Eesti autoajalugu

23. augustil 1896 demonstreeris Tallinna kaupmees ja jalgrattatööstur J. Schümann Tallinnas Telliskopli tänaval linnarahvale kalessitaolist iseliikuvat sõidukit Benz Velo. Autol olid pidurid, käigukast, roolikang ja kummirehvidega rattad. Bensiinimootori võimsus oli 1,5 hobujõudu, millega arendas sõiduk kiirust kuni 20 km/h. Aasta varem oli J. Schümann toonud Eestisse esimese mootorratta. Benz Velo esitlus Eestis toimus ajal, mil auto oli jõudnud oma esimesed sünni- ja kasvuraskused üle elada. Ajakirjandusväljaannete soosivast hoiakust hoolimata olid inimesed uue sõiduvahendi suhtes umbusklikud.
Esimene auto osteti Eestisse teadaolevalt 1902. aastal. Tegemist oli 1890. aasta Prantsusmaal valmistatud autoga Panhard-Levassor, mille soetas Peterburist 2500 rubla eest Belomorski polgu ohvitser kapten Fjodorov. Auto oli esmapilgul hobukalessist üsna eristamatu. Järgmine auto toodi Tallinnasse alles 1906. aastal ja selle omanikuks sai kivitööstur Einberg.
Järgnevatel aastatel hakkas autode arv kasvama, kuna vabrikandid ja suurkaupmehed vajasid autosid ka oma jõukuse näitamiseks. Järgmiste autode omanikeks olid Tallinna tuntud ärimehed ja ettevõtjad suurtööstur M.C. Luther, kaupmees ja tööstur C.E.A. Rotermann ja transpordiettevõtte omanik C.F. Gahlnbäck. Autod soetasid endale ka mehaanikud A. Rammo, T. Altsepp ja teised, kes said aru, et sellega on võimalik teenida arvestatavat tulu.
Tallinnas oli esimeseks autojuhiks Julius Johanson, kes oli 20. sajandi algusaastatel Eestis ainus, kes võis juhtida erinevaid mootorsõidukeid. Juhtimisoskuse omandas ta iseseisvalt töötades Schümanni jalgrattavabrikus. J. Johanson oli enne Esimest maailmasõda tunnustatud autoasjanduse spetsialist, kes õpetas välja hulga uusi autojuhte.
Kuressaare linna toodi esimene auto 1906. aastal, pärast mida üritasid saarlased käivitada Kuressaare–Kuivastu bussiliini, millest siiski asja ei saanud. Kuivastu parun Buxhoevden soetas endale Renault-i 1907. a. algul. Tartus Rüütli tänaval asuva töökoja omanik Weckram ostis 1908. aastal nelja istekohaga automobiili, mida hakati soovijaile sõitudeks välja üürima.
Autode arv Eestis 20. sajandi algul oli väike. Kui 1908. aastal oli Tallinnas kuus autot, siis Helsingis 75 ja Peterburis ligi tuhat. On teada, et autosid omandasid ka mitmed mõisnikud, kuid täpsemad andmed konkreetsete mõisnike ja nende soetatud autode kohta puuduvad. Esimeste automanike ringi kuulusid ärimehed, kõrge auastmega ohvitserid ja edumeelsed mõisnikud. Enamikule eestlastest jäi auto kuni 1920. aastateni kättesaamatuks unistuseks. Auto jäi Eestis elitaarseks sõidukiks kuni 1930. aastate alguseni, mil mootorsõidukite arv hakkas lõpuks hoogsalt kasvama.
Eestisse ostetud autod olid enamasti avatud kere ja tõstetava katusega. Luksuslikke autosid oli liikumas vähe. Põhiosa autodest kuulusid keskmisesse hinnaklassi ja olid enam-vähem ühesuguste tehniliste näitajatega.
Osa autotootjatest orienteerusid autode valmistamisele jõukamate ostjate tarbeks ja need autod muutusid järjest luksuslikumateks, võimsamateks ja ka kallimateks. Üksikud tõldautod olid peamiselt jõukamate mõisnike ja suurtöösturite käsutuses. Tõldauto oli üldjuhul  kinnise salongi ja avatud juhiistmega sõiduk. Salong ja istmed olid vooderdatud nahaga, põrandal oli vaip. Autojuhiga ühenduse pidamiseks kasutati sidesüsteemi, mille kuuldetoru paiknes juhi kõrva läheduses. Oli ka autosid, mille armatuurlaual oli pöördketas standardsete käsklustega juhile. Ketta näidu muutmine toimus auto salongist. 
Pärast 1905. aastat hakkas autode sissevedu Venemaale kiiresti kasvama. Ajavahemikul 1907–1911 suurenes autode import neli korda. Autode arv kasvas enam-vähem samas tempos ka Baltimaades. Tavaautode keskmised hinnad olid vahemikus 2000–2500 rubla, luksusautod olid märksa kallimad. Tõldautod maksid keskmiselt 5000–6000 rubla.
Autode arv hakkas kasvama vahetult enne Esimest maailmasõda. Kui 1908. aastal oli Tallinnas 6 autot, siis 1910. aastal keskel 60, 1913. aastal juba 74 ja 1914. aastal 162 sõidukit. 1914. aastal oli Eestimaa kubermangus kokku ligikaudu 200 autot, sh Rakveres 20, Haapsalus 8, Tallinna maakonnas 7 ja Paides 4 autot.
Mõni päev pärast seda, kui Saksamaa oli kuulutanud Venemaale sõja, anti Tallinna autoomanikele korraldus tuua oma sõidukid laadaplatsile üleandmiseks sõjaväele. Rekvireerimisest pääsesid ainult sõidukõlbmatud autod. Tallinnas selleks ajaks registreeritud 162 autost võõrandati 67.
Esimene maailmasõda tõi autotranspordi arengusse Eestis kuueaastase vaheaja. Autod, mis pärast sõja lõppu veel alles olid, seisid rehvide või varuosade puudumisel. 1920. a. oli Tallinnas kokku mõnikümmend liikumisvõimelist sõiduautot ja needki olid peamiselt riigiasutuste käsutuses. Kogu Eestis oli 1920. a. kõigest 110 sõiduautot ja 57 mootorratast. Juba järgmistel aastatel hakkas mootorsõidukite arv Eestis kasvama. 
Vooltootmisele üleminek USA-s 1920. aastatel ja Euroopas 1930. aastatel kahandas märkimisväärselt autode hinda. Kiire tehnilise arengu tulemusel paranes autode töökindlus ning autode kasutusvaldkondi hakkas tekkima juurde. Eesti esimesel iseseisvusajal olid ülekaalus Ameerika autod, milles suurem osa oli valmistatud Euroopas asuvates koostetehastes. Kõige populaarsemad olid USA automargid Ford ja Chevrolet, mida kasutati peamiselt taksoautona. 1930. aastatel oli nii Tallinna kui ka kogu Eesti sõiduautode park kirju, esindatud olid pea kõik Euroopa ja Ameerika Ühendriikide sõiduautomargid ja suurem osa keskmise hinnatasemega mudelitest. 
Kui 1928. a. oli Tallinnas registreeritud veidi üle saja sõiduautomargi, siis 1935. a. oli neid ligi 140. Kalleid autosid oli suhteliselt vähe, domineerisid keskmise hinnaklassi sõidukid. Teadaolevalt imporditi Eestisse ka De Dion Bouton, Dixi, Renault, Fiat, Daimler-Benz, Panhard-Levassor, Darracq, Itala, Opel, Laurin-Klement, Berliet, Brasier, Argus, Cottereau, DKW ja Adler autosid. USA -st imporditud autodest olid esindatud ka Buick, Pontiac ja Chrysler. 1930. aastatel hakati piirama USA autode sissevedu ja Euroopas toodetud autode osatähtsus hakkas suurenema. Kui veoautosid oli Eestis 1920. a. 34 ja 1930. a. 1118, siis 1940. a. algul juba 2476. 
Sarnased muutused toimusid ka sõiduautode osas. Kui 1921. a. algul oli Eestis 110 sõiduautot, siis 1940. a. juba 3618. Võrreldes põhjamaadega oli autode arv Eestis võrreldes elanike arvuga väiksem. 1938. a. oli Taanis 1000 elaniku kohta 40 autot, Rootsis 30, Soomes 11 ning Eestis viis sõidu- ja veoautot. Kuni 1936. aastani asus ligi pool Eestis registreeritud sõiduautodest Tallinnas. 
Kui 1925. a. sõitis Eesti teedel 895 neljarattalist mootorsõidukit, siis 1930. a. juba 2583 autot. Ka Eestis hakati üha enam mõistma, et pikapeale võtavad autod üle hobuveokite rolli nii inimeste kui ka kauba veol. 1940. a. oli Eestis registreeritud 3618 sõiduautot, 2476 veoautot ja 289 autobussi. 
Autode arvu kasv tekitas kasvava nõudluse bensiini järele ja linnadesse hakati rajama spetsiaalseid mootorikütuse müügikohti. Hakati ehitama ka maa-aluse reservuaari ja bensiinipumbaga tankimisautomaate. Linnadest kaugemal sai osta autobensiini lahtiselt Tarvitajate Ühisuse kauplustest. 
Enne Teist maailmasõda oli 47% autodest USA päritolu ja 27% oli imporditud Saksamaalt. Enne 1920. a. registreeritud autodest olid jäänud registrisse kõigest 5 sõiduautot ja 10 veoautot, aastatel 1920–1924 välja lastud mudelitest 20 sõiduautot ja 13 veoautot. 
Russo-Balt autod.
Riias asuv Vene-Balti Vagunitehas hakkas valmistama 30–60 hj autosid, mis olid suutelised saavutama kiiruse kuni 100 km/h. Aastatel 1909–1915 valmisid Riias esimesed Venemaal seeriaviisiliselt toodetud sõiduautod ja tehases saadud kogemuste põhjal pandi 1916. a. Moskvas alus AMO-le ehk hilisemale ZIL-i tehasele. 
Russo-Balt sündis tänu sellele, et raudteevaguneid tootnud Saksa-Belgia ettevõte sai 1869. a. Venemaalt tellimuse 500 raudteevaguni ehitamiseks. Tollimaksude vältimiseks peeti otstarbekaks ehitada tellimuse täitmiseks tehas Venemaale ja nii sündiski Riiga Vene-Balti Vagunitehas. 20 hektaril laiunud tehases töötas 4000 inimest. Vaatamata vagunite tootmisele viitavale tehase nimele hakati seal tootma ka trammivaguneid, mootoreid, sõjatehnikat jms. 
Pärast Vene-Jaapani sõda vähenesid vagunite tellimuste mahud. Kasvas nõudlus autode järele ning tekkis mõte katsetada autode tootmisega. Esimene Russo-Balt auto valmis 1909. aastal. See oli 30 hj kahekohaline lahtine auto C24/30. 4,5-liitrise töömahuga autol oli kolmekäiguline käigukast, kasutati ka kardaanülekannet. Samal šassiil toodeti edaspidi nii faetonit, limusiini kui ka landoletti kuni 1915. aastani. 
Esimesed Russo-Balt autod koosnesid valdavalt välismaalt ostetud komponentidest ja sõlmedest. Aja jooksul hakati tootma lihtsamaid komponente ise ja sisse osteti vaid keerukaid osi ja sõlmi. Esimeste Russo-Balt-ide puhul ei saa rääkida täielikult vene autodest, kuna kopeeriti Belgia autotootja Fondu mudeleid Fondu C ja Fondu K. Riias toodetud autode mudelitähised olid vastavalt Russo-Balt C ja Russo-Balt K. 
Vene-Balti vagunitehas oli omas ajas igati moodne ettevõte. Tegu oli ühe esimese Venemaa tööstusettevõttega, kus mindi üle meetermõõdustikule. Tehase tootmismaht ulatus sadadesse autodesse aastas. Huvi autode vastu oli suur, kuid kõrge hinna tõttu oli müük tagasihodlik. 
1914. a. ostis tsaarivalitsus pea kogu tehase toodangu. Russo-Balt autosid kasutati peamiselt kuuekohaliste staabiautodena. Kuigi autod jõudsid ka Vene tsaari 58 autost koosnevasse garaaži, siis Nikolai II ise nendega ei sõitnud, vaid eelistas välismaiseid automarke. 
Kui Esimene maailmasõda oli alanud ja tekkis oht, et tootmine langeb sakslaste kätte, tehas evakueeriti. 1915. a. viidi vagunitööstus üle Venemaale Tveri, autode toomine jaotati Peterburi ja Moskva- lähedase Fili vahel. Filisse rajati uus autotehas, mis pärast revolutsiooni sai BTAZ nr.1. (Bronetankovõi Zavod nr.1).  Autosid toodeti Riias ka edaspidi. Nii valmistati 1930. aastate lõpul endises Russo-Balti tehases litsentsi alusel Forde.