tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Riisumine

Riisumine (ehk rehitsemine) on töö, mille puhul reha abil tõmmatakse kokku niidetud heina.
Heinateol riisutakse niidetud ja maas kuivanud hein (loog) vaaludesse, kust siis hanguga kogutakse kuhja või heinarõuku. 
Riisuda võib ka hobuse või traktori taga veetava loorehaga.
Riisuda võib ka mahalangenud puulehti või prahti.
Eesti Maaülikooli veterinaarmeditsiini ja loomakasvatuse instituut

Veterinaarmeditsiini ja loomakasvatuse instituut on Eesti Maaülikooli instituut.
Instituudi eelkäijaks loetakse Tartu Veterinaarinstituuti, mis loodi 1848. aastal (esialgu nimega Tartu veterinaarkool). Praegune ülikooli veterinaarmeditsiini ja loomakasvatuse instituut moodustati 1. jaanuaril 2005 endise Eesti Põllumajandusülikooli loomakasvatusinstituudi, loomaarstiteaduskonna ja agrobiokeskuse baasil. 
Eesti Maaülikooli veterinaarmeditsiini ja loomakasvatuse instituut vastutab ülikoolis veterinaarmeditsiini – loomaarstiõppe, kalakasvatuse, loomakasvatuse ning toiduainete tehnoloogia eriala õppetöö eest. Instituudi töös on ääretult oluline, et kaasajastatud õppe- ja teadustöö reageeriks paindlikult tootja ja töötleja vajadustele. Instituudi osakondade ja töörühmade uurimistöö erinevates valdkondades katab peaaegu kogu ahela „farmist toidulauale”. 
EMÜ veterinaarmeditsiini ja loomakasvatuse instituut teeb söötmisteaduse, loomakasvatuse, sh kalakasvatuse, loomageneetika ja tõuaretuse, sigimisbioloogia ja reproduktsiooni, biotehnoloogia, normaalse ja patoloogilise morfoloogia, looma tervise, nakkus- ja invasioonihaiguste, teraapia, toiduhügieeni, toiduainete tehnoloogia ning teistes loomakasvatuse ja veterinaarmeditsiini valdkondades tänapäeva tasemel õppe- ning teadus- ja arendustööd ning arendab innovaatilist tegevust .
Instituudi koosseisu kuulub ka Eesti Maaülikooli loomakliinik ja Eesti Maaülikooli apteek.
2024. aasta seisuga tegutseb instituut Tartus aadressil Kreutzwaldi 62.
Eesti Maaülikooli metsandus- ja maaehitusinstituut

Metsandus- ja maaehitusinstituut on Eesti Maaülikooli instituut.
Instituut moodustati 1. jaanuarist 2005 Eesti Maaülikooli struktuurireformi käigus varasema metsandusteaduskonna, maainseneriteaduskonna ja metsandusliku uurimisinstituudi ühendamisel.
Instituut paikneb Tartus Maaülikooli linnakus Fr. R. Kreutzwaldi tänaval.
Eesti Maaülikooli majandus- ja sotsiaalinstituut

Eesti Maaülikooli majandus- ja sotsiaalinstituut on Eesti Maaülikooli instituut.
Ōi tuumaelektrijaam

Ōi tuumaelektrijaam on tuumaelektrijaam Jaapanis Fukui prefektuuris Ōi linnas.
Jaama hakati ehitama 1972 ja see hakkas tööle 1979. aastal. Jaamas on 4 reaktorit (käivitatud vastavalt märtsis 1979, detsembris 1979, detsembris 1991 ja veebruaris 1993).
2011 peatati tuumajaama töö.
16. juunil 2012 lubas Jaapani valitsus reaktorid 3 ja 4 uuesti käivitada. 1. juulil käivitati üks reaktor.
Aleksandr Kulinitš

Aleksandr Kulinitš (sündinud 24. mail 1992) on Eesti jalgpallur (kaitsja), kes mängib Eesti Meistriliiga klubis Nõmme Kalju.
Karjäär.
Ta mängis 2009–2014 Eesti klubis Tallinna FC Levadia.
2014. aasta suvel lahkus Levadiast, kui sai kihlveopettustes osalemise kahtlustuse. 5. detsembril 2014 määras Eesti Jalgpalli Liit Kulinitšile 4-aastase mängukeelu mängutulemustega manipuleerimise eest. Hiljem vähendati karistust ühele aastale.
Suvel 2015 liitus FC Infonetiga.
2018. aasta algul siirdus Sloveenia kõrgliiga klubisse NK Krško.
Ivan V

Ivan V Romanov (6. september 1666 – 8. veebruar 1696) oli Vene tsaar ja Peeter I oli tema kaasvalitseja 1682–1696.
Tema isa oli Aleksei Mihhailovitš ja tema ema oli Maria Miloslavskaja. Tal oli 4 vanemat venda, kellest täiskasvanuks sai Fjodor III, ja 7 vanemat õde, kellest täiskasvanuks sai 6. Neist abiellus ainult Fjodor, kelle ainus laps suri 10 päeva vanuselt. Ivanil oli veel väikelapsena surnud noorem õde.
1669. aastal, kui Ivan oli kaheaastane, suri tema ema. 1671. aastal abiellus isa Natalja Narõškinaga ning Ivan sai poolvenna, kellest hiljem sai Peeter I, ja kaks poolõde, kellest kumbki ei abiellunud ja noorem suri pisikesena.
Ivan V oli nii füüsiliselt kui ka vaimselt raske puudega ja valitses vaid nimeliselt. 1689. aastani valitses tema asemel ta õde Sofia Aleksejevna, kelle Peeter I saatis hiljem Novodevitši kloostrisse nunnaks.
Sestpeale valitsesid Ivan ja Peeter Venemaad koos. Kuigi Ivani nimetati vanemaks tsaariks, ei olnud ta võimeline riiki juhtima. Ta osales üksnes kiriklikel tseremooniatel.
Ta abiellus 1684. aastal Praskovja Saltõkovaga (1664–1723) ja neil oli viis tütart. Neist Anna Ivanovna sai Venemaa keisrinnaks (1730–1740) ja Jekaterina Ivanovna tütre Anna Leopoldovna poeg Ivan VI Venemaa keisriks ning Anna Leopoldovna tema eest regentvalitsejaks aastatel 1740–1741.
Kui Ivan oli 27-aastane, kirjeldasid välissaadikud teda enneaegselt vananenuna, ta oli siis juba peaaegu kiilas ja peaaegu pime ning osalt halvatud. Kaks aastat hiljem ta suri. Kuna tal poegi polnud, siis mingit pärilusprobleemi ei tekkinud, vaid Peeter I võttis kogu võimu enda kätte.
Pjotr Semjonov-Tjan-Šanski

Pjotr Semjonov-Tjan-Šanski (vene keeles Пётр Петрович Семёнов-Тян-Шанский, kuni 1906. aastani Pjotr Semjonov; 14. jaanuar 1827 Peterburi – 11. märts 1914 Peterburi) oli vene geograaf, botaanik, statistik ning riigi- ja ühiskonnategelane.
Ta on tuntud eelkõige Tian Shani mäestiku teadusliku uurimise eest, mille järgi tema nimele lisati täiend Tjan-Šanski. Semjonov oli Venemaa Geograafia Seltsi asepresident enam kui 40 aastat ning mängis keskset rolli Vene keisririigi territooriumi loodusliku ja statistilise uurimise korraldamisel. Tema juhtimisel toimusid mitmed olulised statistilised uuringud, sealhulgas 1897. aasta esimene Venemaa rahvaloendus.
Lisaks oli ta Peterburi Teaduste Akadeemia liige ning mõjukas tegelane Vene teadus- ja halduselus 19. sajandi teisel poolel ja 20. sajandi alguses.
Tema algatusel hakati aastatel 1863–1885 välja andma viieköitelist geograafilis-statistilist sõnaraamatut "Географическо-статистический словарь Российской Империи", mis koondas põhjaliku teabe Vene keisririigi jõgede, järvede, merede, mäeahelike, asulate, kubermangude ja maakondade kohta. Semjonov rõhutas oma töödes ning uurimistöödes Vene teadlaste panust ja saavutusi, märkides: "Meie kuulsus on Vene maa kuulsus" (vene keeles "Наша слава есть слава русской земли").
Ta suri 87-aastaselt 11. märtsil 1914 Peterburis ja on maetud Smolenka õigeusu kalmistule.
Leopold von Schrenck

 
Leopold von Schrenck (vene keeles Леопольд Иванович фон Шренк; 6. mai (24. aprill vkj) 1826 – 20. jaanuar (8. jaanuar vkj) 1894) oli baltisakslastest Venemaa zooloog, geograaf ja etnograaf.
Elulugu.
Schrenck oli sündinud Harkovi kubermangu Sumõ maakonnas Hiteni mõisas. 
Ta lõpetas Tartu ülikooli 1850. aastal filosoofia magistri kraadiga ning aastatel 1853–1857 osales Siberi idaranniku looduse uurimisel. 1854–1855 aastate talvel ta oli käinud Sahhalini saare läänerannikul ja Tõmi jõel, kus ta uuris Sahhalini pärismaalaste elu. 
Hiljem õppis ta loodusaineid Berliinis ja Königsbergis. 
Schrencki järgi on nime saanud näiteks sellised loomad nagu
Pooljuhtrelee

Pooljuhtrelee ehk elektronrelee on relee, milles elektriahelaid katkestavad ja ühendavad mehaaniliste kontaktide asemel pooljuhtlülitused; need lülitused põhinevad enamasti MOSFET-transistoridel või sümmeetrilistel trioodtüristoridel. Elektronreleede oluliseks eeliseks on liikuvate kontaktide puudumine, samuti võimalus teostada neid mikrolülitustena.
Selleks et eraldada sisendahel väljundahelast galvaaniliselt, s.t vältida nende vahel elektrilist juhtivust, on elektronrelee sisendlülitusse ühendatud optron.
Optoelektroonilise pooljuhtreleena kasutatakse niisugust optilist paari, mille tüürahelas on infrapuna-valgusdiood ja koormusahelas MOSFET-fototransistor.
Keelrelee

Keelrelee (varasem nimetus: herkonrelee) on vooluahelate lülitamise seadis, mille kontaktipaari vetruvad magnetmaterjalist keeled paiknevad hermeetiliselt suletud kestas (harilikult klaastorus); see kest on kontaktide sädelemise vähendamiseks täidetud inertgaasiga. Keelte kontakteeruvad pinnad on kullatud või hõbetatud ja asetsevad teineteisest 30–150 μm kaugusel. Releel võib olla ka mitu kontaktipaari.
Terminitest.
Termini herkonrelee asemel on praegusajal rohkem kasutusel keelrelee (herkon pärineb vene keelest: "герко́н" on moodustatud sõnadest "гер"метичный "кон"такт).
Ingliskeelses kirjanduses on selle seadme nimetuseks lülitina "reed switch" või releena "reed relay".
Keelkontaktide lülitamine.
Keelkontakte lülitatakse (suletakse või lahutatakse) magnetväljaga, mida tekitatakse kas elektrivooluga või püsimagnetiga.
Elektrivoolu abil tekitatakse magnetväli samamoodi nagu tavalises, lahtiste kontaktidega elektromehaanilises relees elektromagneti abil, mille induktiivpool ümbritseb kontakte. Kui pooli mähisesse vool sisse lülitada, siis kujunevas magnetväljas kontaktipaari pooled magneetuvad, nii et nende kontakteeruvatel otstel moodustuvad erinimelised magnetpoolused (mis teatavasti omavahel tõmbuvad teineteise poole) ja piisava väljatugevuse korral kontaktid sulgevad vooluahela. Tüürvoolu väljalülitamisel eemalduvad vetruvate kontaktipoolte otsad teineteisest, katkestades kontaktidega ühendatud vooluringi.
Samalaadselt saab keelkontakte tüürida (sulgeda ja lahutada) püsimagneti lähendamise ja eemaldamisega. Niisuguseid lülitusseadiseid ‒ magnetkontakte ‒ kasutatakse näiteks valvesignalisatsioonis. Keelkontakt monteeritakse ukse (või akna) piidasse ja püsimagnet sellega kohakuti ukse välisserva. Kui ukse avamisel püsimagnet keelkontaktist eemaldub (näiteks 10 mm võrra), siis magnetvälja mõju nõrgeneb sedavõrd, et kontaktkeeled eemalduvad teineteisest, katkestades relee juhtvoolu ahela, ning relee annab signaali häireseadise töölerakendamiseks. 
Keelreleesid valmistatakse kapindmontaažiks, samuti mikroteostuses integraallülituste tarvis. Need on võimelised lülitama ülinõrku signaale, mille pinget mõõdetakse nanovoltides, voolu femtoamprites ja lülitamissagedust megahertsides. Tööiga võib ulatuda miljardite lülitamistsükliteni.
Tunnussuurused.
Keelreleed kui lülitit iseloomustavad:
Kasutamine.
Igapäevaelus võib keelreleed leida jalgratta spidomeetri komplektidest või turvasüsteemidesse kuuluvatest ukseanduritest. Vajadus keelrelee järele tekib olukordades, kus elektrilisi lülitusi on vaja sooritada nii perioodiliselt kui erisugusetihedusega, seetõttu leidub neid ka automatiseeritud tootmisseadmetes.
Pindmontaažikomponent

Pindmontaažikomponent, pindliitekomponent või SMD-komponent (SMD ‒ lühend inglise keele sõnadest "surface-mounted device") on elektroonikalülituse niisugune üksikosa, mis monteeritakse jootmise (tarbe korral ka liimimise) teel trükkplaadi pinnale (seega mitte läbi plaadi puuritud aukude).
Pindmontaaži hakati elektroonikatööstuses rakendama 1980. aastail. Pindmontaaži eeliseid varasemate montaažimeetoditega võrreldes:
Pindmontaažiks toodetakse nii passiivkomponente (takisteid, kondensaatoreid, induktiivpoole, filterelemente, releesid) kui ka aktiivkomponente (dioode, transistore, mikrolülitusi). 
SMD-takistid ja -kondensaatorid on ristkülikukujulised liistakud ehk kiibid, mille suurust (pikkust ja laiust) tähistatakse tollikoodis (ühikuks 1/100 tolli) või meeterkoodis (ühikuks 1/10000 m = 0,1 mm). Näiteks 1,0 × 0,5 mm suuruse kiibi tähis on tollikoodis 0402 ja meeterkoodis 1005. Liistaku paksus on enamasti 1/40 tolli ≈ 0,6 mm. Liistakutele võib olla märgitud nimiparameetrite tähised. Näiteks SMD-takistil tähistatakse nimitakistust kolme numbriga: kaks esimest väljendavad takistusväärtust ja kolmas 10 astendajat:
Volmari kreis

Volmari kreis ehk Volmari maakond (saksa keeles "Wolmarscher Kreis", läti keeles "Valmieras apriņķis", vene keeles "Вольмарский уезд") oli haldusüksus Venemaa keisririigi Riia asehaldurkonnas (1783−1796) ja Liivimaa kubermangus (a-st 1888; aastatel 1796−1888 kuulus Riia-Volmari kaksikkreisi koosseisu), Läti Vabariigis (1920−1940), Läti NSV-s (1940−1941 ja 1944−1949) ja Läti kindralkomissariaadis (1941−1944).
Volmari kreis Riia asehaldurkonnas 1783−1796.
Volmari ehk Vamiera kreis rajati 1783. aastal seoses asehalduskorra laienemisega Balti kubermangudesse, 1784 moodustati ka luterlik Valmiera praostkond. Varem kuulusid selle alad Riia kreisi koosseisu. Kreis piirnes Riia asehaldurkonna Pärnu kreisi, idas Valga kreisi, kagus Võnnu kreisi ja lõunas Riia kreisiga. Kreisilinnaks oli Volmari.
Kreisi koosseisu kuulus 13 kihelkonda:
Riia-Volmari kaksikkreis 1796−1888.
Pärast Katariina II surma tühistas tema poeg keiser Paul I 1796. aastal asehalduskorralduse. 1783. aastal Riia kreisi aladest omaette kreisiks eraldatud Volmari liideti nüüd taas Riiaga Riia-Volmari kaksikkreisiks. Selline korraldus kehtis 1888. aastani, mil Riia ja Volmari eraldati omaette maakondadeks.
Riia-Volmari kaksikkreisi sillakohturingkonnad.
Võnnu-Valga kaksikkreisi kihelkonnad olid jaotatud kuueks sillakohturingkonnaks:
Volmari kreis 1888−1920.
1888. aastal jagati senine kakskikkreis kaheks: Riia ja Volmari said omaette maakondadeks.
1909. aastal oli kreisis kihelkondi 16:
Tibor Csík

Tibor Csík (2. september 1927 Jászberény - 22. juuni 1976 Sydney) oli Ungari poksija.
Csík oli kokku kahekordne Ungari meister – sulgkaalus (kuni 57 kg) 1946. aastal ja kukk-kaalus (kuni 54 kg) 1948. aastal.
Csík võitis kukk-kaalus (kuni 54 kg) 1948. aasta Londoni olümpiamängude poksivõistlustel kuldmedali ja tuli olümpiavõitjaks.
Csík osales kukk-kaalus (kuni 54 kg) 8. Euroopa meistrivõistlustel (Oslo, 1949), kuid kaotas 1. ringis Sulo Seitolale (Soome) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja.
Csík oli aktiivne osaline Ungari 1956. aasta ülestõusus. Ta põgenes pärast ülestõusu mahasurumist Austraaliasse.
Ilmar Malin

Ilmar Malin (16. jaanuar 1924 Tartu – 15. märts 1994 Tallinn) oli eesti kunstnik. 
Ta harrastas maalikunsti, joonistamist ja graafikat ning oli installatsioonide-assamblaažide autor.
Elulugu.
Ilmar Malin lõpetas 1943. aastal Hugo Treffneri Gümnaasiumi. Seejärel osales Teises maailmasõjas: 1943. aastal vabatahtlikuna Soome armees ja 1944. aastal Eestisse naasnult Saksa sõjaväes Eesti Diviisis. Ta vangistati Tšehhoslovakkias ja oli 1948. aastani Nõukogude vangilaagris.
Ilmar Malin alustas kunstiõpinguid 1948. aastal Tallinna Riiklikus Tarbekunsti Instituudis ning lõpetas 1954. aastal Eesti NSV Riikliku Kunstiinstituudi.
Aastatel 1955–1973 (vaheaegadega) oli ta õppejõud Tartu Kunstikoolis, 1988–1992 Tallinna Kunstiülikooli Tartu osakonnas ning 1992–1993 Tartu Ülikooli maaliosakonnas.
1957. aastast kuulus taEesti Kunstnike Liitu (oli korduvalt ka juhatuses).
1960. aastate alguses viibis ta lähetuses Kesk-Aasias (koos luuletaja Ain Kaalepiga). 1966. aastal käis esimest korda Stockholmis (sealse Moderna Museeti külastamisest sai ta tõuke pöördumiseks sürrealismi poole).
Looming.
Ilmar Malin viljeles erinevaid laade, saavutades suurimat tunnustust sürrealismis ja portreekunstis. Malin võttis sageli sõna nii kunstielu kui ka teoreetiliste probleemide kohta.
Isiklikku.
Ta oli nahakunstnik Inge Malini abikaasa, Jaan Malini ja Lea Malini isa. Tema vend oli Harald Keiland.
Žemaidid

Žemaidid (ka "žmuudid", leedu keeles "žemaičiai", läti keeles "žemaiši") oli tänapäeva Lääne-Leedus Žemaitijas elanud balti hõim.
Žemaidid kõnelevad leedu keele Žemaitija murret (žemaidi keel).
Margus Kasterpalu

Margus Kasterpalu (sündinud 16. aprillil 1961 Haapsalus) on eesti teatrilavastaja.
Ta on õppinud Haapsalu 1. Keskkoolis, Tehnikakoolis nr 19 ja lõpetanud Tartu Ülikooli eesti filoloogia erialal 1992. aastal.
Ta on töötanud Eesti Kirjandusmuuseumis teaduri ja teadussekretärina, Eesti Televisiooni kultuurisaadete peatoimetajana, ajalehe Postimees kultuuritoimetuse juhatajana, Tartu Teatrilabori direktorina.
Aastatel 2004–2015 oli ta SA Eesti Teatri Festival kunstilise juht ja juhataja ning Draama festivali peakorraldaja. Kuulus EV 100 juhtrühma. Aastatel 2012–2014 oli ta Ugala teatri loominguline juht.
Margus Kasterpalu on Saueaugu Teatritalu asutaja ja alates 2001. aastast selle peremees.
Eesti Üliõpilaste Seltsi liige (taasasutaja). Alates 2019. aastast on ta Eesti Lavastajate ja Dramaturgide Liidu juhatuse liige.
Piret Kruuspere

Piret Kruuspere (sündinud 2. juulil 1961) on eesti kirjandusteadlane ja teatriloolane.
Haridus.
Aastatel 1968–1979 õppis ta Tallinna 7. Keskkoolis. 1979–1986 õppis ta Tartu Riiklikus Ülikoolis eesti filoloogia erialal. 1998. aastal sai ta Tartu Ülikoolis magistrikraadi (lõputöö "Eesti näitekirjandus paguluses: tekstid ja taustad").
Töökäik.
Aastatel 1979–1984 töötas ta Eesti Riiklikus Noorsooteatris kassapidaja ja rekvisiitorina. 1984–1993 oli ta Keele ja Kirjanduse Instituudi kirjandusajaloo sektoris ja kirjandusosakonnas laborant, vanemlaborant, nooremteadur, osakonnajuhataja. Alates 1993. aastast töötas ta Underi ja Tuglase Kirjanduskeskuses, kus 1993–1996 oli direktori kohusetäitja, 1996–2000 teadur, 2000–2005 teadussekretär ning alates 2005. aastast jälle teadur. 2005. aastast töötas ta ka Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia lavakunstikoolis eesti teatriajaloo dotsendina. Ta on olnud õppejõud ka Eesti Humanitaarinstituudis ja Tartu Ülikoolis.
Teadustöö.
Tema peamised uurimissuunad on eesti näitekirjandus, eesti kirjanduse teatriretseptsioon ja eesti teatri ja teatrikirjutuse ajalugu.
Isiklikku.
Tema isa oli tõlkija Valdek Kruuspere ning vanaisad ajaloolased Aleksander Kruuspere ja Peeter Tarvel.
Ott Ummelas

Ott Ummelas (sündinud 2. juulil 1975 Narvas) on eesti ajakirjanik.
1997. aastal lõpetas ta Tartu Ülikooli politoloogia erialal.
Ta on töötanud Eesti Raadio Tartu toimetuses, Eesti Televisiooni "Aktuaalse kaamera" välistoimetuses ning 2000–2005 Reutersi Tallinna ja Helsingi toimetustes.
2006. aastast oli ta uudisteportaali ETV24 juht. 2018. aasta seisuga on Ott Ummelas uudisteagentuuri Bloomberg News korrespondent. 
Isiklikku.
Ott Ummelas on abielus, tal on kaks last. Tema onu oli ajakirjanik Mart Ummelas.
Vogue

Vogue on Ameerika Ühendriikides välja antav moeajakiri. 
Ajalugu.
Vogue'i esimene number ilmus 1892. aastal, algul oli tegu kord nädalas ilmuva väljaandega. Ajakirja levitab kirjastus Condé Nast Publications, see ilmub tänapäeval korra kuus. 
Ilmumiskohad.
1916. aastal ilmus British Vogue, mis oli esimene versioon ajakirjast väljaspool Ameerika Ühendriike.
Vogue ilmub lisaks: Araabias, Austraalias, Brasiilias, Hiinas, Hispaanias, Hollandis, Hongkongis, Indias, Itaalias, Jaapanis, Kreekas, Lõuna-Koreas, Mehhikos, Poolas, Portugalis, Prantsusmaal, Saksamaal, Singapuris, Tais, Taiwanis, Tšehhis (üheskoos Slovakkiaga), Türgis, Ukrainas ja Venemaal.
‘Abbās II

‘Abbās II nime all on tuntud kaks valitsejat:
Suur-Ameerika tänav

Suur-Ameerika tänav on tänav Tallinnas Kesklinna linnaosas Tõnismäe, Uue Maailma ja Kassisaba asumis. 
Tänav algab Pärnu maanteelt, ristub Toom-Kuninga, Koidu ja Endla tänavaga ning lõpeb Luise tänaval. Suur-Ameerika tänav on ligukaudu 850 meetri pikkune. Suur-Ameerika tänava hoonete vahelt suundub põhja poole Tõnismäele Õllepruuli tänav.
Samas lähedal paiknevad ka Kesk-Ameerika tänav ja Väike-Ameerika tänav.
Ajalugu.
Tänav sai 1877. aastal nime 18. ja 19. sajandil Suur-Ameerika tänava ja Pärnu maantee nurgal asunud võõrastemaja-kõrtsi America (Ameerika) järgi. Saksakeelne nimekuju oli "Grosse Amerikastrasse" ja venekeelne "Большая Американская улица". On esinenud ka nimekuju Ameerika tänav.
1939. aastal sooviti tänava nime vahetada Raja tänavaks.
27. juuni 1950 sai tänava nimeks Komsomoli tänav. Oma ajaloolise nime sai tänav tagasi 18. oktoobril 1991.
9. märtsil 1944 toimunud Tallinna pommitamise tagajärjel hävis suur osa Suur-Ameerika tänava omaaegsest hoonestusest. Väike-Ameerika ja Suur-Ameerika tänava omaaegne ristumiskoht asus aga nüüdisaegsest tublisti rohkem Tõnismäe poole, pärast sõda ehitatud Pärnu maantee 48 viiekorruselise elumaja kohal. Enne Teist maailmasõda kulges Suur-Ameerika tänav siis Tõnismäe tänava otsast risti üle 1950. aastate lõpus ehitatud Tõnismäe reaalkooli hoone ala. Omaaegsest Suur-Ameerika tänava algusest on säilinud Pärnu maantee uute majade hoovis vaid elumaja aadressiga Suur-Ameerika 4. 
2015 suvel sai Suur-Ameerikast esimene tänav Tallinnas, kuhu on paigaldatud valgusfoor, kus on võimalik tuli puldist roheliseks muuta ehk liiklus vajadusel seisata, ning need puldid on antud üksnes kiirabi sõidukitesse. Foor asub Suur-Ameerika ja Toom-Kuninga ristil kiirabi tugikeskuse juures.
 Suur-Ameerika ja Pärnu maantee 50 nurgahoone, Tallinna Tõnismäe Reaalkool
Jalgrattasport 2012. aasta suveolümpiamängudel

Jalgrattasport 2012. aasta suveolümpiamängudel toimus 28. juunist 12. augustini. Jalgrattaspordi võistlustel osales 528 sportlast ja välja jagati 18 komplekti medaleid.
Tulemused maanteesõidus.
Mehed.
Grupisõit 199,5 km.
&lt;br&gt;Finaal: 28. juuli
&lt;br&gt;Osavõtjaid: 145
&lt;br&gt;Lõpetajaid:
&lt;br&gt;Olümpiavõitja 2008: Samuel Sanchez, 
&lt;br&gt;Ametlikud tulemused:
Sölkupid

Sölkupid (vananenud nimetus ostjakisamojeedid) on samojeedi rahvas Lääne-Siberi põhjaosas Tomski oblastis, Tjumeni oblastis ja Krasnojarski krais. Kõnelevad sölkupi ja vene keelt. 2010. aasta rahvaloenduse andmetel elas Venemaal 3649 sölkuppi. Tänapäeval on paljud sölkupid läinud üle vene keelele, sölkupi keele oskajaid oli Venemaal 2010. aasta rahvaloenduse tulemuste kohaselt 1023.
Antropoloogiliselt kuuluvad sölkupid uurali rassi, mongoliidseid jooni on vähem kui neenetsitel ja nganassaanidel.
Sölkupid elavad kahe geograafiliselt eristatud rühmana. Põhjasölkupid rändasid oma praegustesse elupaikadesse Jenissei alamjooksul 18. sajandil, et vältida ristiusustamist.
Sölkupid on eluviisilt paiksemad kui neenetsid, eenetsid ja nganassaanid. Sölkupite traditsioonilised tegevusalad on kalastamine ja küttimine, vähemal määral ka põhjapõdrakasvatus. Sölkupi külad paiknevad kõrgetel jõekallastel. Elamuteks on talvel osalt maasse ehitatud palkonnid, suvel nelinurksed teravatipulised kasetohust kojad.
Tiina Abel

Tiina Abel (sündinud 30. detsembril 1951 Moskvas) on eesti kunstiajaloolane.
Abel lõpetas 1970. aastal Tallinna 21. Keskkooli. Aastatel 1971–1976 õppis ta Tartu Riikliku Ülikoolis ajalugu ja lõpetas selle diplomitööga "Eesti kunstiteoreetilise ja -kriitlise mõtte areng 1917–1925." Ta täiendas end aastatel 1992–1994 Kesk-Euroopa ülikooli stipendiaadina Pariisis.
Aastatel 1976–2014 töötas Tiina Abel Eesti Kunstimuuseumis teadurina. Sealhulgas 1978–1992 maaliosakonna juhatajana ja 2006–2014 Kumu kunstimuuseumi programmijuhi ja kuraatorina. 1995. aastast töötab ta Tallinna Kunstiülikooli (Eesti Kunstiakadeemia) õppejõuna. 
Abel on 1990. aastast Eesti Kunstnike Liidu liige.
Ta on kureerinud üle 60 näituse nii Eestis kui ka välismaal. Tema kureeritud näituste hulka kuulub ka Kumu kunstimuuseumi esimene püsiekspositsioon „Varamu. Eesti kunsti klassika 18. sajandist kuni 1940. aastani“. 
Tiina Abeli uurimisvaldkond keskendub eelkõige 19. sajandi ja kahe maailmasõja vahelise aja Eesti kunstile. Ta on olnud teerajajaks mitmete Balti kunstiajaloo teemade, sh Balti biidermeieri, Düsseldorfi maalikoolkonna ning 19. sajandi kunsti ja fotograafia suhete uurimisel. Abel on tutvustanud Eesti lugejale selliseid suhteliselt vähetuntud kunstnikke nagu Alfred Hirv ja Aleksander Krims-Radava. Samuti on ta käsitlenud väliseesti kunstnike loomingut. Ta olnud mitmete kunstialaste väljaannete toimetuskolleegiumi liige ning koostanud ja toimetanud kümneid artiklikogumikke ja katalooge, samuti avaldanud üle saja artikli. Tiina Abeli värskeim töö on ajakirja Kunstiteaduslikke Uurimusi kevadnumber (1–2/2025), mis on pühendatud dekadentsikunstile ning mille ta on koostanud ja toimetanud.
Isiklikku.
Tema ema ja isa olid näitlejad Asta Lott ja Ervin Abel.
Andres Särev

Andres Särev (8. veebruar 1902 Variku talu, Paistu – 18. märts 1970 Tallinn) oli eesti lavastaja, näitleja ja dramaturg.
Ta lõpetas Paistu kihelkonnakooli ja jätkas õpinguid Viljandis. 1922. aastal alustas Ugalas tööd näitlejana, aastail 1924–1926 oli samas näitejuht. Hiljem töötas ta lavastajana teistes Eesti teatrites. 
Teda peetakse A. H. Tammsaare esimeseks dramatiseerijaks. 7. veebruaril 1932 esietendus Draamastuudio Teatris Andres Särevi dramatiseeringus "Tõe ja õiguse" aineline lavastus "Vargamäe". Lavastas selle Kaarli Aluoja, kujundas Päären Raudvee. Eesti teatri esimene lava-Andres oli Aado Hõimre, esimene lava-Pearu oli Johannes Kaljola, Krõõta mängis Aili Engelberg ja Mari oli Lo Tui.
Mälestuse jäädvustamine.
1982. aastal avati Tallinnas aadressil Tina tänav 23-13 Eesti Teatri- ja Muusikamuuseumi filiaalina Andres Särevi kortermuuseum.
Isiklikku.
Andres Särevi abikaasa oli näitleja Anna Särev.
Andres Särev on maetud Metsakalmistule.
Tiiu (ajakiri)

Tiiu on Eesti kuukiri, mis hakkas ilmuma oktoobris 2011. Ajakiri on suunatud naistele alates 45. eluaastast. Ajakiri sisaldab persoonilugusid, nostalgia-, ilu- ja moe-, tervise-, käsitöö-, köögi-, kodu-, aia- ja raamaturubriiki.
Ajakirja esimese numbri tiraaž oli 20 500. 2012. aasta suveks oli ajakirja tiraaž kasvanud 23 500-ni ning ajakirjal oli üle 12 000 tellija.
Algul andis ajakirja välja kirjastus Fookus Meedia. Ajakirja toimetajad olid Eha Laanepere ja Anneli Aasmäe. 2019. aasta septembris müüs Fookus Meedia oma kuukirjad Tiiu ja Eesti Ajalugu Õhtuleht Kirjastus AS-ile.
Planeedi tänav

Planeedi tänav on tänav Tallinnas Kesklinna linnaosas Uue Maailma asumis. 
Tänav algab Tehnika tänavalt raudtee äärest, ristub Koidu ja Videviku tänavaga ning lõpeb Luha tänaval. Alates Koidu tänava ristmikust on Planeedi tänav enam-vähem lõuna–põhjasuunaline. Planeedi tänav on ligikaudu 350 meetri pikkune.
Planeedi tänav sai nime 30. mail 1934.
Planeedi tänav 16 asub Lastesõim Planeedi Mudila.
Chelonoidis abingdonii

Chelonoidis abingdonii, varem Geochelone nigra abingdonii, oli elevantkilpkonna liik, mis elas Pinta saarel.
Liigi kirjeldas 1877. aastal Albert Günther, kes andis sellele nimeks "Testudo abingdonii".
19. sajandi lõpuks olid küttimise tõttu juba enamik isenditest välja surnud. 20. sajandi keskpaigas peeti liiki väljasurnuks, kuni üksik isane elevantkilpkonn leiti 1971. aastal. Üksildane Jüri, viimane teadaolev "C. abingdonii" esindaja, suri 24. juunil 2012.
Hõberebane

Hõberebane on punarebase tumeda karvaga vorm, mis aretati 19. sajandi lõpus.
Karv on punarebase omast tumedam tänu suuremale melaniinisisaldusele. Hõberebaste karvatoon varieerub suuresti: mõni neist on must, välja arvatud valge sabaots, samas leidub sinakashalle ning selliseidki, kelle küljed on tuhkhallid. Ajalooliselt on hõberebased olnud kõige hinnalisemate karusloomade seas ning nende nahku kandis sageli Venemaa ja teiste Euroopa riikide kõrgklass, samuti kanti neid Hiinas. 
Metsikud hõberebased ei paljune üksnes sama karvatooni rebastega ning võivad pärineda ühest pesakonnast tavaliste punarebastega. Vangistuses ristatakse naha pärast peetavaid hõberebaseid praktiliselt ainult teiste sama värvi hõberebastega.
Hõberebane kaalub keskmiselt 7–8 kilo, pesakonnas on 3–4 poega. Karusloomadest on hõberebane pikima tootmistsükliga: märtsis-aprillis sündinud loomad nahastatakse alles novembris.
Eestis kasvatatakse hõberebaseid alates 1928. aastast, mil Kanadas Prints Edwardi saarel asuvast Daltoni kasvandusest toodi esimesed hõberebased. Hõberebaste osakaal Eesti karusloomakasvatuses on olnud suur. 1938. aastal oli Eestis 60 karusloomakasvanduses kokku üle 10 000 looma, neist 6500 olid hõbe- ja sinirebased. Nõukogude ajal oli Eestis rebasekasvandusi paarikümne ringis, tänapäeval on neid jäänud alla kümne (Pärnumaal Audrus, Harjumaal Karjakülas, Rakvere lähedal Huljal, Tartumaal jm). 1990. aastal oli hõberebaseid Eestis 38 102, 1995. aastal aga 16 141 – ligi poole vähem.
Karvastik

Karvastik ehk karvkate ehk karvastu on loomade, peamiselt imetajate kogu keha katvad marrasknaha sarvmoodustised.
Karvastiku areng, anatoomia, veresooned, närvid, morfoloogia, töönduslik tarve ja veekindlus ning patoloogia võivad suuresti erineda nii liigiti kui ka indiviiditi.
Marrasknahka kattev karvade kiht vahetub perioodiliselt (karvavahetus).
Loomade karvastik koosneb pealiskarvastikust ja aluskarvastikust. Pealiskarvastiku hulka loetakse katte-, harjas- ja jõhvkarvad.
Inimestel.
Inimese loodet katab esmane karvkate, mis langeb ära enne sündi. Päriskarvad ehk teisene karvkate on tänapäeva inimesel vähe arenenud, va juuksed.
Inimese karvastiku peas kasvavat osa nimetatakse juusteks.
Inimese (hrl mehe) näol kasvavat karvastikku nimetatakse habemeks.
Karusnahk.
Rikkaliku karvastikuga nahka, kus on rohkem kui 400 karva cm2 kohta, nimetatakse karusnahaks.
Loomi, kelle nahku hinnatakse nende karvastiku värvuse või muude omaduste tõttu, nimetatakse karusloomadeks. Karusloomi küttisid juba neandertallased. Mitmeid karusloomi kasvatatakse ja aretatakse ka koduloomadena kasvandustes.
Geomeetrilise keerukuse ja varjude tõttu on karvastik tekitanud kujutamisraskusi kolmemõõtmelise arvutigraafika loojatele.
Rebasejaht

Rebasejaht on jahi vorm, mille käigus otsitakse, jälitatakse ja mõnikord ka tapetakse rebane, kasutades selleks hagijate või teiste jahikoerte abi, kellele jahimehed järgnevad jalgsi või ratsa.
Tänapäevasel kujul sai rebasejaht alguse 16. sajandi Inglismaal. Seda on harrastatud ka Austraalias, Kanadas, Prantsusmaal, Iirimaal, Itaalias, Venemaal, USA-s ja mujal. 
20. sajandil tekkis rebasejahile vastuseis. Eriti innukalt on selle ümber vaieldud Suurbritannias, kus rebasejaht keelustati Šotimaal 2002. aastal ning Inglismaal ja Walesis 2004. aasta novembris (seadust hakati jõustama 2005. aasta veebruaris), ehkki rebaste kui kahjurite laskmine jäi endiselt lubatuks. Rebasejahi pooldajad on nimetanud seda Briti maakultuuri tähtsaks osaks ning kasulikuks looduskaitse ja kahjurite leviku piiramise seisukohast. Vastaste hinnangul on rebasejaht tarbetu ja julm loomade kohtlemine.
Skunk

 
Skunk ehk vöötskunk ehk skunks ("Mephitis mephitis") on kiskjaliste seltsi vinuklaste sugukonda (või varasema taksonoomia kohaselt kärplaste sugukonna vinuklaste alamsugukonda) kuuluv loom, kes on tuntud oma võime poolest eritada vänge haisuga nõret. Skunkide asuala ulatub Kanadast Põhja-Mehhikoni.
Värvuselt on skungid mustvalged. Keha alapool on harilikult tume, seljal on valge vööt. Kaugelt nähtav värvus on hoiatussignaal, kuna enesekaitseks kasutatava haisunõre tõttu on skungil looduses vähe vaenlasi. 
Skunk on segatoiduline. Ta sööb peamiselt suuri putukaid (ritsikad, kilgid) ja pisiimetajaid, kuid ka mardikavastseid, vihmausse, linnumune, juurikaid ja seeni, maha kukkunud puuvilju ja pähkleid. Samuti võivad skungid püüda kaldaäärses vees kalu.
Skungid elavad väikeste karjadena urgudes, mida jagavad mõnikord teiste loomadega. Nende innaaeg on veebruaris ja märtsis, sel ajal ärrituvad nad kergesti ning võivad kasutada haisunõret ka inimeste vastu. Tiinus kestab üle kahe kuu, pesakonnas on 3-10, keskmiselt 4-5 pimedat ja karvutut poega. Silmad avanevad kolmenädalaselt, viiendast nädalast hakkavad pojad uru ümbruses uitama. Noored skungid iseseisvuvad aastavanuselt.
Jakobi tänav (Tallinn)

Jakobi tänav on tänav Tallinnas Kesklinna linnaosas Keldrimäe asumis. Tänav algab Keldrimäe tänavalt, ristub Gildi tänavaga ja lõpeb Odra tänaval. Jakobi tänav on enam-vähem loode-kagusuunaline ja ligikaudu 340 meetri pikkune.
Ajalugu.
Tänav on nime saanud 1882. aastal. Tõenäoliselt on Jakobi tänav nime saanud majaomanik Mart Jakobi järgi. Eesti keeles on tänavat nimetatud ka Jaagupi tänavaks (1884), tänava saksakeelne nimi oli "Jakobstrasse", venekeelne "Яковская улица".
Jakobi tänav 21 asus algne arhitekt Karl Tarvas (Treumann)i projekteeritud Tallinna tuletõrje Ida divisjoni tuletõrjehoone, mis valmis 1940. aastal.
Jakobi tänav 25 hoones tegutses Jakobi kauplus.
Hoonestus.
Jakobi 17 asub 1937. aastal ehitatud hoone, milles pagaritöökoda ja korter II korrusel.
Jakobi tänav 22, 24, 24A asuvad 1911. aastal ehitatud Moisei Klibanski projekteeritud Lenderi tüüpi elamud.
Küünis

Küünis on kõver ja terava otsaga jätke, mis asub paljude loomade sõrmede või varvaste otsas. Eelkõige leidub küüniseid imetajatel, lindudel ja kahepaiksetel, kuid sama sõna kasutatakse ka mõnede selgrootute sarnase kehaosa kohta. Samalaadseid peenikesi konksjaid kehaosi on ka mardikatel ja ämblikel.
Küünised koosnevad jäigast valgust keratiinist. Lihatoidulised loomad kasutavad küüniseid saagi haaramiseks ja hoidmiseks, kuid küüniseid saab tarvitada ka enesekaitseks, kaevamiseks, ronimiseks jms.
Pikka aega on suurkiskjate nagu tiigrite, lõvide ja karude küüniseid kantud ehetena või toormaterjalina ehete valmistamiseks.
Samasuguseid luustunud jätkeid, mis on lamedad ja millel puudub terav ots, nimetatakse küünteks.
Sisalikulised

Sisalikud ("Sauria") on laialt levinud roomajate rühm, kuhu kuulub üle 5700 liigi.
Klassifikatsioon.
Sisalikuliste süstemaatika pole päris selge. Tavaliselt peetakse sisalikke iseseisvaks alamseltsiks nimetusega sisalikulised ("Lacertilia"). Sellesse kuuluvad kõik lepidosauruste elusolevad järeltulijad, mis ei ole sfenodondid (st tuataara) ega maod.
Alamseltsi klassifitseeritakse järgmised infraseltsid:
Levila.
Sisalikud elavad kõigil mandritel peale Antarktise, samuti enamikul saarestikel.
Eestis on levinud kivisisalik (II kaitsekategooria) ja arusisalik (III kaitsekategooria).
Kirjeldus.
Enamasti on sisalikel jalad ja väliskõrvad, madudel need mõlemad aga puuduvad. Kuna sisalikud on määratletud negatiivselt, madusid välja arvates, puuduvad neil ainulaadsed ühised tunnused. Paljud, kuid sugugi mitte kõik sisalikud võivad kiskjate eest põgenedes saba kehast eraldada (autotoomia). Suurel osal sisalikest on arenenud nägemine, sealhulgas värvitaju, ning enamik neist suhtleb niihästi kehakeele või eredate värvide kui ka feromoonide abil. 
Sisalike pikkus varieerub mõnest sentimeetrist kameeleonidel nagu "Brookesia micra" ja gekodel nagu "Sphaerodactylus ariasae" kuni ligi 3 meetrini suurimal elusoleval sisalikul komodo varaanil. Mõned väljasurnud varaanid olid samuti suured. Väljasurnud mosasaurused, kes elasid vees, kasvasid kuni 17 meetri pikkuseks, ning Austraalias 40 000 aasta eest väljasurnud varaan "Megalania" võis kasvada kuni 7-meetriseks.
Eestis elavad sisalikest arusisalik, kivisisalik ja vaskuss.
Tuvi

Tuvi ("Columba") on perekond linde sugukonnast tuvilased.
Ige

Ige (mitmus "igemed") on suu kude, mis ümbritseb hammast. See koosneb epiteelist ja sidekoest, kinnitub alveolaarluule ning läheb üle suu limaskestaks. Koesisese rõhu tõttu liibub igeme serv hambakaelale
Igemehaigused (nt igemepõletikud nagu parodontiit ja gingiviit) on koos hambahaigustega üks levinumaid haiguste rühmi, neid põhjustavad peamiselt suuõõne mikroobid.
Opossumlased

Opossumlased ehk kukkurrotlased ("Didelphidae") on läänepoolkera suurim kukkurloomade sugukond, millesse kuulub vähemalt 103 liiki 19 perekonnas. Kõiki neid kutsutakse opossumiteks.
Et opossumlased pole spetsialiseerunud, nende toidusedel on paindlik ning nad paljunevad kiiresti, kohanevad nad kergesti mitmesuguste elutingimustega ja asustavad kiirelt uusi alasid.
Klassifikatsioon.
Opossumlased arvatakse eraldi opossumiliste ("Didelphimorphia") seltsi. 
Opossumlaste sugukonda klassifitseeritakse järgmised alamsugukonnad: 
Nimi.
Esimene opossumiks nimetatud liik oli virgiinia opossum; nimetuse "opossum" varaseim teadaolev tarvitus inglise keeles pärineb 1610. aastast.
Sõna "opossum" tuleb pouhatanikeelsest sõnast "aposoum", mis tähendab valget koera või looma.
Okassealised

Okassealised ("Hystricomorpha") on alamselts närilisi, kelle selga katavad teravad okkad, mis kaitsevad ja varjavad neid kiskjate eest. Nad elutsevad Ameerikas, Lõuna-Aasias ja Aafrikas.
Okassealistest on näriliste seas suuremad ainult kapibaarad ja koprad. Enamik okassigu on 63–91 cm pikkused ja 20–25 cm pika sabaga. Nad on ümarad, suured ja aeglased ning kaaluvad 5–16 kg. 
Ehkki okassealiste okkad meenutavad siilide ja sipelgasiilide omi, pole nad sugulased.
Okassealised on taimtoidulised. Nad söövad lehti, oksi ja rohtu, talvel ka puukoort. Põhja-Ameerikas elutsev urson ronib toiduotsinguil sageli puu otsa. Aafrika okassealisedd puu otsa ei roni ning otsivad toitu maast. Enamjaolt on nad öise eluviisiga, kuid askeldavad vahel ka päeval. 
Keenias on okassealised muutunud kahjuriteks, neid hinnatakse maitsva liha pärast.
Melbourne'i Eesti Maja

Melbourne'i Eesti Maja on Melbourne'is paiknev Eesti Maja.
Eesti Maja avati 4. detsembril 1955.
See asub aadressil 43 Melville Road West Brunswick alates 1971. aastast. Varem paikneti 67 Sydney Road Coburgis.
Austraalia Eesti Seltside Liit

Austraalia Eesti Seltside Liit (inglise keeles "Association of Australian Estonian Societies") on 1950. aastate alguses asutatud organisatsioon Austraalias, mille tegevuseks on toetada eestluse säilitamist ja tutvustada Eestit.
2012. aasta seisuga on liidul 23 liiget.
Hugo Laur

Hugo Laur (20. märts 1893 Kärus – 30. detsember 1977) oli eesti näitleja.
Hugo Laur sündis metsavahi perekonnas. Laur õppis 1907–1910 Hugo Treffneri Gümnaasiumis, 1911–1913 Riias ehituskoolis ja 1913–1914 arhitektuuri erialal professor Berlofi eratehnikumis. Töötas 1911–1918 Riias, Muhus ja Tallinnas ehitustehnikuna ja arhitektina. Oli ansambli Laulvad Seilorid liige. 
Laval alustas 1912 Riia Eesti Seltsis, oli 1918–1949 Estonia ja 1949–1965 Draamateatri näitleja ning 1948–1950 ühtlasi Eesti Riikliku Teatriinstituudi lavapraktikaõppejõud (aastast 1949 dotsent).
Mängis külalisena enamikus Eesti teatreis, esines balletis, operetis, estraadil ja Eesti Raadios (kuuldemänge: "Surnud hinged", 1952, "Südametemurdumise maja", 1957), mängis ETV-s ("Avarii", 1959) ja filmis ("Kire lained", 1930, Berliin; "Elu tsitadellis", 1947, Lenfilm; "Valgus Koordis", 1951, "Tagahoovis", 1956, "Jääminek", 1962, kõik Tallinnfilm; "Maja düünides", 1963, Läti), Tuuline rand, 1971, Tallinnfilm 
Tegutses ka lavastajana, dekoraatorina ning deklamatsiooni- ja jumestusõpetajana ("Praktilisi nõuandeid näojumestamiseks", "Teater" 4–5, 1935). Käis 1930. aastail riigivanema stipendiaadina õppereisil Saksamaal ja Austrias. 
Eesti NSV teeneline kunstnik (1945), Eesti NSV rahvakunstnik (1947), Stalini preemia 1948 ja 1952, Nõukogude Eesti preemia 1950, Lenini orden 1956.
Eesti Näitlejate Liidu liige (1934) ja Kinoliidu liige 1959. aastast.
Aastatel 1951–1954 Eesti NSV Ülemnõukogu saadik, Eesti NSV Ülemnõukogu IV koosseisus.
Hugo Laur ei olnud abielus.
Victoria (Briti Columbia)

Victoria on linn Kanadas, Briti Columbia provintsi keskus.
Linn asub Vancouveri saarel kohas, kuhu 1843. aastal rajati Hudsoni lahe kompanii kaubapunkt. Selle juurde tekkis esimene Euroopast väljarännanute koloonia, mis sai nime kuninganna Victoria järgi.
Linnast saab alguse läbi Kanada kulgev maantee Trans-Canada Highway. Vancouveri ja Seattle'iga on linnal katamaraaniühendus. Nanaimoga ühendab linna raudtee Esquimalt and Nanaimo Railway.
Victorias asub ajaloo- ja etnograafiamuuseum Royal British Columbia Museum.
Rahvastik.
2006. aasta rahvaloenduse andmetel elas linnas 78 057 inimest ja 2011. aasta rahvaloenduse andmetel 80 017 inimest. Koos eeslinnadega on elanike arv 360 000.
Andri Ksenofontov

Andri Ksenofontov (sündinud 11. detsembril 1962) on Eesti arhitekt, muinsuskaitsja ja kunstikriitik.
Ta on lõpetanud 1981. aastal Tartu 2. Keskkooli ja 1986. aastal Eesti Riikliku Kunstiinstituudi arhitektina.
Unetus Seattle'is

"Unetus Seattle'is" on 1993. aastal valminud USA mängufilm, mille lavastas Nora Ephron.
Film kandideeris kahele Oscarile: parima filmilaulu ja parima kohandatud stsenaariumi kategoorias.
Sven Nykvist

Sven Vilhem Nykvist (3. detsember 1922 Moheda – 20. september 2006 Stockholm) oli rootsi filmioperaator.
Sven Nykvist sündis Kronobergi läänis Alvesta vallas Mohedas. Tema vanemad olid misjonärid Belgia Kongos. Nykvisti lapsepõlv möödus vanavanematega Rootsis. Ta õppis Stockholmis fotograafiat. Filmindust praktiseeris ta Roomas Cinecittà stuudiotes. 
Sven Nykvistil oli pikk koostöö filmilavastaja Ingmar Bergmaniga. Esimest korda tegid nad koostööd filmis "Narride õhtu" ("Gycklarnas afton", 1953). Just Bergmani filmide "Sosinad ja karjed" ja "Fanny ja Alexander" eest võitis ta kaks parima operaatori Oscarit (1974 ja 1984).
Nykvist on teinud koostööd ka Woody Alleni, Andrei Tarkovski, Philip Kaufmani, Nora Ephroni ("Unetus Seattle'is") ja Lasse Hallströmiga. Tema viimaseks filmiks jäi Peter Yatesi fantaasiakomöödia "Curtain Call" (1999).
Sven Nykvisti poeg Carl-Gustaf Nykvist on filmilavastaja ja -operaator. Viimase käe all valmis 2000. aastal dokumentaalfilm "Valgus pakub mulle seltsi", milles ta jäädvustas oma isa elutöö. Sven Nykvisti osalusel valmis 120 filmi.
Kuivarahu

Kuivarahu on mitme geograafilise objekti nimi:
Eesti Kirik (ajakiri)

Eesti Kirik oli aastatel 1950–2007 välismaal (Stockholmis, Uppsalas ja Torontos) ilmunud E.E.L.K. ajakiri.
1978–1981 oli ajakirja peatoimetaja Richard Koolmeister.
Kalmus (perekond)

Kalmus ("Acorus") on võhaliste sugukonda kuuluv mitmeaastaste rohttaimede perekonda.
Perekonna looduslikuks levilaks on Põhja-Ameerika ning Põhja- ja Ida-Aasia. Tänu kultiveerimisele on taimed naturaliseerunud ka Lõuna-Aasias ning Euroopas.
Perekonda kuulub kuus lihakate risoomidega paljunevat, veelembelist liiki.
Palu-karukell

Palu-karukell ("Pulsatilla patens") on taimeliik tulikaliste sugukonda karukella perekonda kuuluv mitmeaastane rohttaim. 
Palu-karukell on pika risoomi ja juurmise lehekodarikuga 10–30 cm kõrgune rohttaim. Lehed arenevad pärast õitsemist, need on kolmelisõrmjad, kolmejagune laba jaguneb omakorda. Õie all asuvad männastena kitsad kõrglehed. Õied on üksikult varretippudes. Palu-karukella õied on violetsed, suured (3–4 cm), algul kellukjad ja hiljem tähtjalt laiuvad. Õitseb aprillis mais. Viljaks tihedalt karvased pähklikesed.
Kasvab kuivades männikutes, liivastel nõlvadel, loometsades. Eelistab päikeselist kasvukohta. Saab hakkama ka toitainevaesel happelisel liivmullal.
Palu-karukell kuulub Eestis II kaitsekategooriasse.
Emilie Beermann

Emilie Rosalie Beermann (16. detsember 1860 Pilistvere – 2. jaanuar 1896) oli eesti õpetaja, esimese sinimustvalge lipu valmistaja.
Ta sündis koolijuhi ja ehitusmeistri Gustav Heinrich Beermanni ja Caroline Beermanni peres vanima lapsena kaheksast. Nime Emilie pani isa talle tänuks ristiemale. Pärast Põltsamaa kihelkonnakooli lõpetamist sai temast sama kooli tütarlaste käsitööõpetaja. 
Veebruaris 1895 abiellus Beermann Sürgavere mõisavalitseja Jaan Lillakuga. Ta suri pärast poja ülirasket sünnitust 2. jaanuaril 1896 ja maeti Viljandi vanale kalmistule.
Sinimustvalge lipu valmistamine.
1884. aastal ostis Beermann Põltsamaalt Leihbergi riidekauplusest kolm tükki riiet: sinist, musta ja valget. Jõeäärses kihelkonnakooli majas oma õpetajatoas õmbles ta neist kooli õmblusmasinal lipu. Isa puutöötoas valmistati varras ja Emilie vend Christoph viis selle Tartusse EÜS-ile. Teistel andmetel osalesid lipu õmblemises ka Miina Hermann ja Karl August Hermanni abikaasa Paula Hermann.
Michael Mørkøv

Michael Mørkøv (sündinud 30. aprillil 1985) on taani elukutseline jalgrattur.
Ta võistleb nii treki- kui ka maanteesõidus.
2008. aasta suveolümpiamängudel Pekingis võitis ta Taani meeskonna koosseisus hõbemedali 4 km meeskondlikus jälitussõidus.
2009. aastal tuli ta maailmameistriks meeskondlikus jälitussõidus ja paarissõidus.
2008. aastast võistleb ta Taani elukutseliste meeskonnas Team Saxo-Tinkoff.
2013. aasta Vueltal võitis ta 6. etapi.
Mørkøv on 183 cm pikk ja kaalub 69 kg.
Skarabeus (kirjastus)

Skarabeus on Eesti ühemehekirjastus, mis on spetsialiseerunud ulmetõlgete avaldamisele, eelkõige ulmeklassikale ja jutukogudele. 
Kirjastuse omanik on Soomes elav Arvi Nikkarev, kes tegeleb kirjastamisega hobi korras. Suure osa tekstidest on ta ise ka tõlkinud. Skarabeuse raamatud on korduvalt võitnud Eesti ulmeauhinna Stalker või jäänud nominentide seas napilt teiseks-kolmandaks.
Kassinaerilised

Kassinaerilised ("Malvaceae") on kassinaerilaadsete seltsi kuuluv taimede sugukond.
Sugukonda kuulub üle 200 perekonda üle 4200 liigiga.
Sugukonda kuuluvad muuhulgas söödav muskushibisk, hapu hibisk, harilik kakaopuu, harilik durianipuu ja puuvillapõõsad.
Jordi Alba

Jordi Alba i Ramos (; sündinud 21. märtsil 1989 L'Hospitalet de Llobregatis) on Hispaania jalgpallur, kes mängib vasakkaitsjana Major League Socceri klubis Miami Inter ja Hispaania jalgpallikoondises.
Alba positsiooniks on enamasti vasakkaitsja, kuid ta on suuteline mängima ka vasaku poolkaitsja kohal.
Klubikarjäär.
Valencia.
Alba debüteeris Valencia meeskonnas 2008. aastal ning mängis klubis 2012. aasta suveni.
Barcelona.
28. juunil 2012 liitus Jordi Alba 14 miljoni euro eest Barcelonaga. 
Ta debüteeris Kataloonia klubis mängus Real Sociedadi vastu, Barcelona võitis 5:1. Oma esimese värava lõi Alba 20. oktoobril 2012 mängus Deportivo de La Coruñaga, aidates Barcelonal võita 5:4.
2014–15 hooajal võitis Barcelona nii La Liga, Copa del Rey kui ka Meistrite Liiga. Alba mängis 38 kohtumist ja lõi ühe värava.
Järgmisel hooajal tuli ta Barcelonaga taas Hispaania meistriks ja võitis karika.
27. mail 2017 aitas ta Barcelonal alistada Copa del Rey finaalis Alavési 3:1.
Miami Inter.
Suvel 2023 lõppes tema leping Barcelonaga ning ta liitus MLS-i meeskonnaga Miami Inter.
Koondisekarjäär.
Jordi Alba debüteeris Hispaania koondises 11. oktoobril 2011 mängus Šotimaaga. Hispaania võitis 3:1 ning Alba andis resultatiivse söödu David Silva löödud avaväravale. 
2012. aasta Euroopa meistrivõistlustel mängis Alba kõik koondise mängud algrivistuses. Ta andis resultatiivse söödu Xabi Alonso väravale, kui Hispaania alistas 2:0 Prantsusmaa. Finaalis Itaaliaga lõi ta mängu teise värava, Hispaania võitis 4:0.
Ta mängis koondises ka 2013. aasta Konföderatsioonide karikavõistlustel. Alba lõi alagrupikohtumises Nigeeriaga kaks väravat. 
Samuti on ta Hispaaniat esindanud 2014. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlustel ja 2018. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlustel ning 2016. aasta Euroopa meistrivõistlustel.
László Bene

László Bene (1938 Budapest – 1977) oli Ungari poksija.
Bene oli kokku kuuekordne Ungari meister aastatel 1944–1948 ning 1950.
Bene osales raskekaalus (üle 81 kg) 1952. aasta Helsingi olümpiamängude poksivõistlustel, kuid kaotas 2. ringis hilisemale pronksmedalivõitjale Ilkka Kosele (Soome) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja.
Bene võitis raskekaalus (üle 175 naela ehk 79,4 kg) 8. Euroopa meistrivõistlustel (Oslo, 1949) kuldmedali ja tuli Euroopa meistriks.
Paul Kaasik

Paul Kaasik (29. november 1925 Ollepa – 25. detsember 1985 Leningrad) oli eesti elektrotehnikateadlane, tehnikadoktor.
Ta lõpetas aastal 1951 elektriinsenerina Tallinna Polütehnilise Instituudi. 
Ta töötas aastatel 1956–1957 Tallinna Polütehnilises Instituudis. Aastatel 1957–1978 töötas ta õppejõuna (aastast 1973 professorina) Leningradi Polütehnilises Instituudis. Aastal 1971 kaitses ta tehnikadoktori väitekirja. Aastast 1978 oli ta Leningradi lennukiaparatuuriinstituudi elektrotehnika aluste kateedri juhataja.
Ta on avaldanud uurimusi elektrimasinate teooria, täiturelektrimootorite ja eriotstarbeliste (sealhulgas kosmoseaparatuuri) elektriajamite kohta.
Daniele De Rossi

Daniele De Rossi, Ufficiale OMRI (sündinud 24. juulil 1983 Roomas) on Itaalia endine jalgpallur.
Ta mängis peaaegu kogu karjääri Itaalia kõrgliiga klubis AS Roma (2001–2019). Karjääri viimasel hooajal mängis ta Argentina kõrgliiga klubis Boca Juniors.
Itaalia koondisse kuulus ta aastatel 2004–2017. Ta on 2006. aasta maailmameister ning osales maailmameistrivõistlustel ka 2010. aastal. Euroopa meistrivõistlustel tegi ta kaasa nii 2008., 2012. kui ka 2016. aastal.
Tehnikainstituut

Tehnikainstituut on instituut (teadus- või õppeasutus), mis tegeleb tehnikateaduste uurimise või õpetamisega.
Eestis tegutseb näiteks Eesti Maaülikooli tehnikainstituut.
1938. aasta Eesti ja Poola sügismaavõistlus poksis

Eesti ja Poola 1938. aasta sügismaavõistlus poksis toimus Łódźis 11. detsembril 1938. Poola võitis 5:3.
Kärbeskaal (kuni 112 naela ehk 50,8 kg): Szapsel Rotholc (POL) - Harald Pärn (EST) 3 - 0
Kukk-kaal (kuni 119 naela ehk 54 kg): Zygmunt Koziołek (POL) - Boriss Gridin (EST) 3 - 0
Sulgkaal (kuni 126 naela ehk 57,2 kg): Antoni Czortek (POL) - Evald Seepere (EST) 3 - 0
Kergekaal (kuni 135 naela ehk 61,2 kg): Harald Kanepi (EST) - Stanisław Kowalewski (POL) 3 - 0
Kergekeskkaal (kuni 147 naela ehk 66,7 kg): Antoni Kolczyński (POL) - Leopold Neeme (EST) TKO 1
Keskkaal (kuni 160 naela ehk 72,6 kg): Anton Raadik (EST) - Józef Pisarski (POL) 3 - 0
Poolraskekaal (kuni 175 naela ehk 79,4 kg): Kazimierz Doroba (POL) - Vallo Leet (EST) 2 - 1
Raskekaal (üle 175 naela ehk 79,4 kg): Martin Linnamägi (EST) - Stanisław Piłat (POL) TKO 2
Eesti U-19 jalgpallikoondis

Eesti U-19 jalgpallikoondis on Eesti alla 19-aastaste esindusmeeskond jalgpallis. Koondist haldab Eesti Jalgpalli Liit (EJL).
Koondislased.
Praegused koondislased.
See on koosseis, mis esindas Eestit 2012. aasta U-19 Euroopa meistrivõistluste finaalturniiril .
Peatreener: Arno Pijpers, 
Abitreener: Marko Lelov, 
Väravavahtide treener: Ain Tammus