Portugali koloniaalarhitektuur

Portugali koloniaalarhitektuur hõlmab eri arhitektuuristiile ja neis stiilides ehitisi, mis on valminud Portugali koloniaalimpeeriumi aladel 15.–19. sajandil, näiteks Brasiilias, Macaus ja Indias, samuti Põhja-Aafrikas ja Saharast lõuna pool Mustas Aafrikas, Kagu- ja Ida-Aasias. Paljud neist linnaosadest ja ehitistest on tänapäeval tuntud turismisihtkohad ja arhitektuurimälestistena kantud UNESCO maailmapärandi nimistusse.
15. sajandi koloniaalarhitektuur.
15. sajandil sai impeerium alguse 1415. aastal Ceuta valluatmisega Henrique Meresõitja juhtimisel, millele järgnes Portugali ekspansioon Aafrikas. CEuta vallutamisel järgnesid sajandi teisel poolel Alcácer Ceguer, Arzila, Tangiers, Mazagão, Ouadane, Safim ja Graciosa. Mustas Aafrikas koloniseeriti Anguim, Cabo Verde, São Tomé ja Príncipe, Annobón, Fernando Pó, São Jorge da Mina, Kullarannik ja Maskareenid. Samuti tekkis 15. sajandil Portugali India asumaa, kui vallutati Laquedivas ja Kalikut. Assoorid ja Madeira läksid Portugali koosseisu juba sajandi esimesel poolel.
Varane Portugali koloniaaalarhitektuur neis maades oli sõjalise funktsiooniga, enamjaolt kindlused. São Jorge da Mina kindlus on üks hästi säilinud näide. Selle ehitus algas 1482. aastal ja see oli pikka aega kõige keerukam ja ligipääsmatum kindlus Aafrikas. Ehitusstiil oli tagasihoidlik ja funktsionaalne, peamise rõhuga kaitstavusel. Paljudel tolle perioodi kindlustel leiab, eriti kuberneride elamute ja administratiivhoonete juures, gooti arhitektuuri ja manuelismi stiilijooni, eriti akende kujunduses ja portaalidel.
Sama oluline valdkond 15. sajandi Portugali asumaades oli kirikuarhitektuur, kuna katoliiklik misjon oli poliitiliste vallutuste teljeks. Aafrika vanimad kirikud on asutatud 15. sajandil Portugali vallutataud aladel. 1491. aastal alustatud Funchali katedraal Madeiral on Aafrika vanim kirik ja hea näide koloniaalarhitektuurist, võrdlemisi tagasihoidlik ja väheste silmapaistvate kaunistustega nagu ka asumaade kindlused ja elumajad, kuid tagasihoidlikkuse juures sageli kõige dekooririkkamad ehitised, vähemalt kaunistatud portaali ja akendega. Funchali katedraal on tüüpiliselt kõrge ja massiivse müüriga, ent detailirohke gooti portaali ja roosaknaga.
16. sajandi koloniaalarhitektuur.
16. sajandil oli Portugali koloniaalvaldus suurim ja Portugal üks Euroopa võimsamaid riike. 1500. aastal asutas Portugal koloonia Lõuna-Ameerikas Brasiilias ning Põhja-Ameerikas Terra Noval ja Labradoril, kaubanduskolooniad Cochimis Indias ja Melindes Aafrikas. 16. sajandil käivitus vürtsikaubandus ja Portugali asumaad laienesid Indias Kalikuti, Bombaimi, Baçaími ja Salsete vallutamisega. Kaug-Idas laieneti Macausse ja Timorile. Sajandi lõpul kuulusid tohutusse impeeriumi Malaka Ida-Aasias, Brasiilia Governo-Geral do Brasil Lõuna-Ameerikas, Ormuz Pärsia lahe ääres ja Mombaça Aafrikas.
Ka 16. sajandi koloniaalarhitektuur oli eelkõige funktsionaalne, kuid erinevalt eelmisest sajandist püüdis saavutada tasakaalu esteetilise ja funktsionaalsuse vahel, mis vastas renessansi ideaalile. Kindlusarhitektuur oli massiivne, kuid administratiivhooned kindlustes rajati ilu ja maitse taotlusega. Selle tendentsi hea näide on Forte dos Reis Magos Natalis Brasiilias. Kuberneri maja on ehitatud lihtsas, kuid maitsekas Lõuna-Portugali Alentejo stiilis.
Kirikuarhitektuuri mõjutas vürtsikaubandusega saavutatud rikkus. Portugali India kolooniad said intensiivse kirikuehituse keskusteks Goa inkvisitsiooni kaasates ja seal loodi hulk Portugali renessanssarhitektuuri tippu kuuluvaid ehitisi. Goa katedraal on selle stiili tüüpnäiteks. See ehitati Afonso de Albuquerque võidu auks moslemite üle grandioosses klassikalisi elemente lansseerivas renessanss-stiilis. Tüüpilised elemendid on kõrged kellatornid ja detailirohked portaalid ning aknad, näitamaks Portugali kristliku kiriku esinduslikkust.
17. sajandi koloniaalarhitektuur.
17. sajand oli impeeriumi jaoks regeneratsiooni ja järkjärgulise kasvamise periood. Pärast Hollandi-Portugali sõda nõudis Portugal endale maad, mida hollandlased olid omastanud Ibeeria uniooni perioodil. Indias oli laienemine vähene, vaid São Tomé de Meliapor, samas Bombaim läks Inglismaale osana Catarina de Bragança kaasavarast. Aafrikas laienes asumaa piki rannikut São João Baptista de Ajudá, Bissau ja sisemaal Ziguinchori arvel. Kõige enam ambitsioone oli Portugalil Ameerikas. Barbadosest loobuti 1620. aastal ja Brasiilia valdused restruktureeriti kaheks osariigiks, Brasiiliaks ja Maranhãoks. Asutati Colonia del Sacramento linn ja Brasiilia kullakaevanduste rikkuste kasutuselevõtt andis võimaluse ehitada uhkemalt ja suurejoonelisemalt kui varasematel sajanditel.
Ka suure osa 17. sajandist käis sõjategevus ning suur osa selle perioodi arhitektuurist olid samuti kindlustused, barokile omase teadusliku geomeetrilise planeeringuga. Hea näide sellest on Colonia del Sacramento kindlus ja kaitsemüürid. Need ümbritsesid tervet linna ja olid ligipääsetavad vaid kahe värava kaudu. Ka linnaplaneerimine toimus 17. sajandil uutmoodi ratsionaalsete printsiipide järgi.
Selle perioodi kirikuarhitektuuri iseloomustab pillavus ja suursugusus, näitamaks kiriku tähtsust ja rikkust. Kirikute stiil paikneb manerismi ja baroki üleminekualas mõlema stiili iseloomulike elementidega. Hea näide stiilist on São Caetano kirik Indias. Kiriku ehitamise tellis India asekuningas Pedro da Silva, näitamaks piirkonna kuulumist Portugali tähtsaimate kolooniate hulka.
18. sajandi koloniaalarhitektuur.
18. sajand oli Portugali impeeriumi jaoks laienemise periood: Ameerikas laienesid Brasiilia ja Maranhão osariik lääne suunas, mistõttu 1751. aastal liitusid Grão-Pará ja Maranhão osariigiks, 1772. aastal jagunes see Grão-Pará ja Rio Negro osariigiks ja Maranhão ja Piauí osariigiks. Santíssimo Sacramento oli Hispaaniaga vaidlusaluseks territooriumiks kogu sajandi vältel. Indias moodustus 1779. aastal vallutuste ja läbirääkimiste tulemusena Dadrá e Nagar-Aveli. Aafrikas laienes idaranniku koloonia Mombaça tagasivallutamisega 1728. aastal. Emamaad Portugali kuningriiki tabanud 1755. aasta Lissaboni maavärina järel läks suurem osa rahast pealinna taas ülesehitamiseks. Seetõttu jätkus koloniaalarhitektuurile vähem, ent suurte kullamaardlate avastamine Ameerika asumaades ja orjakaubandusest saadud tulu lubasid hiljem siiski palju ja uhkelt ehitada.
Militaararhitektuur edenes 18. sajandi jooksul ühtlaselt ja pidevalt oma tehniliste uuendustega ja inseneriteadusega, aga see jäi 18. sajandi rikkaliku tsiviilarhitektuuri varju. Juba 17. sajandil Porto ja Beira piirkondadest alguse saanud Põhja-Portugali barokk muutus asumaade linnaarhitektuuri eelistatud ehitusstiiliks. 18. sajandil kasvas Portugali Lõuna-Ameerika valduste tähtsus sealsete kulla- ja teemandileiukohtade najal ja asulates püstitati hulgaliselt uusi paleesid, avalikke hooneid ning mälestusmärke. Nende hulgas on näiteks 1779. aastal loodud Passeio Público Rio de Janeiros, vanim avalik park Ameerikas, samuti sealne Brasiilia asekuninga palee. See 1738. aastal asekuninga jaoks ehitatud palee sai oma valgeks lubjatud välisseinte ja hallist kivist baroksete raidportaalide ja -aknaraamidega järgnevate ehitiste etaloniks.
Ka kirikuarhitektuuris oli baasstiiliks Põhja-Portugali barokk. Selle perioodi kirikuid iseloomustas varasemast pillavam ja rikkalikum dekoor. Eksterjööris valitses kaunistusterohke hallist või pruunist kivist raiddekoor valgekslubjatud seintel, siseruumides oskuslikult vaheldatud kullatis, detailirohked lae- ja seinamaalid ning värviline glasuurmaaling keraamilistel plaatidel ("azulejos"). Selle perioodi tüüpilised näited on Ouro Preto Püha Franciscuse kirik, mille kujundas nimekas arhitekt Antônio Francisco Lisboa. Kirik oma rikkalikkusega pidi olema sõnum Portugali impeeriumi rikkusest ja sellele Brasiilia rikkuste näol antud jumala õnnistusest. Kiriku kahekorruseline portaal on perioodile ja piirkonnale tüüpiline, kuid kiriku ümar põhiplaan Brasiilia koloniaalarhitektuuris erandlik.