tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Patrik Laine

Patrik Laine (sündinud 19. aprillil 1998 Tamperes) on Soome jäähokimängija, kes mängib NHL-is klubis Columbus Blue Jackets ründajana paremäärel.
Ta alustas karjääri kodumaa klubis Tappara. Soome kõrgliigas tegi ta debüüdi hooajal 2014–15.
2016. aastal valiti ta NHL-i "draft"is Winnipeg Jetsi poolt teise valikuna. 
2017. aastal valiti ta NHL-i tähtede mängule.
24. novembril 2018 lõi ta mängus St. Louis Bluesi vastu viis väravat, saades kolmandaks mängijaks pärast hooaega 1997–98, kes seda suutnud on. Enne teda oli ühes NHL-i mängus viis väravat visanud Johan Franzén 2011. aastal.
2021. aasta jaanuaris siirdus Laine Blue Jacketsi.
2016. aasta jäähoki maailmameistrivõistlustel võitis ta Soome jäähokikoondise koosseisus hõbemedali. Ta tunnistati turniiri parimaks Soome mängijaks.
Acre Vabariik

 
Acre Vabariik (portugali: "República do Acre"), (hispaania: "República del Acre") või Acre Sõltumatu Riik (portugali: "Estado Independente do Acre"), (hispaania: "Estado Independiente del Acre") oli Boliivias Acre piirkonnas võimul olnud separatistlike valitsuste nimetus. Brasiilia annekteeris piirkonna 1903. aastal ning see on nüüd Acre osariik.
Ajalugu.
Neljakümne aasta jooksul pärast 1860ndaid asustasid Acre piirkonna brasiillased, kes moodustasid lõpuks suurema osa populatsioonist. 1867. aastal Brasiilia ja Boliivia vahel sõlmitud Ayacucho lepingu tulemusel liideti Acre Boliiviaga. Piirkond meelitas 19. sajandi lõpus toimunud kummibuumi jooksul ligi paljusid Brasiilia migrante. Aastatel 1899–1900 juhtis Hispaania ajakirjanik ja endine diplomaat Luis Gálvez Rodríguez de Arias ekspeditsiooni, mille eesmärk oli Acre üle Boliivialt kontroll saada. Ekspeditsiooni rahastas salaja Amazonase osariigi valitsus, mille eesmärk oli selleks ajaks äsja iseseisvunud Acre uuesti Brasiiliaga liita. Gálvez kuulutas iseenda 14. juulil 1899 Acre Esimese Vabariigi presidendiks, pealinnaks sai Antimary linn, mille ta nimetas ümber Arieopoliseks. Esimene vabariik kestis üheksa kuud, kuni 1900. aasta märtsis saatis Brasiilia valitsus sõjaväelased Gálvezt arreteerima ja andis Acre tagasi Boliiviale. Gálvez saadeti Hispaaniasse sundasumisele, Acre elanikud olid endiselt Brasiilia või Boliiviaga liitumise vastu.
Novembris 1900 prooviti uuesti iseseisvuda, Teise Acre Vabariigi presidendiks sai Rodrigo de Carvalho. Seegi katse suruti maha ning Acre jäi Boliivia osaks kuni 1903. aastani.
Pärast Teise Vabariigi läbikukkumist pöördusid iseseisvusvõitlejad Rio Grande do Suli osariigist pärit veterani José Plácido de Castro poole. Nad pakkusid talle Boliiviast iseseisvumise juhi kohta. Plácido, kes oli Acres alates 1899. aastast ekspeditsiooni peainspektorina töötanud ja oli just tagasi Rio de Janeirosse tulnud, võttis pakkumise vastu. Ta kehtestas armees range korra ning organiseeris peaaegu 30 000-mehelise armee ümber. Acre sõjavägi võitis mitu lahingut ning 27. jaanuaril 1903 kuulutas José Plácido de Castro välja Acre Kolmanda Vabariigi. Brasiilia president Francisco de Paula Rodrigues Alves saatis Brasiilia sõjaväelased Põhja-Acresse, et tõugata Plácido Acre presidendi kohalt. Tänu Rio Branco paruni José Paranhose oskuslikele läbirääkimistele lahendati situatsioon suhteliselt rahulikult. Pärast läbirääkimisi allkirjastati rahuleping. Petrópolise leping, mis allkirjastati 11. novembril 1903, andis Brasiiliale kontrolli Acre (191 000 km²) üle. Vastutasuks sai Boliivia väiksemad alad Mato Grosso piirkonnas ja kaks miljonit naelsterlingit ning Brasiilia võttis vastutuse ehitada Madeira–Mamoré raudtee, mis andis Boliiviale ühenduse välismaailmaga. 25. veebruaril 1904 sai Acre ametlikult Brasiilia osaks.
Wilford Brimley

Anthony Wilford Brimley (27. september 1934 Salt Lake City – 1. august 2020) oli Ameerika Ühendriikide näitleja.
Sõidumeerik

Sõidumeerik (ingl.k. "tachograph") on sõiduki armatuurlauale paigaldatav elektromehaaniline või elektrooniline seade (elektrooniline sõidumeerik), mis näitab ja registreerib automaatselt sõiduki läbisõitu, kiirust, sõiduaega, juhi muud tööaega, töövaheaegu ja igapäevast puhkeaega ning sõidumeerikulehe karbi avamisi.
Ülevaade.
20. sajandi lõpukümnenditel ja uue sajandi algul kasutati elektromehaanilisi salvesteid, mis salvestasid teabe ümmargusele kartongist kettale, mida siis aeg-ajalt vahetati. 13.06.2002.a. võttis Euroopa Komisjon vastu digitaalse sõidumeeriku tehniliste nõuete loetelu. Sätestati uue meerikutüübi ehitamise, autole paigaldamise ja kontrollimise kord. Digitaalne sõidumeerik on kasutajasõbralik, tahhograafist raskemini manipuleeritav ja andmed lihtsalt kontrollitavad. Juht peab kandma kaasas isiklikku kiipkaarti, kuhu salvestatakse tema viimase 28 päeva tegevus. Digitaalse sõidumeeriku (ingl.k. "digital tachograph") puhul kasutatakse ainult digitaalset tehnoloogiat koos juhi kiipkaardi ja automaatse andmesalvestusega.
Autojuhtide töö- ja puhkeaegade vaheldumine on olulised nii liiklusohutuse kui ka autojuhi enda töötervishoiu tagamiseks. Sel põhjusel on kasutusel seadmed, mis salvestavad olulisi andmeid auto liikumise, liikumiskiiruse, peatumiste, parkimiste jms kohta. Ettevõttes vedusid korraldavad isikud ja kontrollorganid saavad tagantjärele vajalikku informatsiooni selle kohta, kuidas autojuht on pidanud reisil olles kinni vastavatest nõuetest.
Sõidumeerikud jaotatakse andmete salvestamise viisi järgi:
Seade salvestab sõidukijuhi nelja erinevat tegevust:
Sõidumeeriku süsteem koosneb sõiduki käigukastiga ühendatud kiirusandurist, salvestusseadmest ja salvestusmeediumist (salvestusleht või sõidumeerikukaart).
Hiiu folk

Hiiu folk on rahvamuusikaüritus, mis toimub Hiiumaal alates 2005. aastast juuli keskpaigas.
Festivali korraldab MTÜ Hiiu Folk, festivali peakorraldaja on selle algusest peale olnud Astrid Böning-Nõlvak. Festivali omapärana ei toimu kontserdid ühes kindlas asulas, vaid saarel paljudes kohtades ning naabersaartelgi – näiteks Kassaril, Saarnakil jm. Festival on lisaks rahvakultuurile ja muusikaelamustele propageerinud ka looduslähedast käitumist, korraldanud matku ja kaasanud muuseume. Oluliseks on peetud alkoholivaba peokultuuri ning peokoha ja looduse puhtana hoidmist.
Agnieszka Radwańska

Agnieszka Roma Radwańska (sündinud 6. märtsil 1989 Krakówis) on Poola naistennisist.
9. juulil 2012 jõudis ta WTA edetabelis 2. kohale, mis on tema senise karjääri kõrgeim koht. Teist korda tõusis ta WTA edetabelis teisele kohale 23. mail 2016.
Ta on võitnud üksikmängus 20 WTA turniiri. Ühe korra on ta mänginud suure slämmi turniiri finaalis: 2014. aastal kaotas ta Wimbledonis Serena Williamsile 1:6, 7:5, 2:6. Poolfinaali on ta seni jõudnud neljal korral: 2013 ja 2015 Wimbledonis ning 2014 ja 2016 Austraalias. 2015 võitis ta Singapuris WTA Touri aastalõputurniiri, alistades finaalis Petra Kvitová 6:2, 4:6, 6:3.
2013. aastal pälvis ta Poola Vabariigi kuldse teeneteristi.
Nadežda Nejnski

Nadežda Nejnski (esimesest abielust Nadežda Mihajlova; sündinud 9. augustil 1962 Sofias) on Bulgaaria poliitik. Ta oli aastatel 1997–2001 Bulgaaria välisminister.
Ta sündis 1962. aastal Sofias, kus lõpetas ka keskkooli. 1985. aastal lõpetas ta filoloogina Sofia ülikooli. Aastatel 1986–1988 töötas ta vabakutselise ajakirjanikuna.
Isiklikku.
Ta abiellus 1983. aastal Kamen Mihajloviga, abielust sündis kaks tütart; 2006. aastal abielu lahutati.
3. oktoobril 2009 abiellus ta Bulgaaria saatkonnas Madridis Svetlin Nejnskiga.
Kaukaasia Albaania Apostlik Kirik

Kaukaasia Albaania Apostlik Kirik oli tänapäeva Aserbaidžaani aladel tegutsenud kohalik kirik, üks vanimaid kristlikke kogukondi. Mõnda aega oli see autokefaalne, seejärel tegutses aga Armeenia Apostliku Kiriku osana (metropoliitkonnana). Kiriku liturgiliseks keeleks oli udi keel. Kaukaasia Albaania Apostliku Kiriku pea oli katoolikos.
Pärimuse kohaselt pani kirikule aluse püha Elisæus, üks apostel Juudas Taddeuse õpilastest, juba I sajandil. IV sajandil võttis kuningas Urnayr Armeenia kirikult vastu kristluse, see tõi kaasa udide usuvahetuse ja kristluse laiema leviku piirkonnas. Kuna kuninga usuvahetuse tõi kaasa Armeenia kiriku tegevus, pidasid nad endid Albaania kiriku protežeeks, piirkonna elanikud aga pidasid oma kirikut armeenlaste omast vanemaks.
V sajandil tõlgiti udi keelde Piibel. Vanimad säilinud piiblitõlked pärinevad siiski VII sajandist ja neis on tunda märkimisväärseid armeenia mõjusid. Sajandi alguses levis piirkonnas Pärsia mõjul zoroastrism. Sajandi lõpus saabus aga kristluse kuldaeg, mil kiriku struktuur formaliseeriti. VI sajandil saabusid piirkonda hunnid ja kirik alustas nende seas misjonitööd.
Aastal 705 otsustasid piirkonna riigijuhid, et lasevad edaspidi kiriku katoolikose määrata armeenia kirikul, mis tõi edaspidi kaasa kiriku autokefaalia kadumise. VIII sajandil tõi araablaste invasioon kaasa ka selle, et suur osa piirkonna elanikest võttis vastu islami. Piirkonna rahvad, kes islamit vastu ei võtnud, sulasid kas ühte armeenlastega või konsolideerusid ühtseks udi rahvaks. Kahhethi alade asukad liitusid aga Gruusia Õigeusu Kirikuga.
Aastaks 1434 oli kirik saanud Armeenia kiriku osaks ja kaotanud oma autokefaalia. Lisaks Aserbaidžaani aladele haldas see ka Armeenia Õigeusu Kiriku piiskopkonda, mille aladeks olid Kuldhordi maad ja mille keskuseks oli Sarai-Batu. XVIII sajandil haldas see ka armeenlaste kogukonda Astrahanis. 
Aastal 1815 lasi Venemaa keiser Nikolai I Kaukaasia Albaania Apostliku Kiriku võimuorganid likvideerida. Aastal 1836 keelustas ta selle tegevuse täielikult ja kõik selle kogudused võttis üle Armeenia Apostlik Kirik.
Purku Samaaria koda

Purku Samaaria koda on EELK Rapla Maarja-Magdaleena koguduse kuulutuspunkt Valli külas Rapla vallas.
Purku Samaaria koja rajamise idee algataja oli Lea Särekanno. Valli küla Sipelga talu pühitseti Lääne-Harju praosti Jüri Vallsalu poolt Rapla koguduse filiaaliks 19. juunil 1994.
Bugeac

Budžak (rumeenia "Bugeac", ukraina ja bulgaaria "Буджак", gagauusi ja türgi "Bucak", poola "Budziak", saksa "Budschak") on piirkond Euroopas Moldova lõuna- ja Ukraina edelaosas. Moldovas pole Budžaki ala täpselt määratletud, Ukrainas hõlmab see Odessa oblasti osa, mis jääb Dnestri jõest edelasse.
Nime päritolu.
Budžaki nimi on pärit turgi keeltest ning tähendab 'ääremaad', 'nurka' või 'kolmnurka'. Viimane moodustub kolme linna – praeguste nimedega Bilgorod-Dnistrovskõi, Benderi ja Izmajili – mõtteliste ühendusjoonte järgi.
Ajalugu.
Budžaki ala on kuulunud 7.–14. sajandini erinevate Bulgaaria riikide alla. Kuni 15. sajandini oli see Moldaavia osa Vana-Bessaraabia. Alates 1484. aastast oli see Osmanite riigi osa ning oma erilise kuju tõttu sai see riigi ääreala nime 'Budžak'.
Venemaa liitis 1812. aastal endaga Pruti ja Dnestri jõe vahelise ala ning sellele kandus lõunast üle nimi Bessaraabia. Vana-Bessaraabia jäi sisuliselt uue Bessaraabia lõunaosaks.
Osa Budžakki (Vana-Bessaraabia lõunaosa) kuulus aastatel 1856–1878 Rumeeniale, 1918. aastal sai terve Vana-Bessaraabia Rumeenia Kuningriigi osaks.
1940. aastal okupeeris ja annekteeris Nõukogude Liit Bessaraabia ning see sai Moldaavia NSV ja Ukraina NSV osaks. Budžak tähendas nüüd Ukraina NSV alla läinud Vana-Bessaraabia osa.
Aastatel 1941–1944 oli Budžak taas tervenisti osa Suur-Rumeeniast. Kuulus Bessaraabia kubermangu, mille pealinn oli Chișinău.
Alates 1944. aastast (ametlikult 1947. aastast) oli Budžak taas Nõukogude Liidu (Moldaavia NSV ja Ukraina NSV) osa. Alates 1991. aastast on Budžak Moldova (Vana-Bessaraabia põhjaosa) ja Ukraina osa (kitsamas mõistes Budžak).
Tänapäeva Moldova Budžak.
Moldovas pole Budžaki ala tänapäeval täpselt määratletud, osa ajaloolist Budžakki jääb Transnistria alale.
Tänapäeva Ukraina Budžak.
Ukrainas hõlmab see Odessa oblasti edelaosa. Sellel on kasutusel eri nimetusi: "Lääne-Odessamaa" (ukraina: "Західнa Одещина", "Zahidna Odeštšõna"), "Bulgaaria Bessaraabia" (ukraina: "Болгарська Бессарабія", "Bulgarska Bessarabija"), "Akkermanimaa" (ukraina: "Аккерманщина", "Akkermanštsõna" – Bilgorod-Dnistrovskõi linna ajaloolise türgi nime 'Akkerman' järgi).
Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse järgi oli Budžaki (Odessa oblasti rajoonid, mis jäävad Budžaki alale) rahvastik 617 200 inimest, neist umbes 40% ukrainlasi, 21% bulgaarlasi, 20% venelasi, 13% moldaavlasi, 4% gagauuse ja 2% muid rahvusi.
Ukraina Budžaki pindala on umbes 13 200 km².
Linda Simm

Linda Simm (sünninimi Linda Kaart; 16. detsember (vkj 4. detsember) 1882 Tartu – 8. detsember 1958 Tallinn) oli ühiskonnategelase Ants Simmi abikaasa.
Linda Simm oli üks kahest Eesti Üliõpilaste Seltsi naisliikmest (c 1906-I).
Ta maeti 13. detsembril 1958 Tallinna Metsakalmistule (kvartal 8, plats 2699). Simmi talu kalmistul Tarvastu vallas Kivilõppe külas, kuhu on maetud Ants Simm, asub Linda Simmi mälestuskivi.
Timothy Kopra

Timothy Lennart Kopra (sündinud 9. aprillil 1963) on Ameerika Ühendriikide insener ja endine NASA astronaut. 
Kopra teenis alates 1985. aastast USA maaväes, kust lahkus 2010. aastal koloneli auastmes. Kopra oli missiooni spetsialist missioonidel STS-127 ja STS-128 ning kuulus Rahvusvahelise Kosmosejaama 20. ekspeditsiooni meeskonda. 2011. aastal oli ta määratud missioonile STS-133, kuid vigastas ennast jalgrattaga sõites ning pidi koha loovutama Stephen Bowenile. 46. ekspeditsiooni ajal oli ta taas Rahvusvahelise kosmosejaama meeskonnaliige ning 47. ekspeditsiooni ajal oli ta jaama komandör 2. märtsist 18. juunini 2016. 
Kopra lahkus NASAst 2018. aastal. 2020 sai ta MDA Corporationi robootika- ja kosmosevaldkonna asepresidendiks.
Isiklikku.
Kopra on sündinud Texase osariigis Austinis. Ta on abielus ja tal on kaks last.
Timothy Kopra on isa kaudu Soome juurtega. Isapoolne vanaema oli pärit Helsingist ja vanaisa Karjalast ning nad emigreerusid USAsse 1914. aastal. Timothy Kopra isa oskas soome keelt, kuid Timothy seda ei oska.
Lõuna-Dobrudža

Lõuna-Dobrudža on (bulgaaria "Южна Добруджа", "Južna Dobrudža"; rumeenia "Dobrogea de Sud", aga ka "Dobrogea Nouă" ('Uus-Dobrudža'), "Cadrilater" ('nelinurk')) on ajalooline piirkond tänapäeva Bulgaarias, ajaloolise Dobrudža osa. Selle pindala oli 7565 km2.
Ala kuulus kuni 1913. aastani Bulgaariale. Pärast Bulgaaria kaotust Teises Balkani sõjas anti Lõuna-Dobrudža Bukaresti rahulepinguga 1913. aastal Rumeeniale. Nii Esimese maailmasõja eel kui ka järel toimus Lõuna-Dobrudžasse suur rumeenlaste kolonisatsioon.
Teise maailmasõja aegsete Balkani riikide piiride ümberkorraldamisega anti see ala 7. septembril 1940 Craiova lepinguga Bulgaariale tagasi. Lepinguga käivitus ka suur rahvastevahetus – Rumeeniast lahkus Bulgaariasse umbes 77 000 bulgaarlast, samal ajal kui Bulgaariast lahkus Rumeeniasse umbes 110 000 rumeenlast, sealhulgas Lõuna-Dobrudžast umbes 80 000 inimest.
Ehkki Pariisi konverentsi otsustega üldiselt tühistati Balkani riikide aastatel 1940–1944 toimunud piiride ümberkorraldus, jäeti ala ametlikult 1947. aastal Bulgaariale.
Lõuna-Dobrudža tänapäeva Bulgaarias.
Lõuna-Dobrudža ala kuulub tänapäeval Dobrichi ja Silistra piirkonda.
Anatoolia suusamaraton

Anatoolia suusamaraton (türgi keeles "Anadolu Kayak Maratonu") oli suusamaraton Türgis. 
Murdmaasuusatamine on Türgis vähetuntud spordiala, kuigi riigis on piirkondi, kus lumeolud ja maastik on suusatamiseks sobivad.
Esimene suusamaraton Türgis toimus 2008. aastal Arkuti mägedes Anatoolias, täpsemalt Bolu provintsis Gerede linna lähedal. Võistluse korraldasid Eesti saatkond Türgis ja tollal Türgi murdmaasuusatamise koondist juhendanud Jaanus Teppan. Ürituse idee oli tutvustada Eestit ja murdmaasuusatamist türklastele ning saada meediatähelepanu nii kohalikus kui ka rahvusvahelises pressis. 
Sellel Eesti Vabariigi 90. juubeliaasta puhul korraldatud üritusel viibis arvukalt Eesti ja teiste riikide diplomaate, kellest mitmed ka läbisid raja. Maratonist võttis osa Eesti peaminister Andrus Ansip, kes on Eestis tuntud kui visa harrastussportlane. Võitis Martti Himma, Eesti peaminister oli 11. 
Kuid paremusjärjestuse selgitamine ei olnud sellel maratonil peamine – kõige olulisem oli soov tuua suuskadele inimesed, kes teevad seda harva või esmakordselt ja pakkuda neile rõõmu liikumisest suusarajal. Korraldajad pakkusid lisaks suusatamisele ka liulaskmist, hõõgveini, sütel grillitud liha ja rahvatantsuansamblite etteasteid.
Maratoni pikkus oli 35–42 km, lühematel radadel 10–20 km ning seda sõideti klassikalises stiilis. See oli üritus harrastajatele, kus osavõtjate arv jäi alla 100 ja suusamaailma tipud ei tulnud võistlema. Maraton ei kuulunud ühegi rahvusvahelise maratonisarja hulka. Teadaolevalt on Anatoolia maraton toimunud 3 korda: 2008, 2009 ja 2010. 
Järgnevatel aastatel keskendus Eesti saatkonna spordisuunaline tegevus kepikõnnile.
Parkett

Parkett on puidutükkidest laotud geomeetriline mosaiik, mida kasutatakse dekoratiivsel eesmärgil.
Parketi mustrid on täielikult geomeetrilised - ruudud, kolmnurgad, rombid. Kõige populaarsem parkettpõrand on kalasaba mustriga.
Materjal.
Parketi materjalina kasutatakse enamasti erineva värvuse ja tekstuuriga puitu, näiteks tamm, pähklipuu, kirsipuu, mänd, vaher ja paljud teised. Kallima puumaterjalina kasutatakse ka rikkaliku tooniga mahagoni või muud välismaist puitu. Ka bambusparkett on tänapäeval väga populaarne, olguni et see pole otseselt puit.
Parkettpõrandaid liimiti vanasti kuuma bituumeniga, kuid tänapäeval kasutatakse tavapärast liimi.
Puhastamine.
Puidust põrandaid võib pühkida harjaga või vajaduse korral pesta vee ja lapiga. Mõningad tolmuimejad võivad parketti kriimustada või kulutada, kui puidu osakesed jäävad tolmuimeja harjakeste vahele.
Parandamine.
Parkettpõrandad püsivad väga kaua ja ei vaja suurt hoolitsust. Kulunud või lahti tulnud põrandalaudu on lihtne välja vahetada uuesti liimides või bituumenit kasutades.
Kasutamine majapidamises.
Parkettpõrandaid kasutatakse peamiselt magamistubades, eluruumides ja koridorides. Puidust põrandaid peetakse paremaks, sest need on jala all soojemad kui tavalised keraamilised plaadid. Samas on puidust põrandad vähem helikindlad ja need võivad tekitada probleeme korterelamutes.
Hommik männimetsas

"Hommik männimetsas", rahvasuus tuntud ka kui "Kolm karu", on vene kunstnike Ivan Šiškini ja Konstantin Savitski 1889. aastal valminud õlimaal. Maalil kujutatud karud maalis Konstantin Savitski. 
Teos oli lausa kultuslikult moes 20. sajandi algul Venemaal ning hiljem Nõukogude Liidus 1950. ja 1960. aastatel. 
Maalilt tuntud kolm karupoega on Riho Undi ja Andrus Kiviräha nukufilmi “Vennad Karusüdamed” kangelasteks. 
Andres Eilarti ja Aavo Koka koostatud reisijuht "Pintsliga tõmmatud Eesti" annab teada, et suure tõenäosusega maalis Ivan Šiškin pildil kujutatud männimetsa Eestis Narva-Jõesuu lähistel, kus teda inspireeris linnaserval, üsna autotee ääres kasvav suur ja mitmeharuline vana mänd, mida kutsutakse "Šiškini männiks".
Maali on sageli peetud üksnes Šiškini teoseks, sest selle omandanud Vene kaupmees, metseen ja kunstikoguja Pavel Tretjakov oli Savitski signatuuri maalilt kõrvaldanud, leides, et alates ideest ja lõpetades teostusega kõneleb kõik Šiškinile omasest maalimisviisist. Konstantin Savitski on siiski Šiškini motiivi ligipääsmatust metsast igiroheliste hiigelpuude, pehme samblaga kaetud rändrahnu ja sajandivanuste männiokste vahel hõljuva uduvinega täiendanud esialgu kahe ja hiljem veel kahe karuga.
Maal kuulub Tretjakovi galerii püsikollektsiooni.
Pagiriai

Pagiriai (žemaidi keeles "Pagėrē") on alev Leedus Kėdainiai rajoonis Šėta vallas. Alev asub Rudekšna jõe kaldal.
Alevis on põhikool ja raamatukogu. Vaatamisväärsusteks on 1944. aastal valminud katoliku kirik ja surnuaial asuv 1823. aastal valminud kabel.
Ajalugu.
Pagiriai mõisat on esmamainitud XVI sajandil. 1626. aastal ehitasid kolm venda Pagiriaisse kiriku. Põhjasõja ajal põles see maha ja asula jäi praktiliselt inimtühjaks.
Kirik taastati 1742. aastal. 1777. aastal hakkas selle juures tegutsema kihelkonnakool. 1823. aastal rajasid kohalikud mõisnikud Montvilad surnuaiale kabeli, millest sai nende suguvõsa rahula. 1876. aastal ehitati vana asemele uus kirikuhoone. Tsaari ajal olid asula venekeelsed nimekujud Погары ja Погиры. 
1909. aastal hakkas Pogiriais tegutsema esimene ühistule kuuluv meierei Leedu aladel. XX sajandi alguses on kasutatud küla kohta nimekuju "Pagirys". 1944. aastal põles küla maha, tules hävis ka kirik. Nõukogude ajal oli Pagiriai kohaliku sovhoosi keskasula. Asulast sai alev 1972. aastal.
Uus tüdruk

"Uus tüdruk" (inglise keeles "New Girl") on Ameerika Ühendriikide komöödiasari, mis oli esmakordselt eetris 20. septembril 2011 Ameerika telekanalil Fox. Sarja looja on Elizabeth Meriwether.
Eestis on sari nähtav telekanalil TV6.
Pernarava

Pernarava on alev Leedus Kėdainiai rajoonis, Pernarava valla halduskeskus. 
Alevis on põhikool ja raamatukogu. Vaatamisväärsuseks on 1815. aastal valminud katoliku kirik.
Ajalugu.
Pernaravast on leitud seitse kivikirvest. Külas asub muinaskalme, mis võeti kasutusele II sajandil ja kuhu maeti veel XIII sajandil. Pernaravat on kirjalikult esmamainitud (kujul "Parvern").
XVI sajandil on esmamainitud Pernarava mõisa. 1671. aastal ehitati asulasse esimene kirik, mille juures hakkas XIX sajandil tegutsema ka kihelkonnakool. Nõukogude ajal oli alev kohaliku kolhoosi keskasulaks.
Paberžė

Paberžė on küla Leedus Kėdainiai rajoonis Gudžiūnai vallas. Küla asub Liaudė jõe kaldal. 
Vaatamisväärsusteks on aastal 1851 valminud katoliku kirik ja Paberžė mõisa hoonetekompleks. Küla kalmistule on maetud lahingus langenud jaanuariülestõusus osalejad. Küla ümbruses asub Paberžė maastikukaitseala.
Tuntud elanikke.
Antanas Mackevičiuse elust romaani kirjutades peatus külas mõnda aega ka kirjanik Vincas Mykolaitis-Putinas.
Register (heliallikate rühm)

Register on klaviatuuriga õhkpillide, nagu näiteks oreli, harmooniumi või akordioni sarnaste tämbriliste omadustega heliallikate (näiteks orelivilede) rühm.
Orel.
Diapasoon on oreliregister, vastab printsipaalile - oreli pearegister.
Akordion.
Akordionil on klaviatuuri registrid ja bassiregistrid. Registrite arv oleneb pilli suurusest.
Fuad Quliyev

Fuad Quliyev (aserbaidžaani keeles "Fuad Quliyev Xəlil oğlu"; sündinud 6. juulil 1941 Bakuus) on Aserbaidžaani poliitik, ta oli aastatel 1995–1996 Aserbaidžaani peaminister.
Ta lõpetas 1963. aastal Aserbaidžaani Tööstusinstituudi naftatööstuse insenerina. Aastatel 1963–1965 töötas ta administratiivtööl Kryčaŭs Mahiloŭ oblastis Valgevenes. Pärast tagasipöördumist Aserbaidžaani töötas ta mitmetel juhtivatel kohtadel naftatööstuse alastes uurimisinstituutides. Aastatel 1977–1982 oli ta Bakuu õhukonditsioneeride tehase peainseneriks, aastatel 1982–1994 sama tehase direktoriks.
Aastal 1994 (kui Heydər Əliyev oli saanud Aserbaidžaani presidendiks) sai tast Aserbaidžaani asepeaminister. Ta oli 2. maist 1995 kuni 20. juulini 1996 Aserbaidžaani peaminister. Ta lahkus peaministri ametist tervislikel põhjustel.
Paberžė mõis

Paberžė mõis (leedu "Paberžės dvaras") on endine mõis Leedus Kėdainiai rajoonis Gudžiūnai valla Paberžė külas.
Ajalugu.
Paberžė küla kuulus XVI sajandil Schillingite suguvõsale. 1793. aastal rajasid nad mõisa peahoone. Kuna mõisa omanik osales jaanuariülestõusus, siis pagendati ta Siberisse ja mõisa uuteks omanikeks said Tihhejevid. Nood rentisid mõisa Becheri nimelisele sakslasele välja. Hiljem lasid nad asulasse rajada kooli. Enne Esimest maailmasõda hakkasid Tihhejevid mõisa maad oma endistele pärisorjadele müüma ja sõja puhkedes oli kogu mõisa valdus taludeks müüdud.
Mõisakompleks.
Mõisakompleksist on säilinud puidust peahoone. Suurem osa säilinud hooneid asub peahoonest veidi maad eemal: seal asuvad muuseumihoone, hospidal, kirik, kellatorn, pastoraat ja kaks mõisaaegset risti. Harukordse nähtusena on säilinud ka mõisa puukuur.
Üks mõisa hoonetest on muudetud jaanuariülestõusu muuseumiks, praegu on muuseum ka mõisa peahoones. Ka mõisa pargis on Genrikas Galvanauskase loodud puuskulptuurid, millega mälestatakse ülestõusnuid. Mõis muudeti muuseumiks 1993. aastal, sellega seoses mõis ka restaureeriti.
Paberžė kirik.
Kiriku kohale rajasid Schillingid esimese kabeli 1787. aastal. 1858. aastal põles see maha, praegune hoone valmis 1859. aastal.
Hoone on klassitsistliku portikuse ja barokkstiilis torniga. Apsiid on kolmnurkne. Hoonest eendub käärkamber. Kiriku juures on XIX sajandil valminud puidust kellatorn. Kiriku juures on pastoraat; nii seal kui ka kirikus on kuulsa leedu ristimeistri Vincas Svirskise loodud ristid.
1856. aastal sai seal vaimulikuks Antanas Mackevičius, kes osales jaanuariülestõusus, juhtides 250-mehelist väesalka. Ülestõusu käigus ta tapeti.
1970. aastal sai seal vaimulikuks Stanislovas Dobrovolskis (isa Stanislovas). Ta korrastas kiriku ja pani mitme hoone külge vaatamiseks välja vanad metallist ristid.
Montenegro keel

Montenegro keel (montenegro keeles "crnogorski jezik", "црногорски језик") on üks lõunaslaavi keeltest. Keel ei erine väga serbia ja horvaadi keelest, mistõttu nende keelte kõnelejad saavad üksteisest hästi aru. 
Montenegro 2007. aasta põhiseaduse järgi sai Montenegro esimeseks ametlikuks keeleks montenegro keel, mida senini tunti serbia keele "ijekavski" variandina. Aastal 2008 loodi Montenegro Keele Standardiseerimise Nõukogu, mille eesmärgiks oli luua ühtne kirjakeel. Esimene keelestandard anti välja aastal 2009. Uues kirjakeeles olid ühendid "sj" ja "zj" asendatud kahe uue tähega ⟨ś ning ź⟩. Neid tähti kasutas ka Montenegro parlament, kuid 2017. aasta veebruaris loobus nende kasutamisest.
Aastal 2011 korraldatud rahvaloendusel märkis 36,97% riigi elanikest (229 225) oma emakeeleks montenegro keele, sellal kui 44,28% vastanuist pidas oma emakeeleks serbia keelt. Lisaks montenegrolastele pidasid montenegro keelt oma emakeeleks ka paljud riigis elavad Montenegro muslimid.
Tähestik.
Montenegro keeles on kasutusel kaks tähestikku: - kirillitsa ja ladina kiri. Kuna vanale tähestikule lisatud uued tähed on ladina kirjas olemas, aga kirillitsas need puuduvad, siis soovitavad sealsed keelekorraldajad kasutada ladina kirja.
А Б В Г Д Ђ Е Ж З З́ И Ј К Л Љ М Н Њ О П Р С С́ Т Ћ У Ф Х Ц Ч Џ Ш&lt;br&gt;A B V G D Đ E Ž Z Ź I J K L LJ M N NJ O P R S Ś T Ć U F H C Č DŽ Š 
Tähtede järjekord on kummaski tähestikus erinev:
Kit Harington

Christopher Catesby Harington (Kit Harington; sündinud 26. detsembril 1986 Londonis) on inglise näitleja. Eelkõige on ta tuntud tänu Jon Snow rollile HBO draamasarjas "Troonide mäng". 
Harington on lõpetanud kõne- ja näitekunstikooli Central School of Speech and Drama.
Akadi riik

 
Akadi riik oli esimene semiidikeelne Mesopotaamia impeerium, asus Akadi linnas ja seda ümbritsevatel aladel aastatel 2334–2154 eKr. 
Akadi riik ühendas esimest korda kõik akadi ja sumeri keelt kõnelevad põlisrahvad ühe võimu alla. Akadi riigi kontrolli all olid Mesopotaamia (tänapäeva Iraak, Kuveit, Ida-Süüria ja Kagu-Türgi), Levant (tänapäeva Süüria ja Liibanon) ning Anatoolia (Türgi) ja Iraani lõuna- ja idaosa. Sõjaretked ulatusid lõunas Araabia poolsaarele, tänapäeva Bahreini ja Omaani aladele.
3. aastatuhandel eKr kujunesid sumerite ja akadite vahel väga lähedased kultuurisidemed, laialt oli levinud kakskeelsus. Akadi keel võttis aegamööda sumeri keelelt põhikeele rolli üle 3. ja 2. aastatuhande vahetusel eKr (täpne aeg on vaieldav).
Akadi riik jõudis haripunkti 2400–2200 aastat eKr, pärast Sargoni (2334–2279 eKr) vallutusi. Sargon alistas kogu Mesopotaamia kui ka Elami ning Süüria ja Palestiina. Nime sai see Sargoni pealinna Akadi (Agade) järgi. Sargoni ja tema järeltulijate all võeti akadi keel kasutusele ka vallutatud naaberriikides, näiteks Eelamis. 
Sargoni loodud Akadi riik oli maailma esimesi impeeriumeid. Nime sai see Sargoni pealinna Akadi (Agade) järgi. Akadi keelest, mis kuulus semiidi keelte hulka, sai enam kui tuhandeks aastaks Mesopotaamia peamine kõnekeel.
Pärast Sargoni surma Akadi riik nõrgenes, kuid selle sisemise stabiilsuse taastas peagi tema lapselaps Naramsin (2260–2223 eKr). Viimase Akadi kuninga Šarkališarri ajal (2223–2198 eKr) aga nõrgenes riik märgatavalt ja kuningas kukutati paleepöördega. Riigist lõi lahku Elam ja pärast seda taastasid paljud Sumeri linnad oma sõltumatuse.
Pärast impeeriumi varisemist liitusid akadi rahvad Mesopotaamias kahte suuremasse akadikeelsesse riiki: Assüüriasse põhjas ning paar sajandit hiljem Babülooniasse lõunas.
Aksumi kuningriik

Aksumi kuningriik, tuntud ka kui Aksumi impeerium, varem Aksumi linnriik, oli riik tänapäeva Eritrea ja Põhja-Etioopia aladel. See eksisteeris umbes aastatel 100–940 pKr. Riik mängis suurt rolli Rooma impeeriumi ja Vana-India vahelises kaubanduses. Aksumid lihtsustasid kaubandust vormides oma Aksumi münte, riigil oli hegemoonia langeva Kušaani kuningriigi üle ning aksumid sekkusid tihti Araabia poolsaare kuningriikide siseasjadesse, lõpuks vallutati Homerite kuningriik.
Aksumid püstitasid mitmeid suuri steele, mis täitsid kristluse-eelsetel aegadel religioosseid ülesandeid. Üks sedasorti graniitsammas on 27,4 meetri kõrgune, mis teeb sellest kõrgeima omalaadse maailmas. Ezana (valitses 320–360) võtsid aksumid vastu ristiusu. Seitsmendal sajandil pagesid paljud moslemid Mekast kuningriiki, otsides varju Quraishi hõimu tagakiusamise eest.
Samanimeline pealinn, Aksum, asus Põhja-Etioopias. Kuningriigis oli terminina kasutusel "Etioopia" juba neljandal sajandil. Linn on väidetavalt seaduselaeka asukoht ning Seeba kuninganna kodu.
Peetri kool

Peetri-nimelisi koole on/oli Eestis mitu:
Postitõld

Postitõld (vanamoeliselt eesti keeles ka "tilisang" &lt; vene дилижанс &lt; prantsuse "diligence" 'usinus, hoolsus') oli tõld, mis vedas posti. Samas võidi seda samal ajal kasutada ka reisijateveoks.
Eestis.
Venemaal pandi esimesed postitõllad reisijaid vedama 1820. aastal Moskva ja Peterburi vahel. 1827. aastal pandi tilisangid veerema ka Tallinna ja Peterburi vahelisele teele; 1840. aastal Peterburi ja Riia vahele, vahepeatused tehti Tartus ja Narvas. Pikemate vahemaade kõrval pandi tilisangid käima ka lühemate vahemaade peale, näiteks 1847. aastal Tartu ja Narva vahele.
Ettekirjutuste järgi pidi postitõld olema raudtelgedel, hea välimusega ja valmistatud vastavalt postiteede ülema poolt heaks kiidetud joonistele. 
Enne postitõldu olid kasutusel lahtised vankrid ning suured pealt kinni ehitatud postivankrid ehk kibitkad. Kuid sellised postisõidukid olid algelised. Teed olid tollal aga halvad, seetõttu oli reisimine nendega ebamugav. 
1870–1880. aastatel alustasid mitmed eraettevõtjad reisijate vedamist linnade vahel reisitõldade – diližansidega. Diližans oli kerge, kinnine ja hea vedrustusega tõld, mis mahutas 6–10 reisijat. Erinevalt omnibussist kasutati diližanse pea eranditult pikkadel linnadevahelistel liinidel, harvemini ka linnalähiliinidel.
Diližansid liikusid Tallinna ja Peterburi, Tartu ja Peterburi ning Tallinna ja Riia vahel. Tallinnast Riiga sõitmiseks kulus kolm päeva, ainuüksi sõit Tallinnast Pärnusse kestis koos peatustega 17 tundi. Harju tänaval asunud hotellil Kuld Lõvi oli diližans, mis vedas hotelli kliente raudteejaamast ja sadamast hotelli ning tagasi väljuvatele rongidele ja laevadele. 
Suurbritannias.
Võttes eeskujuks Suurbritannias edukalt rakendunud linnadevaheliste diližansside toimimise, tegi John Palmer 1782. aastal Briti postiteenistusele ettepaneku reorganiseerida samadel alustel ka posti kättetoimetamise üleriigiline teenistus. Teda võeti kuulda. 18. sajandi lõpuks toimis Suurbritannias juba 42 postimarsruuti, kus kurseerisid postitõllad (postidiližansid).
Vasa orden

Kuninglik Vasa orden (rootsi keeles "Kungliga Vasaorden") on 1772. aastal asutatud Rootsi orden, mida anti tsiviilteenistuse eest. Pärast 1975. aastat seda ei antud, ent alates 1. veebruarist 2023 antakse taas Rootsi kodanikele.
Ajalugu.
Ordeni asutas oma kroonimispäeval 29. mail 1772 kuningas Gustav III. See on saanud nime Vasa dünastia järgi ja oli Rootsi ordenitest noorim. Selle eesmärk oli autasustada Rootsi kodanikke, kes olid tegevad põllumajanduses, mäetööstuses, kaubanduses ja mujal, kuid seda anti ka välismaalastele. Alguses oli ordenil kolm klassi (komandör koos suurristiga, komandör ja rüütel). Kuningas Gustav IV Adolf jagas oma statuudiga 26. novembril 1798 komandöriklassi kaheks. 17. aprillil 1890 jagati kaheks ka rüütliklass. Esimest korda anti ordenit 17. juulil 1772, mil selle sai 43 isikut (neist 14 olid Kuningliku Teaduste Akadeemia liikmed).
Surviliškis

Surviliškis on alev Leedus Kėdainiai rajoonis, Surviliškise valla halduskeskus. Alev asub Nevėžise kaldal, alevis on üle jõe Panevėžysi rajooni viiv jalakäijate sild.
Surviliškises on põhikool, kultuurimaja ja raamatukogu. Vaatamisväärsusteks on 1791. aastal valminud katoliku kirik, 1800. aastal valminud kabel alevi surnuajal ja Vincas Svirskise valmistatud rist koolimaja juures. Ristimeister on maetud alevi surnuaeda.
Ajalugu.
Asulat on kirjalikult esmamainitud 1500. aastal, mil sealne mõis läks B. Taboravičiuse valdusse. Esimene kirik ehitati 1505. aastal.
Surviliškis oli kuni XIX sajandini Žemaitija piiskoppide valduses. 1777. aastal rajati sinna kihelkonnakool ja 1791. aastal valmis praegune kirikuhoone. 1863. aastal toimus asula juures lahing ülestõusnute ja tsaariarmee vahel. Tsaariajal kasutati alevi kohta vene keeles nimekuju Сурвилишки.
1941. aastal osalesid asula elanikud kommunistide riigipöördes. Nõukogude ajal oli Surviliškis kohaliku kolhoosi keskasulaks.
Sandžak

Sandžak (serbia kirillitsas "Санџак", türgi "Sancak", saksa "Sandschak", ungari "Szandzsák") on piirkond Euroopas Montenegro kirde- ja Serbia edelaosas.
Nime päritolu.
Sandžakk oli Osmanite riigi 2. järgu haldusüksus. Kui Novi Pazari sandžakk anti Osmanite riigile 1908. aastal tagasi, kinnistuski ala nimeks lihtsalt Sandžak.
Serbias nimetatakse seda ka Raška piirkonnaks, kuigi ajalooline Raška oli palju suurem.
Ajalugu.
15. sajandil Osmanite riigi alla läinud Bosnia kuningriigi kaguosas moodustati Novi Pazari sandžakk. Austria-Ungari okupeeris 1878. aastal Berliini kongressi tulemusel Bosnia, Hertsegoviina ja Novi Pazari sandžaki. Kui 1908. aastal Austria-Ungari annekteeris Bosnia ja Hertsegoviina, siis Novi Pazari sandžakk anti Osmanite riigile tagasi.
Pärast Osmanite riigi kaotust Esimeses Balkani sõjas jagati Sandžak Londoni rahulepinguga 1913. aastal Montenegro ja Serbia vahel umbes pooleks. Enam-vähem selline jaotus on säilinud tänapäevani.
Sandžaki ajalooline pealinn on Novi Pazar. Pindala on erinevate määratluste järgi umbes 7100–8700 km².
Suur-Bosnia idee järgijad näevad Sandžakki kui ajaloolist ja olulise bosnialaste osakaaluga ala Suur-Bosnia osana.
Tänapäeva Montenegro Sandžak.
Montenegro Sandžaki ala jääb kuue valla (Andrijevica, Berane, Bijelo Polje, Plavi, Pljevlja ja Rožaje) territooriumile.
2011. aastal oli bosnialaste osakaal rahvastikus umbes 22% ja moslemite osakaal rahvastikus umbes 44%. Suurim linn on Pljevlja.
Tänapäeva Serbia Sandžak.
Serbia Sandžaki ala jääb kahe ringkonna (Zlatibori ja Raška) territooriumile.
Zlatibori ringkonnas on Sandžaki ala nelja omavalitsuspiirkonna (Nova Varoši, Priboj', Prijepolje ja Sjenica) territooriumil.
Raška ringkonnas on Sandžaki ala kahe omavalitsuspiirkonna (Novi Pazari ja Tutini) territooriumil.
2011. aastal oli bosnialaste osakaal rahvastikus umbes 58% ja moslemite osakaal rahvastikus umbes 66%. Suurim linn on Novi Pazar.
Suur-Bosnia

Suur-Bosnia (bosnia "Velika Bosna") on irridentistlik ja ekspansionistlik idee, mille järgijad taotlevad ajalooliste Bosnia alade (peamiselt Bosnia kuningriigi) ja bosnialaste suure osakaaluga alade ühendamist või liitmist Bosnia ja Hertsegoviina külge.
Peamiselt on need ühendada kavandatavad alad Bosnia ja Hertsegoviina, Sandžak ja Kosovo läänepiirkond, aga ka osasid Serbiast ja Horvaatiast.
Tirza vald

Tirza vald (läti keeles "Tirzas pagasts") on vald Lätis Gulbene piirkonnas. Vald piirneb sama piirkonna Lejasciemsi, Galgauska, Lizumsi, Druviena ja Jaungulbene vallaga ning Madona piirkonna Dzelzava ja Cesvaine vallaga.
Vallas elas 2016. aasta seisuga 925 inimest. Valla elanikest 93,5% on lätlased, 3,1% venelased. Valla halduskeskus on Tirza küla, vallavanem on Česlovs Barkovskis.
Ajalugu.
Tirza valla alal asusid varem Tirza mõisa maad. Mõisade kaotamisel kuulus sellele 1664 ha maad. Lisaks asusid valla aladel veel Troška mõis, millele kuulus 348 hektarit, ja Tirza kirikumõis, millelel kuulus 286 ha maad.
Valla vana saksakeelne nimekuju oli "Tirsen". Aastal 1935 oli valla pindala 79 km² ja seal oli 1578 elanikku. Aastal 1945 moodustati vallas Tirza ja Upmalieši külanõukogu, aastal 1949 vald likvideeriti. Aastal 1951 liideti Tirza külanõukoguga likvideeritav Upmalieši külanõukogu. Aastal 1954 arvati külanõukogu koosseisu Virāne külanõukogu kolhoosi Boļševiks maad, aastal 1977 aga osa likvideeritavast Sinole külanõukogust. Aastal 1990 muudeti külanõukogu vallaks. 2009. aastast kuulub vald Gulbene piirkonda.
Loodus.
Tähtsamad jõed on Tirza jõgi ja selle lisajõgi Azanda.
Looduskaitse all on Vecaduliena mänd, Liepkalni tamm, kaks nimetut põlist pärna ja üks elupuu.
Kaitstavad mälestised.
Kultuurimälestistest on riikliku kaitse all hiiepaik Tirza Püha allikas.
Kohaliku kaitse all on Vecaduliena mõisa kabel, Tirza mõisaansambel (sealhulgas tall-elumaja), Ceumernide suguvõsa vapireljeef Tirza kalmistu kabelis, Ceumernide pere kabel, Tirza Orukõrts, Tirza-Velēna põllumajandusühistu maja ja Lejasvīndedži keskaegne kalmistu.
Regionaalse kaitse all on Tirza vasallilinnus, Tirza kirik, selle orel, orelirõdu, uksed, kantsel ja altar, Dūnītese kõrts, Niedra keskaegne kalmistu ehk Nāve männid, hiiepaik Jāņukalni Suurkivi, bibliograaf Jānis Misiņši suguvõsa maja ning Zvanulejase muinaskalmed. 
Asustus.
Aastal 2011 elas vallas 859 lätlast, 24 venelast, 10 valgevenelast, 7 ukrainlast, 9 poolakat ja 3 leedulast. 
Valla külad:
Ülejäänud valla elanikud elasid külade koosseisu mitte kuuluvates taludes.
Catherine Merridale

Catherine Anne Merridale (sündinud 12. oktoobril 1959) on inglise ajaloolane ja ajalooraamatute autor. 
Ta on spetsialiseerunud Venemaa ajaloole. Raamatu "Punane kindlus" eest pälvis ta Wolfsoni ajalooauhinna.
Ta lõpetas ajaloo alal Cambridge'i King's College'i, filosoofiadoktoriks sai Birminghami Ülikoolis. Ta on olnud Bristoli Ülikooli ja Londoni Queen Mary ülikooli lähiajalooprofessor.
Truskava

Truskava on alev Leedus Kėdainiai rajoonis, Truskava vallas. Alevis on kultuurimaja. Vaatamisväärsuseks on aastal 1860 valminud kabel alevi surnuaial.
Ajalugu.
XVIII sajandil oli Truskava Pavermenysi mõisa omanike Truskauskaste valduses, nende järgi sai asula ka oma nime. Aastal 1794 ehitasid Truskauskased alevisse kiriku. Aastal 1813 sai alevist kohaliku kihelkonna keskus. Aastal 1831 konfiskeerisid tsaarivõimud Truskauskastelt nende valdused. Aastal 1854 ehitati vana kiriku asemele uus.
Aastal 1863 osalesid osad alevi elanikud ülestõusus tsaarivõimude vastu, peale ülestõusu mahasurumist saadeti ülestõusnud Siberisse sunnitööle. Tsaari ajal oli alevi venekeelne nimetus Трусковъ. Knygnešystė ajal lõid salakaubavedaja kihelkonna raamatukogu, mida haldas kohalik vikaar.
Teise maailmasõja ajal sai alev rängalt kannatada: 1944. aasta juulis põles maha suur osa alevist, sealhulgas ka kohalik kirik. Nõukogude ajal oli Truskava kohaliku kolhoosi keskasulaks. Maha põlenud kiriku asemele valmis uus alles aastal 1998.
ArchiCAD

ArchiCAD on raalprojekteerimise tarkvara Windowsi ja Macintoshi platvormile. Selle looja on Ungari firma Graphisoft. ArchiCAD kujutab endast arvuti poolt abistatud programmi, tegelemaks nii arhitektuurse kui konstruktiivse osaga kogu disainitava keskkonna vältel – olgu selleks keskkonnaks kas hooned, interjöör, väliskeskkond, objekt või muu selline. ArchiCAD-i peetakse esimeseks BIM-tarkvaraks, mis oli saadaval tavalisele lauaarvutile. Sellel on juba üle 120 000 kasutaja.
Ajalugu.
Esimese ArchiCAD-i versiooni töötas välja 1982. aastal Ungaris Budapestis Gábor Bojár. Gábor kirjutas esimese koodi programmi jaoks raha eest, mille ta sai oma naise ehteid pantides. Kuna sel ajal valitses Ida-Euroopas Nõukogude režiim, tuli Bojáril Apple'i arvuti, millega ta koodi kirjutas, salaja üle raudse eesriide vedada. Esimene programm valmis 1984 Apple Lisa arvuti jaoks, mis hiljem sai nimeks ArchiCAD. Ettevõttel oli tegevuse alguses raske hakkama saada, põhjuseks ebasoodne ärikeskkond. ArchiCAD-i kasutajate arv suurenes kiiresti aastatel 2007–2011, peamiselt Euroopa turul. Tänaseks on ArchiCAD BIM-maailmas tuntud tegija. ArchiCADi tooted kuuluvad alates 2006. aastast Nemetschek Groupi koosseisu.
Giorgi XII

Giorgi XII (10. november 1746 – 9. jaanuar 1801 (vkj 28. detsember 1800)) oli viimane gruusia monarh, kes valitses aastatel 1798–1800.
Giorgi XII kuulus Bagrationi dünastiasse. Tema valitsemise ajal oli Gruusia ebastabiilne riik, mistõttu Giorgi pöördus kaitse otsimiseks Venemaa poole. Pärast tema surma annekteeris Venemaa aga Gruusia alad ja pagendas Bagrationi dünastia elusolevad liikmed Venemaale.
Noorus.
Giorgi XII sündis 10. novembril 1746 Telavis. Tema isa oli Erekle II, kes oli toona Kahhethi kuningas. Tema emaks oli Erekle teine naine Anna Abašidze. Aastal 1766 tunnustas tema isa teda kroonprints Batonišvilina ja määras ta Pambaki ning Lori maakonna valitsejaks. Samal aastal abiellus ta esimest korda, tema abikaasaks sai Ketevan Andronikašvili. Neil sündis kokku 12 last.
Aastal 1770 osales ta oma isa juhitud rünnakus Osmanite impeeriumi garnisonide vastu Gruusia lõunaosas. Aastal 1777 juhtis Giorgi koos oma poolvenna Levaniga sõjaretke mässulise Ksani vürstkonna vastu, mis lõppes Ksani alistumisega.
Aastal 1782 suri Ketevan raske sünnituse tagajärjel. Aasta hiljem abiellus Giorgi Mariam Tsitsišviliga; neil oli kokku üksteist last.
Giorgi valitsusaeg.
Giorgi tõusis troonile pärast oma isa surma 12. jaanuaril 1798. Ametlikult krooniti ta siiski alles 5. detsembril 1799. 
Nõrga tervisega Giorgi ei olnud rahva seas kuigi populaarne valitseja. Seda kasutas ära tema kasuema Darejan Dadiani, kes üritas saavutada seda, et Giorgi surma järel päriks trooni mõni tema lastest, mitte aga Giorgi järeltulijad.
Toona ei olnud riigil ka häid sidemeid Pärsiaga. Sealne šahh nõudis, et Giorgi saadaks oma vanima poja pantvangina Teherani. Kuigi enamik Gruusia aadlikke olid Venemaa abi suhtes skeptilised, kuna pärslaste rünnaku ajal aastal 1795 neilt reaalset abi ei saabunud, otsustas Giorgi võimsa põhjanaabriga sidemeid veelgi tihendada. Nii saatis ta aastal 1799 saatkonna Paul I juurde ja see omakorda saatis Thbilisisse vene garnisoni.
Giorgi soovis anda Venemaale senisest suurema kontrolli oma riigi sise- ja välisasjade üle – sisuliselt saada Venemaa osaks. Vastutasuks soovis ta, et tagataks tema poja trooniletõus ja et Gruusia Õigeusu Kirik jääks autokefaalseks kirikuks. Paul I otsustas aga olukorda ära kasutada ja Gruusia annekteerida.
Novembris 1800 saatis Paul Thbilisis asuva garnisoni ülemale kirja, kus seisis: "Kuninga tervisliku olukorra halvenemine annab alust oodata tema peatset surma; kui see peaks juhtuma, siis peata te Meie nimel viivitamatult välja andma proklamatsiooni, milles te keelate ilma Meie nõusolekuta kedagi isegi Gruusia troonipretendendiks nimetada. 18. detsembril 1800 andis ta välja ühepoolse manifesti, millega kuulutas Gruusia annekteerituks.
Pärast seda, kui Giorgi sama asta 28. detsembril Thbilisis suri, keeldus mõrvatud Pauli järeltulija Aleksander I tema poega Davidit troonile lubamast ja kinnitas hiljem Paul I koostatud manifesti Gruusia annekteerimiseks.
Järeltulijad.
Giorgi oli kaks korda abielus. Tema esimene abikaasa oli Ketevan Andronikašvili. Neil sündisid:
Giorgi abiellus teist korda Mariam Tsitsišviliga; neil oli kokku üksteist last:
Josvainiai

Josvainiai on alev (endine linn) Leedus Kėdainiai rajoonis, Josvainiai valla halduskeskus. Alev asub Šušvė jõe kaldal.
Josvainias on gümnaasium, kultuurimaja ja raamatukogu. Alevis on metsavarumispunkt. Vaatamisväärsusteks on aastal 1903 valminud katoliku kirik ja kabel alevi surnuajal.
Ajalugu.
XIV sajandil ehitati Josvainiaisse kindlus. Aastal 1486 sai asulast alev. Aastal 1569 rajati sinna leedu suurvürstidele kuuluv Josvainiai mõis. Mõisa juures oli ka kabel. Esimene kirik ehitati asulasse aastal 1604. Aastal 1699 sai Josvainiai Magdeburgi õigused.
Alevi omanikeks on olnud Kwileckid ja Miłaszewskid. Aastast 1628 kuulus Josvainiai Sapiehadele, seejärel olid omanikeks Massalskid. Aastal 1643 müüdi Josvainiai Judyckitele. Järgmised omanikud olid Szczyttid, seejärel aga Vitebski kastellaan Szymon Syruć.
XVIII sajandil hävitasid Rootsi väed sealse lossi. Aastal 1792 sai Josvainiaist linn, ühtlasi kinnitati ka asula vapp. Aastal 1812 toimus Josvainiai juures lahing Napoleoni ja vene vägede vahel. Aastaks 1831 oli Josvainiai taas aleviks muudetud, toona osalesid sealsed elanikud ülestõusus tsaarivõimude vastu. XIX sajandi lõpuks oli kolmas osa alevi elanikest juudid, lisaks kirikule tegutses Josvainiais ka sünagoog. Tsaariajal kasutati alevi kohta vene keeles nimekujusid Ясвойни ja Ясвойне. 
Aastal 1903 valmis vana kiriku asemele uus. Aastal 1941 hukkasid Saksa okupatsiooniväed 280 kohalikku elanikku, kellest enamik olid juudid. Nõukogude võimud küüditasid 28 Josvainiai elanikku. Pärast Teise maailmasõja lõppu tegutsesid alevi ümbruses Leedu metsavennad. Nõukogude ajal oli Josvainiai kohaliku kolhoosi keskasulaks.
Felix Bloch

Felix Bloch (23. oktoober 1905 – 10. september 1983) oli Šveitsi füüsik, kes töötas peamiselt USA-s. Talle ja Edward Mills Purcellile anti 1952. aastal Nobeli füüsikaauhind tuumamagnetismis uute mõõtmismeetodite väljatöötamise eest. Aastatel 1954–1955 oli ta esimene CERN-i peadirektor.
Elu ja töö.
Bloch sündis Zürichis, tema vanemad olid juudid Gustav ja Agnes Bloch.
Ta õppis Zürichis gümnaasiumis ja tehnikakõrgkoolis (ETHZ). Esialgu õppis ta inseneri erialal, kuid vahetas selle varsti füüsika vastu. Ta külastas Peter Debye ja Hermann Weyli ning ka Erwin Schrödingeri loenguid ja seminare. Tema õpingukaaslane oli John von Neumann. Pärast lõpetamist 1927. aastal jätkas ta füüsikaõpinguid Leipzigi Ülikoolis koos Werner Heisenbergiga ning sai doktorikraadi aastal 1928. Tema doktoritöö esitas tahkiste kvantteooria, kasutades Blochi laineid elektronide kirjeldamiseks.
1940. aastal abiellus ta Lore Mischiga.
Läti Televisioon

Läti Televisioon (lühend LTV, läti "Latvijas Televīzija") on Läti riiklik televisiooniettevõte, mis asutati 6. novembril 1954. Läti Televisiooni keskus asub Riias.
Ettevõtte peadirektor on Ivars Priede.
Läti Televisioon ja Läti Raadio ühinevad 2025. aasta 1. jaanuaril avalik-õiguslikuks ringhäälinguks Latvijas Sabiedriskais medijs.
Telekanalid.
Läti Televisioonil on kaks telekanalit: LTV1 ja LTV7. LTV1 on riigikanal ja lätikeelne. LTV7 on üldine kanal ja 25% selle saadetest on venekeelsed.
Šėta

Šėta on alev Leedus Kėdainiai rajoonis, Šėta valla halduskeskus. Alev asub Obelise jõe kaldal.
Šėtas on gümnaasium, kultuurimaja ja raamatukogu. Alevis on metskond, seal valmistatakse juustu. Vaatamisväärsusteks on 1782. aastal valminud katoliku kirik ja 1824. aastal valminud kabel alevi surnuajal. Alevis on sündis Vytautas Andziulis, kes juhatas Nõukogude perioodil põrandaalust trükikoda.
Ajalugu.
1362. ja 1367. aastal rüüstasid Šėta ümbruskonda ristisõdijad. XIV sajandil asusid sinna elama karaiimid. XV sajandil rajati Šėta mõis. Asulat on kirjalikult esmamainitud 1492. aastal. 1499. aastal ehitati alevisse esimene kirik. Põhjasõja ajal rüüstasid alevit rootslased.
1777. aastal avati Šėtas kihelkonnakool. XIX sajandil võtsid sealsed elanikud osa ülestõusudest tsaarivõimude vastu. 1892. aastal laastas alevit tulekahju. Tsaariajal oli alevi venekeelne nimi Шаты.
XX sajandi alguses oli alevis kõrts, jõel asus vesiveski. Esimese maailmasõja eel avas sealne mõisnik alevis kangavabriku. 1915. aastal toimus alevi all lahing Saksa ja Vene vägede vahel, selle käigus põles peaaegu kogu alev maha. Alev põles ka Teise maailmasõja ajal. Nõukogude ajal oli Šėta kohaliku kolhoosi keskasulaks, ka avas Kėdainiai piimakombinaat alevis tsehhi, kus hakati valmistama juustu.
Ivan Bella

Ivan Bella (sündinud 25. mail 1964 Breznos) on Slovakkia lendur, Slovakkia esimene kosmonaut.
Ivan Bella õppis aastatel 1983–1987 Košice sõjaväeakadeemias ja teenis seejärel sõjalendurina Malacky õhuväebaasis.
23. märtsil 1998 valiti ta kosmonautide treeningurühma ning ta läbis koolituse Venemaal Juri Gagarini nimelises kosmonautide koolituskeskuses. Ta osales 1999. aastal koos venelase Viktor Afanasjevi ja prantslase Jean-Pierre Haigneréga lennul kosmosejaama Mir. Sojuz TM-29 startis 20. veebruaril 1999 Bajkongõri kosmodroomilt ja jõudis kosmosejaama kaks päeva hiljem. Maale tagasi jõudis Bella 28. veebruaril 1999 Sojuz TM-28 pardal. Kokku viibis ta kosmoses 7 päeva 21 tundi ja 56 minutit.
Aastal 2004 sai temast Slovakkia kaitseatašee Moskvas.
Ivan Bellal on koloneli auaste.