tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Jüri Tarmak

Jüri Tarmak (21. juuli 1946 – 22. juuni 2022) oli eesti tippkõrgushüppaja, 1972. aasta suveolümpiamängude võitja kõrgushüppes. 
Võistlustel esindas ta Nõukogude Liitu.
Jüri Tarmak tegeles lapsena paljude spordialadega, kuid tema kehalised võimed olid keskpärased. Pikaks kasvas ta alles keskkooli lõpuklassis. Kergejõustikuga hakkas ta tegelema 11-aastaselt. Alates 1963. aastast harjutas ta Viktor Vaiksaare juhendamisel kõrgushüpet. 
Ta lõpetas 1965. aastal Tallinna 10. Keskkooli ja tuli siis tulemusega 2.00 Eesti NSV meistriks. Tarmak oli astronoomiahuviline ja läks 1965. aastal õppima Leningradi Riiklikku Ülikooli astronoomiat. Seal hakkas ta Leonid Kuznetsovi juures harjutama kõrgushüpet. Pärast kolmeaastast õppimist Eesti NSV-le ette nähtud kohal hakkas Jüri Tarmak õppima Leningradi ülikooli majandusteaduskonnas, mille lõpetas 1975. aastal. Alates sellest ajast ei loetud teda enam Eesti NSV sportlaseks.
Aastatel 1975–1990 oli ta Leningradi Riikliku Ülikooli õppejõud. 1985. aastal kaitses seal majandusteaduste kandidaadi kraadi väitekirjaga "Kapitali väljavedu arenguriikidesse: Kagu-Aasia riikide näitel". 1990. aastal asus taas elama Eestisse.
Maetud Tallinna Metsakalmistu sportlaste kvartalisse.
Sporditulemused.
Tuli 1972. aasta Müncheni olümpiamängudel kõrgushüppes olümpiavõitjaks, võites kuldmedali tulemusega 2.23. Viimane rullstiilis kullavõitja meestest. 
Sise-EM-il 1971 võitis hõbeda ja 1972 pronksi, Nõukogude Liidu meistrivõistlustel 1970 pronksi ning Nõukogude Liidu sisemeistrivõistlustel 1972 kulla, 1973 hõbeda ja 1968 pronksi. Tuli 1966 Nõukogude Liidu juunioride meistriks. Eesti NSV meistriks tuli aastatel 1965–1967 ja sisemeistrivõistlustel 1966.
Tema isiklikuks rekordiks jäi aastal 1972 hüpatud 2.25, mis oli maailmas tolle aasta parim tulemus. Hüppas rullstiilis, flopis jäi parimaks 2.14. Hiljem tegeles orienteerumise ja mägimatkamisega.
Isiklikku.
Jüri isa oli kettaheitja Aadu Tarmak.
Üliõpilasseltsi Liivika Tallinna vilistlaskogu liige.
Savka

Savka on küla Tartu maakonnas Peipsiääre vallas.
Sipelga

Sipelga on küla Tartu maakonnas Peipsiääre vallas.
Piiri (Tartu)

Piiri on küla Tartu maakonnas Tartu vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Piirissaare valda.
Küla asub Piirissaare kirderannikul.
Küla vana venekeelne nimi on "Межа" ('Piir'). Omal ajal nimetati selle küla järgi kogu Piirissaart.. 
Tsaariajal kuulus küla Liivimaa kubermangu Jurjevi (Tartu) maakonda. 1768. aastal asutati külas külakool. Piiri küla vanausuliste palvemaja on esmamainitud 1802. aastal. Teise maailmasõja ajal põles palvemaja maha.
1913. aastal oli külas 145 majapidamist. 1922/1923. õppeaastal oli Piiri 4-klassilises vene algkoolis 126 õpilast ja 2 õpetajat ning 3-klassilises eesti algkoolis 36 õpilast ja üks õpetaja.
Piiri külas asub endise Piirissaare kooli hoone ja pood, mille hoone ehitati 1902. aastal ja mis on saare üks vanimaid maju. Poe telliskivimaja elas üle 1923. aasta suure tulekahju, kui Piirissaarel põles maani maha 93 maja.
2000. aasta rahvaloenduse andmeil elas külas 57 inimest. 2011. aasta rahvaloenduse andmeil oli elanike arv 31.
Külas asuvad Piiri vanausuliste kalmistu ning luterlik Piirissaare kalmistu.
Saare (Tartu)

Saare (vene keeles: Želatšek) on küla Tartu maakonnas Tartu vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Piirissaare valda.
Küla asub Piirissaare lõunarannikul. Põhja poole jäävad Piiri ja Tooni küla.
Tsaariajal kuulus küla Peterburi kubermangu Oudova maakonda. 1863. aastal ehitati Saare külla vanausuliste puust palvemaja, kuhu mahtus 400 inimest.
1913. aastal oli külas 56 majapidamist. 
2000. aasta rahvaloenduse järgi elas külas 34 inimest. 2011. aasta rahvaloenduse järgi elas Saare külas 11 inimest. 
Külas tegutses kuni 2016. aasta põlenguni Piirissaare vanausuliste palvemaja.
Saare

Saare on mitme Eesti koha nimi:
Saare on eesti perekonnanimi.
Tooni küla

Tooni on küla Tartu maakonnas Tartu vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal oli küla Piirissaare valla halduskeskus.
Küla paikneb Piirissaare idarannikul.
Küla vanaaegne venekeelne nimi on "Тоня", "Тони". Küla rajasid 1862. aastal endised Porka küla elanikud, kes olid sunnitud kodukohast lahkuma, sest järv ujutas nende asunduse üle. Tsaariajal kuulus küla Peterburi kubermangu Oudova maakonda.
1913. aastal oli külas 7 majapidamist. 2000. aasta rahvaloenduse andmeil elas Toonis 13 inimest ja 2011. aasta rahvaloenduse andmeil 11. Külas on säilinud 1933. aastal ehitatud õigeusu Peeter-Pauli kirik, mis 1964. aastast enam ei tegutse.
Nokia 2110

Nokia 2110 on 1993. aastal turule toodud Nokia GSM-mobiiltelefoni mudel, mis tegi selle ettevõtte tuntud mobiiltelefonitootjaks. 
Erinevalt tänapäevastest mudelitest arendati seda mitu aastat. Kuigi 1994. aastal loodi väikeste täiendustega mudel 2110i, jäi põhimudel mitmeks aastaks kasutusele ja võeti hästi vastu. 
Hiljuti on hakatud seda mudelit retromoena uuesti kasutama.
Gümnaasium (Vana-Kreeka)

Gümnaasium oli Vana-Kreekas avalik spordi-, haridus- ja vabaajarajatis.
Gümnaasiumi juurde kuulus enamasti suur puupõrandaga kaetud spordiplats, maadlusala jms ning hulk abiruume ja rajatisi (sealhulgas riietusruum, pesemis- ja võidmisruum, raamatukogu). 
Gümnaasiumid olid pühendatud mõnele heerosele ning olid avatud täiskasvanud kodanikele ning nende hilises teismeeas järglastele.
Gümnaasiumis võisid käia noorukid, kes olid saanud eelnevalt haridust mõnes palestras ning kuulusid enamasti parematese suguvõsadesse. See, millises gümnaasiumis harjutamas käidi, kuulus perekondlike traditsioonide hulka ja sageli väljendas ka parteilist kuuluvust poliitilises mõttes.
Gümnaasiumides tegeldi sõjalise iseloomuga harjutustega. Neis toimus ka suurem jagu kodanike ühiskondlikku tegevust, suhtlust ja avalikke arutelusid.
Palestra

Palestra oli Vana-Kreekas mitteavalik haridus- ja spordirajatis, mis kuulus enamasti mõnele rikkamale suguvõsale ja oli selle uhkuseks.
Palestra oli gümnaasiumist väiksem, oli tihti mõeldud eelkõige maadluseks ning tal oli mitmeid lisaruume nagu gümnaasiumilgi. Palestrates anti noorukitele algharidust, mis tagas nende hakkamasaamise täieõiguslike linnakodanikena.
Tsementiitimine

Tsementiitimine ehk tsementeerimine on süsinikuvaeste teraste pinna rikastamine süsinikuga difusiooni teel.
Eesmärgiks on kõva ja kulumiskindel pind koos pehme ja sitke südamikuga.
Süsinikurikka pinna paksus on kuni 10 millimeetrit, tavaliselt 2–3 millimeetrit. Tsementiiditud pinnal tekib 0,5–1,0 millimeetri paksune kiht, kus süsinikusisaldus muutub 1%-st kuni 0,5%-ni.
Kõvaduse saamiseks tehakse veel karastus ja madallõõmutus.
Tsementiiditakse väikese süsinikusisaldusega (0,1–0,2%) teraseid, reeglina legeerteraseid, sest protsessi maksumus ületab oluliselt terase enda maksumust, kuid ka omadused paranevad märgatavalt.
Jagunemine.
Kasutatakse kahte tsementiitimise varianti: tahkes ja gaasilises keskkonnas (karburisaatorites).
Tahke tsementiitimine.
Tahke tsementiitimine teostatakse teraskastides, kuhu pannakse terasest detailid koos karburisaatoriga. Kastid kaetatakse kaantega, mis tihendatakse saviga ja paigutatakse ahju. Karburisaatoriteks kasutatakse puusütt (tavaliselt tamme või kasepuust), millele lisatakse 10–30% süsihappe soolasid BaCO3, Na2CO3 (sooda), K2CO3 (potas). Soolad aktiveerivad karburisaatori, moodustades temperatuuril 930–950 °C süsihapegaasi, mis omakorda muutub söe pinnal süsioksüüdiks: BaCO3 = BaO + CO2; CO2 + C = 2CO; 2CO = CO2 + C. Aktiivne atomaarsüsinik difundeerub γ-raua kristallvõresse. Protsess temperatuuril 930–950 °C kestab üle kümne tunni, mille jooksul tekib tsementiiditud kiht paksusega ligi 1 mm.
Gaasiline tsementiitimine.
Gaasiline tsementiitimine teostatakse metalsetes konteinerites, mida täitakse tsementiiditava gaasiga. Gaas valmistatakse spetsiaalsetes gaasigeneraatorites. Selleks kasutatakse erinevaid gaasilisi süsivesinikke: metaan, etaan, propaan, butaan. Nende dissotsieerumisel tekivad tsementiiditavad segud, mis sisaldavad CO-d ja atomaarset süsinikku. Ahi töötab pidevas režiimis – ühest konteineri otsast laaditakse tsementiiditavad detailid, teisest võetakse need välja. Kuna gaasilisel tsementiitimisel ei ole vaja karburisaatorit ja kaste kuumutada, on protsess kiirem: 1 mm paksune tsementiiditud kiht moodustub 6–7 tunniga.
Süsiniku jaotus pinnakihis.
Süsiniku jaotus pinnakihis on ebaühtlane: pinnal moodustub üleeutektoidne terasstruktuur perliidist ja ekundaartsementiidist, mis sisaldab 0,8–1,2 %C, sügavamal see muutub puhtperliitseks struktuuriks 0,8 %C, põhimetalli pool perliidi sisaldus väheneb, ilmneb ferriit ja struktuur muutub sujuvalt eeleutektoidseks, nagu see on põhimetallis. Pika seisutuse tulemusena kõrgel temperatuuril kasvab metallitera nii tsementiiditud kihis kui ka põhimetallis, eriti pärilikult jämeteralistes terastes. See võib kahjustada terase väsimus- ja löögiomadusi.
Nitriitimine

Nitriitimine on terase pinna rikastamine lämmastikuga. Protsessi eesmärk on saada suure kõvaduse ja kulumiskindlusega pinnakiht. Nitriitimisel suureneb ka pinna väsimustugevus ja korrosioonikindlus.
Nitriitimisprotsess seisneb detaili kauaaegsel (kuni 60 tundi) kuumutamisel ammoniaagis kõrgel temperatuuril. Selleks kasutatakse terasmuhvleid, millest läbi lastakse ammoniaak. Temperatuuril 500–600 °C ammoniaak dissotsieerub, seejuures moodustub vesinik ja atomaarne lämmastik
 NH3 = 3H+N.
Lämmastiku aatomid difundeeruvad α-raua kristallvõrre, moodustades selle raua nitriidid. Suure kõvaduse annavad terasele legeerelementide kroomi, molübdeeni ja alumiiniumi nitriidid. Nitriiditud terase kõvadus Vickersi skaala järgi ulatub kuni 1200 HV, samas kui tsementiiditud terase kõvadus ei ületa 900 HV.
Nitriitimiseks kasutatakse kesksüsinikusisaldusega legeerteraseid kroomiga, alumiiniumiga ja molübdeeniga (vene terased 38Х2МЮА, 35ХМА, 38Х2Ю), sobivad ka mõned sarnased stantsiterased (3Х2В8, 5ХНМ).
Tavaliselt nitriiditakse pärast detaili lõplikku mehaanilist ja termilist töötlemist-karastamist kõrgnoolutusega. Selle tulemusena saab detail suure tugevuse ja sitkusega sorbiitse struktuuri, mis säilib ka pärast nitriitimist. Südamiku suur tugevus tagab selle, et kõva ja habras pealiskiht ei vaju kõrgel koormusel sisse. Kõva nitriiditud pind ei vaja järgnevat karastamist nagu tsementiitimisel – see on nitriitimise eelis tsementiitimisega võrreldes.
Nitriiditud kihi paksus on tavaliselt 0,2–0,3 mm. Madala temperatuuri (500–600 °C) tõttu on lämmastiku difusiooni temperatuur tunduvalt madalam (alla 0,01 mm/tunnis) kui süsiniku difusioon tsementiitimisel. Seetõttu on ka nitriitimise kestus pikem, kuni 60 tundi.
Eelised (võrreldes tsementiitimisega).
Eelisteks on suur pinnakõvadus ja kulumiskindlus, need omadused säilivad ka kuumutusel kuni 500 °C. Pinnakihis on suured survepinged, mis soodustavad detaili väsimustugevust. Pärast nitriitimist ei ole vaja karastamist, mis vähendab võimalike karastusdefektide ilmumist. Nitriiditud pind on korrosioonikindel.
Puudused (võrreldes tsementiitimisega).
Peamiseks puuduseks nitriitimisel on protsessi pikk kestus ja (erinevalt tsementiitimisest) kasutatavate legeerteraste kallidus. Samuti on nitriitimine ammoniaagi kasutamise tõttu keskkonnaohtlik, kuna ammoniaak on inimesele väga mürgine. Seepärast kasutatakse nitriitimist ainult selliste vastutusrikaste, raskkoormatud detailide valmistamiseks, mille puhul on nõutav pinna kõrget kvaliteet.
Palupera valla vapp

Palupera valla vapp on Valga maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Palupera valla vapp.
Vapp kinnitati 15. oktoobril 2004.
Vapi kirjeldus.
Hõbedase kilbi tüvimikus roheline lainelõikeline varras. Selle kohal kolm rohelist ülessuunatud kiilu, millest keskmine on teistest kõrgem.
Põhjendus.
Laineline varras sümboliseerib valla paiknemist künklikul Lõuna-Eesti maastikul ja valla veerikkust. Kolm ülespoole suunatud teravikuga kiilu tähistavad valla kolme peamist asustuskeskust (Hellenurme, Nõuni ja Palupera), osutavad paiga metsarikkusele ning viitavad edasipürgimisele ja tulevikulootusele. Vapikilbi hõbedane toon sümboliseerib lootust, puhtust ja valgust ning viitab samuti valla veerikkusele; roheline tähistab puhast loodust ja igavesti korduvat eluringlust.
Tuuru

Tuuru on küla Haapsalu linnas Lääne maakonnas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Ridala valda.
Küla piirneb läänes Topu lahe ning põhjas Allika ja Panga, idas Sinalepa, kagus Kiideva, lõunas Koidu ning edelas Põgari-Sassi külaga. Tuuru küla lõunaosa asub Matsalu rahvuspargi territooriumil.
Küla läbivad Parila–Kiideva tee ja Tuuru–Puise tee.
Turism.
Tuuru külas asub Altmõisa külalistemaja.
Markus Kasemaa

Markus Kasemaa (sündinud 28. augustil 1972 Tallinnas) on eesti kunstnik.
Ta on õppinud 1990–1991 Tartu Kunstikooli skulptuuriosakonnas ja 1991–1995 Tartu Ülikooli maaliosakonnas.
Ta on kujundanud raamatuid.
Isiklikku.
Tema isa oli Andrus Kasemaa, ema Saskia Kasemaa, emapoolne vanaisa Elmar Kits, emapoolne vanaema Linda Kits-Mägi.
Pavia lahing

Pavia lahing peeti 24. veebruaril 1525 Itaalia sõdade käigus Prantsusmaa kuningriigi ja Püha Rooma riigi vägede vahel vahel. Prantslaste eesotsas oli kuningas François I, keiserlikke vägesid juhtis Karl V.
Lahing toimus Milanost lõuna pool Pavia linna all. François I oli 1524. aasta sügisel sõjaväega üle Alpide tulnud ja hakkas pärast Milano vallutamist piirama Paviat, kus asus keiserlik garnison. Piiramisele saabus lahendus Pescara markii plaani järgi prantslasi tabanud üllatusrünnakuga. François andis alla ja võeti vangi.
Üsse

Üsse on küla Lääne maakondas.
1798. aastal oli Issi veski, 1919 kuulus küla (Isse) Ungern-Sternbergide Võnnu mõisale, 1940 Asuküla valda. Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Ridala valda.
Seal asub Üsse kodu.
Kaubi (Tõrva)

Kaubi on küla Valga maakonnas Tõrva vallas.
Aastatel 1991–2017 kuulus küla Põdrala valda, pärast Eesti omavalitsuste haldusreformi jääb küla Tõrva valla territooriumile.
Uralaane

Uralaane on küla Valga maakonnas Tõrva vallas.
Aastatel 1991–2017 kuulus küla Põdrala valda, pärast Eesti omavalitsuste haldusreformi jääb küla Tõrva valla territooriumile.
Hebei

Hebei on provints Hiinas. Provintsi nimi 'jõest põhja pool' viitab selle asendile Kollasest jõest põhjas.
Haldusjaotus.
Provints jaguneb 11 ringkonna tasemel haldusüksuseks (kõik ringkonna õigustes linnad):
Rahvastik.
2000. aasta rahvaloenduse andmetel moodustasid Hebei provintsi elanikest hiinlased 95,65%, mandžud 3,18%, hueid 0,78%, mongolid 0,26% ja tšuangid 0,031%.
Fredrik Reinfeldt

John Fredrik Reinfeldt [] (sündinud 4. augustil 1965 Österhaninges) on Rootsi poliitik.
Ta lõpetas 1990. aastal Stockholmi Ülikooli majanduse alal.
Ta oli alates 25. oktoobrist 2003 kuni 10. jaanuarini 2015 Moderaatide erakonna esimees. 
Ta oli 6. oktoobrist 2006 kuni 3. oktoobrini 2014 Rootsi peaminister. 
2011. aastal andis president Toomas Hendrik Ilves talle Maarjamaa Risti I klassi teenetemärgi.
Gérard Desargues

Gérard Desargues [žer'aar dez'arg] (21. veebruar 1591 Lyon – 9. oktoober 1661 Lyon) oli prantsuse matemaatik ja insener, üks projektiivse ja kujutava geomeetria rajajaid.
Ta võttis kasutusele lõpmata kauge punkti ja involutsiooni mõiste ning tsükloidhambumise.
Desarguesi järgi on nime saanud Desarguesi teoreem projektiivses geomeetrias (1639).
Léo Delibes

Clément Philibert Léo Delibes (21. veebruar 1836 – 16. jaanuar 1891) oli prantsuse helilooja. 
Ta oli aastast 1880 või 1881 Pariisi konservatooriumi kompositsiooniprofessor.
Tegutses ka organistina. 
Delibesi tuntumad teosed on balletid "Coppélia" (1870) ja "Sylvia" (1876) ning ooper "Lakmé" (1883). Teosed on elegantsed ja värvikad.
Rein Kask

Rein Kask (sündinud 16. november 1926 Tallinn – 17. november 2017) oli eesti mullateadlane, põllumajandusdoktor (1973, Moskva; kinnitatud 1976).
Ta lõpetas 1945. aastal Uuemõisa Põllumajandustehnikumi ja 1949. aastal Tartu Riikliku Ülikooli. 
1947. aastal asus Kask õppimise kõrvalt tööle Eesti NSV Teaduste Akadeemia Põllumajanduse Instituudi Tartu filiaali laborandina, 1950 edutati nooremteaduriks. Aastast 1956 töötas ta Eesti Maaviljeluse Instituudis (1956–1960 teadurina, 1960–1988 mullauurimise osakonna ja 1988–1994 sektori juhina, 1994–1996 agroökoloogia osakonna juhtivteadurina, 1996–2001 vanemteadurina). 
Ta on teinud uurimusi muldade süstemaatika ja diagnostika, geneesi, evolutsiooni ja erosiooni, mullaviljakuse ja -kaitse, maa hindamise, põllumaa kasutamise ning mullastiku kaardistamise kohta. Ta on üks NSV Liidu muldade erosiooni kaardi ja monograafia autoritest ning Eesti mullastiku suuremõõtkavalisele kaardistamisele alusepanijatest. Ta on koostanud Eesti maahindamismetoodika ja -hindamistabelid.
Okupatsioonid ja mobiliseerimised teise maailmasõja ajal tingisid olukorra, kus normaalse elu jätkamiseks pärast sõda, tuli oma sünniaega dokumentides muuta nii, et see ei tekitaks võõras võimus asjatuid küsimusi. Sellest tulenevalt ei olnud Rein Kase tegelik sünniaasta mitte 1928, nagu seisab kõikides sõjajärgsetes dokumentides ja teatmeteostes, vaid 1926.
Jõgevamaa Omavalitsuste Aktiviseerimiskeskus

MTÜ Jõgevamaa Omavalitsuste Aktiviseerimiskeskus on Jõgeva maakonnas Mustvee vallas Voore külas asuv mittetulundusühing, mille eesmärk on töötute tagasitoomine tööturule ning tugiisiku ja töötute juhendaja tööle rakendamine keskusega liitunud omavalitsustes.
Laimetsa mõis

Laimetsa mõis (saksa keeles "Laimetz") oli rüütlimõis Pilistvere kihelkonnas Viljandimaal. Tänapäeval kuulub mõisa ala Järva valda Järva maakonnas.
Ajalugu.
Mõis asutati 17. sajandi I poolel ja kuulus koos Jalametsaga Põltsamaa lossipiirkonda, mis oli Herman Wrangeli valduses. 
Laimetsa mõisnikud olid 17. sajandil Herman Wrangel, 1640 Niels Dubler, mõisate reduktsiooniga läksid Laimetsa ja Jalametsa mõisad Rootsi riigile ning järgnevalt kuni 1780 Venemaa keisririigi riigimõis, siis kuni 1804 vabahärra Reinhold von Stackelbergi omanduses, 1804–1814 olid Laimetsa ja Jalametsa mõisad Otto Moritz von Engelhardti omanduses.
Pikka aega kuulus see Koigi mõisnikele Grünewaldtidele, olles praktiliselt viimase kõrvalmõis. 1814–1820 oli mõisa pandihärra ning ka Koigi ja alates 1837. aastast Prandi mõisnik Johann Georg von Grünewaldt ja alates 1820 Johann Georg von Grünewaldt, alates 1832 Otto Magnus von Grünewaldt, Johann Georg Ernst von Grünewaldt ja enne 1909–1919 Otto Johann Werner von Grünewaldt.
Laimetsa mõisa kõrvalmõis oli Jalametsa mõis.
Mõisahoonestus.
1863. aastal rajati ühekorruseline kivist uusrenessanss-stiilis peahoone. Selle fassaadi kaunistas tugevalt eenduv keskrisaliit, mida nii esimesel korrusel kui ka viilul kaunistasid kolm kaarakent. Viiluotsi ilmestasid ka kaar- ja veerandringikujulised aknad.
Viimane mõisa võõrandamise eelne Laimetsa mõisnik oli Otto Johann Werner von Grünewaldt (1866–1932).
Pärast võõrandamist asus hoones kool. 1980. aastatel oli hoones tulekahju ja sestpeale on mõisahoone varemeis. Ka enamik kõrvalhoonetest on hävinud.
Adavere mõis

Adavere mõis (saksa keeles "Addafer") oli rüütlimõis Põltsamaa kihelkonnas Viljandimaal. Tänapäeval jääb mõis Jõgeva maakonna Põltsamaa valla maadele.
Ajalugu.
Adavere mõisat on esmamainitud 17. sajandil. Adavere rentnik oli 18. sajandi alguses Rootsi kapten Otto Wilhelm von Essen (u 1675–1726). Pärast Põhjasõda kuulus mõis algselt Heinrich von Fickile ning hiljem tema väimehele Erich Johann von Vietinghoffile ja tema järeltulijaile. Vietinghoffid püstitasid 1750. aastatel puidust barokse peahoone ja mitu kõrvalhoonet ning rajasid regulaarse ehk prantsuse pargi.
1816. aastal ostis Adavere mõisa Bernhard Caspar von Stackelberg. Tema pojapoeg Bernhard Caspar Otto von Stackelberg müüs 1876. aastal mõisa Nikolai Karl Otto von Wahlile, kellelt 1905. aastal päris mõisa poeg Edward von Wahl.
Wahlid rajasid vana peahoone soklile uue historitsistliku peahoone. 1893. aastal valminud peahoone on krohvimata paekiviehitis, mille keskosa kaunistab kolme akna laiune pealeehitis.
1919 võõrandati mõis Nikolai von Wahlilt ja alates 1920. aastast asus peahoones metskonnakeskus. 1928 muudeti hoone kooliks, mille tarbeks tehti 1976. aastal Adavere koolihoonele juurdeehitis.
2001. aastal peahoone rekonstrueeriti ning sinna kolisid ka kohalik lasteaed ja Adavere raamatukogu.
Säilinud on hulk kõrvalhooneid, nende hulgas ka tuulik, kus asub tänapäeval söögikoht.
Mõisa kalmistu.
Mõisa südamest linnulennult umbes 1 km kaugusele edelasse jääb mõisa kalmistu. Kalmistu keskosas paikneb matusekabel, mis praegu on varemetes. Huvipakkuv on kalmistu varajane planeering, mille järgi oli suur osa kalmistust tõenäoliselt park.
Imavere mõis

Imavere mõis (saksa keeles "Immafer") oli rüütlimõis Pilistvere kihelkonnas Viljandimaal. Nüüdisajal jääb kunagine mõis Imavere külla Järva vallas Järva maakonnas.
Ajalugu.
1748. aastal eraldas Berend Gustav von Kawer oma Loopre mõisast Imavere mõisa. Selle esimesteks omanikes olid Ihrmannid. 
1759. aastal müüs Otto Reinhold von Ihrmann mõisa Saaremaa maapealikule ja Adavere mõisa omanikule Erich Johann von Vietinghoffile. Vietinghoffidele kuulus mõis 19. sajandi alguseni, mil selle omandas Erich Johann von Vietinghoffi pojatütre abikaasa Bernhard Caspar von Stackelberg. 
1897. aastal müüs tema pojapoeg Bernhard Caspar Otto von Stackelberg Imavere ja Võrevere mõisa Alexander Oskar von Strykile, kes kinkis selle oma väimehele Eugen Carl Alexander von Pistohlkorsile.
Tema kätte jäi mõis kuni 1919. aasta võõrandamiseni.
Mõisakompleks.
18. sajandi lõpus püstitati kõrgel soklil asuv kivist peahoone mis oli põhiosas ühekorruseline. Hoone keskel paiknes kolme akna laiune kahekorruseline osa, mida kaunistas kolmnurkfrontoon. Mõisas asus ka arvukalt kõrvalhooneid, millest enamus on hävinud või varemeis, vaid kahekorruselised aidad on säilinud algkujul tänapäevani, samuti ka mõisale kuulunud viinaköök.
Eesti vabariigi algusaastail tegutses mõisahoones kool, selleks ehitati peahoonele teine korrus ja lisakorpus. Praegu on Imavere mõisakompleks eraomanduses.
Shijiazhuang

Shijiazhuang (haldusüksusena 石家庄市 Shijiazhuang Shi (toonimärkidega Shíjiāzhuāng Shì)) on Hebei provintsi pealinn Hiinas. Asub umbes 320 kilomeetrit Pekingist lõunas.
Linn on asutatud 1925 ja linnaks nimetati 7. oktoobril 1939 nimega "Shimen" ("Shímén"). Praeguse nime sai 26. detsembril 1947. Pärast Hebei provintsi pealinnaks nimetamist on linn kiiresti kasvanud.
Peamised tööstusharud on tekstiili-, farmaatsia- ja keemiatööstus.
Linnas elab umbes 2 miljonit inimest. Linna haldusalasse kuulub mitu ümberkausdet maakonda ja linna, koos nendega on rahvaarv ligi 9 miljonit.
Lambert Wilson

Lambert Wilson (sündinud 3. augustil 1959 Neuilly-sur-Seine'is) on prantsuse filminäitleja. 
Tema isa on filmi- ja teatrinäitleja ning lavastaja Georges Wilson.
Lambert Wilson on mänginud enam kui 70 Prantsusmaa, Suurbritannia, USA ja Saksamaa filmis.
Tema tuntumad rollid on olnud filmides "Matrix Reloaded", "Enter the Matrix", "Matrix Revolutions", "Sahara" ja "Liider" ("The Leading Man").
Ta on mänginud muuhulgas Claude Chabroli, André Téchine'i ja Fred Zinnemani filmides.
Gaasikamber

Gaasikamber on spetsiaalne ruum (kamber), kus loomi ja inimesi tapetakse kambrisse lastava mürkgaasiga.
Gaasikamber võeti kasutusele Ameerika Ühendriikides 1920. aastatel. USA-s kasutati gaasikambrit hukkamiseks viimati 1999. aastal Arizona osariigis.
Natsistlikul Saksamaal kasutati gaasikambreid juutide, mustlaste, homoseksuaalsete inimeste ja vaimuhaigete tapmiseks. Algselt kasutati mürkgaasina süsinikmonooksiidi ehk vingugaasi (CO). Osades koonduslaagrites (näiteks Auschwitz-Birkenau) kasutati mürkgaasina kristalliseerunud vesiniktsüaniidi Zyklon B. Mõnes suuremas koonduslaagris olid kuni 2000 inimest mahutanud gaasikambrid. Hukkamiseks viidi vangid gaasikambrisse, mis suleti, ja siis lasti kambrisse kas vingugaasi auto sumumutist või Zyklon B-d katusesse tehtud spetsiaalse ava kaudu. Vangid surid 5–30 minutiga, seejärel eemaldati nendelt kuldhambad ja kõik väärisesemed. Laibad saadeti suurtesse krematooriumidesse, kus oli võimalik põletada umbes 1000 laipa ööpäevas.
USA-s paigutatakse kõigepealt gaasikambris oleva tooli all asuvasse konteinerisse kaalium- (KCN) (või naatriumtsüaniidi (NaCN)) kapslid. Seejärel tuuakse vang gaasikambrisse, seotakse tooli külge kinni ja õhukindel kamber suletakse. Väljaspool kambrit valatakse torusse, mis viib täpselt laeka all asuvasse väiksesse paaki, kontsentreeritud väävelhapet (H2SO4). Seejärel avatakse kambri kardin, et vaatlejad saaks kambris toimuvat näha. Vangla ülem küsib hukatavalt, kas ta soovib öelda viimaseid sõnu. Tavaliselt ei soovita öelda viimseid sõnu. Pärast seda protsessi tõmmatakse väljaspool gaasikambrit kangi, et tsüaniidikapslid kukuksid happesse, mis tekitab keemilise reaktsiooni:
2KCN + H2SO4 = 2HCN + K2SO4
Hukatavale on gaas nähtav ja tal soovitatakse hingata sügavalt, et surra kiiresti ja vältida kannatusrikast surma.
Pärast hukkamist puhastatakse kamber gaasist ja neutraliseeritakse ammoniaagiga (NH3): HCN + NH3 = NH4+ = CN-. Seejärel toovad hapnikumaske kandvad valvurid surnukeha kambrist välja. Siis uurib vangla arst surnukeha, et hukatu surnuks tunnistada.
USA-s on pärast surmanuhtluse taastamist gaasikambrit hukkamiseks kasutatud kõige rohkem Mississippi osariigis (4 korral). California, Arizona ja Põhja-Carolina osariikides on gaasikambrit hukkamiseks kasutatud kahel ja Nevadas ühel korral.
Kividega surnuksloopimine

Kividega surnuksloopimine ehk lapidatsioon on hukkamismeetod, mille korral loobitakse hukatavat kividega, kuni ta sureb.
Kividega surnuksloopimine Piiblis.
Meetodit on kirjeldatud Piiblis, kus seda peeti karistuseks abielurikkumise, aga ka jumalateotuse (3Ms 24:16, 1Kn 21:10), needmise (3Ms 24:14), hooramise (5Ms 22:21), hingamispäeval töö tegemise (4Ms 15:35-36) ja muude üleastumiste eest.
See hukkamisviis oli Piiblis kirjeldatu põhjal omane ka egiptlastele (2Ms 8:22), samuti kasutati seda loomade hukkamiseks (2Ms 21:28-29,32).
Kividega surnuksviskamine oli karistus ning märtrisurm ka esimesele kristlikule pühakule, pühale Stefanosele (Ap 7:54-60).
Kividega surnuksloopimine tänapäeval.
Tänapäeval kasutatakse kividega surnuksloopimist peamiselt islamimaades, kus kehtib usupõhine šariaadiseadus, näiteks Nigeerias, Saudi Araabias, Iraanis, Afganistanis, Sudaanis, Pakistanis ja Araabia Ühendemiraatides.
Popsti!

Popsti! oli Eesti filmi- ja muusikaajakiri. 
Ajakiri ilmus 1993–1995. 
Ajakiri loodi Ivar Kümniku eestvedamisel ajakirja Põhjanael toimetuses.
Andrus Kasemaa

Andrus Kasemaa (28. oktoober 1941 – 18. märts 2016) oli eesti skulptor ja graafik.
Ta lõpetas aastal 1967 Tartu Kunstikooli ja aastal 1967 ERKI skulptorina.
Ta oli aastatel 1974–1993 Tartu Ülikooli kunstikabineti juhataja. Seejärel elas ja töötas ta kaks aastat Austraalias. Aastatel 2000–2008 õpetas ta Tartu Kõrgemas Kunstikoolis vaba joonistamist ning tegutses seejärel vabakunstnikuna.
Isiklikku.
Ta oli abielus Saskia Kasemaaga (sündinud Kits), nende pojad on Markus Kasemaa, tõlkija Martin Kasemaa ja mööblirestauraator Mattias Kasemaa.
Sahara (täpsustus)

Sahara on:
"Sahara" on Clive Cussleri raamat.
"Sahara" on mitme filmi pealkiri:
Qinghai

Qinghai (tiibeti keeles མཚོ་སྔོན་ ("mtsho-sngon"); mongoli keeles "Köke Naγur"; mandžu keeles "Huhu Noor"; uiguuri keeles كۆكنۇر "kök nur") on provints Hiinas. Provints on nime saanud Kukunori järve (hiina keeles "Qinghai Hu") järgi. Suur osa Qinghai provintsist kuulus varem Tiibeti Khami ja Amdo provintsi.
Haldusjaotus.
Provints jaguneb 1 ringkonna õigustega linnaks, 1 ringkonnaks ja 6 autonoomseks ringkonnaks:
Rahvastik.
2000. aasta rahvaloenduse andmetel moodustasid Qinghai provintsi elanikest hiinlased 54,5%, tiibetlased 20,7%, hueid 16%, mongorid 4%, salaarid 1,8% ja mongolid 1,8%.
Vassili Verlok

Vassili Verlok (20. juuli 1875 – 5. mai 1917) oli eesti õigeusu vaimulik.
Elulugu.
Vassili Verlok lõpetas 1897 Riia Vaimuliku Seminari. Ta töötas alates 24. septembrist 1897 köster-kooliõpetajana Mäemõisas, 1901. aastast samal ametikohal Alulinnas.
Pühitseti 1903. aastal esmalt diakoniks ja seejärel preestriks. Pühitsuse viis läbi Riia ja Miitavi piiskop Agafangel. Tema esimeseks teenistuskohaks preestrina sai Hiiumaal asuv Kõrgessaare Kristuse Sündimise kogudus.
Vassili Verlok oli agar seltskonnategelane ja kirjamees. Moodustas Hiiumaal kaubatarvitajate ühisuse, 
kuid see lõpetas juhtkonda valitud tegelaste oskamatuse tõttu oma tegevuse kahjumiga. 
Aastal 1907 asutas ta Hiiumaa Püha Apostli ja Evangelisti Johannese Jumalasõna-õpetaja Vennaste-seltsi. 
Aastal 1908 algatas Kõpu külla kiriku ja kooli ehitamise, mis valmides pühitseti apostel Andreasele.
19. novembril 1911 viidi isa Vassili üle Muhu-Rinsi Neitsi Maria Kaasani pühakuju koguduse preestriks ja sealt 25. jaanuaril 1916 Reomäe Apostel Andrease koguduse preestriks. 
Ta suri 5. mail 1917 kopsuhaigusse ja maeti Reomäe kalmistule.
Kirjanduslik tegevus.
luuletused ÕIGEUSU EEST VÕITJALE ja RIST / 1913 / KRISTUSE SÜNDIMINE / 1915 / ; luuletused ELU LAUL UUEKS AASTAKS / tõlge inglise keelest / , KORD ALGAB AEG ja KOLM KORDA PEETRUS SALGAS / 1916 /
Koostas õigeusu riimilaulude käsikirja, millest valiti temalt 12 viisistatud laulu trükkimiseks "VAIMULIKUD LAULUD õigeusulise Eesti rahvale" I andes / Trt. 1915 / , samas trükiti nende viisidele tema 34 värsiloomingut, neist rahvapäraseid ÕPETA MIND PALVETAMA ... , TÕEST' KRISTUS TÕUSNUD ÜLES... , MIKS NII HILJA ÕHTUL KELLAD... , EMA HAUAL ... . Osa värsiloomingust esineb tõlkena, nagu SIION MAGAB 
On mõtestanud MEIE ISA palve ja ÕNSUSE SALMID luuleloomingusse / vt. Vaim. Laulud I nr. 7. ja 28 /.
II andes / Trt. 1916 / on ta seadistanud kirikulauludest 5 riimilaulu, millele lisandub veel 6 oma loomingulist laulu, neist rahva seas levinud / Tõlge inglise keelest / HARVA ELUMERI RAHUS ... / VT. U JA E 1909 LK. 136 /.
Pärast tema surma avaldati "1918. a. õigeusu Kalendris" luuletus VÕITLEJALE TÕE JA USU EEST. 
Tema käsikirjadest on veel trükitud ajakirjas "Uus Elu" / 1918 / KRISTUSE SÜNDIMISE PÜHA, luuletus JÕULU ÖÖL, TARKADE KUMMARDAMINE ning luuletus TULEVIK / 1916. a, looming /. Lisaks luuletused
USUVÕITLEJA / Kalender 1919 / ja ÕIGEUSU KOGUDUS / Kal. 1920/.
Puka valla vapp

Puka valla vapp on Valga maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Puka valla vapp.
Vapp kinnitati 27. juunil 1995.
Vapi kirjeldus.
Rohelisel kilbil kuldne otsavaatav sokupea, mida ümbritsevad kolm hõbedast tähtristi 1 + 2.
Põhjendus.
Sokupea on tuletatud Puka mõisniku Thomas Bock nimest, mis tähendab saksa keeles sokku. Ühtlasi tähistab sokupea ka vallamaade ulukirikkust. Tähtristid sümboliseerivad kolme Puka valla territooriumil paiknevat muinasaegset eestlaste linnamäge - Kuigatsi linnamägi, Kivivare linnamägi ja Vooremägi. Veel viitavad tähtristid minevikule, olevikule ja tulevikule, märkides sihikindlust ja lootust. Roheline taust tähistab põllumajandust, metsi ja loodust.
Põdrala valla vapp

Põdrala valla vapp on Valga maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Põdrala valla vapp.
Vapp kinnitati 4. septembril 1995.
Vapi kirjeldus.
Ristikulehelõikelise kaldjaotusega vasakult poolitatud sini-kuldse kilbi ülemisel, sinisel väljal kuldne pügalrist; alumisel, kuldsel väljal viie õielehega sinine linaõis kuldse ringikujulise südamikuga.
Tõlgendus.
Pügalrist, muistne Põhjala rahvaste sümbol, on siin rahvaliku vaimsuse järjekestvuse võrdkuju. Rist on aga kristliku maailma kõige levinum kujund. Ristikulehelõige viitab põllumajandusele, valla elanike peamisele tegevusalale. Linaõis sümboliseerib linakasvatust, millega on juba vanast ajast jõukustki kogutud. Sinine on nooruse ja puhtuse värv ning kuld väärikuse ja jõukuse sümbol.
Sangaste valla vapp

Sangaste valla vapp on Valga maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Sangaste valla vapp.
Vapp kinnitati 1. märtsil 1994.
Vapi kirjeldus.
Sinisel kilbil hõbedase kolmikmäe kujulise tüvimikuga kilbil kaks ristatud kuldset viljapead, mille kohal kuldne üheksaharuline kroon hõbedaste pärlitega harude otstel.
Põhjendus.
Valgamaa vapivärvides kilbil paiknevad tunnused jäädvustavad Sangastele tuntust ja tunnustust toonud sordi- ja tõuaretaja Tartu Ülikooli audoktori krahv Friedrich von Bergi isiku ning elutöö.
Proportsionaaljaotur

Proportsionaaljaotur on jaotur, mille väljundis saadav signaal (vooluhulk) on võrdeline sisendile (proportsionaalmagnetile) tuleva elektrilise signaaliga (voolu tugevusega).
Proportsionaaljaoturite võimalused.
Proportsionaaljaoturid võimaldavad:
Fiesole

Fiesole (etruski keeles "Viesul", "Viśl", "Vipsul") on linnaks nimetatav omavalitsusüksus ("comune") Itaalias Toscana maakonna "città metropolitana di Firenze"'s. Fiesole sai linnaõigused vabariigi presidendi 2001. aasta 11. septembri dekreediga. Linn asub laugel mägisel maastikul Firenzest umbes 6 km kirde pool. Linna peetakse tihti Firenze jõukaimaks eeslinnaks, linnas on palju sajanditevanuseid villasid kallite kinnisvarahindadega.
Ajalugu.
Fiesole asutati tõenäoliselt 9. või 8. sajandil eKr. See oli olulise tähtsusega etruskide koloonia, millel tuli oma ülemvõimust loobuda alles Firenze asutamise järel 1. sajandil eKr. Linnas on säilinud ka etruskiaegsed müürijäänused.
Linnas on juba alates 14. sajandist olnud jõukate firenzelaste teised kodud, ühes nendest toimub ka Giovanni Boccaccio "Dekameroni" tegevus.
Langeoog

Langeoog on üks seitsmest asustatud Ida-Friisi saarest Waddenzee servas Põhjamere lõunaosas. See paikneb Baltrumi (läänes) ja Spiekeroogi (idas) vahel. See on ühtlasi ka vald Saksamaal Alam-Saksi liidumaal Wittmundi kreisis. Valla pindala on 19,67 km². 31. detsembril 2023 elas seal 1756 inimest. Langeoog tähendab alamsaksa keeles 'pikk saar'. Saarel on luiteid, kõrgus kuni 20 meetrit. Saarel elas oma elu lõpul baltisaksa päritolu Eesti meteoroloog ja keeristormiuurija Johannes Letzmann.
Langeoogi rand on 14 km pikk. Saare tegelik suurus oleneb loodetest, vesi tõuseb ja mõõnab umbes 2,5 meetri võrra iga kuue tunni tagant.
Loodus.
Langeoog koosneb geoloogiliselt ainult liivast. Rand ja luited on saare lääneosas merest uuristatud. Viimase 50 aastaga on Langeoogi lääneots liikunud mitusada meetrit itta. Selline nähtus esineb kõigil Ida-Friisi saartel — mõni saar on liikunud nii palju, et asulat on tulnud mitu korda uuesti ehitada. Kõigil saartel peale Juisti ja Langeoogi on lääneotsas suured raudbetoonist buunid.
Ajalugu.
Tormivoolud.
1717. aasta jõulude ajal lõikas tormivool Langeoogi kolme ossa.
Transport.
Langeoogile pääseb Ida-Friisimaa mandriosa Bensersieli sadamast parvlaevadega Langeoog I, Langeoog II, Langeoog III ja Langeoog IV. Langeoogi parvlaevade graafik ei sõltu loodetest, mis on Ida-Friisi parvlaevade puhul ebatavaline.
Sadam ja linn on ühendatud raudteega ning Langeoogil on ka lennuväli.
Langeoog on suures osas autovaba. Saare külalised peavad oma autod mandrile jätma. Ainult päästeametil ja kiirabil on mootorsõidukid. Traktorite ja raskete ehitusmasinate tegevus on piiratud. Politseinikud ja arstid liiguvad jalgrattaga. Mõnel ettevõttel (ehitus, jookide kohaletoimetamine, postkontor jne) on elektriautod. Postkontoril ja laevakompaniil on kummalgi üks elektriauto. Jala liikumise asemel võib rentida jalgratta või võtta hobutakso.
Turism.
Turism on peamine sissetulekuallikas. Peaaegu kõigis saare hoonetes on külalistetoad. On ka mitu hotelli. Noortehostel on mõned kilomeetrid linnast väljas.
Saare puhas õhk teeb selle populaarseks inimeste seas, kellel on hingamisteedega probleeme.
Kuulsaid inimesi.
Saarel elas mitu aastat laulja ja laulukirjutaja Lale Andersen, kelle 1939. aasta tõlgendus laulust "Lili Marleen" sai teise maailmasõja ajal väga populaarseks. Kuigi ta suri 1972. aastal Viinis, on ta maetud saare luitekalmistule. Langeoogile on tema auks püstitatud pronksist mälestusmärk.
Kloostri mõis

Kloostri mõis (saksa keeles "Klosterhof, Löwenberg", vene keeles "Мз. Клостергофъ; Им. Клостергофъ") oli rüütlimõis Läänemaal Kirbla kihelkonnas.
Kloostri mõis asutati juba keskajal Lihula tsistertslaste nunnakloostri majandusmõisana. Kuna klooster rajati juba 13. sajandil, võib ka Kloostri mõis olla umbes sama vana. Keskajal asus seal kindlustatud peahoone, nagu kloostrite majandusmõisatele tavaks oli.
Liivi sõja järel kuulus mõis algul Rootsi riigile, kes pantis selle 1591. aastal Haapsalu asehaldurile Caspar von Tiesenhausenile. 1611. aastal kinkis Karl IX mõisa Johann von Derfeldenile, kelle järeltulijate omandusse jäi mõis enam kui kaheks sajandiks. 
1829. aastal läks mõis Fersenite valdusse, kelle kätte ta jäi kuni 1919. aasta võõrandamiseni. Kloostri mõisa viimaseks võõrandamiseelseks omanikuks oli Axel Nikolai von Fersen. Mõisast on pärit kunstnik Dora von Arronet.
Mõisahooned.
Derfeldenid ehitasid ka 17. sajandi keskpaigas välja esindusliku kahekorruselise barokse kivist peahoone. 
Valminud hoonet ilmestas kaks massiivset mantelkorstent. Madal esimene korrus jäi majanduskorruseks, teine kõrgete ruumidega korrus oli elu- ja esinduskorrus. Hoonet kattis kõrge murdkelpkatus. Vanemad ehitusosad jäid selle ümberehitusega uue peahoone sisse; peamiselt esimese korruse keskosas. 
18.–19. sajandil rajati hulk kõrvalhooneid. Enamik neist paiknes peahoone esise avara väljaku äärtes, ülejäänud selle läheduses ning peahoonest edela pool. Mõisa peahoone ette viis pikk pärnaallee. Sissesõiduteed peahoone esisele auringile kaunistasid baroksed voluutkatustega väravapostid. Mõisa tiigid arvatakse pärinevat kloostri ajast, kuna kloostri majandusmõisatele oli kalakasvatustiikide rajamine tüüpiline. 
Haruldane rootsiaegne kivimõis säilis praktiliselt ümber ehitamata kujul kuni 1939. aastani, mil kasutuseta seisnud hoone puitosad lammutati. Kiviosa on varemetena säilinud tänapäevani. 1990. aastatel puhastati hoone varemed võsast. Enamik kõrvalhooneid on kas varemeis, hävinud või tugevasti ümber ehitatud. 
Kloostri mõis jääb nüüdisajal Pärnu maakonna Lääneranna valla territooriumile.
Holism

Holism on õpetus, mis rõhutab terviku esmasust selle osade ees. Holism on arusaam, mille kohaselt keerukate süsteemide käitumine ei ole determineeritud ega seletuv üksnes süsteemi algosakeste käitumise kaudu. 
Holism on vastandvaade reduktsionismile (reduktsionismi kohaselt on iga süsteemi käitumine taanduv selle osakeste käitumisele). Teisalt on holism ja reduktsionism komplementaarsed kirjeldusviisid, mille koosrakendamine võimaldab keerukate süsteemide käitumist teaduslikult selgitada. 
Holismi mõiste tuli kasutusele Jan C. Smutsi teose "Holism ja evolutsioon" (1926) kaudu.
Johann Koell

Johann Koell (ka Johann Köhl; surnud 16. mail 1540 Tallinnas) oli tõenäoliselt eesti päritoluga vaimulik.
Johann Koell võis sündida 1500. aasta paiku Alutagusel. Nimi või olla Kool või Kõll. Ta õppis Tallinna Toomkoolis või Oleviste kiriku juures asuvas linnakoolis ja võimalik, et seejärel õppis mõnda aega ka ülikoolis Saksamaal, kuigi selle kohta otseseid andmeid pole. Koelli mainitakse 1525. aastal Tallinna Oleviste kiriku eesti jutlustajana. Aastatel 1527–1531 oli ta Tallinna Püha Vaimu kiriku abipastor ja aastast 1532 pastor. Ta oli samas ka kaplan. Koell suri ilmselt katku.
Temalt pärineb 1535. aastal Wittenbergis ilmunud Wanradti ja Koelli katekismuse eestikeelsete osade tõlge. Tõlge on kirja pandud alutaguse murrakust, seetõttu on ka oletatud, et Koell ise sealtkandist pärines. Sellest raamatust on säilinud lehekatked, millel on vanim säilinud eestikeelne trükitud tekst.
Simon Wanradt

Simon Wanradt (umbes 1500 – 1567) oli Wanradti ja Koelli katekismuse koostaja. Tegemist on esimese osaliselt säilinud eestikeelse raamatuga. See anti välja 1535. aastal.
Wanradt oli Tallinna Oleviste kogudus õpetaja. On arvatud, et esialgu võis ta lühikest aega teenida ka Tallinna Niguliste kogudust.
Elulugu.
Wanradt oli pärit Klevest, tulnud aga varakult Liivimaale ja tegutsenud Tartu Maarja kirikus jutlustajana. 1529. aastal immatrikuleerus ta Wittenbergi Ülikooli, kus sai järgmisel aastal magistrikraadi. 1531. aastast alates oli ta Tallinna linna teenistuses, aastatel 1532–1536 Tallinna Niguliste kiriku jutlustaja.
Tallinnas viibimise ajal koostas Wanradt alamsaksakeelse luterliku katekismuse, mille Johann Koell tõlkis eesti keelde. Paralleeltekstiga raamat trükiti 1535. aastal Wittenbergis trükkal Hans Luffti poolt. Üks innukamaid finantseerijaid oli Tallinna suurkaupmees Johann Selhorst. Katekismusest leiti aga Tallinnas mitmeid vigu ja selle tiraaž hävitati. Säilinud 11 lehte leiti Eestimaa Kirjanduse Ühingu raamatukogus ühe 16. sajandi köite seest alles 1929. aastal. 
Wanradt lahkus Tallinnast ühe teenijannaga, jättes maha oma naise Josine Papenbuschi ja lapsed. Hiljem viibis ta lühikest aega Läänemaal, siis 1542. aastal Viljandis. 1546. aastal on ta olnud Riia peapiiskop Wilhelmi teenistuses. Liivimaa sõja algul lahkus Wanradt Preisimaale, kus ta täiendas ennast Königsbergi ülikoolis. 1560 sai temast luterlik jutlustaja Vilniuses, 1563 aga Gdański Bartholomaeuse kiriku jutlustaja, kellena ta 1567 ka suri.
Wanradti ja Koelli katekismus

Wanradti ja Koelli katekismus oli 1535 Wittenbergis välja antud eesti- ja alamsaksakeelne luterlik katekismus, kõige vanem (osaliselt) säilinud trükis, mis sisaldab eestikeelset teksti. 
Raamatu koostasid Tallinna Niguliste kiriku koguduse pastor Simon Wanradt ja Tallinna Püha Vaimu kiriku koguduse pastor Johann Koell. Viimane on ka eestikeelse osa tõlkija. Raamatut trükiti 1500 eksemplari 1535. aastal Saksamaal Wittenbergis Hans Luffti trükikojas.
Raamatu kogumaht oli umbes 140 lehekülge. See oli luterlik katekismus, mille alamsaksakeelne tekst oli trükitud raamatu vasakule ja eestikeelne tõlge paremale leheküljele. Varsti pärast raamatu Tallinna jõudmist pani Tallinna raad selle keelu alla, arvatavasti kõrvalekaldumiste pärast Lutheri katekismusest.
Eestikeelset teksti on leitud 11 lehekatkel, mille avastas Eestimaa Kirjanduse Ühingu raamatukoguhoidja Hellmuth Weiss 1929. aastal Eestimaa Üldise Avaliku Raamatukogu ühe koguteose kaane täitematerjali hulgast. Too raamat oli köidetud arvatavasti 1540. aastal Tallinnas. Säilinud lehtede hulgas on lõpulehekülg, millel on andmed trükkija ning trükkimise koha ja aja kohta. Raamatu autorsuse andmed on Tallinna rae kohtuotsuste raamatu 17. juuli 1537 sissekandes.
Balti küsimus

Balti küsimus on rahvusvahelist õigust puudutav küsimus Balti riikide – Leedu Vabariigi, Läti Vabariigi ja Eesti Vabariigi – 1940. aasta NSV Liidu okupatsiooni ja anneksiooni (1940–1941 ja 1944–1991) mittetunnustamisest. 
Balti küsimus oli aktuaalne Teise maailmasõja ning külma sõja ajal, hiljem on see pigem ajaloolise tähendusega probleem, mis mõjutab eeskätt Eesti, Läti ja Leedu suhteid Venemaa Föderatsiooniga.
Muud tähendused.
Terminit "Balti küsimus" on kasutatud ka Vana-Liivimaa ümber kujunenud välispoliitilise olukorra kirjeldamiseks 16. sajandil enne Liivi sõda (näiteks Walter Kirchner raamatus "The Rise of the Baltic Question"). 
Toomas Karjahärm on seda nimetust kasutanud ka Venemaa keisririigi 19. ja 20. sajandi Baltikumi-poliitikat analüüsides.
Meeletu

"Meeletu" on Jaan Tätte 2004. aastal valminud näidend.
Näidendi lavastas Tallinna Linnateatris Eva Klemets, see esietendus 5. mail 2005.
Meeletu (film)

"Meeletu" on 2006. aastal Jaan Tätte näidendi "Meeletu" põhjal valminud film.
Filmi režissöör on Elmo Nüganen.
Johann von Derfelden

Johann von Derdelden oli mitme ajaloolise isiku nimi:
Ants Ilus

Ants Ilus on mitme tuntud inimese nimi:
Andrei Haritonov

Andrei Haritonov (vene Андрей Игоревич Харитонов ; 25. juuli 1959 Kiiev – 23. juuni 2019 Moskva) oli vene filminäitleja ja -režissöör. 
Tema ema oli vene keele ja kirjanduse õpetaja, isa insener. Ta kasvas üles Kiievis. 
Andrei käis füüsika- ja matemaatikakallakuga keskkoolis. Ta joonistas palju ning soovis arhitektuuriinstituuti astuda. Hiljem on talle tundunud, et see oli vaid enesepettus: sisimas unistas ta kogu aeg vaid lavast ja ekraanist.
Kui Andrei Haritonov õppis Karpenko-Karõi nimelise Teatriinstituudi teisel kursusel, sai ta kutse minna mängima Kiini E. Voinochi samanimelise romaani põhjal tehtavas telefilmis. Esimest korda filmis ja kohe peaosas, pealegi nii populaarses ekraniseeringus! 20-aastasele üliõpilasele tõi see roll 1981. aastal Monte Carlo rahvusvahelise telefilmide festivali "Kuldnümfi" ja Ukraina NSV Tarass Ševtšenko nimelise riikliku preemia ning muidugi tohutu suure populaarsuse terves Nõukogude Liidus.
Väga menukas oli ka muusikaline film, rokkooper "Joaquin Murieta täht ja surm". milles Haritonovil oli taas nimiosa, jällegi romantiline kangelane, seekord aga vaene tšiili nooruk, kes koos paljude omataolistega läks Californiast kulda otsima ja kellest sai omamoodi õilis röövel – kättemaksja gringodele nende ülekohtu ja julmuse eest. Andrei Haritonovi ülesanne oli sedavõrd vastutusrikkam, et filmi aluseks võetud P. Gruško näidend (mis omakorda tugines Pablo Neruda poeemile ja Ladina-Ameerika rahvaste folkloorile) oli noorte seas saanud ülipopulaarseks, ka heliplaat selle muusikaga (helilooja A. Rõbnikov) oli levinud tohututes tiraažides. Nii nagu Haritonovi Kiin võeti noore põlvkonna poolt vastu oma kangelasena, nii köitis tema romantiline kangelane neis meile eksootilistes olukordades, mille kaudu režissöör toob noore vaatajani paljud ka tänapäeval aktuaalsed ühiskondlikud probleemid.
Haritonovi Lance Agatha Christie romaani põhjal loodud mängufilmis "Musträstaste saladus" erines eelnimetatuist kardinaalselt. On ju filmis kaua aega sümpaatsena tundunud Lance oma ahne ja kalgi perekonna kõige paadunum liige, kes söandab varandusvõitluses minna kaugemale kui ükski teine. Muide, Miss Marple'it mängis selles filmis Ita Ever.
Andrei Haritonov näitles veel paljudes kino- ja telefilmides: "Jaroslav Tark", "Assol", "Granaadisaartel", "Vanina Vanini" jt. Enamasti mängis ta eksootilisi kangelasi, ilmudes ekraanile tinglikes, igapäevaelust kaugetes olukordades. Eriskummaline oli ka tema nähtamatuks muutunud teadlane Griffin H. G. Wellsi maailmakuulsa ulmeromaani motiividel tehtud linaloos.
Ühes intervjuus ütles Andrei Haritonov, et tema arvates pole vaja loobuda ühestki pakutavast rollist, on ju huvitav katsetada end ootamatutes ülesannetes. Näitleja tahaks mängida nii nüüdisaegset kui klassikalist repertuaari. Tema unistuseks oli Treplev Tšehhovi "Kajakas". 
Tema harrastuseks oli maalikunst, samuti katsetas ta laulmist.
Marek Sadam

Marek Sadam (sündinud 20. oktoobril 1978) on eesti laulja. 
Ta elas Suure-Jaani lähedal kuni neljanda eluaastani, seejärel kolis tema pere Kolga-Jaani.
Ta on lõpetanud Kolga-Jaani Põhikooli ja Viljandi C. R. Jakobsoni nimelise Gümnaasiumi. 
Ta on olnud solist ansamblites N-Euro, Sadamasild, Tuulemaa.
Isiklikku.
Tema isa on õpetaja, koolijuht ja poliitik Peeter Sadam ja ema on Reeda Sadam.
Marek Sadamal on kaks last: tütar Geterly, kes sündis 2. augustil 2022 (ema Gerly Kedelauk), ja poeg Hugo, kes sündis 8. juulil 2023 (ema Anna-Maria Valliveere).
Cortona

Cortona on linn Itaalias Toscana maakonnas Arezzo provintsis.
Ajalugu.
Etruskide asutatud Cortona on üks Toscana vanimaid kindluslinnu.
Keskajal oli Cortona võimas riik, mis seisis vastu nii Sienale kui ka Arezzole.