Krediidirisk

Krediidirisk on tehingu vastaspoolest lähtuv risk, et klient ei täida krediidiasutuse ees lepingujärgseid kohustusi kokkulepitud tingimuste kohaselt.Esimesena on krediidirisk seotud laenuvõtjaga. Krediidiriski puhul võib kaotus olla täielik või osaline. Panga võetud krediidirisk sõltub suuresti sellest, kui pikk on laenutähtaeg. Pikema perioodiliste laenude puhul on võimalus suurem, et tulenevalt majandusliku olukorra muutustest, muutustest tööturul või isiklikel põhjustel satub laenuvõtja makseraskustesse ning ei suuda oma kohustusi panga ees täita.
Krediidiriski suurus ei lähtu üksnes laenuvõtjast. Seda mõjutab samuti ka äripiirkonna makromajanduslik olukord: 
Kuid samuti ka poliitiline situatsioon, seadusandlus ja tehnoloogia areng. 
Krediidiriskist tekkinud kahjumid võivad põhjustada mitmeid olukordi,näiteks: 
Et vähendada laenuandja krediidiriski, võib laenuandja teha tulevasele laenuvõtjale krediidi kontrolli. Samuti võib nõuda pank laenutaotlejalt asjakohast kindlustuslepingut, milleks võib olla tagatisena hüpoteek või laenu taotlemine läbi kolmanda osapoole, mis tagab pangale suurema turvalisuse ja garantii. Üldiselt, mida suurem on risk, seda kõrgem on intressimäär, mida võlgnikul palutakse võla pealt maksta. Eraklientide ja äriklientide puhul on erinev intressimäär ja krediidirisk. Laenu andmisel on erakliendiga seotud krediidirisk võrreldes ärikliendiga madalam, kuna nende sissetulek on reeglina stabiilne ja kergemini prognoositav. Lisaks tagavad eraisikud oma kohustusi panga ees isikliku varaga, mis tõstab nende moraalset vastutustunnet.
Tüübid.
Krediidirisk võib esineda kolmel järgneval tüübil: 
Krediidiriski analüüs.
Põhjaliku analüüsi abil on võimalik teatud määral vältida laenude andmist klientidele, kes võivad potentsiaalselt sattuda makseraskustesse, ning seeläbi maandada krediidiriski. 
Kolm peamist komponenti, millest krediidianalüüsi tegemisel peab lähtuma: 
Riskivähendusmeetmed.
Laenuandjad ennetavad ning vähendavad krediidiriski mitmel viisil: 
1. Riskipõhine hinnakujundus – laenuandjad võivad võtta kõrgema intressimäära laenuvõtjatelt, kellel on tõenäolisem maksejõuetus. Seda tava nimetatakse riskipõhiseks hinnakujunduseks. Laenuandjad võtavad arvesse selliseid laenuga seotud tegureid nagu laenu eesmärk, krediidireiting ja laenu väärtuse suhe ning hindavad selle mõju tootlusele.
2. Paktid – laenuandjad võivad laenulepingutesse kirjutada laenusaaja kohta nn lepingusätteid, näiteks: 
3. Krediidikindlustus ja krediididerivatiivid – laenuandjad ja võlakirjade omanikud saavad oma krediidiriski maandada, ostes krediidikindlustuse või krediididerivatiivid. Need lepingud kannavad riski laenuandjalt müüjale (kindlustusandjale) tasu eest. Kõige tavalisem krediididerivatiiv on krediidiriski vahetustehing.
4. Karmistamine – laenuandjad saavad krediidiriski vähendada, vähendades antud krediidi kogumahtu või teatud laenuvõtjale. Näiteks võib turustaja, kes müüb oma tooteid probleemsetele jaemüüjatele, proovida vähendada krediidiriski, vähendades maksetingimusi neto 30-lt neto 15-le.
5. Mitmekesistamine – väikese arvu laenuvõtjate laenuandjad seisavad silmitsi kõrge süstemaatilise krediidiriskiga.Laenuandjad vähendavad seda riski, mitmekesistades laenuvõtjate kogumit.
6. Hoiuste kindlustus – valitsused võivad luua hoiusekindlustuse, et tagada pankade hoiused maksejõuetuse korral ja julgustada tarbijaid hoidma oma sääste pangandussüsteemis sularaha asemel.