tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Nicolas Appert

Nicolas Appert (17. november 1749 Châlons-en-Champagne – 1. juuni 1841 Massy) oli prantsuse leiutaja, konserveerimise pioneer.
Appert töötas 1784–1795 Pariisis kondiitri ja kokana. 1795. aastal hakkas ta katsetama, et leida moodust säilitada toiduaineid: suppe, juurvilju, mahlu, piimatooteid, tarretisi, moose ja siirupeid. Ta asetas toidu klaasist purki, pitseeris selle korgi ja pitseerimisvahaga ning asetas selle keevasse vette.
Pärast umbes 15 aastat kestnud katsetusi avalikustas Appert oma leiutise ja sai 1810. aasta jaanuaris auhinnaks 12 000 Prantsuse franki. Samal aastal avaldas ta raamatu "L'Art de conserver les substances animales et végétales" ("Loomsete ja taimsete ainete säilitamise kunst"). See oli esimene raamat, mis käsitles tänapäevast toidu säilitamise meetodit.
Appert asutas Pariisi lähedal Massys konservitehase La Maison Appert ('Apperti maja'). See oli enam kui pool sajandit enne seda, kui Louis Pasteur tõestas, et kuumus tapab bakterid. Appert patenteeris oma meetodi ja hakkas oma tehases tootma mitmesuguste toiduainete konserve. Ta kasutas selleks paksuseinalisi suure suuga klaaspudeleid, ühesuguseid kõigi toodete jaoks: nii loomaliha, linnuliha, munade kui piima jaoks.
Oma meetodi reklaamimiseks konserveeris Appert ükskord terve lamba. Selleks oli vaja nii suurt pudelit, kuhu lammas sisse mahuks. Ta jättis pudeli ülaossa õhuruumi ning korkis ja pitseeris pudeli kindlalt kruustangide abil kinni. Seejärel mähkis ta pudeli lõuendisse, et seda kaitsta, sukeldas keevasse vette ja keetis senikaua, kuni uskus, et pudeli sisu on korralikult läbi keenud.
Apperti meetod oli nii lihtne ja töökindel, et see levis kiiresti laialdaselt. Juba samal 1810. aastal patenteeris inglise kaupmees Peter Durand oma meetodi, mis erines Apperti omast selle poolest, et toitu ei pandud klaaspudelisse, vaid plekktoosidesse. 1812. aastal ostsid inglased Bryan Donkin ja John Hall patendi ja hakkasid konserve tootma. Kümmekond aastat hiljem jõudis meetod Ameerikasse.
Plekktooside masstootmine ei levinud maailmas laialdaselt enne 20. sajandit, sest konserviavajat polnud veel olemas. Konserve tuli avada haamri ja meisliga. Purgiavaja leiutas alles 1855 Robert Yeates ja pöörleva konserviavaja leiutas 1870 William Lyman.
Apperti auks nimetavad prantslased konserveerimist vahel apertiseerimiseks. Seda tuleb eristada pastöriseerimisest, sest Appert kasutas keevat vett, aga Pasteur kuumutas üksnes temperatuurini 70 °C. Liigne kuumutamine võib halvendada toidu maitseomadusi.
Thomas Hicks

Thomas Hicks on mitme tuntud inimese nimi:
Sigade lahe dessant

Sigade lahe dessant oli USA ebaõnnestunud katse hõivata Kuuba edelaosa ja kukutada võimult Fidel Castro. 
Invasiooni planeerimine algas Ameerika Ühendriikide valitsuse poolt 1960 ja operatsioon tehti teoks aprillis 1961, mõni kuu pärast John F. Kennedy saamist USA presidendiks. Kuuba sõjaväge toetas Nõukogude Liit. Dessant algas Sigade lahte, mis hispaania keeles on "Bahía de Cochinos" rannal nimega "Playa Girón".
Thomas J. Hicks

Thomas John Hicks (7. jaanuar 1875 – 2. detsember 1963) oli Ameerika Ühendriikide kergejõustiklane, olümpiavõitja.
Hicks võistles 1904. aasta suveolümpiamängudel Saint Louises maratonijooksus. Võistlusolud olid halvad. Joosti katteta rajal ja võistlejaid saatvad sõidukid keerutasid üles suuri tolmupilvi. 
Hicks ei ületanud finišijoont esimesena, aga kui tuli ilmsiks, et esimesena lõpetanud Fred Lorz oli suure osa distantsist läbinud hoopis autoga, kuulutati Hicks võitjaks. USA Amatöörspordiliit diskvalifitseeris Lorzi algul eluks ajaks, aga hiljem, kui Lorz vabandust palus ja selgitas, et ta ei olnud pettust kavandanud, vabastati ta edasisest karistuse kandmisest.
Võistlusrajal turgutati Hicksi strühniini ja brändiga. Esimesest annusest strühniinist (1/60 graani ehk umbes 1 mg) ei olnud abi ja nii anti talle veel teinegi annus. Selle tagajärjel varises mees aga lõpetamise järel täiesti kurnatult kokku. Veel üks annus oleks ta ilmselt tapnud. Tänapäevaste reeglite järgi oleks Hicksigi oodanud diskvalifitseerimine, sest strühniin kuulub spordis keelatud ainete hulka.
Hicks lõpetas 1904. aastal Bostoni maratoni teisena, aga katkestas järgmisel aastal. 1905. aasta Bostoni maratoni võitis just Lorz.
Niina Sepp

Niina Sepp (vene keeles Нина Васильевна Сепп) (30. august 1949 Saksamaa – 21. detsember 2008 Narva-Jõesuu) oli eesti pedagoog, Narva-Jõesuu keskkooli direktor, Narva-Jõesuu linnavolikogu liige, Narva kõrgkooli rajaja ja rektor.
Niina Sepp lõpetas 1972. aastal Tallinna Pedagoogilise Instituudi. Seejärel töötas ta ülikoolis 15 aastat teadurina ja hiljem inglise keele õppetooli juhataja asetäitjana. 
1986. aastal sai temast pedagoogikakandidaat, 1989. aastal dotsent.
1991. aastal rajas ta Narvas Narva kõrgkooli, kus töötas rektorina 1999. aastani, mil kõrgkool muudeti Tartu Ülikooli Narva Kolledžiks. 
Alates 2000. aastast töötas Niina Sepp Narva-Jõesuu keskkooli direktorina.
Niina Sepp on 25 teaduspublikatsiooni, sealhulgas kahe monograafia) autor. 
2002. aastal kandideeris ta kohaliku omavalitsuse volikogude valimistel ja pääses linnavolikokku.
Anna Zielińska

 
Anna Zielińska (sündinud 1977 Poznańis) on poola viiuldaja.
Ta on lõpetanud 2001. aastal Poznańi Muusikaakadeemia viiuli erialal. Esinenud nii solisti, kammer- kui ka orkestrimuusikuna. 
Alates 2000. aastast on ta osalenud Mstislav Rostropovitši juhatatava Bayerische Rundfunk Orchesterakademie töös, esinenud koos orkestritega Eastern Festival Orchestra in Bayreuth, Jeunesses Musicales World Orchestra, RIAS Jugendorchester ja Nationaal Jeugdorkest ning on tihedalt seotud Dresdeni Sümfoonikute tegevusega. Ta on olnud paljude poola heliloojate teoste esmaettekandja, salvestanud muusikat Poola Raadio ja Televisiooni ning muude Euroopa, Aasia ning Lõuna- ja Põhja-Ameerika raadiojaamade ning plaadifirmade 6dB ja Deutsche Grammophon jaoks. 
Solistina on ta osalenud alates 2004. aastast sellistel festivalidel nagu Gelderse Muziek Zomer (Holland), Zda/erzenia (Bydgoszcz), Biennale (Lodz), In Progress (Centre for Contemporary Art Laznia), 3. rahvusvaheline Linux Audio Conference, ZKM Karlsruhe (Saksamaa), Musica Moderna (Lodz), Musica Electronica Nova (Wroclaw), Audio Art (Krakow), Festival Forfest (Kromeriz, Tšehhi), XV Festival de Musica Contemporanea Chilena (Santiago de Chile), MusicAhora (La Serena, Tšiili), Musica Polonica Nova (Wroclaw), Audio Art (Varssavi), 37. Festival International Musiques et Creations Electroniques "Synthese 2007" (Bourges, Prantsusmaa), Visiones Sonoras (Morelia, Mehhiko).
Anna Zielinska on eriti huvitatud improvisatsioonilisest muusikast ja muusikalisest improvisatsioonist. 2001. aastal oli ta saksa ansambli Ensemble Musikbabrik stipendiaat ja osales Earle Browni avatud õpikojas Heekis. 2006. aastal osales ta Chicago The Jazz Institute'i liikmete õpikodades. Tema eksperimentaalne muusikalooming põhineb erinevatel heliallikatel. Ta on teinud koostööd Ernst Bieri, Marek Choloniewski, Hamid Drake'i, Roby Glodi, Frank Gratkowski, Izabella Gustowska, Krzysztof Herdzini, Cezary Konradi, Wojciech Kosma, Herb Robertsoni, Janusz Stolarski, Viktor Tothi, Mikolaj Trzaska, Wu Wei ja Tadeusz Wierzbickiga projektis "The Laboratory of Appearances". Ta on pälvinud 2001. ja 2006. aastal "Grand Prix" Fama Festivalil Swinoujscies teatrilavastuste kaasautorina. 
Hooajal 2003/04 andis ta kontserte kontserdisarjas "ElectromAnia Project", mille eesmärgiks on propageerida viiulit ja elektroakustilist muusikat ning tuua esmaettekandele Poola ja muude maade heliloojate uudisteoseid.
2004. ja 2007. aastal on ta pälvinud Poola Kultuuriministeeriumi stipendiumi.
2006. aastast on ta Poola Elektroakustilise Muusika Ühingu (Polish Society for Electroacoustic Music PSeMe) liige.
Margus Lepa

Margus Lepa (sündinud 7. oktoobril 1953 Tallinnas) on eesti raadioajakirjanik, näitleja ja koomik.
Haridus.
Margus Lepa on õppinud Tallinna 2. Keskkoolis ja seejärel Tallinna Muusikakoolis (kontrabassi). Keskhariduse omandas Tallinna Kaugõppekeskkoolis. Töötanud ka tehases Dvigatel. 1974–1978 õppis ta Tallinna Riikliku Konservatooriumi lavakunstikateedris (8. lend). Teatrikooli lõpetamise järel suunati ta tööle Nukuteatrisse ning seejärel teenis ta aega Nõukogude armees. 
Rollid ja raadiotöö.
Ta tegutsenud ka vabakutselisena. Lepa loobus näitlejakarjäärist juba 1980. aastate alguses, kuid mängis viimase rolli 1996. aastal Salong-Teatris (Molière'i "Naiste kool", Arnolphe, lav. Dajan Ahmet). Margus Lepa on töötanud alates 1990. aastatest Nõmme Raadios, mille omanik ta on, saatejuhi ja vastutava toimetajana. Nõmme Raadio ei taotlenud aga raadioloa pikendamist ja lõpetas tegevuse novembris 2024.
Margus Lepa näitlejarollidest on ennekõike tuntud Jorh Adniel Kiir filmides "Kevade", "Suvi" ,"Sügis" ja "Talve". Ta on osalenud estraadikavades, sageli koos Raimo Aasaga. 
Lepa on mänginud ka telelavastustes "Kardemoni linna rahvas ja röövlid" ja "Üle linna Vinski" (1983, apteeker) ja kuuldemängudes. 
Muud.
Sarjas Meelejahutaja Raamatukogu andis kirjastus Helipilt 1991. aastal välja Margus Lepa naljajutu "Klaver katusel". 
1993. aastal valmis helikassett "Muinasjutud / muinajutte loeb Margus Lepa". 1999. aastal andis Lepa välja helikasseti "Margus Lepa loodud ja esitatud laulud".
Lühikest aega tegutses ta ka poliitikas, olles Eesti Vasakpartei (enne Eesti Sotsiaaldemokraatlik Tööpartei) liige, kus tal ei õnnestunud 2003. aasta juhivalimistel partei juhiks saada, mille peale astus ta koos mõttekaaslastega parteist välja. Ta on kuulunud Eestimaalaste Radikaalsesse Erakonda.
2008. aastal valmis Lepast Andres Maimiku ja Rain Tolgi dokumentaalfilm "Radikaal". 
Margus Lepa on tõlkinud eesti keelde Adolf Hitleri raamatu "Minu võitlus" ("Mein Kampf").
Isiklikku.
Margus Lepa ema oli telerežissöör ja näitleja Astrid Lepa, isa laulja Harry Vilpart.
Lepa on lahutatud, tal on kaks last, tütar ja poeg.
Toomas Karjahärm

Toomas Karjahärm (sündinud 23. märtsil 1944 Tallinnas) on eesti ajaloolane.
Elukäik.
1970–1975 oli ta nooremteadur Eesti NSV Teaduste Akadeemia Ajaloo Instituudis, 1972–1990 õppejõud, 1984. aastast professor, pedagoogikateaduskonna dekaan ning marksismi-leninismi kateedri juhataja Tallinna Riiklikus Konservatooriumis . Alates 1990. aastast on ta vanemteadur ja õppejõud, siht- ja grandiprojektide ning doktoriõppe juht Ajaloo Instituudis (2005. aastast Tallinna Ülikooli Ajaloo Instituut) ja hiljem, pärast instituudi likvideerimist, Tallinna Ülikooli Ajaloo, arheoloogia ja kunstiajaloo keskuses. Olnud lektor, korraline ja erakorraline professor Eesti ja välismaa ülikoolides; täiendanud end Leningradi, Toronto ja Jyväskylä ülikoolis. 
Tema peamine uurimisvaldkond on uusaja poliitiline ja ideedeajalugu (sh Eesti, Venemaa ja NSV Liit), sotsiaalajalugu, kultuur, vaimne eliit, Eesti suhted välismaailmaga, moderniseerimine ja massiliikumised, ajaloouurimise metodoloogia ja historiograafia. 
Ta on kirjutanud eesti haritlaskonna ajaloost 1850–1987 triloogia koos Väino Sirgiga, monograafia kunstnike ja muusikute represseerimisest 1940–1953 koos Helle-Mai Lutsuga, kolm monograafiat Eesti (Balti) – Vene suhete teemal, kaks monograafiat 1905. aasta revolutsioonist Eestis, osalenud üldkäsitluste, entsüklopeediate, gümnaasiumi ja kõrgkooli ajalooõpikute ja õppematerjalide koostamises, avaldanud dokumentide ja materjalide kogumikke eesti ja vene keeles, sh "Eesti mõtteloo" sarjas (Hans Kruus, Konstantin Päts, Peeter Tarvel) koos Hando Runneliga; publitseerinud ajaloolisi fotosid ning asutanud sarja "Vanad linnad ja maakonnad. Ehitised ja inimesed" (2006–2013 ilmus 14 albumit). Avaldanud töid Eestis, Lätis, Soomes, Rootsis, Saksamaal, Prantsusmaal, Venemaal. Toomas Karjahärm on olnud mitmete teaduslike nõukogude ja riiklike komisjonide liige, ekspert ja esimees. 
Karjahärm osales Eesti iseseisvuse taastamisel ja tegi selleks selgitustööd rahvakoosolekutel, meedias ja välismaa ülikoolides. Koos kolleegidega pani 1989 aluse perioodiliselt toimuvale rahvusvahelisele Eesti moodsa ajaloo konverentsile Tallinnas, 1997 asutas Vene Uurimiskeskuse Tallinna Pedagoogikaülikooli juures. 
Saanud Eesti Vabariigi teaduspreemia 1999, nominent 2014, 2016, 2019, 2023, 2024; esitati Eesti Teaduste Akadeemia liikme kandidaadiks 2001 ja 2007; Eesti ajalookirjanduse aastapreemia laureaat 1997 koos Väino Sirkiga, 2021; nominent 2001, 2005, 2007, 2010, 2012, 2013, 2015, 2018, 2021; ajakirja Tuna artiklipreemia laureaat 2015; Õpetatud Eesti Seltsi auliige 2014. Kinkinud Rahvusarhiivi Filmiarhiivile 1600 ajaloolise ja kultuurilise väärtusega fotot 19.-20. sajandist, Tallinna Ülikooli Akadeemilisele Raamatukogule Jaapani-teemalise fotopositiivide kogu.
Ott Raun

Ott Raun (sündinud 19. juulil 1940 Tallinnas) on eesti proosakirjanik, luuletaja ja ajakirjanik. 
Looming.
Raun on välja andnud kuus luulekogu ("Hobusel on täna sünnipäev" 1973, "Silmlill" 1996, "Kaheks saa" 2002, "Kummelilõhn kirikus" 1991, "Alraun" 2005, "Iseenese väljanäitus" 2010), kolm romaani ("Kõrvaltegelased" 1990, "Kuningas, kes tahtis olla narr" 1995, "Test" 2000), artiklivalimiku "Vaikne eestlane" (1998), muinasjuturaamatu "Kass nimega Inimene" (2015) ning mälestusteraamatud "Vaimu vend" (2015), "Tuba number kaheksa" (2016) ja "Tunaeile. Meenutusi kaheksakümnendatest tunaeilseni" (2019).
Liikmesus.
Ta on Eesti Kirjanike Liidu liige 1992. aastast, Eesti Arhivaaride Ühingu liige ning kirjandusrühmituse Wellesto liige ja üks selle asutajaid.
Isiklikku.
Ott Raun on abielus arhitekt Ludmilla Rauniga ning ta on filmimees Mart Rauni ja arhitekt Anu Rauni isa. 
Ta vend on bibliofiil Vallo Raun.
Viited.
2. https://kultuur.err.ee/997087/galerii-ott-raun-esitles-kolmandat-meenutusteraamatut (29.10.2019)
Kalle Muuli

Kalle Muuli (sündinud 10. jaanuaril 1958 Tapal) on eesti ajakirjanik ja luuletaja. Ta oli XIII Riigikogu liige 9. aprillist 2015 kuni 12. juunini 2017.
Haridus.
Kalle Muuli lõpetas 1976. aastal Puurmani Keskkooli. Aastatel 1976–1977 õppis ta Eesti Põllumajandusakadeemias veterinaariat. Aastatel 1981–1988 õppis ta Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas, kuid ülikool jäi lõpetamata.
Töö.
Ta on töötanud puusepana, ajakirjade Pioneer ning Kultuur ja Elu toimetajana. Aastatel 1989–1993 oli ta Postimehe reporter, aastatel 1994–1995 ajalehe Rahva Hääl peatoimetaja asetäitja ning 1995–2000 Eesti Päevalehe peatoimetaja. Seejärel töötas ta 11 aastat taas Postimehes mitmes ametis: uudistetoimetuse juhatajana, arvamustoimetuse juhatajana, peatoimetaja asetäitjana ja päevatoimetajana.
Augustist 2012 suveni 2015 oli ta Õpetajate Lehe peatoimetaja. Septembrist 2017 töötab Muuli keskkonnaministri nõunikuna. 
Kalle Muuli on teinud Kuku Raadios saadet "Keskpäevatund" ja Raadio 2-s saadet "Olukorrast riigis". 2014. aasta lõpust kuni 4. septembrini 2016 tegi ta koos Anvar Samostiga Raadio Kukus saadet "Muuli ja Samost".
Poliitikutee.
Aastatel 1984–1989 kuulus Kalle Muuli NLKP-sse. Seejärel oli ta Eesti Kongressi liige.
27. novembril 2014 teatas Kalle Muuli telekanali TV3 vestlussaates "Kolmeraudne", et suundub poliitikasse ja kandideerib 2015. aasta Riigikogu valimistel Isamaa ja Res Publica Liidu nimekirjas. Erakonda astuda Muuli esialgu ei kavatsenud. Samuti otsustas ta kuni valimistulemuste selgumiseni jätkata tööd Õpetajate Lehe peatoimetajana, kuid loobus saate "Olukorrast riigis" juhtimisest. Ta sai Tartu linnas 1196 häält, kuid valituks ei osutunud. Küll aga sai ta Riigikogu liikmeks Margus Tsahkna asendusliikmena. 10. aprillil 2015 astus ta IRL-i liikmeks.
Ta kandideeris 2023. aasta valimistel Riigikokku, kogus valimisringkonnas nr 3 (Tallinna Mustamäe ja Nõmme linnaosad) 319 häält ning ei osutunud valituks.
Ta kandideeris 2025. aasta kohaliku omavalitsuse volikogude valimistel Lasnamäe linnaosas, sai 378 häält ning ei osutunud valituks.
Teoseid.
Ta on avaldanud luulekogud "Sajus" (1986) ja "Klaasi tumeduses" (1991) ning ajalooraamatud "Isamaa tagatuba. Mart Laari valitsus 1992–1994" (2012) ja "Vabariigi sünnimärgid: varjatud murdehetki Eesti poliitikas 1987–2007" (2013). Aastal 2014 ilmus raamat Reformierakonna ajaloost ("Kodanike riik. Reformierakond loomisest kuni tänapäevani"). Novembris 2017 ilmus Helen Sulega kahasse kirjutatud Kaia Kanepi elulooraamat "Reketiga tüdruk. Kaia Kanepi teekond Ameerika mägedel".
Pekka Erelt

Pekka Erelt (sündinud 21. aprillil 1965) on eesti ajakirjanik. 
Pekka Erelt lõpetas 1983. aastal Tallinna 10. Keskkooli ja 1990. aastal Tartu Ülikooli eesti keele ja kirjanduse erialal. Töötas 1992. aastal ajakirja Sina ja Mina toimetuses. 
Alates 2009. aastast on Pekka Erelt Eesti Ekspressi ajakirjanik.
Isiklikku.
Tema vanemad on Tiiu ja Mati Erelt.
Amatsoonpapagoi

Amatsoonpapagoi – eesti keeles varem "amasoonpapagoi"; ladinakeelne nimetus "Amazona") on Lõuna- ja Kesk-Ameerika troopikapiirkonnas ja Antillidel elavate papagoide perekond, milles on umbes 30 liiki. Täpne liikide arv pole selge, sest paljudel liikidel on mitu alamliiki.
Amatsoonpapagoid kasvavad umbes 40 cm pikkuseks ning neid liigitatakse keskmiste ja suurte papagoide hulka. Valdavalt on nad rohelist värvi, tugeva kehaehituse ja lühikese sabaga. Neil on suur pea. Saba on sirge lõikega ja mõnevõrra pikem kui hallpapagoil, see on võrdne umbes poole või kolmveerandiga tiiva pikkusest. Mõnel liigil on punane tiivaküüdus või saba peal punased laigud. Nokk on tugev, keskmise suurusega ja ümar.
Amatsoonpapagoid on väga valju häälega ja võivad õppida imiteerima inimkõnet. Nad loetakse väga intelligentsete lindude hulka. Selles suhtes jäävad nad maha ainult Aafrika hallpapagoidest ja on Ameerika kõige intelligentsemad papagoid. Kõnevõime võib ulatude mitmekümne sõnani. Sel põhjusel on amatsoonpapagoid hinnatud lemmikloomadena. Amatsoonpapagoide illegaalne kaubandus on mõne papagoiliigi viinud väljasuremise äärele.
Amatsoonpapagoid toituvad peamiselt seemnetest, pähklitest ja puuviljadest. Šokolaad, kofeiin, alkohol, avokaado ja õunaseemned on neile mürgised.
Suguküpseks saavad amatsoonpapagoid 3.–5. eluaastal ja emaslinnud on võimelised munema ligikaudu 35. eluaastani. Nad on metsalinnud ja pesitsevad puuõõntes. Nad munevad tavaliselt 3-4 muna. Haudeaeg kestab 26 päeva. Pojad on iseseisvad 86 päeva vanuses.
Vangistuses elavad nad kuni 80-aastaseks, vanim teadaolev amatsoonpapagoi elas 112-aastaseks.
Charlie Jenkins

Charlie Jenkins (õieti Charles Lamont Jenkins; sündinud 7. jaanuaril 1934 New Yorgis) on Ameerika Ühendriikide endine kergejõustiklane. Melbourne'i olümpiamängudel 1956 võitis ta 400 m jooksu ja kuulus ka USA 4x400 m teatejooksu võidukasse meeskonda.
Barcelonas 1992 võitis 4x400 m teatejooksu olümpiakulla meeskonna varumehena ka tema poeg Chip Jenkins. See oli esmane juhus, kui isa ja poeg on võitnud olümpiakulla ühel ja samal alal.
Tõnis Saarts

Tõnis Saarts (sündinud 23. märtsil 1978) on eesti politoloog ja õppejõud.
Ta kaitses 2017. aastal Tallinna Ülikoolis riigiteaduste ja politoloogia alal doktoriväitekirja "The Sociological Approach in Party System Analysis: The Baltic States in the Central and Eastern European Context" ("Sotsioloogiline lähenemine erakonnasüsteemide analüüsil: Balti riigid Kesk- ja Ida-Euroopa kontekstis")" ning sai doktorikraadi.
Ta on töötanud aastatel 2001–2004 TNS Emoris sotsioloogina. Alates 2005. aastast on ta olnud Tallinna Ülikoolis üldpolitoloogia lektor, alates 2018. aastast on ta Tallinna Ülikooli ühiskonnateaduste instituudis võrdleva poliitika dotsent.
Calvin Smith

Calvin Smith (sündinud 8. jaanuaril 1961 Boltonis Mississippi osariigis) on Ameerika Ühendriikide endine kergejõustiklane, sprinter. Ta on püstitanud 100 m jooksus maailmarekordi ning on 200 m jooksus kahekordne maailmameister. 
Smith oli kahtluseta 1980. aastate üks parimaid sprintereid, kuid tagasihoidliku mehena jäi ta teise karismaatilisema ameerika sprindikuulsuse Carl Lewise varju.
3. juulil 1983 purustas Smith Colorado Springsis Jim Hinesi 15 aastat tagasi México olümpiamängudel joostud maailmarekordi, saades tulemuseks 9,93. Nii Hinesi kui ka Smithi tipptulemused sündisid kõrgmäestiku tingimustes.
Samal aastal sai ta Helsingi maailmameistrivõistlustel kaks kuldmedalit – 200 m jooksus ja sprinditeates – ning hõbemedali 100 m distantsil, kaotades Lewisele. 4×100 meetri teatejooksus püstitas USA teatenelik maailmarekordiks 37,86.
Los Angelese olümpiamängudel 1984 sai ta kulla 4×100 m teatejooksus. Taas võideti maailmarekordiga – tulemusega 37,83.
1987. aasta Rooma maailmameistrivõistlustel tuli ta 200 meetri jooksus uuesti maailmameistriks.
1988. aastal Souli olümpiamängudelt sai Smith pronksmedali 100 m jooksus. Ta ületas küll finišijoone neljandana, aga jooksu võitja Ben Johnson diskvalifitseeriti dopingu tarvitamise pärast. Seda jooksu on nimetatud ka kõigi aegade räpaseimaks jooksuks, sest ka Carl Lewis (kuldmedal), Linford Christie (hõbemedal) ja Dennis Mitchell (4. koht) on karjääri jooksul andnud positiivseid dopiguproove. Peaaegu kindlana tundunud teatejooksu kulda USA Soulist aga ei saanudki, kuna eeljooksus ei suutnud jooksjad vahetada teatepulka selleks lubatud alas ja finaali ei jõutudki.
Smith jätkas jooksmist 1990. aastateni ja veel 1992. aastalgi võitis ta kuldmedali IAAF-i karikavõistlustel 4×100 m teatejooksus.
Kalju Otu

Kalju Otu (Kalju Otto, 10. aprill 1904 Toila, Voka vald, Virumaa – 6. aprill 1984) oli Kunda esimene linnavanem, hiljem Eesti NSV Riikliku Julgeoleku Ministeeriumi äratundmis- ja marsruutagent.
Õppis 1922–1929 (lõpetas 1929) Tartu Ülikoolis õigusteadust.
Talupidaja ja kaupmees Toilas, kohtu-uurija sekretär Jõhvis, 1934–1937 Voka vallavanem, 1937–1938 Kunda alevivanem, 1938–1940 Kunda linnavanem.
Omakaitse Sihtkapitali Kunda linna toimkonna juhatuse esimees, Kunda linna VKÕ ühingu esimees. 
1941. aasta suvel juhtis ta Jõhvi vallas metsavendade laagrit, Saksa okupatsiooni ajal oli Omakaitse Toila rühma ülem, alates 1942. aasta kevadest töötas Julgeolekupolitseis Narvas ja Kohtla-Järvel. Alates 1944. aasta sügisest varjas ta end Läänemaal.
Ta arreteeriti 6. augustil 1946 Aulepa külas Läänemaal, viibis hiljem vangistuses Tobolskis Tjumeni oblastis.
Juurdluse käigus andis ta põhjalikke andmeid 96 SD töötaja, 71 salaagendi ja 16 metsavenna kohta. 17. juunil 1947 oli ta äratundmisagent nimega Tartu. 
1947. aasta lõpuks oli ta üles otsinud ja tuvastanud 150 tagaotsitavat isikut. 1948. aastal infiltreerus ta rahvuslikku salaorganisatsiooni Vaba Eesti ja oli suutnud 20. septembriks 1948 välja selgitada 25 Vaba Eesti liiget. 1957. aastal otsiti tema kaudu taga Karl Jürgensit.
Eduard Sillasoo

Eduard Sillasoo (14. juuli 1899 Kavastu vald – 21. mai 1940) oli eesti advokaat.
1919–1920 õppis Tartu Ülikoolis matemaatikat ja loodusteadusi, 1920–1928 õigusteadust (lõpetas 1928). Eesti Üliõpilaste Seltsi vilistlane.
1935–1938 vandeadvokaat Tartus.
Ta maeti Maarja kalmistule.
Elmar Liik

Elmar Johannes Liik (4. juuni 1895 Kärdla – 19. juuli 1975 Tartu) oli eesti agronoom.
Liik õppis Riia Polütehnilises Instituudis (Moskvas) 1916–1917, Balti Tehnikaülikoolis 1918 ja Tartu Ülikoolis 1919–1926 (lõpetas viimase 1926 "cum laude") agronoomiat. Kaitses 1927. aastal agronoomiamagistri (väitekiri "Nuumloomade, eriti sigade söötmisnormid uuemate uurimuste valgustusel") ja 1939. aastal agronoomiadoktori kraadi (väitekiri "Eesti šropširi lammaste villa morfoloogiliste omaduste ja rendemendi uurimusi"; atesteeritud 1946). Ta oli korporatsiooni Vironia vilistlane.
Osales Esimeses maailmasõjas ja Vabadussõjas. 1922–1929 oli ta Vahi põllutöökooli õpetaja, 1926–1928 Tartu Ülikooli teaduslik stipendiaat Saksamaal, Rootsis ja Taanis, 1929–1931 Põllutööministeeriumi seakasvatuse eriteadlane ning 1928–1951 Tartu Ülikooli õppejõud (1932 dotsent, 1939 professor). 1944–1945 elas Liik Saksamaal.
Jüri Poska

Jüri Gabriel Poska (8. jaanuar 1919 Helsingi – 12. jaanuar 1974 Sundbyberg) oli eesti advokaat ja õigeusu preester.
Elulugu.
Jüri Poska oli Jaan Poska noorim poeg.
Ta alustas kooliteed Pariisis Montigne'i lütseumis, lõpetas 1937. aastal Jakob Westholmi Gümnaasiumi ja 1942. aastal "cum laude" Tartu Ülikooli õigusteaduskonna. Akadeemiliselt oli ta Eesti Üliõpilaste Seltsi liige.
Ta oli Tallinnas ringkonnakohtu kohtuameti kandidaat. 
Suure põgenemise lainega Rootsi jõudnuna töötas ta aastail 1944–1946 Malmö tööametis, seejärel oli praktiseeriv jurist. 1967. aastal lõpetas ta Stockholmi Ülikooli õigusteaduskonna.
Ühiskondlikes ametites oli ta aastail 1945–1946 Malmös Noorte Meeste Kristliku Ühingu esimees, Eesti Komitee juriskonsult, paljude kiriklike organisatsioonide liige.
1972. aastal pühitseti ta Münchenis ukraina Peeter-Pauli õigeusu kirikus preestriks. Pühitsemine toimus kahes etapis: laupäeval, 5. augustil 1972 pühitseti Jüri Poska lugejaks, hüpodiakoniks ja diakoniks ning pühapäeval, 6. augustil 1972 toimunud piiskoplikul jumalateenistusel preestriks. Pühitsemise viis läbi piiskop Orest (ukrainlane USA-st), keda assisteerisid ülempreester Palladius, diakon Aleksander ja sakslasest hüpodiakon Horst.
Isiklikku.
Jüri Poska oli abielus luuletaja Helve Poskaga (26. märts 1925 Haapsalu – 14. aprill 2020 Stockholm), neil oli neli last.
Richard Ränk

Richard Ränk (22. aprill 1914 Jõgeva – 25. detsember 1973 Pacific Palisades, Los Angeles, California, USA) oli eesti õigusteadlane.
Elulugu.
Lõpetas 1931 Tartu Poeglaste Reaalgümnaasiumi, 1936 Tartu Ülikooli õigusteaduskonna, magistriväitekiri (1940, TÜ) "Rahvusvahelis-õiguslik tunnustamine sõdiva poolena ja insurgentidena", dr. jur. (1944, Heidelbergi Ülikool), väitekiri "Gültigkeit der nichtpolitischen Kollektivverträge in der Kriegzeit". Ta oli Korp! Sakala liige aastast 1934.
Oli 1936–39 TÜ stipendiaat Helsingis ja Inglismaal, 1941–42 TÜ rahvusvahelise õiguse instituudi assistent, 1944–52 Uppsala Ülikooli rahvusvahelise õiguse instituudi teadur, 1952–55 USA-s Cornelli Ülikoolis, seejärel juriidilises raamatukogus Los Angeleses, 1957–60 Istanbuli Ülikooli dotsent, seejärel Toronto Ülikoolis õigusteaduskonna raamatukogu juhataja ja "assistant professor", 1963–73 Los Angelese Loyola Ülikooli professor. Uurinud sõja mõju rahvusvaheliste lepingute kehtivusele, Eesti õiguskorra ja riigiorganite õigusjärgluse küsimust.
Rabamets

Rabamets on kooslus, mis kasvab väga paksul vesisel turbasamblakihil. 
Puudest kasvavad rabametsas vaid kidurad männid ja kased. Põõsastest leidub vaevakaske. 
Iseloomulikud on sookail, sinikas, villpea, rabamurakas ja jõhvikas, lagedemates kohtades putuktoiduline huulhein.
Jaan Reinbach

Jaan Reinbach (7. juuli 1900 Tarvastu vald – 13. aprill 1942 Sosva vangilaager, Sverdlovski oblast) oli eesti advokaat.
Õppis 1921–1927 Tartu Ülikoolis õigusteadust (lõpetas 1927), Korporatsioon Revelia vilistlane.
Osales Vabadussõjas. 1934. aastal mõisteti Alma Ostra-Oinasele tema kui vapsi laimamise eest kolm nädalat aresti, Jaan Reinbach ise oli sel ajal arreteeritud. Alates 1938. aastast oli ta vandeadvokaat Tallinnas. 1938. aastal kandideeris ta I Riigivolikogu valimistel 1. valimisringkonnas. 
1941. aastal ta arreteeriti NKVD poolt. Hukati vangilaagris Venemaal.
Aleksander Vastalu

Aleksander Vastalu (kuni 1926 Aleksander Abramson, 2. veebruar 1898 Pala mõis – 18. jaanuar 1974 Chicago) oli eesti arst.
Osales Vabadussõjas. Õppis 1920–1926 Tartu Ülikoolis arstiteadust, lõpetas 1926. Korporatsiooni Ugala liige.
1927–1934 oli ta Nõmme linnaarst, 1934–1938 kooliarst, alates 1938. aastast Politseitalituse kodanliku õhukaitse ja tuletõrje sanitaarinspektor. Alates 1929. aastast oli ta Nõmme vabatahtliku tuletõrjeühingu arst ja 1934. aastast esimees. 
Saksa okupatsiooni ajal oli ta Tallinna raehärra ja Eesti sõjaväelaste Nõmme hoolduskomitee esimees. 
1944. aastal põgenes Saksamaale. Hiljem suundus USAsse
Leonhard Tiganik

Leonhard Johann Eugen Tiganik (25. november 1900 Võru – 9. veebruar 1974 Karlstad, Rootsi) oli eesti keemik.
Õppis Tartu Ülikoolis 1920–1928 keemiat, lõpetas 1928, mag. chem. 1928 (Kolloidide dielektrilisi omadusi ja andmeid želatiini lahuste kuuldefrekventsete dielektriliste konstantide kohta, dr. phil. nat. 1932 (Dipolmessungen an Benzolderivaten. Einige Regelmässigkeiten bei Halogen-, Nitro-, Methyl- und Amino-Abkömmlingen). Eesti Üliõpilaste Seltsi vilistlane.
Osales Vabadussõjas, alates 1933 Tartu Ülikooli õppejõud, 1935 eradotsent, 1935 dotsent, 1937 dotsent. 
Põgenes 1944. aastal Rootsi.
Progress (album)

"Progress" on ansambli Geminice 2006. aasta debüütalbum.
Kus oled Sa

"Kus oled Sa" on Geminice'i ja Luisa 2005. aasta singel.
Staatspräsident Päts

Staatspräsident Päts on Konstantin Pätsi järgi nimetatud hübriid-teeroosisort.
'Staatspräsident Päts' aretati Ludwig Weigandi poolt 1937. aastal 'Ofelia' ja 'Souvenir de Claudius Perne' ristamisel ja nimetati Späthi aiandusfirma kauaaegse kliendi järgi. 
Roosisordi õied on kreemikaskollased, suured, pleegivad heledamaks. Lehed helerohelised. Põõsa kõrgus 70 cm. Keskpärase haigus- ja talvekindlusega.
Soome Eurovisiooni lauluvõistlusel

Soome on Eurovisiooni lauluvõistlusel osalenud alates 1961. aastast. Soome esimene esindaja lauluvõistlusel oli Laila Kinnunen, kes esitas loo "Valoa ikkunassa", mis lõpetas 10. kohal.
Soomet tuntakse kui üht kõige ebaedukamat riiki Eurovisiooni lauluvõistlusel. Riik on osalenud 52 korral kuid pääsenud esikümnesse vaid 12 korral. Soome on lauluvõistluse lõpetanud viimasel kohal kümnel korral, neist 0 punktiga kolmel korral. 
Soome on lauluvõistluse ka ühel korral võitnud. 2006. aastal esindas riiki ansambel Lordi, kes esitas laulu "Hard Rock Hallelujah". Laul erines radikaalsest europopist, mis domineeris võistlusel; tegemist oli "hard rock"i looga, mida esitas koletisbänd. Lordi lauluga "Hard Rock Hallelujah" purustas rekordeid saavutades ajaloo suurima punktisumma (292). Enne võitu oli riigi parimaks kohaks 6. koht, mis saavutati 1973. aastal, kui Soomet esindas Marion Rung lauluga "Tom Tom Tom". 
Hääletamise ajalugu (1975–2016 finaalid).
Soome on "andnud" kõige rohkem punkte järgmistele riikidele:
Soome on "saanud" kõige rohkem punkte järgmistelt riikidelt:
Marie Nyswander

Marie Nyswander (13. märts 1919 – 20. aprill 1986) oli Ameerika Ühendriikide psühhiaater ja psühhoanalüütik, kes koos abikaasa Vincent Dole'iga töötas välja metadoonasendusravi põhimõtted.
Vincent Dole

Vincent Dole (18. mai 1913 – 1. august 2006) oli Ameerika Ühendriikide arst, kes koos abikaasa Marie Nyswanderiga töötas välja metadoonasendusravi põhimõtted.
Heiki Mätlik

Heiki Mätlik (sündinud 16. juulil 1955 Raplamaal Purila külas) on eesti kitarrist ja pedagoog. 
Õpingud.
Mätlik lõpetas 1973. aastal Tallinna 2. Keskkooli, õppis klassikalist kitarrimängu 1975–1979 Georg Otsa nimelises Tallinna Muusikakoolis (Igor Klimenkovi klassis) ning hiljem Moskvas Aleksandr Tšehhovi ja Juri Judini juures. On end täiendanud Londonis David Russelli, Itaalias Angelo Gilardino ja Madridis José Luis Rodrigo meistriklassis. 
Töö.
On aastast 1990 Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia õppejõud, õpilasi: Kuldar Kudu, Peeter Prints, Jelena Ossipova, Kristo Käo, Jorma Puusaag jt. Juhatanud meistriklasse ka välismaal (Skandinaavia maades, Hispaanias ja Saksamaal), pidanud loenguid kitarrimängu ajaloost ja kitarriõppe metoodikast ning koostanud mitu kitarriõpikut ja videokassetti. Juhtinud ETV-s ja Eesti Raadios kitarri ja selle mängu tutvustavaid saatesarju (1981–1984 “Kitarrimängud”, 1990–1993 “Kitarrikool”).
Olnud aastast 1979 Eesti Kontserdi solist, esinenud solisti ja ansamblistina Balti- ja Põhjamaades (sh paljudel kitarrifestivalidel), teistes Euroopa riikides, USAs, Kanadas ja Austraalias. Teinud koostööd paljude Eesti (Leili Tammel, Tiiu Levald, Kaia Urb, Samuel Saulus, Arvo Leibur, Henry-David Varema, Urmas Vulp, Andres Uibo, Jaak Sooäär, Martin Kuuskmann, Terje Terasmaa) ja välismaa solistidega (Per Skåreng, Kari Äikäs) ja dirigentidega (Mika Eichenholz, Paul Mägi, Toomas Vavilov). Aastatel 1978–1996 mängis rahvusvahelise tunnustuse võitnud trios Camerata Tallinn (koos Jaan Õuna, Mati Kärmase ja Ulrika Kristianiga). Inspireerinud uut kitarrimuusikat looma selliseid heliloojaid nagu Ester Mägi, Erkki-Sven Tüür, Lepo Sumera, Kuldar Sink, René Eespere, Peeter Vähi, Raimo Kangro ja Nikita Koshkin. Salvestanud kammermuusiku ja solistina üle 40 CD ja DVD ka firmadele Harmonia Mundi, Finlandia Records, Antes, Forte ja Alba Records, sh viimasele topeltalbumi Bachi kogutud lautoteostega (1999). Trios Arvo Leiburi ja Terje Terasmaaga (Estonian VGV Trio) salvestatud "Tango King Astor Piazzolla" valiti 2000. aastal Eesti aasta parimaks klassikaplaadiks.
Diapaus

Diapaus on putukate (ka mõne imetaja) eriline füsioloogiline puhkeseisund, mis avaldub ajutises kasvu ja arengu pidurdumises, mis on esile kutsutud enamasti ebasoodsate keskkonnatingimuste (näiteks madala õhutemperatuuri) tõttu. Diapaus lõppeb, kui keskkonnatingimused muutuvad soodsamaks. 
Putukate diapaus võib ilmneda muna-, vastse-, nuku- või ka valmikustaadiumis, imetajate puhul üksnes blastotsüsti perioodil.
Meeleelund

Meeleelundid ehk meeleorganid ("organa sensum") on paljudel loomadel (sealhulgas inimestel) välis- ja sisekeskkonnast pärinevaid ärritusi vastuvõtvad elundid.
Meeleelundid on kohastunud füüsikaliste (valgus, heli, mehaanilise ärrituse, temperatuuri) või keemiliste stiimulite detekteerimiseks ning neid võib jaotada nägemis-, kuulmis-, tasakaalu-, maitsmis-, haistmis- ning kompimiselundeiks .
Meeleelundites ärritustele reageerivaid ning närviimpulssideks (infokanal) muutvaid ja impulsse kesknärvisüsteemi suunavaid rakke või rakuosi nimetatakse retseptoriteks. Retseptorid on seotud infot vahendava närvirakuga.
Iga meeleelundi retseptorrakud on spetsiifilised ja reageerivad kindlale ärritusele – kas keemilisele või füüsikalisele. Väliskeskkonnast teavet vahendavaid retseptoreid nimetatakse eksteroretseptoriteks ning sisekeskkonna omi intero- ja proprioretseptoriteks.
Meeleelundite funktsiooniks on konverteerida füüsikalised stiimulid närviimpulssideks, mida närvisüsteem seejärel töötleb kõrgemates ajukeskustes. Vahel käsitletakse meeleelundeid kui sensoorseid süsteeme, kus lisaks retseptorrakkudele arvatakse meeleelundite alla kuuluvaks ka aferentsed närvid ja närvisüsteemisisesed juhteteed kuni suuraju sensoorse kooreni. Meeleelunditega saadud teabe põhjal tekivad aistingud ja tajud.
Taksis

Taksis ehk suunatud liikumine on nähtus, kus loomorganism või mikroorganism liigub mingi (välis)ärriti suunas (positiivne taksis) või sellest eemale (negatiivne taksis). Mõnikord räägitakse ka polariseerivast taksisest, mis tähendab vastava organismi mingi kehaosa püüdu pöörduda ärriti suhtes.
Looduses esineb arvukalt erinevaid taksiseid, neist levinumad on termotaksis, geotaksis, fototaksis, kemotaksis ja reotaksis.
Maskeraad

Maskeraad, ka maskiball, maskipidu on algupäraselt 15. sajandil õukonna-karnevalidest edasi arenenud pidu, kus osalised kandsid näokatteid (maske) ja olid kostümeeritud. 16. sajandil muutusid sellised pidustused kättesaadavaks laiemale publikule ning lisati tantsuline osa. Eriti populaarseks said maskeraadid Veneetsias, mis panid aluse Veneetsia karnevali traditsioonile.
Maskeraadi tänapäevasem vorm on stiilipidu, kus teemad võivad olla väga erinevad, näiteks "kultuslikud filmitegelased" (näiteks Batman), "araabia maad" koos sinna juurde kuuluva kõhutantsuga jne.
Aidi Vallik

Aidi Vallik (sündinud 11. mail 1971 Paliveres Haapsalu rajoonis) on eesti kirjanik.
Aidi Vallik on õppinud Palivere algkoolis aastatel 1978–1981, Taebla Keskkoolis 1981–1986, Tartu Kunstikoolis 1986–1988, Haapsalu Õhtukeskkoolis 1988–1989 ning Tartu Ülikoolis eesti keelt ja kirjandust 1991–1996.
Ta on töötanud kunstnikuna Haapsalu Kultuurimajas ja Haapsalu KEK-is ning 1996–2004 õpetajana Haapsalu Wiedemanni Gümnaasiumis. Alates aastast 2004 on Aidi Vallik vabakutseline kirjanik. Ta räägib kaasa Eesti hariduselu puudutavates küsimustes ning on MTÜ Lugu-Loo asutajaliige ja liige. Samuti on ta olnud ajalehe Lääne Elu kolumnist.
Looming.
Aidi Vallik on tuntud peamiselt laste- ja noorsookirjanikuna, kuid on avaldanud ka luulekogusid. Esimesed luulekogud avaldas ta pseudonüümi ATS all.
Aidi Vallik on tuntud eelkõige Anni-lugude autorina. Kõige enam on tunnustust pälvinud tema esimene noorsooromaan "Kuidas elad, Ann?", mis võitis 2000. aastal toimunud noortejutustuste võistluse peapreemia, sai 2002. aasta Nukitsa konkursil II koha ja pääses 2002. aastal Eesti Kultuurkapitali kirjanduse sihtkapitali lastekirjanduse aastapreemia nominentide hulka. Raamatust on 2007. aastaks tehtud 9 trükki, see on pääsenud kooliprogrammidesse ning kirjandusõpikutesse ning on tõlgitud soome, läti ja leedu keelde. Lätis võitis jutustus 2004. aasta parimate tõlkelasteraamatute preemia.
Aidi Vallik on Rainer Sarneti ja Peeter Sauteri kõrval filmi "Kuhu põgenevad hinged" stsenaariumi kaasautor. Filmi keskseks tegelaskujuks on Aidi Valliku noorsooromaanidest tuntud Ann. Pärast filmi linastumist avaldas Aidi Vallik samadel sündmustel põhineva romaani "Mis sinuga juhtus, Ann?".
Aidi Vallik oli Kanal 2 saate "Saladused" (2009–2018) ja TV3 saate "Suletud uste taga" (2011–2018) stsenarist, samuti kirjutas ta stsenaariumi režissöör Jaak Kilmi filmile "Tagurpidi torn" (2022).
Isiklikku.
Ta on abielus kunstnik Ott Vallikuga (Moritz). Mari Vallik on tema tütar.
Konversioon

Konversioon (ld. "conversio") on ümberpööramine, muutmine, muundus.
Konversioon (keemia)

Konversioon on aine muundamine keemilises reaktsioonis, kus lähteaine(te)st saadakse produkt või vaheprodukt.
Konversiooni kiirus on sünonüüm reaktsiooni kiirusele.
Konversioon näitab võtmereagendi ärakasutamist ehk läbireageerimise määra, mida võib väljendada kas protsentides või osana tervikust. Selleks kasutatakse ka mõistet konversiooni aste. Samas tähenduses esineb ka mõiste reaktsiooni sügavus. Reaktsiooni katkestamine madalal konversiooni astmel on vajalik, kui soovitud produkt(id) astuvad edasi reaktsiooni. Joonisel 1 on kujutatud järjestikused reaktsioonid, kus produkti B saamiseks tuleb protsess katkestada konversioonil 50–70%.
Konversiooni kõverad.
Konversiooni kõverad näitavad reaktsiooni produktide (suhtelise) sisalduse muutust sõltuvalt protsessi konversiooni astmest. Raskesti reprodutseeritavate keeruliste katalüütiliste reaktsioonisüsteemide korral lubavad need kõverad teha järeldusi produktide moodustumise teede ("parthways") kohta. Konversiooni kõverate analüüs võimaldab hinnata konkureerivate reaktsioonide osakaalu. Konversiooni kõverate nullkonversioonile ekstrapoleerimisel saadav ordinaattelje lõik ("intercept") näitab paralleelsete reaktsioonide osakaalu ning kõverate languse/tõusu nurk on seotud konsekutiivsete reaktsioonidega, st produktide edasiste reaktsioonidega süsteemis. 
Konversiooni mudel.
Konversiooni mudel on reaktsiooni kineetika mudel, kus reaktsiooni aeg on välja taandatud ja komponentide kontsentratsioonide muutused esitatakse funktsioonina ühe lähteaine kontsentratsiooni muutuse suhtes. Selleks määratakse lähteainete ja produktide suhtelised sisaldused mitmel konversiooni astmel. Komponentide kineetilised võrrandid jagatakse läbi ühe (võtme)reagendi kineetilise võrrandiga: 
d(produkt)/dt : d(reagent)/dt = d(produkt)/d(reagent)
See meetod on kasutatav näiteks Lewisi happekatalüütiliste reaktsioonide korral, kus katalüsaatori aktiivsust ja seega reaktsiooni kiirust mõjutavad oluliselt raskesti määratavad ja mittereprodutseeritavad lisandid (näiteks niiskus).
Verev iminõges

Verev iminõges ("Lamium purpureum") on üheaastane rohttaim huulõieliste sugukonnast iminõgese perekonnast.
Levik.
Verev iminõges kasvab peaaegu kõikjal Euroopas, vähem levinud Lääne- ja Ida-Siberis, Ida-Aasias, Põhja-Aafrikas ja Põhja-Ameerikas. Eestis on sage.
Põhja-Ameerikas on teda kohati peetud invasiivseks liigiks.
Verev iminõges kasvab aedades ja põldudel umbrohuna; teeäärtes ja jäätmaadel. Ta eelistab viljakat pinnast.
Kirjeldus.
Taim kasvab 15...40 cm kõrguseks. Vars on tavaliselt püstine, neljakandilise ristlõikega. Munajad või südamekujulised sakilise servaga 1...2,5 cm pikkused lehed on kaetud pehmete karvakestega ning paiknevad varrel vastakuti. Päikeselises kasvukohas on eriti ülemised lehed punaka tooniga.
Verev iminõges õitseb tavaliselt märtsist oktoobrini, kuid soodsates tingimustes võib õitseda lausa talvel. Õied on roosakad-lillakad, kuni 1,7 cm läbimõõduga. Putkjad kahesugulised õied paiknevad männastena ülemiste lehtede kaenlas. Õie ülahuul on kiivrikujuline, alahuul koosneb kahest hõlmast. Taim on putuktolmleja.
Verev iminõges on üheaastane, harvem kaheaastane taim. Ta paljuneb ainult seemnetega. Seeme on hallikas kuni 2,5 mm pikkune pähklike.
Kasutamine.
Loomade jaoks on verev iminõges üldjuhul ebameeldiva lõhna ja maitsega, seetõttu nad teda meelsasti ei söö. Iminõges on aga hinnatud meetaim.
Noorte taimede tipmisi lehti ja õisi võib kasutada salati valmistamiseks.
Intermediaat

Intermediaat on keemilises protsessis esinev vaheühend, mis ei ole lähteühend ega lõppsaadus (lõpp-produkt), kuid mida reaktsiooni teel iseloomustab teatud energia miinimum.
Enamasti mõeldakse intermediaadi all reaktsiooni lühiealist vahesaadust, mille eraldamine ei ole võimalik või mis nõuab spetsiifilist metoodikat.
Mingi saaduse süntees võib koosneda reast staadiumitest (etappidest), mis kulgevad üle rohkem või vähem stabiilse intermediaadi.
Märkus. Intermediaat erineb põhimõtteliselt siirdeseisundist: esimest iseloomustab reaktsioonikoordinaadil mõningane energia miinimum, teist energia maksimum.
Nelly Drell

Nelly Drell (sündinud 19. oktoobril 1979 Tallinnas) on eesti maalikunstnik.
Juba lapsena huvitas teda väga kunst ja Pelgulinna Keskkooli kunstiklassis õppimisega samaaegselt käis ta ennast täiendamas huvikeskuses Kullo (keraamika) ja Kevade tänava kunstikoolis. Kunstile pühendumisest ja kunstiarmastusest sai peagi veendumus, et valitud tee on õige ning kasvas soov enese arendamist jätkata ja päris kunstnikuks saada. Aastatel 1998–2000 õppis ta Eesti Kunstiakadeemias maali erialal, hiljem Miami Rahvusvahelises Kunstikolledžis (2000–2001) ning New Yorgi Kunstiakadeemias (2001–2003). 
Nelly Drelli looming paistab silma julge ja realistliku käsitluse ning figuraalkompositsioonide rohkuse poolest. Ta ei karda erinevate kunstistiilidega eksperimenteerida – nii võib tema maalide hulgast leida nii hüperrealistlikke linnavaateid, rahvusromantilisi pidulisi kui ka muudele stiilidele (barokist klassitsismini) omaseid elemente. Sama mitmekülgne on kunstnik oma teemade valikult, tööde seas on ühtviisi värvikaid spordisündmusi, dramaatilisi stseene ajaloost, vallatuid akte, ilmekaid portreid ja loodusvaateid. Vormikäsitlus ja motiivide valikud vahelduvad, kuid põhitähelepanu all olev – harmoonilisena kujutatud inimesed – jääb.
Nelly Drell on oma maale alates 1995. aastast eksponeerinud grupi- ja isikunäitustel, ta on pälvinud 2001. aastal Miami Rahvusvahelise Kunstikolledži Noorte visuaalse kunsti auhinna ja 2008. aastal SMV-preemia Eesti maalikunstnike liidu aastanäituselt. Alates 2005. aastast on ta Eesti Maalikunstnike Liidu liige.
Iminõges

Iminõges ("Lamium") on rohttaimede perekond huulõieliste sugukonnast.
Levik.
Perekonda kuulub umbes 50 liiki, mis kasvavad pärismaisena Euroopas, Aasias ja Põhja-Aafrikas, kuid on laialt naturaliseerunud ka näiteks Põhja-Ameerikas. Osa liike on invasiivsed.
Valge iminõges on Eestis väga sage ja verev iminõges sage. Koldnõges kasvab Eestis oma levila põhjapiiril ning mandril on tavaline, saartel haruldane. Täpiline iminõges on Eestis haruldase liigina kantud punasesse raamatusse. Eestis kasvavad ka hõlmine iminõges ja hambune iminõges.
Iminõgesed ei ole pinnase suhtes nõudlikud ning tavaliselt taluvad hästi ka külma.
Kirjeldus.
Iminõgeste hulgas on nii üheaastaseid kui ka mitmeaastaseid liike. Osa iminõgeseid paljuneb üksnes seemnetega, osa aga ka vegetatiivselt.
Iminõgestel on neljakandilise ristlõikega vars ning vastakuti kinnituvad südamekujulised pehmete karvadega kaetud lehed. Õied on huuljad, kiivrikujulise ülahuulega. Õied võivad olla väga dekoratiivsed; neid on nii valgeid, kollaseid kui ka eri tooni roosasid ja purpurseid.
Kasutamine.
Kauniõielisi liike kasutatakse haljastuses, neist on aretatud ka kultuursorte.
Paljusid liike kasutatakse ravimtaimedena.
Awashi jõgi

Awash on jõgi Aafrikas Etioopias. 
Jõgi algab Etioopia mägismaalt, ülemjooksul voolab itta. Laskunud Ida-Aafrika riftiorgu, voolab valdavalt põhja ja kirdesse. Awashi jõgi suubub Abhe järve.
Awashi jõe alamjooksu jõeorg kuulub 1980. aastast UNESCO maailmapärandi nimistusse.
Awashi jõe ääres asuvad Metehara, Awash, Asaita ja Gewane. Awashi linna lähedale on loodud Awashi rahvuspark (1966).
Antipoodid

Antipoodid on inimesed, kes elavad Maa vastasküljel, jalad vastupidi.
Püha Augustinus sätestas, et antipoodide olemasolu uskuda on iseenesest ketserlus. Sellest hoolimata paljud inimesed mitte ainult ei usu antipoodide olemasolu, vaid on ka ise antipoodideks hakanud.
Amfibrahh

Amfibrahh on värsijalg, milles kahe rõhuta või lühikese silbi vahel on üks rõhuline või pikk silp. 
U-U/U-U/U-U
Toitumine

 
Toitumine ka toiduahel on organismide üldine eluavaldus, ka energia hankimise protsess, mille käigus toimub toidu hankimine, ära söömine, metabolism (oksüdatsioon jpm) ja seedimine koos toitainete omastamise ja väljutamisega. Eksogeensetest looduslikest allikatest saadavate toitainete biomolekulid tuleb organismil energia, ja teiste essentsiaalsete protsesside töös hoidmiseks, töödelda ja omastada. Toitumisprotsesside normaalne kulgemine organismides on aluseks kasvamisele, arenemisele ja tervise säilitamisele ning paljunemisele.
Toitumistüübid.
Üldbioloogias ja ökoloogias jaotatakse toitumistüüpe kolme üldise toidu komponendi (energiaallika, elektronidoonori ja süsinikuallika) päritolu järgi. Niisuguses klassifikatsioonis kasutatakse troofia tüüpide tähistamisel kuut eesliidet.
Kui energiaallikaks on:
Kui elektroni andjaks (doonoriks) on:
Kui süsiniku allikaks on:
Surnud 1973

"Siin on loetletud 1973. aastal surnud tuntud inimesi ja loomi.
Toitumisviisid

Toitumisviisid on loomade toitumismoodused.
Ehkki toitumisviiside rühmitamisel puudub teadlaste hulgas üksmeelne käsitlus, jaotatakse traditsiooniliselt loomaökoloogias loomad toitumisviisi järgi seitsmesse peamisse tüüpi:
1. Pihutoidulised
Pihutoidulised loomad elavad vees, toitudes peaasjalikult detriidist ja planktonist. Neid saab omakorda jagada kolmeks:
2. Geofaagid
Geofaagid on loomad, kes toituvad enamasti oma oleluskeskkonnast (enamasti muld), nende hulka arvatakse ka vees elavad settesööjad.
3. Vedelaimejad
Vedelaimejad on kohastunud toituma vedelaist aineist, näiteks rakumahlast, verest. Need saab jagada kaheks:
4. Imendajad
Imendajad on sellised loomorganismid, kes oma toidu omastavad oma kehapinna kaudu. Nende hulka kuuluvad paljud (sise)parasiidid, näiteks paeluss.
5. Kugistajad ehk neelajad
Kugistajad on loomad, kes toidu neelavad suurte tükkidena või kogu toiduobjekti korraga. Tüüpilised kugistajad on maod.
6. Peenestajad
Peenestajad erinevalt kugistajatest purustavad enne neelamist oma toiduobjekti väiksematest tükkideks, kasutades hambaid, nokka vm. Ka inimesed on peenestajad.
7. Lahustajad
Lahustajad on loomad, kes toiduobjekti enne seedekulglasse viimist mingil viisil lahustavad, enamasti on see seotud kehavälise seedimisega. Tüüpilised lahustajad on ämblikud.
Pasvalys

Pasvalys () (poola "Poswol" või "Pozwol") on linn Leedu põhjaosas. Linn on Pasvalysi rajooni ja Pasvalysi valla halduskeskus. Pasvalys asub merepinnast 55 meetri kõrgusel Lėvuo, Pyvesa ja Svalia jõe kallastel. Neist viimase järgi on linn ka nime saanud.
Linnas on raamatukogu ja kultuurimaja. Haridust annavad gümnaasium, kaks põhikooli, muusikakool, spordikool ja internaatkool erivajadusega lastele. Lėvuo kaldal asuvad mineraalveeallikad (sisaldavad kaltsiumsulfaati); allikate juures asub väike sanatoorium. Pasvalysi sõpruslinn on Liévin.
Vaatamisväärsusteks on veskikivide muuseum, looduskaitsealune Pasvalysi tamm, katoliku kirik, mis ehitati aastal 1787, ja selle XVIII sajandil ehitatud kellatorn ning Leedu sügavaim koobas Žalsvasise allikas.
Elanikkond.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Pasvalysi elanikest leedulasi 98,42%, venelasi 0,74% ja teiste rahvaste esindajaid 0,84%.
Ajalugu.
Pasvalys tekkis semgalite alale. Asulat on esmamainitud 1494. aastal, mil sinna ehitati esimene kirik. Linnaõigused sai Pasvalys 1546. aastal. 1557. aasta 14. septembril sõlmiti seal Posvoli leping (Pasvalysi leping). Aastal 1586 kinnitas Stefan Batory Pasvalysi linnaõigused uuesti.
XIX sajandi lõpuks oli Pasvalysist saanud alev. Knygnešystė ajal oli alev üks ühe tähtsama salakaubavedaja Jurgis Bielinise baasidest. Aastal 1916 avati alevit läbiv kitsarööpmeline raudtee. Pasvalysist hargnesid liinid Biržai, Panevėžysi ja Joniškėlise suunas. Linnaõigused sai Pasvalys taas 1946. aastal. Aastaks 1983 olid linna läbivad raudteeliinid suletud.