tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Carboni maakond (Montana)

Carboni maakond ("Carbon County") on maakond Ameerika Ühendriikides Montana osariigis.
Maakonna halduskeskus ja suurim linn on Red Lodge. Maakonna pindala on 5340 km².
Ajalugu.
Maakond moodustati 1895. aastal.
Rahvastik.
Rahvaarv oli 2020. aasta rahvaloenduse järgi 10 473. 2010. aasta rahvaloenduse andmetel oli rahvaarv 10 078.
Broadwateri maakond

Broadwateri maakond ("Broadwater County") on maakond Ameerika Ühendriikides Montana osariigis.
Maakonna halduskeskus ja suurim linn on Townsend. Maakonna pindala on 3210 km².
Ajalugu.
Maakond moodustati 1897. aastal.
Rahvastik.
Rahvaarv oli 2020. aasta rahvaloenduse järgi 6774. 2010. aasta rahvaloenduse andmetel oli rahvaarv 5612.
Fussa

Fussa on linn Jaapanis Tōkyō prefektuuris. Asub Tōkyōst läänes Tama jõe ääres. Piirneb Akiruno, Akishima, Hachiōji, Hamura, Musashimurayama, Tachikawa ja Mizuho linnaga.
1. mai 2023 seisuga oli linna elanike arv 55 753.
Ismaël Koné

Ismaël Kenneth Jordan Koné (sündinud 16. juunil 2002 Abidjanis) on Kanada jalgpallur, kes mängib poolkaitsjana Inglismaa esiliigaklubis Watford ja Kanada jalgpallikoondises.
Ta sündis Elevandiluurannikul. Kanadasse kolis ta seitsmeaastaselt ja kasvas üles Montréalis. 2012. aastal asus ta mängima klubiga AS Notre-Dame-de-Grâce.
2020. aastal liitus ta sealse jalgpalliklubiga CF Montréal, kellega sõlmis aasta hiljem ametliku kaheaastase lepingu. Montréali põhimeeskonnas debüteeris ta 23. veebruaril 2022 CONCAF-i Meistrite Liiga mängus Mehhiko klubi Santos Laguna vastu ja lõi selles mängus ka värava.
2022. aasta detsembris sõlmis ta nelja ja poole aasta pikkuse lepingu Watfordiga.
Kanada jalgpallikoondises debüteeris Koné 24. märtsil 2022 MM-i valikmängus Costa Rica vastu. Koondisekarjääri esimese värava lõi ta sama aasta 11. novembril sõprusmängus Bahreini vastu. Lisaks kuulus ta samal aastal Kanada koondisse 2022. aasta maailmameistrivõistlustel.
2022. aastal valiti Koné Kanada jalgpalli aasta noormängijaks.
Hamura

Hamura on linn Jaapanis Tōkyō prefektuuris. Asub Tōkyōst läänes Tama jõe ääres. Piirneb Akiruno, Fussa, Ōme ja Mizuho linnaga.
1. mai 2023 seisuga oli linna elanike arv 53 998 ja pindala 9,9 km².
Higashiyamato

Higashiyamato (jaapani 東大和市) on linn Jaapanis Tōkyō prefektuuris. Asub Tōkyōst läänes Musashino tasandikul. Piirneb Tachikawa, Higashimurayama, Kodaira, Musashimurayama ja Saitama prefektuuri Tokorozawa linnaga.
1970. aastal sai Yamato alev linnaõigused ja uue nime Higashiyamato.
1. mai 2023 seisuga oli linna elanike arv 83 680.
Tikk (perekonnanimi)

Tikk on eesti perekonnanimi. 
2023. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Tikk 253 inimesel: 124 mehel ja 129 naisel. Perekonnanimena on Tikk levikult meeste puhul 603. kohal ja naiste puhul 649. kohal. Nimi on levinuim Hiiu maakonnas, kus seda oli 10 000 elaniku kohta 9,22.
Vain (perekonnanimi)

Vain on eesti perekonnanimi. 
2023. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Vain 310 inimesel: 146 mehel ja 164 naisel. Perekonnanimena on Vain levikult meeste puhul 475. kohal ja naiste puhul 452. kohal. Nimi on levinuim Lääne-Viru maakonnas, kus seda oli 10 000 elaniku kohta 3,57.
Tachikawa

Tachikawa (jaapani 立川市) on linn Jaapanis Tōkyō prefektuuris. Asub Tōkyōst läänes Tama jõe ääres.
1. mai 2023 seisuga oli linna elanike arv 184 822.
Koganei

Koganei (jaapani 小金井市) on linn Jaapanis Tōkyō prefektuuris. Asub Tōkyōst läänes.
1. mai 2023 seisuga oli linna elanike arv 127 515.
Linnas asub Tōkyō Gakugei ülikool.
Luuk (perekonnanimi)

Luuk on eesti perekonnanimi. 
2023. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Luuk 202 inimesel: 98 mehel ja 104 naisel. Perekonnanimena on Luuk levikult meeste puhul 853. kohal ja naiste puhul 892. kohal. Nimi on levinuim Järva maakonnas, kus seda oli 10 000 elaniku kohta 9,05.
Merila

Merila on eesti perekonnanimi. 
2023. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Merila 304 inimesel: 140 mehel ja 164 naisel. Perekonnanimena on Merila levikult meeste puhul 505. kohal ja naiste puhul 452. kohal. Nimi on levinuim Rapla maakonnas, kus seda oli 10 000 elaniku kohta 6,18.
Raudla (perekonnanimi)

Raudla on eesti perekonnanimi. 
2023. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Raudla 216 inimesel: 117 mehel ja 99 naisel. Perekonnanimena on Raudla levikult meeste puhul 658. kohal ja naiste puhul 950. kohal. Nimi on levinuim Lääne-Viru maakonnas, kus seda oli 10 000 elaniku kohta 12,92.
Nishi-tōkyō

Nishi-tōkyō (jaapani 西東京市 'Lääne-Tōkyō') on linn Jaapanis Tōkyō prefektuuris.
1. mai 2023 seisuga oli linna elanike arv 207 689.
Hino (Tōkyō)

Hino (jaapani 日野市) on linn Jaapanis Tōkyō prefektuuris.
1. mai 2023 seisuga oli linna elanike arv 190 845.
Linnas asub bussi- ja veoautotootja Hino Jidōsha peakorter.
Carteri maakond (Montana)

Carteri maakond ("Carter County") on maakond Ameerika Ühendriikides Montana osariigis.
Maakonna halduskeskus ja suurim linn on Ekalaka. Maakonna pindala on 8670 km².
Ajalugu.
Maakond moodustati 1917. aastal ja sai nime Thomas Henry Carteri järgi.
Rahvastik.
Rahvaarv oli 2020. aasta rahvaloenduse järgi 1415. 2010. aasta rahvaloenduse andmetel oli rahvaarv 1160.
Chouteau maakond

Chouteau maakond ("Chouteau County") on maakond Ameerika Ühendriikides Montana osariigis.
Maakonna halduskeskus ja suurim linn on Fort Benton. Maakonna pindala on 10 350 km².
Ajalugu.
Maakond on moodustatud 1865. aastal ja saanud nime Pierre Chouteau juuniori järgi.
Rahvastik.
Rahvaarv oli 2020. aasta rahvaloenduse andmetel 5895. 2010. aasta rahvaloenduse andmetel oli maakonnas 5813 elanikku.
Danielsi maakond

Danielsi maakond ("Daniels County") on maakond Ameerika Ühendriikides Montana osariigis. Piirneb põhjas Kanadaga.
Maakonna halduskeskus ja suurim linn on Scobey. Maakonna pindala on 3690 km².
Ajalugu.
Maakond moodustati 1920. aastal.
Rahvastik.
Rahvaarv oli 2020. aasta rahvaloenduse järgi 1661. 2010. aasta rahvaloenduse andmetel oli rahvaarv 1751.
Dawsoni maakond (Montana)

Dawsoni maakond ("Dawson County") on maakond Ameerika Ühendriikides Montana osariigis.
Maakonna halduskeskus ja suurim linn on Glendive. Maakonna pindala on 6170 km².
Ajalugu.
Maakond moodustati 1869. aastal.
Rahvastik.
Rahvaarv oli 2020. aasta rahvaloenduse järgi 8940. 2010. aasta rahvaloenduse andmetel oli rahvaarv 8966.
Falloni maakond

Falloni maakond ("Fallon County") on maakond Ameerika Ühendriikides Montana osariigis.
Maakonna halduskeskus ja suurim linn on Baker. Maakonna pindala on 4200 km².
Ajalugu.
Maakond moodustati 1913. aastal.
Rahvastik.
Rahvaarv oli 2020. aasta rahvaloenduse järgi 3049. 2010. aasta rahvaloenduse andmetel oli rahvaarv 2890.
Ferguse maakond

Ferguse maakond ("Fergus County") on maakond Ameerika Ühendriikides Montana osariigis.
Maakonna halduskeskus ja suurim linn on Lewistown. Maakonna pindala on 11 300 km².
Ajalugu.
Maakond moodustati 1885. aastal.
Rahvastik.
Rahvaarv oli 2020. aasta rahvaloenduse järgi 11 446. 2010. aasta rahvaloenduse andmetel oli rahvaarv 11 586.
Judith Basini maakond

Judith Basini maakond ("Judith Basin County") on maakond Ameerika Ühendriikides Montana osariigis.
Maakonna halduskeskus ja suurim linn on Stanford. Maakonna pindala on 4850 km².
Ajalugu.
Maakond moodustati 1920. aastal.
Rahvastik.
Rahvaarv oli 2020. aasta rahvaloenduse järgi 2023. 2010. aasta rahvaloenduse andmetel oli rahvaarv 2072.
McCone'i maakond

McCone'i maakond ("McCone County") on maakond Ameerika Ühendriikides Montana osariigis.
Maakonna halduskeskus ja suurim linn on Circle. Maakonna pindala on 6950 km².
Ajalugu.
McCone'i maakond moodustati 1919. aastal.
Rahvastik.
Rahvaarv oli 2020. aasta rahvaloenduse järgi 1729. 2010. aasta rahvaloenduse andmetel oli rahvaarv 1734.
Lake'i maakond (Montana)

Lake'i maakond ("Lake County") on maakond Ameerika Ühendriikides Montana osariigis.
Maakonna halduskeskus ja suurim linn on Polson. Maakonna pindala on 4280 km².
Ajalugu.
Maakond moodustati 1923. aastal.
Rahvastik.
Rahvaarv oli 2020. aasta rahvaloenduse järgi 31 134. 2010. aasta rahvaloenduse andmetel oli rahvaarv 28 746.
Inagi

Inagi (jaapani 稲城市) on linn Jaapanis Tōkyō prefektuuris.
1. mai 2023 seisuga oli linna elanike arv 94 780.
Kiyose

Kiyose (jaapani 清瀬市) on linn Jaapanis Tōkyō prefektuuris.
1. mai 2023 seisuga oli linna elanike arv 76 019.
Kodaira

Kodaira (jaapani 小平市) on linn Jaapanis Tōkyō prefektuuris.
1. mai 2023 seisuga oli linna elanike arv 200 795.
Kunitachi

Kunitachi (jaapani 国立市) on linn Jaapanis Tōkyō prefektuuris.
1. mai 2023 seisuga oli linna elanike arv 76 883.
Maria Branyas Morera

Maria Branyas Morera (4. märts 1907 San Francisco – 19. august 2024 Olot) oli katalaani ülipikaealine, kes oli alates Lucile Randoni surmast 17. jaanuaril 2023 vanim elus inimene maailmas, kelle vanus on dokumentaalselt tõestatud.
Ta sündis katalaani väljarändajate peres, kes olid 1906. aastal Ameerikasse rännanud. 1915. aastal kolis perekond tagasi Hispaaniasse. Branyas abiellus 1931. aastal traumatoloogi Joan Moretiga ja sai kolm last. Ta töötas meditsiiniõena ja oma abikaasa abilisena.
2000. aastast elas ta vanadekodus Olotis.
Sverre Aav

Sverre Aav (sündinud 3. jaanuaril 2002) on eesti korvpallur. Ta mängib Pärnu Sadama meeskonnas. 
Aav on viskav tagamängija, mängib positsioonil 2. Tema pikkus on 193 cm. 
Tartu noortesüsteemist (Salva/Rock) välja kasvanud Aav tegi oma debüüdi Tartu Ülikooli korvpallimeeskonna koosseisus hooajal 2018/2019.
Mängijakarjäär.
Osalemine Eesti-Läti Korvpalliliigas ja Korvpalli Meistriliigas:
Sverre Aav mängis hooajal 2022/2023 Pärnu Sadama koosseisus FIBA Europe Cup sarjas (keskmiselt 19 minutit, 3,3 punkti, 1,8 söötu).
Mängud koondises.
Aav on mänginud Eesti noortekoondistes U14, U16, U18.
Ta osales 2022. aastal Eesti U20 koondises Euroopa meistrivõistluste B divisjoni mängudes (keskmiselt 17,4 minutit; 6,3 punkti; 1,9 lauapalli; 1,6 söötu).
Olot

Olot on linn Hispaanias Kataloonias Girona provintsis. Seda ümbritseb neli vulkaani.
Linn on tuntud loodusvaadete, rikka kultuuripärandi ja kunstirühmituste poolest nagu Oloti koolkond.
Olotist on pärit helilooja Antonio Soler.
2022. aasta seisuga oli linnas 36 716 elanikku.
Dmitri Merežkovski

Dmitri Merežkovski (vene keeles Дмитрий Сергеевич Мережковский; 2.august/14. august 1865 Peterburi – 7. detsember 1941 Pariis) oli Vene kirjanik, luuletaja, kirjanduskriitik, tõlkija, ajaloolane, religioonifilosoof, ühiskonnategelane. Poetess Zinaida Hippiuse abikaasa.
Ta sündis aastal 1865 Peterburis aadliperekonnas. Ta lõpetas aastal 1888 Peterburi Riikliku Ülikooli ajaloo-keeleteaduskonna.
Schneebergi raudtee (hammasratasraudtee)

Schneebergi raudtee (saksa: "Schneebergbahn") on üks kolmest endiselt töötavast ratasajamiga raudteest Austrias, mis kulgeb Alam-Austria väikelinnast Puchberg am Schneebergist Schneebergi tipu all asuva platooni. 2076 m kõrgune Schneeberg on Alam-Austria kõrgeim mägi. Teised kaks töötavat ratasajamiga raudteed Austrias on Schafbergbahn (avati 1893. aastal) ja Achenseebahn (avati 1889. aastal).
Ajalugu.
Liini pikkus on 9,85 km ja rööpmelaius 1000 mm ning 1208 m kõrguse erinevuse ületamiseks kasutatakse Abti süsteemi. Seoses turismi esilekerkimisega 19. sajandi teisel poolel kasvas piirkonnas linnaelanike arv, kes otsisid sihtkohti Viini lähedal. Wiener Hausberge ("Viini kohalikud mäed"), Schneebergi ja Raxi piirkond kujunes peagi Viini jõukate elanike ja maaelu armastajate lemmiksuvekuurortiks. Schneebergi raudtee alustas tegevust 1897. aastal. Leo Arnoldi projekteerituna ehitati see aastatel 1895–1897 kahes osas: tavaline ühendusraudtee Wiener Neustadtist Puchbergi ja hammasraudtee Puchbergist mäeplatoole.
Omandiõigus.
Algselt opereeris Arnoldi ettevõte, mille enamusaktsionäriks oli Berliini pangamaja Landau, kuid 1899. aastal võttis selle majandusprobleemide tõttu üle AG der Eisenbahn Wien–Aspang (EWA) (Viini-Aspangi raudteekompanii). 1937. aastast alates haldas seda BBÖ ("Bundesbahn Österreich"): Austria liiduraudtee; tänase ÖBB eelkäija: Austria liiduraudteed), mis oli pärast 1923. aastat iseseisev äriettevõte. Pärast 1940. aastat natsionaliseeriti raudtee täielikult, olukord kestis 1990. aastani, mil ÖBB teatas, et ei suuda olemasolevat teenindustaset säilitada. Seetõttu asutati 1996. aastal iseseisvalt tegutsev ettevõte – "Niederösterreichische Schneebergbahn GmbH" (Alam-Austria Schneebergi raudteekompanii osaühing), mille osalusest 50% kuulub Alam-Austria liidumaale ja ülejäänud 50% ÖBB-le. Kuigi algselt kasutati seda auruveduritega, on alates 1999. aastast töös olnud ka kaasaegsed diiselvedurid. Need tulid Šotimaalt Kilmarnockist Hunslet-Barclayst.
Kaelussiil

Kaelussiil ("Erinaceus roumanicus") on siili perekonda kuuluv loomaliik, üks kahest Eesti siililiigist lisaks harilikule siilile.
Ajalooliselt loeti teda hariliku siili ning hiljem lõunasiili alamliigiks, kuid nüüdseks käsitletakse kaelussiili täieõigusliku eraldi liigina.
Eestis esineb ta Läti piiri lähedal.
Kännu-soomustorik

Kännu-soomustorik ("Polyporus varius") on torikuliste sugukonda toriku perekonda kuuluv kandseeneliik.
Seen sai eestikeelse nime aastal 2024 komisjoni kaudu, kuhu kuulusid Eesti juhtivad mükoloogid, sh Irja Saar.
Henrik Sedin

Lars Henrik Sedin (sündinud 26. septembril 1980 Örnsköldsvikis Rootsis) on Rootsi jäähokijuht ja endine elukutseline jäähokimängija, kes mängis kogu oma 17 hooaega kestnud National Hockey League (NHL) karjääri aastatel 2000–2018 Vancouver Canucksis. 
Lisaks oli ta 2010. aastast kuni pensionile minekuni Canucksi kapten. Rootsis Örnsköldsvikis sündinud ja üles kasvanud Sedin ning tema identne kaksikvend Daniel mängisid koos kogu oma karjääri; paar oli tuntud oma tandemi tõhususe poolest.
Daniel Sedin

Erik Daniel Sedin (sündinud 26. septembril 1980 Örnsköldsvikis Rootsis) on Rootsi jäähoki tegevjuht ja endine elukutseline jäähoki ääremängija, kes mängis kogu oma 17 hooaega kestnud National Hockey League (NHL) karjääri aastatel 2000–2018 Vancouver Canucksis. 
Ta on sündinud ja üles kasvanud Rootsis Örnsköldsvikis. Sedin ja tema identne kaksikvend Henrik on mänginud koos kogu karjääri; paar oli tuntud tõhususe poolest tandemina.
Alina (ooper)

"Alina" (originaalis "Alina, regina di Golconda" – 'Alina, Golconda kuninganna') on Gaetano Donizetti melodraama ("melodramma") kahes vaatuses Felice Romani libretole Michel-Jean Sedaine’i teksti järgi, mis oli kirjutatud Pierre-Alexandre Monsigny heroilisele ooper-balletile "Aline, reine de Golconde" (1766). See omakorda lähtus Stanislas-Jean de Boufflers’ romaanist "La reine de Golconde" (1761). 
Esmaettekanne 12. mail 1828 Genova Teatro Carlo Felices. Rollide esmaesitajad olid Comelli Rubini (Alina), Antonio Crippa (Hassan), Carolina de Vincenti (Fiorina), Giuseppe Frezzolini (Belfiore), Antonio Tamburini (Volmar) ja Giovanni Battista Verger (Seide).
Ajalugu.
Tugevate Rossini mõjutustega ooper oli komponeeritud Genova uue ooperimaja Teatro Carlo Felice avahooajaks. Donizettile valitud süžee eriti ei meeldinud, kuid Felice Romani veenis teda teemaga soostuma ning ulatas maestrole valmis libreto 1828. aasta veebruari lõpupäevadel. Komponeerimise ajal tundis Donizetti muret primadonna pärast, kuna algselt nimiosatäitjaks mõeldud Letizia Cortesi ei vastanud tema ootustele. Sopran vahetati välja ning osa sai kuulsa tenori Giovanni Battista Rubini abikaasa Adelaide Comelli-Rubini.
10. oktoobril 1829 esitati Rooma Teatro Valles muudetud versioon, kus Alina rollis oli Annetta Fischer. Muudatused sisaldasid ka hiljem kuulsaks saanud tenori aaria "Dunque invan" ja Alina finaali rondo "Su l'ali di sospiri". See tõsise sisuga, kuid komöödiaks nimetatud teos püsis paljude Itaalia teatrite repertuaaris mõne aasta. 1849 ja 1859. aastal esitati ka Barcelonas. Vajus siis rohkem kui sajandiks unustusse. 1987 etendati Ravennas, kus pälvis suurt tähelepanu. Seejärel on Itaalias siin-seal ette kantud. 
Samal teemal on Franz Berwaldi ooper "Drottningen av Golconda" (1865).
Süžee.
Tegevus toimub Indias Golkondas 17. sajandi alguses. Golkonda kuninganna Alina viivitab andma nõusolekut abielluda Seidega, sest äsja saabunud Prantsusmaa suursaadik Volmar on äratanud temas tähelepanu. Tuleb välja, et Volmar on Alina kaua aega kadunud olnud abikaasa. Volmari teener Belfiore oli abielus Alina teenijanna Fiorinaga. Seide pingutab kõigest väest, et nurjata Alina ja Volmari taasühinemist, kuid see ei õnnestu. Kaua lahusolnud paarid heidavad taas ühte.
Väike öökell

"Väike öökell" (originaalis "Il campanello di notte") on Gaetano Donizetti koomiline ooper ("melodramma giocoso") ühes vaatuses helilooja libretole Léon-Lévy Brunswicki, Mathieu-Barthélemy Troini ja Victor Lhérie vodevilli "La sonnette de nuit" (1836) järgi. 
Esmaettekanne toimus 1. juunil 1836 Napoli Teatro Nuovos. Rollide esmaesitajad olid Joanna Schoultz (Serafina), Giorgio Ronconi (Enrico), Domenico Ronconi (Spiridone), Amalia Schütz Oldosi (Madama Rosa) ja Raffaele Casaccia (don Annibale). 
Ajalugu.
Naljakas ja rõõmsameelne öise uksekella lugu on kirjutatud Donizetti jaoks väga raskel ajal. 1835. aasta lõpus ja 1836. aasta alguses olid surnud tema vanemad ja enneaegselt sündinud tütar. Kui ta oma Belisario esietenduselt Veneetsiast Napolisse naasis, peeti ta teel kinni ja pandi lokkava kooleraepideemia pärast karantiini. Kui ta märtsis 1836 Napolisse jõudis, selgus, et linna suuremad teatrid San Carlo ja Del Fondo olid tõsise ja pikaleveninud finantskriisi tõttu suletud. Vaid populaarne Teatro Nuovo pidas kuidagi vastu. Selle teatri majanduslikuks abistamiseks kirjutaski Donitzetti oma kaks ainsat ühevaatuselist farsskomöödiat "Il campanello" ja "Betly". "Il campanellos" on ooperiliteratuuri pikimad ja üksikasjalikumad meditsiiniterminite loeteluga aariad, mis on komponeeritud Rossini stiilis. 
"Il campanello" sai valmis lausa nädalaga. Selle esimene versioon oli kõnedialoogidega ("parlando") ja Napoli dialektis, mis olid pikemad, kui tavaliselt oli kombeks kasutada. Hiljem asendas Donitzetti kõnedialoogid "secco" retsitatiividega ja Napoli dialekt tõlgiti itaalia keelde.
Esietendus oli väga menukas ning lugu püsis kaua teatrite repertuaaris. Lavastati Londonis (1836, 1841, 1870), Firenzes (1839), Genovas (1839, 1856), Desenzanos (1841), Cagliaris (1841), Parmas (1847, 1881), Milanos (1850, 1857), Trentos (1853), Barcelonas (1855), Ferraras (1855), Vicenzas (1855), Palermos (1855), Sienas (1856), Bergamos (1860), Philadelphias (1861), New Yorgis (1861), Palermos (1875), Pariisis (1865) ja Catanias (1882). Hilisemates lavastustes kasutati muid pealkirju. Oli tõlkeid prantsuse, inglise, hispaania ja saksa keelde. 
1917. aastal oli teos esitamisel New Yorgis. Seda on esitatud hiljem Veneetsias (1946), Firenzes (1948), Torinos (1949, 1995), Milanos (1957), Dortmundis (1966), Bregenzis (1979), Bergamos Donizetti festivalil (2010) ja mujal.
Helisalvestised on aastatest 1949, 1965, 1979, 1980, 1981, 1983, 1995, 1996, 1997, 2009 ja 2010.
Süžee.
Tegevus toimub 19. sajandil Napoli lähedal Florias. Vanapoolne apteeker don Annibale on abiellunud noorukese Serafinaga. Tüdruku senine armastatu Enrico katkestab nende pulmaöö, helistades öökella ja nõudes mitmete rohtude valmistamist, mida tollase kombe kohaselt peab apteeker tegema igal ajal, kui seda talt soovitakse. Enrico tuleb vastabiellunuid häirima iga natukese aja tagant, maskeerides end eri isikuteks (prantsuse dändi, ooperilaulja, vana mees). Lõpuks peab don Annibale minema reisile Rooma, kuhu Enrico ta ka lahkelt teele saadab. Serafina kinnitab aga, et ärgu abikaasa tema pärast muretsegu, sest ta jääb oma mehele truuks.
Belisario

"Belisario" on Gaetano Donizetti ooper ("tragedia lirica") kolmes vaatuses Salvadore Cammarano libretole Eduard von Schenki "Belisariuse" (1820) järgi. 
Esmaettekanne toimus 4. veebruaril 1836 Veneetsia Teatro La Fenices. Rollide esmaesitajad olid Caroline Ungher (Antonina), Antonietta Vial (Irene), Celestino Salvatori (Belisario), Ignazio Pasini (Alamiro), Amalia Badessi (Eudora), Adone dell’Oro (Eutropio), Saverio Giorgi (Giustiniano), Giovanni Rizzi (Eusebio ja Ottario). Dirigeeris Gaetano Mares.
Ajalugu.
Komponeeritud ajavahemikul oktoobri lõpp 1835 kuni jaanuar 1836. detsembris 1835 suri Donizetti isa. Ooperi proovid algasid 13. jaanuaril 1836 ehk paar päeva pärast helilooja saabumist Veneetsiasse. Maestro sai "Belisario" eest 8000 franki, mis oli tollal suur raha ja näitas, et Donizettit hinnati. 
Esietendus publikule meeldis. Ajakirjandus rõõmustas ja teatas, et Itaalia muusikale on lisatud uus meistriteos. Rõhutati, et tegemist on maestro ühe ilusama muusikaga ooperiga. Eriti nauditav oli ja suurt kiitust pälvis isa ja tütre pagendusse saatmise stseen. Verdi kasutas sama ideed "Luisa Milleris". Kuid Donizetti ise tunnistas, et tema uus teos jäi alla "Lucia di Lammermoorile". 
Entusiastlikud fännid saatsid helilooja pärast ooperi lõppu tõrvikute ja muusika saatel koju. Hooaja lõpuni järelejäänud mõne kuu jooksu esitati "Belisariot" veel 28 korda, mis oli erakordne tulemus, arvestades, et esietendus oli alles veebruaris. Erilise austusavaldusena valmis Donizettist ja tema neljast peaosatäitjast medaljonportreedega vasegravüür. 
Järgnesid lavastused paljudes Itaalia linnades, samuti Viinis (1836), Madridis (1836 ja 1843), Barcelonas (1837), Lissabonis (1837), Konstantinoopolis (1842), Rio de Janeiros (1844), Santiagos (1855) ja Portos (1855). Siis aga langes ka "Belisario" pikaks ajaks unustusse ning ilmus ooperiteatrite repertuaari alles 1969. aastal Veneetsia Teatro La Fenices. Vaatamata juhuslikele lavastustele siin-seal, ei ole "Belisario" tänapäeval võrreldes teiste Donizetti meistriteostega saavutanud erilist tähelepanu. 
Ooper on helisalvestised 1969, 1970, 1981, 1997, 2012 ja 2021. aastal.
Samal temal on kirjutanud ooperid François-André Danican Philidor (1796, lõpetas H.-M. Breton) ja Antonio Perretti (1799). 
Süžee.
Tegevus toimub 6. sajandil Bütsantsis ja Mount Emos ning räägib Justinianuse (Giustiniano) kindrali Belisariuse (u 505–565) elust. Belisario saabub koju pärast võidukat sõjaretke bulgaarlaste vastu. Tema abikaasa Antonina aga usub, et mees on tapnud nende poja. Lisaks nendele kahtlustele häirib Belisariot ka asjaolu, et abikaasa on armunud impeeriumi vahikapralisse Eutropiosse. Need seigad sunnivad Antoninat võltsima tõendusmaterjale, nagu kavandaks Belisario Giustiniano tapmist. Kompromiteeritud Belisario saadetakse koos tütre Irenega pagendusse. Tema poeg Alamiro on aga elus ja tuleb isa juurde tagasi. Poeg aitab Giustiniano väed järgmisel sõjakäigul võidule, kuid Belisario saab Bütsantsi kaitstes surmavalt haavata. Enne kui ta sureb, tunnistab Antonina oma süüd, mis kohutab Giustinianot.
Badacsonytomaj

Badacsonytomaj on linn Ungaris Veszprémi komitaadis Tapolca kreisis. Linn asub Balatoni põhjakaldal, Tapolcast umbes 10,5 km lõunakagus ja Veszprémist ligikaudu 44 km edelas.
Asulat on esmamainitud 1313. aastal. Linnaõigused sai Badacsonytomaj 1. juulil 2004.
Elvida

"Elvida" on Gaetano Donizetti ooper ("melodramma") ühes vaatuses Giovanni Schmidti libretole. 
Esmaettekanne toimus 6. juulil 1826 Napoli Teatro San Carlos. Rollide esmaesitajad olid Henriette Méric-Lalande Elvida), Giovanni Battista Rubini (Alfonso), Luigi Lablache (Amur) ja Brigitta Lorenzani (Zeidar).
Ajalugu.
Ooper on kirjutatud 1826. aasta kevadel Sitsiilia kuninganna Maria Isabeli sünnipäevaks tellimustööna. Tingimuseks seati, et ooper peab järgima õukonnafestivali reegleid ja see võib koosneda ainult ühest vaatusest. Teema valik oli mõeldud tunnustusena kuninganna hispaania päritolule. Donizetti sai töö eest vähe rahalist tasu, mistõttu nägi komponeerimisega minimaalselt vaeva. Libreto koostamiseks mingit kirjanduslikku allikat polnud. Lugu on fiktiivne.
Esietendus, mis kestis veidi üle ühe tunni, ega ka mitte tolle aja juhtivate solistide esinemine ei haaranud publikut. Pärast kolme etendust võeti ooper mängukavast maha ning seda ei esitatud rohkem kuskil. Teos oli unustuses kuni 2004. aastani, mil sellest tegi stuudiosalvestise Londoni Opera Rara.
Süžee.
Tegevus toimub 15. sajandi lõpul ümberpiiratud Granada kindluses. Lõuna-Hispaania pärast võideldes on Kastiilia kuningriigi üllas aadlineiu langenud mauride kätte vangi. Kaks kuud on ta olnud Amuri vang. Hispaania väed, mida juhib Elvida kihlatu Alfonso, on linnale lähenemas. Amur tapaks pigem Elvida, kui näeks teda Alfonso vägede poolt päästetuna. Amuri poeg Zeidar on aga Elvidasse armunud ja palub isal neiu vabastada, et päästa linn hävingust. Zeidar palub Elvidal endaga abielluda, kuid naine lükkab ettepaneku tagasi. Maurid mõrvasid ta isa ja Elvida ihkab kättemaksu. Elvida peidetakse salajasse koopasse. Kastiilia armee on jõudnud linna väravate taha. Mõistes, et edasine kaitse on lootusetu, otsustab Amur koos Zeidariga põgeneda salatunneli kaudu. Alfonso vallutab linna, kuid on pettunud, et nii Amur kui Zeidar on kadunud. Amuri ori Zulma soostub näitama, kus Elvidat vangis hoitakse. Amur kavatseb kasutada Elvidat pantvangina, et pääseda Kastiilia armee käest. Amur ja Zeidar hiilivad koopasse ja sunnivad Elvidat nendega kaasa tulema. Elvida on vankumatult vastu. Hispaania väed tungivad koopasse. Amur tõmbab tupest pistoda, et Elvidat tappa. Zeidar takistab teda ning hispaanlased vangistavad Amuri.
Amur neab oma reeturlikku poega. Talle öeldakse, et mauride väed on ümber piiratud ja on alistunud. Alfonso tegutseb suuremeelselt ja vabastab Zeidari ning säästab Amurile elu. Alfonso kuulutab välja tema ja Elvida pulma.
Nikolai Sviridov

Nikolai Ivanovitš Sviridov (vene keeles Николай Иванович Свиридов; 6. juuli 1938 Staraja Veduga – 14. juuni 2023 Voronež) oli Nõukogude Liidu pikamaajooksja. 
Nikolai Sviridov võistles 1968. aasta suveolümpiamängudel ja 1972. aasta suveolümpiamängudel 5000 meetri jooksus ja saavutas vastavalt 7. ja 8. koha. 1968. aasta suveolümpiamängudel saavutas ta 10 000 meetri jooksus 5. koha.
Daniel Ellsberg

Daniel Ellsberg (7. aprill 1931 – 16. juuni 2023) oli Ameerika Ühendriikide poliitaktivist ja sõjaväeanalüütik. RAND Corporationis töötades tekitas ta 1971. aastal poliitilise skandaali, kui ta avaldas ajalehtedele The New York Times ja Washington Post nn Pentagoni dokumendid ehk ülisalajase kaitseministeeriumi uurimuse USA valitsuse otsuste kohta seoses Vietnami sõjaga.
1973. aasta jaanuaris esitati Ellsbergile süüdistus 1917. aasta spionaažiseaduse alusel varguses ja vandenõus. Valitsuse väärkäitumise ja tõendite ebaseadusliku kogumise ning Leonard Boudini ja Harvardi õigusteaduskonna professori Charles Nessoni kaitse tõttu mõisteti Ellsberg 1973. aasta mais õigeks.
Ellsberg pälvis 2006. aastal Right Livelihood Awardi. Ta oli tuntud ka selle poolest, et ta sõnastas olulise näite otsustusteoorias – Ellsbergi paradoksi; ulatuslike tuumarelvade ja tuumapoliitika alaste uuringute eest; ning WikiLeaksile, Chelsea Manningule ja Edward Snowdenile toetuse avaldamise eest. Ellsberg pälvis 2018. aasta Olof Palme auhinna tema "sügava humanismi ja erakordse moraalse julguse eest."
Modan gāru (Moodne tüdruk)

Moodsad tüdrukud (jaapani keeles モダンガール ehk "modan gāru") (vahel lühendatuna moga) olid jaapani naised, kes läksid kaasa Jaapanis levima hakanud läänelike moe ja elustiili mõjutustega pärast Esimest maailmasõda. Nimetus tuleneb ingliskeelsete sõnade "modern girl" ('moodne tüdruk') väljendamisest jaapani tähestikus.
Jaapani moodsaid tüdrukuid on võrreldud Ameerika Ühendriikides levinud "flapper"'i subkultuuriga (nn möirgavad kahekümnendad), kui ka saksa "neue Frauen" või prantsuse "garçonnes"' liikumistega. "Modan gāru" märkimisväärsus seisnes tema kontrastsuses võrreldes eelnenud perioodide hoiakute ja riietumisstiilidega. Liikumine oli kui kulminatsioon 20. sajandi alguse uutest ideedest naise rolli ja olemuse kohta nii ühiskonnas kui ka isiklikus elus. Moodne naine kehastas iseseisvust, eneseteostust ja vabadust sotsiaalsetest normidest ning ootustest.
1920. aastate Jaapan püüdles saada arvestatavaks osaks lääne maailmast, mis tõi majanduskasvuga ühes ka lääne kultuuri leviku Jaapanisse. Kahe suuresti erineva kultuuriruumi omavaheline sobitumine oli keeruliseks küsimuseks Jaapanile ning lõi muuhulgas aluse "moga" tekkeks. Eksperimenteerimine võõraste läänelike väärtuste ja väljendustega tõi aga reaktsioonina kaasa ühiskonna tugeva kriitika. Kui meeste moderniseerumine oli juba patriarhaalses ühiskonnas üsna sirgjooneline ja loogiline areng, siis moodsa naise rolli otsingud põrkusid tugevasti ühiskonna konservatiivse taustaga.
Traditsioonilisest vaga koduperenaise rollist välja murdev moodne tüdruk sai süüdistusi moraalituse, kergemeelsuse, häbematuse ja hedonismi kohta. Olemuselt apoliitilise liikumisena ei võidelnud "moga"'d naiste õiguste eest, vaid taotlesid läbi elustiili ja moe valikute sotsiaalset vabadust ning sõltumatust meestest ja traditsioonilistest rollidest.
Välimus.
Enne lääne mõjutustega moe esile kerkimist Taishō ajastul kandsid naised valdavalt vaid aasia kultuuriruumile omast traditsioonilist riietust.
Moodsa tüdruku välimus oli aga täielikult läänelik. "Modan gāru" ei kandnud kimonot ega Jaapanile iseloomulikke soenguid, vaid eelistas lääne stiilis kontsi ja lühikesi kleite ning "poisilikke" soenguid. Sarnaselt "flapper"'itega oli poisipea soeng ("Bob") väga populaarne moodsate naiste seas, millega käis ka tihti kaasas huulepulga kandmine. Uues esteetikas kajastusid tihti lääne filmitähed.
Uus ajastu Jaapanis.
Moodsast tüdrukust sai kiiresti arenevas Jaapanis läänestumise – ekstravagantsuse ja enesekesksuse sümbol.
Edasiste ajalooliste sündmuste, sõdade ja majanduslanguse tõttu kahanes aga tunduvalt huvi lääne ideede, moe ja meelelahutuse vastu. Teise maailmasõja raskused vähendasid veelgi moodsa tüdruku võimalusi iseseisvaks väljenduseks ning ostlemiseks, mis enne majanduslangust tuginesid sissetuleku ülejäägile. Pärast Teist maailmasõda liikus Jaapani ühiskond tagasi 19. sajandi konservatiivse naise, "hea abikaasa, targa ema" ("ryōsai kenbo") ideaali juurde.
Mürzstegi Alpid

Mürzstegi Alpid või Mürztali Alpid (saksa: "Mürztaler" või "Mürzsteger Alpen") on mäestik Ida-Alpides (Põhja-Lubjakivialpides), mis asub Austria Steiermargi liidumaal, väike osa mäestikust asub Alam-Austrias. Kõrgeim tipp on Hohe Veitsch (1981 m) rühma keskosas, samas suurim massiiv on Schneealpe (1903 m) loodes, Raxi lähedal.
Järgmised mäestikud külgnevad Mürzstegi Alpidega: põhja pool Türnitzi Alpid, kirdes Gutensteini Alpid, idas Rax-Schneebergi rühm, kagus Eelalpid Murist ida pool (eriti Fischbachi Alpid) ja läänes Hochschwabi mäed.
Geoloogia.
Mäeahelik on osa Steiermargi-Alam-Austria Lubjakivialpidest ja on eraldatud naaberrühmadest Mürzi oruga (osa tektooniliselt aktiivsest Mur-Mürzi kurrutusest), Mürzi ülemjooksuga (peamine asula: Mürzsteg) ja maanteega üle Steiermargi Seebergi kuru. Geoloogid kirjeldavad seda kui harja ja nõo faatsiest.
Enamik selle kivimitest pärineb triiase perioodist ja hõlmavad wettersteini dolokivi, hallstatti lubjakivi ja mürztali kihte (tumedad, hornsteini-dominantsed lubjakivid ja merglid foraminifeeride, brahhiopoodide ja muude fossiilidega). &lt;br&gt;Mäeaheliku lõunaosa kuulub grauwacke vööndisse (uue paleosoikumi ja alam-triiase kivimid).
Eelalpid Murist ida pool

Eelalpid Murist ida pool (saksa: "Randgebirge östlich der Mur") on Kesk-Ida-Alpide idapoolseim mäestik. Need hõlmavad Alpide harja idapoolseid eelmäestikke Muri jõe taga ja Kagu-Alpide esimaa.
Piir ja naaberpiirkonnad.
Alpiklubi Ida-Alpide klassifikatsiooni (AVE) järgi on Murist ida poole jäävate Eelalpide piirid järgmised:
Alamüksused.
Mäestik jaguneb üldiselt järgmisteks piirkondadeks:
Lisaks kuuluvad nende hulka järgmised ida- ja kagupoolsed Alpide eelmäestikud:
Feistritzi sadul

Feistritzi sadul (saksa: "Feistritzsattel", 1298 m) on kõrge mäekuru Austria Alpides Alam-Austria ja Steiermargi liidumaade vahel.
Kuru kulgeb Wechseli (1743 m) ja Stuhlecki (1784 m) vahelt.
Koos Semmeringi kuruga on see üks kõige olulisemaid Alam-Austria ja Steiermargi vahelisi ühendusteid.
Paljud piirkonna matkarajad muudavad selle matkajate sihtkohaks, eriti lähedal asuvasse Sonnwendsteini. Talvel on piirkond populaarne murdmaasuusatamise koht.
Bucklige Welt (Alam-Austria)

Bucklige Welt on piirkond Alam-Austria kaguosas. See on tuntud ka kui "tuhande künka maa" "(Land der 1000 Hügel)".
"Bucklige Welt" on mägine ala Alpide idaservas. Selle kõrgus on 375-900 m. Selle nimi, mis tähendab umbes nagu "künklik maailm", tuleneb väga suurest arvust küngastest ja mägedest, mida kohalikud tunnevad "Bucklni" nime all.
Edelas piirneb "Bucklige Welt" Wechseli massiiviga ja läänes Semmeringi kuru piirkonnaga. Põhjas laskub see Viini nõkku, kuhu voolab Pitteni jõgi. Idas moodustavad piiri Rosalia mäed, millest lõunas on "Bucklige Welt" vastamisi Oberpullendorfiga Kesk-Burgenlandi lahes. Lõuna pool on Geschriebenstein.
Kőszegi mäed

Kőszegi mäed [ˈkøːsɛɡ|], ka Günsi mäed (saksa: "Günser Gebirge", ungari: "Kőszegi-hegység"), on mäestik Alpokalja piirkonnas, Alpide idapoolseimas piirkonnas. Mäestiku ala jaguneb Austria ja Ungari vahel. Selle kõrgeim punkt on Írott-kő (sõna otseses mõttes "kirjutatud kivi") 884 m.
Rétság

Rétság on linn Ungaris Nógrádi komitaadis, Rétsági kreisi halduskeskus. Rétság asub Börzsöny mäestiku jalamil, Slovakkia piirist umbes 15 km kaugusel, komitaadikeskusest Salgótarjánist ligikaudu 51 km lääneedelas.
Asulat on esmamainitud 1393. aastal. Linnaõigused sai Rétság 1989. aastal.
Guide Michelin

"Guide Michelin" on teatmikute sari, mida Prantsuse rehvitootja Michelin avaldab aastast 1900. Teatmikus antakse valitud ettevõtetele kuni kolm Michelini tärni. Tärnide saamine või neist ilma jäämine võib restorani käekäigule laialdast mõju avaldada. Aastal 2022 oli 3 tärni 142 ning 2 tärni 417 restoranil. Aastal 2023 pälvis teise tähe Tallinnas Noblessneri sadamas asuv restoran 180°.
Gutensteini Alpid

Gutensteini Alpid (saksa: "Gutensteiner Alpen") on mäestik Kesk-Euroopas Ida-Alpides ja Põhja-Lubjakivialpide kirdepoolseim osa, mille kõrgus ulatub üle 1000 m.
Topograafia.
Gutensteini Alpe eraldavad põhjas Wienerwaldist Gölseni ja Triestingi orud. Idas laskuvad nad Viini nõkku. Nende piiri lõunas asuva Rax-Schneebergi rühmaga moodustab Sierningbachi org Ternitzi ja Puchberg am Schneebergi vahel, sadul Mamauwiese lähedal ning Voisbachi ja Schwarza org. Läänes, alates Seebachi ojast Sankt Aegyd am Neuwalde lähedal, kulgeb piir Türnitzi Alpidega piki Unrecht Traisenit ja Traisenit.
Gutensteini Alpide suurimad kõrgused läänest itta:
Ebenwaldi lähedal Kleinzelli vallas asub Alpide põhjapoolseim üle tuhande meetri kõrgune Sengenebenberg (1104 m).
Gutensteini Alpide idaosa poolitab Piestingi jõe org. Teised olulised jõed on Traisen mäestikust läänes, Gölsen ja Triesting põhjas ning Schwarza lõunas.
Geoloogia.
Suurem osa Gutensteini Alpidest koosneb Ida-Alpide kihistu ("Decke") lubjakividest, eriti gutensteini lubjakivist ning alam- ja kesk-triiase dolokivist. Need suhteliselt jämedateralised kivimid viitavad peaaegu alati olulisele kihistumisele ("Bankung") ja mitmetele värvilistele kihtidele. Kagus ja loodes leidub kriidiajast pärit konglomeraatkivimit.
Lubjakivikaljus leidub arvukalt koopaid. Neist Ükssarvikukoobas Dreistettenis ja Eisensteini koobas Brunn an der Schneebergbahnis on näitusekoopad, mis on avalikkusele juurdepääsetavad.
Gutensteini dolokivi on oma nime saanud esinemise järgi selles piirkonnas. See võib olla peeneteraline ja jämedateraline ning sisaldada räni- või argilliitseid komponente. Hallikas kuni pruun, tavaliselt kihiline sete tekkis triiase laguunides ja on seotud bunti dolokiviga. Selle väga varieeruvad vormid on levinud läänes kuni Dachsteini mägedeni.
Maastik ja asustus.
Peale Piestingi oru (Gutensteini, Pernitzi, Markt Piestingi vallad) ja Puchbergi nõo on tihedalt asustatud ainult Gutensteini Alpide servaorud ja idaserva tasandikud. Olulised kohad põhjas on Traisen, Hainfeld ja Berndorf, idas Wöllersdorf, Neunkirchen ja Ternitz ning läänes Sankt Aegyd am Neuwalde ja Lilienfeld.
Suurem osa Gutensteini Alpidest on kaetud tiheda metsaga ja seda kasutatakse metsanduses. Kõrgematel kohtadel domineerivad kuusk ja lehis. Madalamal on domineeriv liik pöök, koos männiga kuivematel aladel. Lilienfeldi ringkonnas, mis hõlmab Gutensteini Alpide loodeosa, on Austria kõigist piirkondadest suurim metsade osakaal.
Turism.
Gutensteini Alpid on Viini, Wiener Neustadti ja Sankt Pölteni linnapiirkondade elanike jaoks oluline puhkeala. Eelkõige on idas asuvale Hohe Wandile juurdepääs eri radu ja tõuse pidi ning seal on arvukalt mägikõrtse ja -hütte. Eriti populaarsed on Myra kosk ja Steinwandklammi kuristik (Pernitzi ja Furthi vahel). Lilienfeldi lähedal Muckenkogeli piirkonnas ja Unterbergi kaguosas on suusanõlvad.
Mitaka

Mitaka on linn Jaapanis Tōkyō prefektuuris. Piirneb Tōkyōga (Setagaya ja Suginami ringkonnaga) ning Chōfu Musashino ja Koganei linnaga.
1. mai 2023 seisuga oli linnas 195 753 elanikku (11 922 inimest ruutkilomeetril).
Mitaka on peamiselt Tōkyō magalapiirkond.
Betly

"Betly" (originaalis "Betly, ossia La capanna svizzera" 'Betly ehk Šveitsi onn') on Gaetano Donizetti koomiline ooper ("dramma giocoso"), originaalis ühes, hiljem kahes vaatuses, helilooja libretole Eugène Scribe’i ja Mélesville’i Adolphe Adamile kirjutatud libreto "Le châlet" (1834) järgi, mis omakorda põhineb Goethe Singspieli "Jery und Bätely" (1780) ainetel. 
Esmaettekanne toimus 21. augustil 1836 Napoli Teatro Nuovos. Rollide esmaesitajad olid Adelaide Toldi (Betly), Lorenzo Salvi (Daniele) ja Giuseppe Fioravanti (Max). Muudetud versioon esitati 29. septembril 1837 Napoli Teatro del Fondos. Dirigeeris Gaetano Donizetti.
Saamislugu.
Aeg-ajalt vajasid tollased teatrid ühevaatuselisi farss-oopereid, et esitada ühel õhtul 2–3 kergesisulist teost. Donizetti komponeeris tavaliselt neid teoseid perioodidel kui mõnda suuremat tööd parajasti tellitud polnud. Betly on üks tema meeldivamaid hea muusikaga lugusid, mis algvariandis kestis umbes tunni ja hiljem kahevaatuselisena 1,5 tundi. Algvariant valmis napilt kahe nädalaga ning muusikanumbreid sidusid Napoli dialektis kõnedialoogid. Teos oli väga menukas. See ajendas Donizettit järgmisel aastal venitama partituuri kahte vaatusesse. Ta lisas uue sissejuhatuse ja finaali ning II vaatuse tertseti. Kõnedialoogid vahetati "secco" retsitatiivide vastu. "Betlyt" esitati koos mõne muu Donizetti lühiooperiga paljudes Itaalia teatrites, kuid 19. sajandi keskpaigaks oli teos unustatud.
"Betly" taaselustati 1949. aastal Roomas. Ooperit mängitakse tänapäeval harva. Tuntuim üksikpala on Betly eriti lummav sissetuleku kavatiin joodeldamisega ("tyrolienne") „In questo semplice modesto asilo”. Seda on tänapäeval eriti meisterlikult esitanud sopranid Margherita Carosio (1959), Joan Sutherland (1986), Eva Mei (1997) ja Simone Kermes (2013). 17. novembril 2015 esitati Berliini Konzerthaus am Gendarmenmarktis tänapäeval esimest korda "Betly" kahevaatuselist versiooni. 2021. aasta suvel 17. rahvusvahelisel Chopini festivalil toimus "Betly" kontsertettekanne. 
Helisalvestised on aastatest 1949, 1990, 2013.
Süžee.
Tegevus toimub 18. sajandil Šveitsis Appenzelli alpimajakeses. Kohalikud naljahambad saadavad Betly nimel naiivsevõitu Danielele kirja, milles teatavad, et tüdruk on nõus abieluettepanekuga. Kui Daniele kohale saabub, tõrjub Betly tema lähenemiskatsed, teatades, et ta ei tea kirjast midagi ning soovib olla sõltumatu. Tüdruku vend kapral Max jõuab koju tagasi inkognito pärast pikki aastaid armeeteenistust. Ta otsustab Daniele’i aidata, korraldades asjad nii, et noormees saab näidata tüdrukule oma vaprust. Seejärel on Betly nõus noormehega abielluma.
Torquato Tasso (Donizetti)

"Torquato Tasso" on Gaetano Donizetti ooper ("melodramma semiserio") kolmes vaatuses Jacopo Ferretti libretole Giovanni Rosini draama "Torquato Tasso" (1832) ja vähemal määral Carlo Goldoni "Tasso" (1755), Johann Wolfgang von Goethe "Tasso" (1790) ning lord Byroni "The Lament of Tasso" (1817) järgi. Libretist on kasutanud ka poeet Torquato Tasso enda luuletusi. 
Esmaettekanne toimus 9. septembril 1833 Rooma Teatro Valles.
Ajalugu.
See on maestro kõige seikluslikuma faabulaga ja omapärasema ülesehitusega ooper. Teost esitatakse nagu oli kombeks kreeka draamades: koor seisab lava kõrval ja kommenteerib toimuvat. Sisaldab eriti nõudlikku baritonipartiid, mis eeldab väga võimeka laulja kaasamist. Oli spetsiaalselt kirjutatud Giorgio Ronconile. Väljatulekul oli ülipopulaarne. Kuni 1857. aastani oli Itaalia linnades arvukalt etendusi. Levis ka väljaspool Itaaliat Barcelonasse (1835 ja 1849), Lissaboni (1837), Dublinisse (1838), Alžiiri (1839), Viini (1839 ja 1847), Londonisse (1840), Berliini (1841), Rio de Janeirosse (1844), Kopenhaagenisse (1846) ja Buenos Airesesse (1857). Viimane 19. sajandi lavastus toimus Bergamos 1881. aastal. Seejärel vajus teos ligi sajandiks unustusse. 
Tänapäeval esitatakse üsna harva. Kaks etendust toimusid 27. veebruaril ja 2. märtsil 1974 Camdeni festivalil Londonis. 1985. aastal etendati ooperit Genovas. Novembris 2014 oli teos ettekandmisel Bergamos Donizetti muusikafestivalil. 
Ooperist on tehtud helisalvestisi 1974. ja 1985. aastal.
Süžee.
Tegevus toimub 1579–1586 Itaalias Ferraras ja käsitleb Itaalia poeedi Torquato Tasso (1544–1495) eluseiklusi. Tasso armastab hertsog Alfonso õde Eleonorat. Hertsogi õukondlane don Gherardo, kes samuti on kiindunud hertsogi õesse, arvab, et Tasso armastab tegelikult krahvinna Eleonora di Scandianot. Ta näppab Tasso poeemi, mis ülistab kaunitar Eleonorat. Don Gherardo sepitsused viivad selleni, et Tasso mõistetakse naistega manipuleerimise pärast süüdi ja saadetakse seitsmeks aastaks asumisele. Kui ta vabaneb, saab teada, et Eleonora on surnud. Tasso kaotab aru, loobub naistega tegelemast ning pöördub täielikult poeesia rüppe.
Pygmalion

Pygmalion on kreeka mütoloogias skulptor, kes armus oma loomingusse.
Calais' piiramine

"Calais’ piiramine" (originaalis "L’assedio di Calais") on Gaetano Donizetti ooper ("melodramma lirico") kolmes vaatuses Salvatore Cammarano libretole Luigi Marchionni draama "L’assedio di Calais" (1820) ja Luigi Henry balleti "L’assedio di Calais" (1827) järgi, mis mõlemad põhinevad Pierre du Belloy "Le siège de Calais" (1765) tekstil. 
Esmaettekanne toimus 19. novembril 1836 Napoli Teatro San Carlos. Rollide esmaesitajad olid Paolo Barroilhet (Eustachio), Caterina Barilli-Patti (Eleonora), Giuseppe Benedetti (Armando), Pietro Gianni (Inkognito), Almerinda Manzocchi Granchi (Aurelio), Luigi Lablache (Edoardo III) ja Ferdinando Cimino (Giovanni).
Ajalugu.
Tegemist on Donizetti vaheldusrikkaima tegevusega ooper, mis sisaldab arvukalt ansamblinumbreid ning koori osatähtsus on suur. Teine vaatus sisaldab kõigi aegade ooperiloomingu parimaks palvusstseeniks peetava „O sacra polve, o suol natio”. 
Algselt oli ooper mõeldud esitamiseks Pariisi Opéras, mistõttu oli komponeeritud vastavalt prantslaste maitsele sisaldades pikki balletistseene. Kuid prantslased lükkasid Donizetti ettepaneku tagas. Ühe põhjusena on märgitud, et ooperis oli prantslastele vastuvõetamatu „püksiroll”, kus meeskangelase osas esineb naislaulja, kontraalt või metsosopran. Niisuguse rollikäsitlemise põhjus oli muusika komponeerimise ajal lihtne. Napolis ei leidunud parajasti ühtegi võimekat tenorit sellesse rolli.
Esmaettekanne Napolis oli prantslastele mõeldud variant ja see võeti entusiastlikult vastu. Kuid kuna samal ajal oli Põhja- ja Lõuna-Itaaliat tabanud kooleraepideemia, oli publikut vähe ja ooperit esitati vaid mõned korrad. Edaspidi viis Donizetti sisse muudatusi. Lühendas ooperit ühe vaatuse võrra ja eemaldas balletistseenid. Juulis 1837 esitati juba kahevaatuselist varianti. Selle ooperi viimane ettekandmine oli veebruaris 1840, misjärel teos langes 150 aastaks unustusse.
1988. aastal tegi Londoni Opera Rara teose kolmevaatuselisest versioonist stuudio helisalvestuse. Seejärel esitati teost Donizetti festivalil Bergamos (1990), Wexfordi festivalil Iirimaal (1991), Londonis Guildhalli Muusika- ja Draamakoolis (1992) ja Šotimaa New Athenaeum Theatres (1998). Inglise Touring Opera andis märtsist maini 2013. aastal kahevaatuselise variandi etendusi kogu Inglismaal ja Šotimaal. Esimene USA kutselise teatri kahevaatuseline lavastus oli Glimmerglassi festivalil 2017. aastal. Ameeriklased nägid täielikku kolmevaatuselist versiooni esimest korda Bostoni Odyssey Opera ettekandes samal aastal. 
Süžee.
Tegevus toimub 1347. aastal Calais’s. Kuningas Edward III (Edoardo) lubab lõpetada linna piiramise, kui linna juhid ohverdavad end. Seitse kodanlast, nende hulgas linnapea Eustachio ja tema poeg Aurelio, on selleks valmis. See liigutab südamepõhjani Inglismaa kuninganna Isabellat. Ta palub abikaasal neile elu kinkida. Edoardo III on suuremeelselt nõus.
Tama

Tama on linn Jaapanis Tōkyō prefektuuris. Asub Tōkyōst edelas. Tama jõgi moodustab linna põhjapiiri.
1. mai 2023 seisuga oli linnas 146 505 elanikku.
Nagymányok

Nagymányok (saksa keeles "Großmanok") on linn Ungaris Tolna komitaadis Bonyhádi kreisis. Nagymányok asub Bonyhádist umbes 6 km ja Szekszárdist ligikaudu 21 km lääneedelas.
Asulat on esmamainitud 1015. aastal. Kivisöe kaevandamine algas juba 1803. aastal, kuid omandas olulisema rolli alates 1890. aastast.
Nagymányok sai linnaõigused 1. juulil 2009.
Saksamaa Liitvabariigi teeneteorden

Saksamaa Liitvabariigi teeneteorden (saksa "Verdienstorden der Bundesrepublik Deutschland") on Saksamaa Liitvabariigi riiklik teenetemärk. Selle asutas 7. septembril 1951 Saksamaa esimene liidupresident Theodor Heuss.
Demecser

Demecser on linn Ungaris Szabolcs-Szatmár-Beregi komitaadis Kemecse kreisis. Demecser asub Slovakkia piirist 25 km kaugusel, Kemecsest umbes 10 km idakirdes ja Nyíregyházast ligikaudu 24 km kirdes. Linna läbib Szolnok–Debrecen–Nyíregyháza–Záhony raudteeliin.
Asulat on esmamainitud 1333. aastal. Demecser sai linnaõigused 2001. aastal.
Kravets

Kravets on slaavi päritolu perekonnanimi.
Alternatiivsed vormid.
Perekonnanimi: Kravec, Kravetz, Kravietz, Kravitz, Krawiec, Krawietz, Krawitz.
Etüoloogia.
Ukraina keeles on кравець ("rätsep"), valgevene keeles кравец ("rätsep"), slovaki keeles kravec ("rätsep") ja poola keeles krawiec ("rätsep").
Põhja konn (nukufilm)

"Põhja konn" on 1959. aastal valminud Eesti nukufilm, mille lavastaja on Elbert Tuganov. 
Sisukirjeldus.
Film põhineb Fr.R. Kreutzwaldi ennemuistse jutu ainetel.
Põhja konn oli hiiglaslik olevus, kellel oli härja keha, konna jalad ja mao saba. Põhja konna keha oli kaetud kivist ja rauast tugevamate soomustega. Põhja konn püüdis kõike enda teel hävitada ning ajas suust välja tuld ja suitsu.
Vapper noormees läheb otsima imesõrmust, mis annaks talle üleloomuliku jõu Põhja konna võitmiseks. Ta leiab sõrmuse, võidab targa nõuannete abil selle metsalise ja päästab rahva hukatusest.
Linastusluba.
Filmile väljastati 1959. aastal tähtajatu linastusluba Eesti NSV ja NSV Liidu kinovõrgus igasugusele auditooriumile demonstreerimiseks.
Loaandjate kokkuvõtvas hinnangus tõdetakse, et filmile on leitud originaalne režissööripoolne lahendus, on kasutatud väljendusrikkaid detaile, huvitavalt on tehtud nukkude massistseenid, õnnestunud on stseenid haldjaga ning võitlus Põhja konnaga. Filmi muusika ja helilahendus on väljendusrikas ja õnnestunud. Kunstnik Rein Raamatu dekoratsioonid on hästi edasi andnud filmi emotsionaalset atmosfääri. Ainukeseks ebaõnnestumiseks peetakse nukk-peategelase lahendust. Kõrge hinnang anti ka operaator Aimée Beekmani ja tema assistendi Heino Parsi tööle. Nukufilmil on hea värvijoonis, valguse koloriit ja head panoraamid, mis annavad hästi edasi filmi dramatismi ja emotsionaalsust.
Filmi tegemisest.
Filmi toimetaja Silvia Kiik: "Kui ennemuistse jutu "Põhja konn" järgi hakati filmi tegema, tuli eelkõige mõelda, kuidas luua ekraanil hirmsa metsalise kuju. Otsustati valmistada kummist koletis, mis näeks välja nagu ehtne muinasjutulohe ja mis võiks ka lohe kombel käituda - sabaga vastu maad peksta, suud pärani ajada, keret ja pead pöörata... Ent mida teha, et seesugune lohe tuld ja suitsu sülitaks, nagu stsenaariumis ette oli nähtud? Appi võeti lihtne kavalus, mida nukufilmitegijad oma töös sageli kasutavad - nukke tehti kaks. Üks oli väiksem, sellega filmiti sündmused, kus lohe tervenisti ekraanile ilmus. Teine nukk oli märksa suurem, kuid poolik, ilma saba- ja kehaosata. Poolik nukk mängis neis kaadreis, kus vaataja näeb ainult tuldsülitava lohe pead. Filmivõtte ajal kinnitati lohe avatud suhu küünal, muidugi nii, et seda ekraanil märgata poleks. Filmis katab küünalt lohe keel. Tagantpoolt lükati nuku suhu toru, milles olid kergestisüttivad karukollaeosed. Torusse puhudes sattus eosetolm küünlaleeki ja plahvatas ning filmilindile jäädvustati hetk, mil metsalise "hingeõhk" muutus ehtsaks tulepilveks."
Kirjandus.
Võsa, K. (koostaja), Kiik, S. (teksti autor). Elavad muinaslood. Stuudio "Tallinnfilm" multifilmiloomingut, ka nukufilmist "Põhja konn". Tallinn: Perioodika 1977, lk 20-21.