Bunmei-kaika

 
Bunmei-kaika (jaapani keeles 文明開化 – 'tsivilisatsioon ja valgustus') oli ühiskondliku läänestumise fenomen Jaapanis Meiji ajastul (1868–1912), mis viis laialdastele muutustele ametlikes institutsioonides, majanduses, sõjaväes, välimuses ja mõttemaailmas. See peegeldas Jaapani sihikindlat tahet saada moderniseeruda ja saada rahvusvaheliselt tunnustatud riigiks, võttes eeskujuks euroopalikud ideed. Läänestumise eesmärk oli kiiresti globaliseeruvas maailmas jõuda järele võimsatele suurriikidele ning kinnistada Jaapani positsiooni tugeva ja auväärse riigina. 
Mõistet "bunmei-kaika" kasutatakse peamiselt Meiji ajastu algusperioodi kiirete ühiskondlike muutuste kirjeldamiseks, mis erinesid selgelt eelnevast feodaalkorrast. Jaapani õpetlased nagu Fukuzawa Yukichi uskusid, et lääne kultuuri omaksvõtmine võimaldab ületada oma traditsioonilise kultuuri puudujääke. Yukichi jaoks kehastas Lääs valgustust, mille poole Jaapan pidi pürgima rahvusliku ja sisemise reformi kaudu – mitte üksnes tehnoloogia ja välise ilme osas, vaid ka vaimses tähenduses.
Mõiste.
Tõenäoliselt kasutas sõna "bunmei" (tsivilisatsioon) esimest korda Fukuzawa Yukichi oma 1864. aasta teoses „Lääne olud"“". Täispika mõiste "bunmei-kaika" ("tsivilisatsioon ja valgustus") võis ta laenata 1868. aastal kirjutatud ameeriklase Samuel A. Mitchelli õpikust „Mitchelli kooligeograafia“. Põhjalikumalt arendas ta oma ideed edasi raamatus „Tsivilisatsiooni teooria ülevaade“ (1875).
Esialgu kasutati Jaapanis ainult sõna "bunmei" (文明), kus ""bu" viitas sõjaväele ja "mei"" tsivilisatsioonile, kuid hiljem lisandus ka sellele "kaika" (開化). "Kaika" tähendas algselt "kedagi mõistusele või põhimõttele juhatamise ja õigele teele suunamise tegevust". Edo perioodil kasutas Tokugawa suguvõsa aga tegusõna "akeru" (開ける, 'avama') rahva arengu kirjeldamiseks, mistõttu "kaika", mis jagab sama kanjit 開, omandas tähenduse "areng". Nii "bunmei" kui ka "kaika" on "kango" ehk hiinapärased laensõnad jaapani keeles. 
Taust Meiji ajastu kohta.
"Bunmei-kaikale" pani aluse Meiji restauratsioon – suured ühiskondlikud muutused Jaapanis 19. sajandi teises pooles. 
Aastatel 1639–1854 oli Jaapan Tokugawa šogunaadi juhtimisel "sakoku" poliitika raames välismaailmale suletud. Keelustati reisida ristiusklikesse riikidesse, kehtestati sisenemiskeeld Hispaania ja Portugali laevadele ning piirati välissuhteid Kagu-Aasia riikidega, isoleerides Jaapanit teistest riikidest. 
1854. aastal avas USA mereväe kommodoor Matthew C. Perry Jaapani väliskaubandusele Kanagawa konventsiooni allakirjutamisega, millega lõppes "sakoku" isolatsiooni poliitika. Selle tulemusel suurenes Jaapani teadlikkus vajadusest oma riiki kaitsta ning sündis mõiste "sonnō jōi" ("au keisrile, välja barbarid"). Esines ka kultuuriline liikumine "fukko" ("taasta antiikaeg!"), mis taotles Jaapani kultuuri vabastamist Hiina ja konfutsianismi mõjudest ning ehtsa jaapanipärasuse määratlemist, taastades keisrivõimu ideaal ja lükates tagasi sõdalasklassi ülemvõimu.
Samal ajal levis riigis idee šogunaadi kukutamisest. Paljud inimesed nõudsid, et šogun Tokugawa Yoshinobu annaks keisrile tagasi kogu võimu riigi juhtimisel. Rahulolematus kujunes nii valitseva võimu ja rikaste kaupmeeste vastu kui ka laiemalt šogunaadi moraalsete ja poliitiliste puudujääkide üle. Sellele pahameelele lisandusid ka riigi majanduslikud raskused, sealhulgas kaitsekulude ja kahjutasude tõttu tekkinud rahaline koormus, mis põhjustasid hinnatõusu. Pärast "Taisei Hōkan" (大i) kokkuleppe sõlmimist lubas šogunaat anda riigi juhtimise võimu tagasi keisrile, millega pandi ametlikult alus uuele keisri valitsusele.
1868. aastal toimus Boshini sõda, kus Tokugawa väed võitlesid Meiji valitsuse armeega, mille moodustasid "Satsuma" ja "Chōshū hani" klannid. Meiji väed saavutasid võidu ning uus valitsus haaras Jaapanis võimu. Pealinn viidi Kyōtost Tōkyōsse ning alustati keisri ümber loodud riigi ehitust. Ühiskonna struktuuri ja seaduste loomisel võeti eeskujuks Euroopa riigid, eriti Saksamaa. Kaotati "han"-süsteem, Hartsvande kuulutamise järgselt hakkas Meiji valitsus üha suuremat poliitilist võimu omandama ning langes ka feodaalkord.
Ülevaade.
Pärast Tokugawa šogunaadi kukutamist Meiji restauratsiooni käigus kujundati Jaapanis uus riigikord, mille keskmes oli keisrivõimu taastamine ja ulatuslik moderniseerimine. Ühe olulisema muudatusena kaotati endine staatusel põhinev süsteem ("mibunsei"), mille asemel hakati kujundama kaasaegset bürokraatlikku riiki. Liikumise "bunmei-kaika" eesmärgiks oli luua Jaapanist tugev ja modernne riik, et tulla toime globaliseerumisega kaasnenud segaduse ja välissurvega. Meiji valitsus pidas oluliseks tööstuse, majanduse ja sõjaväe arendamist ning otsustas võtta eeskuju Euroopa riikidest, järgides neid arhitektuuris ("Giyōfū arhitektuur"), rõivastuses, toitumisharjumustes ja isegi soengutes. Siiski piirdusid paljud neist ühiskondlikest muutustest valdavalt linnade ja haritud eliidi ringkonnaga. 
Sõjavägi.
Meiji ajal põimusid sõjaline ja majanduslik võim – sõdalased olid kapitalistid ja kapitalistid täitsid ühtlasi sõjalisi rolle. Sõjaline võim tsentraliseeriti uue keiserliku valitsuse kätte ja kaotati endiste domeenide iseseisvad armeed, mille asemele loodi riiklik armee mitmete garisonidega. Kehtestati ka kohustuslik ajateenistus, mille eeskujuks võeti Prantsusmaa ja Preisimaa mudelid. Selle käigus kaotati samuraide privileegid ja mõõga kandmise kohustus. Ajateenistus tõi kaasa murrangud elukorralduses, pakkudes nii reaalset kui ka näilist sotsiaalset võrdsust ja endisest seisusest kõrgemale tõusmise võimalust. See muutus ka laiaulatuslikuks meditsiini- ja haridusasutuseks, kus kontrolliti inimeste vaimset ja füüsilist seisundit. Läänestumise käigus omandatud tavasid ja uut sõjaväerõivastust peeti oluliseks, et taastada "shōbu" (尚武) ehk tugev sõjaline vaim. Meiji perioodi käigus loodi ka Jaapani Imperiaalne armee. 
Majandus.
Meiji valitsuse suhtumist majandusarengusse kirjeldab hästi loosung "Fukoku kyōhei" (富国強兵 – rikasta riiki, tugevdada armeed"). Meiji perioodi alguses oli Jaapani majanduse seisund kehv. Ametnike saadeti välismaale uurima erinevaid finantssüsteemide, et nende põhjal kujundada Meiji majandusstrateegiat. Riigi rahandusprobleeme ilmestasid Meiji perioodi esimese rahandusministri range majanduspoliitikaga seotud mõisted nagu "Matsutaka deflatsioon". Uus valitsus sunnitud üle võtma kõikide feodaaldomeenide võlad ning tagama samuraide sissetuleku. Olukorra parandamiseks loodi uued maksusüsteemid, näiteks kehtestati maamaks, mille tulemusena muutus maa vabalt kaubeldavaks varaks. Kartes väliskapitali tõttu koloniaalsõltuvusse sattumist, piirasid Meiji ajastu juhid rangelt välisinvesteeringuid. Majandusliku võimekuse suurendamiseks toetati sihipäraselt laevandusettevõtete arengut ja telegraafivõrgu kiiret ehitamist. Vaatamata nappidele ressurssidele investeeris valitsus ulatuslikult ka tööstusesse.
Riietus.
"Bunmei-kaika" fenomeni mõjud avaldusid selgelt ka rõivastuses. Üleminekul Tokugawa ajajärgust Meiji perioodi kehtestati üleriiklik riietusreform ("fukusei"), mille eesmärk oli asendada jaapanipärast traditsioonilist stiili "wafukut" (和服) järk-järgult läänepärase "yōfuku" (洋服) elementidega. Reformis määratleti täpselt, milline peab olema ametirõivaste stiil, kangamaterjalid ja värvitoonid. Selle kaudu püüti murda klassipiire ning kujundada kuvandit tugevast ja modernsest rahvast. Traditsiooniline rõivastus sildistati nõrgaks ja ajale jalgu jäänuks.
Laialdased muutused ei toimunud tegelikult nii kiiresti kui vahel kujutatakse."Yōfukuga" polnud lihtne harjuda – see oli paljudele ebamugav ja võõras. Kuigi ametnikel kehtis kohustus kanda läänepärast tseremoniaalriietust töökohal, ametlikel vastuvõttudel ja kohtumistel eurooplastega, eelistasid paljud kodus ja privaatsetel üritustel jätkata "wafuku" kandmist"." Enamik inimesi elasid endiselt traditsioonilise arhitektuuriga hoonetes ja Meiji perioodi alguspoolel igapäevaelu jäi paljuski muutumatuks.
Naiste seas võttis "yōfuku" omaksvõtmine veelgi kauem aega nii kalli hinnasildi kui ka ebamugavuse tõttu. Samuti suurem osa elanikkonnast, eriti madalamad kihid, jäid esialgu "wafuku" kandmise juurde.
Lääneliku kuvandi loomine.
Pärast Jaapani avanemist välismaailmale muutus valitsusele oluliseks kujundada väliskülalistele mulje auväärsest, tugevast ja kaasaegsest riigist. Selle saavutamiseks soositi läänepärase välimuse ja kommete omaksvõtmist, eelkõige ametnike seas, kellelt oodati euroopaliku riietuse kandmist. Riiklik riietusreform määras mitte ainult riiete stiili, vaid ka seda kuidas ja millal tohtis teatud rõivaid kanda. Selle kaudu püüti luua tsiviliseeritud kuvand ja eemalduda Hiina kultuurist pärinevatest mõjudest, mis olid seni osa Jaapani identiteedist . 
Lääneliku välimuse omaksvõtmine oli lahutamatult seotud uue riikliku poliitika ja identiteedi ümberkujundamisega. Modernse ja maskuliinse Jaapani kuvandi loomine andis meestele sümboolset jõudu impeeriumi ülesehitamiseks ja sõjaliste ambitsioonide elluviimiseks. Eesotsas muutis Meiji keiser teadlikult oma avalikku kuvandit: ta loobus traditsioonilisest soengust, riietusest ja eliidile omasest kehahoiakust, asendades need läänepärase mehelikkuse ideaaliga. Keisrinna eeskujul, kes hakkas kandma ballikleite, võttis naiseliit üle Lääne naiselikkuse standardi, et rõhutada Jaapani kaasaegsust ja väärikust Lääne diplomaatide silmis ning toetada püüdlusi vabastada Jaapanit ebaõiglastest lepingutest. Keiser loobus ka valgest jumestusest, mida peeti Läänes naiselikuks, ning juba 1871. aastaks harrastas ta euroopalikku eluviisi, näiteks hobuseratsutamist ja lääne muusika kuulamist. 
Samal ajal keelustati mitmed traditsioonilised ilutavad nagu hammaste mustaks värvimine ja kulmude raseerimine, mida peeti Lääne pilgu läbi barbaarseks või hirmutavaks. Meiji perioodi lõpuks olid need kombed muutunud haruldaseks. Samuti keelati tänavatel töötavatel meestel kanda liiga paljastavat riietust vältimaks Lääne pilkeid ja silditamist barbariteks .
Soov Lääne heakskiitu pälvida viis veelgi ulatuslikumate kultuuriliste muutusteni. "Lääneliku" kuvandi nimel keelustati paljud Jaapani põlisrahvaste traditsioonid, mida peeti kas tabuks või ajas mahajäänuks. 1873. aastal algatas Haridusministeerium Yamabushi kampaania "Haibutsu kishakul" (廃仏毀釈 – "lõpeta budism ja hävitaShākyamuni"), mille käigus keelustati budistlikud rituaalid, šamanism ja erinevad õnnistuspalvused. Samuti keelustati tätoveeringud ja "iomante" rituaalid, mis olid olulised Ainude ja Ryuku kultuurides. 
Muutused "bunmei-kaikast".
Arhitektuur ja linnad.
Hooneid ehitati lääne arhitektuuri hoonete sarnaselt Giyōfū stiilis, mis kujutab endast lääne stiilis hoonete välimusega, kuid Jaapani tehnikaga ehitatud ehitisi. Suur osa hoonetest oli disainitud välismaa arhitektide poolt. Briti arhitekt Josiah Conder disainis Rokumeikani, mis sai hiljem väga oluliseks diplomaatiliseks hooneks. Üle aja suurenes Jaapani arhitektide arv, näiteks Tatsuno Kingo kes disainis palju lääne stiilis hooneid. Tema töödeks oli näiteks Tokyo kesk raudteepeatus. Veel näiteid sellest stiilist on Tsukiji hotell (築地ホテル館, "Tsukiji Hoteru-kan") ja Ginza tellislinn.
Riietus ja mood.
Üleriikliku riietusreformi ("fukusei") käigud esinesid laialdased muutused nii ametnike kui ka keskklassi seas. Läänelikud vormiriided, habe, kübar ja medalid said eliidi saavutuste peegelduseks. Sajandi lõpuks olid frakid, hommikukuued ning silinderkübarad kõrgema klassi ametnike igapäevaseks osaks nii tööl kui ka seltskondlikel üritustel. Läänelikud vormiriietused levisid ka politsei ja raudteetööliste seas, mis kombineeritult eliidi uue stiiliga, olid eeskujuks tavainimestele. "Fukusei" mõjud jäid selgelt silma ka Jaapani linnapildis, kus traditsioonilise kimono kõrval nägi Prantsuse jalanõusid, Preisi kübarad ja invernessi mantleid. "Yōfukut" kanti esialgu pigem aksessuaarina või isegi poliitilise väljendusena, sest riiete valmistamiseks vajalik lambavill oli kallis ja oskustööliste leidmine keeruline. Seega täitis eesmärgi ka vaid paar eset, näiteks läänepärane müts ("shappō") või taskukell. Kusjuures hakati "kimono" tähendust mõtestama tänapäevasel viisil alles siis, kui see vastandati Meiji perioodil otseselt läänepärasele riietusele kui alternatiivsele valikule. 
Välimus.
Meiji ajastule omane lühike ja euroopalik meeste soeng muutus harituse ja klassi sümboliks ning oli ühtlasi märk Jaapani moderniseerumisest. Selle kohta on tuntud lause: „Koputades siledaks aetud ja patsiga pead ("chonmage" 丁髷), kostub tagasiminekute heli... kuid koputades lühikese soenguga pead (散切り, "zangiri"), kuuled kultuuri ja valgustatuse heli.“ Samuti leidus ka naisi, kes lõikasid juuksed lühikeseks, kuid paljud mehed avaldasid selle osas pahameelt öeldes, et naised ei mõista "bunmei-kaikat". Paraku kehtestati naistele siiski keeld konservatiivsuse ja hirmu rahvusvahelise maine tõttu, mille põhjuseks oli pigem soovi vastata Lääne soostereotüüpidele kui otsest kartust naisõiguste ees. 1872. aastal oli ajakirjareporter nentinud: „See pole jaapanlaste tava ja pealegi ei näe midagi sellist ka Lääne naiste seas. Selle inetuse talumine on talumatu." Lisaks keelustati ka mustaks värvitud hambad ja raseeritud kulmud.
Toit.
Enne Meiji ajastut ei olnud Jaapanis liha söömise ja ka piima joomise kultuuri, mille põhjuseks oli budismist pärinev arvamus, et loomade liha oli mittepuhas. Alates 1871. aastast lisati keisri toidulauale rikkalikult liha, millest omakorda räägiti palju ajakirjades ja uudistes, et soosida selle tarbimist ka tavarahva seas. Veiseliha söömine muutus valgustatuse sümboliks, kuigi alguses kohtas see tugevat vastuseisu. Esialgu polnud jaapanlased veel nugade ja kahvlitega harjunud ning nad kogemata tihti lõikasid end nendega.
Meiji perioodil algas ka kohvi ja või importimine riiki, kuid need ei osutunud eriti populaarseks. Esimest korda valmistati ja müüdi Jaapanis õlut Osakas aastal 1872. 1877. aastast müüdi seda esimest korda Tokyosse ja ühel ajahetkel oli riigis peaaegu 100 õlut tootvat firmat. Lisaks leiutati ka anpan. 
Haridus.
Meiji valitsus lõi üleriigilise ja sooliselt eristatud lääneliku koolisüsteemi, kus õppetöö kestis viis tundi päevas, kuus päeva nädalas ja jagunes alg-, kesk- ja kõrghariduseks. Ühe kümnendi jooksul suudeti asetada üle poole poiste ja veerand tüdrukuid koolisüsteemi, mis on "bunmei-kaika" üks suurimaid saavutusi.
Rahandus.
Algselt üritas valitsus rahapuudust lahendada eelmise ajalooperioodi sularaha ja müntide kasutamisega, hiljem võeti kasutusele kullastandard. 1871. aastal kehtestati "Sinka Jourei" (新貨条例) seadus, mis lubas kasutada kulda ülemaailmse valuutana. USA eeskujul võeti vastu "Kokuritu Ginkou Jourei" (国立銀行条例), et ühendada rahandussüsteemi riigis. 1979. aastaks oli rajatud 153 riikliku panka üle Jaapani, mis said teatud tingimustel anda välja sularaha.
Kalender.
1. jaanuaril 1873 võeti ametlikult kasutusele Gregoriuse kalender. Enne kasutati Tenpō kalendrit, mille kohaselt oli viimane päev enne muutuse tegemist 2. detsember 1872. 
Suhtumine "bunmei-kaikasse".
Jaapani rahva seas leidus Meiji ajastul suur uudishimu lääne kultuuri vastu, kuid erinevad ühiskonnakihid suhtusid muutustesse erinevalt ja sageli vastuoluliselt. Läänestumine mõjutas sügavalt Jaapani inimeste mõttemaailma ning "bunmei-kaika" liikumine aitas kaasa klassisüsteemi kaotamisele ja arusaama levikule, et kõik inimesed on võrdsed. Varem põlatud ja madalaima staatusega inimesed, keda kutsuti "eta"'deks (穢多 – "rüvetamise rohkus" või "mustuse rohkus") ja "hinin"'iteks (非人) , said Meiji reformide käigus kodanikustaatuse. Kuigi see taganud neile kohest ja täielikku võrdsust ühiskonnast, pani see aluse ideele demokraatlikust ühiskonnast.
Eliit.
Meiji ajastu juhid nägid lääneliku välimuse elementide omaksvõttu kui olulist osa Jaapani tsiviliseerimisest ja valgustamisest. See oli viis veenda Lääne riike Jaapani arengus ja saavutada võrdne koht maailmaareenil, nähes välja kõlblikud ja väärilised. Samuti ka vahend lahendada klassierinevusi. Meiji perioodi riigimehe Mori Arinori sõnul polnud Lääne mõjutuste vastuvõtmine midagi uut: nagu jaapanlaste esivanemad omandasid Hiina praktilise riietusstiili, nii peavad ka jaapanlased nüüd kohanema Lääne omadega. . Valitsuses peeti "yōfukut" ja uusi tavasid kasulikuks ka "shōbu" (尚武) ehk tugeva sõjalise vaimu taastamiseks .
Samas leidus eliidi seas ka vastasseisu. Paljud ametnikud polnud valmis traditsioonidest loobuma, mistõttu kehtestati neile rangeid reegleid. Keeldumist kanda "yōfukut" ähvardati trahviga ja juuste lõikamisest loobumist juuksemaksu või lausa sunniviisilise pügamisega. Isegi habemete kasvatamine tekitas uue ajastu juhtfiguuride seas tugevaid reaktsioone – neid peeti võõraks ja pilkavalt lausa kohutavaks. Ka sõjaväes põhjustas läänelike vormide kehtestamine pahameelt, näiteks paljud kadetid keeldusid loobuda mõõkadest pöördudes treeningutelt koju tagasi. Endine samurai ja Satsuma domeeni valitseja Shimazu Hitsamitsu pidas lühikesi juuksed ja mõõgast loobumist lausa „korratute tavade aluseks". Vastuseis ei tulenenud üksnes olid "yōfuku" ebamugavusest, vaid samuti hirmust, et Jaapani kultuur, imperiaalsed traditsioonid ning staatus ja privileegid kaovad. Siiski taandus suurem vastupanu juba enne sajandivahetust.
Tavainimesed.
Tavainimeste seas levisid Lääne mõjutused aeglasemalt ning enamik rahvast jätkas elamist samal moel . Siiski tutvustati ka neile moderniseerumist, mille oluliseks vahendiks oli nii Meiji keiser kui ka politsei ja raudteetöölised. Kui keiser 1872. aastal esmakordselt "yōfukus" Lääne-Jaapani ringreisile asus, ei avaldanud uudsus lihtinimestele eriti muljet, kusjuures märkis keiser selle kohta, et „nagu nad ei teaks, kes Me oleme“. Sarnaselt jättis ka tütarlastest kooliõpilasi šokeerituks neid 1875. aastal külastanud keisrinna, kuhu ta ilmus kohale kõrgete kontsade ja roosa päiksevarjuga. Lisaks pidasid õmblejannad Lääne riiete valmistamist ja parandamist väga keerukaks. Rahulolematus peegeldus ka humoorikates "senryū" epigrammides: „Kõik tüdrukud kannavad torukujulisi varrukaid – millestki pole kinni haarata, seega, ka flirtimiseks puudub võimalus“. See-eest omandasid tehasetöölised Lääne riietuse meelsamini, sest kimono laiad varrukad põhjustasid tootmises rohkem tööõnnetusi. Samas korraldasid osad raskelt maksustatud tavainimesed läänestumise vastaseid "ikki" (一揆) mässe.
Kirjanikud ja haritlased.
Kõige vahetumalt väljendusid tunded läänestumise kohta kirjanduses, millel oli ka oluline roll "bunmei-kaika" juurutamisel. Fukuzawa Yukichi, „tsivilisatsiooni ja valgustuse“ perspektiivi pooldaja, kes oli haritud Hollandi õppes ning üks esimesi jaapanlasest inglise keele oskajaid, pidas Lääne eluviisi ja mõttemaailma tutvustamist jaapanlastele määravaks sammuks edasi tagurlikust seisundist, mis aitab vabaneda vanadest konfutsiaanlikest ideedest ja saavutada iseseisvust. Kuigi ta uskus, et tsivilisatsioon polnud mitte lihtsalt välimus, vaid ka sisemine transformatsioon, ja ta ise "yōfukut", omaks ei võtnud, tutvustas ta seda jaapanlastele enda kirjutatud pamfletiga „Lääne riided, toit ja eluasemed“. Selle eesmärk oli parandada Lääne silmis eksootilist ja mahajäänud kuvandit. Haritlane ja luuletaja Shimoda Utako aga arendas oma teostes „head abikaasad ja targad emad“ ideed, nähes võimsa ja tsiviliseeritud Lääne tavasid viisi Jaapani tugevdamiseks. Kuigi ta kritiseeris kimonot olevat liialt piiravana, märkis Shimoda Utako samuti, et Lääne korsetid olid tervisele kahjulikud. Tulemusena kujundas kujundas uue rõivastuse, "hakama", mis kehastas uut ideaalset Jaapani naist.
Kirjandusteostes leidus ka palju "bunmei-kaika" kriitikat. Raamatutes illustreerisid mitmed Jaapani kirjanikud Meiji perioodi aegset keerukat toimetulekut uue kultuuri kujundamisel ja omaksvõtmisel nii isiklikust kui ka ühiskondlikust perspektiivist. Natsume Sōseki, kuigi haritud inglise keeles ja hästi kursis Lääne kultuuriga, ei suhtunud ta "bunmei-kaikasse" pimesi vaimustunult, olles nentinud, et „oleks kahju kaotada iseenda ja oma maa eripärad liigse Lääne imetluse tõttu.“ Tema tuntuim romaan „Kokoro“ käsitles üksildust, mida valdas jaapanlasi Meiji restauratsiooni kiirete muutuste keskel. Mori Ōgai, kes õppis ka Saksamaal, väljendas oma loomingus muret Jaapani vaimse pärandi kadumise pärast ning püüdis ajalooliste jutustuste kaudu luua sidet ja leida tasakaalu mineviku ja oleviku vahel. Shimazaki Tōson keskendus eelkõige indiviidi sisemistele heitlustele ühiskondlike murrangute keskel, eriti teoses „Enne koitu“, mis kajastab muutusi, mida tabasid traditsioonilistesse väärtustesse uskuvat inimest Meiji pöördelistel aegadel.