tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Ķekava piirkond

Ķekava piirkond on 1. järgu haldusüksus (piirkond) Lätis.
Piirkond moodustati 2021. aastal, kui endised Ķekava ja Baldone piirkonnad ühiseks omavalitsuseks ühendati. Uue Ķekava piirkonna pindala on 454,5 km². Piirkonna halduskeskuseks on Ķekava linn.
Austraalia peaminister

Austraalia peaminister on Austraalia Ühenduse valitsuse juht.
Peaminister juhib Austraalia föderaalse valitsuse täidesaatvat haru ning annab aru parlamendile. Peaministri nimetab ametisse kindralkuberner ning ta peab saama ja säilitama Esindajatekoja usalduse, mistõttu saab tavaliselt peaministriks koalitsiooni või parlamendis enamust omava erakonna juht. Peaministri ametiaja pikkus ei ole seaduses määratud ning tavaliselt lõpeb peaministri ametiaeg kui tema erakond kaotab föderaalvalimised või tema erakond valib tema asemel uue juhi. 
Austraalial on ajaloo jooksul seisuga 2022 olnud 31 peaministrit. Esimene peaminister oli Edmund Barton, kes astus ametisse Austraalia iseseisvumisega 1. jaanuaril 1901. Pikima ametiajaga peaminister oli Robert Menzies, kes teenis üle 18 aasta ning lühima ametiajaga Frank Forde, kes oli ametis ühe nädala. Austraalia esimene naispeaminister oli Julia Gillard, kes oli ametis aastatel 2010–2013. Austraalia seadused ei sätesta peaministri ametile pärimisliini, kuid kindralkuberner on kohustatud määrama asepeaministri.
Austraalia peaministri ametlikud residentsid on The Lodge Canberras ja Kirribilli maja Sydneys.
Aizpurve (Dzelzava vald)

Aizpurve (vahel ka "Aizpurves") on küla ("ciems") Lätis Madona piirkonnas Dzelzava vallas.
Aizpurve asub valla edelaosas Pļaviņase–Gulbene raudteeliini ääres. Küla jääb merepinnast 125 meetri kõrgusele ja asub valla keskusest Dzelzavast 2,7, piirkonnakeskusest Madonast 20 ja Riiast 176 kilomeetri kaugusel. Seal asub Dzelzava valla 2. raamatukogu. Külla jääb Aizpurve bussipeatus.
Küla asutati turbarabade lähistele kui turbatootjate töölisasula. Küla läbis varem Dzelzava raudteejaamas lõppenud ja ümbruskonna turbarabadesse (Zosi soo ja Skuķi soo) viinud kitsarööpmeline raudtee.
Bakani

Bakani (vanasti ka "Bokani") on küla ("mazciems") Lätis Madona piirkonnas Dzelzava vallas.
Bakani asub valla põhjaosas Riiast 197 kilomeetri kaugusel Bakansi järve põhjakaldal. Bakansi järve asulakoht on muinsusmälestisena riikliku kaitse all.
Grases

Grases on küla ("mazciems") Lätis Madona piirkonnas Dzelzava vallas.
Grases asub valla põhjaosas Riiast 197 kilomeetri kaugusel.
Jaunbakani

Jaunbakani (ka Jaunbakāni, vanasti "Jaunbokani") on küla ("mazciems") Lätis Madona piirkonnas Dzelzava vallas.
Jaunbakani asub valla põhjaosas Dzelzavast 5 kilomeetri kaugusel. Külla jääb Jaunbakani bussipeatus. 
Aastal 2007 oli külas 33 elanikku.
Bučauska

Bučauska on küla ("mazciems") Lätis Madona piirkonnas Dzelzava vallas.
Bučauska asub valla põhjaosas. Küla jääb valla keskusest Dzelzavast 1,5, piirkonna keskusest Madonast 22 ja Riiast 172 kilomeetri kaugusele. Külas on õigeusu kirik, mida tänapäeval kasutab jumalateenistusteks ka sealne katoliku kogudus.
Küla on tekkinud endise Bučauska mõisa keskuse juurde. Seal on sündinud esimene Läti naiskunstnik Emīlija Gruzīte . Aastal 2007 oli külas 39 elanikku. Külla jääb Veckrogsi bussipeatus.
Vladimir Makovski

Vladimir Makovski (vene keeles Владимир Егорович Маковский; 7. veebruar (vkj. 26. jaanuar) 1846 Moskva – 21. veebruar 1920 Petrograd) oli vene maalikunstnik.
Elulugu.
Vladimir Makovski oli pärit kunstnik Jegor Makovski perekonnast. Ta õppis aastatel 1861–1866 Moskva Maali-, Raid- ja Ehituskunstikoolis. Alates 1872. aastast kuulus Makovski peredvižnike hulka, 1874. aastal valiti ta selle ühingu juhatusse. 1882–1894 oli ta õppejõud Moskva Maalikunstikoolis. Alates 1894. aastal oli ta Peterburi Kunstide Akadeemia õppejõud, aastatel 1895–1918 rektor.
Looming.
Oma realistlikus maaliloomingus kujutas Makovski põhiliselt erinevate ühiskonnakihtide argielustseene. Ta käsitles ka ühiskonnakriitilisi teemasid ja kujutas mõnedel maalidel kaasaegseid poliitikasündmusi.
Tulcea

Tulcea (türgi keeles "Tulça", bulgaaria ja ukraina keeles Тулча) on linn Rumeenias, Tulcea maakonna halduskeskus. Tulcea asub ajaloolises Põhja-Dobrudža piirkonnas Doonau Sfântu Gheorghe haru ääres, Ukraina piirist ligikaudu 6 km kaugusel.
Linna haldusalasse kuulub Tudor Vladimirescu küla.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli linna elanikest rumeenlasi 83,37%, venelasi (lipovaane) 2,35%, mustlasi 1,29%, türklasi 1,11% ja teistest rahvustest inimesi 1,33%. Rahvus oli teadmata 10,53%-l elanikest.
Baldones

Baldones (ka Baldonas või Boldaunas) on küla ("mazciems") Lätis Madona piirkonnas Dzelzava vallas.
Baldones asub valla kirdeosas. Varem asetses selle lähistel Degase raudteepeatus.
Aastal 2003 oli külas 6 elanikku.
Lapenieki

Lapenieki on küla ("mazciems") Lätis Madona piirkonnas Dzelzava vallas.
Lapenieki asub valla idaosas. Aastal 2007 oli külas 10 elanikku.
Sīmašas

Sīmašas (ka Sīmošas) on küla ("mazciems") Lätis Madona piirkonnas Dzelzava vallas.
Sīmašas asub valla keskosas Pļaviņase–Gulbene raudteeliini ääres.
Aastal 2007 oli külas 23 elanikku.
Virtsu Kalur

Virtsu Kalur oli Eesti kalurikolhoos, mis tegutses aastail 1949–1975. Pärast liitumist kolhoosiga Haapsalu Kalur moodustati kalurikolhoos Lääne Kalur.
Ajalugu.
13. aprillil 1949 ühinesid kolhoosiga 27 Virtsu kaluriperet. Majandi nimeks sai Virtsu Kalur ja selle esimeheks sai Aadu Kruus. Juhatusse valiti Kirill Rahu, Vladimir Soop, Mihkel Noor, Aleksander Küla jt, revisjonikomisjoni esimeheks sai Timofei Maas. Virtsu poolsaarel oli siis kolm mootor- ja viis sõudepaati, 18 liiki väikemõrdu, kilu- ja räimevõrke. Esimesel kolhoosiaastal saadi 2,5 tonni kala. Kolhoosil oli ka põllumaad ja kalapüügi osatähtsus võrreldes põllumajandusega oli siis veel väike.
1960. aastaks kasvas üldtulu kolmekordseks. 1961. aastal alustati traalpüüki ja kala käidi püüdmas nii Soome lahes kui Läänemerel. Aastatel 1964–1971 osteti juurde mitmeid traallaevu ning seoses kalasaagi märgatava suurenemisega alustati 1965. aastal kolhoosis preservide valmistamisega, kui tehti 200 000 tingtoosi kilu- ja räimepreserve.
1960. aastate alguses liitusid kalurikolhoosiga mitmed lähikonna väikesed kalurikolhoosid: 1962. aastal Sangar ning 1964. aastal Uus Kalur ja Kiideva Kalur. Kuna kolhoosi põhiliseks tegevusharuks oli kalapüük, siis andis kolhoos 1965. aastal enamuse oma põllumajanduslikust maast üle kolhoosidele ja Ridala sovhoosile.
1973. aastaks oli Virtsu Kalur üks suuremaid kalurikolhoose Eesti NSV-s. Püügimere kaldaäärt oli üle 150 km. Kolhoosi traalerid püüdsid kala ka Atlandi ookeanil. 1968. aastal osteti Pärnu Kalakombinaadilt Virtsu tsehh. Pärast seda oli Virtsu Kaluril oma konservitööstus, külmhoone, plekitööstus, metallitoodete tsehh ja muud abitootmisettevõtted, mida vajati kalapüügiks ja -töötlemiseks. Peale selle oli majandil veel karusloomakasvandus, aiand ja veisefarm.
1975. aastaks oli kalapüük tõusnud 7000 tonnini. Tõus toimus avamere- ja ookeanipüügi arvel. Väinameres, Riia ja Soome lahes kehtestatud püügilimiidi tõttu kaldapüük vähenes.
Kalakonserve hakati tootma ka ookeanikalast, mis andis aastaringset tööd. 1973. aastal viidi preservide valmistamine üle Puise tsehhi, Virtsu tsehh spetsialiseerus konservide tootmisele. Sprottide valmistamiseks seati üles tunnelahjud ja uus tootmisliin. 1975. aastal laskis kalurikolhoos välja 8 miljonit tingtoosi konserve ja preserve, 1000 tonni jahutatud kala, 400 tonni vürtsi-soolakala ja 220 tonni suitsukala. Rahalised tulud ilma sisekäibeta tõusid 10 miljoni rublani. Viimased 16 aastat juhtis kolhoosi Mart Leiumaa.
26. detsembril 1975. aastal otsustasid Virtsu Kalur ja Haapsalu Kalur ühineda Lääne Kaluri kolhoosiks. Suurmajandi juhatuse esimeheks sai Otu Sukles, kes varem oli töötanud Pärnu Kalakombinaadi peainsenerina ja Haapsalu Kalakombinaadi direktorina. 1978. aastal anti ühinenud kolhoosile kõrge tootmiskultuuriga ettevõtte nimetus. 1979. aasta püügiplaan oli juba 10 500 tonni, mis täideti edukalt, preserve toodeti üle 21 miljoni tingtoosi.
Kroņmuiža (Dzelzava vald)

Kroņmuiža on küla ("mazciems") Lätis Madona piirkonnas Dzelzava vallas.
Kroņmuiža asub valla lõunaosas Liede jõe kaldal. Külla jääb Kroņamuiža bussipeatus.
Aastal 2007 oli külas 15 elanikku.
Gribažas (Dzelzava vald)

Gribažas on küla ("mazciems") Lätis Madona piirkonnas Dzelzava vallas.
Gribažas asub valla loodeosas. Seal asuv Gribažase linnamägi on muinsusmälestisena riikliku kaitse all.
Birznieki (Dzelzava vald)

Birznieki on küla ("mazciems") Lätis Madona piirkonnas Dzelzava vallas.
Birznieki asub valla põhjaosas.
Aastal 2003 oli külas 11 elanikku.
Mucenieki (Dzelzava vald)

Mucenieki on küla ("mazciems") Lätis Madona piirkonnas Dzelzava vallas.
Mucenieki asub valla kirdeosas Liede jõe kaldal. Seal asuv kirjanik Doku Atise elupaik on regionaalse kaitse all olev muinsusmälestis. Kirjaniku kodumajas asub ka muuseum.
Külas on alla kümne elaniku.
Tūjāni

Tūjāni (vahel ka "Tūjāņi") on küla ("mazciems") Lätis Madona piirkonnas Dzelzava vallas.
Tūjāni asub valla lääneosas. Seal asuvad Tūjāni muinaskalmed on regionaalse kaitse all olev muinsusmälestis.
Aastal 2008 oli külas 15 elanikku.
Nikolai Jasnetski

Nikolai Jasnetski (1909–1987) oli kunstnik-restauraator ja kunstiteadlane.
Õppis Pallase kunstikoolis, kus tema õpetajateks olid kunstnikud  Jaan Vahtra, Villem Ormisson, Voldemar Mellik ja Nikolai Triik. Töötas aastakümneid Tartu Kunstimuuseumis maalirestauraatorina. Maalis maastikke, portreid.
Elukäik.
Nikolai Jasnetski sündis Pihkva lähistel vaimuliku pere neljanda, noorima lapsena. Kui Nikolai oli viiene, asus pere elama Laura külla. Gümnaasiumihariduse sai ta eestikeelses Petseri Gümnaasiumis, kus poiss vaimustus joonistusõpetaja Aleksander Prometi mõjutusel kunstist. 1927. aastal lõpetas noormees Petseri gümnaasiumi, seejärel 1927–1928 õppis Tartu ülikooli matemaatikateaduskonnas ning 1928. aastal loodusteaduskonnas. Üliõpilasena käis ta koos nimeka arheoloogi Harri Mooraga ekspeditsioonidel. Väljakaevamistel joonistas ta väga palju ja tema töid on kasutatud raamatus «Eesti muinaslinnused».
Ülikool jäi noormehel pooleli ja ta hakkas õppima Pallase kunstikoolis, kus tema õpetajateks olid Jaan Vahtra, Villem Ormisson, Voldemar Mellik ja Nikolai Triik. 1928–1939 õppis Nikolai Triigi ateljees. 1937. aastal lõpetas ta Pallase kunstikoolis joonistusõpetaja kursused. Enne sõda aastail 1937–1938 oli ta Tartu Kaubandus- ja Ärinduskeskkooli ning kuni 1939. aastani Tartu 4. reaalkooli joonistusõpetaja. ENSV Kunstnike Liidu liikmeks astus 1945. aastal. Pärast sõda asus ta tööle maalirestauraatorina Tartu riiklikku kunstimuuseumi. 1951.–1952. aastal oli ta Tartu Kunstimuuseumis direktori asetäitja. 1954. aastal õppis ta kaugõppes Leningradi I. J. Repini nimelise maali, skulptuuri ja arhitektuuri instituudi kunstiteaduse osakonnas.
Töö maalirestauraatori ja kunstiteadlasena.
Pärast sõda töötas ta üle 40 aasta maalirestauraatorina Tartu riiklikus kunstimuuseumis. Restauraatori ja kunstiteadlasena tegutsemise kõrval kureeris ka näitusi. Restauraatorina pidas ta üheks enda suurimaks saavutuseks koostöös noore kolleegi ja alustava restauraatori S. Rebastega restaureeritud kuulsa kunstniku Johann Köleri suurt altarimaali "Kutsuv Kristus", mis asub Tartu Peetri kirikus. Ta on koostanud kolm käsikirjalist albumit Tartu kunstniku Ivan Sokolovi (1887–1972) kohta koos originaaltöödega.
Looming.
Nikolai Jasnetski meelisteemadeks olid portreed ja maastikud. Tema töödes on tunda pallasliku maalikooli mõjutusi, millele on omane maalilisus ning peen valguse-varju kasutamine. Kunstnikul on hästi tabatud aastaaegadele omane meeleolu. Jasnetski pintslikäsitlus on impressionistlikult tundlik ning tema taiestele on iseloomulik maaliline vabadus.
Elu ajal osales ta kunstnikuna 29 grupinäitusel.
106. õhudessantdiviis

106. kaardiväe õhudessantdiviis (vene keeles "106-я гвардейская воздушно-десантная дивизия") on Venemaa õhudessantvägede väeüksus.
Struktuur.
106. kaardiväe õhudessantdiviisi koosseisu kuuluvad:
Prei

Prei ehk mudapalavik on hobuse sõrgatsi paindepinna nahapõletik. See esineb enamasti täiskasvanud hobuste jalgadel, sõltumata soost, kevadisel või sügisesel ajal.
Tekkepõhjused.
Preid põhjustavad mullas leiduvad bakterid, mis kuuluvad stafülokokkide perekonda või bakter "dermatophilus congolensis". Kuna bakterid elutsevad mullas, esineb haigus sagedamini sügisel ja kevade alguses, kui hobuste jalad on pidevalt märjad ja vastuvõtlikumad bakteritele. Sõrgatsi paindepinna nahk on õrn ning kokkupuutel pori, sõnniku, muda ja muude ärritajatega võib areneda nahapõletik.
Prei ei ole nakkav, seega on ohutu pidada haiget ja tervet looma edasi samas koplis. Samuti on erinevate hobuste vastuvõtlikkus preile erinev. Näiteks täheldatakse valge värvusega jalgadega hobuste puhul haigestumist sagedamini. See võib olla seoses UV-valgusest tingitud nahakahjustustega. Samuti esineb preid rohkem raskeveohobustel, kelle sõrgatseid katavad pikemad karvad.
Prei sümptomid.
Prei põhjuseks on välistegurid, enamasti halb hobuste jalgade hoolduse tagajärg. Pori, muda, sõnnik, keemilised jt. ärritajad toimivad tugevasti sõrgatsi paindepinna õrnale nahale, mis on nahapõletiku arenemise põhjuseks.
Prei sümptomid:
Tihti esineb prei hobuste tagajalgade tagumisel osal, kuid see võib olla ka ainult ühel jalal.
Eristatakse kolme prei esinemisvormi:
Prei ravi.
Prei jaoks sobiva ravi valimine hõlmab soodustavate, püsivate ja esmaste tegurite kindlaks määramist. 
Preid on võimalik loomadel ravida antibiootikumidega (penitsilliin ja oksütetratsükliin). Antimikroobset ravi täiendatakse lubiväävli paikse manustamisega ning ektoparasiitide ja hammustavate kärbeste tõrjega. Samuti on kasulik looma sõrgade puhastamine povidoonjoodi šampoonide või kloorheksidiinilahustega.
Ravi puhul tuleb silmas pidada:
Prei tüsistused.
Prei ravimata jätmisel levib see jalal edasi, kattes rohkem nahapinda. Kroonilise prei korral võib haigestunud piirkonna nahk pakseneda ning lõheneda. 
Võimalikuks tagajärjeks võib olla stafülokokkide alamliikide sekundaarse bakteriaalse põletiku tekkimine. 
Samuti võib areneda naha koekärbus, kui haigesse piirkonda satuvad mikroobid. 
Mõnel juhul võib hobune valu tõttu hakata lonkama, mis on samas ka harvaesinev prei sümptom.
Eesti Kalurikolhooside Vabariiklik Liit

Eesti Kalurikolhooside Vabariiklik Liit (EKKVL) oli ENSVs kõiki kalurikolhoose ja põllumajanduslike kolhooside kalapüügibrigaade ühendav organisatsioon, mille ülesandeks oli kalurikolhooside organiseerimine ja nende tegevuse juhtimine. Alates 1962. aastast oli peamiseks ülesandeks organiseerida kolhooside kalapüüki, toorkala üleandmist kalatööstuse ettevõtetele või selle töötlemist kolhooside jõududega, korraldada kolhooside majandust, loomakasvatust, ehitustegevust, varustamist, organiseerida maade õiget kasutamist.
Organisatsioon töötas erinevate nimede all:
Eesti Kalurite Artellide Ühistute Liit (Eesti Kaluriliit) asutati 1944. aastal. 1945–1947. aastatel tegutses Eestis kokku 76 kaluriühistut ja -artelli. Kalakombinaate oli 8 - Tallinna Kalakombinaat, Pärnu Kalakombinaat, Haapsalu Kalakombinaat, Kuressaare Kalakombinaat, Rakvere Kalakombinaat, Narva Kalakombinaat, Nõva Kalakombinaat, Tartu Kalakombinaat. Eesti Kaluriliidu volinike koosoleku otsusega 9. juulist 1949. aastast nimetati Eesti Kaluriliit ümber Eesti NSV Kalurikolhooside Vabariiklikuks Liiduks (Eesti Kalurikolhooside Liit). Volinike presiidium kinnitas ka liidu uue põhimääruse. Eesti Kalurikolhooside Liidu juhtorgan oli volinike koosolek, viimase vaheajal Liidu juhatus. Volinike koosolekud kutsus kokku Liidu juhatus vähemalt 2 korda aastas. Liidu juhatuse koosseis ja tema esimees valiti Liidu volinike koosolekul. Liidu juhatus valis oma koosseisust presiidiumi, mille liikmete arvu määras juhatus ja mis kinnitati volinike koosolekul.
1956. aastal ENSV Kalurikolhooside Liit likvideeriti ja organiseeriti Eesti Kalatööstuse Ministeeriumi Kalurikolhooside ja Mootor-Kalapüügijaamade Asjadevalitsus. Kalurikolhooside volinike koosolekul 22. märtsil 1962. aastal moodustati uuesti iseseisva organisatsioonina Eesti Kalurikolhooside Vabariiklik Liit pärast riikliku kalanduse üleliidulisse alluvusse määramist. Sama koosoleku otsusega kinnitati ka põhikiri, mida on hiljem muudeti ja täiendatud volinike koosolekute otsustega 2.apr 1965. aastast ja 28. märtsist 1967. aastast. EKKVL oli kõiki kalurikolhoose ja põllumajanduslike kolhooside kalapüügibrigaade ühendav organisatsioon. Tema kõrgemaiks organiks oli liitu ühinendud kalurikolhooside üldkoosolekutel valitud volinike koosolek, kes kinnitas liidu majandusliku tegevuse plaanid, ülalpidamiskulud, valis juhatuse, juhatuse esimehe ja revisjonikomisjoni. Liidu juhatus kaitses liiduga ühinenud kalurikolhooside huve kõigis küsimustes kohtu- ja riigiorganites; võis ajutiselt töölt kõrvaldada kalurikolhooside esimehi üldkoosoleku kokkukutsumiseni, sai kalurikolhoosidelt aruandeid plaanide täitmise kohta, andis aru kogu oma tegevusest volinike koosolekul. Liidu üldjuhtimine oli ENSV Ministrite Nõukogu pädevuses. Lisaks allutati liit veel Läänebasseini Kalatööstuse Peavalitsusele (Zaprõba) Riias. Volinike koosolekul 26. detsembril 1973. aastal kinnitati  Eesti Kalurikolhooside Vabariikliku Liidu uus põhikiri.
1989. aastast oli liit kohaliku kalanduse ainujuhtija Eestis. Likvideeriti 1993. aastal.
Rakvere Kalakombinaat

Rakvere Kalakombinaat oli Eesti ettevõte, mis tootis 1944–1990 aastatel Rakveres kalakonserve.
Rakvere Kalakombinaat alustas oma tegevust 1944 aastal Rakveres Näituse tänav 20. 1957. aastal sai temast Toila kalakombinaadi Rakvere tsehh. Hiljem oli selle omanikuks Kalurikolhoos Oktoober ja seejärel Kirovi-nimeline kalurikolhoos. Rakvere kalakombinaat kuulus Eesti Kalurikolhooside Vabariiklikusse Liitu.
Tegevus lõpetati 1990 aastate alguses.
Dzeržinski-nimeline kalurikolhoos

Dzeržinski nimeline kalurikolhoos oli kalurikolhoos, mis tegutses Haapsalu rajoonis Tuksi külanõukogus.
Dzeržinski nimeline kolhoos moodustati 28. mail 1951 nelja kolhoosi – Lenini nim kolhoosi, F. E. Dzeržinski nim. kaluriartelli, Partisani kolhoosi, Uus Rooslepa kolhoosi ja Kalurikolhoosi Kajak ühinemisel.
1971. aastal ühines kolhoos kalurikolhoosiga Lääne Kalur. Uuele kalurikolhoosile pandi nimeks Haapsalu Kalur ja selle esimeheks sai Villu Põldsam.
Kristuse surikuju

Kristuse surikuju ehk epitaphios (kreeka keeles Επιτάφιος "epitaphios" või Επιτάφιον "epitaphion"; kirikuslaavi keeles "Плащаница") on enamasti tikandiga tekstiilist valmistatud ikoon, mis kujutab Kristuse surnukeha lamamas hauas. Ikooni kasutatakse Suure reede ja Vaikse laupäeva jumalateenistustel..
Ikonograafia.
Kristus on kujutatud lamamas nelinurksel linal niuderätikusse riietatuna, suletud silmadega ja sirgete kätega kahel pool külgedel, ikooni vasakusse külge suunatud pea ümber on traditsiooniline ristiga aupaiste. Mõnikord on ikoonil kujutatud tema kohale kummardunud Maarja ja mõned apostlid, ka Arimaatia Joosep ja Maarja Magdaleena ning mõnikord inglid. Stseen lähtub Jeesuse matmise kirjeldusest Johannese evangeeliumis (Jh 19:38-42). Lääne-Euroopa kunstis on selle kujutise analoogid Kristuse taganutmine või mõnikord "Pietà".
Liturgiline kasutus.
Surikuju paigutatakse kiriku keskele pühale lauale suure reede pealelõunal suure õhtuteenistuse (ristiltvõtmine ehk "Apokathelosis") ajal. Ikoon on tavaks lillede ja rohelusega ehtida ning sageli ehitatakse selle kohale okstest ja lilledest baldahhiin või ehitakse olemasolev baldahhiin ("kouvouklion" 'haud') lilledega. Suurel õhtuteenistusel paigutab preester ikooni baldahhiini alla ja asetab surikujule pühakirja. Järgneval hommikuteenistusel ("orthros") kantakse lauda baldahhiini ja ikooniga kirikust välja ja ümber kiriku nagu matuserongkäigus, milles usklikud küünaldega käes järgnevad ikoonile kuni selle viimiseni kirikusse tagasi. Ikoon jääb kirikuruumi keskele ööni vastu pühapäeva, ülestõusmispüha vigiiliani.
Transfăgărășan

Transfăgărășan (riikliku tähisega DN7C) on asfalteeritud mägitee, mis kulgeb Rumeenias läbi Transilvaania Alpide. Tee on ligi 111 kilomeetrit pikk.
Tee saab alguse Cârțișoara külast Sibiu maakonnas (Sibiust 52 kilomeetrit idas, Bukarestist 275 km loodes) ja lõppeb Curtea de Argeșis Argeși maakonnas (Piteștist 45 km, Bukarestist 160 km loodes).
Tee ehitati aastatel 1970–1974 Nicolae Ceausescu käsul pärast Nõukogude Liidu sissetungi Prahasse 1968. aastal. Ceausescu soovis, et Nõukogude Liidu invasiooni korral oleks sõjaväel kiire pääs üle mägede. Rumeenias olid toona juba strateegilised mägiteed läbi Transilvaania Alpide, kuid need olid ehitatud enamasti läbi jõeorgude, mille oleks ründajad saanud lihtsalt blokeerida, mispeale käskiski Ceausescu rajada tee läbi Rumeenia loode- ja lõunaosa eraldavate Fagarasi mägede.
Tee ehitas valmis peamiselt sõjavägi, väga raske rahalise ja inimelude hinnaga. Töö toimus peamiselt 2 km kõrgusel mägikliimas, kasutades kokku ligi 6000 tonni dünamiiti. Töölised olid peamiselt nooremsõdurid, kes olid õhkimistöödeks välja õpetamata. Ametlike raportite kohaselt hukkus tee-ehitusel 40 sõdurit, kuid mitteametlikult on hukkunute arvu arvestatud sadadesse.
Tee avati 20. septembril 1974, kuigi teetööd, näiteks asfalteerimine, kestsid veel kuni 1980. aastani.
Tee tõuseb kuni 2 042 meetrini, olles nii Transalpina järel Rumeenia kõrguselt teine mägitee. Tee on väga paljude järskude kurvide, S-kurvide ja järskude laskumistega. Lume tõttu on tee üldiselt oktoobri lõpust juuni lõpuni suletud, kuid sõltuvalt ilmast võib olla avatud ka novembri lõpuni või terve suve suletud. Teel on rohkem tunneleid (5) ja viadukte kui ühelgi teisel Rumeenia maanteel. Tee kõrgeima punkti lähedal Bâlea järve ääres läbib tee Rumeenia pikima, Bâlea maanteetunneli (884 meetrit). Tee ääres on lisaks ka Poenari loss, kus elas Vlad Dracula.
2009. aastal sõitis teel BBC autosaate "Top Gear" meeskond (Jeremy Clarkson, Richard Hammond, James May), seda sai näha sarja 14. hooaja avaosas. Jeremy Clarkson nimetas selle "maailma parimaks teeks".
Mircea Cărtărescu

Mircea Cărtărescu (sündinud 1. juunil 1956 Bukarestis) on rumeenia kirjanik, luuletaja, esseist ja kirjanduskriitik.
Ta lõpetas aastal 1980 Bukaresti ülikooli rumeenia keele ja kirjanduse teaduskonna.
Aastatel 1980–1989 töötas ta rumeenia keele õpetajana ja Rumeenia Kirjanike Liidus. Aastast 1991 töötab ta õppejõuna Bukaresti ülikoolis. Aastatel 1994–1995 oli ta külalisprofessor Amsterdami Ülikoolis.
Kirjandusliku debüüdi tegi ta ajakirjas "România Literară".
Eesti keeles ilmus aastal 2022 Loomingu Raamatukogus tema novellikogumik "Ruletimängija", mille valik on tehtud romaanist "Nostalgia", raamatu tõlkis rumeenia keelest Riina Jesmin.
Isiklikku.
Ta on abielus rumeenia poetessi Ioana Nicolaiega, neil on poeg.
Kristi Kongi

Kristi Kongi (sündinud 21. veebruaril 1985) on eesti maali- ja installatsioonikunstnik. 
Ta on õppinud Tartu Kõrgemas Kunstikoolis ja Eesti Kunstiakadeemias. 
Tema loomingu keskmes on värvid, valgus ja ruum ning lisaks lõuenditele hõlmavad need tihtipeale kogu ruumi. Installatsioonide jaoks kasutab ta ka muid materjale, näiteks kangaid, vineeri või pleksiklaasi. Tema looming põhineb maalieksperimentidel ja uurimistööl valguse, varju ja värvide kohta.
Heints Kavak

Heints Kavak on Eesti õpetaja.
1973. aastal pälvis ta Eesti NSV teenelise õpetaja aunimetuse.
Haridus ja töökäik.
Ta sündis Viljandimaal Päri vallas pere 11. lapsena. Kokku oli peres 12 last. Tema perekond oli musikaalne, ka Kavak ise mängis viiulit ja akordionit. 
Kooliteed alustas ta 1938. aastal Heimtali kuueklassilises koolis. Peale kooli lõpetamist töötas ta aasta kodutalus. 1944.a. jätkusid õpingud Heimtali kooli 7-ndas klassis. Edasi õpingud Viljandi II keskkoolis, aastatel 1949–1950 Viljandi keskkooli pedagoogilise klassis.
1950. aastal suunati Kavak Kabala seitsmeklassilise kooli kehalise kasvatuse õpetajaks, ehkki ta õpetas ka muid õppeaineid.
Töötamise kõrvalt asus ta 1951. aastal Tallinna Õpetajate Instituuti kaugõppesse, lõpetades kooli 1955. aastal. Aastatel 1957–1960 ta ka Eduard Vilde nimelises Tallinna Pedagoogiline Instituudis.
1957. aastal sai temast Kabala kooli direktor, aastail 1961–1963 oli Kavak Kabala Maanoorte Keskkooli direktor. Vahemikus 1961–1965 andis ta Kabala koolis õpetajana ka tunde, kuni 1965. aastal sai temast Laupa kaheksaklassilise kooli direktor.
Aastatel 1974–1982 töötas Kavak Paide rajooni TSN TK Haridusosakonna koolide inspektorina. 1982. aastal sai temast Retla kooli direktor. 1984. aastal läks Kavak tervislikel põhjustel pensionile, kuid oli 1986. aastast Paide rajooni TSN TK Haridusosakonna kutsenõuandla metoodik, 1989. aastast ametinimetusega metoodik-nõunik.
Mehran Karimi Nasseri

Mehran Karimi Nasseri (pärsia keeles مهران کریمی ناصری [mehˈrɒn kæriˈmi nɒseˈri]; 1945 – 12. november 2022), kes nimetas end Sir Alfred Mehraniks, oli Iraani põgenik, kes elas 26. augustist 1988 kuni juulini 2006 Pariisi Charles de Gaulle'i lennujaama 1. terminali väljumissaalis. 
Tema elulugu on ilmunud 2004. aastal raamatuna "The Terminal Man". Nasseri läbielamiste põhjal on tehtud 1993. aasta prantsuse komöödiafilm "Tombés du ciel", 2004. aasta USA mängufilm "The Terminal" ning muidki filme ja lavateoseid.
Noorpõlv.
Nasseri sündis Iraanis Masjed Soleimanis asuvas Inglise-Pärsia naftafirma asulas. Tema isa Abdelkarim oli Iraani arst, kes töötas selles ettevõttes. Nasseri on väitnud, et tema ema oli Šotimaalt pärit meditsiiniõde, kes töötas samas kohas, kuid on ka väitnud, et ta ema oli rootslane. 1973. aasta septembris saabus 28-aastane Nasseri Ühendkuningriiki, et osaleda kolmeaastasel Jugoslaavia uuringute kursusel Bradfordi ülikoolis.
Elu lennujaamas.
Nasseri väitis, et ta saadeti 1977. aastal Iraanist välja protestide tõttu šahhi vastu ja pärast pikka asjaajamist anti talle Belgias pagulase staatus. See võimaldas väidetavalt elada mitmes Euroopa riigis. See väide aga vaidlustati ning uurimine näitas, et Nasserit ei pole kunagi Iraanist välja saadetud.
Ta sai reisida Ühendkuningriigi ja Prantsusmaa vahel, kuid 1988. aastal läksid ta dokumendid kaduma, kui väidetavalt varastati tema kohver. Teised dokumendid näitavad, et Nasseri saatis tegelikult oma dokumendid Brüsselisse Suurbritanniasse suunduva parvlaeva pardal, valetades, et need on talt varastatud. Londonisse saabumise järel toimetati ta tagasi Prantsusmaale, kuna ta ei esitanud Briti migratsiooniametnikele passi. Prantsusmaal lennujaamas ei suutnud ta tõestada oma isikut ega pagulasseisundit, mistõttu peeti teda kinni dokumentideta reisijate jaoks ette nähtud alal.
Nii Prantsusmaa kui ka Belgia pakkusid Nasserile elamisluba, kuid ta keeldus dokumentidele alla kirjutamast, kuna neis oli kirjas, et ta on iraanlane, mitte britt, ja sealt puudus tema eelistatud nimi Sir Alfred Mehran. 
Nasseri viibimine lennujaamas lõppes 2006. aasta juulis, kui ta viidi haiglasse ja tema istumiskoht demonteeriti. 2007. aasta jaanuari lõpus lahkus ta haiglast ja tema eest hoolitses Prantsuse Punase Risti lennujaama filiaal. Ta ööbis mõne nädala lennujaama lähedal asuvas hotellis. 6. märtsil 2007 viidi ta üle Emmause vastuvõtukeskusse Pariisi 20. linnaosas. Alates 2008. aastast elas ta Pariisi varjupaigas, kuigi pärast Nasseri surma 2022. aastal teatas Associated Press, et ta naasis enne surma lennujaama.
Nasseri, kes elas Charles de Gaulle'i lennujaama 1. terminalis 18 aastat, istus seal oma pagasi juures ja sisustas aega lugedes, päevikut kirjutades või majandust õppides. Ta sai lennusaatjatelt toidutalonge ja muid tarvikuid.
Surm.
Nasseri suri südamerabandusse 12. novembril 2022 76-aastaselt Charles de Gaulle'i lennujaamas. Lennujaama pressiesindaja ütles seda kommenteerides, et Nasseri oli kodutu ja elas lennujaama avalikul alal alates 2022. aasta septembrist.
Kalurikolhoos

Kalurikolhoos oli aastatel 1948–1990 kalandusliku põhitootmisega kollektiivmajandi vorm NSV Liidus. 
Eesti NSV-s rajati esimesed kalurikolhoosid 1949. aastal kaluriühistute ja -artellide reorganiseerimisega. Esimene kalurikolhoos rajati 7. mail 1948 Saaremaal Tagamõisas. 1949. aasta lõpuks oli Eestis juba 111 kalurikolhoosi. Väiksemad kalurikolhoosid hakkasid ühinema omavahel ja 1970. aastal oli 25 ja 1976. aastal 8 kalurikolhoosi: Peipsi Kalur, Oktoober, S. M. Kirovi nim. näidiskalurikolhoos, Majak, Lääne Kalur, Hiiu Kalur, Saare Kalur, Pärnu Kalur. Algusaastatel oli peamiseks tootmisharuks kalapüük, hiljem lisandus kalatöötlemine, kohati ka kalakasvatus. Eesti töönduspüüki Läänemerel korraldasid peamiselt kalurikolhoosid. Neli kalurikolhoosi püüdsid kala ka Atlandi ookeanil.
Kalurikolhoosid kuulusid 1970.–1980. aastail Eesti jõukamate ettevõtete hulka. 1990. aastate algul lagunesid kalurikolhoosid aktsiaseltsideks, osaühinguteks jmt.
Trigraaf

Trigraaf on kolmest märgist koosnev rühm, mida kasutatakse ühe heli või häälikute kombinatsiooni tähistamiseks, mis ei vasta kirjutatud tähtedele.
nt. Inglise keeles sõnas ,match" lõpus olevad kolm tähte ,tch" teevad kõigest ühe heli.
Maailma diabeedipäev

Maailma diabeedipäeva (ingl "World Diabetes Day") tähistati esimest korda 14. novembril 1991 ja see kannab igal aastal erinevat motot. Alates 2007 on maailma diabeedipäev üks ÜRO ametlikest tähtpäevadest.
Ajalugu.
Diabeedipäeva algatasid 1991. aastal rahvusvaheline diabeediföderatsioon (International Diabetes Federation) ja maailma terviseorganisatsioon (WHO), et juhtida tähelepanu diabeedi aina suurenevale levikule. 14. november valiti seetõttu, et sel päeval 1891 sündis Frederick Banting, kes avastas 1922. aastal koos Charles Bestiga insuliini.
20. detsembril 2006 leppis ÜRO üldkogu kokku resolutsiooni 61/225 ja kuulutas 14. novembri alates 2007. aastast ÜRO iga-aastaseks ametlikuks tähtpäevaks. Seega on diabeet pärast AIDSi teine haigus, mis on saanud ÜRO-lt oma päeva.
Eestis on diabeedipäeva ürituste eestvedajad Eesti Diabeediliit (Estonian Diabetes Association) ja Diabeedikool .
Sinised hooned.
Alates 2007 on maailma diabeedipäeva puhul tuntud hooned üle maailma valgustatud sinise valgusega. Esimesel aastal oli selliseid hooneid üle maailma 279, järgmisel 1107 ja 2009. aastal 1036 hoonet 115 riigis. Ka Eesti võtab sellest ettevõtmisest osa, 2022 oli sinise valgusega kaunistatud näiteks Eesti Kunstimuuseumi hoone. 
Vaata ka.
Diabeedipäeva koduleht
Hermann Poorteni maja

Hermann Poorteni maja oli 17.–18. sajandil ehitatud barokk-klassitsistlik elumaja Narva vanalinnas endisel Rüütli tänaval (Rüütli 24). Kuulus Narva kaupmehele ja raehärrale Hermann Poortenile ning tema järeltulijatele, hävis 1944. aastal.
Ajaloost.
Hoone ehitamist alustati 1693. aastal Hans Kindleri projekti järgi, lõplikult valmis see 18. sajandi alguses. Ehitis hävis koos muu Narva barokse linnasüdamega Teises maailmasõjas, NSV Liidu õhuväe märtsipommitamisel 1944. aastal.
Kirjeldus.
Hermann Poorteni maja oli Narva elamutest üks suurejoonelisemaid – kahekorruseline, 34,5 meetri laiuse, kümne aknaga peafassaadiga, mõlemas otsas nelja aknaga ja kõrge viiluga külgfassaadid. Katusealuses asus kaks aidakorrust nagu keskaegsetel kaupmeheelamutel. Peafassaadi keskkohas asus neljale korintose orderis kolossaalpilastrile toetuv ovaalaknaga kolmnurkfrontoon ja selle keskel raiddekooriga barokkportaal. Portaali külgedel olid raiddekooriga kaetud joonia pilastrid, mis kandsid laia karniisiga ja heraldilise kujundusega segmentpealmikku vappide ja aastaarvuga 1695, pealmik kandis skulptuure: kaht putofiguuri ja allegoorilise naisfiguuri büsti. Hoone algses värvikujunduses domineerisid punakad, hallid ja must-valged toonid, katusel seisid algselt kolm kullatud puuskulptuuri ja uukakende katustel kuldkuulid.
Ruumid olid koondatud kahe suure mantelkorstna ümber. Esimesel korrusel asus keskel vestibüül, töötuba-kontor, elu-, magamis- ja lastetuba; teisel korrusel olid esindusruumid, sh kaks suurt saali, ja külalistetoad. Ruumides olid kahhelahjud, esindusruumides valgetest piltkahlitest laotud, ja kivipõrandad.
Krampāni

Krampāni (ka Krompāni) on küla ("mazciems") Lätis Madona piirkonnas Dzelzava vallas.
Küla asub valla põhjaosas. Sinna jääb Krampāni bussipeatus.
Padoms

Padoms on küla ("mazciems") Lätis Madona piirkonnas Dzelzava vallas.
Padoms asub valla keskosas Padomsi oja kaldal. Külla jääb Padomsi bussipeatus.
Aastal 2007 oli külas 20 elanikku.
Markus Järvi

Markus Järvi (sündinud 12. novembril 1978 Tallinnas) on eesti ajakirjanik, ühiskonnategelane ja portaali Objektiiv peatoimetaja.
Järvi on lõpetanud Roomas Püha Risti Ülikooli filosoofia ja teoloogia erialal. Ta on töötanud aastatel 2007–2015 Eesti Rahvusringhäälingu Klassikaraadio saatejuhina. 
Ta on Sihtasutuse Perekonna ja Traditsiooni Kaitseks üks asutajatest ja selle nõukogu esimees. 2018. aasta novembrist on ta Objektiivi peatoimetaja.
8. novembril 2022 teatasid Markus Järvi ja Varro Vooglaid, et nad kandideerivad 2023. aasta Riigikogu valimistel parteituna Eesti Konservatiivse Rahvaerakonna nimekirjas Riigikokku. Ta kogus valimisringkonnas nr 3 (Tallinna Mustamäe ja Nõmme linnaosad) 869 häält ning ei osutunud valituks.
Isiklikku.
Tema isa on vioolamängija Andrus Järvi, vanaisa oli dirigent Vallo Järvi. Ta on katoliiklane, abielus ja tal on neli last.
Eesti kalurikolhooside loend

Siin on loetletud ENSV tegutsenud kalurikolhoose
Penda

Penda (u 606 – 15. november 655) oli Midlandsis asunud Mercia Kuningriigi kuningas. Penda oli anglosaksi kuningriikide ristiusustamise ajal paganaks jäänud ning vallutas aastal 628 Cirencesteri lahinguga Severni oru. Aastal 633 sai ta Hatfield Chase'i lahingus Northumbria kuningalt Edwinilt lüüa.
Üheksa aastat hiljem alistas ja tappis ta Maserfieldi lahingus Edwini troonipärija Oswaldi. Ta sai seega oma aja mõjukaimaks anglosaksi kuningaks ning pani aluse Mercia ülemvõimu perioodile Seitsme kuningriigi üle. Ta alistas korduvalt ka East Anglia ning saatis Wessexi kuninga Cenwalhi kolmeks aastaks maapakku. Lisaks jätkas ta sõjategevust Northumbria Bernicia vastu. Kolmteist aastat pärast Masterfieldi sai ta viimaks Oswaldi troonipärijalt ja vennalt Oswiult lüüa ning hukkus Winwaedi lahingus Bernicia vastu.
Kalurikolhoos Pobeda

Kalurikolhoos Pobeda oli 1949–1959 aastatel Varnja ja Peipsiääre külanõukogus tegutsenud kalurikolhoos.
1959. aastal liitus kalurikolhoosiga Peipsirand
Æthelhere

Æthelhere (surnud 15. novembril 655) oli East Anglia kuningas aastast 653 või 654 kuni surmani aastal 655. Ta kuulus East Anglia Wuffingate valitsejadünastiasse ning oli üks kuningas Eni kolmest pojast. Tema onu oli Rædwald, kes oli esimene Wuffinga, kellest teatakse rohkem kui vaid nime.
Nii Rædwald kui ka tema poeg Eorpwald olid algselt paganad, kuid pöördusid valitsejatena ristiusku. Pärast Eorpwaldi atentaati aastal 627 pöördus East Anglia Kuningriik korraks tagasi paganlusse, kristluse taastas kuningas Sigeberht. Sigeberht loobus troonist enda kaasvalitseja Ecgricu kasuks. Ecgricu juhtimisel sai East Anglia Mercia Pendalt lüüa ning nii Ecgric kui ka Sigeberht hukkusid. Paganast Penda ajas aastal 651 mungad Cnobheresburgist minema ning Ecgricu troonipärija Anna oli sunnitud mõneks ajaks eksiili minema. Aastal 653 ründas Penda East Angliat taas ning seekordses lüüasaamises hukkusid nii Anna kui ka tema poeg. Sellega sai troonile Æthelhere, kes valitses ilmselt koos oma venna Æthelwoldiga. Æthelhere lühikese valitsusaja jooksul rajati Ikenisse Botolphi klooster.
Aastal 655 ründas Penda koos Æthelhere ja veel 12 liitlasega Northumbria Oswiut ning tema palju väiksemat sõjaväge. Winwaedi lahing leidis aset 15. novembril teadmata jõe lähedal. Northumbia purustas Mercia koalitsiooni ning paljud Mercia liitlased hukkusid kas lahingus või uppusid jõkke. Lahingus said surma nii Penda kui ka Æthelhere.
Kalurikolhoos Peipsirand

Kalurikolhoos Peipsirand oli kalurikolhoos, mis tegutses 1947–1966 aastatel Kokora külanõukogus.
1959 aastal liitusid temaga - Kalurikolhoos Esimene Mai, kalurikolhoos Pobeda, Kalurikolhoos Peipsi Laine, Kalurikolhoos Sõrenets.
1967 aastal liideti Peipsirand Avinurme kolhoosiga.
Winwaedi lahing

Winwaedi lahing (kõmri keeles "Maes Gai", keskaegses ladina keeles "Strages Gai Campi") oli lahing 15. novembril 655 Mercia kuninga Penda ja Bernicia kuninga Oswiu vahel. Mercia sõjavägi sai lahingus lüüa ning Penda hukkus. Munk Bede kirjutiste järgi oli Penda lüüasaamine viimaseks tõukeks anglosaksi paganluse väljasuremisele.
Castellania (Valletta)

"See artikkel räägib Valletta endisest kohtumajast. Muude kasutuste kohta vaata lehekülge Castellania (täpsustus)."
Castellania (malta keeles "Il-Kastellanija", itaalia keeles "La Castellania"; ka Castellania palee (malta keeles "Il-Palazz Kastellanja", itaalia keeles "Palazzo Castellania")) on endine kohtumaja ja vangla Vallettas Maltal. Tänapäeval asub majas Malta tervishoiuministeerium. Hoone ehitas aastatel 1757–1760 Johanniitide ordu sama koha peale, kus oli kohtumaja asunud aastast 1572.
Barokkstiilis hoone projekteeris arhitekt Francesco Zerafa ning ehituse viis läbi Giuseppe Bonici. See on kaupmeeste tänava silmapaistev hoone, millel on kaunistatud fassaad koos keeruka marmorist keskosaga. Interjööri iseloomustavad endised kohtusaalid, kabel, vangikongid, Justitia kuju peatrepikojas ja ehitud purskkaev sisehoovis.
19. sajandi keskpaigaks oli Castellania kohtumajana liiga väikeseks jäänud ja kohtud koliti aastatel 1840–1853 järk-järgult üle Auberge d'Auvergne'i. Hoone jäeti seejärel mõneks ajaks maha, hiljem muudeti näitusesaaliks, korterelamuks ja kooliks. Aastal 1895 muudeti maja Avaliku Tervishoiuosakonna peakontoriks. Hiljem sai Tervishoiuosakonnast Malta tervishoiuministeerium, mis asub Castellanias tänapäevani. Esimesel korrusel tegutsevad poed, teisel korrusel asub teadlase Themistocles Zammiti laborimuuseum.
Skutāneļmi

Skutāneļmi on küla ("mazciems") Lätis Madona piirkonnas Dzelzava vallas.
Skutāneļmi asub valla põhjaosas. Looduskaitse all on küla lähistel kasvavad Vieglītveiderese tammed (kolm puud).
Aastal 2007 oli külas 1 elanik.
Kraujveideres

Kraujveideres on küla ("mazciems") Lätis Madona piirkonnas Dzelzava vallas.
Kraujveideres asub valla põhjaosas.
Aastal 2007 oli külas 14 elanikku.
Kraujeļmi

Kraujeļmi on küla ("mazciems") Lätis Madona piirkonnas Dzelzava vallas.
Kraujeļmi asub valla põhjaosas.
Aastal 2007 oli külas 13 elanikku.
Mežļaides

Mežļaides (ka Ļaidas, vanasti "Ļaides") on küla ("mazciems") Lätis Madona piirkonnas Dzelzava vallas.
Mežļaides asub valla keskosas Liede jõe ääres.
Levin Numensi maja

Levin Numensi maja oli 17. sajandi keskel ehitatud barokk-klassitsistlik elumaja Narva vanalinnas endise Rüütli ja Rahu tänava nurgal (Rüütli tn 17, Rahu 7). See hävis märtsipommitamises 1944. aastal, varemed lammutati 1950. aastatel.
Ajaloost.
Numensi maja kuulub esinduslike majade linnaossa, mis tekkis 17. sajandi teisel poolel Narva Rüütli tänaval: siis kerkisid sinna ka Hermann Poorteni, Jakob Porteausi, Wrangeli, Hanss Fonne majad. Elamu oli üks esimesi uusaja ehitisi Narvas ja see ehitati 1652. aastal arhitekt Zacharias Hoffmann noorema projekti järgi. Ehitamisega tegeles ehitusinsener Balthazar Gottkes. Hoone omanik oli raehärra Levin Numens. Ehitis hävis täielikult 1659. aasta põlengus ning ehitati uuesti üles 1661. aastal.
19. sajandil ehitati hoone mitu korda ümber, mille käigus läks kaotsi suur osa välisdekoori ja siseviimistlust.
Levin Numensi maja sai tugevalt kannatada 1944. aasta pommitamises. 1945. ja 1949. aasta vanalinna taastamise plaanides veel käsitletakse selle hoone taastamist, kuid 1952. aastal koostatud plaanis hoone juba puudub. Varemed lammutati 1950. aasta alguses.
Kirjeldus.
Maja võrdlemisi lakoonilise fassaadi põhiaktsent oli rikkalikult kaunistatud raidportaal. Ümarkaarse viie maskarooniga ukseava, mis meenutas Laurens Numensi maja portaali, kahel küljel oli kaks rusteeritud pilastrit. Portaali autor oli Jacob Preuss. 20. sajandi alguses oli portaalist säilinud vaid kaks pilastrit ja stiliseeritud lõvipeadega kaunistatud kartušš.
Kopupļaides

Kopupļaides on küla ("mazciems") Lätis Madona piirkonnas Dzelzava vallas.
Kopupļaides asub valla kirdeosas. Külla jääb Kapkalni bussipeatus. Seal asuvad Griguļi muinaskalmed ehk Kalmemägi on regionaalse kaitse all olev muinsusmälestis.
Aastal 2007 oli külas 15 elanikku.
Pudeldamine

Pudeldamine on malmi töötlemine pehmeks vähese süsinikusisaldusega rauaks. See menetlus ei ole enam tarvitusel. 
Malmi sulatatakse erilises ahjus (pudeldusahjus) kokkupuuteta kütusega, kusjuures sulametalli segatakse roopidega, mille külge kleepuvad sularaua osakesed, moodustades aegamisi tainataolise rauakängud massiga kuni 40–60 kg. Pudelduahjust saadud rauakänkusid sepistatakse ja see saadetakse lamedaks tagumisele. Pudelraud on hästi kokkukeevitatav ja väga plastiline ning sisaldab palju mittemetallilisi lisandeid, eriti fosforit ja väävlit. 
Pudeldusmenetluse kui raua saamise viisi tõrjusid välja bessemerprotsess, toomasprotsess ja martäänprotsess ning hiljem elektersulatus.
Irdning-Donnersbachtal

Irdning-Donnersbachtal on 2015. aasta jaanuarist vald ("Marktgemeinde") Austrias Steiermargi liidumaal Liezeni ringkonnas.
Vald moodustati vallareformi käigus 31. detsembril 2014, kui liideti endised iseseisvad vallad Irdning, Donnersbach ja Donnersbachwald.
Turism.
Vald moodustas koos Aigen im Ennstali ja Wörschachiga turismibüroo "Grimming-Donnersbachtal". Baas on Irdning-Donnersbachtal.
8. ühendarmee

8. kaardiväe ühendarmee (vene keeles 8-я гвардейская общевойсковая армия) on Venemaa maavägede väeüksus.
Lõuna sõjaväeringkond

Lõuna sõjaväeringkond (vene keeles "Южный военный округ") on Venemaa relvajõudude sõjaväeringkond, keskusega Rostov Doni ääres.
Dmõtro Krassõlnõkov

Dmõtro Krassõlnõkov (ukraina keeles "Дмитро Сергійович Красильников", sündinud 3. juulil 1978) on Ukraina sõjaväelane, auastmelt kindralmajor.
Sõjaväeteenistus.
Ta määrati 2023. aasta märtsis Operatiivväejuhatus Põhi ülemaks.
Moisés Caicedo

Moisés Isaac Caicedo Corozo (sündinud 2. novembril 2001 Santo Domingos) on Ecuadori jalgpallur, kes mängib Inglise kõrgliiga klubis Chelsea ja Ecuadori jalgpallikoondises.
Ta alustas klubikarjääri Ecuadori klubis Independiente del Valle, millega liitus 2014. aastal. Klubi põhimeeskonnas debüteeris ta Ecuadori kõrgliigas 2019. aastal. Klubi põhimeeskonda murdis ta järgmisel aastal, kui lõi Ecuadori kõrgliigas 22 mänguga neli väravat. 2020. aasta Copa Libertadorese alagrupiturniiril lõi ta 11. märtsil värava Colombia klubi Atlético Juniori vastu ja 17. septembril Brasiilia klubi Flamengo vastu.
2021. aasta veebruaris sõlmis ta nelja ja poole aasta pikkuse lepingu Brighton &amp; Hove Albioniga. Klubi põhimeeskonnas debüteeris ta 24. augustil 2021 EFL Cup'i mängus Cardiff City vastu. 2021. aasta augustis läks ta üheks hooajaks laenule Belgia kõrgliigaklubisse Beerschot, kuid poolkaitsjate puuduse tõttu Brighton &amp; Hove Albionis kutsuti ta hooaja keskel Inglismaale tagasi. Inglismaa kõrgliigas tegi Caicedo debüüdi 9. aprillil 2022 mängus Arsenali vastu. Esimese värava lõi ta Inglismaa kõrgliigas sama aasta 7. mail Manchester Unitedi vastu.
Suvel 2023 liitus Caicedo ligi 116 miljoni euro eest Chelseaga.
Ecuadori jalgpallikoondises tegi Caicedo debüüdi 9. oktoobril 2020 MM-i valikmängus Argentina vastu. Koondisekarjääri esimese värava lõi ta neli päeva hiljem MM-i valikmängus Uruguay vastu. Caicedo kuulus Ecuadori koondisse 2021. aasta Copa Américal.
Dalmaatsia hertsog

Dalmaatsia hertsog ("duc de Dalmatie") on Prantsusmaa aadlitiitel.
Dalmaatsia hertsogid on olnud:
Teise hertsogi tütre Geneviève'i (1844–1910) poja André (1861–1898) poja René Reille'i perekonnanimi muudeti ametlikult 1910. aastal, ühtlasi usurpeeris ta Dalmaatsia hertsogi tiitli.
Louis Riel

Louis Riel (22. oktoober 1844 – 16. november 1885) oli Kanada poliitik, Manitoba provintsi rajaja ning métiste juht. Ta juhtis Kanada valitsuse ning selle esimese peaministri John A. Macdonaldi vastu kahte vastupanuliikumist. Rieli eesmärgiks oli métiste õiguste kaitsmine ajal, kui Kanada valitsus sai Loodealade üle aina suurema kontrolli.
Rieli esimene vastupanuliikumine oli Punajõe mäss aastatel 1869–1970. Rieli asutatud ajutine valitsus sai läbirääkimistega uue Manitoba provintsi Kanada Konföderatsiooni koosseisu. Mässu käigus lasi Riel hukata kanada rahvuslase Thomas Scotti ning põgenes varsti pärast seda süüdimõistmise eest Ameerika Ühendriikidesse. Ta valiti kolm korda parlamendi alamkoja liikmeks, kuid kuna ta kartis kättemaksu, ei saanud ta parlamendi töös osaleda. Eksiilis olles hakkas ta uskuma, et on jumala poolt valitud juht ja prohvet. Eksiilis olles abiellus ta 1881. aastal Montana territooriumil.
Aastal 1884 kutsusid Saskatchewani métised Rieli lahendama pikaajalist vastasseisu Kanada valitsusega, mis laienes 1885. aasta läänemässuks. Riel ja métised said Batoche lahingus lüüa, Riel vahistati Reginas ja mõisteti riigireetmises süüdi. Meeleavaldustest, rahvaalgatustest ja rahvakohtunike vastuseisust hoolimata poodi Riel karistuseks üles. Temast sai Kanada prantslaste jaoks kangelane ning tema hukkamine polariseeris uue riigi rahva etnoreligioosseid jooni pidi. Anglokanadalaste enamusega Preeriaprovintsides métiste olukord halvenes. Pikaajaline mõju oli frankofoonide võõrandumisel kogu Kanadas ja nende vihal oma kaasmaalaste repressioonide vastu.
Rieli on ajalooliselt kujutatud väga vastandlikult: nii ohtliku usuhulluna ja kanadalastevastase mässulisena kui karismaatilise métiste ja Ontario asunike õiguste kaitsjana. Teda on akadeemilisel tasandil uuritud ilmselt rohkem kui ühtegi teist isikut Kanada ajaloos, tema süüdimõistmise üle on arutletud üle saja aasta.
Staatiline reaktiivvõimsuse kompensaator

Staatiline reaktiivvõimsuse kompensaator (inglise keeles "static VAR compensator", lühend SVC) on süsteem, mida saab kasutada reaktiivvõimsuse kompenseerimiseks elektrienergia ülekandevõrkudes. Nimetus staatiline väljendab seda, et reaktiivvõimsuse kompenseerimine (voolu ja pinge vahelise faasinihke reguleerimise teel) toimub ilma pöörlevaid masinaid, näiteks kolmefaasiliste sünkroonmasinaid – sünkroonkompensaatoreid – kasutamata.
SVC koosneb kondensaatorite ja induktiivpoolide kombinatsioonist, mis on ühendatud paralleelselt kompenseeritava võrguosaga (põiksuunaline kompenseerimine). Türistorid kui elektrooniliselt juhitavad lülitid reguleerivad voolu lülituse eri komponentides ja seega reaktiivvõimsuse kompenseerimise astet. Võrreldes pöörlevate masinatega on staatilise kompensaatori eelis ka see, et ta võimaldab palju kiiremini ja dünaamilisemalt reageerida koormuse kõikumisele.
Et tööpinged kompensatsioonilülituses ei oleks liiga kõrged (mitte üle paarikümne kilovoldi), ühendatakse SVC tavaliselt ülekandevõrku eraldi jõutrafo või alajaama trafo tertsiaarmähiste kaudu.
Tegelikult ei kasutata SVCd mitte ainult reaktiivvõimsuse kompenseerimiseks, vaid mitmel muul otstarbel:
Staatiliste kompensaatorite edasiarendused on staatiline sünkroonkompensaator (STATCOM) ja universaalne võimsusvoo kontroller (UPFC), mis lisaks staatilisele reaktiivvõimsuse kompenseerimisele või reaktiivvõimsuse genereerimisele põik- ja pikisuunalise kompensatsiooniga suudavad vajadust mööda juhtida ka aktiivvõimsuse voogusid elektrivõrkude eri liinides. STATCOM ja üldine UPFC võivad SVC täielikult asendada.