tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Jaan Pinding

Jaan Pinding (1938. aastani Johannes Karl Pinding; 9. juuni 1895 – 1. juuni 1941 Tallinn) oli Eesti sõjaväelane (kolonelleitnant). 
Ta lõpetas 1915. aastal Tallinna Reaalkooli. 
Maetud Tallinnas Kopli surnuaeda (praegune Kopli kalmistupark).
Isiklikku.
Ta oli Friedrich August Pindingu ja Margarete Marie Pindingu poeg. Peres kasvasid veel Jüri Pinding ja Gerda Johanna Edith Urberg.
Valentina Pindinguga oli tal neli last: Lia Pinding; Riina Pinding; Mare Pinding (abielludes Viiding) ja Ants Pinding.
Magnetiline vastuvõtlikkus

Magnetiline vastuvõtlikkus (inglise keeles "magnetic susceptibility"), tähis formula_1 (ka formula_2 või lihtsalt formula_3) on füüsikaline suurus, mis iseloomustab aine magneeditavust välise magnetvälja olemasolul.
Definitsioon.
Magnetiline vastuvõtlikkus seostab magnetvälja tugevuse formula_4 vektori ja tema indutseeritud magneetumuse formula_5 vektoriga:
formula_6.
Kuna SI mõõtühikute süsteemis mõõdetakse nii magneetumust kui ka magnetvälja tugevust amprites meetri kohta (A/m), siis on magnetiline vastuvõtlikkus ühikuta suurus (ühik on 1). 
Sageli normeeritakse magnetilise vastuvõtlikkuse väärtus massi suhtes:
formula_7.
Sel juhul on magnetilise vastuvõtlikkuse mõõtühikuks tiheduse formula_8 ühiku pöördväärtus: m3/kg.
Vastuvõtlikkuse mõõtmisel on kasutusel mõiste molaarne magnetiline vastuvõtlikkus ehk vastuvõtlikkus ainehulga suhtes formula_9, ühik m3/mol.
Füüsikas väljendatkse magnetilist vastuvõtlikuust ka CGS-süsteemi ühikutes. näiteks molaarset vastuvõtlikkust ühikuga cm3/mol.
Magnetiline vastuvõtlikkus eri tüüpi magneetikutel.
Sõltuvalt magnetilise vastuvõtlikkuse väärtusest jaotatakse aineid dia-, para- ja ferromagneetikuteks.
Dia- ja, paramagnetikud.
Ainet, mille magnetilise vastuvõtlikkuse väärtus on negatiivne, nimetatakse diamagneetikuks. Kui selline aine asetada magnetvälja, siis indutseerub temas magneeditus, mis on rakendatud väljale vastupidises suunas. Diamagnetiliste ainete magnetilise vastuvõtlikkuse väärtused on väikesed, jäädes üldjoontes vahemikku –1 × 10–6 kuni 0 SI ühikut.
Paramagnetiliste ainete vastuvõtlikkus on nõrgalt positiivne. Paramagneetikutes indutseerub välise väljaga samasuunaline magneeditus ja nende vastuvõtlikkuse väärtused on vahemikus 100 kuni 1000 × 10–6 SI ühikut.
Ferromagneetikud.
Ferromagnetiliste ainete vastuvõtlikkus on positiivne. Kui ferromagnetiline aine asetada magnetvälja, siis indutseerub temas rakendatud väljaga samasuunaline magneeditus. Põhjuseks on ferromagneetikutes esinevad paardumata elektronid, mis tekitavad dipoole. Välise välja rakendamisel orienteeruvad dipoolid üksteisega paralleelselt nii, et moodustavad ühise magnetmomendiga magnetdomeene. Ferromagneetikute magnetilise vastuvõtlikkuse väärtused on vahemikus 104 kuni 107 SI ühikut.
Antiferromagneetikud.
Antiferromagnetiliste ainete domeenide orienteeritus on antiparalleelne ning nende magneedituse vektorid tühistavad üksteist. Seetõttu pole antiferromagnetilised ained magneeditavad. 
Ferrimagneetikud.
Ferrimagnetiliste ainete puhul on tegemist antiparalleelselt suunatud domeenidega, kuid vastandsuunalised magneetumisvektorid ei ole võrdsed. Seetõttu omandavad ferrimagneetikudd magnetilise vastuvõtlikkuse väärtuse umbes 1 × 10–5 SI ühikut ja käituvad paramagneetikutena.
Magnetiline vastuvõtlikkus ja magnetiline läbitavus.
Need suurusedformula_10 ja formula_11 sisalduvad valemis, mis avaldab magnetinduktsiooni formula_12 magnetvälja tugevuse formula_13 ja magneetumuse formula_14 kaudu:
formula_15,
kus formula_16 on magnetiline konstant (vaakumi magnetiline läbitavus) ja formula_17 magnetiline läbitavus.
Siit saab tuletada seose magnetilise läbitavuse ja magnetilise vastuvõtlikkuse vahel:
formula_18.
Inju mõis

Inju mõis (saksa keeles "Innis") oli rüütlimõis Viru-Jaagupi kihelkonnas Virumaal. Tänapäevase haldusjaotuse järgi asub endine mõisasüda Inju külas Vinni vallas Lääne-Viru maakonnas. 
Ajalugu.
Mõisat on esmamainitud 1479. aastal. 1520. aastast oli mõisa omanik Jürgen Weddwes, 1550. aastast Jürgen Payküll. 17. sajandil oli mõisa omanik Gustav Adolph Mellyn. Aastatel 1877–1919 kuulus mõis Krausedele.
Inju mõisa härrastemaja sai valmis 1894. aastal. Arhitektuuriliselt on itaaliapärane "palazzo"-taoline härrastemaja uusrenessanss-stiilis. Inju mõisa härrastemaja, Inju mõisa park, Inju mõisa aidad, Inju mõisa riistakuur ja Inju mõisa kuivati on tunnistatud kultuurimälestisteks.
Eesti NSV ajal tegutses mõisahoonetes Inju Lastekodu. Inju mõis jäi tühjaks 2009. aasta lõpus, kui Inju Lastekodu ja Rakvere Lastekodu asendamiseks valmisid Vinni Perekodu viis pereelamut ja tegelusmaja. Lühikest aega kasutas maja veel Vaeküla Kool. 2011. aastal müüdi Inju mõis Soome perele.
Kohila mõis

Kohila mõis (saksa keeles "Koil") oli rüütlimõis Hageri kihelkonnas Harjumaal. Tänapäeval asub endine mõisasüda Kohila alevis Kohila vallas Rapla maakonnas.
Ajalugu.
Kohila mõisat on esimest korda mainitud aastal 1438, kui mõis kuulus Tödwenitele. Moritz Wrangell abiellus Wilhelm Tödweni tütre Eddega ja sai kaasavarana Kohila koos väikese mõisa Taggani ja Kirever veskiga. Liivimaa ordu maameister Hermann von Brüggenei (Hasenkamp) läänistas Moritz von Wrangellile Kohila mõisa. 16.–18. sajandil kuulus mõis von Wrangellide perekonnale. 1649. aastal kinnitas Rootsi kuninganna Kristiina Hans Wrangellile mõisa kuulumist samadel tingimustel nagu juba tema vanaisa mõisat oli pidanud.
Aastatel 1771–1906 kuulus mõis von Brevernite aadlisuguvõsale, kes ehitasid mõisakompleksi ka esinduslikumalt välja.
Mõisahoone.
Mõisa härrastemaja on ehitatud 19. sajandi I veerandil ja tollal kuulus see Brevernitele. 
Hiljem kuulus mõis Kohila Paberivabrikule. Mõis on arhitektuuriliselt klassitsistlikus stiilis.
Pärast mõisa põlemist 1905. aastal ostis selle Kohila Paberivabrik. Ettevõte sai alguse mõisnikule kuulunud kümne töölisega puupapivabrikust (1893). 
Tänapäeval on mõisasüda jäänud Kohila alevi piiresse, mõisa sihitee on muutunud alevitänavaks. Alev hakkas tekkima 20. sajandi algul Kohila raudteejaama ning teeristis paiknenud Kapa kõrtsihoone juurde (viimane on hävinud). 
2013. aasta 1. septembrist tegutseb mõisa peahoones Kohila Mõisakool.
New Foot-ball Club

New Foot-ball Club (ka New Football Club) on endine Madridi jalgpalliklubi, mis algselt loodi (Sociedad) Sky Football nime all 1897. aastal, kuid mida muudeti 1901. aastal. Mõned aastad hiljem aga lõpetati tegevus sisekonfliktide ja mängijate lahkumise pärast. 
1900. aastal leidis aset esimene mängijate suurem lahkumine, mille vastu klubi president don Ángel Mayora ei saanud midagi teha. See ettevõtmine, mille eesotsas olid Julián Palacios ning vennad Carles ja Joan Padrós, pani aluse meeskonnale, mis loodi New Foot-ball Clubist lahkunute abiga ja mis sai nimeks Madrid Foot-ball Club ja mis hiljem hakkas kandma nime Real Madrid Club de Fútbol.
Aasta hiljem muutus olukord veelgi keerulisemaks, kui klubist lahkusid järgmised mängijad eesmärgiga luua kolmas klubi, mis kandis nime Club Español de Madrid (Madridi Españoli klubi), et eristada seda Barcelona klubist Club Español de Football.
Angelina (Afanasjeva)

Angelina (vene keeles "Ангелина"; kodanikunimega Ljudmilla Dmitrijevna Afanasjeva "Людмила Дмитриевна Афанасьева"; 1. aprill 1894 Peterburi – 1. veebruar 1973 Kuremäe) oli Vene Õigeusu Kiriku ja Eesti Apostlik-Õigeusu Kiriku nunn, Pühtitsa Jumalaema Uinumise kloostri ülem (iguumenja) aastatel 1955–1968.
Ta sündis Peterburis töölisperekonnas. Pärast neljaklassilise kooli ja meditsiinikooli lõpetamist läks ta aastal 1913 kloostrisse kuuletujaks. Esimese maailmasõja ajal evakueerus ta koos teistega Jaroslavli kubermangu. Nunnaks sai ta aastal 1920, mantia aastal 1930. Kloostrisse tuli ta tagasi aastal 1948.
Moskva patriarh Aleksius I määras ta 25. juunil 1955 Pühtitsa Jumalaema Uinumise kloostri iguumenjaks. Ta haigestus 1967. aasta augustis raskelt pärast autoõnnetust. 4. jaanuarist 1968 oli ta sunnitud minema vanaduspuhkusele ja kloostri juhtimise üle andma ema Varvarale.
Iguumenja Angelina suri 1. veebruaril 1973 Pühtitsa kloostris.
Madridi Reali presidentide loend

Alljärgnevas tabelis on kajastatud kõik Madridi Reali presidendid alates klubi rajamisest. Kuigi ametlikult loodi klubi 1902. aastal, oli see toiminud ühtse asutusena pärast Sky Football klubist lahku löömist 1900. aastal, mistõttu peetakse Madridi Reali esimeseks presidendiks Julián Palaciosst, kes töötas sel ametipostil enne klubi ametlikku registreerimist.
Nii kuum

"Nii kuum" on Eesti ansambli Nexus debüütalbum, mis ilmus 2003. aasta oktoobris.
Dixie

Dixie on Ameerika Ühendriikide lõunaosariikide hüüdnimi. 
Nime päritolu.
"Oxford English Dictionary" teatel on nime "Dixie" päritolu hägune. Mitford M. Mathewsi "A Dictionary of Americanisms on Historical Principles" (1951) pakub etümoloogia kohta kolm levinud teooriat:
Parki maakond (Colorado)

Parki maakond ("Park County") on maakond USA-s Colorado osariigis. Geograafilised koordinaadid on 39°12' N, 105°71' W.
Maakonna halduskeskus on Fairplay.
Maakonna pindala on 5726 km². Veepindala on 26 km². Maakond on pindalalt 17. maakond Colorados.
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 15 324. Aastal 2000 oli elanikke 14 523.
Rahvastik.
2000. aasta rahvaloenduse andmed.
Parki maakonnas oli 14 523 inimest, 5894 leibkonda ja 4220 perekonda.
Rahvastiku tihedus oli 3 in/km². 
Elamuüksusi oli 10 697 (keskmine tihedus 2/km²). 
Rassiline koosseis oli: 
Ladinaameeriklasi (sõltumata rassist) oli 4,32%.
5894 leibkonna seas oli 
Leibkonnas oli keskmiselt 2,45 inimest ja perekonnas keskmiselt 2,86 inimest.
Elanikud jagunesid ealiselt nii: 
Ea mediaan oli 40 aastat. 
Iga 100 naissoost inimese kohta tuli 107,10 meessoost inimest. Iga 100 vähemalt 18-aastase naise kohta tuli 107,60 meest.
Leibkonna aastasissetuleku mediaan oli 51 899 dollarit, perekonna sissetuleku mediaan 57 025 dollarit. Meeste sissetuleku mediaan oli 41 480 dollarit, naistel 27 807 dollarit. Sissetulek elaniku kohta oli 25 019 dollarit.
5,60% elanikkonnast ja 3,40% perekondadest elasid allpool vaesuspiiri. Kogu elanikkonnast elas allpool vaesuspiiri 5,60% alla 18-aastasi ja 5,70% üle 65-aastasi.
Fairplay

Fairplay on linn Ameerika Ühendriikides Colorado osariigis, Parki maakonna halduskeskus ja suurim linn.
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 679. Aastal 2000 oli 610.
Linn asutati 1859 kullakaevandus asulana Colorado kullapalaviku algul.
Linnas toimub joonissarja "South Park" tegevus.
Elsa (Yukon)

Elsa on hüljatud asula Loode-Kanadas Yukonis. Elsa asub Mayo ja Keno Hilli vahel, Whitehorse'ist umbes 400 km põhja pool ja Alaska piirist 600 km ida pool.
Aastal 1950 oli Elsa hõbedakaevandus suuruselt Kanada teine ja maailma neljas.
Pärast kaevanduse sulgemist 1989. aastal elavad Elsas vaid mõned inimesed ja linnast on saanud kummituslinn.
Mayo

Mayo on küla Kanadas Yukoni territooriumil Silver Trail maanteel Stewarti jõe ääres. Elanike arv oli 2011. aasta rahvaloenduse andmetel 226.
Külas asub Mayo lennuväli, kool, kaks motelli, postkontor, bensiinijaam ja kauplus.
Mayos on mõõdetud Yukoni kõige madalam temperatuur –62,2 kraadi Celsiuse järgi.
2006. aastal oli seal 248 ja 2001. aastal 366 elanikku.
Segarahvus

Segarahvus on kahe või enama rahvuse segunemisel tekkinud rahvus.
Segarahvus on näiteks brasiillased.
Posjolok Podsobnogo Hozjaistva MK KPSS

Posjolok Podsobnogo Hozjaistva MK KPSS (vene keeles посёлок подсобного хозяйства МК КПСС) on alevik Venemaal Moskva oblastis Odintsovo rajoonis Zahharovskoje külaasunduses. 
Asunduse nimetus tähendab vene keeles: Nõukogude Liidu Kommunistliku Partei Moskva Oblastikomitee Abimajandi alevik. 2006. aastal oli asulas 247 elanikku.
Kopli (täpsustus)

Kopli on mitme koha nimi Eestis.
Noorus ja maailm

"Noorus ja maailm" oli aastatel 1963–1969 Eesti Riikliku Kirjastuse ja Eesti Raamatu väljaandel ilmunud raamatusari.
Sarjas ilmus ühtekokku 21 raamatut
Jõhvika tänav

Jõhvika tänav on tänav Tallinnas Nõmme linnaosas Männiku asumis. Tänav algab Männiku teelt ja kulgeb enam-vähem lääne-idasuunaliselt Mahla tänavani. Jõhvika tänav on ligikaudu 145 meetri pikkune ja hoonestatud eramutega.
Jõhvika tänav sai nime 8. novembril 1927.
Ulrich Salchow

Karl Emil Julius Ulrich Salchow (7. august 1877 Kopenhaagen – 19. aprill 1949 Stockholm) oli Rootsi iluuisutaja.
Ulrich Salchow võitis 10 maailmameistrivõistluste kuldmedalit (1901–1905 ja 1907–1911). Seda saavutust on seni suutnud korrata Sonja Henie ja Irina Rodnina, kes on maailmameistriks tulnud samuti 10 korda. Üheksal korral tuli Salchow Euroopa meistriks.
1908. aasta suveolümpiamängudel Londonis tuli ta olümpiavõitjaks. 
1909. aastal tegi ta esmakordselt hüppe, mida hakati tema järgi nimetama "salchow"'iks.
Ulrich Salchow on maetud Norra begravningsplatseni kalmistule.
Õppiv tütarlaps

"Õppiv tütarlaps" on skulptuur Tartus kunagise hotelli Park esisel haljasalal aadressil Vallikraavi tänav 23.
Istuva ja süles avatud raamatut hoidva pruunikast graniidist tütarlapse kuju autor on skulptor Juhan Paberit. 1959. aastal valminud skulptuuri modelliks oli H. Viidas.
Analoogtelevisioon

Analoogtelevisioon on televisioonisaadete edastamine analoogsignaali abil.
Edastusstandarditest tulenevalt on analoogsignaaliga võimalik edastada tavalahutusega televisiooni programme. Viimase põlvkonna analoogtelevisiooni seadmetel oli digitaalseid lisavõimalusi, nagu näiteks teletekst ja mitme kanaliga digitaalne NICAM stereoheli.
Tänapäeval on digitaaltelevisioon asendanud analoogtelevisiooni. Analoogtelevisioonisignaale võidakse edastada veel kaabeltelevisioonivõrkudes.
Kukulinna mõis

Kukulinna mõis (saksa keeles "Kuckulin") oli rüütlimõis Tartumaa Äksi kihelkonnas. Tänapäeval asub endine mõisasüda Tartu maakonnas Tartu vallas Kukulinna külas. 2013. aasta seisuga on mõisa härrastemaja (peahoone) eravalduses ja seda ei hooldata; laguneb.
Ajalugu.
Mõisat on esmamainitud 1553. aastal. Viimane omanik oli Helene von Löwenstern (sündinud Richter)
Mõisaansambel.
Praegune mõisa härrastemaja pärineb 19. sajandist. Hoone on puidust ja uusgooti stiilis.
Eesti NSV ajal tegutses mõisahoonetes Tartu Kaubandusvalitsuse Kukulinna pioneerilaager.
Liivimaa-Pihkva sõda

Liivimaa-Pihkva sõda oli aastatel 1341–1343 Liivi ordu, Eestimaa hertsogkonna ja Pihkva vürstriigi vägede vahel peetud sõjaretkedest koosnenud lahingutegevus Eesti- ja Pihkvamaal.
Sõjategevuse algus.
Lõuna-Eestit ja Lätimaad valitseva Liivi ordu ja Pihkva vürstriigi vahelise sõjategevuse põhjuseks oli Liivi ordu esindajate poolt Lätimaal Pihkva vürstriigi saadikute solvamine (peksmine), millele pihkvalased vastasid 1341. aasta detsembri lõpus sõjaretkega Lätimaale, Pihkva valitud vürsti Vsevolod Aleksandrovitši juhtimisel. Pärast sõjaretke aga vürst Vsevolod Aleksandrovitš lahkus Pihkvast.
Ordu sõjaretk Pihkvasse, 1341–1342.
1341. aastal tegi Liivi ordu vastusõjakäigu Pihkva suunal, ehitas Pihkva suunal strateegilisel kohal, Piusa jõe kõrgel kaldal kohas, kus Meeksi oja Piusasse suubub, 1342. aasta kevadel linnuse (Vastseliina).
Pihkvalaste vägi aga sooritas sellel ajal sõjaretke Kirde-Eestisse, kus 1. aprillil 1342 põletasid Pihkva vürstiriigi väed Narva linna, tungides missa ajal lossi ja tappes kõik linlased. Pärast Narva vallutamist jätkasid Pihkva väed sõjaretke Tartu suunal, kus toimus ka kokkupõrge Emajõel orduvägedega. Samaaegselt sõjaretkega Eestimaale, saatsid pihkvalased ka abipalve Vitebskis valitsevale Leedu suurvürsti Algirdasase pojale Vitebski vürstile Andreile, kes saabus Pihkvasse oma väega 20. juunil 1342. 
Irboska piiramine.
2. augustil 1342 suundus vürst Andrei vojevood väesalgaga piirialale, kus aga väesalk purustati orduväe poolt, kes seejärel piiras viis päeva Irboskat, kuid ei vallutanud linnust.
Pihkva sõjakäik Otepääle, 1343.
1343. aastal kogusid pihkvalased ja irboskalased umbes 5000-mehelise sõjaväe ning tegid Irboska valitseja ("наместник") vürst Jevstafi ("Евстафи"), vürst Ivani ja Pihkva possaadniku Volodši ("Володш") juhtimisel sõjakäigu Otepääle. Venelased piirasid Otepää linnust viis ööpäeva ja rüüstasid ümberkaudseid maid, kuid ei vallutanud linnust.
Orduväed jõudsid taganevale Pihkva väele Vastseliina juures järele ning tekitasid pihkvalastele suuri kaotusi.
Lasila mõis

Lasila mõis (saksa keeles "Lassila") oli rüütlimõis Kadrina kihelkonnas Virumaal. Praegu asub endine mõisasüda Lasila külas Rakvere vallas Lääne-Viru maakonnas. Tänapäeval tegutseb mõisa härrastemajas Lasila Põhikool.
Ajalugu.
Esimene säilinud teade Lasila külast pärineb 1537. aastast, karjamõis võis Lasilasse tekkida juba 17. sajandil, mil vormiliselt kuulus Lasila Vohnja mõisa alla. Lasila mõis eraldati 17. sajandil Vohnja mõisast. Rootsi kuningas Gustav II Adolf läänistas 1614 Vohnja, Võle ja Lasila mõisa Hinrich von Kahlenile tema ja ta naise elupäevadeks. 1629. aastal kinkis kuningas Gustav Adolf teenete eest Harju-Viru õiguse järgi Vohnja, Lasila ja Võle mõisa kindralkuberner ja kantsler vabahärra Axel Oxenstiernale. 1696. aastal kinkis Carl Gustaf Oxenstierna (1655–1686) Lasila mõisa ja Kaggerla küla koos Rakvere kõrtsiga kaptenleitnant Johan Hamelile. 1725. aastal müüsid restitueeritud mõisa pärijad – krahv Axel Gabriel Oxenstierna (1679–1755) ja kaaspärijad Karl Ulrik Torsenson ja krahv Dohna – Vohnja ja Lasila mõisa major Christoph Reinhold Waldeckule.
Lasila mõis on olnud pikemat aega kahe perekonna omanduses. Mõis von Baeride omanduses, esmalt sai 1752. aastal Lasila mõisa omanikuks Heinrich Johann von Baer, kelle üks lastest, kuulus bioloog Karl Ernst von Baer sündis Lasila mõisas ja veetis seal osa oma lapsepõlvest. 1787. aastal sai mõisa, pärandi kaudu, Karl Heinrich von Baer. Peärast tema surma pani tema lesestunud naine Ernestine von Baer mõisa 10 aastaks panti. 
Hiljem kuulus mõis von Ungern-Sternbergidele ja von Rentelnidele. Albert Moritz Eduard von Ungern-Sternberg (1798–1841) ostis mõisa 1830. aastal. 31 aastat hiljem omandas mõisa Rudolph Robert Wilhelm von Ungern-Sternberg (1837–1897), kes oli Albert Moritzi poeg. Rudolphi mõisavalitsuse ajal uuendati peahooneid ja kõrvalhooneid. Rudolph suri 1897. aastal ja mõis jäi tema lesele Isabella Olga von Ungern-Sternbergile ja tema lastele. 1907 sai mõisa omanikuks Rolf Eduard Clemens von Ungern-Sternberg.
Praegune mõisa härrastemaja ehitati 1880. ja 1890. aastatel. Arhitektuuriliselt on mõisa härrastemaja uusrenessansi ja uusgooti stiilis. Peahoone valmis 1862. aastal. Peahoone on puhta vuugiga, mitmete tornide ja tornikestega historitsistlik tellisehitis. Samuti leidub hoonel uusgooti ja uusrenessansi sugemeid. Lasila mõisa peahoone ees asub suur tiik, üle selle viinavabrik, eemal karjalaudad ja kuivati. Samuti ümbritseb peahoonet park. Mõisas on saal, söögituba, teenijatetuba, magamistoad, lastehoidjatuba, külalistetuba, köök, pesuköök, aedniku korter jne.
Lasila mõis oli 19. sajandil peamiseks tootmisharuks kartuli ja teravilja kasvatamisel. Mõisa alal kasvatati lehmi, viinaköögis toodeti viina, mida müüdi Peterburis, Narvas ja kohalikes kõrtsides.
Mõisa viimane omanik enne 1919. aasta maareformi oli Otto Ernst August von Renteln, kes omandas mõisa 1912.
Tänapäev.
Tänapäeval tegutseb Lasila mõisas Lasila Põhikool. Põhikooli töö käib kahes majas: mõisamaja ja uus algklasside maja, mis valmis 2012. Mõisa ees oleva tiigi kaldal on Karl Ernst von Baeri mälestuskivi.
Pada mõis

Pada mõis (saksa keeles "Paddas") oli rüütlimõis Virumaal Viru-Nigula kihelkonnas. Tänapäevase haldusjaotuse järgi paikneb mõisasüda Lääne-Viru maakonnas Viru-Nigula vallas Pada külas.
Ajalugu.
Pada küla on esimest korda mainitud 1241. aasta Taani hindamisraamatus, kui "Dorf Padagas" ja 40 adramaaga oli ta üks Virumaa suurimaid külasid.
Esimesed teated mõisa kohta on aastast 1505., kui valdajaks oli Arnd Asserien, kes oli ka Kohala, Kavastu mõisnik. 
1801. aasta pärandavara jagamise lepinguga said Otto Magnus von Stackelbergi (1736–1800) pojad Otto Johann von Stackelberg (1764–1814) ja Gustav Ernst von Stackelberg (1766–1850) Atsalama, Väike-Pungerja, Väike Soldina, Pagari, Ereda, Puhatu, Purtse, Hirmuse, Voorepere ja Kohtla mõisad. Lesk krahvinna Sophia Gertruda Stackelberg (sünd Völckersahm) sai Pada mõisa eluaegse valduse õiguse. 1803. aastal müüsid Gustav Ernst ja Otto Johann von Stackelbergid oma ema volitusel Pada mõisa krahv Peter von Manteuffelile. 1843. aastal päris mõisa tema tütar kindraliproua Elise von Kotzebue (sünd krahvinna Manteuffel) 1904. aastal päris Pada ja Kabala mõisad Olga Anna Pauline von Rosen (sünd krahvinna Kotzebue) ja 1906. aastal kinkis paruness Olga Anna Pauline von Rosen (sünd krahvinna Kotzebue) Pada, Kabala (990 tiiu) ja Satsu (492 tiinu) oma tütre vabapreili Julia (Lilia) Marie von Schillingi abikaasale kreisisaadik Alfred von Schillingile.
Mõisaansambel.
Mõisa härrastemaja valmis 1782; selle projekteeris Venemaal töötanud Prantsuse arhitekt Jean-Baptiste Vallin de la Mothe..
Aastast 1917 on härrastemaja varemetes.
Pädaste mõis

Pädaste mõis (saksa keeles "Peddast") oli rüütlimõis Muhu kihelkonnas Saaremaal. Tänapäeval asub endine mõisasüda Pädaste külas Muhu vallas Saare maakonnas.
Mõisale kuulus 665,84 ha mõisamaad, 554,75 ha talumaad, Simiste küla ja 15 talu, viimased omanikud olid maamarssal Axel Buxhoevedeni pärijad.
Ajalugu.
1566. aastal sai Johann Knorring mõisa koos Viirelaiuga Taani kuningalt, lühikese vaheajaga kuulus mõis Knorringitele kuni 1768. aastani. Neilt pärineb ka mõisa varasem eestikeelne nimi Norra (mitte segi ajada Koeru kihelkonnas asuva Norra mõisaga). Seejärel kuulus mõis Otto Fabian von Aderkasile (1739–1796). 1821. aastal omandas Pädaste mõisa pärandvara jagamise lepinguga Matthias Christoph von Buxhoevedeni (1754–1814) pärija, Saaremaa maanõunik Alexander Magnus von Buxhoeveden (1782–1858). 
Mõisa uusgooti stiilis härrastemaja (peahoone) valmis 1875. aastal. 
Aastast 1996 kuulusid mõisahooned Imre Sooäärele ja Martin Breuerile. Mõisas tegutsesid restoran ja spaahotell. 
10. novembril 2025 andsid Pädaste mõisa pidajad sotsiaalmeedias teada, et 30 aastat tegutsenud restoran ja spaahotell lõpetab tegevuse ja pannakse müüki. Viimastel aastatel tegutses ettevõte kahjumlikult. Järgmisel päeval teatati Imre Sooääre surmast.
Ruut Tarmo

Ruut Tarmo (1935. aastani Harald Rudolf Klein; 26. aprill 1896 Tartu – 28. jaanuar 1967 Tallinn) oli eesti näitleja ja lavastaja.
Karjääri alustas ta oma sünnilinnas Tartus juba 1912. aastal. 1914. aastast töötas Vanemuises. Sealt sattus ta ka maailmalavadele (sealhulgas vähemalt kahel korral Londoni lavadele koos Ants Eskolaga). Seejärel tegutses Tarmo ka Estonia teatris ja Draamateatris. 1927. aastal tegi ta filmidebüüdi, kui esines Theodor Lutsu tummfilmis "Noored kotkad". 
Ruut Tarmo arreteeriti Nõukogude okupatsiooni ajal 21. novembril 1951 ning mõisteti vangi koos paljude teiste artistide ja intellektuaalidega. Pärast vabanemist 28. jaanuaril 1955 oli tal keelatud lavale naasta, kuid peagi see keeld muutus. Juba 1955. aastal osales ta lühikomöödias "Värav nr. 2".
Ruut Tarmo mängis laval kuni surmani 1967. aastal.
Isiklikku.
Ta oli 157 cm pikk. Tema abikaasa oli 1926. aastast Mari Möldre, tütar Lia Tarmo (1923–1996). Isa poolt oli ta osaliselt baltisaksa päritolu.
Dobbiaco järv

Dobbiaco järv (itaalia keeles "Lago di Dobbiaco"; saksa keeles "Toblacher See") on mägijärv Kirde-Itaalias Trentino-Alto Adige maakonnas Bolzano provintsis Dobbiacos. Dolomiitides, merepinnast 1176 meetri kõrgusel asuvas Pusteria orus paiknev järv on tekkinud Serla mäe nõlvadelt lähtunud maalihete tulemusel.
Merepinnast 1259 meetri kõrgusel asuva järve pindala on 14,3 hektarit, valgla suurus 108,23 km², rannajoone pikkus 4500 meetrit, pikkus 1200 meetrit, laius 400 meetrit ja suurim sügavus 6 meetrit. 
1939. aastal rajati Mussolini korraldusel järve ümbrusse viis punkrit Itaalia juurdepääsuteede kaitseks.
Canterno järv

Canterno järv (itaalia keeles "Lago di Canterno") on karstijärv Kesk-Itaalias Lazio maakonnas Frosinone provintsis.
Ernici mägedes, 536 meetri kõrgusel merepinnast asuva järve pindala on 60 hektarit, suurim sügavus 25 meetrit.
Järve kallastel asuvad Ferentino, Fiuggi, Fumone ja Trivigliano. 
1997. aastal moodustati järve ümbritseva märgala kaitseks 1824 hektarilise pindalaga Canterno järve looduskaitseala ("Riserva naturale del Lago di Canterno").
Elmar Urberg

Elmar Carl Andreas Urberg (8. detsember 1880 Tartu – 1968) oli eesti arst. 
Sündis käsitöölise Vilhelm Urbergi ja tema naise Amalie peres. Urberg õppis Tartu veneaegses gümnaasiumis ja Tartu Ülikooli arstiteaduskonnas. Täiendas end Viini ülikoolis ning praktiseeris arstina Berliini kliinikutes, Riia lastekliinikus ja Riia 1. haiglas. Oli laevaarst troopikavetes ja hiljem arst Tartus. 
Võttis osa Vabadussõjast. Olnud alates 1901. aastast Tartu 1. vabatahtliku tuletõrjeühingu rühmaülem, peamehe adjutant, peamehe abi ja juhataja. Hiljem Tartu linna lendsalga arst (Soomusrongide Divisjon, tagavarapataljon, vanem arst, 17.07.1919) ja Tartu vabatahtliku tuletõrjeühingu haigekassa arst. Omandanud kõik Tartu vabatahtliku tuletõrjeühingu teenetemärgid.
Isiklikku.
Abiellus 1929 Gerda Pindinguga, poeg Volli (Willy).
Lehternahkis

Lehternahkis ("Thelephora") on perekond seeni, mis kuulub lehternahkiseliste sugukonda.
Perekonda kuulub umbes 50 liiki.
Hans Valdmann

Hans Valdmann VR II/2, VR II/3 (eesnimi ka Ants; perekonnanimi ka Valdman; 7. oktoober 1888 Rutikvere vald, Põltsamaa kihelkond, Viljandimaa – 27. juuli 1942 Irkutski oblast, Venemaa) oli Venemaa ja Eesti sõjaväelane (1918 – vanemallohvitser; 1939 – seersant).
Valdmann teenis Esimeses maailmasõjas Venemaa suurtükiväelasena augustist 1914 kuni veebruarini 1918 (hiljem auastmelt vanemallohvitser). Teda autasustati Georgi risti 4. järguga.
Valdmann astus 26. novembril 1918 Põltsamaal vabatahtlikult Kaitseliitu ning teenis alates 1919. aastast suurtükiväelasena Eesti sõjaväes, olles 1. suurtükiväe polgus ja 2. suurtükiväe polgus. Teda autasustati 21. veebruaril 1920 Vabadusristi II liigi 3. järguga ja 17. augustil 1920 Vabadusristi II liigi 2. järguga.
Valdmann arvati mais 1920 reservi. Ta sai autasuna raha ja normaaltalu Vana-Põltsamaa vallas Kuningamäel. Ta kuulus Kaitseliidu Sakalamaa Maleva Põltsamaa malevkonda, Vabaduse Risti Vendade Ühenduse (VRVÜ) Viljandi osakonda ja Eesti Vabadussõjalaste Liidu Põltsamaa osakonda.
Valdmann vahistati Nõukogude võimu poolt 4. juulil 1941. Ta mõisteti 29. augustil 1942 tribunalis surma, kuid ta oli selleks ajaks juba surnud vangilaagris Irkutski oblastis.
Jeton Kelmendi

Jeton Kelmendi (sündinud 27. novembril 1978 Pejës Kosovos) on Albaania luuletaja.
Elulugu.
Keskkoolis käis ta oma sünnipaigas. Seejärel jätkas ta õpinguid Priština ülikoolis, kus sai bakalaureusekraadi massikommunikatsiooni ja kunsti alal. Brüsseli vabaülikoolis sai ta magistrikraadi diplomaatias. Sealsamas on ta praegu doktoriõppes. 
20. sajandi lõpust alates on Kelmendi viljelnud luulet, proosat ja esseid. Ta teeb pidevalt kaastööd Albaania ja välismaa ajalehtedele nii kultuuri kui ka poliitika ja rahvusvaheliste suhete teemadel. 
Juba tema esikraamat "Lubaduste sajand" ("Shekulli i Premtimeve", 1999) äratas Albaanias laia tähelepanu. Tema luulet on tõlgitud enam kui kahekümnesse keelde ja avaldatud mitmes rahvusvahelises luuleantoloogias. Kelmendi on Kosovo vabastussõja (1998–1999) veteran. Praegu elab ta Brüsselis.
Rafaila (Migatšova)

Iguumenja Rafaila (kodanikunimi Paraskeva Filippovna Migatšova) (1883 Vasknarva – 28. veebruar 1961 Kuremäe) oli Vene Õigeusu Kiriku nunn, Pühtitsa Jumalaema Uinumise kloostri ülem.
Ta sündis Vasknarvas, õppis kohalikus kirikukoolis ja läks 18-aastaselt kloostrisse. 27. augustil 1902 rüütati ta apostolniku kandjaks, 1. veebruaril 1912 rjassakandjaks. Ta oli kuuletuja aednikuna, lauljana ja käärkambris. 1. märtsil 1925 sai ta nunnaks nimega Rafaila.
5. juulil 1946 määrati ema Rafaila iguumenja kohuseid täitma. 19. jaanuaril 1947 tõstis Leningradi ja Novgorodi metropoliit Grigori ta Jumalikul Liturgial Leningradi Püha Nikolause Imetegija ja Jumalailmumise katedraalis iguumenja seisusse rinnal kantava ristiga ja sauaga.
Juunis 1955 vabastati ta vastavalt tema enese palvele haiguse tõttu vanaduspuhkuseks. 28. veebruaril 1961 lahkus ta vaikselt Issandas, olles kloostris töötanud 60 aastat. Iguumenja Rafaila on maetud iguumenja Joanna kõrvale kloostrikalmistule.
Diip

"Diip" on Bonzo ja Tõuni 2010. aasta stuudioalbum.
Margus Leivo

Margus Leivo (28. mai 1954 Räpina – 21. august 2019 ) oli eesti poliitik. 
Pärast õpinguid Räpina Keskkoolis 1961–1972 asus ta 1977. aastal õppima Tallinna Polütehnilisse Instituuti, mille lõpetas 1982. aastal ehitusinsenerina. 
Aastatel 1982–1984 töötas ta Eesti Üliõpilaste Ehitusmaleva (EÜE) peainsenerina, hiljem oli Põlva KEK-i juhataja.
Aastatel 1990–1993 oli ta Põlva maavanem, seejärel töötas 1993–1999 majandusministeeriumi kantslerina ja 1999–2002 teede- ja sideministeeriumi kantslerina.
2002. aastal astus ta Rahvaliidu liikmeks. 
10. aprillist 2003 kuni 13. aprillini 2005 oli ta Juhan Partsi valitsuses siseminister.
Aastatel 2005–2007 oli ta X Riigikogu liige. 2007. aastal lahkus ta Rahvaliidust, kuna ei pääsenud Riigikogu valimistel parlamendis kuue liikmega esindatud fraktsiooni.
Aastail 1997−2007 oli ta ka Tallinna Tehnikaülikooli kuratooriumi liige, samuti lõi kaasa vilistlasliikumises. 2007. aastast oli ta ülikooli haldusdirektor. 
1995. aastast oli ta Šoti Klubi liige ja president.
Isiklikku.
Margus Leivo oli abielus, tal on tütar ja kaks poega.
Rogovskoje

Rogovskoje (vene "Роговское") on asundus, mis kuulub alates 1. juulist 2012 Moskva linna Troitski ringkonna koosseisu. See on Moskva edelapoolseim munitsipaalringkond ja piirneb Kaluga oblastiga.
Varem oli tegemist külaasundusega Moskva oblasti Podolski rajoonis.
Rogovskoje pindala on 176 km². Selle koosseisu kuulub kokku 19 asustatud punkti.
Carezza järv

Carezza järv (itaalia keeles "Lago di Carezza"; saksa keeles "Karersee"; ladinakeelne nimi "Lec de Ergobando" (või "arcoboàn")) on mägijärv Kirde-Itaalias Trentino-Alto Adige maakonnas Bolzano provintsis Nova Levantes, umbes veerandsaja kilomeetri kaugusel Bolzanost kagus. Järve vees peegelduvad kaldapealsed nulumetsad ja Latemari mäemassiiv.
Hiliskevadeti on 1534 meetri kõrgusel merepinnast asuva järve laius 287 meetrit, pikkus 137 meetrit ja suurim sügavus 17 meetrit. Oktoobri lõpuks väheneb järve sügavus 6 meetrini. Järvevee maksimumteperatuuriks on augustis mõõdetud +13 °C.
Järv on tuntud oma kaunite värvide poolest ning järve ladinakeelne nimi tähendab vikerkaare järve.
Urmas Taniloo

Urmas Taniloo (sündinud 25. märtsil 1953) on eesti organist ja oreliõpetaja ning helirežissöör.
Ta töötab Heino Elleri nimelises Tartu muusikakoolis. Ta on ka Vanemuise kontserdimaja orelihäälestaja. On andnud kontserte koos abikaasa Pille Tanilooga Tartu Jaani kirikus ja Vanemuise Kontserdimajas, Pärnu Eliisabeti kirikus ja Häädemeeste kirikus. Andnud välja CD-sid, kus on mänginud orelit.
Elulugu.
Lõpetas 1972. aastal klaveri erialal Elleri Muusikakooli (õpetaja Ene Arro), õppis samas ka orelit (õpetaja Eva Sori). 
Aastal 1977 lõpetas oreli- ja klaverierialal Tallinna Riikliku Konservatooriumi (Hugo Lepnurme ja Ada Kuuseoksa klassis). Täiendanud end Hans Gebhardi, Leo Krämeri ja Jose Gonzalez Urioli meistrikursustel. 
Olnud aastatel 1978–1998 Vanemuise teatri ning 1998. aastast Vanemuise Kontserdimaja organist ja oreli hooldaja. Töötanud alates 1977. aastast õpetajana ja 2001. aastast helirežissöörina Elleri Muusikakoolis. 
Õpilasi: 
Ta on alates 1978. aastast esinenud soolokontsertidega nii Eestis kui ka välismaal, sealhulgas Lätis, Leedus, Venemaal, Tšehhis, Soomes, Rootsis ja Norras. 
Tema repertuaari kuulub orelimuusika renessansist nüüdisajani, muuhulgas eesti helilooming. Esitanud koos Pille Tanilooga harva kuuldavat orelimuusikat neljale käele ja kahele orelile. Esinenud orkestrisolistina, osalenud vokaalsümfooniliste suurvormide ettekandel ning mitmes Vanemuise lavastuses ja sõnalis-muusikalises põimikus. Teinud koostööd paljude eesti lauljate (sh Margarita Voitese, Lehte Marki, Urve Tautsi, Evi Vanamöldri, Jüri Pärja, Aare Saali, Vello Jürna, Kaljo Räästase, Taisto Noore, Jassi Zahharovi, Eugen Antoni ja Teele Jõksiga) ning instrumentalistidega (Lande Lampe-Kitse, Olev Ainomäe, Kristel Eeroja-Põldoja, Peeter Malkovi, Lembit Orgse, Aleksander Fischi, Johannes Mitiga). Osalenud RAM-i, EFK, Tartu Akadeemilise Meeskoori (1979–1990 kontsertmeister), Tartu Poistekoori, tütarlastekoori Ellerhein, ansambli Kurekell ja muude kollektiivide välisringreisidel. Salvestanud muusikat Eesti Raadios ja Eesti Televisioonis ning CD-d "Isekeskis oreliga" ja "Kahekõned oreliga" (2005).
Isiklikku.
Tema isa oli skulptor Endel Taniloo, ema Heljo Taniloo. Urmas Taniloo on abielus klaveriõpetaja Pille Tanilooga, neil on poeg Joonas.
Leevi Häng

Leevi Häng (2. november 1932 – 14. jaanuar 2012) oli Saaremaa kultuuri- ja ühiskonnategelane ning sõrulaste huvide eest võitleja.
Elukäik ja haridus.
Sündis Torgu vallas, haritlaste paljulapselises peres. 1944. aastal küüditasid Saksa väed kõigi ülejäänud sõrulaste hulgas ka Hängide pere Saksamaale. Naasta õnnestus neil 1945. aastal. Leevi õppis Kuressaare tööstuskoolis tisleriks, lõpetas Torgu maanoorte õhtukooli ja Kingissepa töölisnoorte õhtukeskkooli, Tallinna muusikakooli koorijuhi ja muusikaõpetaja erialal ning Tallinna Pedagoogilise Instituudi kultuurharidustöö erialal.
Töö.
Oli Kingissepa pioneeride maja muusikaringi juht, Sõmera sanatooriumi muusikaline kasvataja, Sõmera keskkooli, Kärla 8-klassilise kooli, Kingissepa laste muusikakooli ja Kingissepa I keskkooli muusikaõpetaja. Organiseeris paljusid laste- ja segakoore ning instrumentaal- ja vokaalansambleid. Tema õpilased olid edukad isetegevuskonkurssidel ja -ülevaatustel. Juhendas Eesti taidluskollektiivide paremikku kuulunud Sõmera meeskvartetti, meesansamblit "Tehumardi" ning Saaremaa Ühendatud Meeskoori. Töötades Kingissepa rajooni täitevkomitee kultuuriosakonna juhatajana tegi palju Saaremaa kultuurielu heaks.
Vabatahtlik ja ühiskondlik tegevus.
Oli ühingu Teadus liige, vabariikliku kooriühingu presiidiumi liige, Kingissepa rajooni kultuuri rahvaülikooli esimees ja laulupeokomisjoni aseesimees. Sõrve Taastamise ja Arendamise Seltsi esimehena ning Saare maavalitsuse Sõrve konsultandina tegi pingelist tööd Torgu valla taastamiseks Eesti Vabariigi taasvabanemisel. Sellega seoses sai ka Torgu Kuningriigi asutajaks.
Tema juhitud Sõrve Taaselustamise ja Arendamise Selts korraldas sõrulaste kokkutulekuid, võitles sõjaeelse Torgu valla taastamise eest, taotles Saksa riigilt hüvitist Sõrvele ja sõrulastele küüditamisega tekitatud kahjude korvamiseks ning tegeles muul moel sõrulaste huvide esindamise ja kaitsmisega.
Kõrsik

Kõrsik on kõrre- või pulgakujuline küpsis.
Eestis on levinud 18 cm pikkused nisujahust magusad kõrsikud, mida valmistab Pärnu-Jaagupi pagaritööstus Hellar ja Pojad. Tuntakse ka soolaseid kõrsikuid, mis on lühemad ja peenemad ning välismaist päritolu.
Kõrsikuid hakati Eestis tootma 1978. aastal Pärnu-Jaagupis, toona Pärnu leivakombinaadile kuulunud tehases, kus neid tänini valmistatakse (1996. aastal ostsid tehase uued omanikud). 1980. aastatel olid kõrsikud menutoode, 1990. aastatel kõrsikute populaarsus langes ning hakkas taas tõusma 2000. aastate esimesel poolel. Sellele võis kaasa aidata kõrsikutootjate osalus oma telgiga 1999. aasta üldlaulu- ja -tantsupeol. 2011. aastal toodeti Pärnu-Jaagupis 30 000 karpi kõrsikuid kuus, 2010. aastal kokku 100 tonni.
Toidu Koostise Andmebaasi andmeil on magusates kõrsikutes 100 grammi kohta 1420,0 kJ ehk 339,0 kcal energiat, 65,5 g süsivesikuid (sh 62,3 g imenduvaid süsivesikuid), 4,5 g rasvu, 9,9 g valke, 33,0 g vett, 3,2 g kiudaineid, 57,0 g tärklist, 5,0 g sahharoosi, 0,1 g glükoosi, 0,2 g fruktoosi, 3,8 g rasvhappeid (sh 0,3 g küllastunud rasvhappeid, 1,9 g monoküllastumata rasvhappeid ning 1,6 g polüküllastumata rasvhappeid), 0,2 g palmitiinhapet, 0,1 g steariinhapet, 1,2 g linoolhapet, 0,4 g linoleenhapet, 159,0 mg naatriumit, 155,0 mg kaaliumit, 12,7 mg kaltsiumit, 21,0 mg magneesiumit, 103,0 mg fosforit, 4,84 mg rauda, 0,86 mg tsinki, 0,18 mg vaske, 0,42 mg mangaani, 18,0 µg joodi, 13,0 µg seleeni, 1,0 µg kroomi, 9,1 µg niklit, 1,0 αTE (α-tokoferooli ekvivalenti) E-vitamiini, 0,29 mg B1-vitamiini, 0,07 mg B2-vitamiini, 4,2 mg niatsiini ekvivalenti (sh 1,0 mg niatsiini ja 3,2 mg niatsiini ekvivalenti trüptofaanist), 0,45 mg pantoteenhapet, 0,07 mg B6-vitamiini, 3,0 µg biotiini, 20,0 µg folaate ning 398,0 mg soola.
Itaalias on tuntud Torino lähistelt pärinev kõrsik "grissini", mis leiutati 1697. aastal.
Kõrsikud

Kõrsikud on 2012. aastal loodud Eesti ansambel, mille liikmed on Andrus Albrecht (varem esinejanimega Bonzo), Alari Piispea (esinejanimega Päss), Lauri Liivak ja Jaan Pehk (esinejanimega Orelipoiss).
Ansamblile andis peenikeste pulgakujuliste küpsiste ehk kõrsikute eeskujul nime Madis Aesma, selle ajendiks on ansambliliikmete ülekaalulisus.
Eurovisiooni lauluvõistluse Eesti eelvoorus Eesti Laul 2013 jäi Kõrsikute laul "Suuda öelda ei" 4. kohale. Žürii hääletusel saavutas laul esikoha, kuid langes allapoole televaatajate telefonihääletuse mõjul.
Võistlusel Eesti Laul 2014 pääses ansambli laul "Tule ja jää" taas finaali, kus sai 8. koha.
Basturma

Basturma (rumeenia keeles "pastramă", kreeka keeles "παστουρμάς", türgi keeles "pastırma", jiddišis פּאַסטראָמע "pastróme") on populaarne lihadelikatess, mida Türgis tehakse tavaliselt veiselihast ning Rumeenias sea- ja lambalihast. Iisraelis nimetataks viilutatud kana- ja kalkuniliha "pastrama".
Nagu lihakonservid, loodi ka basturma algselt liha säilitamiseks, kuna külmkappe polnud veel leiutatud. Basturma saamiseks toorest liha soolatakse, kuivatatakse osalt, maitsestatakse vürtside ja maitsetaimedega, seejärel suitsutatakse ja aurutatakse. USA-s tehakse basturmad peamiselt veise- ja kalkunilihast.
Eestisse on basturma jõudnud peamiselt turgi rahvaste, kaukaasia ja balkani köögi kaudu.
Hans Eduard Gottfried Martinson

Hans Eduard Gottfried Martinson (26. juuni 1885 Rakvere – 17. veebruar 1975 Lünen) oli baltisaksa päritolu Eesti arst.
Ta sündis Rakveres ametniku pojana. Tema keskhariduse omandamise koht pole teada, kuid arstiteadusliku hariduse sai ta Würzburgi ülikoolis Saksamaal, promoveerudes samas ka aastal 1911 meditsiinidoktoriks. Samal aastal sooritas ta nõutavad arstieksamid Kiievi ülikooli juures, et omada õigust Venemaal töötamiseks.
Ta töötas Venemaal mitmel pool arstina, Vene sõdades ka sõjaväearstina. Aastal 1919 Eestisse opteerudes esitas oma ohvitseritunnistuse aastast 1913. Ta asus juulis 1919 Kuressaarde, saades Saare maakonna maakonnaarstiks ja tervishoiuosakonna juhatajaks. Aastal 1939 oli ta Saare maakonnahaigla ülemarst. Ta avas Kuressaares ka ertapraksise naistehaiguste ja sünnitusabi erialal.
Aprillis 1940 repatrieerus ta koos abikaasaga Saksamaale. Ta töötas arstina mitmel pool Saksamaal ja jäi pensionile Lünenis. Lünenis ta ka suri.
Auronzo järv

Auronzo järv (itaalia keeles "Lago di Auronzo"), tuntud ka kui Santa Caterina järv ("Lago di Santa Caterina") on veehoidla Kirde-Itaalias Veneto maakonnas Belluno provintsis Auronzo di Cadores.
Dolomiitides, 850 meetri kõrgusel merepinnast asuva veehoidla pindala on 49 hektarit, valgala suurus 225 km², suurim sügavus 49,1 meetrit. Veehoidla valmis 1932, aasta jaanuaris, paisu kõrgus on 55 meetrit, aluse paksus 35 meetrit, ülaosa paksus 5 meetrit.
Valdaora järv

Valdaora järv (itaalia keeles "Lago di Valdaora"; saksa keeles "Olanger Stausee", "Olanger See") on veehoidla Kirde-Itaalias Trentino-Alto Adige maakonnas Bolzano provintsis Valdaoras.
Dolomiitides 1042 meetri kõrgusel merepinnast asuva järve laius on 400 meetrit, pikkus 1700 meetrit ja valgla suurus 430 km³.
Walter Reder

Walter Reder (4. veebruar 1915 – 26. aprill 1991) oli Austrias sündinud sõjaväelane (Obersturmbannführer).
1934. aastal vahetas ta Austria kodakondsuse Saksa vastu. 
1951. aastal mõisteti Reder väidetavate sõjakuritegude ("Marzabote veresauna") eest eluks ajaks vangi.
"Viimaks, aastal 1977 vaatas Itaalia ülemkohus süüasja taas läbi ja tuvastas, et kogu süüdistus rajanes totaalsel valel. Ei Reder ega tema väeosa polnud kunagi viibinud Marzabotes. "Ohvrite" nimekirja olid kantud kõik inimesed, kes Marzabote ümbruses detsembrist 1943 kuni aprilli lõpuni 1945 (s. t. 17 kuu jooksul) olid surnud loomulikku surma, hukkunud USA-Briti lennuväe pommide läbi, astunud miini otsa, tapetud kommunistlike partisanide poolt kui fašistid või otsa saanud partisanide omavahelises arveteklaarimises."
1985. aastal ta vabanes ja sai naasta Austriasse. Lennujaamas võttis Rederit vastu ja pigistas (väidetavalt) ta kätt kaitseminister Friedhelm Frischenschlager. Žest tekitas ühiskonnas poleemikat ning kogu episoodi tuntakse kui Frischenschlageri ja Rederi afääri. Afäär on soodustanud muuhulgas niinimetatud Austria ohvriteesi ümbermõtestamist.
Olavi Paavolaise medal

Olavi Paavolaise medal on Soome kirjaniku ja publitsisti Olavi Paavolaise mälestusauhind, mida 2003. aastast annab välja Turu linnas tegutsev Olavi Paavolaise Selts.
Medali saajad tehakse teatavaks Turu raamatumessil. Seni on medali pälvinud Soome kirjandusteadlane Kai Laitinen, kirjanik Jörn Donner ning Eesti tõlkija Piret Saluri. Piret Salurile anti medal tunnustusena tema tähelepanuväärse töö eest tõlkijana ning soome kirjanduse tutvustajana Eestis (sh tõlked Paavolaise teostest "Külalisena Kolmandas Reich'is", 2009, ja "Sünge monoloog", 2013).
Olavi Paavolaise medal asutati kirjaniku 100. sünniaastapäeval. Medali autor on Turu skulptor Mika Linto-Vaara.
Olavi Paavolaise Selts

Olavi Paavolaise Selts (soome keeles "Olavi Paavolaisen Seura") on Soomes Turu linnas tegutsev selts, mis hoolitseb soome kirjaniku ja publitsisti Olavi Paavolaise pärandi tutvustamise ja jäädvustamise eest. 
Peamiselt kuuluvad seltsi Turu Ülikooliga seotud intellektuaalid. Seltsi tegevjuht on kultuuriajaloo professor Kari Immonen.
Muuhulgas annab Olavi Paavolaise Selts 2003. aastast välja Olavi Paavolaise medalit. Seni on selle pälvinud Soome kirjandusloolane Kai Laitinen, kirjanik Jörn Donner ning Eesti tõlkija Piret Saluri.
Misurina järv

Misurina järv (itaalia keeles "Lago di Misurina") on liustikujärv Kirde-Itaalias Veneto maakonnas Belluno provintsis Auronzo di Cadore vallas Misurinas. Misurina järv on Cadore suurim looduslik järv.
Dolomiitides, 1754 meetri kõrgusel merepinnast asuva järve pindala on 14 hektarit, pikkus 1000 meetrit, laius 300 meetrit, suurim sügavus 5 meetrit, valgla suurus 15 hektarit, rannajoone pikkus 2,6 km.
Järve jääl peeti Cortina d'Ampezzo 1956. aasta taliolümpiamängude kiiruisutamisvõistlused – viimased looduslikul jääl peetud olümpiamängude kiiruisutamisvõistlused.
Santa Cruz de Tenerife provints

Santa Cruz de Tenerife provints on provints Hispaanias. See asub Kanaari saarte autonoomse piirkonna lääneosas.
Santa Cruz de Tenerife provints koosneb Kanaari saarte läänepoolsetest saartest: sinna kuuluvad Tenerife, Gomera, Hierro ja La Palma. Sealhulgas Tenerife on Hispaania elanike arvult suurim saar. Seal asub ka provintsi pealinn Santa Cruz de Tenerife, kus elab 24% provintsi elanikkonnast.
Santa Cruz de Tenerife provints asutati 1927, kui senine Kanaari saarte provints, mille pealinn oli samuti Santa Cruz de Tenerife, jagati kaheks, Santa Cruz de Tenerife ja Las Palmase provintsiks.
Provintsi pindala on 3381 km², millega on Hispaania 52 provintsist 47. kohal (Las Palmase provints on 46.). Seevastu elab provintsis 2010. aasta seisuga 1 027 914 inimest, mis annab 14. koha. Rahvastiku tihedus on keskmiselt 304 in/km², mis on Hispaania provintside seas 6. kohal. Rahvastik jaotub ebaühtlaselt: saarte sisemaa on mägine ja mitmel pool täiesti asustamata.
Santa Cruz de Tenerife provintsis Tenerifel asub Hispaania kõrgeim mägi Teide (3718 m).
Kõik selles provintsis väljastatud liiklusvahendite numbrimärgid algavad tähtedega TF, mis tuleb Tenerifest.
Loodus.
Kõik Kanaari saared on vulkaanilise tekkega. Igal Santa Cruz de Tenerife provintsi saarel on kustunud vulkaan ja mõnel mitugi.
Santa Cruz de Tenerife provintsis on kolm rahvusparki, mis hõlmavad kolme provintsis asuva saare mägised sisealad. La Palmas asub Caldera de Taburiente rahvuspark, Gomeral Garajonay rahvuspark ja Tenerifel Teide rahvuspark.
Kliima.
Santa Cruz de Tenerife provintsi aasta keskmine temperatuur on +21,1 °C, jaanuaris +17,9 °C, augustis +25,1 °C.
Aastas sajab keskmiselt 234 mm, sealhulgas jaanuaris 37 mm ja augustis 1 mm sademeid. Aastas paistab päike keskmiselt 2846 tundi, sealhulgas jaanuaris 180 ja augustis 312 tundi.
Haldusjaotus.
Vallad.
Santa Cruz de Tenerife provintsi kuuluvad järgmised 54 valda:
"Tabelis on loetletud vallad nende artikleid arvestamata."
Walther Hollmann

Walther Friedrich Hollmann (25. juuni 1876 Tartu – 16. aprill 1948 Meissen) oli baltisaksa päritolu Eesti arst.
Elulugu.
Ta õppis Tartus Kollmanni erakoolis ja teostas küpsuseksamid Riia ja Tartu riigigümnaasiumide juures. Seejärel astus ta Tartu Ülikooli arstiteaduskonda, mille lõpetas aastal 1902 arsti astme väärilisena.
Aastatel 1902–1904 oli ta Tartu Ülikooli hosptaalsisehaiguste kliiniku assistent. Aasta 1903 suvel täiendas ta end Erlangeni ülikoolis professor Strömpelli juures; aastal 1904 promoveerus ta Tartu Ülikooli juures ja saavutas meditsiinidoktori kraadi. Aastatel 1904–1906 oli ta reservsõjaväearst, aastatel 1906–1907 erapraktiseeriv arst Võrus ja aastatel 1906–1907 praktiseeriv arst Tartus. Aastatel 1908–1914 oli ta lisaks linnahospitali nooremordinaator. Aastatel 1914–1918 oli ta mobiliseeritud arstina Esimesse maailmasõtta. Aastal 1918 vabastati ta sõjaväeteenistusest halva tervise tõttu ning ta jätkas Tartus erapraksist ning suvekuudel puhkas praktiseerides Kuressaares. Aastast 1936 jäi ta alaliselt Kuressaarde sisehaiguste eraarstina.
Aastal 1939 repatrieerus ta koos abikaasa Luisega Saksamaale, kus ta ka aastal 1948 suri.
Isiklikku.
Tema isa Friedrich August Wilhelm Hollmann oli Rõuge Maarja koguduse õpetaja ja hiljem Liivimaa kindralsuperintendent, vanaisa Rudolf Gustav Hollmann oli Hargla- ja Rõuge Maarja koguduse õpetaja, vanaonu Karl August Hollmann oli Puhja Püha Dionysiuse koguduse õpetaja, vend Franz Friedrich Reinhold Hollmann oli Maarja-Magdaleena- ja Rõuge Maarja koguduse õpetaja, hiljem Lätis Cēsise piirkonnas, Liepkalne kihelkonnas, Iršis (Hirschehofis) asunud saksa koloonia õpetaja, vend Georg Hollmann oli silmaarst.
Landro järv

Landro järv (itaalia keeles "Lago di Landro"; saksa keeles "Dürrensee") on mägijärv Kirde-Itaalias Trentino-Alto Adige maakonnas Bolzano provintsis Dobbiacos.
Dolomiitides Landro orus 1406 meetri kõrgusel merepinnast asuva järve suurim sügavus on 3,5 meetrit.
Jules Favré

Jules Hugo Ernst Favré (19. jaanuar 1875 Kuressaare – 7. jaanuar Graudenz) oli Saaremaa päritolu Eesti arst.
Ta sündis Kuressaares prantsuse keele õpetaja Georges Favré pojana. Ta lõpetas Kuressaares gümnaasiumi ja astus aastal 1893 Peterburi Sõjaväemeditsiini Akadeemiasse, mille lõpetas aastal 1898 arstiastmega.
Aastal 1899 suunati ta sõjaväearstina tööle 25. Smolenski jalaväerügementi, kus ta teenis aastani 1907. Aastatel 1907–1914 oli ta Moskva Evangeelse Hospitali intern ja 1914–1918 esimeses maailmasõjas 405. liikuva jalaväekorpuse juhtivarst. Aastal 1919 suunati ta Uuralitesse Zlatousti plekilise soetõve epideemiat likvideerima; ta oli seal aastani 1920 suure nakkushaigete hospitali (3000 patsienti) juhataja.
Aastal 1922 opteerus Eestisse ja asus Kuressaarde. Oli aastast 1923 Saaremaa maa-ambulatooriumi juhataja ja aastast 1925 ka Kuressaare Emade ja Laste Nõuandla juhataja ja lastekodu arst. Aastal 1937 asus ta Valjala jaoskonnaarsti kohale ja aastal 1939 oli Valjalas ka lastearst.
26. aprillil 1940 asus koos perega elama Saksamaale Graudenzi (praegu Grudziądz Kujawy-Pomorze vojevoodkonnas Poolas). Seal ta ka suri.
Calaita järv

Calàita järv (itaalia keeles "Lago di Calàita") on mägijärv Kirde-Itaalias Trentino-Alto Adige maakonnas Trento provintsis Siroris.
Dolomiitides Lozeni orus 1620 meetri kõrgusel merepinnast asuva järve pindala on 2,5 hektarit, suurim sügavus 5 meetrit. Järv asub Paneveggio - Pale di San Martino looduspargi territooriumil ("Parco naturale Paneveggio - Pale di San Martino").
Braiesi järv

Braiesi järv (itaalia keeles "Lago di Braies"; saksa keeles "Pragser Wildsee") on mägijärv Kirde-Itaalias Trentino-Alto Adige maakonnas Bolzano provintsis Braiesis, umbes 97 kilomeetri kaugusel Bolzanost. 
Dolomiitides Braiesi orus 1496 meetri kõrgusel merepinnast asuva järve pindala on 31 hektarit, rannajoone pikkus 3,05 km, suurim sügavus 36 meetrit, valgala suurus 30,09 km².
Maalihete tagajärjel moodustunud järv asub Paneveggio - Pale di San Martino looduspargi territooriumil ("Parco naturale Paneveggio - Pale di San Martino").
Vesisamblalised

Vesisamblalised ("Fontinalaceae") on sugukond samblaid, mis kuulub ulmikulaadsete seltsi.
Perekonnad.
Selles sugukonnas on kolm perekonda.