Vermonti vabariik

Vermonti vabariik (Vermont Republic) oli tänapäevase USA Vermonti osariigi territooriumil 1777–1791 eksisteerinud riik.
Ajalugu.
Esimese eurooplaste püsiasula rajasid Vermonti territooriumile inglise kolonistid Massachusettsi lahe provintsist, kes ehitasid 1724. aasta talvel tänase Brattleboro valla alale Dummeri fordi, et kaitsta Massachusettsi lääneosa indiaanlaste rünnakute eest. Toona polnud kolooniate piirid üheselt määratletud, Massachussettsi lahe koloonia 1629. aasta hartaga pidi koloonia piirjoon New Hampshire'i kolooniaga jooksma Merrimacki jõe kõige põhjapoolseimast käärust kolm miili põhjas, kuid jõgi osutus palju pikemaks ja põhjapoolsemaks, kui arvati. New Hampshire nõudles piirjoont kolm miili jõe suudmest põhjas, Massachussetts aga kolm miili jõe lähtmest põhjas, mis asuks sügaval New Hampshire's. Kuningas George II otsusega tõmmati 1740. aastal piirjoon jõe lõunapoolseimast punktist, Pawtucketi joast (täna Lowelli linnas Massachussettsis) kolm miili põhja poole.
1741. aastal nimetati New Hampshire'i koloniaalkuberneriks Benning Whitworth, olles esimene kuberner, kes ei olnud samaaegselt ka Massachussettsi kuberner. Ta tõlgendas kuninga otsust nii, et New Hampshire'i ja Massachussettsi piirjoon kehtis täielikult kuni Massachussettsi osariigi läänepiirini New Yorgi kolooniaga, seega ka Connecticuti jõe taha. Kuid nõudlused olid ka New Yorgi koloonial, mille idapiir polnud kindlalt defineeritud, patendikirja kohaselt pidanuks Yorki hertsog Jamesile (endine kuningas James II) kuuluma kogu maa Connecticuti jõest läänes kuni Delaware'i laheni.
1749. aastal hakkas Wentworth müüma maad Connecticuti jõe tagusele territooriumile (New Hampshire Grants), lootes nii end rikastada. Enamus maatükke olid ruudukujulised, pikkusega 6 miili (seega pindalaga 36 ruutmiili ehk umbes 93 km²), mis vastab USA mõõtühikule "survey township" ja maksis 20 New Hampshire'i naelsterlingit. Esimese maatüki müüs ta 3. jaanuaril 1749, mis asub tänapäevase Benningtoni valla territooriumil. Kui ta sai New Yorgi koloonialt hoiatuse, lubas Wentworth oodata kuninga otsust ja seni mitte jagada edasisi maatükke, kuid novembris 1753 raporteeris New York, et Wentworth oli vaidlusalusel alal maatükkide müümist jätkanud. Samal ajal aga jagas maapatente ka New Yorgi koloonia. Kuid erinevalt New Hampshire'i müüdud maatükkidest, mis olid tavaliselt standardselt ruudukujulised ja nende enamus asunikke olid keskklassi talunikud, olid New Yorgi jagatud maatükid ebakorrapärase kujuga ja enamus neist anti jõukaile maaomanikele. Vermonti osariigiks saades enamusi New Yorgi patente ignoreeriti New Hampshire piiride kasuks, mispeale New Yorgi patente hakati nimetama pabervaldadeks ("paper towns"), kuna need eksisteerisidki ainult paberil.
1762. aasta septembris märkasid New Yorgi ametnikud Champlaini järve idakaldal New Hampshire'i maamõõtjaid, mispeale taasesitas New Yorgi koloniaalvalitsus oma nõudluse. Märtsis 1764 teatas Wentworth, et vaidluse lahendamiseks oleks vaja kuninglikku otsust, ta arvas, et see lahendatakse tema kasuks. Ta aga julgustas oma maatükkide saajaid sinna elama asuma ning maad harima ja arendama. New York pöördus Suurbritannia kaubandusministeeriumi poole, mis lahendas piiritüli New Yorgi kasuks – 26. juulil 1764 kuningas George III väljaantud kuningliku käskkirjaga sai Connecticuti jõe läänekallas alates piirist Massachussettsi lahe kolooniaga kuni 45. põhjalaiuskraadini (täna piir Kanadaga) New Yorgi ja New Hampshire'i kolooniate piiriks. 17. oktoobril jagaski Wentworth välja kaks viimast maatükki.
New York tõlgendas seda kui Wentworthi maatükkide jagamise täielikku tühistamist ja jagas vaidlusaluse ala neljaks maakonnaks: Albany, Charlotte'i, Cumberlandi ja Gloucesteri. Wentworthilt maad saanutelt nõuti maatükkide omandiõiguste loovutamist, tihti pidanuks nad seejärel maa New Yorgilt palju kallimalt tagasi ostma. Mittemaksnud kaotasid oma maadele omandiõiguse, mille New York loovutas teistele. Elanikud saatsid New Yorgi koloniaalkubernerile petitsiooni, millega paluti Wentworthi maatükke austada, kuberner osaliselt nõustus ja kuulutas, et kuni kuninga soovid teadlikuks saavad, et tohi uusi maatükke jagada. Selle asemel hakati jagama maad, mis polnud Wentworthi poolt välja jagatud.
1770. aastal kuulutas aga New Yorgi Ülemkohus Wentworthi maajagamised õigustühiseks, seega läks "de jure" kontroll kogu Champlaini järve ja Connecticuti jõe vahelise ala üle New Yorgile. See vihastas lõplikult välja kohalikud elanikud, Benningtonis moodustas Connecticutist pärit asunik Ethan Allen koos venna Ira ning nende nõbude Seth Warneri ja Remember Bakeriga omakaitseväe Rohelise Mäe Poisid (Green Mountain Boys), kes asusid osutama vastupanu. New Yorgi maamõõtjate tegevust takistati, New Yorgist saabunud asunikud, kes tihti võtsid maa ära nii vaesunud talunikelt, aeti sunniviisiliselt maalt välja. 13. märtsil 1775 toimus Westminsteri vallas nn Westminsteri veresaun (Westminster Massacre), kui ligi 90 Westminsteri elanikku, kellest enamus olid iseseisvust pooldavad viigid, tõstsid mässu New Yorgist saabuva kohtuniku vastu ja üritasid takistada järgmisele päevale kavandatud kohtuistungi toimumist. Kui šerif William Paterson käskis neil lahkuda, nad keeldusid, mispeale ratsutas Paterson Brattleborosse, mis oli Briti lojalistidest newyorkerite kants ja tuli õhtul tagasi umbes 60–70 relvastatud mehega. Tekkinud tulevahetuses hukkus kaks mässajat. Järgmisel päeval kogunes ligi 500ne mässajate rahvamass, kes asusid newyorkereid ja lojaliste vahistama ja toimetas nad kohtusse Northamptonis Massachussettsi koloonias.
Samal ajal oli aga algamas ka Ameerika iseseisvussõda, mispeale vastuseis New Yorgiga liikus tagaplaanile. 19. aprillil toimusid Massachusettsi koloonias lahingud Lexingtonis ja Concordis. Kuu lõpus sai Allen abipalve Connecticuti maakaitseväelt Benedict Arnoldi juhtimisel, kes plaanisid vallutada Briti vägede Fort Ticonderoga kindluse. Allen nõustus ja osaleski 10. mail toimunud edukas kindluse vallutamises, vangistades väiksearvulise Briti garnisoni. 25. septembril aga, osaledes Montreali vallutamiskatsel, langes Allen brittide kätte vangi ja ta viidi Inglismaale vanglasse. 1776. aastal saadeti ta tagasi Ameerikasse sõjavangina.
1776. aastal toimusid Dorseti vallas Cephas Kenti kõrtsis mitmed kongressid, kus tehti ka petitsioon Kontinentaalkongressile, et nad tunnustaks New Hampshire Grantsi osariigina ja võtaks vastu nende delegaadid, kuid selle blokeeris kongressi New Yorgi delegatsioon.
Paljud endised Rohelise Mäe Poisid otsustasid osaleda Iseseisvussõjas. Ethan Allen ja Seth Warner veensid Kontinentaalkongressi looma Green Mountain Rangers'i rügemendi. Kuna kongressil polnud oma riigikassat, määras kongress rügemendi eest maksma New Yorgi provintsiaalkongressi, kes seda tegi.
15. jaanuaril 1777 kuulutasid 28 valla delegaadid end iseseisvaks Suurbritanniast ning selle Quebeci, New Yorgi ja New Hampshire'i kolooniatest, algseks nimeks sai Uus-Connecticuti Vabariik (Republic of New Connecticut). 2. juunil sai vabariigi ametlikuks nimeks Vermonti Vabariik Ethan Alleni mentor Thomas Youngi soovitusel – territooriumil paiknesid Rohelised Mäed, millele oli nime andnud prantsuse maadeavastaja Samuel de Champlain, nimetades need "Monts Verts", Young lihtsalt kombineeris kaks sõna Vermontiks.
2. juulil 1777 kogunes Windsori vallas Elijah Westi kõrtsis põhiseaduslik nõukogu, mis hakkas koostama Vermonti põhiseadust, võttes eeskuju Benjamin Franklini Pennsylvania põhiseadusest. Põhiseadusega keelati esmakordselt maailmas täielikult orjus ja sunniviisiline teenistus, anti universaalne valimisõigus ilma omandiõiguse nõudeta ja kehtestati vabariigi kodanikele, olenemata soost, tasuta haridus riigi kulul. Vahepeal aga vallutas Briti armee kindralleitnant John Burgoyne'i juhtimisel Fort Ticonderoga ja Champlaini vastaskaldal asuva Mount Independence'i kindlused, mispeale Vermonti läänepoolsemate valdade elanikud paanitsesid ja hakkasid põgenema. 8. juuli hommikul sai nõukogu teade, et Briti väed on lähenemas. Paljud liikmed tahtsid laiali minna ja hiljem uuesti kokku tulla, kuid suur äikesetorm koos tugeva hoovihmaga väljas sundis nad kõrtsi paigale jääma, ning põhiseadus valmis ja sellele kirjutati alla.
Esimesed valimised uue põhiseadusega toimusid 3. märtsil 1778. Riigipeaks (kuberneriks) valiti põhiseadusliku nõukogu president Thomas Chittenden, asekuberneriks Joseph Marsh ja laekuriks Ira Allen. Algseks pealinnaks oli Westminster, kuna seal oli toimunud 1775. aastal mäss New Yorgi vastu, kuid kohe kolis valitsus Windsorisse.
6. mail 1778 vahetati Ethan Allen välja Briti armee kolonel Archibald Campbelli vastu ja ta saabus Vermonti tagasi, ta määrati kohtunikuks tooridelt maavõõrandamise asjus. 1779. aastaks pakkus New Yorgi kuberner George Clinton, et on nõus austama Wentworthilt maad saanute omandiõigust, kui nad tunnustavad Vermonti New Yorgi territooriumina. Allen saatis Clintonile vastu kirja, milles kritiseeris teda teravalt. Septembris 1778 esindas Allen Vermonti Kontinentaalkongressis, taotledes territooriumile osariigi staatust, seejärel teavitas, et kuna Vermont tahtis endale saada ka piirilinnu New Hampshire'lt, ei soovinud Kongress Vermontile osariigi staatust anda.
Algselt toetasid vermontlased Iseseisvussõjas kolooniaid, kuid pikapeale muutus hoopis neutraalseks, saades nii kolonistide kui ka brittide väejooksikute pelgupaigaks. Kuna George Washingtonil oli juba raskusi Briti vägedega võitlemisel, keeldus ta Kongressi nõuetest Vermonti vallutamiseks.
1779. aastal tegi Suurbritannia kolooniate riigisekretär, vikont George Germain, Briti vägede ülemjuhatajale Põhja-Ameerikas, kindral Henry Clintonile ja Quebeci provintsi kuberner Frederick Haldimandile ülesandeks alustada kõnelusi Vermonti Vabariigiga võimaluse üle teha Vermontist Briti provints. 1780. aastaks sisaldasid need juhised üksikasjalikke pakkumisi, sealhulgas ohvitseriauastmeid Ethan Allenile ja Thomas Chittendenile. Märtsis 1780 kirjutas Ethan Allenile New Yorgi lojalist Beverley Robinson, et ta olevat kuulnud, et paljud vermontlased olid endiselt lojalistlike sümpaatiatega ja soovitas, et britid võiksid toetada Vermontis lojalistlikke rügemente.76–77 Allen sai kirja kätte juulis, kuid pidanud nõu Vermonti nõukoguga, ei vastanud sellele.
Kongress hakkas territoriaalvaidlust arutama juunis, kuid tähtsamate asjaolude tõttu lükati kõnelused edasi septembrisse. Septembris otsustati taaskord kõnelusi edasi lükata. Juulis kirjutas Chittenden Kongressi presidendile, eitades Kongressi õigust nende nõuete üle otsustada ja kasutas Vermonti vabariigi õigust Suurbritanniaga läbirääkimisi pidada.77–78 Augustil kirjutas Chittenden Haldimandile, pakkudes vaherahu ja läbirääkimistingimusi vangide vahetamise arutamiseks. Haldimand nõustus ja nimetas oma põhiläbirääkijaks Vermonti lojalist Justus Sherwoodi, kellest hiljem sai ka tema luureülem.
16. oktoobril 1780 korraldasid Briti armee 53. jalaväerügemendi leitnant Richard Houghtoni juhtimisel 300 Mohawki indiaanlast reidi kolme White Riveri jõeoru valda: Royalton, Sharon ja Tunbridge. Samal ajal saabus vabariigi piiri taga Skenesborosse (täna Whitehall New Yorgi osariigis) Quebecist ka Sherwood, kes langes Vermonti maakaitseväe kätte. Ta viidi Vermonti vabariiki Castletoni, kus ta pidas läbirääkimisi vermontlastega rahulepingu ja vangide vahetuse osas, aga kohtus ka Ethan Alleniga.78259 Allen nõudis, et Vermontist saaks eraldi provints omaenda sõjaväejuhatusega, et läbirääkimised jääksid salajaseks, ning võttis õiguse need katkestada, kui Kongress tunnustab Vermonti osariigina.
Samal ajal sai Haldimand teate, et West Pointi fordi komandant kindralmajor Benedict Arnoldi plaan alistuda kindlus brittidele oli paljastatud, Arnold oli põgenenud Briti kontrolli all olevasse New York Citysse ja Arnoldi kaasosaline, Briti armee major John Andre, oli tabatud ja üles poodud.279 Haldimand käskis Fort Ticonderogas viibival major Christopher Carletonil, kes valmistus tulema tagasi Quebeci, jääda paigale, kuni Sherwoodi turvalisus on kinnitatud.210 Sherwood jõudis turvaliselt tagasi Quebeci novembri lõpus.
Kohtumiste järel ratsutas Allen Benningtoni, et Chittendenile ja Vermonti seadusandlikule kogule aru anda. Tema raport tekitas palju rohkem küsimusi, kui ta vastata jõudis ja ta tormas välja. Seepeale määras Chittenden Alleni venna Ira koos riigisekretär Joseph Fayga jätkama nõupidamisi brittidega. Nad kohtusid Sherwoodi ja Albanyst põgenenud lojalistliku arsti George Smythiga, kuid kartes oma turvalisuse pärast peale Andre ülespoomist, nõustusid nad vaid korraldama talveks Vermonti esindajate kohtumise Haldimandiga, mis aga jäi toimumata.260–262
Seepeale kirjutas Chittenden Massachusettsi ja New Hampshire'i kubernerneridele, pakkudes välja ühisrinde moodustamise brittide vastu, kui osariigid loobuvad nõudlustest Vermonti territooriumile. Massachussettsi, millel ei olnud territooriumile tugevaid nõudlusi, kuberner John Hancock nõustus Vermonti osariigiks saamisel kõigist nõudlustest loobuma. New Yorgi kuberner George Clinton luges Chittendenilt saadud palju nõudlikuma kirja ette osariigi seadusandlikule kogule veebruaris 1781, nimetades seda osariigi au rüvetamiseks. Osariigi senat aga, kartes, et Vermonti vabariik võib asuda Briti poolele, otsustas saata läbirääkijad Vermonti, kuid Clinton, ähvardades kogu laiali saata, vetostas selle.263–265
New Hampshire'i vastus Vermonti ettepanekutele oli keeruline, kuna Connecticuti jõe mõlemal kaldal asuvad kogukonnad soovisid kuuluda kas Vermonti või New Hampshire'i osariiki. Charlestowni vallas (New Hampshire) 1781. aasta jaanuaris kokku tulnud kogukondade kongress hääletas ühel päeval New Hampshire'iga ühinemise poolt ja järgmisel päeval, pärast Ira Alleni diplomaatilisi järeleandmisi, Vermontiga ühinemise poolt.263-264
Veebruaris 1781 saatis Beverley Robinson, saamata Ethan Allenilt vastust oma esimesele kirjale, talle uue kirja, millele lisas esimese kirja koopia. Veidi hiljem hakkas Allen koos Seth Warneriga, kes oli Kontinentaalarmees kolonel, arutlema nõupidamiste üle brittidega, Warner pidas Alleni tegevust potentsiaalselt reeturlikuks. Allen saatis seepeale saadud kirjad Kongressile, lisades, et ta polnud nendele kunagi vastanud, kuid Kongress vaid sisuliselt ignoreeris seda.26684–86 Lisaks sai Haldimand kirja Lord George Germainilt, kes arvas, et allianss on sõlmitud või valmimas ja soovitas, et Haldimand teeks ettepaneku ühisrinde moodustamiseks Vermontiga. Kirja veeti Briti kaubalaeval, mis langes Prantsusmaa kätte ja kiri edastati Pariisi Benjamin Franklinile, kes edastas kirja Kongressile, kuhu see jõudis juulis. Samas oli Haldimand kogu afääri suhtes muutunud pessimistlikuks ja kirjutas Germainile, et tema arvates üritas Ethan Allen petta korraga nii neid kui ka Kongressi. 31. juulil loeti Germaini kiri Haldimandile Kongressis ette, tehitades pahameeletormi, räägiti ka riigireetmisest.267–269
7.–25. maini 1781 toimusid Quebecis Fort Lennoxi kindluses Ile-aux-Noixi saarel Suurbritannia ja Vermonti esindajate kohtumine. Justus Sherwood kirjeldas, et Ira Allen oli äärmiselt ettevaatlik ja keeldus sõlmimast igasugust eelkokkulepet, väites, et kuigi Vermonti valitsus oli vastuvõtlikum Suurbritanniaga liitumisele, siis Vermonti rahvas ei olnud ja neid tuleks enne veenda. 11. mail kirjutas Sherwood, et tema arvates soovis Allen vaid aega venitada, lootes nii saavutada Kongressilt oma nõudmisi ja et Vermonti suurmaaomanikud, kelle hulka kuulusid nii vennad Allenid kui ka Chittenden, tegutsesid rohkem omaenda kui Vermonti rahva huvides. Kohtumise lõpus lubasid britid Vermonti mitte rünnata ja Allen lubas valmistada rahvast ette Suurbritanniaga liitumiseks, proovides veenda Vermonti seadusandliku kogu juunikuisel kokkutulekul nimetama ametisse volinikke liitumisläbirääkimiste pidamiseks.269–27087–91
Alleni lubadus jäi aga täitmata, kuna assamblee ei nimetanud volinikke ametisse. Selle asemel otsustati New Hampshire'i ja New Yorki ärritamiseks annekteerida New Hampshire'i valdu Connecticuti jõe idakaldal, ja mõningaid New Yorgi valdu Hudsoni jõe idakaldal, lootes neid kasutada läbirääkimistel Kongressiga. Et üritada Suurbritannialt aega juurde võita, kirjutasid juulis Haldimandile nii Ira Allen kui ka Chittenden. Allen kirjutas, et Vermont saatis esindajaid Kongressiga läbi rääkima ja et avalik arvamus Vermontis võib muutuda, kui Kongress uuesti kas nende tingimused tagasi lükkab või kõnelusi edasi lükkab; Chittenden kirjutas, et George Washington ei nõustunud vabastama Vermontis tabatud Briti sõjavange.94 Samuti kohtusid riigisekretär Joseph Fay ja Justus Sherwood, kuid kohtumine ei kandnud vilja, et hajutada brittide kahtlusi, et Vermonti vabariik meelega viivitas.278
Vermonti seadusandliku kogu augusti kokkutulekul levisid kuulujutud läbirääkimiste üle, samal ajal hakati ka Kongressis arutlema Vermonti osariigiks saamise taotlusi. 21. augustil 1781 võttis Kongress vastu ettepaneku, millega nõustuti Vermonti osariigiks saamist arutlema, kui Vermont loobub nõudlustest Connecticuti jõe idakaldal ja Massachussettsi läänepiirist läänes.98–101
Septembris kohtus Justus Sherwood uuesti Joseph Fay ja Ira Alleniga Skenesboros. Allen ütles, et kuna Vermonti seadusandliku kogu koosseis oli muutunud, võib kohanemine aega võtta ja soovitas Sherwoodile, et Haldimand valmistaks ette proklamatsiooni, milles teatatakse Vermonti uuest staatusest, mida esitletaks Vermonti seadusandlikule kogule, kui nad olid arutlenud ja tagasi lükanud Kongressi järgmise pakkumise.99–100 Sherwood aga ütles, et kui seadusandlik kogu ei tee midagi kindlat, võib see viia sõjaliste meetmeteni. Oktoobris asusidki Quebecist teele Briti väed kolonel Barry St. Legeri juhtimisel Fort Ticonderogat vallutama, samal ajal kui toimus Vermonti seadusandliku kogu uus kokkutulek.281–283 Pärast kokkutulekut teatas Sherwood, et ligi kolmandik Vermonti elanikest polnud rahul Chittendeni ja Allenite valitsusega ja soovisid uut valitsust.99
Kui St. Leger jõudis Ticonderogasse, jälgisid neid Champlaini järve vastaskandalt Roger Enose juhitud Vermonti maakaitseväe üksused. St. Leger oli saanud kohustuse kohelda vermontlasi sõbralikult. Kuid luureekspeditsiooni käigus tappis üks St. Legeri meeste kompanii ühe Vermonti maakaitseväelase ja võttis viis vangi. Juhtunust kohkunud, kirjutas St. Leger vabanduskirja, mis tahtmatult paljastas vandenõu aspekte. Enos edastas kirja Vermonti seadusandlikule kogule, saates aga käskjala, kellel oli olnud ammu kahtlusi Allenite ja Chittendeni tegevuse osas. Lisaks kirja toimetamisele avaldas too ka avalikult oma kahtlused. Seepeale kogunes seadusandliku kogu juurde suur rahvamass, kes nõudsid Ira Allenilt vastuseid. Allen väitis seepeale, et Chittendenil, keda polnud kohal, olid asjaomased dokumendid olemas ja ta toimetab need kohale. Seejärel võltsis Nathaniel Chipman hulga süütumalt sõnastatud saadetisi ja edastas need seadusandlikule kogule.283–286
Seadusandlikus kogus arutleti Kongressi pakkumist, kuni see 16. oktoobril tagasi lükati, kuid samas nõustuti piiride osas läbi rääkima. Britimeelsed jõud olid aga seadusandliku kogu valimistel suuresti kaotanud ja kuuldused Prantsuse võidust Chesapeake'i merelahingus rääkisid lojalistide positsiooni kahjuks. Novembri keskel jõudsid Vermonti teated Charles Cornwallise alistumisest Yorktowni lahingus 19. oktoobril, mispeale St. Leger läks tagasi Quebeci.101–102287 Kuigi Haldimand, kes arvas, et läbirääkimisi peeti heauskselt, ja mõned vermontlased jätkasid veel ületalve kirjavahetust, siis brittide kaotus Yorktowni all ja Vermonti uus jõupositsioon viisid läbirääkimiste luhtumiseni.296
1782. aastal sai Vermonti sisepoliitiline lõhenemine probleemiks osariigi staatuse taotlemisel. Vermonti kagunurgas Brattleboro ümbruses elasid peamiselt newyorkerid (East Side Yorkers), kes tungivalt soovisid New Yorgiga liituda, jaanuaris saatsid nad kuberner Clintonile ja Kongressile sarja petitsioone, milles nad kaebasid "käimasolevate intriigide üle Kanadaga".292 Clinton kutsus seepeale kokku New Yorgi seadusandliku kogu eriistungi, milles arutleti Vermonti ja Suurbritannia "ohtlikku vahekorda", kirjad otsustati edastada Kongressile ja jõustada osariigi volitusi Vermonti territooriumi üle.103
Jaanuaris 1782 sai Chittenden kirja George Washingtonilt, kes kirjutas, et toetas Vermonti osariigiks saamist, kui Vermont nõustub algsete piiridega Massachussettsi läänepiiri ja Connecticuti jõe vahel ja avaldas arvamust, et osariigiks saamine on virtuaalselt garanteeritud ning on vaja veel läbi rääkida vaid detailide osas. Kui Vermonti seadusandlike kogu luges veebruaris kirja ette, nõustuti Kongressi augustis 1781 soovitatud piiridega.212 1. märtsil 1782 hääletas Kongress Vermonti osariigiks saamise arutlemise poolt, kui Vermont 30 päeva jooksul tagastab vaidlusalused vallad täielikult New Yorgi ja New Hampshire'i kontrolli alla. Vermont tegi seda ja teavitas sellest Kongressi 31. märtsil, mispeale alustas Kongress arutlust Vermonti osariikluse resolutsiooni üle, kuid 17. aprillil otsustati see taas edasi lükata ilma edasise tegevuseta. Selle põhjuseks võis olla ühes New Yorgi ajalehes avaldatud kirjavahetus Haldimandi ja Sir Henry Clintoni vahel, mispeale New Yorgi kuberner George Clinton kommenteeris negatiivselt "reeturlikku kirjavahetuse üle New Hampshire'i maasaajate juhtide ja vaenlase vahel".293–295
Samas võttis aprillis New Yorgi seadusandlik kogu vastu seaduse, millega anti New Hampshire'i maasaajatele amnestia nende tegevuse üle ja tunnistati nende ja hiljem Vermonti vabariigi poolt välja antud omandiõigusi ilma lisaraha nõudmata. Kuigi see kõrvaldas takistuse Vermonti osariigiks saamise teelt, siis jäid Vermonti idaalade newyorkerid endiselt probleemiks, ka kuberner Clinton innustas neid korraldama vastupanu Vermonti valitsuse tegevusele. Olukord läks nii hulluks, et oktoobris 1782 kogus Ethan Allen kokku 250 meest ja marssisid newyorkerite epitsentri, Guilfordi valla peale. Newyorkerite juhid vahistati, nende üle peeti kohut ja nad saadeti Vermontist välja, osa nende varast konfiskeeriti.295–307 Seepeale nõudis Kongress, et Vermont maksaks neile kompensatsiooni.106
Samal ajal pidas Ethan Allen aga endiselt Haldimandiga läbirääkimisi, juunis kirjutas Allen, et "teeb kõik enda võimuses, et teha Vermontist Briti provints", ja tegi täiendava terava kommentaari Kongressi kohta.212–213 297 Kuid käimasolevad rahuläbirääkimised USAga aeglustasid läbirääkimisi Vermontiga, mis 1783. aasta lõpuks katkesid.
Peale iseseisvussõja lõppu Vermonti püüdlused osariigiks saada mõneti aeglustusid, kuigi piiride osas oli kokkulepe saavutatud, eriti kuna Vermont polnud koormatud sõjavõlgadega ja isegi teenis kasumit lojalistidelt konfiskeeritud maatükkide müügist. Samas soovisid vermontlased valdavalt endiselt saada USA osariigiks, mitte täielikku iseseisvust, seda väljendasid ka riigisümbolid: Green Mountain Boysi lipul oli kujutatud 13 tähte, Vermonti 1785. ja 1786. aasta vaskmüntidel oli ladinakeelne inskriptsioon "stella quarta decima" ('neljateistkümnes täht') ja ka Ira Alleni disainitud pitsatil, mis on ka nüüdisajal Vermonti osariigi pitsatiks, oli kesksel kohal kujutatud 14-haruline männipuu.
Osariigiks saamine muutus taas päevakajaliseks 1789. aastal, kui võeti vastu USA põhiseadus, mis Vermonti riigiisadele oli meele järele. 6. märtsil 1790 avaldas New Yorgi seadusandlik kogu toetust Vermonti osariigiks saamisele. Suvel alustati läbirääkimisi Vermontiga piiride osas ja jõuti kokkuleppele, kuid Vermonti esindajad nõudsid ka, et maaomandi küsimused lahendataks kohe, mitte ei jäetaks neid hilisemaks lahendamiseks föderaalkohtu poolt. 7. oktoobril 1790 teatati, et läbirääkimised õnnestusid, New York loobus kõigist nõudlustest Massachusettsi läänepiirist ida pool ja Vermont maksis New Yorgile 30 000 dollarit, mis jagati kompensatsiooniks New Yorgi osariigilt Vermonti territooriumil maad saanute vahel.336 Seepeale andis Vermonti üldkogu välja volituse kongressi kokku kutsumiseks, et esitada taotlus uniooniga liitumiseks. Kongress tuli kokku Benningtonis 6. jaanuaril 1791, 10. jaanuaril võeti ülekaalukalt vastu USA-le ühinemistaotluse esitamine 105 poolt- ja ainult 2 vastuhäälega. 9. veebruaril esitas president George Washington petitsiooni Kongressile, mis hääletas ühehäälselt Vermonti osariigiks võtmise poolt, 18. veebruaril kirjutas George Washington sellele alla.
4. märtsil 1791 sai Vermontist USA 14. osariik ja esimene, mis sai osariigiks pärast põhiseaduse jõustumist ja peale esimest 13 kolooniat, samal päeval alustas tööd 2. USA kongress. Sellega lõppes iseseisva Vermonti vabariigi tegevus. Vermonti vastuvõtmise seadus on lühim kõikide osariikide omadest, olles ainus osariik, mis võeti vastu tingimusteta Kongressi või osariigi enda poolt. 8. märtsil 1791 tähistati Vermonti osariigiks saamist Rutlandi vallas.337 Uue osariigi kuberneriks valiti taas endise vabariigi kuberner Thomas Chittenden, kes oli selles ametis kuni surmani 25. augustil 1797; Esindajatekotta valiti osariiki esindama Israel Smith lääneosast ja Nathaniel Niles idaosast, mõlemad kuulusid Anti-Administrationi fraktsiooni ehk vastustasid Alexander Hamiltoni tegevust. Ka osariigi esimesteks senaatoriteks nimetatud Moses Robinson ja Stephen Bradley kuulusid Anti-Administrationi fraktsiooni.