Eesti Draamateater

Eesti Draamateater on teater Tallinnas. Eesti Draamateater on repertuaariteater, mis tegutseb ajaloolises teatrimajas Tallinna kesklinnas. Teatri asutamisaastaks loetakse 1920. aastat. Repertuaaris on peamiselt sõnalavastused, mis põhinevad nii algupärasel kui maailmadramaturgial. 
Eesti Draamateatris on püsitrupp, millesse kuulub üle 30 näitleja. Igal hooajal on repertuaaris üle 20 lavastuse. Uuslavastusi on hooaja jooksul 10–12. Lisaks püsitrupile kaasatakse külalisnäitlejaid ja -lavastajaid ning tehakse koostööd teiste teatrite ning kultuuriasutustega. Aasta jooksul antakse üle 500 etenduse, teatriskäijaid on üle 100 000.
Peale etendustegevuse korraldab Eesti Draamateater publikuprogrammi Link, kirjastab algupäraste näidendite sarja "Näidendiraamat" ja korraldab sarja "Esimene lugemine". Kaks korda hooaja jooksul ilmub Draamateatri leht.
Eesti Draamateater tegutseb alates 2003. aastast riigi asutatud sihtasutusena. Teatrile kuulub Eesti vanim säilinud teatrimaja aadressil Pärnu maantee 5. Teatrimajas on kolm mängusaali (suur ja väike saal ning Maalisaal), lisaks kammersaal proovideks ja ürituste korraldamiseks.
Teatri ajalugu.
Eesti Draamateatri alguseks loetakse Paul Sepa loodud erateatristuudio sündi 11. oktoobril 1920. Natuke hiljem nimetati see ümber Draamastuudio teatrikooliks. Draamastuudio teatrikooli I lennu lõpetanud entusiastide initsiatiivil asutati Draamastuudio Teater, mis avati 4. oktoobril 1924 teatri juhi Rudolf Engelbergi lavastatud Eduard Vilde "Pisuhännaga". I lennu ja teatri asutajate sekka kuulusid Otto Aloe, Rudolf Engelberg, Leo Kalmet, Richard Kuljus, Felix Moor, Leida Mõttus, Johannes Kaljola, Alexis Ormusson, Kaarli Aluoja, Priit Põldroos, Adele Roman, Lydia Seller, Juta Tikandt, Aili Engelberg, Hilda Vernik ja Ly Lasner.
Algusaastatel polnud teatril oma teatrimaja, renditi Tallinna saksa teatri saali. Saksa teatri saali üürimine oli kallis ja käis üsna rangete tingimuste alusel. Üür oli väga kõrge: ühe õhtu eest pidi maksma 15 000 marka ehk ühe väljamüüdud täissaali piletitulu. Saksa teater võimaldas teha ainult kaks lavaproovi ja ühe peaproovi. Lavavalgust lubati kasutada ainult peaproovis ja sealgi vaid osaliselt. Büroona, dekoratsioonide töökojana ning proovipaigana kasutati teatri majandusjuhi Otto Aloe üüritud korterit Viiralti tänaval. 
Hooaeg 1928–29 oli teatrile keeruline nii majanduslikult kui kunstiliselt. Draamastuudio Teatriga liideti endiste Vanemuise teatri näitlejate loodud Rändteater, mis oli sattunud rahalistesse raskustesse. Trupiga liitusid Ruut Tarmo ja Mari Möldre ning Aleksander Mägi. Teatrist lahkus Priit Põldroos, kes asutas uue teatri, Töölisteatri. Majanduslikel põhjustel rändas ka Draamastuudio Teater palju mööda Eestit ringi – üks trupp mängis Tallinnas, üks-kaks truppi olid peaaegu pidevalt reisil. Aasta jooksul tehti neli või viis ringreisi, igaüks kestis umbes 30–50 päeva. Reisiti rongiga, jaamas istuti ümber vankritele või saanidele, kuhu laaditi ka dekoratsioonid, ning sõideti edasi mängupaika. 
1930. aastatel hakati lavale tooma eesti kirjandusteoseid (näiteks Hugo Raudsepa näidendid ning Anton Hansen Tammsaare ja Oskar Lutsu proosa dramatiseeringud), mille lavastused osutusid väga menukaks. Murranguliseks kujunes Hugo Raudsepa näidendil "Mikumärdi" põhinev lavastus (lavastaja Ruut Tarmo). Publik võttis "Mikumärdi" külakomöödiana väga hästi vastu ja see oli üks eesti teatri esimesi lavastusi, mida mängiti üle saja korra. Sellest ajast peale on eesti algupärandil olnud oluline osa teatri repertuaaris. Peale Raudsepa kirjutasid teatrile repertuaari ka Henrik Visnapuu, Mait Metsanurk, Jaan Kärner, August Mälk jt. 1932. aastal jõudis Draamastuudio Teatris lavale esimene A. H. Tammsaare dramatiseering Eesti teatris. Andres Särev dramatiseeris Tammsaare nõuannetele toetudes "Tõe ja õiguse" I osa (1926) ning lavastuse pealkirjaks sai "Vargamäe".
1937. aastal nimetati teater ümber Eesti Draamateatriks. Selleks ajaks oli stuudioteatrina alustanud teatri haare laienenud. Kui hooajal 1925–26 anti 12 lavastusega 39 etendust 10 100 vaatajale, siis hooajal 1937–38 juba üheksa lavastusega 366 etendust 112 600 vaatajale. 
1939. aastal sai teatri ametlikuks majaks tollase Tallinna saksa teatri hoone Tallinnas aadressil Pärnu maantee 5, kus asub Eesti Draamateater siiani. 1939. aasta märtsis osteti teatrimaja riigi ja Krediidipanga abiga Saksa teatriühingult välja. Teatrimaja maksis 300 000 krooni ja esialgu oli plaan ümberehitusi teha, et tingimusi parandada. Esimene esietendus oma majas toimus 16. septembril 1939. Ruut Tarmo lavastas A. H. Tammsaare "Juuditi" (kunstnik Päären Raudvee, kostüümikunstnik Natalie Mei, peaosades Ly Lasner (Juudit) ja Ruut Tarmo (Olovernes); lavastuses tegi kaasa üle 100 inimese). 
1940. aastal teater natsionaliseeriti (nagu teisedki Eesti teatrid) ja selle nimeks sai Natsionaliseeritud Draamateater. 1941. aastal paigutati teatrisse kaasüürilisena Punalipulise Balti Mere Laevastiku Teatri venekeelne trupp. Aastatel 1941–1944 mängiti lisaks eestikeelsele saksakeelset meelelahutusrepertuaari, et vältida teatrimaja minemist Saksa rindeteatri käsutusse.
Pärast Teist maailmasõda tehti teatris muudatusi: seda organiseeriti ja nimetati mitu korda ümber. 1944. aasta sügisel jätkati tegevust Riikliku Draamateatri nime all. 1948. aastal liideti teater Riikliku Noorsooteatriga ja nimetati Uueks Teatriks. Sõjajärgne vaesus ning ideoloogiline surve ja suurpuhastus (1949. aasta märtsiküüditamine, 1950. aasta repressioonilaine pärast EK(b)P VIII pleenumit) ahistasid nii teatritegijaid kui ka -vaatajaid. Repertuaari kuulusid kohustuslikus korras vene ja eesti nõukogude autorite rämeideoloogilised teosed (näiteks Nikolai Pogodini "Kremli kellad", 1947; August Jakobsoni "Võitlus rindejooneta", 1947; Valentin Katajevi "Polgu poeg", 1948), mis peletasid vaatajaid eemale. Sidet publikuga ning kunstilist taset aitasid hoida humanistliku sõnumiga klassika- ja lastelavastused.
1949. aastal liideti draamateatriga tolleaegse eliitteatri Estonia draamatrupp ja teater nimetati Tallinna Riiklikuks Draamateatriks. Estonia draamatrupist tulid draamateatrisse näiteks Ants Eskola, Hugo Laur, Kaarel Karm, Ants Lauter, Aino Talvi, Meta Luts, Katrin Välbe, Rudolf Nuude ja lavastaja Andres Särev. 
1952. aastast oli teatri nimi Viktor Kingissepa nimeline Tallinna Riiklik Draamateater. 1952. aastal sai peanäitejuhiks Ilmar Tammur, kelle mastaapsed ja realistlikud lavastused kasvatasid vaatajate arvu (näiteks Konstantin Trenjovi "Ljubov Jarovaja", 1952; William Shakespeare’i "Antonius ja Kleopatra", 1955). Stalini surma järel alanud ideoloogiline sulaaeg kergendas mõnevõrra ka teatritegemist. 
1956. aastal lisandus teatri nimesse "akadeemiline" (sellise aunimetuse sai teater pärast esinemist Moskva kunstidekaadil), nii et teatri nimeks sai Viktor Kingissepa nimeline Tallinna Riiklik Akadeemiline Draamateater (lühemalt TRA Draamateater). 
1950.–1960. aastatel kujunes repertuaari keskmeks maailmaklassika ning kohustuslikule nõukogude repertuaarile anti võimalust mööda üldinimlikum sisu. Üha enam lavastati lubatud lääne autoreid (näiteks Bertolt Brechti "Ema Courage ja tema lapsed", lavastaja Ilmar Tammur, 1962, ning John Steinbecki "Hiirtest ja inimestest", lavastaja Gunnar Kilgas, 1966). Koostööd tehti ka kaasaegsete eesti autoritega, nagu Juhan Smuul ("Atlandi ookean", lavastaja Voldemar Panso, 1956; "Kihnu Jõnn", lavastaja Voldermar Panso, 1964; "Polkovniku lesk", lavastaja Ilmar Tammur, 1966), Egon Rannet, Ardi Liives ("Viini postmark", lavastaja Gunnar Kilgas, 1963) ja Boris Kabur ("Rops", lavastaja Ben Drui, 1964, peaosas Salme Reek). Endist viisi olid olulised A. H. Tammsaare ("Tõe ja õiguse" IV osa põhjal "Pankrot", lavastaja Andres Särev, 1959; "Tõe ja õiguse" II osa põhjal "Inimene ja jumal", lavastaja Voldemar Panso, 1962), Oskar Luts ("Kevade", lavastajad Kulno Süvalep ja Kaljo Kiisk, 1954) ja Eduard Vilde ("Tabamata ime”, lavastaja Voldemar Panso, 1966). 
1966. aastal tähistati teatri 50 aasta juubelit, sest teatri asutamisaastaks loeti tol ajal aastat 1916 (nii-öelda vana draamateater tegutses aastail 1916–1924). Juubeli puhul sai teater Tööpunalipu ordeni ja seega sai teatri uueks ametlikuks nimeks Tööpunalipu ordeniga Viktor Kingissepa nimeline Tallinna Riiklik Akadeemiline Draamateater. 
1960.–1970. aastatel kujundas Eesti Draamateatri näo lavastaja Voldemar Panso, kelle õpilased ja õpilaste õpilased tänapäevalgi tema teatritraditsiooni draamateatris jätkavad. 
1989. aastal nimetati teater taas Eesti Draamateatriks.