Televisioonisüsteem

Televisioonisüsteem määrab kindlaks, mil viisil televisioonisignaal pildi, heli ja lisainfo kujul saatjast vastuvõtjasse (telerisse) üle kantakse ja kas edastatakse analoog- või digitaalsignaale. 
Analoogtelevisiooni süsteemid.
Analoogsüsteemidest on kasutusel kaks televisioonikujutise laotamise alussüsteemi – USA (1941) ja Euroopa CCIR (1961) – ning kolm neil põhinevat värvitelevisiooni süsteemi – NTSC, PAL ja SECAM, mis erinevad üksteisest peamiselt värvust kandvate signaalide kodeerimise viisi poolest.
Alussüsteemidel on erisugused kaadri- ja reasagedused tulenevalt võrgupinge standardsagedusest: USA s 60 Hz ja Euroopas 50 Hz. Kaadrisagedus on nende sagedustega seotud. Et 50 täispildi ülekandmiseks läheks vaja liiga laia sagedusriba (kuni 10 MHz), kantakse tegelikult sekundis üle 25 pilti (kaadrit). Kuna sellel sagedusel jääks märgatavaks pildivahetusest tingitud vilkumine, vähendatakse seda ülerealaotuse teel: esimeses poolpildis (poolkaadris) kantakse üle paaritud ja teises paarisread; seega vahetuvad poolpildid 50-hertsise sagedusega. Ridade arv on Euroopa süsteemis 625. Et iga poolpildi vahetamiseks kulub 25 rida, on pildis tegelikult 576 rida.
Värvisüsteemi NTSC (aastast 1953) rakendatakse peale USA samuti näiteks Kanadas ja Jaapanis, Prantsuse süsteemi SECAM (1957) ka Venemaal ja süsteemi PAL (1961) enamikus Euroopa maades, samuti Hiinas.
Kõigis analoogtelevisiooni süsteemides moduleeritakse raadiosagedust (VHF, UHF) pildi- ja helisignaalidega eraldi, kusjuures pildisignaali korral kasutatakse amplituudmodulatsiooni (AM), helisignaali korral olenevalt süsteemist ka sagedusmodulatsiooni (FM). Stereoheli signaali edastamiseks oli kasutusel digitaalsüsteem NICAM ("Near Instantaneous Companded Audio Multiplex"), milles on kaks impulsskoodmodulatsiooniga (PMC) digitaalkanalit stereosignaalile või siis kahes eri keeles monoheli jaoks. Digitaalsignaalina edastatakse ka teleteksti.
Eri süsteemide kombinatsioonina on maailmas kasutusel hulk allsüsteeme, mille vahel on erinevusi ülekandekanalite sagedustes, arvus ja numeratsioonis. Allsüsteeme tähistatakse tähtedega A–N ja rakendatakse järgmiselt: 
Digitaaltelevisiooni süsteemid.
Pildi- ja helisignaalide digitaalkujul ülekanne võimaldab vähendada edastatava info mahtu enam kui kümnekordselt. 
Digitelevisioon tugineb analoogtelevisiooni süsteemide mõnedel parameetritel, nagu seda on reasagedus ja kaadrisagedus. Rõhtsihilist lahutusvõimet (mida analoogsüsteemides määrati eraldatavata püstjoonte tiheduse järgi) väljendab digitelevisioonis vastav ritta mahtuvate pikslite (vähimate pildielementide) arv. Digitelevisiooni süsteemides asendab endist pildisuhet 5:4 (720×576) enamasti laiformaat 16:9 (1920×1080). 
Süsteemide liigid lahutusvõime järgi.
Lahutusvõime järgi eristatakse tava-, kõrg- ja ultrakõrglahutusega digitelevisiooni. Lahutusvõimet väljendatakse pikslite arvuga kas korrutise kujul või lühemalt kaadri ridade arvuga, millele järgneb laotusviisi tähis: p ("progressive scan") tähistab järjestlaotust (rida-realt) ja i ("interlaced scan") ülerealaotust:
Tähised 4K ja 8K väljendavad seda, mitu korda on UHDTV kaadris pildipunkte rohkem kui Full HD (1K) kaadris (milles on 1920×1080 pikslit). Full HD on teleritel ja kuvaritel eraldusvõimet iseloomustav logo, mis tähendab, et ekraan koosneb 1080×1920 pikslist (pildipunktist) ja on seega kõige sobivam 1080p-lahutusega pildi näitamiseks.
Süsteemide liigid signaali edastusviisi järgi.
Digitaaltelevisiooni signaali edastab maapealne levivõrk (antennitelevisioon), kaablivõrk (kaabeltelevisioon) ja satelliidivõrk (satelliittelevisioon).
Maapealses antennivõrgus rakendatakse järgmisi süsteeme (ja nende aluseks olevaid, enamasti samanimelisi standardeid): 
Muid edastussüsteeme: