Kallimachos

Kallimachos (kreeka keeles Καλλίμαχος, Kallimakhos; 310/305–240 enne meie aega) oli Liibüa kreeka koloonia Küreene elanik (vt Kürenaika). Ta oli poeet, kriitik ja Aleksandria raamatukogu õpetlane. Tema patroonideks olid Egiptuse-Kreeka vaaraod Ptolemaios II Philadelphos ja Ptolemaios III Euergetes. 
Hoolimata sellest, et Kallimachos ei olnud kunagi pearaamatukoguhoidja, vastutas ta raamatukogule vajaliku kirjanduse nimistu koostamise eest. Tema Pinakes (raamatute kataloog), mis hõlmas 120 köidet, sai aluseks hilisemate Vana-Kreeka kirjanduse ajalugude jaoks. Kallimachos oli üks kõige viljakamaid ja mõjukamaid hellenistliku perioodi õpetlasi ja poeete.
Noorpõlv.
Kallimachos oli kreeka päritolu liibüalane. Ta sündis millalgi 310.–305. aastal enne meie aega ja kasvas üles Küreenes. Kallimachos oli pärit tuntud perekonnast ning tema vanemateks olid Mesatme (või Mesatma) ja Battos, kes eeldatavasti oli esimese Küreene kreeka koloonia kuninga Battosi järglane. Kallimachos väitis, et põlvneb Battos'i kaudu battiaadide dünastiast, kes olid Liibüa kreeka monarhid ja valitsesid kaheksa põlvkonna jooksul Cyrenaicat valitsenud, ning olid esimene kreeka kuningate perekond Aafrikas. Kallimachos sai oma nime enda vanaisa Kallimachos „seeniori” järgi, keda hindasid kõrgelt Küreene kodanikud, kus ta teenis kindralina. 
Kallimachos abiellus Sürakuusast pärit kreeklase Euphratese tütrega, kuid pole teada, kas Kallimachosel oli lapsi. Kallimachosel oli ka õde Megatime, kuid temast on meil vähe infot. Megatime abiellus Küreenest pärit mehega, kelle nimi oli Stasenoros või Stasenor. Neil sündis poeg Kallimachos (keda on nimetatud juunioriks, et eristada teda emapoolsest onust), kes oli samuti poeet ning kirjutas luuletuse „Saar”. 
Ta õppis Ateenas ning pärast Põhja-Aafrikasse naasmist kolis ta Aleksandriasse.
Kirjandustegevus.
Kallimachos oli elitaarne ja erudeeritud ning ta väitis, et „vihkab kõike tavalist”. Kallimachos on tuntud tänu oma lühiluuletustele ja epigrammidele. Hellenistlikul perioodil oli kreekakeelses luules põhitendentsiks Homerost imiteerivate eeposte välistamine.Homerose imiteerimise asemel kutsus Kallimachos üles „sõitma kaarikutes mööda tallamata põldusid”, mitte aga käima Homerose kulunud jälgedes, idealiseerides poeesia lühivorme ning hoolikalt kokku pandud ja formuleeritud stiili, milles ta oli edukas.
Kallimachosele on omistatud ütlus „suur raamat, suur pahe”(μέγα βιβλίονμέγα κακόν, mega biblion, mega kakon), mida peetakse kriitikaks pikkade, vanamoodsate luuletuste kohta. Lisaks eelnimetatule tuleb mainida, et Kallimachos kirjutas ka luuletusi oma kuninglikele patroonidele Ptolemaios II Philadelphosele ,ning tema loominguspekter hõlmas mitmeid poeetilisi stiile ning samuti proosat ja kirjanduskriitikat.
Kuna Kallimachos oli tugevalt eeposte vastu, puhkes vaen tema ja tema noorema õpilase Apollonios Rhodiosee vahel, kes oli eepose pooldaja ning kirjutas Argonautika, mille tõttu nad teineteist vastastikku tugevalt üle kolmekümne aasta kritiseerisid. Tänu Oxyrhynchose papüüruse fragmendile, milles oli kajastatud esimeste Aleksandria pearaamatukoguhoidjate nimekiri, on nüüdseks teada, et Ptolemaios ei pakkunud mitte kunagi Kallimachosele pearaamatukoguhoidja kohta, vaid andis selle Apollonios Rhodiosele. Mõned klassitsistid, sealhulgas Peter Green oletavad, et ülalnimetatud asjaolu võis soodustada poeetide pikaajalist vihavaenu, kuid vastavalt praegusele õpetlaste konsensusele puuduvad tõendid eelnimetatud vaenulike suhete kohta; Alan Cameroni sõnul "puuduvad üldse ehtsad antiikajast pärit tõendid" ning teadlase väitel ei ole võimalik teha järeldust selle kohta, mis põhjusel Kallimachos ei saanud pearaamatu-koguhoidjaks.
Hoolimata sellest, et Kallimachos oli „suurte raamatute” vastane, arvab Suda, et tema tööde arvuks võib olla 800, millest on säilinud ainult kuus hümni, kuuskümmend neli epigrammi ja mõned fragmendid, nende seast on märkimisväärne Hekale fragment, mis on üks Kallimachose pikimaid eepilise temaatika käsitlusi ja mis avastati nn. Raineri papüürustel. Tema veel üks pikem teos, Aetia (Αἴτια, „Põhjused”) ,on säilinud vaid papüüruse fragmentidel ja hilisemate autorite tsitaatides, kujutab endast neljast raamatust koosnevat eleegiliste poeemide kogu, mille temaatika hõlmab linnade asutamist, salapäraseid religioosseid tseremooniaid, unikaalseid kohalikke traditsioone, mida käsitleti arvatavasti nende veidruse tõttu, ja teisi hellenistliku maailma kombeid. Vähemalt esimeses kolmes raamatus lähtutakse arvatavasti vormipõhimõttest, et muusale esitatakse küsimus „Miks ei kasuta Parosel kariitide austajad flööti ega ka pärgi ?”„Miks on Argoses kuu nimetatud „lammaste auks? ” „Miks on Leukasel Artemise kujutisel peas uhmer? ” Ülalmainitud papüüruse fragmentidest saab rekonstrueerida rea küsimusi. Näiteks üks Aetia katkend, nn "Berenike juuksesalk", on taastatud papüüruse fragmentide ja Catulluse kuulsa ladinakeelse adapteeringu (Catulluse 66. laul) põhjal.
Meie ajani säilinud hümnid on väga õpetatud ning kirjutatud stiilis, mida mõned on kritiseerinud selle tõttu, et need on töödeldud ja kunstlikud. Ent epigrammidest peetakse rohkem lugu ning mõned neist on lisatud Kreeka antoloogiasse.
Quintilianuse järgi (Kõnemehe kasvatamisest 10.1.58) oli Kallimachos tähtsaimaks eleegilise žanri poeediks; tema eleegiaid hindasid kõrgelt roomlased (neoteerikud) ning neid jäljendasid Ovidius, Catullus, ja eriti Sextus Propertius. Paljud kaasaja klassikalised filoloogid hindavad Kallimachost tema kõrge panuse eest ladinakeelsesse luulesse.
Kõige tuntum Kallimachose proosateos on Pinakes („nimekirjad”), mis kujutab endast Alexandria raamatukogus hoitud antiikautorite teoste bibliograafilist ülevaadet. Pinakes oli üks esimesi teadaolevaid dokumente, mis loetleb, tuvastab ja liigitab raamatukogu fonde. Uurides Pinakest võis raamatukogu külastaja teada saada, kas raamatukogus olid mingi kindla autori tööd, kuidas see oli klassifitseeritud ning kus võis seda leida. Siinkohal on oluline märkida, et Kallimachos ei kasutanud ilmselt oma Pinakesi puhul mingeid eeskujusid, vaid lähtus oma töös iseenda põhimõtetest.