tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Noorteorganisatsioon

Noorteorganisatsioon (ka "noorteühendus", "noorteühing", "noorteliikumine") on ühiskondlik organisatsioon, mille liikmeskonnast enamuse moodustavad noored ja mille üldeesmärk on paremini realiseerida ühistegevuste kaudu noorte huvisid ja eesmärke.
Eesmärk.
Noorteorganisatsiooni eesmärk on üldjuhul aidata noorsootöö meetodeid kasutades kaasa noorte vabatahtlike liikmete täisealiseks kasvamisele, arendada noori, organiseerida neid huvitavaid tegevusi ja esindada noorte huve. Organisatsiooni eesmärk võib olla ka kasvatada ja arendada vabatahtlikku järelkasvu kindlale valdkonnale (näiteks tehnika, merendus, lennundus, pääste, kaitse, ühiskond) või täiskasvanutele mõeldud organisatsioonile.
Noorteorganisatsioonide liike.
Noorteühendus on noortekooslus, mille põhitegevuseks on noorsootöö korraldamine, noorte vaba aja sisustamine või muu noorte ühistegevus, olenemata selle juriidilisest vormist. Noorteühendused võivad olla nii mittetulundusühingud, seltsingud kui ka mitteformaalsed noorterühmad ning panustada nii noortepoliitikasse kui noorsootöösse.
Noorteühing on üks noorteühenduste alamliikidest ehk mittetulundusühing, mille liikmetest vähemalt kaks kolmandikku on noored (vanuses 7–26 eluaastat) ja mille eesmärgiks on noorsootöö korraldamine ja läbiviimine. Ka noorteühingud võivad panustada nii noortepoliitikasse kui noorsootöösse.
Noorteorganisatsiooni liik või osa võib olla ka lasteorganisatsioon. Lapseealiseks nimetatakse Eesti kohtupraktika põhjal alla 14-aastast. Suurtes ja laia vanusevahemikuga noorteorganisatsioonides korraldatakse sageli kuni 12–14 a vanuste ja neist vanemate tegevusi eraldi, neid vanuserühmi ka nimetatakse erinevalt. Näiteks skautluses skaudid ja hundud, pioneeriorganisatsioonis pioneerid ja oktoobrilapsed, Hitlerjugendis Hitlerjugend ja Jungvolk jm.
Kirjeldus ja tegevus.
Noortena käsitletakse üle maailma tavaliselt kuni 30-aastasi (Eestis samas kuni 26-aastasi), mõnikord aga lihtsalt alaealisi.
Noorteorganisatsiooni olulised eritunnused võrreldes muude noortele suunitletud tegevustega on üldjuhul:
Noorteorganisatsiooni tegevust võib toetada või kureerida täiskasvanutest koosnev sarnase eesmärgiga organisatsioon. Näiteks erakond, kirik või Kaitseliit.
Noorteorganisatsioonideks ei liigitu noortekeskused, spordikoolid või trennid, huvikoolid või huviringid, muusikakoolid, noorte- või lastelaagrid, ega muud sarnaste põhimõtetega noortele suunatud tegevused. 
Totalitarismi vaimus järelkasvu kasvatamiseks mõeldud suurte riiklike noorteorganisatsioonide (näiteks pioneeriorganisatsioon, Hitlerjugend) liikmesus on tehtud nende riikide koolinoortele praktiliselt möödapääsmatuks. Ühtlasi on neis riikides tavaliselt erinevate juriidiliste võtetega keelustatud muude noorteorganisatsioonide tegevus.
Suuremaid Eesti noorteorganisatsioone 1930. aastate lõpul.
Kõigi registreeritud noorteorganisatsioonide patroon oli president Konstantin Päts ja peavanem kindral Johan Laidoner. Riiklik pea-noortejuht oli Johannes Vellerind Haridusministeeriumis.
Obool

Obool (vanakreeka keeles "ὀβολός" ehk praevarras; mitmuses "ὀβολοί") oli Vana-Kreekas kasutusel olnud hõbedast münt ja massimõõt. Klassikalise perioodi Ateenas moodustas ühe drahmi kuus obooli ehk täht-tähelt "peotäis". Obooli sai vahetada kaheksa "chalkoí" ("χαλκοί", "vasetükid") vastu. Kaks obooli moodustasid diobooli, mille kaal oli ligikaudu 1,41–1,43 grammi hõbedat. Kasutusel olid ka trioboolid.
Mündi nimest tuleneb ka sõna "obelisk" ("obelískos", "ὀβελίσκος"), mille näol on tegemist naljatleva vähendussõnaga.
Vastavalt Plutarchose poolt kirjapandule olid spartalastel kasutusel rauast oboolid, mis jagunesid neljaks "chalkoíks". Spartalased valisid jõukuse taga ajamise mittesoodustamiseks müntide asemel kohmakate ja ebapraktiliste oboolide kasutamise.
Obool kui kaaluühik.
Lisaks mündile oli obool ka kaaluühik ning Vana-Kreekas oli see kindlaks määratud kui kuuendik drahmi ehk ligikaudu 0,5 grammi. Vana-Roomas võrdus see aga 1/48 Rooma untsiga ehk ligikaudu 0,57 grammiga, kuid erinevalt Kreekast ei saanud obool varajase Rooma vabariigi rahasüsteemi ajal mündi kuju. Tänapäeva Kreekas võrdub obool ühe detsigrammi ehk 0,1 grammiga.
Nimest.
Sõna "óbolós", teistes dialektides ka "óbelós" ("ὀβελός") või "ódelós" ("ὀδελός"), tähendab pikka õhukest metallnaela või -varrast, nagu näiteks küpsetusvarras. Ajal, mil münte veel ei kasutatud, kasutati valuutana selliseid metallist vardaid. Nad sümboliseerisid väikseid vasest või pronksist kange, millel oli standardiseeritud kaal ning millega kaubeldi. Prantsuse arheoloog T. Reinach defineeris neid kui "tarberaha" ("ustensiles monnais"). Peloponnesose poolsaarel Argoses läbi viidud väljakaevamistel leiti kümneid vardakujulisi oboole, mis dateeri aega enne aastat 800 e.m.a ning mis on välja pandud Ateena Numismaatikamuuseumis.
Ostujõud.
Ühe obooli eest võis klassikalise ajajärgu Ateenas saada joomisel kasutatava anuma kántharose koos ligikaudu kolme liitri veiniga. Prostituudi teenuste eest maksmisel oli tavapäraseks tasuks kolm obooli.
Münt Charonile.
Surnud maeti Vana-Kreekas nii, et nende suhu oli asetatud obool. Seda selleks, et kui surnu vari jõudis Hadese allmaailma, saaks ta maksta paadimees Charonile selle eest, et viimane ta üle Acheroni jõe viiks. Legendi järgi olid need, kes ei olnud piisavalt jõukad või need, kelle matjad keeldusid õigeid rituaale järgimast, sunnitud sada aastat Acheroni kallastel uitama.
Riigitaaler

Riigitaaler (rootsi keeles "riksdaler", lühend RDlr) oli Rootsi riigi hõbemünt. 
Rootsis hakati vermima hõbedast taalreid 1534. aastal, mille eeskujuks oli Saksa Joachimsdaler, taalri kõrval võeti 1536. aastal kasutusele markmünt. Ühele taalrile pidi vastama 4 marka ehk 32 ööri. Esimesed riigitaalrid vermiti 1604. aastal ning 1604. aasta Norrköpingi riigipäeval otsustati, et taaler peab sisaldama 25,6 grammi puhast hõbedat. Uut münti hakati nimetama riigitaalriks ja senist taalrit hõbetaalriks ning viimane muutus arvestusühikuks varasema kursiga 4 marka ehk 32 ööri. 1624. aastal hakati kuningas Gustav II Adolfi käsul vermima vaskmünte.
Aastatel 1777–1873 oli riigitaaler Rootsi rahaühik.
Riigitaalrid on käibinud ka Eesti alal, kui see oli Rootsi võimu all.
Asparagiinhape

Asparagiinhape (inglise "aspartic acid"; lühend Asp või D) on α-aminohape, mille keemiline valem on HOOCCH(NH2)CH2COOH. Asparagiinhappe sooli (kus karboksüülhape esineb anioonina) nimetatakse aspartaatideks ning asparagiinhappe esinemisvorm (st happe või soola kujul) oleneb seega keskkonna pH-st. Asparagiinhappe lühendit D ei tohiks segamini ajada kiraalsust tähistava lühendiga (L/D-isomeeria klassifikatsioon).
Looduses esineb asparagiinhappe erandlikult nii L- kui D-isomeerina (viimasena siiski oluliselt harvem). Asparagiinhapet sisaldavates valkudes esineb L-isomeer, samas kui D-isomeer esineb mõningates peptiidides ning ka vabal kujul neurotransmitterina.
Asparagiinhape ei kuulu asendamatute aminohapete hulka; inimorganismis saab asparagiinhapet sünteesida oksaloatsetaadist ja glutamaadist transamineerimise teel. Asparagiinhappe sünteetilistest ühenditest on üks tuntumaid mitte-sahhariidne magusaine aspartaam, mille lagunemisel loomorganismis tekib asparagiinhape (koos fenüülalaniini ja metanooliga).
Asparagiinhappe ja ka sellele lähedase aminohappe asparagiini nimetus tuleneb sparglist (ingl k "asparagus"), kuna selle köögivilja mahlast need aminohapped esmakordselt ka eraldati.
Kaubanduskeskus

Kaubanduskeskus ehk ostukeskus on hoone või hooned, kuhu on koondatud palju kauplusi ja teenindusasutusi. Kaubanduskeskuses on enamasti mõni super- või hüpermarket, apteek, rauakauplus, pangaesindused, rõivakauplused, juuksuri- või ilusalong jne.
Väinö Leskinen

Väinö Olavi Leskinen (8. märts 1917 Helsingi – 8. märts 1972 Helsingi) oli soome poliitik ja ujuja.
Ta sündis aastal 1917 Helsingis töölisperekonnas. Enne poliitikasse siirdumist tegeles ta ujumisega (spordiühingus Helsingin Työväen Uimarit (HTU) (); ta võitis Antwerpeni töölisolümpial aastal 1937 rinnuliujumises nii 200 meetri kui ka 400 meetri distantsil esikoha. Ta oli Soome Töölisspordi Liidus (soome keeles "Suomen Työväen Urheiluliitto", ) aastatel 1940–1942 peasekretär ja aastatel 1951–1955 eesistuja. Ta võttis osa nii Talvesõjast kui ka Jätkusõjast, teenides niinimetatud ässade rügemendis. Augustis 1941 sai ta haavata ja oli aastatel 1942–1944 Soome Relvavendade Liidu sekretär.
John Perkins

 
John Perkins (sündinud 28. jaanuaril 1945) on ameerika kirjanik ja aktivist. Sai tuntuks tänu raamatule "", kus ta paljastas Ameerika Ühendriikide laostamistegevust kolmanda maailma riikides dollari laenu kaudu.
Vasturääkivus.
Majandusajakirjanik Sebastian Mallaby kritiseeris Perkinsi raamatut: "Kirjeldades ennast siseinformaatorina, eneseuhke rändkaupmees tegi oma raamatust menuraamatut". Sebastian Mallaby väidab, et Perkinsi "kontseptsioon" rahvusvahelises rahanduses on suur illusioon ja põhilised väited on kindlasti valed. Mallaby sõnutsi, Indoneesia vähendas imikusuremust ja kirjaoskamatust kaks kolmandikku pärast liidrite veendumist laenu vajaduses majandusteadlaste poolest 1970. aastatel.
Artiklid ajakirjanduses on viidanud tõendite puudumisele. 
2006. aastal väitis Riigidepartemang, et suur osa raamatust "tundub olevat täielik väljamõeldis": NSA on krüptoloogine organisatsioon, aga mitte majanduslik; ükski tema ülesanne ei sisaldanud välismaa majandusteadlaste paigutamist välisriikides seda riiki laenuga orjastamise eesmärgiga; ning Perkins polnud kinnitatud oma sõnad USA osalemist oluliste poliitiliste tegelaste mõrvades.
Servači järv

Servači järv ehk Servatši järv (valgevene keeles "Возера Сэрвач") on järv Valgevenes Viciebski oblastis Dokšycy rajoonis. Järv asub merepinnast 179 meetri kõrgusel, selle valgala on 51,8 km².
Kaldajoone pikkus on 12,9 kilomeetrit. Kaldad on madalad, järve ümbrus on suuremalt jaolt soostunud. Kohati palistab kallast õõtsik. Järve põhja katab enamasti sapropeel, aga põhjakalda all on põhi turbane.
Kaladest elavad järves haug, särg, ahven, linask, latikas ja koger. Taimedest kasvab järves ohtralt valge vesiroos. Servači ümbrusesse on moodustatud Servači hüdroloogiline kaitseala.
Lisna järv

Lisna järv (valgevene keeles "Возера Лісна", vene keeles "Лисно" (Lisno)) on järv Valgevenes Viciebski oblastis Vierchniadźvinski rajoonis. Järv asub merepinnast 124 meetri kõrgusel. Piki järve põhjakallast kulgeb kohati Venemaa ja Valgevene vaheline piir.
Kaldajoone pikkus on 25,3 kilomeetrit. Järve lõuna- ja läänekallas on kõrged (keskmiselt 15–20 meetrit, kohati kuni 30 meetrit), ida- ja põhjakaldad on aga madalad ja soised, neid katab hõre männimets. Järve lõunaosas asub üks suur saar. Lisnat läbib Svolna jõgi. Järve valgla on 943 km².
Kuna järv on madal, on Lisna vee läbipaistvus väike (1 meeter). Järve valglas inimtegevus praktiliselt puudub, seega on vesi puhas. Aastal 1995 loodi järve ümbrusse maastikukaitseala.
Kaladest elavad järves ohtramalt haug, latikas ja linask, teised levinumad kalad on särg, ahven, koha, säga, angerjas ja koger. Järvel toimub ka tööstuslik kalapüük.
Asvieja järv

Asvieja järv või Asviejskaje järv (valgevene keeles "Возера Асвейскае", vene keeles "Освейское") on järv Valgevenes Viciebski oblastis Vierchniadźvinski rajoonis. Järv asub merepinnast 129,8 meetri kõrgusel, selle valgla on 259 km². Asvieja on pindalalt teine järv Valgevene territooriumil.
Kaldajoone pikkus on 33,4 kilomeetrit. Kaldad on madalad, kohati liivased, kohati turbased. Järve lääneosas asub Manastyrščyna saar, mis on oma ligi 5 km² pindalaga Valgevene suurim saar. Lisaks sellele on järvel ka ujuvad saared. Asvieja järve lõunakaldal asub Asvieja agrolinnake.
Vee läbipaistvus on 2,5 meetrit. Asvieja on eutroofne järv. Järvel pesitseb ohtralt veelinde, nende seas sinikael-part, punapea-vart ja lauk. Järvel pesitseb ka Valgevene suurim kajakakoloonia. Viimasel ajal on järve veetase alanenud, osalt võib selle põhjuseks olla järve lähedal asuv turbatööstus, teine võimalik põhjus on järve veetaset reguleeriva tammi halb tehniline seisukord.
Kaladest leidub järves haugi, lutsu, angerjat, koha, latikat, linaskit ja kokre. Järve kallastel elutsevad koprad ja ondatrad. Taimedest kasvab järves ohtralt valget vesiroosi. Asvieja järve ümbrusse on moodustatud samanimeline maastikukaitseala.
Nuumen

Nuumen (ladina keeles "numen" 'jumalus, jumalik vägevus') oli looduslikes objektides sisalduv üleloomulik hing või vägi vanarooma mütoloogias ja religioonis.
Tõstamaa mõisa kalmistu

Tõstamaa mõisa kalmistu on kalmistu Tõstamaa kihelkonnas Pärnumaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Tõstamaa alevikus Pärnu linnas Pärnu maakonnas. Kalmistu jääb Tõstamaa mõisa südamest linnulennult umbes 300 meetri kaugusele põhjakirdesse.
Kalmistu rajasid arvatavasti millalgi 19. sajandi teisel või kolmandal kolmandikul mõisa tollased omanikud Staël von Holsteinid. 
Kalmistule maetute üldarv pole teada, see on praegu jäetud maha ja rüüstatud. Kalmistu on 1997. aastast koos Toomingamäe nime kandva muinaskalmistuga ühine riiklik kultuurimälestis.
Posttraumaatiline stressihäire

Posttraumaatiline stressihäire (PTSH; inglise keeles "post-traumatic stress disorder"; rahvusvaheline lühend PTSD) on ärevushäire, mis võib tekkida, kui inimene kogeb ühte või mitut traumeerivat sündmust. 
Traumeeriv sündmus võib olla näiteks surma pealtnägemine, vägistamise ohvriks langemine või sõda. PTSH võib kujuneda ka pideva vaimse vägivalla tagajärjel. 
Posttraumaatilist stressihäiret saab diagnoosida, kui selle sümptomid on kestnud üle kuu aja ning häirivad oluliselt elu ja toimetulekut.
Naistel on suurem tõenäosus PTSH tekkeks kui meestel ja lastel. Lastel on sellest pääsemine eriti tõenäoline, kui nad on alla 10-aastased. PTSH riskirühma kuuluvad sõjaveteranid.
Aitape lennujaam

Aitape lennujaam on lennuväli Paapua Uus-Guineas Sandauni provintsis Aitapes.
Jaak Simm (arvutiteadlane)

Jaak Simm (sündinud 6. juunil 1981) on eesti arvutiteadlane.
Ta lõpetas 1999. aastal Tallinna Reaalkooli hõbemedaliga, sai 2002. aastal Stockholmi Kõrgemas Majanduskoolis Riias bakalaureusekraadi majanduses, 2004. aastal Tartu Ülikoolis teadusmagistri kraadi informaatikas, õppis aastatel 2004–2007 TÜ-s doktorantuuris ja 2007–2010 Tokyo Tehnoloogiainstituudis, kus sai doktorikraadi arvutiteaduses.
Simm oli aastatel 2010–2014 Tallinna Tehnikaülikooli matemaatika-loodusteaduskonna integreeritud süsteemide bioloogia keskuses teadur, 2013–2014 kaasprofessor, 2014–2020 Leuveni Katoliiklikus Ülikoolis järeldoktorantuuris ning 2020–2024 G-Researchis ja alates 2024. aastast XTX Marketsis kvanitatiivne teadur.
Howard Levi

Howard Levi (9. november 1916 – 11. september 2002) oli USA matemaatik. Ta töötas peamiselt algebra alal.
Ta oli Joseph Fels Ritti õpilane.
Puiatu mõisa kalmistu

Puiatu mõisa kalmistu on kalmistu Kõpu kihelkonnas Viljandimaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Leemeti külas Viljandi vallas Viljandi maakonnas. 
Ajalugu.
Kalmistu rajasid Puiatu mõisa tollased omanikud Krüdenerid tõenäoliselt millalgi 19. sajandi algul, sest esimene matus oli 1815. aastal. Kalmistule on maetud kokku 24 lahkunut. 
Kirjeldus.
Kalmistu jääb mõisa südamest linnulennult 850 meetri kaugusele lääne-edelasse. See on praegu jäetud maha ja rüüstatud, kuid säilinud on hauatähiseid ja nende osasid.
Kabel.
Kalmistul asus ka lihtne puust kabel, mis lammutati millalgi 1950. aastatel. See oli ainuke teadaolev puust kabel Eesti mõisakalmistutel.
Eesti Noorte Segakoor

Eesti Noorte Segakoor (ENSK) on üle-eestiline noortekoor, mille eesmärgiks on tutvustada eesti koorimuusikat ja olla kasvulavaks noortele andekatele lauljatele. Koori eelkäijaks on aastatel 1998–2014 tegutsenud Eesti Koolinoorte Segakoor.
Eesti Noorte Segakoori peadirigent ja kunstiline juht on Silja Uhs. Aastatel 2014–2016 oli koori peadirigendiks Peeter Perens ja koormeistriks Inta Roost. 
Koor on edukalt osalenud erinevatel konkurssidel ja festivalidel nii Eestis kui ka välisriikides, näiteks saavutati Tallinn 2019 konkursil I koht rahvamuusika kategoorias. Lisaks on koor kaasa teinud erinevates projektides: andnud Etnosfääriga kontserdi XXVI Viljandi pärimusmuusika festivalil, osalenud koos teiste üle-eestiliste kollektiividega kontsertlavastuses “Eestimaa atmosfäärid”, kandnud 2020. aastal ette Kaari Sillamaa oratooriumi "Kristus" ning teinud kaasa 2021. aasta taasiseseisvumispäevaks ilmunud Joel Markus Antsoni muusikavideos "Ükskord niikuinii". 2022. aastal saavutas Eesti Noorte Segakoor segakooride võistulaulmisel Tuljak A-kategoorias I koha ja andis vabariigi aastapäevaks välja oma liikme Eerik Robert Ots'a laulu "Kodu" .
Buduaar

Buduaar (prantsuse keeles "boudoir") on hästi sisustatud intiimne daami magamistuba, elutuba või riietustuba.
Buduaar (ajakiri)

Buduaar on Eesti naisteajakiri. Ajakirja teemade seas on ilu ja mood, tervise- ja pereteemad, alternatiivmeditsiin, esoteerika. 
Ajakiri ilmub neli korda aastas. Peatoimetaja ja tegevtoimetaja oli kuni 2021. aasta märtsi lõpuni Marge Tava.
Kirikukell

Kirikukell on kirikus olev kell, mida helistatakse (lüüakse) jumalateenistusele kutsumiseks, et inimesed teaksid kirikusse tulla. Kirikukella võidakse helistada ka pulmade, matuste või muude kiriklike talituste ja pühade puhul, aga ka tähelepanu äratamiseks hädaolukorras (häirekell) ning aja märkimiseks (nt täistunnil).
Kirikukell asub tavaliselt kellatornis ja siis nimetatakse seda ka tornikellaks.
BuduaarTEEN

BuduaarTEEN on naisteajakirja Buduaar "noorem õde", mis on mõeldud teismelistele tüdrukutele. BuduaarTEENi esimene number ilmus suvel 2014. Praegu on see ainus eestikeelne 7–14-aastastele tüdrukutele suunatud ajakiri. 
BuduaarTEEN käsitleb teismeliste jaoks aktuaalseid teemasid ilu, moe, tervise, suhete ja elustiili vallast, mis kaasnevad nooreks naiseks sirgumisega. 
Esimese numbri kaanestaar oli Getter Jaani, kes oli ühtlasi ka esimese ajakirja patroon. Teise numbri kaanestaar oli populaarse TV3 seriaali "Padjaklubi" Miša – näitleja Kristel Aaslaid. Ajakiri ilmub neli korda aastas. Lisaks korraldab BuduaarTEEN tüdrukutele üritusi, kinoseansse jpm.
Linnaõigus

Linnaõigus on keskajast pärinev õigusnormide kogum linnakogukonna jaoks. 
Lääne-Euroopas tekkisid linnaõigused alates 11. sajandist, kui linnad vabanesid feodaalide võimu alt.
Linnaõiguste väljatöötamisel tugineti näiteks kohalikule tavaõigusele, privileegidele (nt turuõigus) ja raemäärustele. 
Eesti linnade linnaõigused.
Eesti keskaegsete linnade linnaõigused pärinesid Saksamaa linnade õigustest. Näiteks Tallinnas kehtestas Taani kuningas Erik IV 1248. aastal Lübecki õiguse. See õigus kehtestati ka 1302. aastal Rakveres ja 1345. aastal Narvas.
Riia sai 13. sajandi II poolel Hamburgi linnaõiguse ning selle põhjal tekkis Riia linnaõigus, mis levis Tartusse, Haapsallu, Paidesse, Uus-Pärnusse ja Viljandisse.
Eesti linnades kehtisid linnaõigused 1877. aasta linnareformini.
Linnaõigused Saksamaal.
Vanim linnaõigus Saksamaal on Soesti linnaõigus, mis põhines Lombardia linnasid valitsevatel seadustel. Selle alusel koostati paljud varasemad linnaõigused (Magdeburgi, Nürnbergi, Kölni ja Lübecki linnaõigused), XIII sajandil aga Lippe linnaõigus. Kölni kaudu jõudis linnaõigus unifitseeritud ja kirjapandud kujul ka tagasi Lombardiasse. Magdeburgi linnaõigus oli aluseks Poola ja Saksa ordu alade Kulmi linnaõigusele.
Ka Bremeni linnaõigus ja Salzwedeli linnaõigus olid kasutusel mitmes teises linnas.
Aastaks 1803 oli Saksamaale alles jäänud 53 vabalinna, mille elukorraldust juhtisid sealsed linnaõigused. Toona viidi läbi reformid, millega jäid vabalinnadeks üksnes Bremen, Hamburg, Frankfurt ja Lübeck. Edaspidi jätkus riigi seaduste ühtlustamine ja viimased linnaõigused kaotati 1. jaanuaril 1900, mil võeti kasutusele "Bürgerliches Gesetzbuch".
Linnakodanik

Linnakodanik (ka pürjel, bürger, saksa keeles "Stadtbürger") oli feodalismiajal linnakogukonna liige, kes oli täieõiguslik ja isiklikult vaba.
Linnakodanikke hõlmav seisus (linnakodanikuseisus) tekkis Lääne-Euroopas 10.–12. sajandil.
Linnakodanikuseisuse juures eristati mitut alarühma, näiteks rae liikmed, kaupmehed ja käsitöölised. Linnakodaniku õigused ja kohustused sõltusid tema elukutsest ja varanduslikust seisust.
Linnakodanikuks saadi kas linnakodaniku perre sündides või rae otsuse põhjal. Rae otsusele järgnes kodanikuvande andmine ja värske kodaniku kandmine kodanikuraamatusse.
Linnakodanikel tekkis feodaalidega vastuolusid peamiselt põgenenud talupoegade pärast. Linnakodanikud toetasid põhimõtet "Linnaõhk teeb vabaks", sest tahtsid odavat tööjõudu, ega andnud põgenikke meelsasti välja.
Linnakodanikuseisus kadus 18.-19. sajandil, kui kaotati seisuslik ühiskonnakorraldus. Kapitalismi süvenedes muutusid linnakodanikud kodanlasteks või proletaarlasteks. 
Eesti linnakodanikud.
Eesti linnades oli enamik keskaegsetest linnaelanikest linnakodanikke baltisakslased. 
Tallinna ajaloolise linnakogukonna moodustasid Tallinna linnakodanikud ja Tallinna linnaelanikud. Tallinna kodanikuks võis saada iga abielus täisealine majanduslikult iseseisev isik, kes oli linnas elanud kauem kui kolm kuud. Linnakodanikuks soovija pidi olema sündinud vabade vanemate seadusliku lapsena. Tallinna raad võis aga kodanikuõiguse andmisest ka keelduda. Kodanikuõiguse omandamiseks tuli anda kodanikuvanne ja tasuda kodanikumaks, misjärel kanti uue kodaniku nimi kodanikeraamatusse. Ainult linnakodanik tohtis tegutseda linnas kaupmehe või käsitöölisena (see kehtis küll "paremate" käsitööametite puhul). Kodanikustaatus andis linnakodanikule, koos aadlike ja literaatidega õiguse kinnisvara soetamiseks Tallinna linna piires. Sakslased moodustasid Tallinnas privilegeeritud ladviku. Tallinna linnakodanike nimekirjad on ka avaldatud.
Venemaa keisririigi asehalduskorra ajal (1783–1796) 1785. aastal kehtestati Baltimaades uus Vene linnaseadus. Uue linnaseadusega said kõik vabad linnaelanikud kodanikuõigused ning haldusvõim läks linnakodanike poolt valitud linnapeale ning kõiki linlaste kihte esindavale nõukogule. Lõplikult kaotati linnakodanikuseisus linnareformiga, mis toimus Venemaa sisekubermangudes 1870. aastal ja Balti kubermangudes 1877. aastal.
Joonia obool

Joonia obool oli Joonia Saarte Ühendriigis aastatel 1819–1863 käibel olnud münt. Kuni aastani 1834 võrdus üks obool nelja leptoniga, pärast seda aga viie leptoniga.
Kogu käibel olemise aja jooksul oli üks obool võrdne ka Suurbritannia poolepennisega. Käibele tulles asendas obool rea seni käibel olnud münte (Türgi parad ja Joonia gazétad), mis olid varustatud neile löödud lisamärgisega.
Obooli lasksid käibele inglased, kelle protektoraadina riik eksisteeris. Pärast seda, kui Joonia saared Kreekale kingitusena üle anti, asendati oboolid Kreeka drahmidega (kursiga 1 drahm = 20 obooli).
Sündik

Sündik on Eestis kõrgem ametnik, kes tegeleb õigusalaste küsimustega.
Sõna "sündik" pärineb vanakreeka keelest, kus σύνδικος ("súndikos", σύν ("sún") + δικος ("dikos")) tähendas advokaati. Hispaanias ja Prantsusmaal on sündikuteks nimetatud mitmesuguseid valitsus- ja omavalitsusametnikke. Andorras on "Síndic General" parlamendi spiiker, kes 1993. aasta konstitutsioonimuudatuseni oli sisuliselt ka valitsusjuht. Inglismaal nimetatakse sündikuteks mitmete vanemate organisatsioonide administratiivkomisjonide liikmeid, näiteks Cambridge'i Ülikoolis. Prantsusmaal ja Belgias on sündikud ühisomandis hoonete omanike valitud haldurid ("syndic de copropriété"). Frantsiskaani ordu sündikud on ilmikud, kes laenavad ordule oma kinnisvara. Samuti kutsutakse sündikuteks anarhistlike sündikaatide liikmeid. Poolas nimetatakse sündikuks ("syndyk") juristi, kes võib olla ettevõtete pankrotihaldur ja saneerimisnõustaja.
Eestimaal.
Ajaloos on tuntud keskaegse linnavalitsuse ja kohtuorgani, rae liikmeskonda kuulunud rae sündikud. Tallinna raes tegutsesid sündikud 1474–1688 ja 1710–1889. (Aastatel 1688–1710 oli sündikute asemel kuninglik ülemsekretär.) Tartu raes tegutsesid sündikud aastast 1766. Hiljem on neid linnades asendanud justiitsbürgermeistrid ja linnasekretärid. 
Samas oli oma sündik ka Venemaa keisririigi aegsel Tartu Ülikoolil ning sõjaeelses Eesti Vabariigis mõnedel ettevõtetel (nt AS Eesti Õli).
Oldermann

Oldermann oli keskajal mõne organisatsiooni (nt gildi, tsunfti) esimees. Oldermann valiti enamasti kolmeks aastaks.
Suurgild

Suurgild (ka Tallinna Suurgild, Kaupmeeste gild) oli Tallinna kõige mõjuvõimsam gild.
Suurgild tekkis 14. sajandi keskpaigas, kui osa Kanuti gildi liikmeid moodustas eraldi gildi. Nimetus "suurgild" (saksa keeles "Große Gilde") võeti kasutusele 15. sajandi lõpus.. 1399. aastal eraldus Suurest Gildist Tallinna Mustpeade vennaskond.
Suurgildi liikmed olid peamiselt jõukad kaupmehed, sest Suurgildi liikmeteks võeti reeglina kaupmehi või teisi õilsamaid ameteid pidavaid inimesi. Gilde juhtisid oldermannid ja vanemad, kes moodustasid nn vanemate pingi (gildi istuv ja ka endine juhtkond – oldermannid ja nende kaasistujad, kes gildis tegelikult asju otsustasid). 19. sajandil oli Tallinna Suurgildis 4 oldermanni, 12 vanemat ja ülejäänud olid nn nooremad gildivennad. Gildi juhtis üks gildi valitud ja rae kinnitatud oldermann ja tema asetäitja. Suurgild oli kuni raekorra lõpuni mitte üksnes seltskondlik ja vaesunud gildiliikmeid ja nende leski toetav vennaskond.
Suurgild tegutses Suurgildi hoones.
Tallinna rae liikmed - raehärrad ja bürgermeistrid oli 14. sajandist kuni rae tegevuse lõppemiseni 1877 pärit Suurgildist. Suurgild osales ka kui Tallinna valitsusasutus peaaegu kõigi linnaelu valdkondade korraldamisel ja juhtimisel osales linna rae kõrval ka Suurgild. Suurgildi kontrollis koos raega, linnakassa, jumalalaeka, seekide konvendi sissetulekuid ja väljaminekuid. Tallinnas oli Suurgildi ülal pidada Tallinna Uus Seek, gildivennad hoolitsesid vaeste toidulaua eest ja tegelesid personaliga. Suurgildi juures tegutses 1363. aastal moodustatud nn Lauagild, mille tähtsamaks ülesandeks oli vaeste abistamine, põhikirja kohaselt: "... jagada almuseid majavaestele, kes kannatavad puudust ja häda, kuid kes häbenevad kerjata uste taga ja tänavail." Kõigil pühadel ja pühapäevadel jagas Lauagild Tallinna Pühavaimu kiriku ette ülesseatud laualt abivajajatele toiduaineid, millest tuligi gildi nimi.
Asehalduskorra ajal Tallinnas gildid ja tsunftid reorganiseeriti, suured ja väikesed gildid likvideeriti. Rikkamad linlased jagati vastavalt deklareeritud varandusele kolme gildi (1., 2., 3. gildi kaupmees). Tsunftisundus kaotati. Suurem osa gilde ja tsunfte jätkasid pärast 1796. aastat tegevust vanadel alustel.
Suurgildi liikmed valiti mitmesugustesse rae laiendatud või ühistesse komisjonidesse ja kolleegiumitesse: koolikolleegium, linnamõisate-, pearaha-, riigi joogimaksu-, majutus- korteri-, aktsiisi-, rõugete kaitsepookimise, küttepuude- puiesteede ja mitmed muud komisjonid. Suurgild osales kirikukonventides, jälgis mitmesuguseid ehitustöid, tuletõrjevahendite korrasolekut linnakvartaleis ja palju muud. 
Tallinnas on säilinud Suurgildi oldermannide päevaraamatuid ning Suurgildi lauagildi arveraamatud ja jooduraamatud, kus leidub teateid ka linna sisepoliitikast ja linnaelu korraldamisest. Suurgildis peeti neli korda aastas suured joodud – jõulujoodud, vastlajoodud, maijoodud, papagoi laskmise joodud –, mis kestsid paar nädalat.
Suurgildi hoone keldris oli omapärane raudvarbadega tugev puidust puur (Neitsi), kuhu paigutati suurgildi peol märatsema hakanud inimesi.
Suurgildi tegevus lõppes 1920, mil Eestis gildid kaotati.
Saaremaa konsistoorium

Saaremaa konsistoorium oli 1652. aastast 1890. aastani Saaremaal tegutsenud evangeelse luterliku kiriku Saaremaa praostkonna kirikuorgan.
Liivimaa sõja järel, pandi Saaremaal 1562. aastal kehtima Taani kirikuseadlus, mille kohaselt ei olnud kirikuorganisatsioonis konsistooriumi. Vaimulikud ühes superintendendiga valisid eneste hulgast Saaremaa praostkonna praosti.
1636. aastal loodi Rootsi Liivimaal superintendent Hermann Samsoni eestvõttel kuus praostkonda, Liivimaa praostkonnad jagati konsistoriaalringkondadeks, mille eesotsas olid ülemkonsistooriumile alluvad alamkonsistooriumid ja kuningliku korraldusega 1648. aastast jäid ülemkonsistooriumi liikmeteks ainult vaimulikud. 1650. aasta Liivimaa kindralkuberneri korraldusega loodi maakondade tasandil kirikuvalitsemisinstitutsioonina ülemkirikueestseisja-ametid, mis hakkasid tegelema majandusasjadega ja kirikliku kohtuga. 1662. aastal taastati Liivimaa segakonsistoorium, Liivimaa ülemkonsistooriumis olid ilmalikud kaasistujad, ülemkonsistooriumi presidendiks määrati superintendent, tema asetäitjaks ilmalik president. 
1686. aastal vastu võetud Rootsi kirikuseaduse kehtestamisega moodustati Eestimaa aladel neli uut superintendentkonda: Liivimaa, Riia, Saaremaa ja Ingerimaa superintendentkond; seadus jõustus Eesti-, Liivi- ja Saaremaal koos kohalike muudatustega lõplikult 1690. aastate algupoolel.
Põhjasõja järel korraldati Liivimaa ülemkonsistooriumi ja Saaremaa konsistooriumi töökorraldust ja konsistooriumi eesotsas on samuti Saaremaa rüütelkonna maanõunik „direktorina", tema kõrval Saaremaa superintendent (alates 1732. aastast) „presidendina". 1710 andis ka tsaari täievoliline esindaja Liivimaal välja korralduse, millega taastati 1634. a Liivimaa konsistoriaal- ja kirikuvisitatsioonikorralduse alusel Liivimaa ülemkonsistoorium segakonsistooriumina, mida juhtis Liivimaa maanõunikust direktor ehk president, liikmete hulka kuulusid Liivimaa ülemsuperintendent, kaks ilmalikku ja kaks vaimulikku kaasistujat (assessorit). Direktori valis rüütelkond, konsistooriumi ettepanekul.
Pärast 1832. aasta kirikuseadust nimetati konsistooriumi kui "Saaremaa provintsikonsistoorium". Saaremaa konsistoorium oli VELK Saaremaa konsistooriumiringkonna haldusorganiks.
Konsistoorium kaotati 1890. aastal ja selle asemele loodi VELK Saaremaa konsistooriumiringkonna Saaremaa praostkond.
Anastenária

Anastenária (kreeka keeles αναστενάρια; bulgaaria keeles нестинарство) on traditsiooniline hõõguvatel sütel kõndimise rituaal, mida praktiseeritakse mitmes Põhja-Kreeka külas, nt Ayia Eleni, Langadas, Melike, Mavrolefke ja Kerkine, samuti mitmes külas Lõuna-Bulgaarias.
"Anastenária" praktiseerijad on õigeusklikud. Nende traditsioonile eriti olulised pühakud on püha Konstantin ja püha Helena. Neile pühakutele on pühendatud kaks olulist iga-aastast pidustust, üks jaanuaris ja teine mais. Pidustus kestab mitu päeva, sisaldades muusikat ja tantsu, rongkäiku ja sümboolset loomohvrit. Pidustuse kõrgpunktiks on sütelkõndimise rituaal, mille käigus praktiseerijad ("anastenarides") kõnnivad paljajalu hõõguvatel sütel, kandes püha Konstantini ja püha Helenat kujutavaid ikoone.
"Anastenária" rituaali praktiseerival kogukonnal on eriline pühamu "konaki", kus asuvad pühakuid kujutavad ikoonid koos nende "riietamiseks" kasutatavate punaste rätikutega ja teised pühad esemed. Maikuu pidustuste esimese päeva õhtul tantsivad osalejad muusika ja teemakohaste laulude saatel. Pidustuste teisel päeval toimub rituaalis osalejate ja külaelanike rongkäik püha veega kaevu juurde ja sümboolne looma ohverdamine. Süüdatakse suur lõke, millest jäänud süte ümber osalejad õhtul tantsivad, kõndides üle hõõguvate süte ilma, et kuumus nende jalgu vigastaks.
Legendi kohaselt pärineb selline tava keskajast: nüüdses Bulgaarias asuva Kosti küla püha Konstantini kirikus oli tulekahju ja külaelanikud kuulsid põlevast kirikust pühakute appihüüdeid. Ikoone päästma läinud külaelanikud ei saanud tules kahjustada, sest pühakud kaitsesid neid.
"Anastenária"'t uurinud etnograafid on väitnud, et "anastenária" praktika algupära ulatub kristluse-eelsete rituaalideni.
Elmo Lööve

Elmo Lööve (15. jaanuar 1941 Tartu – 20. november 2014) oli eesti muusik ning muusikasaadete ja -filmide režissöör.
Ta õppis aastatel 1955–1959 Tartu Muusikakoolis koorijuhtimist (Richard Ritsingu juhtimisel) ja aastatel 1959–1964 Tallinna Riiklikus Konservatooriumis (Gustav Ernesaksa klassis).
Ta oli 1965–2005 Eesti Televisioonis muusikasaadete režissöör, ta on teinud umbes 2000 muusikasaadet, sealhulgas sarjad "Horoskoop", "Käokava", "Orkestrimängud", "Kammertoon" ja "Klassika koos Klasiga", 400 "Reklaamiklubi" saadet, palju portreesaateid ja üldlaulupeo ülekandeid. 
Ta tegi stuudios Eesti Telefilm 28 muusikafilmi, sealhulgas "Ahvatluste tund" (1969), "Pärnu" (1974), "Pillipuu" (1976), "Laulud lumes" (1981) ja "Laulutuli" (1991). 
Ta on mänginud mitmes koosseisus kontrabassi ja basskitarri, sealhulgas aastatel 1960–1964 Tallinna stringorkestris Aleksander Rjabovi juhatusel, aastatel 1965–1985 ETV ansamblis Kustas Kikerpuu juhatusel ja ETV režissööride ansamblis Con Amores ning esinenud koos Uno Naissoo, Georgi Garanjani, Eri Klasi ja teiste muusikutega.
Isiklikku.
Tema abikaasa oli klaveripedagoog Frieda Lööve.
Liivimaa maanõunik

Liivimaa maanõunik (saksa keeles "Livländische Landrat" ja "Landrat von Livland") oli Liivimaa omavalitsusliku institutsiooni Liivimaa maanõunike kolleegiumi (1643−1920) liige, kes valiti Liivimaa rüütelkonna maapäeval aadliseisusest mõisaomanike seast − alates XVIII sajandist matrikliaadli hulgast − eluajaks ja kelle kinnitas ametisse kindralkuberner (hiljem Venemaa siseminister). 
Aastatel 1643−1648 oli Rootsi Liivimaa kolmest kreisist korraga ametis kuus maanõuniku, seejärel 12. Igast kubermangu kreisist valiti kaks, pooled esindasid Liivimaa läti ja ülejäänud eesti distrikti. Nende hulgast valiti alates 1654. aastast resideerivad maanõunikud ("residirender Landrat"), kes resideerisid osa aastast vaheldumisi Riias (alalise resideeriva maanõuniku institutsioon loodi 1875. aastal). 
Kui Rootsi võimuperioodil oli maanõunike roll seotud eelkõige rüütelkonna asjadega, siis Venemaa keisririigi võimu ajal koondus nende kätte Liivimaa kubermangu tegelik juhtimine. 
Maanõunik oli Balti aadli võimuhierarhias kõrgeim. Teenistusastmete tabelis oli see neljandal astmel ehk võrdne kindralmajoriga (rüütelkonna pea Liivimaa maamarssal asus kuuendal astmel). Aastatel 1643−1920 oli ametis 252 maanõunikku.
Liivimaa maanõunikud 1643−1920.
I. Liivimaa maanõunikud 1643−1694.
Esimesed maanõunikud valiti 1643. aasta maapäeval, mil loodi Liivimaa maanõunike kolleegium. 4. juulil 1643 välja antud kuningliku resolutsiooni järgi tuli Liivimaa kolmest kreisist määrata igaühest kaks maanõunikku - üks rootslane ja üks sakslane. Nende hulgast valiti alates 1654. aastast resideerivad maanõunikud, kes resideerisid osa aastast vaheldumisi Riias. Kolleegium kaotati 1694. aastal vastuolude tõttu Rootsi kuningavõimuga ja see taastati alles 1710. aastal.
II. Liivimaa maanõunikud 1710−.
Liivimaa maanõunike kolleegium taastati alles 1710. aastal.
Kastellaan

Kastellaan oli keskajal ja varauusajal linnuse ("linnuseülem, linnusepealik" ehk "linnusefoogt") või lossi (lossifoogt) ülem. Kastellaan võis olla kuningaametnik, kellele kuulus haldus- ja kohtuvõim.
Eesti aladel olid kastellaanid Poola valitsemisaladel Liivimaa hertsogkonna vojevoodkonnakeskustes, linnuste- ja lossipealikud, sõjalise kaitse ja haldusametnikud. Nt. Caspar von Oldenbockum, Salatsi linnuse ja Turaida linnuse kastellaan.
Lidia Agosti

Lidia Agosti (aastani 1940 ja aastatel 1951–1959 Lidia Grauen, aastatel 1940–1951 Lidia Stix; 14. detsember 1915 Peterburi – 9. november 2014) oli eesti laulja (metsosopran) ja muusikapedagoog.
Ta sündis 1915. aastal Peterburis eestlasest mereväelase (ja hilisema ärimehe) perekonnas. Tema vanemad opteerusid 1923. aastal Tallinna, kus ta alustas ka kooliteed; ta õppis laulmist aastatel 1932–1935 Varvara Malama stuudios ja võttis eratunde Sergei Mamontovi juures. 1936. aastast õppis ta Varssavi konservatooriumis ja 1938. aastast Viini muusikaakadeemias laulu (Zegers de Peili klassis) ja näitekunsti. Lõpetas viimase 1940. aasta suvel osatäitmistega "Traviatas", "Boheemis", "Rigolettos", "Roosikavaleris" ja "Nõidkütis".
Ministeriaal

Ministeriaal oli Lääne-Euroopas suurfeodaali teenija, kelle kohustuste hulka võisid kuuluda majandus-, haldus-, sõjalised või õukondlikud küsimused. Ministeriaali tasuks võis olla mõni maavaldus või privileegid. Ministeriaalid kadusid 13.–14. sajandil, kui nad vabanesid suurfeodaalide sõltuvusest ja ühtlasi sulandusid aadlisse.
Töötlemine

Töötlemine ehk töötlus on algmaterjali eesmärgistatud muutmine. Eri valdkondades tähendab see mitmesuguseid asju. Töötlus on ka töötlemise tulemus.
Sauna tänav (täpsustus)

Sauna tänav on tänava nimi mitmetes Eesti asulates:
Nieščarda järv

Nieščarda järv ehk Neštšarda järv (valgevene keeles "Возера Нешчарда", ka "Няшчэрда" (Niaščerda, transkribeeritult Njaštšerda), vene keeles "Нещердо" (Neštšerdo)) on järv Valgevenes Viciebski oblastis Rasony rajoonis. Järv asub merepinnast 147,7 meetri kõrgusel, selle valgla on 143 km².
Kaldajoone pikkus on 50,18 kilomeetrit, Nieščarda on pikima kaldajoonega järv Valgevene territooriumil. Järves on kolm saart pindalaga 0,23 km². Kaldad on madalad, kagus ja idas moodustab kalda kohati õõtsik. Järve põhja- ja läänerannal on kohati moreenist künkad suhtelise kõrgusega 10–15 meetrit.
Järve sügavaim koht asub põhjaosas, ent ka lõunaosas ulatub sügavus kohati üle 7 meetri. Järve põhi on kaetud sapropeeliga.
Vee läbipaistvus on 1 meeter, soolsus 0,15‰. Nieščarda on eutroofne järv. Taimkattega on kaetud 22% järve pinnast, taimestiku põhiosa moodustavad järvkaisel ja harilik pilliroog. 
Kaladest elavad järves haug, särg, angerjas, koha, latikas, nurg, karpkala, säinas ja roosärg. Järve kallastel elavad kobras ja ondatra.
Mäeküla piimamees (film)

"Mäeküla piimamees" on 1965. aastal valminud Tallinnfilmi mängufilm. Filmi stsenaarium on valminud Eduard Vilde samanimelise romaani ainetel.
Filmi plakati on kujundanud Alfred Saldre.
Süžee.
Talumehe Tõnu Prillupi naine sureb ära. Kuna ta väikesed lapsed vajavad hoolt, abiellub Prillup mõne nädala pärast oma naise noorema õe Mariga. Nägus ja nooruke Mari jääb silma vanale mõisnikule parun von Kremerile. Parun teeb Tõnule ettepaneku, et Mari võiks tulla tema armukeseks, siis saaks Tõnu vastutasuks rendile Mäeküla piimatalu. Tõnu elab küllalt viletsasti ning unistab rikkakssaamisest ja paremast elust. Kui Tõnu Marile von Kremeri ettepanekust räägib, saab too vihaseks ja keeldub. Mõni aeg hiljem Mari siiski nõustub. Tõnu saabki Mäeküla piimatalu endale. Kuid igatsetud rikkust ja õnne ta ei saavuta. Tõnul puuduvad piimatalu pidamiseks vajalikud omadused ja majandamine ei edene. Prillupit häirib ka see, et Maril nagu ei olegi eriti midagi mõisniku armukeseks olemise vastu. Tõnu laostub, joob end põhja ja sureb.
Filmi vastuvõtt.
Kriitika võttis filmi vastu suhteliselt positiivselt. Filmile heideti aga ette seda, et pingestatust on vähe ning seetõttu on filmi emotsionaalne tonaalsus üheülbaline. Samuti leiti, et filmis puudub kulminatsioonimoment. Üksmeelselt aga kiideti Jüri Järveti meisterlikku osatäitmist. Üleliiduline kriitika ei olnud filmi suhtes nii leebe ja mõistev kui kodumaine.
Holstre mõisa kalmistu

Holstre mõisa kalmistu on kalmistu Paistu kihelkonnas Viljandimaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Holstre külas Viljandi vallas Viljandi maakonnas. Kalmistu jääb Holstre mõisa südamest linnulennult 400 meetri kaugusele kirdesse.
Kalmistu rajasid mõisa tollased rentnikud Bergid tõenäoliselt millalgi 18. sajandi lõpul, sest siis suri Magnus Johann von Berg, kes maeti siia kalmistule. Kalmistul võis asuda ka kabel.
Kalmistule maetute üldarv pole teada. See on praegu jäetud maha ja rüüstatud, kuid säilinud on ehitiste osasid.
Kefalloniá piirkonnaüksus

Kefalloniá piirkonnaüksus (kreeka keeles "Περιφερειακή ενότητα Κεφαλονιά") on Kreeka piirkonnaüksus Joonia saarte piirkonna lõunaosas. Selle koosseisu kuuluvad Kefalloniá saar ja väikesed saared selle lähedal.
Piirkonnaüksuse halduskeskus on Argostóli.
Haldusjaotus.
Kefalloniá piirkonnaüksuses on üks vald – Kefalloniá vald.
Lefkáda piirkonnaüksus

Lefkáda piirkonnaüksus (kreeka keeles "Περιφερειακή ενότητα Λευκάδας") on Kreeka piirkonnaüksus Joonia saarte piirkonna keskosas. 
Piirkonnaüksuse halduskeskus on Lefkáda.
Lefkáda piirkonnaüksuse koosseisu kuuluvad Lefkáda, Meganísi, Kálamose ja Kastóse saar ning mitu väiksemat saart Joonia meres.
Haldusjaotus.
Kérkyra piirkonnaüksus jaguneb 2 vallaks. Need on:
Zákynthose piirkonnaüksus

Zákynthose piirkonnaüksus (kreeka keeles "Περιφερειακή ενότητα Ζακύνθου") on Kreeka piirkonnaüksus Joonia saarte piirkonna lõunaosas. 
Piirkonnaüksuse keskasula on Zákynthos.
Zákynthose piirkonnaüksuse koosseisu kuuluvad Zákynthose saar ja mitu väiksemat saart Joonia meres.
Haldusjaotus.
Zákynthose piirkonnaüksuses on üks vald – Zákynthose vald.
Çankaya Ülikool

Çankaya Ülikool (türgi keeles "Çankaya Üniversitesi") on ülikool Ankaras.
Ülikool on asutatud 1997. aastal. Õppekeeleks on inglise keel.
Ülikoolis on umbes 1000 töötajat ja 10 000 üliõpilast, kellest 1200 omandavad kõrgharidust teisel ja 550 kolmandal astmel.
Ursula

Püha Ursula Kölnist olevat elanud 4. sajandil pKr. Et aga tema elu kohta kaasaegsed teated puuduvad, vaid temast räägitakse ainult oluliselt hiljem tekkinud legendides, peetakse teda tänapäeval puhtlegendaarseks tegelaseks, kes ei ole ajalooline isik. 
Legend.
Keskaegsete legendide järgi oli Ursula pärit Bretagne'ist ning elas 4. sajandil pKr. Legenda aurea järgi pidi bretooni kuningatütar Ursula abielluma Inglismaa paganliku kuninga poja Aetheriusega. Ursula nõustus, kuid seadis kolm tingimust, mille peigmees ka täitis: kolme aasta jooksul pidi prints Aetherius end ristida laskma; talle pidi kogutama kümme seltsilist ja veel 11 000 neitsit, kellega koos pidi mindama palverännakule Rooma. Rooma sõideti laevaga. Seal liitusid nendega (ajaloos tundmatu) paavst ja (legendi mõnes versioonis) mõned piiskopid ja kardinalid. Unenäos kuulutati Ursulale märtrisurma. Kölnis tapsid linna piiravad hunnid kõik palverändurid. Hunnide prints armus aga Ursulasse ning pakkus talle, et jätab ta ellu ja abiellub temaga. Ursula keeldus ning prints tappis ta noolelasuga.
Ursula seltsiliste hulka arvatakse püha Cordula, kes end hunnide eest algul peitis, siis aga samuti märtrisurma läks, püha Aukta Kölnist ja püha Odilia Kölnist.
Pärimus.
Legend on säilinud mitmes versioonis, mida 9.–13. sajandil üha edasi kaunistati. Esimeseks ajalooallikaks peetakse 5. sajandist pärinevat raidkirja, mida säilitatakse Kölni St. Ursula kirikus. Pole kindel, kas see raidkiri, milles ei mainita ei Ursula nime ega neitsite arvu, on ehtne. Ursula legend etendab tähtsat osa ka Gottfried Hageni Kölni linna riimkroonikas.
Arv 11 000 pärineb arvatavasti lugemisveast. Varajastes allikates räägitakse ka ainult 11 neitsist. Tõenäoliselt loeti "XI.M.V." ("11 martyres virgines" '11 neitsimärtrit') ekslikult kui "11 milia virgines" '11 tuhat märtrit'.
12. sajandil leiutati arvukalt neitsite nimesid juurde. Kölni linna väravate eest leiti Rooma-aegne kalmistu, mida peeti Ager Ursulanuseks. Väljakaevatud luud omistati 11 000 märtrile ja neid müüdi reliikviatena. 
Austamine.
Nimed ja vapid.
Ursula on naisenimi. 
On arvukalt Ursula kirikuid ja St. Ursula koole. 
Neitsisaared Kariibi meres nimetas Christoph Kolumbus Püha Ursula ja kaasmärtrite auks: Santa Ursula, Once Mil Virgines, Archipiélago de las Vírgenes. Nii Briti Neitsisaarte vapil kui ka Briti Neitsisaarte lipul on kujutatud püha Ursula.
Magalhãesi väina sissepääsu juures 52. laiuskraadi lähedal asetseva väina nimetas Fernão de Magalhães Neitsite neemeks (praegu Cabo Vírgenes), sest ta nägi seda 21. oktoobril 1520.
Saint-Pierre'i ja Miqueloni saared Kanada ranniku lähedal nimetas Portugali meresõitja João Álvares Fagundes 1521 11 000 neitsi järgi, kuid need kandsid seda nime ainult lühikest aega.
Saksamaa linn Oberursel Taunuses on saanud nime Ursula järgi ja Ursulat on kujutatud ka Oberurseli vapil.
Ka Kölni vapp meenutab Ursulat ja tema seltsilisi. 
Üheteistkümne Tuhande Neitsi kirikus Wrocławis (praegu Kościół Opieki św. Józefa) on püha Ursula kuju.
Vägilased

Vägilased oli aastatel 2000–2011 tegutsenud ansambel. Ansambli Vägilased pani 2000. aastal kokku Kristjan Priks oma Viljandi Kultuurikolledži diplomikontserdiks, kaasates eri kursuste tudengeid ja vilistlasi.
Vägilased andsid oma viimase kontserdi Viljandi pärimusmuusika festivalil. Enamiku Vägilaste repertuaarist moodustasid kaasajastatud regilaulud, laulumängud ja tantsulood.
Koosseis.
Algkoosseisu kuulusid 2000. aastal: 
Esimesel albumil "Väga ilusad" (2004) liitusid koosseisuga Tõnu Laikre ja Andre Maaker ning külalistena osalesid Aapo Ilves ja Päär Pärenson.
Ansambli koosseis viimasel kontserdil 2011. aastal oli järgmine: 
Ansambel tuli üheks korraks kokku veel 2023. aasta Viljandi pärimusmuusika festivaliks, kus laval oli viimane koosseis ning külalised.
Välislingid.
Vägilaste albumi "Kes aias" tutvustus Klassikaraadio saates "Folgialbum".
Henry Mancini

Henry Mancini (õieti Enrico Nicola Mancini; 16. aprill 1924 Cleveland, Ohio – 14. juuni 1994 Los Angeles, California) oli USA helilooja, dirigent ja arranžeerija, kes on tuntud eeskätt tänu oma filmi- ja televisioonimuusikale.
Teda nimetatakse tihti suurimate filmiheliloojate seas. Ta võitis neli Oscarit, ühe Kuldgloobuse ja kümme Grammyt ning lisaks 1995. aastal postuumselt Grammy elutöö auhinna.
Tema tuntumad teosed on filmisarja "Roosa panter" ja telesarja "Peter Gunn" teemamuusika.
Elu.
Mancini vanemad olid rännanud Ameerikasse Itaaliast Abruzzo maakonnast. Ta sündis Ohios Clevelandi itaallaste asumis ja kasvas üles Pittsburghi lähedal Pennsylvanias. Tema terasetöölisest isa pani oma ainsa lapse kaheksa-aastaselt pikoloflööti õppima. 12-aastaselt alustas ta klaveritundidega. Isa ja poeg mängisid koos flööti kohalikus itaalia immigrantide orkestris. Pärast keskkooli lõpetamist 1942. aastal astus Mancini mainekasse Juilliardi konservatooriumi New Yorgis, kuid aasta pärast katkestas tema õpingud teenistus USA sõjaväes. 1945. aastal osales ta Lõuna-Saksamaal koonduslaagri vabastamises.
Teenistuse lõppedes liitus ta muusikatööstusega, alustades 1946. aastal pianisti ja arranžeerijana taasmoodustatud Glenn Milleri orkestris. Ta täiustas oma oskusi kompositsiooni, kontrapunkti, harmoonia ja orkestratsiooni alal heliloojate Ernst Kreneki ja Mario Castelnuovo-Tedesco juhendamisel.
1952. aastal asus ta tööle filmistuudio Universal Pictures muusikaosakonda. Järgmise kuue aasta jooksul jõudis tema looming rohkem kui sajasse filmi, kuid ta lõi ka populaarseid laule. 1958. aastal jätkas ta vabakutselise heliloojana. Varsti pärast seda kirjutas ta muusika Blake Edwardsi telesarjale "Peter Gunn", millele järgnes pikk koostöö: neil valmis 35 aasta jooksul 30 filmi. Kuulsamad neist on "Hommikueine Tiffany juures" (Oscari võitnud lauluga "Moon River") ja "Roosa panter" koos järgedega. Mancini tegi koostööd ka teiste filmitegijatega.
Ta oli esimeste seas, kes hakkas orkestrisaatega romantilistele filmidele lisama džässielemente.
Ta lõi muusikalise kujunduse paljudele telesarjadele ja -saadetele.
Tema loodud laulud olid 1960.–1980. aastatel "easy-listening"-stiili raudvara.
Ta salvestas üle 90 albumi, mille stiilid varieerusid alates bigbändimuusikast kerge muusika klassika kuni popini välja. Kaheksa albumit said kuldplaadiks.
Ta esines ka pianistina, salvestades teiste kirjutatud muusikat, ning dirigendina, juhatades elu jooksul eri orkestritega rohkem kui 600 sümfooniaesitust.
Ta suri kõhunäärmevähki 14. juunil 1994. Temast jäid maha lauljast abikaasa Virginia O'Connor ja kolm last.
Meelika Hainsoo

Meelika Hainsoo (sündinud 12. aprillil 1979 Põlvas) on eesti rahvamuusik.
Ta oli aastatel 2000–2011 tegutsenud ansambli Vägilased liige.
Haridus.
Ta on õppinud Põlva Muusikakoolis viiulit. 2002. aastal lõpetas ta Viljandi Kultuurikolledži rahvamuusika eriala ja 2015. aastal samas pärimusmuusika magistriõppe.