tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Monotsükliline taim

Monotsükliline taim on taimeliik, mis viljub alates esimesest vegetatsiooniperioodist.
Ditsükliline taim

Ditsükliline taim on taimeliik, mis viljub alates teisest vegetatsiooniperioodist.
Polütsükliline taim

Polütsükliline taim on taimeliik, mis ei vilju enne kolmandat vegetatsiooniperioodi alates kasvu algusest.
Polükarpsed taimed

Polükarpsed taimed on taimeliigid, mis viljuvad elu vältel rohkem kui üks kord. Vaid üks kord viljuvad taimed on monokarpsed taimed.
Loomariigis on sarnane mõiste iteropaarsus.
Tulekindel savi

Tulekindel savi koosneb põhiliselt kaoliniidist ja hüdrovilkudest koos kvartsilisanditega.
Tulekindluse järgi liigitatakse savi järgmiselt:
Aare Kirsipuu

Aare Kirsipuu (26. juuni 1934 Tartu – 18. mai 2013 Puka) oli eesti bioloog (ihtüoloog ja füsioloog).
Ta lõpetas 1957. aastal Tartu Riikliku Ülikooli matemaatika-loodusteaduskonna bioloogina, 1965. aastast bioloogiakandidaat.
Ta oli aastatel 1965–1991 Zooloogia ja Botaanika Instituudi Võrtsjärve Limnoloogiajaamas noorem- ja vanemteadur.
Ta uuris kalade ainevahetust, eriti vere valgusüsteemi sõltuvust välistingimustest ja kala füsioloogilise seisundi muutumisest. Käis uurimisretkedel Kura lahel, Kaukaasias, Doonau deltas, Amuuri jõel ja Uzboi järvedel.
Ameerika valgustus

Ameerika valgustus, osa laiemast valgustusajastust, oli tööstuslikule pöördele eelnenud intellektuaalse käärimise periood Põhja-Ameerika algses kolmeteistkümnes koloonias aastatel 1714–1818. Valgustuslik tärkamine viis Ameerika iseseisvussõjani, mille eesmärgiks oli luua Ameerika Vabariik. Olles mõjutatud 18. sajandi Euroopa valgustusajastust ja põlisameeriklaste filosoofiast, rakendas Ameerika valgustusajastu teaduslikku põhjuslikkust, et edendada poliitikat, teadust ja religiooni. See toetas usulist sallivust, taastatud kirjandust, kunsti ja muusikat kui olulisi distsipliine ning väärt kutsealasid, mida saab õppida ja arendada kõrgkoolides.
Vabamüürlus.
Ameerika valgustus põhines ositi vabamüürlaste ja illuminaatide tegutsemistel ja kokkulepetel.
Loodus (Ralph Waldo Emersoni essee)

"Loodus" on Ralph Waldo Emersoni kirjutatud essee, mis avaldati trükisena 1836. aastal. Esseega pani Emerson aluse oma transtsendentalistlikule filosoofiale, mis rajaneb ideel looduse tunnetamise täiusest. Transtsendentalism väidab, et loodus on küllastunud jumalikkusest või Jumalast ning seetõttu saab tegelikkust tunnetada loodust uurides. Emerson sai esseeks inspiratsiooni Pariisi loodusloomuuseumit külastades, ta arendas ideid edasi Bostonis peetud loengusarja jooksul ning vormistas need hiljem esseeks.
Emerson jagab looduse kasutusvõimalused neljaks: kaup, ilu, keel ja teadus. Need kategooriad määratlevad, et inimesed kasutavad loodust (1) põhivajaduste rahuldamiseks, (2) naudingu saamiseks, (3) omavaheliseks suhtluseks ja (4) maailma mõistmiseks. 
Sisu.
"Loodus" tõstatab ja püüab lahendada abstraktset probleemi, et inimesed ei suuda täielikult mõista looduse ilu. Emerson kirjutab, et inimeste tähelepanu juhitakse kõrvale elu nõudmistega ja seetõttu ei suuda nad võrdväärselt vastata looduse pakutavale. Essee koosneb kaheksast osast: Loodus, Kaup, Ilu, Keel, Teadus, Idealism, Vaimsus ja Väljavaated. Igas osas kirjeldatakse erinevast vaatenurgast suhet inimese ja looduse vahel.
Emerson selgitab essees, et me oleme loodud kogema looduse täiust, kuid me peame selleks eralduma ühiskonna poolt tekitatavast mürast ja häiringutest. Emerson uskus, et loodusega tõeliselt suhestumiseks on vaja olla üksinduses. Ta kirjutab: "Üksindusse minemiseks peab inimene eemalduma nii oma kambrist kui ka ühiskonnast. Ma ei ole üksinda ka lugedes ja kirjutades, kuigi keegi pole minuga. Selleks, et olla üksi, peab vaatama tähtede poole."
Kui inimene kogeb täielikku üksindust looduses, siis see "viib ta ära". Emerson väidab, et ühiskond hävitab täiuslikkuse, samas kui loodus on korraga nii materjal, protsess kui ka tulemus. Kõik looduse osad töötavad omavahelises koostöös inimese heaks: "Tuul külvab seemne; päike aurustab merevett; tuul puhub auru põllu kohale; planeedi teisel küljel asuv jää kondenseerib vihma siinsel küljel; vihm toidab seemet; taim toidab looma; nii töötab lõputu ring jumalikku heategu inimese toitmiseks."
Teoses on oluline ka vaimse suhte kirjeldus. Inimene leiab looduses oma vaimu ja võtab selle vastu kui Universaalse Olemise: "Loodus ei ole kindel, vaid voolav; puhtale vaimule on loodus kõik."
Mõju.
"Loodus" võeti kriitikute poole vastu vastandlikult. 1837. aasta jaanuaris avaldatud kriitiline ülevaade nimetas seda filosoofiat halvustavalt "transtsendentaalseks", mille järgi hiljem ideed pooldavat liikumist tuntigi.
"Loodus" oli üks peamisi allikaid, millest arendas oma ideid edasi Henry David Thoreau, kes õppis teose ilmumise ajal Harvardi ülikoolis. Pikaajaline tutvus Thoreau ja Emersoni vahel viis ka Thoreau kuulsa kirjutise "Walden" ilmumiseni.
Rossohovata

Rossohovata (ukraina keeles Росоховата) on küla Ukrainas Vinnõtsja oblastis Illintsi rajoonis. Elanike arv on 352 (2025). Pindala on 2,4 km².
Hellar Lill

Hellar Lill (sündinud 21. novembril 1973 Viljandis) on eesti riigiametnik ja muuseumitöötaja. 
2004. aastal lõpetas ta Tartu Ülikooli ajaloo erialal. Töötas aastatel 1999–2014 kaitseministeeriumis.
2014. aastast on ta Eesti Sõjamuuseumi – kindral Laidoneri muuseumi direktor.
Ternivka (Krõžopili rajoon)

Ternivka (ukraina keeles Тернівка) on küla Ukrainas Vinnõtsja oblastis Tultšõni rajoonis. Pindala on 3,02 km².
Walden

"Walden" (/ˈwɔːldən/; algselt avaldatud pealkirjaga "Walden; või, elu metsas") on transtsedentalist Henry David Thoreau kirjutatud raamat. Teos kirjeldab looduslikus keskkonnas lihtsa elamise muljeid. Teos on nii isikliku vabaduse manifesteerimine, sotsiaalne eksperiment, vaimsuse otsimise, satiir, kui ka osaliselt iseseisvalt hakkamasaamise käsiraamat.
Esmakordselt avaldatud aastal 1854. aastal. "Walden" võtab kokku Thoreau kogemused kahe aasta, kahe kuu ja kaks päeva jooksul kogetu elades Walden Pondi järve ääres omaehitatud majakeses. Massachusettsis asuva maa omanikuks oli Thoreau sõber ja mentor Ralph Waldo Emerson. Majakeses elades kirjutas Thoreau oma esimest raamatut "A Week on the Concord and Merrimacks Rivers". See kogemus inspireeris teda aga hiljem kirjutama "Waldeni", milles ta surub seal elatud aja kokku ühte kalendriaastasse ja kasutab nelja aastaaega inimese arengu sümbolina.
Loodusesse sukeldudes lootis Thoreau saada ühiskonnast objektiivsemat arusaama läbi isikliku sisekaemuse. Lisaks oli autori eesmärgiks kogeda lihtsat elu ja isemajandamist, mis olid inspireeritud Ameerika romantilise perioodi transtsedentaalsest filosoofiast. 
Teemad.
"Walden" rõhutab üksinduse, mõtiskluse ja loodusläheduse tähtsust, et ületada inimeste "meeleheitliku" elustiili. Raamat ei ole traditsiooniline autobiograafia, vaid ühendab autobiograafia ühiskonnakriitikaga kaasaegsele lääne tarbimiskultuurile ja materialistlikele hoiakutele, mis on looduskauged ja hävitavad seda. Raamat ei ole lihtsalt ühiskonna kui sellise kriitika, vaid samas ka püüd kaasata lahendustesse loovalt kaasaegset kultuuri, inimlikku lähedust ja klassikalist kirjandust. Teksti olulisemad teemad on järgmised:
Vastuvõtt.
"Waldenit" saatis avaldamise järel teatud edu, kuid siiski kulus viis aastat, et saaks müüdud 2000 eksemplari, ning seejärel ei ilmunud ühtegi kordustrükki kuni Thoreau surmani aastal 1862. Vaatamata sellele on hiljem kriitikud nimetanud teost Ameerika klassikaks, mis uurib loomulikku lihtsust, harmooniat ja ilu. Ameerika luuletaja Robert Frost kirjutas Thoreaust: "ühe raamatuga ... ületab ta kõik, mis meil on olnud Ameerikas".
Transtsendentalism

Transtsendentalism (ka ameerika transtsendentalism) oli 1830. aastatel Ameerika Ühendriikides Cambridge'is Massachusettsis "Transtsendentaalsesse klubisse" koondunud haritlastest alguse saanud filosoofiline ja kirjanduslik liikumine. Liikumise manifestiks sai Ralph Waldo Emersoni 1836. aastal avaldatud essee "Loodus" (inglise keeles "Nature").
Tuntud ameerika transtsendentalist oli ka Henry David Thoreau, kelle teos "Walden" on saanud ameerika romantismi klassikaks.
Võskod

Võskod on küla Venemaal Pihkva oblastis Dno rajoonis, Võskodi valla keskus.
2000. aastal elas külas 241 inimest, 2010. aastal 236 inimest.
Ain Uusna

Ain Uusna (sündinud 1938) on eesti alpinist. 
Ta on esimesi eesti alpiniste, kes tõusnud NSV Liidu kõrgeima mäe tippu.
Elukäik.
Ta on õppinud Tallinna I Keskkoolis ja Tartu Riiklikus Ülikoolis (õigusteadust). 
Kooli kõrvalt käis ta korvpallitreeningutel.
Pärast abiellumist kolis Pärnumaale ja asus tööle Pärnu KEK-i.
Praegu elab ta Paikusel, teeb jalgsimatku ja käib suusatamas. 
Ta on osalenud alates 1980. aastast kokku 23 täispikal Tartu maratonil. Parim koht on tal 78. 
Peale selle on ta läbinud Vasaloppeti suusamaratoni Rootsis ja kaks korda Finlandia-hiihto Soomes.
Alpinism.
1965. aastal võttis ta osa Pamiiri ekspeditsioonist Lenini mäetipule ja tõusis koos kaaslastega Heino Paltseri juhtimisel selle tippu. See oli Eestist lähetatud alpinistide esimene tipputõus seitsmetuhandelisele mäetipule.
1970. aastal võttis ta osa III Eesti Pamiiri ekspeditsioonist, mille käigus 12 eesti alpinisti tõusid Ilmar Priimetsa juhtimisel Korženevskaja tippu. Tippu jõudnute hulgas oli ka Ain Uusna. Pärast seda tõusis ta koos 7 kaaslasega Heino Paltseri juhtimisel Kommunismi mäetippu (5B raskuskategooria). Tõus Kommunismile oli Baltikumis esimene. Aasta lõpul kokkuvõtete tegemisel tunnistati see tõus Baltikumi parimaks.
Mulgi oja

Mulgi oja on kaitsealune oja Soomaal, Viljandi maakonnas Põhja-Sakala vallas Sandra külas, Raudna jõe parempoolne lisajõgi.
Oja pikkus on 8,2 km, langus 5 m ja lang 0,6 m/km. Oja saab alguse 24 m kõrgusel Valgeraba servas ja suubub 19 m kõrgusel paremalt poolt Raudna jõkke. Oja kuulub Lääne-Eesti vesikonda ja Pärnu alamvesikonda. Oja voolab täies pikkuses Soomaa rahvuspargi territooriumil.
Jüri Tohver

Jüri Tohver (23. aprill 1940 – 25. mai 2025) oli eesti alpinist. 
Ta oli esimesi eesti alpiniste, kes tõusis NSV Liidu kõrgeima mäe tippu.
1964. aastal lõpetas ta Tallinna Polütehnilise Instituudi energeetikateaduskonna elektrimasinate ja -aparaatide eriala.
Ta töötas Tallinna Vineeri- ja Mööblivabriku insenerina.
Alpinism.
1965. aastal osales ta Pamiiri ekspeditsioonis seitsmetuhandelisele Lenini mäetipule ja tõusis teise rühma koosseisus Ragnar Palmre juhtimisel mäe lõunaküljest selle tippu. Tõusuga lõunast saadi Nõukogude Liidu esivõistlustel 4. koht. Baltikumi alpinistidel oli see tõus esimene ja tunnistati parimaks.
1970. aastal võttis ta osa III Eesti Pamiiri ekspeditsioonist, mille käigus 12 eesti alpinisti tõusid Ilmar Priimetsa juhtimisel Korženevskaja tippu. Tõusjate hulgas oli ka Jüri Tohver. Pärast seda tõusis ta koos 7 kaaslasega Heino Paltseri juhtimisel Kommunismi mäetippu (5B-raskuskategooria). Tõus Kommunismi tippu oli Baltikumis esimene. Aasta lõpul kokkuvõtete tegemisel tunnistati see tõus Baltikumi parimaks.
Ragnar Palmre

Ragnar Palmre (11. august 1934 – 24. juuni 2003) oli eesti alpinist.
Ta on alpinistina osalenud Eestist lähetatud alpinistide esmatõusus seitsmetuhandelise mäe tippu (1965).
Alpinistlik kõrgtõusud.
1965. aastal lähetati Eestist esimene ekspeditsioon Pamiiri seitsmetuhandelisele Lenini mäetipule (7134 m). Tema juhtimisel tõusis teine tõusurühm mäe lõuna küljelt tippu. 
Tõusuga lõunast Leninile saadi Nõukogude Liidu esivõistlustel 4. koht. Nii kõrget kohta pole eestlased varem ega hiljem NSV Liidu meistrivõistlustel alpinismis saavutanud. Baltikumi alpinistidel oli see tõus esimene ja tunnistati parimaks.
Kaljo Palmiste

Kaljo Palmiste (16. jaanuar 1948 – 13. oktoober 2002) oli eesti alpinist. 
Ta on tõusnud NSV Liidu kõrgeima mäe tippu (1972).
Alpinistlikud kõrgtõusud.
1965. aastal võttis ta osa Pamiiri ekspeditsioonist seitsmetuhandelisele Lenini mäetipule ja tõusis teise rühma koosseisus Ragnar Palmre juhtimisel mäe lõunaküljest selle tippu. Tõusuga lõunast saadi Nõukogude Liidu esivõistlustel 4. koht. Baltikumi alpinistidel oli see tõus esimene ja tunnistati parimaks.
1972. aastal osales ta Pamiiris ekspeditsioonil Kommunismi mäetipule. Koos Peeter Varepi, Vello Parki ja Ilmar Paloga tõusis ta NSV Liidu kõrgeima mäe tippu, korrates sellega Eesti kõrgtõusude rekordit.
1974. aastal toimus ekspeditsioon Lenini mäetipule (7134 m) tõusuga mäe lõuna küljelt. Ilmar Priimetsa juhtimisel käisid Lenini tipul 10 meest, teiste seas ka Kaljo Palmiste, kellele oli see teist korda tippu jõuda.
Risto Tanner

Risto Tanner (sündinud 2. aprillil 1941) on eesti biokeemik ja alpinist. 
Ta töötas pikka aega Läänemere Kalamajanduse Teadusliku Uurimise Instituudis laborijuhatajana (1980–1992).
Alpinistina on tema parimateks saavutusteks osalemine kuuetuhandelise mäetipu esmavallutuses (1984) ja tipputõus seitsmetuhandelisele (1974). 
Haridustee.
Ta lõpetas 1959. aastal Räpina Aiandustehnikumi. Aastatel 1959–1962 õppis ta Eesti Põllumajanduse Akadeemia agronoomiateaduskonnas ja 1962–1968 Tartu Riikliku Ülikooli bioloogia-geograafia teaduskonnas.
Pärast ülikooli lõpetamist astus ta 1969. aastal TRÜ aspirantuuri biokeemia alal ja lõpetas selle 1971. aastal. 1975. aastal sai ta TRÜ-st bioloogiakandidaadi kraadi, kaitstes väitekirja "Безклеточная белоксинтезирующая система из поджелудочной железы собаки и действие на него инсулина" ("Rakuvaba valku sünteesiv süsteem koera kõhunäärmest ja insuliini toime selles").
Töökäik.
Ta töötas Läänemere Kalamajanduse Teadusliku Uurimise Instituudi Tallinna osakonnas vanemteadurina (1975–1980) ja biokeemia labori juhatajana (1980–1992). Aastatel 1993–2008 töötas ta Keemilise ja Bioloogilise Füüsika Instituudis vanemteadurina ja 2008–2014 Tallinna Tehnikaülikoolis meditsiinilise füüsika õppetooli erakorralise teadurina.
Alpinism.
1974. aastal toimus ekspeditsioon Lenini mäetipule (7134 m) tõusuga mäe lõunaküljelt. Ilmar Priimetsa juhtimisel käisid Lenini tipul 10 meest, teiste seas ka Risto Tanner.
1984. aastal võttis ta osa ekspeditsioonist Pamiiri, et seal esmavallutada seni nimetu kuuetuhandeline mäetipp. 6047 m kõrguse tipu esmavallutusi tehti kolme grupiga, kolme eri teed mööda. Tanner tõusis tippu kolmandas grupis 19. augustil Ivo Goldi juhtimisel. Tipu nimeks sai Tallinna mäetipp.
Lembit Hiiesalu

Lembit Hiiesalu ( 02.02.1941 - 27.07.2025) oli eesti alpinist. 
Alpinistina on tema parimateks saavutusteks osalemine kuuetuhandelise mäetipu esmavallutuses (1984) ja tipputõus seitsmetuhandelisele (1974). 
Alpinistlikud kõrgtõusud.
1974. aastal toimus ekspeditsioon Lenini mäetipule tõusuga mäe lõuna küljelt. Ilmar Priimetsa juhtimisel käisid Lenini tipul 10 meest, teiste seas ka Lembit Hiiesalu.
1984. aastal võttis ta osa ekspeditsioonist Pamiiri, et seal esmavallutada seni nimetu kuuetuhandeline mäetipp. 6047 m kõrguse tipu esmavallutusi tehti kolme grupiga, kolme erinevat teed mööda. Hiiesalu tõusis tippu kolmandas grupis 19. augustil Ivo Goldi juhtimisel. Tipp sai nimeks Tallinna mäetipp.
Vaeküla Põllumajanduse Mehhaniseerimise Tehnikum

Vaeküla Põllumajanduse Mehhaniseerimise Tehnikum oli aastatel 1944–1959 keskeriharidust andnud õppeasutus Eesti NSV-s. Tehnikum tegutses Vaeküla mõisa hoonetes. Aastal 1955 valmis neljakorruseline koolihoone mõisasüdame kõrvale (pärast tehnikumi oli seal Vaeküla Kool). Tehnikum liideti 1959. aastal Tihemetsa Metsatehnilise Tehnikumiga, mis sai nimeks Tihemetsa Põllu- ja Metsamajanduse Tehnikum; põllumajanduse mehhaniseerimise eriala õpetamine jätkus seal. 
Õppetöö korraldus ja õppeained.
Tehnikumis õpiti neli aastat. Tehnikum andis kesk- ja erihariduse. Nelja aasta kestel õpiti keskkooli üldharidusaineid (matemaatika, füüsika, keemia, eesti ja vene keel jm), üldtehnilisi aineid (teoreetiline mehaanika, tugevusõpetus, elektrotehnika jm), erialaaineid (metallide tehnoloogia, maaviljelus, autod-traktorid, põllutöömasinad, masinate remont jm). Tehnikumi alluvuses oli ka põllumajanduslik tootmisüksus, mida kasutati tehnikumi õpilaste praktikabaasina õppetöö ajal. Õpilaste välipraktikad toimusid kolhoosides, sovhoosides ja masina-traktorijaamades.
Tehnikumi lõpetanute rakendamine.
Vaeküla tehnikumi lõpetanud said keskhariduse ja tehnik-mehaaniku kutse põllumajanduse mehhaniseerimise erialal. Lõpetanud suunati kolhoosidesse, sovhoosidesse ja masina-traktorijaamadesse. Seal töötasid tehnik-mehaanikud peamiselt remonditöökoja meistritena või töökoja juhatajatena. Praktilise kogemuse järel võisid edukamad tehnikud saada ka majandi peainseneriks. Remonditöökojas hooldati ja renoveeriti põllutöömasinaid, autosid ja traktoreid. Sel ajal tuli kulunud või purunenud masinaosi tihti kohapeal taastada või valmistada uusi. Tagavaraosi ja -sõlmi ei õnnestunud alati saada. Seega vajati põllumajanduses palju tööjõudu masinate ja traktorite hooldamisel. Nii oli Vaeküla tehnikumi õpilaste vastuvõtt mõnel aasta üle saja õpilase. Väljalangevus oli väike, seega ka lõpetanuid oli palju.
Peet Peters

Peet Peters (kodanikunimi Peet Väinastu; 9. juuli 1937 Tallinn – 20. aprill 2011 Moskva) on eesti päritolu Venemaa filmirežissöör-dokumentalist ja alpinist. 
Ta on alpinistina tõusnud NSV Liidu kõrgeima mäe tippu (1970) ja osalenud kuuetuhandelise mäetipu esmavallutuses (1984). 
Haridus ja töökäik.
Ta lõpetas Tallinna 2. keskkooli ja Üleliidulise Riikliku Kinematograafia Instituudi režiiteaduskonna.
Ta on töötanud Kirgizfilmis, Kaug-Ida, Ukraina, Kuibõševi, Irkutski ja Rostovi dokumentaalfilmide stuudiotes, Populaarteaduslike Filmide Keskstuudios, Dokumentaalfilmide Keskstuudios, Kesktelevisiooni filmikoondises "Ekran".
Alpinism.
1967. aastal tõusis ta koos Vello Vetsi ja Andres Söödiga Pamiiris Lenini tippu.
1970. aastal tõusis ta Donetski kaevurite meeskonna koosseisus Kommunismi tippu. Tipputõus pälvis Ukraina alpinismi meistrivõistlustel hõbemedali.
1984. aastal võttis ta osa eestlaste ekspeditsioonist Pamiiri, et seal esmavallutada seni nimetu kuuetuhandeline mäetipp. 6047 m kõrguse tipu esmavallutusi tehti kolme grupiga, kolme erinevat teed mööda. Väinastu tõusis tippu kolmandas grupis 19. augustil Ivo Goldi juhtimisel. Tipp sai nimeks Tallinna mäetipp.
Tunnustus.
Tema spordi- ja mäefilme on auhinnatud Cortina d'Ampezzo spordifilmide festivalil ja Trento filmifestivalil.
Jason Mraz

Jason Thomas Mraz (sündinud 23. juunil 1977) on USA laulja ja muusik.
Tema debüütalbum "Waiting for My Rocket to Come" ilmus 2002. aastal ja jõudis 2005. aastal plaatinaplaadi staatusesse (st müüdud üle miljoni plaadi). Ameerika Ühendriikide Billboard 200 edetabelis jõudis plaat 55. kohale. Albumi esimene singel "The Remedy (I Won't Worry)" jõudis singlite edetabelites samuti kõrgetele kohtadele.
26. juulil 2005 ilmus Mrazi teine stuudioalbum "Mr. A-Z". Albumi esiksingel "Wordplay" tõusis Billboard 200 edetabelis 5. kohale.
Jason Mrazi kolmas stuudioalbum "We Sing. We Dance. We Steal Things" tuli välja 13. mail 2008. Plaat tõusis Billboard 200 edetabelis 3. kohale, 2009. aastal jõudis album plaatinaplaadi ja 2016. aastal kolmekordse plaatinaplaadi staatusse.
Neljas album "Love Is a Four Letter Word" ilmus 13. aprillil 2012 ja tõusis Billboard 200 edetabelis 2. kohale. Plaatinaplaadi staatuse sai album juulis 2016. Plaadi esiksingel "I Won't Give Up" tõusis Billboard Hot 100 edetabelis 8. kohale ja jõudis 2013. aasta oktoobris neljakordse plaatinaplaadi staatusse.
Jason Mrazi viies stuudioalbum kannab nime "Yes!" ja see ilmus 15. juulil 2014.
Ta on võitnud kaks Grammy auhinda. Mõlemad auhinnad võitis ta 2009. aastal: popmuusika kategoorias parima meesvokaali esituse eest loos "Make It Mine" ja parima popdueti (koos Colbie Caillatiga) esituse eest loos "Lucky".
Jason Mraz esineb 9. märtsil 2017 Tallinnas Nordea Kontserdimajas akustilise kontserdikavaga "Õhtu koos Jason Mrazi ja tema kitarriga".
Metsa põik

Metsa põik on põiktänav Tallinnas Nõmme linnaosas. Tänav on ligi 100 meetri pikkune, lähtub Metsa tänavalt ja lõppeb tupikuga.
Panemunė regionaalpark

Panemunė regionaalpark (leedu keeles "Panemunių regioninis parkas") on regionaalpark Leedus Jurbarkase, Kaunase ja Šakiai rajoonis.
Panemunė regionaalpark asub Nemunase jõe orus ja selle ümbruses. Regionaalpark asutati 1992. aastal, et kaitsta Nemunase alamjooksu loodust, sealseid maastikke, ökosüsteemi ning kultuuripärandit.
Regionaalpark asub ümber Nemunase oru, selle ümbrust liigendavad ka Nemunase lisajõgede orud, mille nõlvadel on mitmeid paljandeid. Oru kuivadel nõlvadel kasvavad ainulaadsed taimekooslused. Seal on tavalised taolised Leedu punase raamatu liigid nagu laukapuu, valge vesiroos, õõnes lõokannus ja vahelmine lõokannus. Regionaalparki kuuluvad ka mitmed pargid, sealhulgas Gelgaudiškise mõisa park, ja arvukad põlispuud. Pargi aladel on 15 põlist tamme, kolm põlist saart ja valgepööki, kaks põlist mändi ja pärna, üks põline vaher, üks must pappel ja üks kadakas.
Regionaalpargis elab 113 liiki linde, neist 17 on Leedus haruldased. Punase raamatu liikidest pesitsevad seal igal aastal neli - rukkirääk, jäälind, jõgitiir ja väiketiir. Selgrootutest on märkimisväärseim tähniksinitiib "Maculinea teleius".
Regionaalpargi territooriumil asub 15 linnamäge, mis olid ristisõdade ajal oluliseks kaitseliiniks. Tähtsamad neist asuvad Pilis I-s, Seredžiuses, Veliuonas, Kartupėnais ja Žemoji Panemunės. Regionaalpargis on ka mitmeid muinasasulaid ja muinaskalmeid. Hilisemal ajal ehitati sinna Raudonė loss ja Panemunė loss. Regionaalparki jäävad ka mitmed mõisad, millest uhkemad on Belvederise mõis ja Gelgaudiškise mõis. Kirikuid on regionaalpargi aladel kaheksa. Tähelepanuväärne on veel Plokščiai küla oma püha grotiga ja tänavana kasutusel oleva jõega. Klangiai külas asub Petras Cvirka isamaja.
Panemunė regionaalpargi halduskeskus asub Šilinė külas aadressil Raseinių g. 2. Tähtsamad asulad regionaalpargi territooriumil on Žemoji Panemunė, Kriūkai, Veliuona, Plokščiai, Pilis I ja Seredžius.
Panemunė regionaalpargi pindala on 10 163 hektarit. Eri liiki kaitsealade all on sellest 65,7%, reservaatide alla jääb 71 hektarit maad.
K9 Kõu

K9 Kõu ("K9 Thunder") on Lõuna-Koreas Samsung Techwini (nüüdse nimega Hanwha Techwin) valmistatud soomustatud 155 mm haubitsaga liikursuurtükk. 
Suurtüki veermiku baasil on valmistatud ka vastav laskemoonasoomuk K10.
Kirjeldus.
K9 sarnaneb üldkontseptsioonilt (sh kasutamine koos laskemoonasoomukiga) peamiselt USA M109-ga, kuid süsteemid ja lahendused on uuesti läbi mõeldud ning kere on eeskujust märksa tugevam. Vastavalt tugevusele suurenenud kaalule on paigaldatud ka märksa võimsam mootor, mis on praktiliselt Saksamaa PzH 2000-lt. Relvasüsteemi arendamisel on arvestatud asjaoluga, et selle kasutajateks on peamiselt ajateenijad, kuna Lõuna-Koreas on ajateenistus.
Ajalugu.
Arendus.
Arendusprogramm 155 mm / 52-kaliibirilise haubitsaga liikursuurtüki loomiseks algas Lõuna-Koreas 1989. aastal ning 1996. aastal testiti esimesi protüüpe. Uus relvasüsteem loodi asendama seni kasutusel olnud liikursuurtükke K55/K55A1. Lõuna-Korea valitsuse korraldatud K9 hanke võitis Samsung Aerospace Industries (SSA) ning K9 seeriatootmine algas 1999. aastal. Kokku on valmistatud 1136 masinat.
Lahingutegevuses.
Esmakordselt olid K9-d lahingus 2010. aasta 23. novembril, kui õppustelt naasev Lõuna-Korea merejalaväele kuuluv kuuest K9-st koosnev patarei sattus Põhja-Korea suurtükiväe tule alla Yeonpyeongi pommitamise intsidendi ajal ja seejärel vastas tulele.
Friedrich IV (Pfalz)

Pfalzi kuurvürst Friedrich IV (5. märts 1574 – 19. september 1610) oli ainus Pfalzi kuurvürsti Ludwig VI ja Elisabeth von Hesseni ellujäänud poeg, "Friedrich Õiglane".
Elu.
Sündis Ambergis, tema isa suri oktoobris 1583 ja Friedrich jäi oma onu, tulihingelise kalvinisti Johann Kasimiri eestkoste alla. Kalvinistlik matemaatik ja astronoom Bartholomäus Pitiscus oli Friedrichi õpetaja ja hiljem õukonnajutlustaja. 
Jaanuaris 1592, pärast Johann Kasimiri surma sai Friedrich kontrolli Pfalzi kuurvürstkonna valitsuse üle. Friedrich jätkas Johann Kasimiri katoliiklusevastaseid meetmeid ja sai aastal 1608 protestantide sõjalise liidu, Protestantliku Uniooni peaks. Ta langes peagi alkoholismi küüsi, jättes riigiasjad suuresti oma peaministrile Christian von Anhaltile. Friedrich IV suri aastal 1610 Heidelbergis.
Perekond ja lapsed.
Aastal 1593 abiellus ta Oranje Willemi ja Charlotte de Montpensier' tütre Luise Juliana von Oranien-Nassauga. Nad said kaheksa last:
Aadu Oll

Aadu Oll (16. oktoober 1932 Käina vald, Hiiumaa – 29. oktoober 2003 Tallinn) oli eesti vabadusvõitleja.
Tema vanemad küüditati 1941. aasta juunis, isa hukkus vangistuses.
Aadu Oll lõpetas Tallinna 2. Keskkooli 1949. aastal, arreteeriti 1950. aasta juulis Abhaasias Gagras ning talle mõisteti karistuseks 10 aastat sunnitööd reetmise, nõukogudevastase agitatsiooni ja propaganda eest. Viibis kuus aastat Venemaa vanglates ja Magadani oblastis Orotukani sunnitöölaagris. Vabanes 1956. aasta jaanuaris.
Ta lõpetas insenerina Üleliidulise Kaugõppe Polütehnilise Instituudi. 1970. aastal naasis Eestisse. Töötas projekteerimisasutustes andmetöötluse valdkonnas, hiljem Tallinna Pelgulinna Haigla barokambrite insenerina.
Aadu Oll oli 1990. aastal Eesti Kongressi liige.
Ta oli Eesti Õigusvastaselt Represseeritute Liidu "Memento" asutajaliige ja esimene esimees, Eesti Endiste Poliitvangide Liidu esimehe asetäitja, demokraatlik-rahvuslike jõudude koostöökoja ja Okupatsioonide Repressiivpoliitika Uurimise Riikliku Komisjoni liige.
1995. aastast surmani oli ta Inimõiguste Instituudi juhatuse esimees.
Aadu Oll on maetud Liiva kalmistule.
Ulaan

Ulaan on kergratsaväelane, kes relvana kasutab piiki.
Kürassiir

Kürassiir on raskeratsaväelane, kes kannab kürassi.
Uno Arro

Uno Arro (5. november 1934 Jõhvi – 27. jaanuar 2017) oli eesti muusikapedagoog ja dirigent.
Ta lõpetas 1955. aastal Tallinna Muusikakooli akordioni erialal (Leopold Vigla klassis) ja 1960. aastal Gnessinite-nimelise Riikliku Muusikapedagoogika Instituudi orkestridirigendi ja pedagoogina rahvapillide osakonnas (Aleksei Onegini klassis). Täiendas end 1980. aastal samas instituudis.
Ta töötas 1960. aastast Tartu Muusikakoolis akordioniõpetajana ja 1965. aastast samas rahvapillide osakonna juhatajana. Tema õpilaste seas olid Endel Jukk, Külli Kudu, Signe Vainu, Peeter Vähi, Sirje Mõttus, Reet Laube.
22. aprillil 2017 toimus Uno Arro mälestuskontsert, kus esinesid tema õpilaste õpilased ja vilistlasorkester.
Akordioniorkester.
Läbi aastate on tegutsenud akordioniorkester, mida professionaalsuse ning entusiasmiga juhatas Uno Arro - osakonna kauaaegne pedagoog (alates 1960. aastast) ja juhataja (1965 – 2006). Varasematel aastatel on orkester käinud korduvalt esinemas välisriikides (Rootsis, Taanis, Austrias, Soomes), viimastel aegadel esineti peamiselt Eestis: kohalikel festivalidel (Võru akordionimuusika päevad, festival Akadeemiline akordion) ning kooli kontsertidel. Aastate jooksul on salvestatud 5 plaaditäit muusikat. Kuna kooli kolme õpilasega orkestrit ei moodusta, mängivad orkestri ridades ka vilistlased ning kooli akordioniosakonna õppejõud. Repertuaaris on Ástor Piazzolla, J. S. Bachi, F. Mendelssohni, J. Kalninši, E. Griegi, B. Thiele jt. heliloojate muusikat.
Isiklikku.
Tema abikaasa oli klaveripedagoog Ene Arro, nende tütar on klaveripedagoog Inga Arro.
Governors Island

Governors Island ('kuberneri saar') on 70-hektari suurune avaliku pargi ja ajalooliste hoonetega saar Upper New York Bay lahes, umbes 732 meetri kaugusel Manhattani saare lõunatipust. Long Islandi saarel asuvast Brooklyni linnaosast on see eraldatud Buttermilk Channel kanaliga, mille laius on umbes 366 meetrit. Siiski kuulub saar New Yorgi linna Manhattani linnaosa alla. Ühendust mõlema linnaosaga teenindavad parvlaevad. 
Etümoloogia.
Manhattani piirkonna indiaanlased nimetasid saart algupäraselt "Paggank" ("pähklisaar"), tõenäoliselt selle hikkori-, tamme- ja kastanipuude järgi. Hollandi maadeavastaja Adriaen Block kutsus saart "Noten Eylant", mis hiljem muudeti inglispäraseks "Nutten Island". Saare praegune nimi muudeti ametlikuks 1784. aastal ja see tuleneb Briti koloniaalajastust, kui koloonia nõukogu andis saare kasutamiseks üksnes New Yorgi kuberneridele.
Rajatised.
Aastal 1776, Ameerika iseseisvussõja ajal, alustasid saarel Continental Army väed kaitserajatiste ehitamist, mida nad kasutasid Briti laevastiku ründamiseks enne nende alistamist. Aastatel 1783–1966 oli saarel USA armee tugipunkt ja aastatel 1966–1996 hõivas saart Ameerika Ühendriikide Rannavalve. Algupärase kujuga umbes 42-hektari suuruse saare kaldad täideti maaparandustööde käigus aastal 1912, andes saarele tänapäevase kuju ja suuruse. 
Mälestis.
Aastal 1985 kanti see Ameerika Ühendriikide Ajalooliste Paikade Riiklikusse Registrisse ("National Register of Historic Places").
Eduard Kapsta

Eduard Kapsta (22. juuni 1893 Linnamäe vald, Võrumaa – 4. juuli 1941 Tallinna keskvangla) oli eesti Poliitilise Politsei ametnik.
Sündis metsaülema pojana. 1902 astus kohaliku vallakooli, 1904 läks Antsla õigeusu-kihelkonnakooli, kus õppis kolm aastat. 1909. aastal sooritas Valga linnakoolis lõpueksami. Õppimise katkestas silmade haiguse tõttu. Läbis Eesti Põllumeeste Seltsi kuuekuulised põllutöö ja karjakasvatuse kursused Tartus 1915. aastal.
Eduard Kapsta teenis 9. septembrist 1915 kuni 10. detsembrini 1917 Vene sõjaväes kaardiväe Semjonovski polgus alamväelasena. 20. aprillist kuni 1. detsembrini 1918 oli ta Tartu maakonnas Kodijärve vallas vallasekretär ja ühtlasi valiti Saksa okupatsioonivõimude Eestist lahkumisel novembris 1918 Kodijärve valla kaitseliidu ülemaks. 
6. jaanuarist 1919 töötas Kapsta Operatiivstaabi Teadetekogumise osakonnapunkti nr 2 noorema ametnikuna, kust 15. aprillil 1919 viidi üle 2. diviisistaabi Teadetekogumise osakonna Petseri punkti, kus teenis ametnikuna kuni 9. novembrini 1919. Samal kuupäeval saadeti ta Kindralstaabi Valitsuse 1. diviisi Teadetekogumise Narva punkti ülema käsutusse, kus teenis punkti asjaajajana 15. novembrist 1919 kuni 10. detsembrini 1920, lahkus teenistusest omal palvel.
14. detsembril 1920 määrati Kaitsepolitsei Tallinna jaoskonna käskudetäitjaks Haapsalusse. 10. jaanuaril 1922 määrati Tallinna jaoskonna ülema vanemaks abiks Haapsalusse. 15. juulil 1922 määrati Tallinna jaoskonna ülema vanemaks abiks. 1925. aastal nimetati ümber Poliitilise politsei abikomissariks Tallinnas. 5. aprillil 1927 kinnitati 2. järgu abikomissariks Tallinnas ning 23. märtsil 1928 kinnitati 1. järgu abikomissariks Tallinnas.
3. augusti hilisõhtul 1927 sai Kapsta kommunist Aleksander Leineri kinnivõtmisel tulevahetuses Leineriga õlga haavata.
8. märtsil 1934 paigutati Eduard Kapsta ümber teenistuse huvides 1. järgu abikomissariks Narva. 7. oktoobril 1936 paigutati abikomissariks Tartusse. 22. veebruaril 1939 määrati poliitilise politsei komissariks Petserisse. 6. aprillil 1939 määrati Petseri-Võru prefekti asetäitjaks. Vabariigi valitsuse otsusega 31. juulist 1940 aastal vabastati poliitilise politsei komissar Petseris Eduard Kapsta ametist kaitseseisukorra seaduse § 12 p. 2 põhjal.
Georgi Taratorkin

Georgi Taratorkin (vene Георгий Георгиевич Тараторкин; 11. jaanuar 1945 Leningrad – 4. veebruar 2017 Moskva) oli vene teatri- ja filminäitleja.
Taratorkin oli 1993. aastal asutatud assotsiatsiooni Kuldne Mask president.
Reinhold Täht

Reinhold-Karl Täht VR I/3 (1937 vahetas eesnime Reinhold-Karl eesnimeks Rein, 31. jaanuar 1896 Massu vald, Läänemaa – 1942 Solikamski vangla, Permi oblast, Venemaa) oli eesti sõjaväelane ja politseinik.
Elukäik.
Aastal 1915 sai Täht üldhariduse Pärnu gümnaasiumis, 1921 alustas ta õpinguid Tartu Ülikoolis. Lõpetas Paul I nimelise sõjakooli Petrogradis ja Eesti rahuaegsed ohvitseride kursused kaitseväe ühendatud õppeasutuses.
Võeti Venemaa keiserlikku sõjaväkke 24. septembril 1915 ja määrati Kaardiväe Litovski tagavarapataljoni. 
1. oktoobril 1915 määrati Täht Paul I sõjakooli junkruna 1. järgu vabatahtliku õigustega. Neljakuulise sõjaaegse kursuse lõpetamise järel ülendati lipnikuks 1. veebruaril 1916. 
8. veebruaril 1916 määrati 205. jalaväe tagavarapataljoni nooremohvitseriks. 11. juulil 1916 määrati Siberi kütipolku nooremohvitseriks. 
1. oktoobril 1916 ülendati alamleitnandiks ja määrati rooduülemaks 19. jaanuaril 1917.
18. juunil 1917 sai lahingus sakslastega Dshike-Lapõi positsioonil haavata, jäeti sõjaväljale ja sattus Saksamaale sõjavangi kuni 12. augustini 1918.
29. novembril 1918 määrati Täht 6. jalaväepolgu 4. kompanii nooremohvitseriks ja komandeeriti Sindi alevi komandandiks. 
4. mail 1919 määrati kompaniiülemaks, 30. juunil 1919 ülendati alamkapteniks, 29. oktoobril 1919 saadeti sõjakooli. 
27. veebruaril 1920 määrati sõjakooli adjutandiks. 30. septembril 1920 viidi üle Kindralstaabi Valitsusse ja nimetati 2. osakonna B jaoskonna ülema abiks. 1. juulil 1921 nimetati 3. osakonna ülema abiks. 15. septembril 1921 nimetati 3. osakonna 2. rajooni agentuuri juhatajaks. 
24. veebruaril 1923 ülendati kapteniks. 1. augustil 1924 nimetati Kindralstaabi käskudetäitjaks ohvitseriks. 1. juulil 1925 vabastati Kaitseväeteenistusest omal soovil.
Kaitsepolitsei komissariks Pärnus nimetati 27. juunil 1925. 13. juunil 1933 paigutati teenistuse huvides komissariks Tallinnas, 22. novembril 1935 komissariks Petseris ja 22. novembril 1939 komissariks Narva.
Vabastati teenistusest pensionile minekul 4. juulil 1940.
Sovetivõimude poolt süüdistatuna revolutsioonilise liikumise vastases tegevuses ja spionaažis
arreteeritud 17. juulil 1940 ja saadetud Permi oblastisse Solikamski vanglasse, kus ta peagi suri.
Kristjan Rosenberg

Kristjan Rosenberg (sündinud 16. mail 1994) on eesti kergejõustiklane, kümnevõistleja.
Tema isiklik rekord kümnevõistluses on 8299 punkti (27.06.2021; Tallinn, Kadrioru staadion), millega ta tuli 2021. aasta Eesti meistriks. Eesti kõigi aegade edetabelis on ta selle punktisummaga 10. kohal.
Tema isiklik rekord seitsmevõistluses on 4. veebruaril 2017 Tallinnas rahvusvahelisel mitmevõistlusel kogutud 5986 punkti. See oli sel ajal Eesti meeste seitsmevõistluses kõigi aegade kaheksas tulemus.
Eesti meistriks kümnevõistluses on varem tulnud ka 2016. aastal (Rakvere, 7738 punkti).
2016. aasta Euroopa meistrivõistlustel saavutas Rosenberg 13. koha.
Kristjan Rosenbergi üksikalade isiklike rekordite võrdlus rekordkümnevõistluse tulemustega.
"seisuga 27.06.2021
Lisa Randall

 
Lisa Randall (sündinud 18. juunil 1962 New Yorgis) on juudi päritolu Ameerika Ühendriikide osakestefüüsik, kosmoloog ja teaduskirjanik. 
Ta on lõpetanud 1983. aastal Harvardi Ülikooli füüsika erialal ja kaitsnud samas 1987. aastal doktoritöö osakestefüüsika alal.
Aastatel 1989–1990 töötas Randall järeldoktorina Lawrence'i Berkeley laboris. 1991. aastal sai ta füüsika abiprofessori koha Massachusettsi Tehnoloogiainstituudis. Aastatel 1995–1998 oli ta MIT-i kaasprofessor, 1998–2001 samas füüsikaprofessor ja ühtlasi 1998–2000 Princetoni Ülikooli füüsikaprofessor.
Alates 2009. aastast on ta Harvardi Ülikooli "Frank B. Baird, Jr., Professor of Science", ühtlasi 2001. aastast Harvardi ülikooli füüsikaosakonnas füüsikaprofessor. 
Teadustöö.
Tal on uurimusi elementaarosakeste, fundamentaalsete jõudude, paljumõõtmelise ruumi, standardmudeli, supersümmeetria, nõrga vastastikmõju ja gravitatsiooni vahelise hierarhia probleemi, ruumi lisamõõtmete kosmoloogia, barüonigeneesi, kosmoloogilise inflatsiooni ja tumeaine alalt. 
1999. aastal esitas ta stringiteoorias koos Raman Sundrumiga Randalli-Sundrumi mudeli.
Isiklikku.
Ta õppis keskkoolis füüsik Brian Greene'iga samas klassis.
Kilk (ajaleht)

Kilk oli nalja- ja pilkeleht, mis ilmus aastatel 1912–1914 Tallinnas. Esimene number ilmus 21. jaanuaril 1912. 
Esimese numbri tiitellehel oli kirjas, et ajaleht hakkab ilmuma kaks korda kuus, iga kuu esimesel ja kolmandal laupäeval. Sageli aga ajalehe ilmumine hilines, 1912. aasta sügisel jäi trükitööliste streigi tõttu paar numbrit üldse ilmumata. 1914. aastal hakkas ilmuma igal nädalal.
Toimetus asus Tallinnas Dunkri tänav 7. Ajalehe väljaandja oli poola juurtega eestlane Karl Pinkowsky, kes kirjutas ajalehte ka palju tekstilist osa. Toimetaja oli Jüri Vilms. Kilgis pilati baltisaksa paruneid ning Jaan Tõnissoni ja tema valitsust, samuti kritiseeriti rahva liigjoomist ja karskusliikumise tegevusetust. Kritiseeritakse "Nella" mehi, võetakse osa neljanda riigiduuma valimistest ja kirjeldatakse töötajate eluolu Narvas. Kritiseeriti ka teisi ilmuvaid ajalehti, peamiselt Revelskija Izvestija, Ajaleht, Tallinna Teataja ja Rakvere Teataja, kuid sageli reklaamiti Narvas ilmuvat ajalehte Kiir. Ajalehes avaldati sageli mitmeid satiirilisi artikleid, mis balansseerisid päris lubamatul piiril, seetõttu mitmed väljaande numbrid sattusid ka aresti alla.
Ajalehte tsenseeriti sageli nn valgete laikudega, mille kohta kirjutati: "Eksite suureste: seal kohas, mis valge oli, polnud algusest saadik tühi ruum, vaid see ruum läks alles siis tühjaks, kui "Kilk" kitsaste väravate vahel kinni oli. Pealegi on ka paber, nüüd sõjatsensuuri ajal imelik – ei võta igast kohast trükimusta külge! ... Sellepärast ep tekivadki need valged plekid."
Ajalehte anti välja rasketes oludes ning ajakirjanikud töötasid vahel ka näljas. Toimetuse rasketest tingimustest kirjutas 1912. aastal Kilgis Karl Pinkowsky ka luuletuse: "Nii tuli koldes praksub ala,""toas vingu, suitsu pilvena,""ning meestel endil tusk ja pala""ja tihtipeale – nälgida"
Lühikest aega toimetas ajalehte Juhan Veidenstrauch. Algul trükiti ajalehte J. &amp; A. Paalmanni trükikojas, hiljem Ehrenpreisi trükikojas, ning ajaleht ilmus neli korda kuus. 1913. aastal ilmus pilkeleht kaks korda kuus, kuid 1914. aastal hakkas ilmuma igal laupäeval. Kokku ilmus kolme aasta jooksul 94 numbrit.
Ajaleht suleti kuberner Izmail Korostovetsi käsul 1914. aastal (nr 3).
Kaasautorid.
Ajalehte anti välja ajalehe Meie Tallinna Ajaleht toimetuses koos kaasautoritega: 
Kaastööd saatsid ka lugejad. Kõige sagedamini kirjutavad autorid olid Karl Pinkowsky, Gustav Tikerpuu, Juhan Veidenstrauch ja Peeter Grünfeldt. Nemad moodustasid ka Narva ajalehe Kiir toimetuse tuumiku.
Tellimishind oli aastaks 2 rubla, pooleks aastaks 1,20 rubla ning üksiknumber maksis 10 kopikat. Kilki müüdi koos Tallinna uulitsalehega Ajaleht.
Rõõsa oja

Rõõsa oja (ka Reomäe oja) on oja Sakala kõrgustiku keskosas, Viljandi maakonnas Viljandi vallas, Raudna jõe vasakpoolne lisajõgi.
Oja pikkus on 5,4 km, valgla pindala 11,7 km², langus 19,5 m ja lang 3,6 m/km. Oja saab alguse 54 m kõrguselt Vardi külas asuvast Visaku soost ja suubub 34,5 m kõrgusel Raudna, Rihkama ja Päri küla piiril vasakult poolt Raudna jõkke 48 km kaugusel selle suudmest. Oja kuulub Lääne-Eesti vesikonda ja Pärnu alamvesikonda.
Martin Dzúr

Martin Dzúr (12. juuli 1919 Ploštín Liptovský Mikuláši lähedal – 15. jaanuar 1985 Praha) oli slovaki rahvusest Tšehhoslovakkia sõjaväelane ja riigitegelane.
1941. aastal mobiliseeriti Martin Dzúr Slovakkia armeesse. 1943. aasta jaanuaris jooksis ta idarindel Punaarmee poole üle. Alates 1943. aasta juulist kuulus ta Tšehhoslovakkia armeekorpuse koosseisu, võttis osa lahingutegevusest. Alates 1946. aastast oli Tšehhoslovakkia armee teenistuses. Aastatel 1958–1968 oli ta Tšehhoslovakkia kaitseministri asetäitja.
9. aprillist 1968 kuni 11. jaanuarini 1985 oli Martin Dzúr Tšehhoslovakkia kaitseminister.
Jördis Triebel

Jördis Triebel (sündinud 30. oktoobril 1977 Ida-Berliinis) on saksa näitleja. 
Aastatel 1997–2001 õppis Jördis Triebel näitekunsti Ernst Buschi nimelises Berliini Lavakunstikõrgkoolis (Hochschule für Schauspielkunst "Ernst Busch" Berlin). 2001–2004 oli ta koosseisuline näitleja Bremeni Teatris. Hooajal 2004–2005 oli ta külalisnäitleja Zürichi teatris Schauspielhaus Zürich ja hooajal 2005–2006 Kölni teatris Schauspiel Köln. Seejärel on ta tegutsenud põhiliselt filmi- ja teleseriaalide näitlejana.
Nalja Mart

Nalja Mart oli nalja- ja pilkeajakiri, mis ilmus Viljandis 5. septembrist 1913 kuni 1914. aastani sagedusega 1 kord kuus. 
Ajakiri oli 16-leheküljeline, hind 10 kopikat. Väljaandja ja vastutav toimetaja oli Jaan Vinnal. 
Põhiosa moodustusid Viljandi linna olusid kajastavad artiklid. 
Ajakirja trükiti Viljandis "E. Hunti ja A. Sammuli" trükikojas. Lugejate puudusel leht suleti pärast 3. numbrit. 
Kaastööd ajakirjale tegid Gori, Anton Suurkask (Müristaja) jt
Vello Vets

Vello Vets (sündinud 26. novembril 1941) on eesti alpinist.
Ta oli 1960. aastate keskel tolleaegne eesti parim kaljuronija.
1967. aastal tõusis ta koos Peet Väinastu ja Andres Söödiga Pamiiris Lenini mäe tippu (7134 m).
Ta on 2006. aastal Vääna mõisas asutatud Vabatahtliku Tuletõrje Ühingu asutajaliige.
Urmas Peiker

Urmas Peiker (sündinud 22. augustil 1976) on eesti alpinist, kes on tõusnud kahe seitsmetuhandelise mäe tippu.
Haridus ja töökäik.
Ta on 2001. aastal lõpetanud Tartu Ülikooli õigusteaduskonna õigusteaduse erialal, täiendanud end Ameerika Ühendriikides ning töötanud mitu aastat Suurbritannias. 2008. aastal naasis ta Eestisse, kus tegeleb nõustamisprojektidega.
Ta on kümmekonna ettevõtte juhatuse liige. Urmas Peiker on olnud AEGEE-Tartu juhatuse liige.
Kõrgalpinism.
2001. aastal osales ta JKA Pamiiri-ekspeditsioonis ning tõusis selle käigus koos Hannes Ojaga Lenini mäetippu (7134 m).
8. augustil 2008 tõusis ta Tian Shani mäestikus Han-Tengri (7010 m) tippu.
2009. aastal osales ta mägimatkal Türgis, mille käigus tähistati 180 aasta möödumist Ararati (5165 m) mäe vallutamisest J. F. Parroti poolt tõusuga selle mäe tippu.
Peedo Nelke

Peedo Nelke (sündinud 16. veebruaril 1965) on eesti alpinist.
Alpinistina on ta roninud Tian Shanis Džengiši mäel 7100 m kõrgusele (Musta Obeliskini). Kõrgemale oli sel mäel eesti mägironijatest tõusnud vaid Ilmar Priimets. 
Haridustee ja töökäik.
Ta lõpetas 1990. aastal Tartu Ülikooli bioloogia-geograafiateaduskonna geoloogia erialal. Diplomitöö "Külghõõrde arvestamisest vaia kandevõime määramisel surusondide abil."
Ta on mittetulundusühingu Tallinna Kaljuronimisklubi ja osaühingu S.P. Geouuringud juhatuse liige.
Ta on Eesti Geotehnika Ühingu liige.
Kõrgalpinism.
Ta juhtis 1993. aastal väiksearvulist ekspeditsiooni Tian Shani mäestikus asuva seitsmetuhandelise Han-Tengrile (7010 m), mille käigus 2. augustil Erkki Vihula ja Eero Ots tema juhtimisel tippu tõusid.
1994. aastal Eesti-Soome ühisekspeditsioonil Pobeda mäetipule (7439 m) jõudis ta koos Eero Otsaga Musta Obeliskini (7100 m), kuid muutunud ilmaolude tõttu olid nad sunnitud tagasi pöörduma.
Eero Ots

Eero Ots (sündinud 9. mail 1964) on eesti alpinist.
Alpinistina on ta roninud Tian Shanis Džengiši mäel 7100 m kõrgusele – Musta Obeliskini. Kõrgemale on sel mäel eesti mägironijatest tõusnud vaid Ilmar Priimets.
Alpinism.
Ta võttis osa 1993. aastal ekspeditsioonist Tian Shani mäestikus asuvale seitsmetuhandelisele Han-Tengrile (7010 m), mille käigus 2. augustil tõusis ta Peedo Nelke juhtimisel tippu.
1994. aasta Eesti-Soome ühisekspeditsioonil Pobedale (7439 m) jõudis ta koos Peedo Nelkega Musta Obeliskini (7100 m), misjärel olid nad muutunud ilmaolude tõttu sunnitud tagasi pöörduma.
Erkki Vihula

Erkki Vihula (sündinud 23. jaanuaril 1969) on eesti alpinist.
Ta on mittetulundusühingu Tallinna Kaljuronimisklubi ja osaühingu Roofer juhatuse liige.
Ta võttis osa 1993. aastal ekspeditsioonist Tian Shani mäestikus asuva seitsmetuhandelisele Han-Tengrile (7010 m), mille käigus 2. augustil tõusis ta Peedo Nelke juhtimisel tippu.
Hannes Oja (alpinist)

Hannes Oja (sündinud 1. juulil 1973) on eesti alpinist.
Ta on neid väheseid eesti mägironijaid, kes on üritanud Tian Shanis Džengiši tippu tõusta (jõudis Džengiši läänetippu).
2006. aastal asutas ta koos Kristjan-Erik Suurväljaga mittetulundusühingu Matkamise ja Mägironimise Edendamise Klubi.
Alpinism.
Mägironimisega hakkas ta aktiivselt tegelema 1999. aastal. Järgmisel aastal ronis ta Kaukasuses Elbruse läänetippu (5642 m). Elbruse idatippu (5621 m) tõusis ta 2002. aastal. Aafrika mandri kõrgeima mäe Kilimanjaro (5895 m) tippu jõudis ta 2005. aastal.
Kõrgalpinism.
Ta võttis osa 2001. aastal JKA ekspeditsioonist Pamiiri Lenini mäetippu (7134 m) ja selle käigus tõusis koos Urmas Peikeriga tippu.
2004. aasta juulis–augustis võttis ta osa Jaan Künnapi juhtimisel toimunud Eesti ekspeditsioonist Han-Tengrile, kus 5. augustil 2004 toimunud maavärin põhjustas jää- ja lumelaviini. Laviini puhkemise ajal jäid Eesti ekspeditsiooni liikmed, sealhulgas Oja, laviini alumisse ossa, kuid pääsesid ja organiseerisid laviini jäänute päästetöid. Tipuüritus jäi katki. Ojal (nagu ka teistelgi) jäi saavutatud tõusukõrguseks Han-Tengri mäel seekord 6000 m.
2006. aastal osales ta Matkamise ja Mägironimise Edendamise Klubi ekspeditsioonist Pamiiri kahele seitsmetuhandelisele – Korženevskajale ja Ismoili Somonile. Ekspeditsiooni käigus tegi ta 7. augustil kaaslastega eduka tipputõusu Korženevskajale, kuid Ismoili Somoni tippu tõusta ei õnnestunud (ainsana tõusis tippu Priit Joosu).
2008. aastal üritas ta Mägironimise Edendamise Klubi ekspeditsioonis Tian Shani koos Priit Joosuga tõusta Tian Shanis Džengiši (7439 m) tippu (siiani on tippu jõudnud eestlastest vaid Ilmar Priimets), kuid neil tuli piirduda vaid tõusuga selle läänetippu (Važa-Phšavela mäetipp).
Opsa mõis

Opsa mõis ("Сядзіба Плятэраў у Опса") on mõis Valgevenes Viciebski oblastis Brasłaŭ rajoonis Opsa külanõukogus Opsa asulas.
Opsa mõisa on esimest korda mainitud aastal 1500, mil suurvürst Aleksander andis Opsa Smolenski vürstile, kelle maad olid hõivanud Moskva väed. Mõis on siiski vanem, kuna kinkekirjas on mainitud, et tegemist oli riigimõisaga. Läbi aegade kuulus see Ciechanowieckitele, Manuzzidele, aastast 1823 kuulus see aga Platerite suguvõsale. Aastal 1886 kuulus mõisale 9434 tiinu maad.
Sealse mõisakompleksi rajas Feliks Plater. Ehitustööd algasid aastal 1903, kompleks valmis järgmisel aastal.
Mõisa uusklassitsistlik peahoone asub Opsa järve kaldal. Peasissekäigu mõlemal küljel on kahekorruselised risaliidid. Paraadissekäigu juures on hoone ühekorruseline, sissekäiku ehib kahe sambaga portikus. Hoone katus oli algselt sindlitest, mõlemal pool portikust asusid vintskapid. Maja juurest laskusid alla järve äärde kaskaadina kujundatud trepid, järve kõrge kallas oli muudetud terrassideks, millel kasvavad sirelid. Lisaks peasissekäigule olid ka veel järve kohal asuvale terrassile viiv uks ja kaks ust maja otstes kujundatud kaarekujulise ülaosaga portaalidena, ülejäänud uksed olid tavalised. Sissepääsusid ehtisid pilastrid. Hoone seinad olid rajatud rustikas.
Peahoone läheduses asub ühekorruseline kõrge maakividest vundamendiga tiibhoone, mis oli kasutusel teenijate eluruumidena. Selle peasissekäigu kohale oli rajatud tambur. Samuti kuulus kompleksi punastest tellistest jääkelder, kus hoiti jooke, piima ja aedvilju, lisaks veel tallid, aidad, laudad. Mõningate tootmishoonete trapetsikujulised frontoonid on ehitatud puitkarkassile.
Peahoone ees on muruga kaetud plats, mille külgedel asuvad kuuskede ja siberi nulgude grupid. Kaugemal on väike kuue hektari suurune park, mida läbivad mitmed alleed. Pargis kasvab 300-aastane "Napoleoni tamm" või "Murat' tamm", mille ümbermõõt on 6,2 meetrit. Pargi taga asus mõisa juurviljaaed. Nii mõisa peasissepääs kui ka juurviljaaeda viiv värav olid kujundatud püloonidena, mille tipus olid kerakujulised kaunistused. Mõisakompleksi piirab põhja poolt järve voolav oja, millest viib üle kaarsild.
Esimese maailmasõja ajal asus lossis sõjaväehaigla, samuti oli see kasutusel staabina. Pärast sõda ostis mõisa ära Poola riik, et rajada sinna põllumajanduskool. Suurem osa maadest tükeldati, mõisa juurde jäi 96 hektarit maad. Mõisas asusid klassiruumid, söökla, õpetajate korterid ja internaat, kõik kõrvalhooned olid õppetöös kasutusel. Koolis õpetati agrotehnikat, zootehnikat ja maaparandust, lisaks veel sepatööd, metallitöötlemist, ehitustöid, puusepaametit. Koolis õppis ka eestlasi. Teise maailmasõja ajal kasutasid mõisakompleksi sõjaväehaiglana nii Saksa kui ka Nõukogude väed. Hiljem asus mõisas internaatkool, mille sulgemise järel hakkas mõisakompleks lagunema. Tänapäeval asub mõisakompleksis Valgevene invaliidide seltsi pansionaat.
The Sims

"The Sims" on EA Maxise loodud ja Electronic Artsi avaldatud elusimulaatori tüüpi videomängude sari, mis on kokku müüdud üle 200 miljoni eksemplari. 
"The Sims" on üks läbi aegade edukamaid videomängusarju.
Milán Václavík

Milán Václavík (28. märts 1928 Predmier – 2. jaanuar 2007 Tábor) oli slovaki rahvusest Tšehhoslovakkia sõjaväelane ja riigitegelane.
Milán Václavík oli Tšehhoslovakkia armee teenistuses alates 1949. aastast. Ohvitser alates 1951. aastast. Lõpetas Moskvas Frunze-nimelise Sõjaväeakadeemia, seejärel tegi karjääri Tšehhoslovakkia armees: 1969–1971 oli ta 2. motoriseeritud laskurdiviisi ülem, 1971–1972 1. armeegrupi staabiülem, 1972–1973 ülema asetäitja. Aastatel 1973–1983 oli Václavík Lääne sõjaväeringkonna juhataja. 1983. aastal sai ta Tšehhoslovakkia armee peastaabi ülema asetäitjaks.
Milán Václavík oli 11. jaanuarist 1985 kuni 3. detsembrini 1989 Tšehhoslovakkia kaitseminister.