaatse tõlgendamise tõttu, samuti andmete ja analüüsi ebakõlade tõttu.
Teemad ei pruugi sageli olla piisavalt läbi mõeldud, nii et analüüsi tulemused on killustunud liialt paljudeks teemadeks ja alateemadeks, need on jagatud liialt paljudele eri tasanditele, ei ole eristatud koode ja teemasid või tekstinäiteid ja autorite analüütilisi väiteid. Teemasid illustreerivaid tekstinäiteid võidakse kasutada liialt palju või ka liialt vähe. Samuti võib teemades kohati esineda liigset kattuvust. On leitud, et sellise fragmenteeritud analüüsi tulemusena ei ole autorite sõnum piisavalt informatiivne ega selge.
Levinud on ka andmete kogumisel kasutatud küsimuste tõlgendamine teemadena. Sellist lähenemist peetakse ebaõnnestunuks esiteks sellepärast, et teemad ilmnevad paremini uuritavate isikute vastustest, aga mitte uurija poolt neile esitatud küsimustest. Teiseks annavad uuritavad isikud samadele küsimustele erinevaid vastuseid, mistõttu võib sellise lähenemise tulemuseks olla ebaühtlased, vastandlikest ideest koosnevad pseudoteemad, mis ei loo sidusat tähendust.
On ka leitud, et tihti ei haaku omavahel uurija deklareeritud teoreetiline lähenemine ja tegelikult läbi viidud analüüs või kasutatakse korraga temaatilise analüüsi erinevaid ja seejuures omavahel ühildamatuid lähenemisi. Näiteks võib uurija deklareerida konstruktivistliku lähenemise kasutamist, ent analüüsist ilmneb eeldus, et uuritavate isikute keelekasutus peegeldab vahetult nende kogemusi. Arvatakse, et taolisi vigu aitab vältida, kui tutvuda sama deklareeritavat lähenemist kasutanud autorite publikatsioonidega ja pöörata seejuures tähelepanu sellele, mil moel need autorid uuritavate isikute keelekasutust kirjeldavad.
Temaatilise analüüsi nagu mistahes kvalitatiivse analüüsiga tegelemisel on võimalik andmetest valikuliselt kasutada elemente, mis kinnitavad uurija eelarvamusi, selle asemel et andmeid süsteemselt analüüsida. Seetõttu võidakse analüüsi tulemuste usaldusväärsus ja kehtivus lugejate poolt ka kahtluse alla seada.