Miguel de Unamuno

Miguel de Unamuno y Jugo (29. september 1864 Bilbao – 31. detsember 1936 Salamanca) oli hispaania romaani- ja näitekirjanik, luuletaja ning filosoof. Ta kuulus ka uuendusliku 1898. aasta põlvkonna haritlaste hulka.
Elulugu.
Miguel de Unamuno sündis Bilbao vanalinnas Ronda tänavas. Ta oli María Felisa ja María Jesusa järel pere kolmas laps, aga esimene poeg. Tema isa Félix de Unamuno Larraza oli kaupmees, kes abiellus oma nõo Salomé Jugo Unamunoga. Hiljem sündisid peres veel Félix, Susana ja María Mercedes. Ta oli 9–10-aastaselt lühiajalise esimese vabariigi, teise karlistide sõja ja kodulinna Bilbao piiramise tunnistaja. See peegeldus ka tema esimeses romaanis "Paz en la guerra" ("Rahu sõjas"). Samuti oli talle antud joonistamisanne ning ta oli isegi õpipoisiks Antonio Lecuona ateljees. Hiljem tunnistas kirjanik, et loobus kunstnikukarjäärist, sest tal ei olnud silma värvidele.
1880. aasta septembris läks ta Madridi Ülikooli filosoofiat ja keeli õppima. Samal ajal loobus ta ka kirikus käimisest, võttes katoliikluse suhtes järjest vaenulikuma hoiaku. 1883. aasta 21. juunil, kui ta oli vaid 19-aastane, lõpetas ta kõrgkooli ja sai lõputöö eest maksimaalse hinde. Juba järgmise aasta 20. juunil sai ta tööga baskide päritolust ja vanimast ajaloost doktorikraadi. Autor esitab töös oma idee baskide päritolu kohta. Tema arvamus oli vastupidine baski rahvuslaste omale, mille järgi baskid on puhtaverelised ehk pole teiste rahvustega segunenud.
1884. aastal hakkas ta andma ladina keele ja psühholoogia tunde.
1891. aasta 31. jaanuaril abiellus ta oma lapsepõlvearmastuse Concha Lizárragaga. Neil sündis üheksa last: Fernando, Pablo, Raimundo, Salomé, Felisa, José, María, Rafael ja Ramón. Samal talvel hakkas Unamuno valmistuma kandideerimiseks Salamanca Ülikooli kreeka keele õppetooli juhi kohale. Ta sai selle ametikoha. Selle protsessi käigus said ta sõbraks 1898-liikumise juhtfiguuri ja diplomaat Ángel Ganivetiga. 1898. aastal sooritas viimane Lätis enesetapu: depressiivsena süüfilise tüsistustest heitis ta end ka pärast esmast päästmist ikkagi Väina jõe lainetesse!
1901. aastal nimetati Miguel de Unamuno Salamanca Ülikooli rektoriks. Ta valiti hiljem kolm korda rektori kohale tagasi.
Looming.
"Nivola"'d.
Tolleaegsete kirjanduslike arusaamade järgi pidi kirjanik järgima kindlaks määratud mudeleid raamatu kirjutamise ja avaldamise kohta. Piiritletud olid teemad, ajajooned, tegevustik ja sotsiaalsed tavad, mis moodustasid nn kirjutamata seaduse, millest kõik kinni pidasid.
Selline olukord aga piiras Unamuno väljendamisvõimalusi, mistõttu pidi ta otsima paremaid võimalusi, kuidas oma mõtteid avaldada. Ta lahendas probleemi sellega, et lõi uue kirjandusliku žanri, mille ta ristis "nivola"'ks. Seega ei saanud keegi teda esteetiliste või kompositsiooni reeglite eiramise pärast kritiseerida, sest lugeja või kriitik pidi järgima autori kujundatud uue žanri reeglistikku.
Professor Jüri Talvet iseloomustab "nivola"'sid järgnevalt: 
Filosoofia.
Unamunolik filosoofia ei ole süsteemikindel, vaid eirab mis tahes süsteeme ja "usku endasse". Tema intellektuaalsus kujunes välja ratsionalismi ja positivismi mõjul. Nooruses kirjutas ta palju artikleid, milles hindas sotsialismi ja muretses Hispaania tolleaegse olukorra pärast.
Mõnede filosoofide mõjul, nagu Adolf von Harnack, ütles Unamuno lahti ratsionalismist. Sellest võib leida jälgi teoses "Märter püha Manuel Hea", milles järve peale langev lumi väljendab kirjaniku usku pooldavat seisukohta. Unamunot on peetud üheks eksistentsialismi koolkonna eelkäijaks. Samuti õppis ta taani keelt, et saaks Søren Kierkegaardi teoseid lugeda originaalkeeles.
Esseed, milles Unamuno väljendab muret Hispaanias valitseva olukorra pärast, on kokku võetud järgmistes teostes:
Unamuno kõige filosoofilisemad teosed on "Traagilisest elutundest" (1913) ja "Kristluse agoonia" (1925).
Professor Jüri Talvet ütleb "Traagilisest elutundesr" kohta, et "läbi kogu elu (või pigem elu sügavuses) saadab inimesi ja rahvaid surematuse nälg, püsimajäämise, üleelamise iha". Ta lisab: "Mõistus ja teadus, püüdes kõike defineerida ja kindlaks määrata, otsivad peatust, seisakut, surma, sellal kui elu mässab surma vastu. Unamuno vastandab teadus/mõistust tarkusele/teavusele, mille sünnitab elu piiride tundmine. Kierkegaardi jälgedes teeb Unamuno traagilise elutunde olemasoluks valu ja ahastuse (igatsuse). [...] Valust ja ahastusest sünnib kehalise armastuse piire ületav sügavam armastus, tunne, mis ühtlasi väljendab meie olemuse sisimat tuuma. [...] inimese kui asja sisim olemus (põhjus) on tema püsimise, surematuse nälg. Sellest tärkab kõik muu, mis inimelus on olemuslik."