tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Uusvokalism

Uusvokalism (inglise keeles "new vocalism") on muusikas 1950. aastatel tekkinud suundumus, mille all mõisteti inimhääle kasutamise uudset esteetikat ja vokaaltehnikaid. 
Uusvokalismi on algselt seostatud põhiliselt Luciano Berio avangardistliku vokaalmuusikaga, kuid uusvokalistlikuks võib pidada ka näiteks George Crumbi, Karlheinz Stockhauseni, Milton Babbitti ja Peter Maxwell Daviesi muusikat. Uusvokalismi eesmärgiks ei olnud tingimata hääle esteetiline ilu. Pigem väärtustati inimhäält kogu tema kummalisuses ja võimes kõlada “teisiti”.
Uusvokalismi võib pidada reaktsiooniks lihtsameelsele tavapärasele "ilusale" laulmisele. Kuna heliloojaid huvitas inimhinge erinevate, ka keerukate ja "tumedate" tahkude kajastamine muusikas, siis leiti selleks uudseid kõlasid, mida traditsiooniliselt oli peetud ebasobivateks, ebapuhasteks või lihtsalt ebameeldivateks. Selline mõtlemine rajas teed uuele vokaaltehnikale ning muutis arusaama inimhäälest kui sellisest. Uusvokalismi võib käsitleda tihedas seoses uuskomplekssusega ja vastandina "bel canto" traditsioonidele. 
Uusvokalismil on tihe seos ka laiema muusikainstrumentide virtuoosse käsitlemise suundumusega, milles kombati muusika esitajate tehnilise võimekuse piire ja arendati asjana iseeneses formaalset komplekssust. Uusvokalistlik muusika võib lisaks tavapärasele laulmisele sisaldada häälepaelte kasutamise eriefekte ("chordal effects"), kuuldavat sisse-väljahingamist ("articulated breathing"), laulmist ülemtoonidel ja kõnelaulu erinevaid variatsioone. Tihti oli eesmärgiks moonutatud hääl ("tortured voice"), ekstaatiline hääl ("ecstatic voice"), kunstlik hääl ("artful voice"), murtud hääl ("broken voice") ja isegi “hääletu” hääl ("voiceless voice").
Uusvokaalset muusikat kirjutavad heliloojad töötasid tihti koos lauljatega. Teada on näiteks Luciano Berio loominguline koostöö oma abikaasa, ameerika metsosoprani Cathy Berberianiga. Peter Maxwell Daviesi "Kaheksa hullu kuninga laulu" ("Eight Songs for a Mad King") 1969. aastast valmisid koostöös inglise baritoni Roy Hartiga, kelle ideaaliks oli n-ö kaheksa oktavi laul.
Uusvokalistlikest tehnikatest ja inimhääle potentsiaalsetest võimalustest on oma raamatus “The 21st-century Voice. Contemporary and Traditional Extra-Normal Voice” (2005) kirjutanud ameerika helilooja ja muusikateadlane Michael Edward Edgerton.
Vasakpoolsete Sotsialistide-Revolutsionääride (internatsionalistide) Partei

Vasakpoolsete Sotsialistide-Revolutsionääride (internatsionalistide) Partei (vene keeles " Партия левых социалистов-революционеров (интернационалистов)") oli 1918. aastal Sotsialistide-Revolutsionääride Parteist eraldunud VSDT(b)P (bolševike) poliitikat toetanud poliitiline partei, mis kuulus kuni 1918. aasta suveni Nõukogude Venemaa valitsusse ja võimuorganitesse.
Omusati piirkond

Omusati piirkond on Namiibia 1. järgu haldusüksus (piirkond). Piirneb põhjas Angolaga.
Piirkond jaguneb 12 valimisringkonnaks.
Halduskeskus ja suurim linn on Uutapi.
Ohangwena piirkond

Ohangwena piirkond on Namiibia 1. järgu haldusüksus (piirkond). Ta piirneb põhjas Angolaga.
Piirkond jaguneb 12 valimisringkonnaks.
Halduskeskus on Eenhana.
Kalevi Marjamaa

Martti Kalevi Marjamaa (sündinud 29. jaanuaril 1953 Nivalas) on Soome endine poksija.
Marjamaa oli kokku seitsmekordne Soome meister – 1972. aastal kergekaalus (kuni 60 kg), aastatel 1973–1974 I kergekeskkaalus (kuni 63,5 kg), 1976. aastal II kergekeskkaalus (kuni 67 kg) ning aastatel 1977 ja 1979–1980 I keskkaalus (kuni 71 kg). Ta sai I kergekeskkaalus (kuni 63,5 kg) 1975. aasta Soome meistrivõistlustel 2. koha.
Marjamaa osales II kergekeskkaalus (kuni 67 kg) 1976. aasta Montréali olümpiamängude poksivõistlustel, kuid kaotas 1. ringis oma kohtumise ja jäi edasisest medaliheitlusest välja ning 1980. aasta Moskva olümpiamängude poksivõistlustel, kuid kaotas 2. ringis oma kohtumise ja jäi edasisest medaliheitlusest välja.
Marjamaa osales I kergekeskkaalus (kuni 63,5 kg) 1. maailmameistrivõistlustel (Havanna, 1974), kuid kaotas 2. ringis hilisemale kuldmedalivõitjale ja maailmameistrile Ayub Kalulele (Uganda) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja.
Marjamaa võitis II kergekeskkaalus (kuni 67 kg) 21. Euroopa meistrivõistlustel (Katowice, 1975) kuldmedali ja tuli Euroopa meistriks. Ta sai I keskkaalus (kuni 71 kg) 22. Euroopa meistrivõistlustel (Halle, 1977) pronksmedali, kaotades poolfinaalis hilisemale hõbemedalivõitjale Markus Intlekoferile (Lääne-Saksamaa) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja.
Belém

Belém ehk Belém do Pará on linn Brasiilias, Pará osariigi keskus. Asub Amazonase suudmeala lähedal Pará jõe ääres 100 km kaugusel Atlandi ookeani rannikust.
Belém rajati 1616. aastal esimese eurooplaste asundusena ja jõesadamana Amazonase piirkonnas. 1775 läks Brasiilia koosseisu.
Linn on saanud nime Jeesuse Kristuse sünnilinna Petlemma (portugali Belém) järgi.
Linnas asub Val de Cãesi rahvusvaheline lennujaam.
Belém on tuntud hüüdnimega "Cidade das mangueiras" ('mangopuude linn').
Belémis toimus 2025. aasta ÜRO kliimamuutuste konverents.
Kyzikos

Kyzikos (ladina "Cyzicus") oli Vana-Kreeka linn Propontise (Marmara mere) lõunarannikul Müüsia maakonnas. Ta paiknes alles 1. sajandil pKr maismaa osaks saanud Arktonnesosel (Kapıdağ). 
Ajalugu.
Linna rajas tõenäoliselt üsna 7. sajandi alguses eKr Mileetos. Kyzikos jagas oma emalinna ja teiste Väike-Aasia kreeka linnade saatust. Umbes 364 eKr vabastas ateenlane Timotheos Kyzikose pärslaste piiramisest. Sellest ajast alates oli see hästi kindlustatud ja rikas linn sõltumatu, kui mitte arvestada lühemaajalist Süüria ülemvõimu 3. sajandil eKr. Tänuks vapra vastupanu eest Pontose Mithridatesele (74/73 eKr) sai Kyzikos Roomalt kõik vaba linna õigused. Aastal 20 eKr võttis keiser Augustus need ajutiselt ära ning 40. aastal pKr tegi Tiberius seda lõplikult. Siiski jäi Kyzikos õitsvaks kaubalinnaks kuni laastava maavärinani keiser Justinianus I ajal 543.
Jutta Zilliacus

Jutta Armelle Zilliacus (neiupõlvenimega Kingo; sündinud 25. juulil 1925 Helsingis) on eesti päritolu Soome poliitik, ajakirjanik ja kirjanik, kes kirjutab rootsi keeles.
Ta kuulub Soome Rootsi Rahvaparteisse ning oli Eduskunna liige aastatel 1975–1986. Aastatel 1968–1984 kuulus ta Helsingi linnanõukokku.
Tema eestlastest vanemad, klaverihäälestaja Johann Kingo ja koduperenaine Jenny Pihlak, kolisid Soome Peterburist. Isa oli 1890. aastatel tsaariarmees trompetimängija ja pärast sõjaväeteenistust avas Peterburis klaveritarvete poe. Ema töötas Peterburis suurvürstinna õukonnas. Isa ja ema tutvusid alles Helsingis.
Jutta elas Kaivopuistos samas majas, kus praegu asub Eesti saatkond. Esimesed 10 eluaastat oli ta Eesti kodanik. Ta õppis Helsingi Saksa Koolis aastatel 1933–1944. Suviti elas perekond Haapsalus. 1940. aastate lõpus oli ta ajutiselt Carl Gustaf Emil Mannerheimi sekretär.
Ta on näidelnud filmides varjunime Jutta Armela all.
Ta oli abielus soomerootslase Benedict Zilliacusega (1921–2013), kes oli samuti ajakirjanik ja kirjanik, samuti stsenarist ja tõlkija. Neil on üks poeg. 
Zilliacus on olnud ahelsuitsetaja.
Jutta Zilliacus elab Helsingis Munkkiniemis.
Märt Treier

 
Märt Treier (sündinud 22. märtsil 1975 Sauel) on eesti ajakirjanik ja koolitaja.
Haridus.
Ta on lõpetanud Tallinna Muusikakeskkooli, kus õppis Alo Põldmäe käe all heliloomingut. Lühikest aega on ta õppinud ka Muusikaakadeemias ja Tartu Ülikoolis.
Töökäik.
Töö ja looming teatris.
2021. aastal tõi ta lavastajana lavale oma esiknäidendi “Ja kui nad veel surnud ei ole”, seda mängiti Jõgeval ja Tallinnas. Lavastuses lõid kaasa Jõgevalt pärit näitlejad Meelis Põdersoo (VAT teater), Maarius Pärn (Improteater Impeerium), Mihkel Kabel ja Martin Kõiv, kes on kvartetina saanud tuntuks VAT teatri lavastusest «Pal-tänava poisid». Näidend jõudis lavale aastakümneid koolinoorte üleriigilisi kultuuriüritusi korraldanud MTÜ Tähetund vedamisel ja Jõgeva vallavalitsuse toel. 
Muu tegevus.
Ettevõtjana on ta koolitaja, kes on spetsialiseerunud meediasuhtluse ja esinemisoskuse arendamisele, konverentside korraldamisele ja nende juhtimisele avalikus ja erasektoris ning kinnisvarale. 2009. aastal asutas ettevõtte T-kaaslane OÜ, mis pakub meediakoolitusi, õhtujuhtimist ja paneeldiskussioonide juhtimist. On omamoodi eesti keele eestkõneleja, kes keeldub Vikerraadio hommikuprogrammis mängimast ingliskeelseid lugusid.
On 2013. aastast Maanteeameti koostööpartner, peab Eesti koolides koolinoorte riskikäitumise ennetamise loengusarju. Kirjutanud arvamuslugusid Postimehes ja mitmes ajakirjas, osalenud koolinoorte teatrikonkursside žüriis.
Isiklikku.
Aastatel 2001–2023 oli Treieri elukaaslane Vikerraadio tegevtoimetaja Anneli Milistver. Neil on poeg Märten. Peres kasvas üles ka Milistveri eelmisest suhtest sündinud tütar Laura.
Viited.
https://telekraat.ee/biograafiad/mart-treier/
http://treier.ee/
https://kultuur.postimees.ee/7240261/jogeva-juurtega-talendid-toovad-lavale-mart-treieri-esiknaidendi
https://kroonika.delfi.ee/artikkel/120233330/pikk-kooselu-sai-punkti-tuntud-raadiosaatejuht-mart-treier-laks-elukaaslasest-lahku
https://www.ohtuleht.ee/elu/267937/uudisteankur-treier-pidi-otsad-andma
Artur Talvik

Artur Talvik (sündinud 13. juunil 1964) on eesti poliitik, filmiprodutsent ja stsenarist. Ta oli XIII Riigikogu liige.
Näitlejana.
Artur Talvik lõpetas 1988. aastal Tallinna Riikliku Konservatooriumi lavakunstikateedri (13. lend) ja töötas seejärel kuni 1992. aastani Nukuteatris näitlejana.
Aastal 2010 osales ta TV3 saates "Laulud tähtedega".
Poliitiline karjäär.
2011. aasta Riigikogu valimistel osales ta roheliste ja vabade kodanike nimekirjas Harju- ja Raplamaa esinumbrina. 2015. aasta Riigikogu valimistel osales ta Vabaerakonna nimekirjas ja teenis samas ringkonnas 7307 häälega isikumandaadi.
Talvik tegutses Eesti Vabaerakonna esimehena aastatel 2017–2018. 13. mail 2018 ta teatas, et lahkub Vabaerakonnast, aga mitte selle Riigikogu fraktsioonist. 2018. septembri alguses hakkas ta asutama uut, Elurikkuse Erakonda.
2019. aasta Riigikogu valimistel kandideeris ta valimisringkonnas nr. 4 (Harju- ja Raplamaa) Elurikkuse Erakonna esinumbrina. Ta kogus 821 häält, kuid ei osutunud valituks.
Isiklikku.
Ta on Alice ja Mati Talviku poeg.
Rein Sikk

Rein Sikk (sündinud 26. juunil 1961 Tallinnas) on eesti ajakirjanik.
Haridus.
Ta on õppinud Tallinna 21. Keskkoolis. 1984. aastal lõpetas ta Tartu Riikliku Ülikooli filoloogiateaduskonna ajakirjanduse erialal.
Töökäik.
Sikk on töötanud ajalehtedes Punane Täht, Rahva Hääl, Eesti Sõnumid, Virumaa Teataja, Eesti Päevaleht, Kadrina vallalehes Kodukant ja Maaleht.
Kokku on Rein Sikk kirjutanud Eesti Päevalehes ja Maalehes ligi 4000 artiklit. 
Ta on teinud kaastööd kõigile Eesti telekanalitele reporterina ning olnud saadete "Viru regi", "A4" saatejuht. Ta oli Vikerraadio "Vikerhommiku", "Argipäevasaate" üks saatejuhte. On Vikerraadio päevakommentaaride üks autoreist. 
Sikk on õpetanud ajakirjandust nii Tartu Ülikoolis, Kadrina Keskkoolis kui ka arvukail koolitustel nii ajakirjandushuvilistele kui ka vallalehtede toimetajatele.
Rein Sikk mängis peaosa (ahviks muutunud poissi) Virve Aruoja 1966. aastal Eesti Telefilmis valminud filmis "Peegliahv".
Isiklikku.
Tema ema Milvi Sikk ja isa Rein Sikk olid samuti ajakirjanikud.
Rein Sikk elab Kadrinas. Ta on abielus, peres on poeg ja tütar.
Sikk on Tarvanpää rahvatantsuseltsi, Kadrina Saunaklubi KSK, Rakvere ooperiklubi ja antiooperiklubi liige. Heade Mõtete Instituudi direktor.
Sauna-aasta 2023 idee autor, tänu millele kuulutati ta Jõhvi Keskraamatukogu poolt Eesti saunaministriks.
Lauri Ylönen

Lauri Johannes Ylönen (sündinud 23. aprillil 1979 Helsingis) on soome laulja. 
Ta on bändi The Rasmus liige. Bändi asutas ta 1994. aasta lõpus koos sõpradega keskkoolist ja nad on seni koos püsinud.
2011. aastal alustas ta soolokarjääri. Ilmus debüütalbum "New World", kust pärineb ka esimene singel "Heavy", mis avaldati veebruaris. Soolokarjääri põhjendas Ylönen sellega, et paljud tema kirjutatud lood ei sobinud enam The Rasmuse repertuaari.
Rein Sikk (1937–1992)

Rein Sikk (22. september 1937 – 16. juuni 1992) oli eesti tele- ja raadioajakirjanik ning publitsist.
Isiklikku.
Tema poeg Rein Sikk on samuti ajakirjanik.
Aleksander Jürgenson (vaimulik Venemaal)

Aleksander Jürgenson (ka Alexander Eduard Jürgenson; 19. september 1861 Tartu – 6. jaanuar 1929) oli eesti kirikuõpetaja Venemaal.
Aleksander Jürgenson lõpetas Tartus gümnaasiumi. Ta õppis Tartu Ülikoolis 1885–1892 usuteaduskonnas ning 1886–1892 grammatikat ja saksa filoloogiat. Töötas ülemõpetajana Peterburis, aastatel 1901–1902 oli saksa keele õpetaja Smolnõi instituudis. Aastatel 1911–1916 oli ta Eragümnaasiumi ja direktor. 
Aastal 1921 ordineeriti ta pastoriks. Alates 21. septembrist 1924 oli ta eesti koguduste praost Venemaal. Pärast Oskar Palsa surma 29. oktoobril 1926 täitis Aleksander Jürgenson sisuliselt kõigi Venemaa eesti luterlike koguduste peapiiskopi kohuseid.
Meediasüsteem

Meediasüsteem on massimeedia kanalite – trükiajakirjanduse, raadio, televisiooni ja interneti – süsteem. Riigi meediasüsteem on seotud riigi kultuurilise, sotsiaalse, poliitilise ja majandusliku kontekstiga.
Gruusia peaminister

Gruusia peaminister on Gruusia valitsusjuht. Peaministri määrab ametisse Gruusia president. 
Alates 2024 on peaminister Irakli Kobahhidze.
Leo Schultz

Leo Johannes Schultz (25. detsember 1877 Peterburi, Venemaa keisririik – 24. november 1937 Leningrad) oli eesti kirikuõpetaja Venemaal.
Leo Schultz lõpetas gümnaasiumi Peterburis. Õppis 1896–1900 Tartu Ülikooli Usuteaduskonnas. Ordineeriti Peterburis 22. novembril 1902 pastoriks.
1902–1911 oli ta adjunktpastor Peterburi Maria kirikus (kogudus vene- ja saksakeelne, asukohaga Kronverkski ja Sõtninski tänava nurgal), alates 1910 ka Maria kirikus ("Marienk. städt Armenhäuser"). Oli õpetajaks Peetri Tütarlastekoolis, 5. Gümnaasiumis, Vvedenski Gümnaasiumis ja Keiser Aleksander I Gümnaasiumis.
Aastatel 1919–1920 oli Leo Schultz asendusõpetaja Peterburi kubermangus Tuutaris (Duderhof). Alates 1921 Moloskovitsa (Moloskowitz) eesti koguduse õpetaja. Alates 25. septembrist 1921 Eesti Konsistooriumi assessor. Teenis 1922 Novasolka ja 1925–1927 Moloskovitsa soome kogudust. Alates 21. septembrist 1924 praost. Teenis 1927–1936 Gattšina eestlasi kord kuus. 1935–1937 teenis soome kogudusi Moloskovitsas, Kattilas, Novasolkkas ja Kupanitsas (Gubanitsa). Aastal 1937 pärast jumalateenistust Moloskovitsas ta vahistati koos umbes saja koguduseliikmega. 
Süüdistatuna spionaažis mõisteti Leo Schultz 19.11.1937 surma ja lasti maha Leningradis 24.11.1937, täpsemalt Levašovos ja on maetud samas Levašovo memoriaalkalmistule.
Arütmia (täpsustus)

Arütmia ehk rütmihäire ehk rütmitus on organismi või mõne selle osa korrapärase rütmilise talitluse häirumine.
Enamasti räägitakse südame arütmiast.
Ossip Pjatnitski

Ossip Pjatnitski, venepäraselt ka Jossif Pjatnitski ("Осип Аронович Пятницкий", sünnijärgne nimi "Иосель Ориолов Таршис"; 29. jaanuar (vkj. 17. jaanuar) 1882 Vilkomir, Kovno kubermang – 29. juuli 1938 Moskva) oli Nõukogude partei- ja riigitegelane; üks ülemaailmse kommunistlikke parteisid ühendanud Kommunistliku Internatsionaali juhte ning kominterni salajase luure- ja sidevõrgustiku OMC juht; rahvuselt juut.
Ossip Pjatnitski liitus VSDTP revolutsioonilise liikumisega 1898. aastal, pärast 1917. aasta oktoobrirevolutsiooni oli ta aastatel 1919–1920 Venemaa raudteetööliste ametiühingu esimees ning 1918–1922 Moskva Nõukogu Täitevkomitee liige ja Ülevenemaalise Kesktäitevkomitee liige. 1920. aastast oli Pjatnitski VK(b)P Moskva linnakomitee sekretär; aastatel 1920–1921 VK(b)P KK liikme kandidaat, 1923. aastast Kominterni Täitevkomitee sekretär, aastatel 1924–1927 ÜK(b)P Keskkontrollkomisjoni liige ja 1927–1937 ÜK(b)P KK liige. 
Arreteeriti 27. juulil 1937. Mõisteti surma 28. juulil 1938, lasti maha 29. juulil 1938. Rehabiliteeriti postuumselt 1956. aasta jaanuaris.
Muusika elementaarteooria

Muusika elementaarteooria (inglise keeles "elementary music theory") on muusikateooria osa, mis hõlmab õpetust muusikalise struktuuri põhilistest osadest: helist, muusikalisest helist, noodinimetustest, intervallidest, noodi- ja pausi vältustest, noodivõtmetest ning muudest muusika noodikirja elementidest.
Eesti muusikakoolides on muusika elementaarteooria eraldi õppeainena muusikateooria õpetuse osa. 
Üks olulisemaid eestikeelse muusika elementaarteooria arendajaid oli Leo Semlek.
Põhja-masksäälik

Põhja-masksäälik ("Geothlypis trichas") on sääliklaste sugukonda masksääliku perekonda kuuluv lind.
Levila.
Põhja-masksäälik on levinud Kanada lõunaosast Mehhiko keskosani. Põhjapoolsed asurkonnad on rändlinnud, talvitudes levila lõunaosas, Kesk-Ameerikas ja Antillidel. Lõunapoolsed asurkonnad on suuresti paiksed.
Põhja-masksäälikut on väga harva eksikülalisena kohatud ka Lääne-Euroopas.
Ta on väga tavaline lind, vaatamata arvukuse vähenemisele mõnes piirkonnas. Ta kuulub soodsas seisundis liikide hulka.
Esimest korda kirjeldas põhja-masksäälikut teaduslikult juba Linnaeus 1766. aastal.
Välimus.
Põhja-masksäälikud on väikesed laululinnud. Nende selg, tiivad ja saba on oliivrohelised, kurgualune ja rind kollased, kõhualune valkjas. Täiskasvanud isaslinnul on must mask, mis ulatub kaela külgedelt üle silmade ja lauba ning on piiritletud valge või halliga. Emaslinnul must mask puudub ja alapool on heledam. Noorlinnud on välimuselt sarnased emaslinnuga. Noored isased on esimesel eluaastal kahvatu maskiga, mis muutub teiseks elukevadeks täiesti mustaks. Emased tunduvad eelistavat suurema maskiga isaseid.
Põhja-masksäälikul on kirjeldatud 13 alamliiki (mille arv erineb sõltuvalt kasutatavast süsteemist). Need erinevad üksteisest peamiselt isaslinnu pea mustri ja alapoole kollase värvuse ereduse poolest. Edelapoolsed alamliigid on eredaimad ja kollaseima alapoolega. 
Põhja-masksäälik tegutseb peiduliselt madalal taimestikus, hoides saba sageli püsti. Kutsehüüd on tugev naksuv "tsek". 
Elupaik ja pesitsemine.
Põhja-masksäälik pesitseb paduratel ja teistel tiheda madala taimestikuga märgaladel, ka põõsastikes. Kuivades piirkondades on ta vähem tavaline.
Tema pesitsusperiood kestab aprillist juunini. Pesa on kausjas ja asub tihedas põõsastikus, kurnas on 3–5 muna. Haudumine kestab 12 päeva. Poegi toidavad mõlemad vanalinnud. 8 päeva pärast koorumist lahkuvad pojad pesast. Põhja-masksäälik toitub putukatest, otsides neid tihedast taimestikust, aga suutes neid püüda ka õhust. Vahel sööb ta ka seemneid.
Põhja-masksääliku tavaline pesaparasiit on pruunpea-lehmalind ("Molothrus ater"), kes muneb teiste lindude pesadesse.
Tamaulipase masksäälik

Tamaulipase masksäälik ("Geothlypis flavovelata") on linnuliik sääliklaste sugukonnast masksääliku perekonnast.
Tamaulipase masksäälik on lähedane põhja-masksääliku ja bahama masksäälikuga, millega koos moodustab ülemliigi, ning teda on isegi arvatud nende kahe liigiga ühte kuuluvaks.
Levila.
Tamaulipase masksäälik on levinud Mehhiko kirdeosas. Suurem osa levilast kattub Tamaulipase osariigiga, aga ta elab ka San Luis Potosí ja Veracruzi osariigis. Ta on paigalind.
Välimus.
Tamaulipase masksääliku üldpikkus on 13 cm ja kaal 10,2–11,5 g. Tema selg on kollakasroheline, alapool erekollane. Vanal isaslinnul on must mask ja kollane pealagi. Emaslind on sarnane, ent musta maskita ja oliivja lagipeaga. Tiiva pikkus on isaslinnul 5,35–5,55 cm, emaslinnul 5,1–5,45 cm. Nokk on must ja jalad lihakarva.
Häälitsused on väga sarnased põhja-masksääliku häältega. Inimene ei tee neil õieti vahet, aga ise nad seda vahet teevad ega vasta kunagi teist liiki linnu kutsehüüule.
Isaslindu on teistest lindudest hõlbus eristada kollaste triipude abil, mis ta näol on. Talvituvatest põhja-masksäälikutest saab teda veel eristada kõhualuse poolest, mis on põhja-masksäälikul valge, tamaulipase masksäälikul kollane.
Emaslinnul ei ole näol musta maski. Nende suled on oliivkollased, osalt kaetud kahvatupruuniga. Nende kael on oliivpruun, kaela küljed on kahvatumad ja kollakamad.
Elupaik ja pesitsemine.
Tamaulipase masksäälik elab magevee padurates (kaasa arvatud kanalite ja kuivenduskraavidega), eriti kui seal kasvab hundinuiasid. Tema pesitsus- ja toitumistavade kohta on vähe teada, kuid ilmselt need sarnanevad teiste masksäälikutega. Arvatavasti ehitavad nad oma pesa madalale taimestikku ja toituvad putukatest.
Tamaulipase masksäälik kuulub ohulähedaste liikide hulka ja tema arvukus ongi viimastel aastatel vähenenud elupaikade kadumise tõttu. Rahvusvaheline linnukaitseorganisatsioon BirdLife International hindab liigi arvukuseks 2500–10 000 isendit.
Bahama masksäälik

Bahama masksäälik ("Geothlypis rostrata") on sääliklaste sugukonda masksääliku perekonda kuuluv lind.
Liigi levila piirdub Bahama saartega, kus ta on paigalind. Ta on lähedane põhja-masksääliku, tamaulipase masksääliku ja kalifornia masksäälikuga, moodustades koos nendega ülemliigi. Teda arvati varem nende kolme liigiga ühte kuuluvaks.
Bahama masksäälik on umbes 15 cm pikk ja suure nokaga. Tema kõige levinum alamliik "G. r. rostrata", keda leidub Androsel ja New Providence'il, on oliivrohelise selja ja peamiselt kollase alaosaga, mis pugul on pisut kahvatum. Tal on näol must mask ja kiiru eesosa on hall. Emane näeb välja samamoodi, aga tal ei ole maski, tema kiird on hall ja tema pugu võib olla valkjam.
On ka kaks teist alamliiki. Grand Bahamal, Great Abacol ja selle juurde kuuluvatel saartel elab alamliik "G. r. tanneri", millel on kiirul kollakas varjund, ning Eleuthera ja Cati saarel elab alamliik "G. r. coryi", mille kiiru eesosa on peamiselt kollane.
Bahama masksäälikut saab talvituvatest põhja-masksäälikutest eristada suuremate mõõtmete, raskema noka ja aeglasemate, rohkem kaalutletutena tunduvate liigutuste järgi. Isaste alaosal on kollane piirkond palju suurem, mask on samuti suurem ja on laienenud kuklale. Emastel on peal hallikas varjund, mida põhja-masksäälikutel pole. Alamliigi "G. r. coryi" isastel on kiiru eesosa selgesti eristuvalt kollane.
Bahama masksääliku laul on samasugune kui põhja-masksäälikul. Kutsehüüd on pehme "džip".
Nagu teisedki masksäälikud, toitub bahama masksäälik madalal taimestikus putukatest ja teistest väikestest selgrootutest.
Bahama masksäälik pesitseb tihedas võsas, tavaliselt kuivemas kohas kui põhja-masksäälik talvitumiseks valib. Bahama masksäälik ehitab kausja pesa madalale taimestikku või kännule ja muneb pessa 2 muna.
Bahama masksäälik pole kuigi arvukas, vähemalt talvituvaid põhja-masksäälikuid on talvel Bahamal märksa rohkem. Siiski tundub, et liik tervikuna ei ole ohus, mistõttu ta arvati soodsas seisundis liikide hulka. Kuid see käib üksnes levinuima alamliigi "G. r. rostrata" kohta, teised alamliigid on üliharuldased ja on koguni oletatud, et nad surid 20. sajandi lõpus välja.
Esimest korda kirjeldas bahama masksäälikut teaduslikult Henry Bryant 1867.
Augsburgi Usutunnistuse Selts

Augsburgi Usutunnistuse Selts (AUS) on 2006. aasta augustis asutatud Pärnus tegutsev mittetulundusühing. 
See on vabatahtlik organisatsioon, mille sihiks on Kristuse Kiriku toetamine konservatiivse kristliku teoloogia tutvustamise ja levitamisega. Pearõhk on luterlikest usutunnistuskirjadest lähtuval teoloogial.
AUS annab välja veebiajakirja Meie Kirik, vihikutesarja "Kristlik usk ja õpetus" ning teoloogiliste artiklite kogumikke, samuti korraldab vaimulikke harjutusi nii vaimulikele kui ilmikkristlastele.
Tagametsa (Türi vald)

Tagametsa on maa-ala Türi vallas Rassi külas, kus paikneb Eesti Skautide Ühingu ja Eesti Gaidide Liidu poolt 2. märtsil 2000 rajatud laager.
Pinus wangii

Pinus wangii on männiliste sugukonda männi perekonda kuuluv okaspuu. Ta kuulub viieokkaliste mändide hulka (alamperekond "Strobus").
Kirjeldus.
"Pinus wangii" on tavaliselt keskmisest madalama kasvuga, kõrgus on tavaliselt 8–20 m. Tüvi on sirge või mittekorrapäraselt hargnev, kuni 1 m läbimõõduga. Võra on ümara või lameda kujuga.
Okkad on viiekaupa kimbus, (15–) 30–60 (–80) mm pikkused, kõverdunud, tumerohelised, kahe vaigukäiguga, püsivad võrsetel kaks aastat.
Isasõisikud on munaja või ellpsoidse kujuga, 8–20 mm pikad. Käbid on 4,5–8,5 (10) cm pikkused ja läbimõõduga 3,5–6,5 cm, pikliku, munaja või ellpsoidse kujuga, noorelt kollakasrohelised, valminult pruunid. Seemned on helepruunid, ellipsoidilise-munaja kujuga, 7,8–12,8 mm pikkused, kirjude tiivakestega (pikkus 4–18 mm).
Levila ja ökoloogia.
"Pinus wangii" levila asub väga väiksel territooriumil, Hiina Yunnani provintsis, Wenshani Tšuangi-Miao autonoomses ringkonnas, Malipo ja Xichou maakonnas, üsna lähedal Vietnami piirile. Arvatavalt kasvab "Pinus wangii" ka Vietnamis, aga siiani puuduvad selle kohta usaldusväärsed andmed. "Pinus wangii" kasvab järskudel lubjakivist mägede nõlvadel 1500–1800 m kõrgusel merepinnast. Kaks teadaolevat selle männi populatsiooni asuvad üksteisest ligi 32 km kaugusel, kus nad kasvavad väikestes gruppides või üksikpuudena, mis on hajutatud mäetippude ja seljandike vahel. Piirkonnas levinud karstialadelt on enamik metsadest maha raiutud ja see oht ähvardab ka "Pinus wangii" allesjäänud populatsioone.
Puuliikidest kasvavad koos temaga koos sitšhuani tsuuga ("Tsuga chinensis"), kivijugapuu liik "Podocarpus wangii", hiina jugapuu ("Taxus chinensis") ja urbjugapuu liik "Amentotaxus yunnanensis".
Progressiivtarind

Progressiivtarind on tarind, mis väljendab oleviku- või minevikuhetkel parasjagu käimas olevat tegevust, kuid hetkelist tegevust märkivate verbide puhul aitab progressiivtarind väljendada tulevikku. Progressiivtarind koosneb "olema" finiitsest ehk pöördelisest oleviku- või lihtminevikuvormist ja teatud verbivormi mas-vormist ning esineb olemasolulauses. nt "Lilled" on/olid "peenral" kasvamas. 
Progressiivtarindi kasutamine on eriti levinud reportaažistiilis, nt spordireporterite kõnes.
Eesti keel.
Minevikuhetkel parajasti toimuvat tegevust väljendatakse enamasti oleviku või lihtmineviku vormiga, nt "Mari" sööb/sõi "parajasti putru". Seda sama tegevust on võimalik edastada progressiivtarindi abil, nt "Mari" on/oli "putru" söömas.
Hetkel toimuvat saab progressiivtarindiga väljendada ainult verbide abil, milles aktiivse kestusega tegevus puudub, nagu "toimuma, lamama, kasvama, surisema, helisema, lendama, vulisema" jms.
Mingil hetkel toimuv märgib progressiivtarindi mitteaktiivsuse kõrval ainult hetke, ajapunkti, mitte ajavahemikku. Nt "Kiili spordihallis" oli "kell kümme / eile õhtul / esimest päeva" toimumas "sulgpalliturniir".
Verbide puhul, mis märgivad hetkelist tegevust, nt "algama, lõppema, plahvatama, kukkuma" jms, osutab progressiivtarind mitte tegevuses olekule, vaid peatselt algava tegevuse eelfaasis olekule, "Sulgpalliturniir" on lõppemas, "Pomm" oli plahvatamas. Sellel juhul mõtestub tegevus tulevikulisena ning progressiivtarindit võib ühtlasi käsitleda kui ka ühte tuleviku väljendamise vahendit.
Paul Kondas

Paul Kondas (31. märts 1900 Uue-Põltsamaa vald, Pauastvere – 7. august 1985 Viljandi) oli eesti maalikunstnik (naivist). 
Ta lõpetas Põltsamaa Ühisgümnaasiumi. Osales Vabadussõjas. 1921–1923 õppis Tartu Ülikoolis õigusteadust ja kaubandust. 1924. aastal omandas Valgas õpetajate kursustel pedagoogikutse ning alates 1925. aastast töötas Suure-Jaani 6-klassilisse algkooli õpetajana, hiljem juhatajana kuni 1941. aastani, mil asus elama Viljandisse, kus töötas kooliõpetajana. 
Suurem osa tema maalidest sündisid pensionieas. Kondase eluajal ei toimunud ühtegi tema tööde näitust.
Viljandis asub Kondase Keskus, kus on 36 Kondase õlimaali.
Mark Soosaare 1979. aastal valminud dokumentaalfilmi "Pühapäevamaalijad" üks lõik on pühendatud Paul Kondasele.
Paul Kondas elas Viljandis Hiire ja Oru tänava nurga peal asuvas suures kivimajas teisel korrusel. See maja hävis 1943. või 1944. aastal. Ta töötas Viljandis Valuoja koolis. Oskas mängida viiulit. Andis eratunde oma kodus, kus käisid peale tunde õpilased õppimas lisaks koolikursusele veel lisateadmisi joonistamisest ja viiulist. Olevat olnud lahke, pakkus teed ja võileiba. Peale 50. aastat asus elama Tartu tänavale, Koidu tänava nurgast vasakut kätt teise majja, kus ta elas surmani. Armastas fotografeerida. Välimuselt oli keskmise kasvuga, tumedapäine, hiljem hallipäine. Elas üksi.
Kondase järgi kutsutakse Kondase majaks Suure-Jaani kooli kunagist hoonet, kus ta oli koolijuhataja. Tänapäeval asub hoones Suure-Jaani kultuurimaja ja Suure-Jaani raamatukogu
Lembit Rajala

Lembit Rajala (sündinud 1. detsembril 1970) on endine eesti jalgpallur.
Eesti jalgpallikoondises mängis Rajala aastatel 1992–1996. Ta osales 26 mängus ja lõi kaks väravat. 
Isiklikku.
Peale karjääri lõppu on elanud ja töötanud Soomes Ahvenamaal.
Bernhard

Bernhard on mehenimi.
Ameerika Ühendriigid.
Ameerika Ühendriikides kuulus Bernhard kuni 1917. aastani aeg-ajalt 1000 kõige populaarsema poisinime hulka. Kõige kõrgem oli 1887. aastal saadud 591. koht.
Manner (geoloogia)

Valdavalt on levinud termini "manner" geograafiline tähendus. Kuid selle kõrval on olemas ka geoloogiline tähendus, mis on mõnevõrra teistsugune. Kui geograafias peetakse mandrite piiriks rannajoont, siis geoloogias on mandri piiriks mandrilava ehk šelfi üleminek mandrinõlvaks. Seega on osa mandrist maailmamere poolt üle ujutatud. Sõltuvalt sellest, kas tegemist on mandri või ookeanibasseiniga, jagatakse geoloogias ka maakoor mandriliseks ning ookeaniliseks.
Mandrid on üldjoontes kõik üksteisele sarnase ehitusega. Alumiseks struktuurseks korruseks on aluskord ehk vundament, mis koosneb eelkambriumi vanusega kristalsetest kivimitest, mis paljanduvad kõigil mandreil teatud kohtades, mida nimetatakse kilpideks. Suur osa aluskorrast on kaetud võrdlemisi vähe deformeerunud settekivimite kihtidega. Selliseid alasid nimetatakse platvormideks. Kõigil mandreil on olemas ka mäestikud ehk piklikud deformeeritud, moondunud ning murranguist läbitud struktuurid, mis markeerivad kunagisi või ka praegusi laamade põrkepiire.
Geoloogilisest kontseptsioonist lähtudes on paljud saared (näiteks Suurbritannia, Tasmaania, Gröönimaa, Jaava, Jaapan jt) külgneva mandri osad. Mõned saared moodustavad aga omaette mikrokontinente (näiteks Madagaskar, Uus-Meremaa).
Mandrid erinevad oluliselt ookeanilisest maakoorest nii ehituselt, vanuselt kui ka koostiselt. Erinevalt suhteliselt noortest ookeanilist maakoort moodustavatest kivimitest (vanus maksimaalselt 200 Ma) on kõigil mandreil mitme miljardi aasta vanused tuumad, mis võrrelduna Maa 4,5 Ga vanusega tähendab seda, et kord tekkinud mandrid on ajas väga püsivad. Geoloogilises ajas ongi mandrilist maakoort pidevalt juurde tekkinud ning mandrite pindala suurenenud. Mandrid on püsivad seetõttu, et nad on ookeanilist maakoort moodustavatest kivimitest väiksema tihedusega, mis teeb nad vahevöö ning külgnevate ookeanibasseinide suhtes ujuvaks (Vaata: Isostaasia). Mandrite asukoht ei ole ajas püsiv. Toimub nn mandrite triiv, mille käigus mandrid mitte ainult ei muuda oma asendit, vaid võivad jaguneda ka osadeks (näiteks Aasia ja Aafrika Punase mere tekkimisel) või põrkuda kokku teiste mandritega, et moodustada suuremaid mandreid (näiteks Euroopa ja Aasia, mille piirile on tekkinud Uuralid).
Õnne Pollisinski

Õnne Pollisinski (kuni 1971. aastani Õnne Simson; sündinud 5. märtsil 1951 Tallinnas) on eesti ujumis- ja allveesporditreener.
Ta lõpetas aastal 1969 Tallinna 21. Keskkooli ja 1973 Tallinna Pedagoogilise Instituudi kehalise kasvatuse õpetajana.
Ta tegeles 1960. ja 1970. aastatel ujumise ja allveespordiga. Alates 1973. aastast on ta töötanud allveesporditreenerina. Alates 1990. aastatest treenib ta puudega noori.
Tema õpilaste seas on teiste hulgas Tiina Krutob, Aini Leik, Viljar Praks, Reet Koljak, Piret Päeva, Chris-Helin Kokk, Astrid Bernard, Lauri Ilison, Janne Mugame, Kardo Ploomipuu.
Isiklikku.
Õnne Pollisinski abikaasa oli Kaupo Pollisinski.
NSV Liidu Riiklik Kaitsekomitee

NSV Liidu Riiklik Kaitsekomitee (vene keeles ("Государственный комитет обороны, ГКО") oli NSV Liidu erakorraline riigijuhtimisorgan, mis loodi 8 päeva pärast Suure Isamaasõja algust, s.o 30. juunil 1941 ja likvideeriti NSV Liidu Ülemnõukogu Presiidiumi ukaasiga 4. septembril 1945.
Koosseis.
NSV Liidu Riiklikku Kaitsekomiteesse kuulusid: 
1942. aasta veebruaris täiendati Kaitsekomiteed
Peterburi Jaani kirik

Peterburi Jaani kirik on 1860. aastal valminud luteri kirik Peterburis aadressil Dekabristide tänav 54A ("ulitsa Dekabristov"; toona "Ofitserskaja ulitsa"). Kirik on Peterburi Jaani koguduse omanduses.
Jaani kirikul on eesti kultuuriloos oluline koht. Kirikuõpetajana on seal töötanud Jakob Hurt ja Villem Reiman, organistina Mihkel Lüdig ja Rudolf Tobias. Kiriku tegevusega olid seotud veel mitmed tuntud eesti kultuuritegelased. 1917. aastal kogunes Jaani kiriku juures 40 000 eestlast, kes läksid sinimustvalgete lippudega rongkäigule.
1930. aastal võõrandati kirik koguduselt ja Nõukogude ajal tegutses seal mitu asutust. 1997. aastal anti hoone 1994. aastal taas tegevust alustanud kogudusele tasuta tähtajatuks kasutamiseks. 2009. aasta märtsis algasid hoone ennistamistööd. Kirik pühitseti uuesti 20. veebruaril 2011. Kogudus hakkas hoonet tagasi taotlema. Peterburi linnavalitsus tagastas pühakoja kogudusele 2012. aasta sügisel.
Ajalugu.
Võistlus kiriku projekti saamiseks korraldati 1858. aastal. Kiriku projekteeris Harald von Bosse. Aasta hiljem pandi hoonele nurgakivi ja 27. novembril 1860 õnnistati kirik sisse. Raha kiriku ehitamiseks saadi üle-eestilisest korjandusest ja 55 000 rubla annetas selleks ka Vene keisririik. Uusromaani stiilis kirikus oli 800 istekohta ja ühtekokku mahutas see 2000 inimest.
1930. aastal võõrandati kirik koguduselt. Kirikutorn võeti maha, hoonele ehitati vahelaed ja fassaadile poolringikujuline trepikoda. Hoones tegutses Nõukogude ajal mitu asutust. Alates 1970. aastatel seal tegutsenud Leningradi ehitustrusti väljakolimisest hoone lagunes.
Hoone sai oma algse välisilme tagasi restaureerimise käigus kevadel 2010 ja pühitseti uuesti 20. veebruaril 2011. 
Restaureerimine läks maksma ligikaudu 130 miljonit krooni (u 8,3 miljonit eurot). Kiriku sisekujunduse autor on Juta Lember. 38-meetrise torni tipus on 6,6-tonnine kullatud ristiga tornikiiver.
Marienkirche

Marienkirche ehk St. Marienkirche on mitme kiriku nimi Saksamaal:
Andrei Lugovoi

Andrei Lugovoi (vene keeles Андрей Константинович Луговой; sündinud 19. septembril 1966 Bakuus) on Venemaa Riigiduuma liige ja ettevõtja, endine NSV Liidu julgeolekutöötaja.
Lugovoi on Venemaa Liberaaldemokraatliku Partei liige ja turvafirma Üheksas Laine (Девятый вал) eksjuht.
1. novembril 2006 kohtusid Lugovoi ja teine endise KGB agent Dmitri Kovtun Londonis Aleksandr Litvinenkoga. Samal päeval haigestus Litvinenko raskelt ja suri 23. novembril haiglas, põhjuseks radioaktiivse aine poloonium-210 mürgistus. Surivoodil süüdistas Litvinenko enda tapmise organiseerimises Venemaa valitsust. On selge, et Litvinenko tapmise taga olid väga mõjuvõimsad ringkonnad, sest inimese tapmiseks vajalik polooniumikogus maksab 10 miljonit USA dollarit ja Litvinenko kehas oli seda kümnekordne surmav kogus. 
Suurbritannia tunnistas Lugovoi Litvinenko tapmises kahtlustatavaks ja nõudis 2007. aasta kevadel Venemaalt tema väljaandmist . Venemaa keeldub Lugovoid välja andmast, väites, et põhiseadus ei luba seda.
Pärast Venemaa keeldumist saatis Suurbritannia maalt välja neli Venemaa diplomaati, süüdistades neid spionaažis. Venemaa vastas samamoodi ja saatis maalt välja neli Suurbritannia diplomaati. 
2007. aasta augustis süüdistas Luguvoi Anna Politkovskaja mõrva organiseerimises Boriss Berezovskit. 
Lugovoi kandideeris 2007. aasta septembris Venemaa riigiduumasse Vladimir Žirinovski juhitava Venemaa Liberaaldemokraatliku Partei nimekirjas kolmanda numbrina . Ta osutus valituks.
Nõmme turuhoone

Nõmme turuhoone on müügimaja Nõmme turul.
Esialgne turuhoone oli puidust. Selle projekteeris arhitekt Robert Natus ning see valmis 1930. aastal.
Hoone restaureeriti 2009. aastal. Originaaljooniste järgi taastatud hoone sai uue katuse, aknad, uksed ning voodri. Ehitaja oli Raketis Grupp OÜ. Taastamine maksis umbes 3,5 miljonit krooni. Uuenduskuuri läbinud turuhoone avati 10. oktoobril 2009.
Nõmme turuhoone tunnistati 2009. aasta parimaks restaureeritud puitehitiseks Tallinnas.
Turuhoones tegutses 2010. aasta alguses üle 30 ettevõtja, kes müüsid eelkõige lihatooteid ja köögivilju. Teisel korrusel oli väike kohvik. Turuhoone keskel oli väike kivist purskkaev.
29. aprilli hilisõhtul 2010 hoone süttis ning põles umbes tunni ajaga peaaegu maani maha.
Nõmme Heakorra Selts algatas hoone taastamise rahastamiseks korjanduse.
Turuhoone oli kindlustatud firmas ERGO Kindlustus viiele miljonile kroonile.
Hoone taastamisel säilitati selle välisilme, kuid konstruktsioon muudeti tulekindlamaks. Taastatud turuhoone avati 27. novembril 2010.
Suur-Kuriilid

Suur-Kuriilid (varem "Suured Kuriilid"; vene "Большая Курильская гряда") on saarestik Kuriilide kaguosas, Kamtšatka poolsaare ja Hokkaidō saare vahel. 
Krusensterni väin ja Bussoli väin jagavad need põhja-, kesk- ja lõunarühmaks. 
Põhjarühm
Keskrühm
Lõunarühm
Lõuna-Kuriili väin eraldab Suur-Kurille Väike-Kuriilidest.
Nikolai kvartal

Nikolai kvartal (saksa "Nikolaiviertel") on Berliini vanim asum. See asub Mitte rajoonis, viieminutise jalutuskäigu kaugusel Alexanderplatzist.
Kvartali olulisemad vaatamisväärsused on Berliini vanim kirik Nikolai kirik ("Nikolaikirche") ja Ephraimi palee ("Ephraim-Palais").
Umar Israilov

Umar Israilov (1982 – 13. jaanuar 2009) oli tšetšeenist pagulane ja endine Tšetšeenia presidendi Ramzan Kadõrovi ihukaitsja, kes andis Euroopa Inimõiguste Kohtus tunnistusi Kadõrovi režiimi vastu ja tapeti Viinis.
Israilov võitles Teises Tšetšeenia sõjas Venemaa vägede vastu ja langes 2003. aastal vangi.
Hiljem teenis Kadõrovi ihukaitsjana ja oli enese kinnitusel tunnistajaks mõrvadele, piinamistele ja muudele kuritegule, mille kordasaatjateks kadõrovlased, teiste hulgas Ramzan Kadõrov ja tema lähedane abiline, hilisem Riigiduuma liige Adam Delimhanov.
Viini politsei terrorismivastane üksus on Israilovi palgamõrva organiseerijana nimetanud Austrias elavat tšetšeeni poliitilist pagulast Otto Kaltenbrunnerit ja peasüüdlastena Ramzan Kadõrovit ning tema abi Šaa Turlajevit. Prokuratuuri väitel ei ole otsustavaid tõendeid sellest, et Kadõrov mõrva tellis. Kaltenbrunner koos kahe kaasosaluses kahtlustatavaga on Austrias vahi all.
Ernst Joll

Ernst-Aleksander Joll (pseudonüüm Jaan Kägu ; 26. august (vkj)/ 8. september 1902 Tallinn – 3. aprill 1935 Tallinn) oli Eesti jalgpallur, ajakirjanik ja följetonist.
Sportlasena.
Eesti jalgpallikoondises mängis ta 23 mängu ja lõi 4 väravat. Ta võttis osa 1924. aasta olümpiamängude jalgpalliturniirist.
Ta lõi värava Eesti esimeses võiduga lõppenud jalgpallimaavõistluses Soome vastu 30. septembril 1923. Joll lõi värava ka Rootsi vastu 7. juulil 1929, kuigi Eesti kaotas mängu 1:4.
Ta tuli Eesti meistriks Kalevi (1923) ning 1926 ja 1928 Tallinna Jalgpalliklubi meeskonnas.
Ajakirjanikuna.
Ta töötas aastast 1921 Päevalehes spordireporterina ja aastast 1925 Rahvalehes sporditoimetajana. Uudislehes alustas ta humoorikate, enamasti spordisündmusi ja -probleeme käsitlevate lugude sarja. Joll andis 1930. aastal välja kolm numbrit nädalalehte Sport ja Auto.
Aastatel 1932–1935 oli Joll Tallinna Spordipressi Klubi tegevliige.
Isiklikku.
Joll oli 173 cm pikk ja kaalus 67 kg.
Tema varjunimest Jaan Kägu on tekkinud väljend "käojaani ajama".
Surm.
Ta suri 3. aprillil 1935 kõhutüüfusse ja maeti 7. aprillil Tallinna Rahumäe kalmistule.
Jaan Kägu

Jaan Kägu (24. november 1902 – 13. november 1988) oli eesti pianist ja muusikapedagoog.
Tema õpilaste hulka kuulub Anne Velli.
Ümera tänav

Ümera tänav on kahesuunalise liiklusega tänav Tallinnas Lasnamäe linnaosas Seli asumis.
Kirjeldus.
Tänav on Raadiku tänava pikendus suunaga itta Seli asumi lõppu. Enne lõppu jaguneb tee kaheks haruks (millest üks on kahesuunalise ja teine ühesuunalise liiklusega), sest ette jääb Seli männipark. Pärast parki saavad teeharud Seli busside lõpp-peatuse juures uuesti kokku ja tänav ristub varsti Sinimäe tänavaga, kus teeb täisnurkse vasakpöörde ja suubub lõpuks Laagna teele.
Ümera tänaval asuvad Ümera kaubanduskeskus, Ümera Lasteaed ja Lasnamäe Põhikool.
Ümera tänav sai nime 26. novembril 1982.
Autohtoonne kivim

Autohtoonne kivim (ka autigeenne kivim) on kivim, mis koosneb samas paigas kujunenud osistest.
Allohtoonne kivim

Allohtoonne kivim (ka allotigeenne kivim) on kivim, mis koosneb teisal kujunenud osistest.
Settekivimid on tavaliselt allohtoonsed, kuivõrd nende osised on sette moodustumise alale tulnud eemalt.
Allohtoonsus

Allohtoonsus (kr sõnadest "allo" 'muu' + "chthōn" 'maa') ehk allotigeensus (kr sõnadest "allothi" 'mujal + "genos" 'sugu, teke') on millegi sissekantus. 
Näiteks antud paigas oleva mineraali või liigi puhul on tegu allohtoonse mineraali või liigiga, kui see ei ole moodustunud selles paigas, vaid on sinna kusagilt mujalt tulnud või toodud.
Autohtoonsus

Autohtoonsus ehk autogeensus on millegi moodustatus samas paigas, kus ta esineb. 
Näiteks antud paigas oleva mineraali või liigi puhul on tegu autohtoonse mineraali või liigiga, kui see on moodustunud sellessamas paigas.
Sit

Sit (vene "Сить") on jõgi Venemaal Tveri ja Jaroslavli oblastis. 
Saab alguse Bežetski Verhi kõrgustikult. Suubub Rõbinski veehoidlasse. Enne selle loomist suubus Mologasse. Siti pikkus on 159 km, valgala 1900 km².
Jõe suudmes asub Breitovo küla.
1238. aastal toimus jõe ääres Siti lahing tatari-mongoli vägede ja Vladimiri suurvürsti Juri Vsevolodovitši väe vahel.
Mologa

Mologa [mol'ooga] (vene keeles "Молога") on jõgi Venemaal Tveri, Novgorodi ja Vologda oblastis, Volga vasakpoolne lisajõgi. 
Saab alguse Bežetski Verhi kõrgustikult Maksatihha lähedasest Kljutševoi külast. Suubub Rõbinski veehoidlasse. Jõe pikkus on 456 km, valgala 29 700 km².
Jõe ääres asuvad Bežetski, Pestovo ja Ustjužna linn ning Maksatihha alev. Mologa jõe suudmes asunud Mologa linn jäi pärast Rõbinski veehoidla loomist vee alla.
Mologa on laevatatav Imeni Željabova külani.
Autohtoonne liik

Autohtoonne liik (varasemas kirjanduses ka aborigeenne liik) on liik, mis on kujunenud samas piirkonnas, kus ta kaasajal levib.
Nelidovo

Nelidovo [nel'iidovo] on linn Venemaal Tveri oblastis, Nelidovo rajooni keskus. Asub Tverist 230 km edelas Meža jõe ääres.
Nelidovo tekkis raudteejaama juurde 20. sajandi alguses. Linnaõigused sai 1949. aastal. Nelidovo ümbruses kaevandati 1990. aastateni pruunsütt.
Nomogenees

Nomogenees on reeglipäraselt toimuv evolutsioon.
Mõiste võttis kasutusele Lev Berg, kes avaldas 1922. aastal monograafia "Nomogenees". Tema käsitlus nomogeneesist ehk evolutsioonist kui reeglipäradega protsessist on
mittedarwinlikest evolutsiooniõpetustest üks tuntumaid.
Kašin

Kašin on linn Venemaal Tveri oblastis, Kašini rajooni keskus. Asub Volga lisajõe Kašinka ääres.
Kašini on esmamainitud 1287. aastal. Linnaõigused sai 1775. aastal.
Kašinis on säilinud mitu 17.–19. sajandil ehitatud kirikut.
Linnas on elektriseadmete tehas, alkoholitehas ja lihakombinaat.
Geneetiline assimilatsioon

Geneetiline assimilatsioon on nähtus, kus keskkonnatingimuste muutusest tingitud organismide ehituse muutus saab geneetiliselt päranduvaks.
Mõiste võttis kasutusele Conrad Waddington 1953. aastal.
Homöorees

Homöorees on mingi protsessi trajektoori iseregulatiivne hoidumine kindlais piirides. 
Teisisõnu, kui homöostaasi korral isereguleerub süsteemi seisund (parameeter), siis homöoreesi korral protsess (trajektoor).
Mõiste võttis kasutusele Conrad Waddington 1940. aasta paiku, ja seda on eriti kasutatud arengubioloogias.
Yle TV1

Yle TV1 on Soome telekanal, mille omanik ja haldaja on Soome ringhäälingu ettevõte Yleisradio. Ligi 70% Yle TV1 programmist sisaldab dokumentaalfilme, päevakajalisi ja haridussaateid.
Ajalugu.
Aastatel 1958–1965 tootis Yle TV1 teleprogrammi Soome Televisiooni nime all. Kui Yleisradio ostis 1964. aastal Tamvisio, nimetati senine Soome Televisioon ümber 1. teleprogrammiks ("TV-ohjelma 1") ja endine Tamvisio 2. teleprogrammiks ("TV-ohjelma 2"). 1970. aastate algul, kui mustvalge telepildi asemel hakati edastama värvilist, nimetati senised telekanalid ümber vastavalt TV1-ks ja TV2-ks.
Jaak Valk

Jaak Valk (27. märts 1867 Vana-Põltsamaa vald (Põltsamaa kihelkond) – 13. juuni 1952) oli eesti kirikuõpetaja.
Lõpetas 1890 Tartus gümnaasiumi. Õppis 1891–1898 Tartu Ülikooli usuteaduskonnas. Oli prooviaastal Peterburi Jaani koguduses. Ordineeriti pastoriks 18. novembril 1901. Peterburi Jaani koguduse abiõpetaja 1898–1901. Rõuge koguduse abiõpetaja 1902–1903. Puhja koguduse õpetaja 1903–1914. Peterburi Jaani koguduse viimane õpetaja 1914–1920. Urvaste koguduse õpetaja 1921–1936. Siirdus emerituuri aastal 1936.
Isiklikku.
Tema poeg Laur Valk oli arst.
Blonay

Blonay on küla ja vald Šveitsis Vaud' kantonis Riviera-Pays-d'Enhaut' ringkonnas.
Valla pindala on 16 km², ta asub 250 m kõrgemal Genfi järve pinnast.
Blonays on elanud saksa helilooja Paul Hindemith.
Vevey ringkond

Vevey ringkond oli ringkond Šveitsis Vaud' kantonis. Ringkonna vallad liideti 1. jaanuaril 2008 Riviera-Pays-d'Enhaut' ringkonnaga.
Vevey ringkonnas oli 10 valda:
Glaruse kanton

Glaruse kanton on kanton Šveitsi idaosas.
Kantoni kõrgeim tipp on Tödi (3614 m).
Haldusjaotus.
Glaruse kantonis on kolm valda: Glarus Nord, Glarus ja Glarus Süd.
Ajalugu.
Glarus oli üks kaheksast kantonist, mis liitusid 1353 Šveitsi Konföderatsiooniks.
Rahvastik.
2009. aasta andmetel elas kantonis 38 479 inimest. 83,6% elanike emakeel on saksa keel, 6,8% itaalia keel.
Solothurni kanton

Solothurni kanton on kanton Šveitsi põhjaosas. Kantonil on kaks Prantsusmaaga piirnevat eksklaavi.
Loodus.
Läbi kantoni voolab Aare jõgi. Maastik on valdavalt suhteliselt tasane, kuid osa kantonist jääb Juura mägedesse. Kantoni kõrgeim tipp on Hasenmatt (1445 m).
Haldusjaotus.
Solothurni kantonis on 10 ringkonda 122 vallaga.
Rahvastik.
2009. aasta lõpus oli rahvaarv 255 667. Suurim linn on Olten.
Kantoni ametlik keel on saksa keel. Lapsed õpivad koolis alates 5. klassist prantsuse keelt.
2008. aastal oli 20% kantoni elanikest välisriikide kodanikud.
Usutunnistuselt oli 2000. aastal 43,49% elanikest katoliiklased, 31,22% reformeeritud kirikute liikmed ja 13,61% ilma religioosse kuuluvuseta.
Majandus.
Kantonis toodetakse kelli, ehteid, paberit, tsementi ja autode detaile. Gösgeni lähedal asub 1979. aastal tööle hakanud tuumaelektrijaam. Aare jõel asuvad mõned hüdroelektrijaamad.
Ajalugu.
Solothurni kanton liitus Šveitsiga 1481. aastal.
Lehti Metsaalt

Lehti Metsaalt (7. juuli 1933 – 8. oktoober 2003) oli eesti literaat ja ajakirjanik. 
Elu- ja töökäik.
Ajaleht Säde 1952–1953 ja 1955–1959. Ajaleht Noorte Hääl 1959–1964, Ajakiri Nõukogude Naine mittekoosseisuline toimetaja 1965–1967.
Kirjandushuvilisena aitas ta kaasa Ilmi Kolla jõudmisele kirjandusse.
Estonia teatri kirjandusala juhataja 1967–1973. Tallinna Koreograafiakooli teatri- ja balletiajaloo õppejõud 1975–1976, oli ka Tallinna Kultuuriülikooli lektor. Ta tegutses ka balletikriitikuna ja osales alpinistide ekspeditsioonidel.
Looming.
Tema tekstidele on teinud laule helilooja Gennadi Taniel.
Tema lüürilise kallakuga lühiproosat sisaldav “Tähtede langemise ööd” ilmus koos Jaan Kaplinski, Viivi Luige, Hando Runneli ja Ly Seppeli esikkogudega kassetis “Noored autorid 1964”.
Poliitiline tegevus.
Ta osales 25. märtsil 1988 Tallinnas A. H. Tammsaare monumendi juures MRP-AEG eestvõttel aset leidnud meeleavaldusel ja pani monumendi juurde koos Henno Arraku, Endel Ratase ja Sander Sissiga 1949. aasta märtsiküüditatute mälestuseks pärja.
14. juunil 1988 toimus Moskvas mitme liiduvabariigi sõltumatute organisatsioonide demonstratsioon Mägi-Karabahhi probleemi kiiremaks lahendamiseks. Selle käigus arreteeriti Lehti Metsaalt koos kolme teise Eesti esindajaga (Aet Liinat, Jüri Mikk ja Sander Siss), neilt võeti ära loosungid ning kaks vutlarisse pakitud Eesti lippu. Protestiks kinnipidamise, lippude konfiskeerimise ja selle vastu, et arreteerimisel kasutasid miilitsad väljendit “fašistlik”, kuulutasid arreteeritud välja näljastreigi. Kui nad 16. juulil 1988 vabastati, lubati neile lipud Tallinna järele saata. Et seda ei tehtud, alustas Metsaalt koos Sissiga uuesti näljastreiki, millega hiljem ühinesid Avo Üprus, Hans H. Luik, Eve Pärnaste jt. Lipud saabusid paarkümmend päeva hiljem.
ERSP asutajaliige 20. augustil 1988.