tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Hakassia Vabariigi lipp

Hakassia Vabariigi lipp on Venemaa Föderatsiooni koosseisu kuuluva Hakassia Vabariigi lipp.
Praegune lipp võeti kasutusele 24. septembril 2003.
Lipu kirjeldus.
Plagu on ristkülik, mis on jagatud neljaks laiuks (kolm horisontaalset ja üks vertikaalne). Vertikaalne roheline laid paikneb lipul varda pool, ning tema laius moodustab lipu kõrgusest 1:3, laiu keskel on kollane päikesemärk, universumi sümbol. Ülejäänud lipu väli on jagatud võrdselt kolmeks horisontaalseks laiuks (sinine, valge ja punane).
Lipu laiuse ja pikkuse suhe on 1:2.
Algselt olid horisontaalsete laidude värvid samas järjekorras nagu Venemaa lipul. See rõhutas, et Hakassia on Venemaa föderatsiooni subjekt. 2003. aastal muudeti lipul värvide järjekorda, nimelt sinine ja valge vahetasid omavahel kohad. See muutus tehti selleks, et Hakassia lipp ei kordaks Venemaa lippu.
Sümbolite tähendused.
Roheline sümboliseerib igavest elu, taigat, kevadist steppi, aasasid, taassündi, sõprust ja vendlust hakassi rahvaste vahel, ning on traditsiooniline Siberi värv. Päikesemärk pärineb iidsetelt kivijoonistustelt, mida on leitud ainult Hakassia territooriumilt.
Inguši Vabariigi lipp

Inguši Vabariigi lipp on Venemaa Föderatsiooni koosseisu kuuluva Inguši Vabariigi lipp.
Vabariigi tunnusena võeti lipp kasutusele 15. juunil 1994.
Lipu kirjeldus.
Inguššia plagu on ristkülik, mis on jagatud horisontaalselt kolmeks laiuks (roheline, valge, roheline). Valge väli on rohelistest laiem ja selle keskel on punane päikesemärk. Kumbki roheline laid hõlmab 1/6, päikesemärgi siseringi raadius 1/11 lipu laiusest. Märgi kiired on poolkaared, mille raadiuseks on 1/18 plagu pikkusest.
Lipu laiuse ja pikkuse suhe on 1:2.
Sümbolite tähendused.
Valge sümboliseerib mõtete ja tegude puhtust, roheline looduse tärkamist, küllust ja viljakust, samuti islamit, mis on Inguššia religioon. Islami tõid Inguššia territooriumile Dagestani sunniidid 16. sajandil. Algul levis islam ainult tasandikel ja mäejalamitel, aga 19. sajandi algul hõlmas see juba kogu Inguššia.
Punane värv sümboliseerib inguššide sajanditepikkust võitlust ebaõigluse vastu ja soovi elada rahus omal maal koos oma naaberrahvustega.
Päikesemärk tähistab maa ja päikese igavest liikumist. Kaardus kiired on pööratud vastupäeva, et näidata planeetide liikumist päikesesüsteemis. Päikesemärk on õnne sümbol. Riigi sümbolina tähistab lõputut arengut ja rahva viimist õitsengule.
Inguši Vabariigi vapp

Inguši Vabariigi vapp on Venemaa koosseisu kuuluva Inguši Vabariigi vapp. Selle võttis vastu vabariigi parlament 26. augustil 1994 ja registreeriti nr 107 all Venemaa Föderatsiooni heraldikaregistris.
Vappi on kujutatud ringina, mille ümber on kirjutatud nii inguši – , "" – kui ka .
Peamine figuur on kotkas. Tugev ja uhke lind sümboliseerib jõudu ning riigi edasipüüdlusi. Kotkast on kujutatud paljude islamimaade sümboolikas ja see rõhutab seost kunagise Araabia riigiga. Linnu tagant kerkib kindlusetorn, mis on inguši keskaegse arhitektuuri mälestis ja tollele perioodile väga iseloomulik. Torni tagant paistavad valged mäed: vasakul Laudmägi, paremal Kazbek. Seniidis olev Päike sümboliseerib valgust, elu, rikkust ja küllust ning on paigutatud vapi ülaserva, et rõhutada tema tähtsust riigi edasipüüdlustes. Päikesest väljub 7 kiirt (seda peetakse õnnelikuks arvuks). Kotka all on kujutatud päikesemärk, mis sümboliseerib Päikese ja Maa igavest liikumist ning kõige oleva lõpmatust ja vastastikmõju.
Vapil kasutatakse viit värvi. Valge värv sümboliseerib tegude ja mõtete puhtust, mis on iseloomulik Inguššia rahvale. Helesinine on taeva ja kosmose värv. Roheline sümboliseerib loodust, Inguššia maa küllust ja viljakust, samuti on see islami sümbol. Punane sümboliseerib inguššide mitme sajandi pikkust võitlust ellujäämise eest. Kuldkollane värv tähistab päikeset, mis annab elu inimesele ja loodusele.
Vapi autor on kunstnik R. A. Eldijev.
Kabardi-Balkaari Vabariigi vapp

Kabardi-Balkaari Vabariigi vapp on Venemaa Föderatsiooni kuuluva Kabardi-Balkaari Vabariigi vapp. Praegune vapp on ametlikult kasutusele võetud 21. juulil 1994.
Kabardi-Balkaari Vabariigi lipp

Kabardi-Balkaari Vabariigi lipp on Kabardi-Balkaari Vabariigi ametlik lipp, mis võeti kasutusele 21. juulil 1994.
Horisontaalse trikoloori sinine väli tähistab taevast, valge lund ja roheline viljakandvat maad. Valgel väljal on siniroheline sõõr, mille sees on lumise Elbruse kujutis.
Lipu pikkuse ja laiuse suhe on 3:2.
Kalmõkkia Vabariigi lipp

Kalmõkkia Vabariigi lipp on Venemaa Föderatsiooni kuuluva Kalmõkkia Vabariigi lipp.
Lipp võeti kasutusele 11. juunil 1996.
Lipu kirjeldus.
Kalmõkkia Vabariigi lipuks on ristkülikukujuline kollane kangas, mille keskel on sinine sõõr, sõõri keskel on aga valge lootos kaheksa õielehega.
Lipu proportsioonid on 1:2.
Sümbolite tähendused.
Kollane väli lipul tähistab rahva usku, nende nahavärvi ja päikest. Sinine sõõr koos lootoseõiega sümboliseerib teed helgesse tulevikku, õitsengut, heaolu ja õnne kalmõki rahvale. Lootose viis ülemist õielehte tähistavad viit mannert, neli alumist aga Kalmõkkias elavaid rahvaid, kes soovivad elada sõpruses kõigi maailma rahvastega.
Karatšai-Tšerkessi Vabariigi vapp

Karatšai-Tšerkessi Vabariigi vapp on Venemaa Föderatsioonis asuva Karatšai-Tšerkessi Vabariigi vapp. 
Praegusega sarnane vapp võeti kasutusele 3. veebruaril 1994. 2001. aastal eemaldati ametlikult kasutusel olevalt vapilt tekstiosa.
Karatšai-Tšerkessi Vabariigi lipp

Karatšai-Tšerkessi Vabariigi lipp on Venemaa Föderatsiooni kuuluva Karatšai-Tšerkessi Vabariigi lipp.
Lipp võeti kasutusele 3. veebruaril 1994. Lipu seadus võeti vastu 26. juulil 1996.
Lipu kirjeldus.
Plagu on horisontaal laidudega trikoloor, sini-rohe-punane (ülevalt alla). Rohelise laiu keskel on kogu laiu kõrgune embleem, millel on kujutatud kollast sõõri, mille sees on roheliste valge äärega mägede tagant tõusev kuldne päike viie kaheks japtatud laia ja pika ning kuue kitsa ja lühikese kiirega. Laiud moodustavad võrdselt 1/3 lipu kõrgusest.
Lipu proportsioonid on 1:2.
Karjala Vabariigi vapp

Karjala Vabariigi vapil kujutatakse tagajalgadel seisvat karu Karjala Vabariigi lipu värvide taustal. Vapil sümboliseerib punane valatud verd, helesinine Karjala jõgesid ja järvi ning roheline metsi. Vapi kuldne raam kujutab vasakul pool kuuse- ja paremal männimetsi. Vapi ülaosas on kuldne kaheksakand.
Karjala Vabariigi lipp

Karjala Vabariigi lipp on Venemaa Föderatsiooni kuuluva Karjala Vabariigi lipp.
Lipp kinnitati 16. veebruaril 1993 Karjala Vabariigi Ülemnõukogu istungjärgul.
Lipu kirjeldus.
Lipuks on ristkülikukujuline kangas, mis on jagatud kolmeks horisontaalseks laiuks – punane, helesinine ("голубой") ja roheline. Sisuliselt on tegemist Karjala-Soome NSV 1953.–1956. aasta lipu variandiga.
Lipu pikkuse ja laiuse suhe on 2:3.
Sümbolite tähendused.
Punane sümboliseerib valatud verd, helesinine Karjala jõgesid ja järvi ning roheline metsi. 
Karjala Vabariigi lipp erineb Karjala rahvuslipust.
2003 QQ47

Asteroid 2003 QQ47 avastati 2003. aasta augusti lõpus ameeriklaste poolt.
Nime on ta saanud oma huvitava trajektoori järgi. Tähelepanuväärne on see, et asteroid on enam kui poolteist kilomeetrit pikk. Maale oli ta kõige lähemal 21. märtsil 2014.
Algsete arvutuste järgi oli selle kokkupõrkamise tõenäosus Maaga 1/250000 ning kokkupõrge leidvat aset 21. märtsil 2014. Sündmus leidis laialdaselt kajastamist meedias.
Maa tabamise tõenäosus on nüüd juba üliväike, 1:909000. Astronoomid kavatsevad seda taevakeha siiski hoolikalt silmas pidada, sest arvestades tema mõõtmeid ja liikumiskiirust – 32 kilomeetrit sekundis – võiks ta tekitada tohutuid purustusi tervel mandril. Arvatakse, et kokkupõrkeohu tõenäosus väheneb sedamööda, kuidas täiendavad andmed kogunevad.
2. septembril 2003 avastati uute mõõtmiste käigus, et kokkupõrget Maaga ei toimu.
2003 QQ47 diameeter on 1,24 km ja mass 2,6×1012 kg.
Kokkupõrkel Maaga vabaneks energia 350 000 megatonni – seda on piisavalt, et põhjustada globaalne katastroof.
Kui asteroid siiski Maale kukuks, mõjuks ta nagu 20 miljonit Hiroshima aatomipommi, selgitas Briti valitsuse Maa-lähedaste taevakehade infokeskuse esindaja BBC raadiole. Infokeskus avaldas asteroidihoiatuse pärast seda, kui USA Lincolni maalähedaste astreroidide uurimisprogrammi teadurid hiigelrahnu esmakordselt märkasid.
Asteroidid nagu 2003 QQ47 on Päikesesüsteemi tekkimisel 4,5 miljardi aasta eest kosmosesse tiirutama jäänud kivirahnud. Enamik neist püsib Maast ohutus kauguses, Marsi ja Jupiteri vahelises asteroidivöös, kuid Jupiteri-taoliste hiidplaneetide gravitatsioonijõud võib neid nende orbiitidest eemale nihutada ja Maa suunas teele saata.
1976. aasta suveolümpiamängud

1976. aasta suveolümpiamängud olid XXI kaasaegsed olümpiamängud, mis toimusid 17. juulist 1. augustini 1976 Kanadas Montréalis.
Montréal kinnitati olümpialinnaks ROK-i 69. istungil Amsterdamis 1970. aastal. Muud kandideerinud linnad olid Firenze (Itaalia), Los Angeles (USA) ja Moskva (NSV Liit). Toimus kaks hääletusvooru. Esimesel korral sai Moskva 28, Montréal 25 ja Los Angeles 17 häält, teises Montréal 41 ja Moskva 28 häält.
Esimest korda osalesid olümpiamängudel Antigua ja Barbuda, Kaimanisaared ning Paapua Uus-Guinea. Andorra osales esimest korda suveolümpiamängudel, taliolümpiamängudel oli ta esimest korda osalenud pool aastat varem – 1976. aasta taliolümpiamängudel Innsbruckis.
Esimest korda võitsid olümpiamedali Tai ja Bermuda. Sealjuures Bermuda on 2013. aasta seisuga kõige väiksem riik, kes on olümpiamedali võitnud.
Eestlased olümpiamängudel.
Aavo Pikkuus tuli olümpiavõitjaks jalgrattaspordis 100 km meeskonnasõidus ja oli individuaalselt 44.
Raul Arnemann võitis sõudmises kahepaadil pronksmedali.
Tõnu Lepik ei saanud kaugushüppes lõppvõistlusele.
Boikott.
1976. aasta algul võistles Uus-Meremaa ragbimeeskond Lõuna-Aafrika Vabariigis. See tekitas Aafrika riikides pahameelt, sest LAV oli eemaldatud olümpialiikumisest rassismi pärast. Nad nõudsid Uus-Meremaa mittelubamist olümpiamängudele. ROK ei olnud sellega nõus, põhjendades seda sellega, et ragbi ei ole olümpiaala.
Protesti märgiks loobusid olümpiamängudel osalemast Guyana, Iraak, Sri Lanka ja 22 Aafrika riiki: Maroko, Alžeeria, Tuneesia, Liibüa, Egiptus, Mauritaania, Niger, Tšaad, Sudaan, Etioopia, Keenia, Tansaania, Uganda, Elevandiluurannik, Ghana, Togo, Nigeeria, Kamerun, Kongo Vabariik, Sambia ja Svaasimaa. See otsus sündis mängude avapäeval ja mõne riigi sportlasi (Kamerun, Egiptus, Maroko ja Tuneesia) oli juba võistelnud. Sellepärast ei olnud võistkondlikel aladel enam võimalik loobujaid uute võistkondadega asendada.
1948. aasta suveolümpiamängud

1948. aasta suveolümpiamängud olid XIV nüüdisaegsed olümpiamängud, mis toimusud 29. juulist 14. augustini 1948 Suurbritannia pealinnas Londonis. 1908. aastal toimusid seal IV nüüdisaegsed olümpiamängud.
London kandideeris ka 1940. ja 1944. aasta olümpiamängude korraldamisõigusele, kuid need mängud jäid teise maailmasõja tõttu pidamata. Valik 1944. aastaks tehti ROK-i 38. istungil Londonis 1939. aastal. London sai 20, Rooma 11, Detroit 2 ja Lausanne 1 hääle. 39. istungjärgul 1946. aasta märtsis kinnitati Londoni eesõigust mängude korraldamiseks.
Nüüdisaegsete olümpiamängude tuli süüdatakse iidses Olümpias, kust see siis pidulikult olümpialinna toimetatakse. Et traditsiooni järgida, tuli 1948. aasta olümpiamängude tule süütamiseks Olümpia kõigepealt vallutada, sest see oli kreeka ülestõusnute valduses.
1956. aasta suveolümpiamängud

1956. aasta suveolümpiamängud olid XVI olümpiaadi nüüdisaegsed suveolümpiamängud. Need toimusid 22. novembrist 8. detsembrini 1956 Austraalias Melbourne'is. Esimest korda toimusid olümpiamängud lõunapoolkeral, millest johtus aastaaja valik.
Melbourne kinnitati olümpialinnaks ROK-i 43. istungjärgul Roomas 1949. aastal. Melbourne sai otsustavas hääletusvoorus napi võidu (21:20) Buenos Airese üle. Teised kandideerinud linnad olid Los Angeles, Buenos Aires, Chicago, Detroit, México, Minneapolis, Montréal, Philadelphia ja San Francisco. 
Mängude eripära oli selles, et Austraalias kehtis hobuste karantiin ja seetõttu tuli ratsutamisvõistlused korraldada teises riigis (toimusid Rootsis Stockholmis).
1968. aasta taliolümpiamängud

1968. aasta taliolümpiamängud olid X taliolümpiamängud. Need toimusid 6. veebruarist 18. veebruarini 1968 Prantsusmaal Grenoble'is. 
Grenoble kinnitati olümpialinnaks ROK-i 61. istungjärgul Innsbruckis 1964. aastal.
Teised kandideerinud linnad olid Calgary (Kanada), Lahti (Soome), Lake Placid (USA), Oslo (Norra) ja Sapporo (Jaapan).
Spordialad.
Olümpiamängudel jagati välja 35 komplekti medaleid (lisandus laskesuusatamises 4x7,5 km teatevõistlus).
1992. aasta suveolümpiamängud

1992. aasta suveolümpiamängud olid XXV nüüdisaegsed olümpiamängud, mis toimusid 25. juulist 9. augustini 1992 Barcelonas, Kataloonia autonoomse maakonna ja samanimelise provintsi halduskeskuses. 
Linna asutasid III sajandil eKr kartaagolased (Kartaago koloonia Barcino). Seejärel kuulus Barcino roomlastele, lõunagootidele, araablastele ja frankidele. Autonoomse Kataloonia pealinnaks sai Barcelona 1932. aastal. 
Barcelona asub Kirde-Hispaanias Vahemere rannikul, kõrgusel 0–180 meetrit üle merepinna, 47°25' põhjalaiust, 2°10' idapikkust.
Bacelona kinnitati olümpialinnaks ROK-i 91. istungil Lausanne'is 17. oktoobril 1986. Varem oli Barcelona kandideerinud 1924, 1936, 1940 ja koos Madridiga 1972. aastal. Esimese hääletusvooru tulemused: Barcelona 29, Pariis 19, Brüssel 13, Brisbane 11, Birmingham 8, Amsterdam 5. Teise hääletusvooru tulemused: Barcelona 37, Pariis 20, Belgrad 11, Brisbane 9, Birmingham 8. Kolmanda hääletusvoor tulemused: Barcelona 47, Pariis 23, Brisbane 10, Belgrad 5. Barcelona kogus kolmandas voorus vajaliku häälte arvu. Ühe põhjusena võib Barcelona valikul esile tuua ka selle, et ROK-i president Samaranch oli sündinud Barcelonas.
Grenoble

Grenoble [grön'oobl] on linn Prantsusmaal Kagu-Alpides Rhône'i lisajõe Isère'i kaldal, Isère'i departemangu halduskeskus.
Linna kõrgus merepinnast on 214 meetrit.
Ajalugu.
Antiikajal oli linna kohal gallia-rooma asula Gularo, mis hiljem kandis nime "Gracciopolis".
Grenoble on linn aastast 1242.
Keskajal oli ta Dauphiné feodaalriigi pealinn.
Grenoble'is toimusid 1968. aasta taliolümpiamängud.
Rahvastik.
2014. aastal elas Grenoble'is 160 232 inimest.
1904. aasta suveolümpiamängud

1904. aasta suveolümpiamängud olid III olümpiaadi nüüdisaegsed olümpiamängud. Need toimusid 1. juulist 29. novembrini 1904 Saint Louises.
Rahvusvahelise Olümpiakomitee asutaval kongressil (1894) otsustati anda 1904. aasta olümpiamängude korraldamine USA-le, ROK-i 4. istungjärgul Pariisis (1901) kinnitati olümpialinnaks Chicago. Et aga teise linnana oli kandideerinud Saint Louis, lubati ameeriklastel ise otsustada, kumb neist saab olümpialinnaks. Lõpliku otsuste langetas USA president Theodore Roosevelt, kes sidus olümpiavõistlused Saint Louises toimuva maailmanäitusega. ROK soostus raske südamega: eelmiste olümpiamängude ebaõnnestumine oli veel värskelt meeles.
Tähtsamate spordialade ajaline jaotus: augustis-septembris kergejõustik, vehklemine, ujumine, sportvõimlemine, tõstmine.
1964. aasta taliolümpiamängud

1964. aasta taliolümpiamängud olid IX taliolümpiamängud, mis toimusid 29. jaanuarist 9. veebruarini 1964 Innsbruckis.
Innsbruck kinnitati olümpialinnaks ROK-i 55. istungil Münchenis 1959. aastal. Teised kandideerinud linnad olid Calgary/Banff (Kanada) ja Lahti (Soome). Korralduskomitee president oli Dr. Heinrich Drimmel.
Võistluspaigad olid Seefeld (murdmaasuusatamine, laskesuusatamine), Axamer Lizum (mäesuusatamine), Igls (kelgutamine), Innsbruck (jäähoki, iluuisutamine, kiiruisutamine, suusahüpped).
Olümpiamängud avas Austria föderaalpresident Adolf Schärf (1890–1965). Olümpiatule süütas mäesuusataja Josl Rieder. Olümpiavande andis bobisõitja Paul Aste.
Olümpiamängudel osales 36 riiki 1091 sportlasega, kellest 200 olid naised. Esimest korda võtsid osa India, Korea RDV ja Mongoolia. Suurim võistkond oli Saksa ühendvõistkond – 96 sportlast.
Ants Antson sai esimeseks Eesti sportlaseks, kes võitnud taliolümpiamängud. Ta võitis 1500 m kiiruisutamise olümpiarekordiga. Varem polnud Eesti sportlased taliolümpialt üldse medalit saanud.
Austria postiteenistus lasi mängude puhul välja seitsmemargilise olümpiaseeria (1963). Markidel oli kujutatud talimängude kavas olevaid spordialasid.
Spordialad.
Olümpiamängudel jagati välja 34 komplekti medaleid (lisandusid kelgutamises naiste ja meeste ühekelk, meeste kahene, naiste 5 km suusatamises ning suusahüpetes 90 m mägi).
Näidisalaks oli kurling.
1984. aasta suveolümpiamängud

1984. aasta suveolümpiamängud olid XXIII nüüdisaegsed olümpiamängud, mis toimusid 28. juulist 12. augustini 1984 Los Angeleses.
McDonald's tegi olümpiamängude kohta müügikampaania "If the US Wins, You Win", kus iga USA võidetud kuldmedali eest sai Big Maci, iga hõbemedali eest friikartulid ja iga pronksmedali eest Coca-Cola.
Olümpiamängude korraldajaks kandideerimine.
1932. aastal peeti Los Angeleses X nüüdisaegsed olümpiamängud. Uuesti kandideerimist alustati 1947. aastal, kui sooviti endale XV mängude korraldamisõigust. Kandideeriti ka 1956, 1960, 1976 ja 1980. aasta olümpiamängude läbiviimisele, kuid edutult. 1984. aasta mängude õigusi soovisid USA-st lisaks Los Angelesele ka Atlanta, Boston, Chicago, Detroit, New Orleans ja New York. USA olümpiakomitee valis nende seast Los Angelese, kes edestas viimases hääletusvoorus New Yorki 55:39. Teistest linnadest avaldasid soovi olümpiavõistlusi läbi viia Brüssel, Montreal, Teheran ja Er-Riad (Saudi Araabia). Ametliku tähtaja (31.10.1977) lõppedes oli siiski jäänud ainsaks kandideerijaks Los Angeles. Sellekohane põhimõtteline otsus võeti vastu 18. mail 1978. aastal Ateenas ROK-i 80. istungjärgul. Ametliku olümpialinna staatuse sai Los Angeles ROK-i salajase, kirja teel toimunud hääletuse tulemusena (74:3) 7. oktoobril 1978.
Olümpiaareenid.
Olümpiamängude peaareeniks oli Memorial Colosseum (= Coliseum), ehitatud 1921–1923, istekohti 92 516. Peaareenil toimusid ava- ja lõputseremoonia ning kergejõustikuvõistlused.
Muud võistluspaigad:
Jalgpalli alagrupimänge peeti lisaks Los Angelesele ka Cambridge'is (Massachusettsi osariik) ja Annapolises (Marylandi osariik).
Boikott.
Et 1980. aastal olid Moskvas toimunud olümpiamänge 61 riiki NSV Liidu Afganistani tungimise pärast boikoteerinud, teatasid 8. mail oma kavatsusest boikoteerida 1984. aasta suveolümpiamänge NSV Liit, Kuuba, Ida-Saksamaa, Poola, Ungari, Tšehhoslovakkia, Bulgaaria, Mongoolia, Afganistan, Põhja-Korea, Vietnam, Angola, Etioopia, Laos, Iraan ja Liibüa. Boikoti korraldajad organiseerisid 1984. aasta sõprusmängud.
1972. aasta suveolümpiamängud

1972. aasta suveolümpiamängud olid XX kaasaegsed olümpiamängud, mis toimusid 26. augustist 11. septembrini 1972 Münchenis, Baieri liidumaa pealinnas.
München kinnitati olümpialinnaks Rahvusvaheline Olümpiakomitee 64. istungil Roomas 26. aprillil 1966. München edestas teises hääletusvoorus napilt, häältega 31:30, Montréali. Lisaks neile kandideerisid Detroit ja Madrid.
Olümpiamängudel osales 122 maa sportlasi, kokku 7113 sportlast.
Müncheni olümpiamängud on ajalukku läinud kõige kurvemate olümpiamängudena, sest Palestiina terroristid organisatsioonist Must September võtsid 5. septembril pantvangi 11 Iisraeli sportlast ja tapsid nad hiljem.
Eestlastest tulid NSV Liidu koosseisus olümpiavõitjaks Leningradi esindanud Jüri Tarmak kõrgushüppes ja Eesti NSV-d esindanud Jaan Talts tõstmises. Eesti NSV-d esindasid ka vehklemises kuldmedali võitnud Svetlana Tširkova ja pronksmedali võitnud Georgi Zažitski.
1964. aasta suveolümpiamängud

1964. aasta suveolümpiamängud olid XVIII nüüdisaegsed olümpiamängud, mis toimusid 10.–24. oktoobrini 1964 Jaapani pealinnas Tōkyōs. 
Esimest korda toimusid olümpiamängud Aasias.
Tōkyōle oli antud juba XII olümpiamängude korraldamisõigus, kuid 1938. aastal loobuti sõja tõttu ja lõpuks jäid mängud üldse toimumata. Teist korda esitati taotlus XVII olümpiamängude korraldamiseks, kuid alles kolmandal katsel õnnestus saada olümpialinnaks. ROK-i 55. istungil Münchenis 1959. aastal edestas Tōkyō teisi konkurente veenvalt. Teised kandideerinud linnad olid Brüssel, Detroit ja Viin.
Eestlastest võistlesid neil olümpiamängudel Nõukogude Liidu koondises kergejõustiklased Laine Erik, Rein Aun ja Rein Tölp, purjetaja Aleksander Tšutšelov ning korvpallur Jaak Lipso. Varumeheks jäeti jalgrattur Ants Väravas. Medalid võitsid Rein Aun (hõbe) ja Jaak Lipso (hõbe). 
Eestlastest võistles Kanada koondises kergejõustiklane Ergas Leps (1500 m jooksus).
1936. aasta suveolümpiamängud

1936. aasta suveolümpiamängud olid XI nüüdisaegsed olümpiamängud, mis toimusid 1.–16. augustil 1936 Saksamaa pealinnas Berliinis. 
Esimest korda oli Berliin saanud olümpiaõigused juba 1916. aastal, kuid Esimese maailmasõja tõttu jäid VI olümpiamängud pidamata. Järgmised taotlused esitati ROK-ile 26. istungil Amsterdamis 1928 ja 28. istungil Berliinis 1930, kus saadi ka põhimõtteline nõusolek. Ametlik otsus võeti vastu ROK-i 29. istungil Barcelonas 1931. aastal, kui loeti ette kirja teel toimunud otsustava hääletuse tulemused: Berliin 43, Barcelona 16 poolthäält. 
Muud kandideerinud linnad olid Aleksandria, Barcelona, Budapest, Buenos Aires, Dublin, Frankfurt, Helsingi, Köln, Nürnberg, Rooma.
1932. aasta suveolümpiamängud

1932. aasta suveolümpiamängud olid X nüüdisaegsed olümpiamängud, mis toimusid 30. juulist 14. augustini 1932 USA-s Los Angeleses.
Los Angeles kinnitati olümpialinnaks ROK-i 21. istungil Roomas 1923. aastal. Põhimõtteline otsus võeti vastu juba 1921. aastal.
1928. aasta suveolümpiamängud

1928. aasta suveolümpiamängud olid IX kaasaegsed olümpiamängud, mis toimusid 28. juulist 12. augustini 1928 Amsterdamis, Hollandis.
Amsterdam kinnitati olümpialinnaks ROK-i 21. istungil Roomas 1923. aastal. Esialgne otsus võeti vastu juba 1921. aastal ROK-i 19. istungil Lausanne'is.
Neil olümpiamängudel süüdati esimest korda olümpiatuli.
Mängudel osales 46 riigi 2883 sportlast. Eestlastest tulid olümpiavõitjaks Voldemar Väli Kreeka-Rooma maadluses ja Osvald Käpp vabamaadluses.
1924. aasta suveolümpiamängud

1924. aasta suveolümpiamängud olid VIII olümpiaadi nüüdisaegsed suveolümpiamängud. Need toimusid 1924. aastal 3. maist 27. juunini Prantsusmaa pealinnas Pariisis. Mängud pühendati ROK-i asutamiskongressi 30. aastapäevale. 
Pariis kinnitati olümpialinnaks ROK-i XIX istungjärgul Lausanne'is 1921. aastal. Teised kandideerinud linnad olid Amsterdam, Barcelona, Los Angeles, Praha ja Rooma.
Olümpiaareenid.
Olümpia peaareeniks oli Colombesi staadion, mille staadionirada oli 500 meetri pikkune. 
Muud võistluspaigad oli Piscine de Tourelles (ujumine, veepall, vettehüpped), Vélodrome d'Hiver (raskejõustikualad), Vélodrome Municipal Vincennes'is (jalgrattasõit), Argenteuil Seine'i jõel (sõudmine), Meulan ja Le Havre (purjetamine), Reims, Versailles ja Chalons (laskmine).
Korraldus ja osavõtt.
Korralduskomitee esimees oli krahv Justinien de Clery. Võistluste peasekretär oli Franz Reichel. 
Võistluste patroon oli Prantsusmaa president (1920–1924) Alexandre Millerand. 
Majutus oli esimest korda olümpiakülas, milleks kasutati suvilaid ja kasarmuid Bois Colombesi linnaosas. 
Olümpiamängudel osales 44 riiki ja 3092 sportlast, sealhulgas 136 naist. Suurim võistkond oli Prantsusmaal – 319 sportlast. Väikseim võistkond oli Filipiinidel – 1 sportlane. Esimest korda võtsid olümpiamängudest osa Ecuador, Filipiinid, Leedu, Läti, Mehhiko, Poola, Rumeenia, Uruguay ja iseseisva riigina ka Iirimaa.
Võistlusalad.
Olümpiamängudel oli kavas 20 spordiala ja võisteldi 126 võistlusalal. 
Näidisaladena olid kavas aerutamine, male, pelota, savate ehk prantsuse poks, korvpall ja võrkpall.
Jagati välja 131 medalikomplekti. 
Mängude avamine ja sümboolika.
Olümpiamängud avas Prantsusmaa president Gaston Doumergue.
Olümpiavande andis kergejõustiklane Georges André (olümpiahõbemedalist kõrgushüppes 1908 ja olümpiapronksmedalist 4 × 400 m teatejooksus 1920). 
Olümpiamedali kujundus: aversil oli keskel kompositsioon mitmesugustest spordivahenditest – jalg- ja ragbipall, ketas, kuul, oda, aer, poksikinnas, vehklemismask, suusakepp ning suusk. Tekst: "VIIIeme/OLYMPIADE/PARIS/1924". Revers oli osaliselt helmesnööriga servatud tagaküljel langevate kiirte foonil kaks sportlase figuuri. Püstiseisja on ulatanud käe istuvale atleedile. Allservas olümpiarõngad. Diameeter 55 mm. Sign. A. Rivaud. 
Esimest korda kasutati spordialade sümbolitena piktogramme. 
Olümpiapostmargid anti välja neljast margist koosneva seeriana, mis oli kavandatud klassikalises stiilis, kuid antiikfiguuride taustal on näha ka Pariisi staadioni, Arc de Triomphe'i ja Notre-Dame'i katedraali. Uudne oli postkaart pealetrükitud olümpiamargiga, millel oli kujutatud kuulus antiikkreeka maadleja Milon. 
Filmistuudio Rapid Films tegi olümpiamängudest dokumentaalfilmi "Jeux Olympiques, Paris 1924". See oli esimene olümpiamänge käsitlev pikem ülevaatefilm.
1908. aasta suveolümpiamängud

1908. aasta suveolümpiamängud olid IV kaasaegsed suveolümpiamängud. Need toimusid 27. aprill – 29. oktoober 1908 Londonis. 
ROK-i 6. ametlikul istungil Londonis 1904. aastal, usaldati neljandate olümpiamängude korraldamine Roomale, kuid itaallased loobusid olümpiamängude läbiviimisest 1906. aastal majanduslike raskuste tõttu. Olümpiamängude korraldamisest olid aga huvitatud inglased. ROK kinnitas Londoni olümpialinnaks 1907. aastal Haagis oma 9. istungil.
Teadaolevalt osales esimene Eesti päritolu sportlane olümpiamängudel 1908. aasta Londoni mängudel, kui Venemaa Keisririigi võistkonna koosseisus osales Londonis elav Georg Lind, kes saavutas maratonijooksus ajaga 3:26.38,8 27 lõpetaja seas 19. koha.
Aerutamine

Aerutamine on paadi liigutamine aeruga, mida hoitakse käes vabalt, st mis ei ole kinnitatud tulli külge. Tullidega paadi vm veesõiduki korral räägitakse harilikult sõudmisest.
Kui sõudja on sõidusuuna poole tavaliselt seljaga, siis aerutaja näoga.
Aerutamist harrastatakse veespordialana, kus võisteldakse sõidukiiruses süstadel (kahelabaline aer) ja kanuudel (ühelabaline aer).
Aerutamise kui spordiala loojaks peetakse inglise advokaati John MacGregorit, kes rajas Kuningliku Aerutamisklubi 1866. aastal.
Esimesed aerutamisvõistlused Eestis toimusid 1910 Pirital.
Olümpiamängude kavas on aerutamine olnud alates 1924. aastast, mil oli see näidisala, medalialaks sai ta 1936. aastal. Ainult esimesel korral, Berliinis, võistlesid aerutamises üksnes mehed, juba järgmisel korral ehk Londonis 1948 võistlesid aerutamises naisedki.
Jalgrattasport

Jalgrattasport on spordiala, mida harrastatakse jalgrattal. 
Jalgratta eelkäijad olid prantslase M. de Sivraci 1790. ja sakslase Karl von Draisi 1816. aastal ehitatud kaherattalised jalgadega tõugatavad sõiduvahendid. Tänapäeva jalgratta prototüübiks peetakse kettülekandega jalgratast, mille valmistas inglane Lawson 1879. 19. sajandi lõpul kasutusele võetud kuullaagrid, õhukummid ja vabajooksusidur ning pidurid andsid jalgrattale tänapäevase kuju. 
Jalgrattavõistlusi peetakse maanteel (maanteesõit), linnatänavail (kriteeriumisõit), murdmaastikul (jalgrattakross) ja velodroomil (trekisõit). Võistlusmaa pikkus on täpselt kindlaks määratud üksnes trekisõidus. Võisteldakse individuaalselt ja meeskondlikult, eraldi- või ühisstardist (grupisõit). Nii velodroomil kui ka maanteel võib võistlus kesta ühe või mitu päeva, viimasel juhul nimetatakse seda võistlust velotuuriks.
Jalgratastel mängitakse ka velopalli ja velopolot ning võisteldakse vigursõidus. Alternatiivspordialaks võib pidada rattatraielit.
Üks tuntumaid maanteesõiduvõistlusi on individuaal-meeskondlik velotuur Tour de France, mis toimus esimest korda 1903 ja toimub tänapäevani. Esimene eestlane, kes Tour de France'i lõpuni sõitis, oli Jaanus Kuum.
Jalgrattaspordist sai tänapäevane spordiala Prantsusmaal ja Inglismaal 1860. ja 1870. aastatel. Varaseim teadaolev rahvusvaheline võistlus peeti 1869 Prantsusmaal marsruudil Pariis–Rouen, mille võitja keskmine kiirus oli 11 km/h. 1892 asutati Rahvusvaheline Jalgratturite Assotsiatsioon (aastast 1900 Rahvusvaheline Jalgratturite Liit, UCI). Esimesed ametlikud maailmameistrivõistlused trekisõidus toimusid 1893, maanteesõidus 1921 ja krossisõidus 1950.
Jalgrattasport kuulus juba esimeste nüüdisaegsete olümpiamängude kavva 1896. aasta suveolümpiamängudel Ateenas. Naiste jalgrattaspordialad on olümpiamängude kavas alates 1984. aasta suveolümpiamängudest Los Angeleses. Alates 1996. aasta suveolümpiamängudest tohivad olümpiamängudel osaleda ka elukutselised sportlased.
Eesti jalgrattasport.
Ainus Eesti meesjalgrattur, kes olümpiamängudelt medali võitnud, on Aavo Pikkuus, kes 1976. aasta suveolümpiamängudel võitis NSV Liidu meeskonnas meeskondliku maanteesõidu.
Jalgrattur Erika Salumäe on esimene Eesti naissportlane, kes tulnud kaks korda olümpiamedalile, ja ainus Eesti naissportlane, kes võitnud olümpiamedali kahele riigile (1988 kuldmedali NSV Liidule ja 1992 kuldmedali Eestile). Ta on ainus Eesti sportlane, kes on valitud 9 korda Eesti aasta sportlaseks, ja esimene naissportlane, kes on osalenud kolmedel olümpiamängudel.
1992. aasta suveolümpiamängudel tuli meeste grupisõidus kaks Eesti sportlast esikümnesse: Lauri Aus oli 5. ja Raido Kodanipork 9.
Marathid

Marathid on indoaaria rahvas Indias. Nad elavad peamiselt Maharashtra osariigis. Nad räägivad marathi keelt.
Marathide koguarv on 70–80 miljonit.
1674 rajasid nad Maratha konföderatsiooni, mis püsis kuni 1818. aastani ja valitses suurt osa tänapäeva India territooriumist.
Velodroom

Velodroom (ka trekk või velotrekk) on kinnine või lahtine spordirajatis, kus on eriline puit-, asfaltbetoon- või betoonkattega kaldringrada, millel toimuvad jalgrattaspordi trekivõistlused.
Ringraja laius on 4–10 m, eelistatuim pikkus 333,33 m, kalle kurvides 20–35 kraadi, sirgetel 3–7 kraadi.
Trekisõit

Trekisõit on jalgrattaspordi ala, kus võistlus toimub jalgratastel selleks spetsiaalselt ehitatud velodroomil. 
Trekisõidujalgrattal puuduvad pidurid ja vabajooks. Edasiliikumiseks tohib sõitja kasutada ainult oma jõudu, keelatud on õhutakistust vähendavad seadised. 
Võistlusalad.
Korraldatakse kiirus- (paigalt- või lendstardist), väljalangemis- (igas vahefinišis langeb välja viimaseks jäänud võistleja), händikäp- (nõrgemad võistlejad saavad aja- või vahemaaeelise) ja mitmevõistlusi (võivad koosneda kas ainult trekil või trekil ja maanteel peetavaist eri võistlustest).
Tandemitel (kahekohalistel jalgratastel) võisteldakse sprindi-, kiirus- ja händikäpsõidus.
Ketšuad

Ketšuad (ketšua keeles "Runakuna", "Kichwa" ja "Inga") on indiaani rahvas, kes elab Lõuna-Ameerikas Andide alal Colombiast Argentinani. Nimetus koondab mitmeid etnilisi rühmitusi, mis kõnelevad ketšua keeli, peamiselt lõunaketšuat. Ketšuaid ühendavad ka ajaloolised, kultuurilised ja usundilised seosed.
Ecuadori ketšuad nimetavad nii ennast kui ka oma keelt "Kichwa" või "Quichua". Colombias kutsub ketšua keelt kõnelev rühm ennast "Inga". Teised ketšua keele kõnelejad nimetavad end "Runakuna" ('rahvas'), "Nunakuna" (Peruus Junínis ja osas Ancashist); ainsus on "Runa" või "Nuna".
Ajalooliste ketšua rahvaste hulka kuuluvad näiteks inkad, tšankad (Huancavelicas, Ayacuchos ja Apurímacis Peruus), huankad (Junínis Peruus; kõnelesid ketšua keelt enne inkasid) ja "Cañar"'id (Ecuadoris; omandasid ketšua keele inkadelt).
Ketšua keele kõnelejail, keda on Peruus, Boliivias, Tšiilis, Colombias ja Argentinas 9–14 miljonit, on nõrk ühine identiteet. Ketšua murded on sageli nii erinevad, et vastastikune arusaamine on võimatu.
Ketšua keelt kõnelesid mitte üksnes inkad, vaid ka inkade impeeriumi vaenlased. Nende seas olid huankad (wanka on ketšua murre, mida kõneldakse tänapäeval Huancayo piirkonnas) ja tšankad (tšanka murre Ayacuchos) Peruus ning "Cañar"'id Ecuadoris. Enamik neist, eriti Boliivias ja Ecuadoris, omandasid ketšua keele alles inkadelt.
1969. aastal andis Juan Velasco Alvarado sõjaväeline režiim ketšua keelele Peruus teise ametliku keele staatuse. Viimastel aastatel on ketšua kõnelejate seas ilmnenud tendentse rahvuse arengule, eriti Ecuadoris ja Boliivias, kus keelelised erinevused võrreldes Peruu ketšuaga on väikesed. Üks selle pingutuse märke on Ecuadori ketšuate katusorganisatsioon ECUARUNARI ("Ecuador Runakunapak Rikcharimuy"). Mõned kristlikud organisatsioonid kõnelevad samuti "ketšua rahvast", näiteks kristlik lühilaineraadiokanal HCJB – La Voz de los Andes ('Andide hääl'). Nimetust "ketšua rahvus" kasutatakse sellistes kontekstides nagu Ketšua Rahvuse Haridusnõukogu (Consejo Educativo de la Nación Quechua, CENAQ), mis tegeleb ketšua keele õppimise ja kakskeelsete koolidega Boliivia ketšuakeelsetes piirkondades. Mõne ketšua keele kõneleja väitel oleksid ketšuad iseseisev rahvus, kui Ladina-Ameerikas oleksid kujunenud Euroopa laadis rahvusriigid.
Tagakiusamine.
Ketšuad on tänini poliitiliste konfliktide ja etnilise tagakiusamise ohvrid. Valitsuse ja Sendero Luminoso vahel 1980. aastail peetud Peruu kodusõjas oli hinnanguliselt 70 000 surnust umbes kolmveerand ketšuad, sõja osapooled koosnesid aga valgetest ja mestiitsidest.
Alberto Fujimori sterilisatsioonipoliitika sihtmärgiks olid peaaegu eranditult ketšua ja aimaraa naised, kokku üle 200 000. Boliivia filmirežissöör Jorge Sanjines tegeles sundsteriliseerimise teemaga 1969. aastal ketšuakeelses filmis "Yawar Mallku".
Etniline diskrimineerimine jätkub parlamendi tasandil. Kui Peruu vastvalitud parlamendiliikmed Hilaria Supa Huamán ja María Sumire andsid 25. juulil 2006 oma ametivande ketšua keeles – esmakordselt põliselanike keeles kogu Peruu ajaloo vältel –, keeldusid Peruu parlamendi eesistuja Martha Hildebrandt ja parlamendiliige Carlos Torres Caro seda vastu võtmast.
Shirley De La Hunty-Strickland

Shirley Barbara De La Hunty-Strickland (18. juuli 1925 – 11. veebruar 2004) oli Austraalia kergejõustiklane, kolmekordne olümpiavõitja.
Ta on IAAF-i kuulsuste halli liige.
Egiptuse nael

Egiptuse nael (EGP) on Egiptuse rahaühik.
Egiptuse nael jaguneb 100 piastriks. 
Kuni 1834. aastani oli piaster Egiptuse põhirahaühik, mis jagunes 40 paraks. Piastri väärtuse langemise tõttu võeti uueks põhiühikuks nael ning piaster hakkas sellest moodustama 1/100. 1885. aastal kadusid käibelt parad. Vahetuskursid tähtsamate välisvaluutadega olid seaduses kindlaks määratud. Aastatel 1885–1914 vastas 1 Egiptuse nael 7,4375 grammile puhtale kullale. Esimese maailmasõja puhkemisel seoti Egiptuse nael Suurbritannia naelsterlingiga kursiga 0,975 EGP = 1 GBP. 1962. aastal otsustas Egiptus siduda naela USA dollariga kursil 1 EGP = 2,3 USD. Dollari devalveerumise tõttu muudeti 1973. aastal kurssi, uus kurss oli 1 nael 2,55555 dollari kohta. 1978. aastaks devalveerus nael kursini 1 nael = 1,42857 dollarit.
Esimesed paberrahad trükiti 1899. aastal.
Aastatel 1834–1836 lasti käibele vaskmündid väärtusega 1 ja 5 parat, hõbemündid väärtusega 10 ja 20 parat, 1, 5, 10 ja 20 piastrit, kuldmündid väärtusega 5, 10 ja 20 piastrit ja 1 nael. 1839. aastal lisandus 50-piastriline kuldmünt. 1853. aastal lasti hõbedase kõrval käibele vaskne kümneparane münt. 1867. aastal lasti käibele kuldne 25-piastrine münt.
Rahatähtede ühel küljel on araabiakeelne tekst ja kujutatakse islami hooneid, teisel poolel on ingliskeelne tekst ning kujutatakse Vana-Egiptuse monumente. Paberrahad on väärtusega 5, 10, 20, 50, 100, 200 naela. 25 ja 50 piastri ja 1 naela väärtusega paberrahad on käibelt kõrvaldatud.
1. jaanuaril 2011 võrdus 1 Egiptuse nael 2,01734 Eesti krooniga.
Aimarad

Aimarad (endanimetus "Aymaranakaja") on indiaanirahvas Lõuna-Ameerikas, kes peamiselt Boliivias ning Titicaca järve ümbruses Peruus.
Hobusetõugude loend

"Siin on loetletud hobusetõuge".
Traavel

Traavliteks nimetatakse kiirsõiduhobuseid, kelle põhiline allüür ehk liikumisviis on traav. 
Aretus ja tõud.
Nad põlvnevad enamasti flaami hobusest ja täisverelisest ratsahobusest. Neid on väga pika aja jooksul aretatud, võttes aluseks traavi kiiruse. Nii on saadud hobused, kellele kehaehituse tõttu kõige paremini sobib traavimine.
Traavlite tõugude hulka kuuluvad:
Iseärasused.
Traavlid on mõõduka kuiva kehaehitusega ning on massiivsuselt raskeveohobuste ja ratsahobuste vahepealsed. Nad on tavaliselt lühema turjaga, libajama pihaga, lühikese järsu laudjaga ning teravate liigesnurkadega. Õlavars on küünarvarrest lühem ja kämmal on võrreldes ratsudega pikenenud. 
Närvisüsteemilt on traavlid tihti tundlikumad ja õrnemad. Neil on väga elav temperament ja nad on head jooksjad.
Traavlid küpsevad kiiresti. Seetõttu alustavad nad võistlemist traavlikäru ees väga noorelt ning ka lõpetavad noorelt. Hiljem kasutatakse neid tõuaretuses, peetakse niisama või kasutatakse ratsaspordis. Kuigi nad küpsevad kiiresti, ei tohiks nendega ratsutama hakata varem kui ratsahobustega.
Traavisport.
Traavisport tähendab eelkõige võidusõidukaarikut vedavate ja kutsari poolt kutsitud traavlite võidusõitu. Mõningail puhkudel korraldatakse traavlite võidusõite ilma kaarikuteta. Sel puhul on hobuse juht sadulas. Sellise võistluse nimetus on Monte. Traavivõistlus peetakse hipodroomil.
Meie lähimate naabrite soomlaste ja rootslaste seas on traavisport ülimalt populaarne.
Enamikus Euroopa Liidu vanemates riikides võistleb traavisport kaasaelajate hulkades võrrelduna teiste suurte nn publikualadega.
Traavisport on väga "pikaealine" spordiala. Euroopa parimate kutsarite seas on hulk mehi ja naisi, kellel 50. sünnipäev juba seljataga.
Esimest korda istutavad noored kutsarid võidusõidukaarikusse umbes üheksa aastaselt. Siis on kaarik veel hoopis väike ja aistegi vahel pole pooletonnist võistlushobust, vaid veidi enam kui meetrise turjakõrgusega poni.
Traavivõistluste korraldamine on ülimalt tulus riigile, sest just siin saab maamees põhjuse hobuseid kasvatada. Sellega suureneb tublisti maapiirkondade tööhõive ning mitmekesistub põllumajanduslik tootmine.
Serbia lipp

Serbia lipul on panslaavi värvid: punane, sinine ja valge.
Juan Pablo Montoya

Juan Pablo Montoya [huan pavlo mont'ooja] (sündinud 20. september 1975, Bogotá) on Colombia autovõidusõitja, endine Vormel 1 sõitja.
Vormel 1 karjääri esimese sõidu tegi Juan Pablo Montoya 4. märtsil 2001. aastal Austraalia Grand Prix'l.
11. juulil 2006. aastal katkestas McLareni meeskond Juan Pablo Montoyaga lepingu. Põhjuseks oli lepingu rikkumine ja nimelt see, et Montoya sõlmis lepingu NASCAR sarja Chip Ganassi meeskonnaga. 2006. aasta hooaja 10 etapi järel oli Montoya MM-arvestuses 26 punktiga kuuendal kohal. Ta tõusis poodiumile Imolas ja Monte Carlos saades vastavalt kolmanda ja teise koha.
Isiklikku.
Montoya elukoht on Miami (USA). 
Tema pikkus on 168 cm, kaal 73 kg.
Ta on abielus Connie Freydel´iga. Neil on kaks last: poeg Sebastian ja tütar Paulina.
David Coulthard

David Marshall Coulthard (sündinud 27. märtsil 1971 Šotimaal Twynholmis) on Suurbritannia endine Vormel 1-sõitja.
Isiklikku.
2006. aastal kihlus ta belglanna Karen Minieriga. 2008. aastal sündis neil poeg Dayton. 2021. aastal lõppes tema kooselu Kareniga.
2025. aasta jaanuaris kihlus ta Rootsi modelli Sigrid Silversandiga.
Coulthardil on ülikõrge testosterooni tase.
Takuma Satō

Takuma Satō (jaapani keeles 佐藤 琢磨 "Satō Takuma"; sündinud 28. jaanuaril 1977 Tōkyōs) on Jaapani Vormel 1-sõitja. Oma Vormel 1-debüüdi tegi ta 2002. aasta Austraalia GP-l.
Cristiano da Matta

Cristiano Monteiro da Matta (sündinud 19. septembril 1973 Belo Horizontes) on Brasiilia Vormel 1 võidusõitja.
Olivier Panis

Olivier Denis Panis (sündinud 2. septembril 1966 Lyonis) on endine Prantsusmaa võidusõitja.
Nagu enamik sõitjaid, alustas Panis võidusõitjakarjääri kartidel. 1991 võitis ta sarja Vormel 3 ja 1993 sarja Vormel 3000.
Vormel 1 sarjas debüteeris ta 1994 Ligier' meeskonnas. Sel aastal oli tema parim saavutus 2. koht Hockenheimis ja 11. koht hooajal. 1995. aasta parim saavutus oli 2. koht Austraalia Grand Prix'l, kuigi võitjast kaks ringi maas, ja hooaja kokkuvõttes 8. 1996. aasta parim saavutus oli võit Monaco Grand Prix'l, kus lõpetas neli masinat. See oli Ligier' esimene võit pärast 15-aastast vaheaega ja jäigi viimaseks, sest meeskonna ostis üles Alain Prost, kes nimetas meeskonna enda järgi ümber. 1997. aastal pidi Panis vigastuse tõttu üheksa sõitu vahele jätma, ent ülejäänutes sõitis hästi (see oli tema parim hooaeg) ja tuli sellegipoolest üheksandaks.
Järgmised hooajad olid halvemad. 1998. aastal sai Panis ainult 1 punkti, osalt ebakindla masina tõttu, ja temaga uut lepingut ei sõlmitud. 1999 ja 2000 oli ta McLareni testisõitja, 2001 ja 2002 sõitis BARis ning 2003 ja 2004 Toyotas, olles hooaja kokkuvõttes stabiilselt 14. Spordist loobudes oli ta Vormel 1 vanim sõitja. Aastatel 2005 ja 2006 on ta sama võistkonna testisõitja.
Giorgio Pantano

Giorgio Pantano [dž'ordžo pant'aano] (sündinud 1. veebruaril 1979 Paduas) on Itaalia vormel-1 sõitja.
Gianmaria Bruni

Gianmaria Bruni (hüüdnimi Gimmi; sündinud 30. mail 1981 Roomas) on Itaalia võidusõitja.
2004. aasta hooajal osales ta Vormel 1 meistrivõistlustel Minardi meeskonnas.
Aastatel 2005–2006 võistles Bruni GP2 sarjas.
Alates 2008 on ta osalenud Le Mansi 24 tunni võidusõidul.
Zsolt Baumgartner

Zsolt Baumgartner (sündinud 1. jaanuaril 1981 Debrecenis) on Ungari Vormel 1 sõitja.
Ricardo Zonta

Ricardo Zonta (sündinud 23. märtsil 1976 Curitibas) on Brasiilia vormel-1 sõitja.
Luca Badoer

Luca Badoer (sündinud 25. jaanuaril 1971 Montebellunas) on Itaalia Vormel 1 sõitja.
Usk

Usk on tunne, veendumus või uskumus, et midagi on õige või tegelik. Erinevalt uskumusest
eeldab usk tavaliselt mõne õpetava süsteemi olemasolu (nt mõni religioon, filosoofiline või poliitiline koolkond), millele tahetakse olla lojaalne ka ilma mõistliku seletuseta. Usk teisesse inimesse või asjasse sisaldab samuti lojaalsuse ideed.
Religioosne usk vastab eksistentsiaalsete küsimustele ("Mis on minu elu mõte?", "Kas Jumal on olemas?", "Mis juhtub minuga pärast surma?") ja läheb kaugemale empiirilise maailma tõenditest. Religioon on õpetus, mis vastab nendele küsimustele teatud viisil.
Tanahi ja judaismi alus on usk ainujumalasse (monoteism).
Kristlik usk.
Piiblis tähendab usk ustavust Jumalale. Kristluses on usu sisu fikseeritud usutunnistuses.
Uue Testamendi usukäsitlus.
Uues Testamendis sõnale "usk" vastav kreeka sõna "πίστις" ("pistis") tähendab algselt kindlust, usaldust või kindlat veendumust. 
Uue Testamendi järgi on usk usaldus Jumala ilmutusse, lootus Jumala tõotustesse, mis ta Pühakirjas on andnud. Uue Testamendi autorid eeldavad, et nende arusaam usust põhineb Vanal Testamendil.
Johannese usukäsitlus.
Peale selle võrdsustab Uus Testament usku Jumalasse usuga Jeesusesse. Seda rõhutab eriti Johannese evangeelium, milles Jeesus ütleb: "Isa ei mõista kellegi üle kohut, vaid on andnud kohtumõistmise täiesti Poja kätte, et kõik austaksid Poega, nõnda nagu nad austavad Isa. Kes ei austa Poega, see ei austa ka Isa, kes on tema läkitanud." (5:22, 23). Küsimuse peale "Mida me peame ette võtma, et teha Jumala tegusid?" vastab Jeesus Johannese evangeeliumis: "See ongi Jumala tegu, et te usute temasse, kelle ta on läkitanud." (6:28,29)
Pauluse usukäsitlus.
Usu tähtsuses seoses lepinguga, mis Jumalaga on sõlmitud, ütleb Kiri heebrealastele: "Usk on loodetava tõelisus, nähtamatute asjade tõendus." (11:1) Sõna "πίστις" on tõlgitud kui "usk", on tavaline antiikaegsetel papüürusele kirjutatud äridokumentidel. Selle sõnaga peetakse silmas, et tagatised vahetatakse, mis tagavad, et lepingus kirjeldatav omand antakse üle. Edasi illustreerib Kiri heebrealastele (11:6) usu tähendust ja praktilist tähtsust: "Aga ilma usuta on võimatu olla" Jumalale "meelepärane, sest kes tuleb Jumala juurde, peab uskuma, et tema on olemas ja et ta annab palga neile, kes teda otsivad".
Martin Luther King

Martin Luther King (sündinud Michael King, USA-s tavaliselt Dr. Martin Luther King, Jr.; 15. jaanuar 1929 – 4. aprill 1968) oli USA vaimulik ja mustanahaliste inimõiguste eest võitleva liikumise juht. 
Oli aastast 1954 Montgomery baptistikoguduse pastor, asutas 1957 Lõuna Kristliku Juhtkonna Konverentsi ning alustas üleameerikalist võitlust rassilise segregatsiooni lõpetamiseks.
Organiseeris 1963 kuulsa marsi Washingtoni, kus esines 200 000 kuulaja ees. Tema avalikest esinemistest on kõige tuntum lõik, mis algas sõnadega "I have a dream…" ("Mul on üks unistus"). 
Langes 4. aprillil 1968 Memphises (Tennessee) valge rassisti James Earl Ray atentaadi ohvriks.
Sai 1964. aastal Nobeli rahuauhinna.
6. märts

6. märts on Gregoriuse kalendri 65. (liigaastal 66.) päev. Juliuse kalendri järgi 21. veebruar (liigaastal 22. veebruar; 1901–2099). Aasta lõpuni on 300 päeva.
Jordani Läänekallas

Jordani Läänekallas ehk Läänekallas ehk Jordani jõe Läänekallas (Iisraelis nimetatakse seda Juudamaaks ja Samaariaks) on üks kahest Palestiina lahusasuvast osast (teine on Gaza tsoon). Piirneb läänes Iisraeli ja idas Jordaaniaga. Viimasest lahutavad teda Jordani jõgi ja Surnumeri.
Osa Läänekalda alasid kuulub Palestiina omavalitsuse administratsiooni alla. 
Jordani Läänekaldal asub Palestiina omavalitsuse halduskeskus Rām Allāh.
Baptism

Baptism on evangeelne protestantlik liikumine, selle järgijaid nimetatakse baptistideks. Nimetus pärineb kreekakeelsest sõnast, mis tähendab vette kastmist: baptismis ei ristita lapsi, vaid usku tunnistanud täisealisi üleni vette kastmisega. 
Levinuima seisukoha järgi tekkis baptism 17. sajandi alguse Inglismaal puritaanlaste keskel ja levis Põhja-Ameerikas, kus see on tänapäevaks levinuim protestantlik usuvool. 1689. aastast pärineb Londoni baptistlik usutunnistus, mida paljud baptistikogudused kasutavad oma tegevuse alusena. Teise seisukoha järgi on baptismi vaimseks eelkäijaks 16. sajandi anabaptistlikud ehk taasristijate liikumised, mis oli üks reformatsiooni harusid. Mõned baptistid aga peavad oma traditsiooni tulenevaks vahetult algkristluse aegadest. 
Ainsa usuõpetusliku autoriteedina tunnistavad baptistid Piiblit, millest püütakse lahus hoida puhtinimlikku päritolu usulist pärimust. Fundamentalistlikud baptistlikud rühmitused usuvad piibli eksimatust ja sõnasõnalist tõelevastavust. Baptistide usulises praktikas ei ole vaimulikke, kes vahendaksid uskliku ja Jumala suhet, usutakse, et iga kristlane võib saavutada Jumalaga vahetu sideme. Vaimulikest talitustest tunnistatakse usklike ristimist ja püha õhtusöömaaega, sealjuures viimase puhul rõhutatakse tegevuse sümboolset iseloomu ning eitatakse transsubstantsiatsiooni. Usutakse inimese usulise valiku vabadust ning pääsemist ainuüksi usu, mitte heade tegude vms läbi. Toetatakse riigi ja kiriku lahusust. Jumalateenistuse keskne osa on jutlus, tihti kasutatakse muusikat, näiteks koorilaulu või ansamblimuusikat. 
Kuna baptistlikud kogudused on autonoomsed, võib nende usuline praktika mõneti erineda. Samuti leidub konservatiivseid (traditsiooniline muusika, ranged nõuded riietuse suhtes jms) ja liberaalseid baptistide kogudusi. Sageli moodustatakse liite omasuguste kogudustega, tugevalt erinevate kogudustega suheldakse harva. Baptistidel puudub üksmeel ka paljudes teoloogilistes küsimustes. Näiteks osa baptiste usub, et Kristus lunastas pattudest terve inimkonna, teised aga, et ainult usklike inimeste patud. 
1905. aastal asutati baptistide maailmaliit. Maailmas on tänapäeval üle 40 miljoni täiskasvanud baptisti, suurem osa neist Ameerika Ühendriikides. Euroopas on suurimad baptistikogukonnad Inglismaal ja Ukrainas.
Eesti baptistid.
Eestis loodi esimesed baptistikogudused 1880. aastatel. Eriti tugev oli see usuliikumine Lääne-Eestis ja saartel. Sageli moodustati baptistikogudused priilaste liikumise põhjal. Vanim Eesti baptistikogudus asutati Haapsalus 24. veebruaril 1884. 1900. aastal moodustati baptistikoguduste liit. 1945. aastal liitsid ametivõimud Eesti Baptisti Liidu, Eesti Evangeeliumi Kristlaste Vabakoguduste Liidu ja Eesti Jeesuse Kristuse Evangeeliumi Usuühingute Liidu üheks – Eesti Evangeelsete Kristlaste-Baptistide Koguduste Liiduks. 1989. aastast tegutseb tollase liidu järjepidevuse alusel Eesti Evangeeliumi Kristlaste ja Baptistide Koguduste Liit, kuhu 2005. aasta seisuga kuulus 83 kogudust kokku umbes 6000 liikmega.
Eesti kirikute loend

Eesti kirikute (pühakodade) loend konfessioonide kaupa loetleb Eesti kirikud konfessioonide kaupa.
Armeenia Apostlik Kirik (AAK).
Armeenia Apostliku Kiriku Eesti Püha Gregoriuse Kogudus