Esimene Indohiina sõda

Esimene Indohiina sõda (Prantsusmaal Indohiina sõda, Vietnamis Prantsuse-vastane vastupanusõda) oli Prantsuse Indohiinas 19. detsembrist 1946 kuni 20. juulini 1954 kestnud sõda. Kokkupõrked Prantsusmaa vägede ja Việt Minhi vahel riigi lõunaosas ulatusid 1945. aasta septembrisse. Lahingutes osales palju erinevaid väeüksusi, mh Prantsuse Liidu Prantsuse Kaug-Ida Ekspeditsioonikorpus, mida juhtis Prantsusmaa valitsus ning endise keisri Bảo Đại Vietnami Rahvuslik Armee. Nende vastasleeris olid Vietnami Rahvaarmee ja Viet Minh (osa Vietnami Kommunistlikust Parteist), mida juhtisid Võ Nguyên Giáp ja Hồ Chí Minh. Kuigi enamik sõjategevusest toimus Tonkinis Vietnami põhjaosas, laienes sellest osa üle kogu riigi ning ka naabruses asuvatesse Laose ja Kambodža protektoraatidesse.
Juulis 1945 otsustasid Ameerika Ühendriikide ja Suurbritannia juhid (Combined Chiefs of Staff), et 16. põhjalaiusest lõunasse jääv Indohiina hakkab kuuluma Briti admiral Louis Mountbatteni Kagu-Aasia väejuhatuse alla. Sellest laiusest lõunasse jäänud Jaapani väed kapituliseerusid temale, põhjapoolsed kapituliseerusid generalissimus Jiang Jieshile. Septembris 1945 sisenesid Hiina väed Tonkinisse ning väike Briti väeosa Saigoni (Prantsuse Kotšinhiina pealinna). Hiina tunnustas Ho Chi Minhi Vietnami valitsust, mis asus sel ajal Hanois (Prantsuse Tonkini protektoraadi pealinnas). Britid keeldusid Ho Chi Minhi valitsust tunnustamast ning andsid otsustusõiguse prantslastele, see oli vastuolus ameeriklaste OSS-iga, mis toetas Viet Minhi võime. 2. septembril, Jaapani kapituleerumise päeval, kuulutas Ho Chi Minh Hanois välja Vietnami Demokraatliku Vabariigi (VDV). Pärast Jaapani okupatsiooni ajal võimul olnud keiser Bao Dai troonist lahkumist oli Ho Chi Minhi valitsus umbes 20 päeva Vietnami ainus tsiviilvalitsus. 23. septembril 1945 kukutasid Prantsuse väed kohaliku VDV valitsuse ning kuulutasid Kotšinhiinas uuesti välja Prantsuse võimu. Sellest plaanist oli teadlik ka Briti väejuhatus Saigonis. Saigoni ümbruses algas kohe partisanivõitlus, kuid prantslastel õnnestus järk-järgult Indohiina põhja- ja lõunaosades enda kontroll taastada. Ho Chi Minh nõustus Vietnami tuleviku üle kõnelusi pidama, kuid Prantsusmaal toimunud kohtumised vilja ei kandnud. Umbes aasta aega kestis madala intensiivsusega konflikt, täiemahuline sõda algas Prantsusmaa ja Viet Minhi vägede vahel detsembris 1946, Ho Chi Minh läks enda valitsusega pakku. Prantsuse võimud proovisid Indohiinat stabiliseerida organiseerides selle ümber Assotsiatsiooniriikide Föderatsiooniks. Aastal 1949 tõid nad tagasi troonile Bao Dai, temast sai äsja asutatud Vietnami Riigi juht.
Sõja esimeste aastate jooksul toimusid riigi maapiirkondades prantslaste vastu rünnakud ja ülestõusud. Aastal 1949 sai sellest täiemahuline sõda kahe organiseeritud poole vahel, mis olid Ameerika Ühendriikidelt, Hiinalt ja Nõukogude Liidult saanud kaasaegset varustust. Prantsuse Liidu vägedes olid koloniaalväed kogu endise impeeriumi aladelt (peamiselt araablased ja berberid Marokost, Alžeeriast ning Tuneesiast, aga ka Laose, Kambodža ja Vietnami vähemusrahvuste esindajad ning Aafrika mustanahalised), Euroopa vabatahtlikud, Prantsuse palgaarmee ja Prantsuse Võõrleegioni üksused. Valitsus keelas sõtta kutsuda Prantsusmaa emamaa elanikke, kuna kartis, et see muudab sõja prantslaste seas veelgi ebapopulaarsemaks. Prantsusmaa vasakpoolsed kutsusid Indohiina sõda "räpaseks sõjaks" ("la sale guerre").
Prantslaste strateegia oli meelitada Viet Minhi ründama tarneteedest kaugel, riigi eraldatud osades, asuvaid hästikindlustatud baase, selle edukuse näide oli Nà Sảni lahing. Siiski ei saanud Prantsuse väed baase väga hästi kindlustada, kuna nappis betooni ja terast. Peale selle andsid prantslaste püüdlustele pitseri tankide ebaefektiivsus džunglitingimustes, õhuvägede nappus toetuseks ja pommitamiseks ning kolooniatest pärit võitlejate suur osakaal. Võ Nguyên Giáp kasutas edukalt suurtükkide otsetuld, varitsusi kolonnidele ning õhutõrjekahureid. Sellega haavati vastaste tagalatoetus, lisaks värvati suhteliselt suur regulaararmee, millel oli suures osas ka rahva toetus. Kasutati Hiina sissisõja strateegiat ning Nõukogude Liidu odavaid materjale. Nende strateegiate koosmõju sai paljudele Prantsuse tugipunktidele saatuslikuks, seda ilmestas ka Dien Bien Phu lahing.
21. juulil 1954 leppisid Prantsusmaa uus sotsialistlik valitsus ja Viet Minh Genfi konverentsil kokku, et Viet Minhile jäävad 17. laiuskraadist põhja pool asuvad alad (Põhja-Vietnam). Lõunaosa jäi Bao Dai võimu alla. Kokkulepet kritiseerisid nii Ameerika Ühendriigid kui Vietnami Riik. Aasta hiljem kukutas peaminister Ngo Dinh Diem Bao Dai ning kuulutas välja Vietnami Vabariigi (Lõuna-Vietnam). Varsti pärast seda hakkas Diemi valitsuse vastu Põhja-Vietnami toetusel ülestõus, mis arenes Vietnami sõjaks (1955–1975).