Itaalia kuningas

Itaalia kuningas (ladina: "Rex Italiae"; itaalia: "Re d'Italia") oli tiitel, mis anti valitsejale, kes valitses osa või kogu Apenniini poolsaart pärast Lääne-Rooma keisririigi langust. Pärast keiser Romulus Augustuluse kukutamist aastal 476 nimetati herulite juht Odoaker valitseva Bütsantsi keisri Zeno poolt Itaalia hertsogiks ("Dux Italiae"). Hiljem kuulutasid germaani föderaadid skirid ja herulid, samuti suur osa Itaalia Rooma armeest Odoakeri Itaalia kuningaks ("Rex Italiae"). Aastal 493 tappis idagootide kuningas Theoderich Suur Odoakeri ja lõi Itaalia kuningate uue dünastia. Idagootide võim lõppes, kui aastal 552 vallutati Itaalia Bütsantsi poolt tagasi.
Aastal 568 tulid poolsaarele langobardid ja söandasid taasluua barbarite kuningriigi vastukaaluks keisririigile, kehtestades oma võimu enamuse Itaalia üle, välja arvatud Ravenna eksarhaat ning Rooma, Venezia ja Napoli hertsogkonnad ja lõunapoolseid osi. 8. sajandil võimaldas itaallaste ja bütsantslaste vaheline võõrandumine vallutada langobardidel ülejäänud Rooma enklaavid Põhja-Itaalias. Siiski võideti neid aastal 774 Karl Suure frankide poolt, kes kukutasid nende kuninga ja võtsid üle tiili "Langobardide kuningas". Pärast Frangi riigi lagunemist liitis Otto I Itaalia Saksa-Rooma riigiga. Järgnenud keisrid kasutasid tiitlit "Itaalia kuningas" kuni Karl V-ni. Esialgu krooniti neid Pavias, hiljem Milanos ja Karl krooniti Bolognas.
Aastal 1805 krooniti Napoleon I Lombardia raudkrooniga Milano toomkirikus. Järgmisel aastal jäeti Saksa-Rooma keiser Franz II oma keisritiitlist ilma. Napoleon I kukutamisest (1814) kuni Itaalia ühinemiseni (1861) ei olnud Itaalia monarhi, kes nõudnuks üleüldist tiitlit. "Risorgimento" kehtestas Savoia dünastia edukalt üle kogu poolsaare, ühendades Sardiinia ja Mõlema Sitsiilia kuningriigid. Monarhia asendati Itaalia vabariigiga pärast põhiseadusliku referendumi korraldamist 2. juunil 1946. Itaalia monarhia lõppes ametlikult sama aasta 12. juunil ja Umberto II lahkus riigist.
Itaalia vabariigi põhiseaduse paragrahv 139 keelab vabariikliku riigikorra muutmise põhiseadusliku muudatusega, seega saaks Itaalias monarhia taastada ainult uue põhiseaduse vastuvõtmisega.
 "Hertsogite valitsemine (kümneaastane interregnum)"
Itaalia kuningriik (781–963).
Pärast 887. aastat langes Itaalia ebastabiilsusesse, kus paljud valitsejad väitsid samaaegselt end kuninga olevat:
 Saksa kuninga Arnulf Kärntenist vasall, piirdus Friuliga 889–894, Arnulf kukutas ta aastal 896.
 Berengari vastane, valitses enamust Itaaliast, kuid kukutati Arnulfi poolt.
 oma isa Guido alamkuningas enne 894. aastat, piirdus Spoletoga 894–895.
Aastal 896 kaotasid Arnulf ja Ratold kontrolli Itaalia üle, mis jagati Berengari ja Lamberto vahel:
 hõivas Lamberto osa pärast viimase surma aastal 898.
 Berengari vastane aastatel 900–902 ja 905.
 lõi Berengari, kuid põgenes Itaaliast aastal 926.
 valiti Berengari pooldajate poolt aastal 925, taandus Provence'i pärast 945. aastat.
 üheskoos oma pojaga:
Aastal 951 tungis Otto I Itaaliasse ja krooniti Lombardia raudkrooniga. Aastal 952 muutusid Berengar ja Adalbert vasallideks, kuid jäid kuningateks kuni kukutamiseni Otto poolt.
Saksa-Rooma keisrid, kes krooniti ka Itaalia kuningateks (962–1556).
Habsburgid (1437–1556).
Karl V oli viimane keiser, kes krooniti Itaalia kuningaks või kasutas tiitlit. Siiski jätkas keisririik Põhja-Itaalia territooriumi nõudmist kuni kaotamiseni aastal 1806.