Filippo Paulucci

Markii Filippo Paulucci (ka Philipp Paulucci, venepäraselt "Филипп Осипович Паулуччи"; 11. september 1779 Modena Modena ja Reggio hertsogkond Saksa-Rooma riik – 25. jaanuar (vkj 13. jaanuar) 1849 Nizza Sardiinia Kuningriik) oli itaalia päritolu sõjaväelane Sardiinias, Austrias ja Venemaal (kindraladjutant, jalaväekindral) ning riigitegelane Venemaal (kindralkuberner Läänemere kubermangudes) ja Sardiinias (riigiminister). 
Filippo Paulucci oli pärit Umbria aadlisuguvõsast ja sündis Modena ja Reggio hertsogkonnas Austria õukonna kammerhärra ja tõelise salanõuniku perekonnas. Ta omandas hariduse jesuiitide kolleegiumis.
Nelja armee teenistuses (1793–1807).
Modena ja Reggio hertsogkonnast pärit 14-aastane Paulucci alustas oma sõjaväekarjääri 1793. aastal hoopis Sardiinia kuningriigi armees. Samal aastal oli Sardiinia ühinenud Esimeses koalitsioonisõjas Napoleoni-vastase I koalitsiooniga. Paulucci paistis silma Sardiinia ja Austria vägede kaitselahingutes 1794. aasta prantslaste sõjakäigul Piemontesse.
Märtsis 1796 tõi Napoleoni Itaalia armee juhiks määramine olulise pöörde sõjategevuses Põhja-Itaalias. Võitnud järgmisel kuul Sardiinia armeed mitmes lahingus, sundis Napoleon Sardiinia kuningat Vittorio Amedeo III sõlmima neutraliteedi ja loovutama osa kindlusi prantslastele. Juulis 1798 okupeerisid prantslased Sardiinia pealinna Torino, detsembris liideti Sardiinia Prantsusmaaga. Juunis 1799 okupeerisid Piemonte Austria ja Vene väed, kuid pärast Marengo lahingu kaotust juunis 1800 kirjutasid austerlased alla konventsioonile, et Genova, Piemonte ja Milano lähevad Prantsusmaa kätte. Prantslaste ülemvõim taastati.
Pärast seda, kui Napoleon vallutas Sardiinia kuningriigi alad Põhja-Itaalias, läks Piemonte armee prantslaste käsutusse. Vastuoluliste allikate tõttu pole selge, kas Paulucci põgenes kohe Austriasse, astus seal Austria armeesse ja sõdis seejärel prantslastega või jäi pärast Piemonte armee Prantsuse väejuhatusele allutamist sinna mõneks ajaks edasi teenima ja alles hiljem põgenes Austriasse. 
1801. aastal astus Paulucci Itaalia armeesse koloneli auastmes. Tõenäoliselt on siin mõeldud Prantsusmaa sõltlasriiki Tsisalpiini vabariiki, mis pärast austerlaste väljatõrjumist Põhja-Itaaliast taastati jaanuaris 1801, aastast 1802 oli see Itaalia vabariik ja aastast 1805 Itaalia kuningriik, mille kuningaks sai Napoleon. 
Mitu sajandit Veneetsia vabariigi Dalmaatsias asuvate valdustesse kuulunud Montenegro rannikulinn Kotor läks 1797. aastal Campoformio rahulepinguga üle Austria alla. 1805. aastal sõlmitud Pressburgi rahulepingu järgi andis Austria Itaalia kuningriigile üle Veneetsia ja Veneetsia vabariigi koosseisu kuulunud alad, sealhulgas Kotori. Aastal 1805 oli Paulucci Kotori komandant. 
8. detsembril (vkj) 1806 lahkus Paulucci Itaalia armee teenistusest ja sai võimaluse asuda koloneli aukraadis Prantsuse armee teenistusse; ta arvati Prantsuse kindralstaapi.
Venemaa armee teenistuses (1807–1812).
1806. aasta lõpus alanud Vene-Türgi sõda mõjutas Pauluccit sedavõrd, et ta esitas palve Venemaa teenistusse astumiseks. Paulucci taotlus rahuldati – mais 1807 (teistel andmetel 16. märtsil vkj) anti talle polkovniku auaste ning määrati Moldovas ja Valahhias türklaste vastu sõdivate Vene vägede ülemjuhataja kindral Johann von Michelsohneni adjutandiks. Michelsohnen ise suri augustis 1807 Bukarestis.
Salanõunik parun Andreas von Budbergilt sai Paulucci ka oma esimese diplomaatilise ülesande – veenda Serbia vabadusvõitluse juhti Karađorđet pöörduma abi saamiseks Osmanite impeeriumi ikke alt vabanemiseks Austria asemel Venemaa poole. Paulucci missioon õnnestus. Karađorđe kirjutas 28. juunil (vkj) 1807 konventsioonile alla. 
Vene-Rootsi sõda (1808–1809).
Paulucci võttis osa Vene-Rootsi sõjast (1808–1809). Edukalt alanud sõjas oli juba 1808. aasta märtsi lõpul Soome ametlikult Hamina rahulepinguga Venemaa külge liidetud, kuigi suur osa territooriumi oli veel hõivamata. Kuid kevadel said Vene väed lüüa ning pidid loovutama suure osa vallutatud aladest. Juunist septembrini toimunud Vene armee pealetungi käigus paisati Rootsi armee taas põhja poole. Juba enne vastupealetungi saadeti keisri lähikondlane tiibadjutant polkovnik markii Paulucci olukorda inspekteerima. See aga solvas Vene vägede ülemjuhatajat krahv Friedrich von Buxhoevedeni. Krahv kirjutas keisrile, et vastutab selle eest, et rootslaste armee "lüüakse puruks ilma nõuannete ja abita välismaalastelt, kelle hulgad toovad meie isamaale pigem kahju kui kasu." 
Vastupealetungiks kaasati teiste seas ka suurem osa kindral Michael Andreas Barclay de Tolly 6. diviisist. Juunis 1808 juhtis Barclay de Tolly Savo suvesõjakäiku. Barclay määras Savo lääni pealinna Kuopio ründamise avangardi ülemaks markii Paulucci, kes sai oma käsutusse kaks roodu – kaardiväejäägrid ja -grenaderid koos ulaanisalgaga. 6. juunil (vkj) pidas Paulucci väesalk rootslastega maha lahingu. Mõlemad pooled kaotasid kümmekond meest ja rootslased sunniti taganema. Järgmisel päeval marssis Barclay de Tolly oma vägede eesotsas Kuopiosse sisse. 
Hea teenistuse eest ülendati 22. juulil (vkj, teistel andmetel 22. juunil) 1808 polkovnik Paulucci kindralmajoriks. 
Juuli alguses (vkj) lahkus Barclay de Tolly oma vägede juurest Kuopiost tervislikel põhjustel ja sõitis Peterburi, kus osales Soome sõjakäiguga tegeleva nõukogu töös. Augusti lõpul toimus keisri eesistumisel nõupidamine, millest võttis osa sõjaminister krahv Aleksei Araktšejev, mitmed kindralid, nende seas Barclay de Tolly (kes järgmise aasta aprillis määrati Soome armee ülemjuhatajaks ja viis sõja võiduka lõpuni) ja markii Paulucci. Nõupidamisel esines Paulucci kaitseplaani poolt, kuid olukorraga tutvumiseks otsustati markii veel kord Soome saata. Kaitseplaani poolt oli ka Barclay. Kuid asjaolud muutusid: enne kui nõupidamise otsused ülemjuhatajani toimetati, oli Buxhoeveden asunud pealetungile. 
On andmeid, et Paulucci määrati 1808. aastal 6. jalaväediviisi staabiülemaks. Kui selline määramine leidis ka aset, siis tõenäoliselt toimus see 1808. aasta sügistalvel. 
Mais 1809 andis keiser Pauluccile Püha Georgi 4. järgu ordeni "arukate korralduste andmise eest Soome armees viibimise ajal, mis aitasid kaasa vaenlase lüüasaamisele".
Ahhalkhalakhi lahing Gruusias (1810).
Aastal 1810 määrati Paulucci Üksiku Gruusia korpuse staabiülemaks. 30. juulil (vkj) 1810 määrati ta Kaukaasia armee kindralkortermeistriks. 
Augustis 1810 saatis Pärsia kroonprints Abbaz Mirza, kes oma põhijõududega paiknes Jerevani khaaniriigi territooriumil, pärslaste väegrupi khaaniriigi sardari juhtimisel Ahhaltsihhesse, et ühineda Türgi väega ning seeläbi formeeritud 10 000-mehelise ühendväega tungida Ahhalkhalakhi kaudu Gruusiasse.
Kui Venemaa vägede ülemjuhataja Kaukaasias kindral Aleksander Tormassov sai teada, et pärslaste-türklaste ühendvägi jääb paariks päevaks laagrisse Ahhalkhalakhi kindluse juures, andis ta kindralkortermeister Pauluccile käsu võtta kaks jäägripolku ilma suurtükkideta, pääseda vaenlase laagrile ligi ja ootamatu rünnakuga nad hävitada. Ülesande täitmiseks andis Tormassov aega 10 päeva. 
Paulucci võttis ülesande täitmiseks kaasa ainult kaks jäägripataljoni ja kaks kerget välikahurit. Kolmepäevase ränkraske rännakmarsi ajal lumistel mäenõlvadel jõudis Paulucci väerühm tasahilju keskööl vastu 5. septembrit (vkj) vaenlase laagri alla. Rünnak toimus alanud lumetormis nii kiiresti ja ootamatult, et pärslased ja türklased ei jõudnud relvigi haarata. Halastamatud Paulucci sõdurid tapsid tääkidega nii alles pooluniseid sõdureid, relvituid kui ka neid, kes juba jõudsid relva haarata. Pärslaste-türklaste seas levis kiiresti paanika. Teistest südikamalt osutas vastupanu väeülemate telkide kaitsemeeskond. Tänu nende mehisusele pääsesid põgenema Jerevani sardar ja Ahhaltsihhe paša. Paljud sõdurid püüdsid põgeneda Ahhalkhalakhi kindlusse, kuid selle komandant sulges väravad juba esimese häiresignaali ajal. Kokkusurutuna vastu kindluse müüri täitsid nad peagi oma laipadega vallikraavi. Tapatalgud kestsid üle kahe tunni kuni koiduvalguses kindlustest alanud turmtuli sundis venelased taanduma.
Venelased said trofeena laagrist 4 lippu ja rohkesti relvi, hobuseid ja väärisesemeid. Ahhalkhalakhi lahingu eest, kus Paulucci 800 mehega ründas edukalt 10 000-mehelist väegruppi, ülendas keiser kindralmajor Paulucci kindralleitnandiks, ülemjuhataja Tormassovile aga andis keiser Aleksander Püha Aleksander Nevski ordeni briljantmärgid.
Vene vägede ülemjuhataja ja kuberner Gruusias (1811–1812).
6. juulil (vkj) 1811 määrati Paulucci Gruusias paiknevate Vene vägede ülemjuhataja kohale. Ühtlasi oli Paulucci aastail 1811–1812 Gruusia kuberner. 
16. veebruaril (vkj) 1812 andis Paulucci juhtimise üle kindral Nikolai Rtištševile ja saabus seejärel Peterburi uute korralduste saamiseks. Grusiinidele polnud keisri otsus meeltmööda. Gruusia aadelkonna esindaja saadeti Peterburi keisri juurde palvega jätta markii ülemjuhatajaks edasi Gruusias. Keiser aga ei soostunud oma otsust muutma; valmistudes sõjaks Napoleoniga, koondas ta enda ümber inimesi, kes tuntud oma lahingukogemustega ja sõjaliste annetega.
Aprillis 1812 autasustati Pauluccit Püha Georgi 3. järgu ordeniga mehisuse ja vapruse eest, mis osutatud Kaukaasias pärslaste vastu. 
Barclay de Tolly armee staabiülem (juuni 1812).
Aprillis 1812 lahkus keiser Aleksander I oma kaaskonnaga Peterburist Vilniusse, et võtta taas enda peale armee juhtimine. Suuremas osas välismaalastest koosnevas kaaskonnas oli ka markii Paulucci. Vene keisririigi läänepiiril paiknes kolm armeed, neist suurim – 120 000-meheline 1. Läänearmee sõjaminister Barclay de Tolly juhtimisel – asus otse Napoleoni põhijõudude vastas. 12. juunil (vkj) ületas Suur Armee Venemaa piiri. Alanud 1. Läänearmee taganemisel komplitseeris olukorda ka vajadus välja vahetada armee staabiülem, ja seda isegi kaks korda järjest. 
Barclay de Tolly ei kahelnud vajaduses leida nõrga tervisega kindralleitnant Nikolai Lavrovi asemele uus ja sobivam staabiülem, aga see, et Lavrovi asemele keiser Aleksander I määras kindralleitnant Paulucci, oli Barclay de Tollyle ebameeldiv üllatus. Keiser oli Paulucci juba eelnevalt Barclay staapi saatnud, kuid ülemjuhataja ei andnud talle mingeid ülesandeid, kuna ei pidanud markiid staabiülemana sobivaks. Nii määratigi Paulucci sellele kohale vastu Barclay de Tolly tahtmist.
21. juunil (vkj) asus Paulucci oma ametikohuseid täitma, kuid juba Drissa laagris nõudis Barclay de Tolly keisrilt Paulucci väljavahetamist. Ametliku põhjusena muutuseks nimetati käskkirjas markii haigust. Paulucci eemaldati 1. Läänearmeest 29. juunil (vkj). Vene keele mitteoskamine ja suurte sõjaoperatsioonide juhtimise kogemuste täielik puudumine sundisid väejuhatust teda asendama kindral Aleksei Jermoloviga. Jermolovi sõnul oli Paulucci eemaldamise põhjus vastuolud, mis kerkisid Paulucci ja ülemjuhataja Barclay de Tolly vahel.
17. juulil 1812 (vkj) ülendas keiser Paulucci kindraladjutandiks. Keisri antav aunimetus "kindraladjutant" ei olnud seotud otseste adjutandikohustustega nagu oli see pool sajandit varem, vaid see oli aunimetus, mida keiser andis väljavalitud kindralitele (kindral pidi omama kindralleitnandi, täiskindrali või kindralfeldmarssali sõjaväelist auastet). Kindraladjutandina oli markii Paulucci keisri kaaskonda kuuluv isik, kes omas vaba pääsu tsaaripaleesse kõikidele üritustele, pääses otse keisri audientsile ja võis esitada raporteid ja palvekirju vahetult keisri nimele.
Kindralkuberner Läänemere kubermangudes (1812–1830).
Edasine Paulucci karjäär oli seotud Läänemere kubermangudega. 17. oktoobril (vkj) 1812 vahetas Paulucci Riia sõjakuberneri ametikohal välja kindral Johann Magnus Gustav von Esseni. Ühtlasi määrati ta Liivi- ja Kuramaa kindralkuberneriks. Seoses sõjategevusega oli 1812. aasta juunist kogu võim Riias ja praktiliselt kõigis kolmes Läänemere kubermangus Riia sõjakuberneri käes. 
Riia kaitsmine (oktoober–november 1812).
Oma uuel ametipostil võttis markii Paulucci esimese ülesandena Riia kaitsevõime parandamise, sest lähenev talv tekitas uusi probleeme: Väina jõgi ja linnakindluse vallikraavid kattusid juba 13. novembril (vkj 1. novembril) jääga. Riia väejuhatust häirisid kuuldused vaenlase suurtest tormijooksuettevalmistustest. Murettekitavaks tegi ka marssal Jacques Macdonaldi juhitud Prantsuse X korpuse ümberdislotseerumine. Paulucci meelest ei piisanud Riia garnisoni vägedest välioperatsioonideks, samal ajal kui vaenlane sai tema arvates pidevalt juurde abivägesid. Tegelikult ei kavatsenud marssal Macdonald siis Riiat rünnata. Teated Napoleoni taganemisest sundisid Macdonaldi äraootavale seisukohale jääma.
Pideva lahingutegevusega pidi Paulucci Macdonaldi korpust paigal hoidma, et too kindral Peter Wittgensteini vägedele selja tagant ei pääseks ründama. Macdonaldi korpuse koosseisus oli ka 20 000-meheline Preisi abikorpus, mida juhtis kindral Ludwig Yorck von Wartenburg. Riia väed olid ebaõnnestunult paigutatud ja sellist killustatust ei jätnud marssal ära kasutamata: novembri keskel (vkj novembri alguses) asusid Macdonaldi väed laialdasele vastupealetungile. Kanonaad Riia vallide ees kutsus linnas esile paanika. Prantslastele eduka vastupealetungi tulemusel olid Riia garnisoni kaotused täies vastavuses Vene väejuhatuse vigadega. 1300 meest langes vangi. Läbikukkunud operatsiooni aga kirjeldas markii Paulucci keisrile kui edukalt läbi viidud sõjaoperatsiooni ja esitas autasustamiseks 29 ohvitseri. Paulucci eestkostmisel anti kindral Friedrich von Löwis of Menarile kui "Macdonaldi võitjale" Püha Vladimiri 2 ja Püha Georgi 3. järgu orden.
Prantsuse vägede taganemine Kura- ja Liivimaalt (detsember 1812).
1812. aasta novembri lõpuks (vkj novembri keskpaigaks) oli sõda Napoleonile juba pöördumatult kaotatud ning suhteliselt stabiilne olukord tiibadel, sealhulgas Riia all ei andnud enam tunnistust Suure Armee üleolekust, vaid viitas prantslaste juhtimissüsteemi lagunemisele. 
Macdonaldi korpuse taganemine algas 20. detsembril (vkj 5. detsembril), kohe pärast käsu saamist. Taganevate Prantsuse vägede jälitamisest võttis osa ka kindral Paulucci Riia garnisonist moodustatud väesalgaga: ta kavatses suunduda Miitavisse, hiljem aga Memeli poole. Preislased lahkusid Miitavist 20. detsembri hommikul. Õhtul jõudis linna juba Paulucci oma väeüksusega. Üldise vaimustuse õhkkonnas kuulutati Vene võim taastatuks. Miitavist saatis Paulucci mitmele poole ratsasalku, et maa võimalikult kiiresti vaenlastest puhastada. Paulucci ise läks 1800 mehega kiiresti edasi liikudes, teel mitmeid vastase väeosi purustades ning vange ja trofeesid saades Palanga juurde, et siit 27. detsembril suunduda Memeli kindluse juurde. Linna piiramist ja rünnakuks ettevalmistusi nähes nõustus Memeli garnison end vangi andma. Sõjasaak tuli siiski hiljem keisri käsul preislastele tagasi anda. 
Memeli sõjakäigu eest autasustas keiser Pauluccit Aleksander Nevski ordeniga. Paulucci poolt keisrile tehtud ettepaneku – liita Memel Venemaaga, lükkas Aleksander I tagasi. Mitmed kaasaegsed on irooniliselt suhtunud Paulucci ebaõnnestunud katsesse Vene riigile uusi maid juurde vallutada ja on ka arvatud, et selle ettepanekuga näitas markii oma poliitilist lühinägelikust.
Paulucci kavatsus Memelist oma väeüksusega Tilsitisse minna ja kindral Löwisi väed uuesti endale allutada, ei läinud täide. Et Preisi korpuse küsimus lahendati ilma Pauluccita, siis tuli tal välispoliitiliste küsimuste juurest taas Riiga Läänemere kubermangude juhtimise juurde naasta.
Salajased läbirääkimised preislastega.
Venelaste katsed meelitada Preisi vägesid poolt vahetama algasid juba suvel. Eriti aktiivselt pidas mitu kuud kestvaid salajasi läbirääkimisi Kuramaal asuva Macdonaldi korpusse kuuluva Preisi abikorpuse komandöri kindral Yorckiga markii Paulucci, mis päädis 30. detsembril 1812 Tauragė konventsiooni sõlmimisega, mille alusel Preisi korpus katkestas oma sõjategevuse Venemaa vastu. Selle tähtsa lepingu sõlmimine oli Vene väejuhatusele suur võit.
Eelkõige mõjutas Yorcki otsust konventsiooni sõlmimiseks lõpuks ka temani jõudnud teade Suure Armee purustamisest. Yorck saatis oma adjutandi major Anton von Seydlitzi Berliini juhtnööride järele, kuid Preisi kuningas Friedrich Wilhelm III ei andnud kindralile mingeid korraldusi. Tagasiteel tuli Seydlitzil läbida Memel, mis aga oli vahepeal – 27. detsembril – Paulucci väeüksuse poolt vallutatud. Memelis kohtus Seydlitz Paulucciga, kes ikka veel lootis, et Yorck sõlmib kapitulatsioonilepingu just temaga. Kuid kindral Yorck ei andnud Pauluccile otsekohest vastust. Mõne päeva pärast sai Paulucci aga teada, et Yorck oli kokku leppinud Vene kindral Hans Karl von Diebitschiga. Venemaa poolelt kirjutaski konventsioonile alla Diebitsch.
Hiljem on Paulucci süüdistanud kindraleid Wittgensteini ja Diebitschit võõraste loorberite omastamises ning pidas Tauragė konventsiooni sõlmimise võimaluse avanemist oma ainuisikuliseks teeneks. Sõjaajaloolase Rein Helme hinnanguil ei oleks saanud Paulucci läbirääkimistel edu olla kahel põhjusel: 1) tal puudus võimalus preislaste taganemistee läbilõikamiseks; 2) preislased poleks iialgi nõustunud Paulucci tingimustega – kapitulatsioon ja Preisi piiri korrigeerimine Venemaa kasuks. 
Kubermangude tsiviiljuhtimine.
Paulucci nimega on seotud Vene–Prantsuse sõjas 1812. aastal maha põletatud Riia eeslinnade taastamine, ehitusreformid ja linnade saneerimised. Meenutamaks Filippo Paulucci teeneid Riia heakorrastamisel paigaldati 1851. aastal Vērmanesi parki mälestussammas tema Riiga saabumise daatumiga (23. oktoober 1812).
Filippo Paulucci immatrikuleeriti 1813. aastal Liivimaa rüütelkonda ja 1817. aastal Eestimaa rüütelkonda.
Lätlastest ja eestlastest kui sõjameestest oli markii Pauluccil välja kujunenud negatiivne arvamus. Raportites keisrile nurises ta sageli Eesti- ja Liivimaa nekrutite üle, kes polevat võimelised sõjaraskusi taluma. Ühes raportis ta kirjutas, et ei tea kogu Venemaal sõjaväeteenistuseks vähem kõlblikke inimesi kui eestlased ja lätlased.
1819. aastast Paulucci valitsemisala suurenes Eestimaa kubermangu võrra. Järgmise 10 aasta jooksul olid kõik kolm Läänemere kubermangu tema valitseda. Ametikoha nimeks oli: Liivi-, Eesti- ja Kuramaa kindralkuberner.
Paulucci oli elukutseline sõjaväelane, kuid saades kindralkuberneri ametis ühtlasi talle alluvate provintside tsiviilülemjuhatajaks, püüdis ta agaralt sekkuda mitmesugustesse eluvaldkondadesse. Nii näiteks võttis ta ette katseid Tartu ülikooli privileegide piiramiseks ja nõudis ülikoolijuhtidelt aupauklikku suhtumist enda persooni. On teada juhtum 1823. aastast, mis põhjustas suure tüli Tartu ülikooli rektori ja akadeemiku Gustav von Ewersi ning Paulucci vahel, kui Ewers oli saatnud kindralkubernerile ettekande Tartu linna ja ülikooli tuletõrjekorralduse kohta ning pealkirjastas selle "донесение" ('raport') asemel pealdisega "сообщение" ('teade'). Paulucci pidas seda lubamatuks vabaduseks, et mingi ülikooli ülemõpetaja kirjutab talle nagu võrdsele, ja ta süüdistas kõrgemale poole saadetud kaebuses kogu ülikooli ja eriti selle liidrit enesele liigseid vabadusi lubava ajavaimu järgimises. Tüli lahendamine võttis kaks aastat.
Paulucci kui riigitegelase nimega on otseselt seotud Liivimaa kubermangu talupoegade elujärje parandamine seoses pärisorjuse kaotamisega Kura- (1817) ja Liivimaal (1819).
Ühes oma kirjas krahv Araktšejevile kurtis Paulucci, et rahandusminister on ta palgamäära kärpinud. Paulucci kirjutas krahvile, et tulnuks arvestada asjaoluga, et Napoleon konfiskeeris pärast markii Venemaa teenistusse üleminekut kõik tema suguvõsa varad ning markii lisas kirjas, et kuigi keiser Aleksandr I lubas talle kõik kahjud heastada, ei hakka tema – markii Paulucci – kunagi keisrile seda lubadust meelde tuletama, kuna valitseja poole pöördumine, mis talle kindraladjutandi aunimetus lubab, oleks ametiseisundi otsene kuritarvitamine.
1823. aastal ülendati Paulucci jalaväekindraliks. Samast aastast anti lisaks Läänemere kubermangudele Paulucci võimu alla ka Pihkva kubermang. 
Sardiinia kuninga teenistuses (1830–1849).
31. detsembril 1829 (vkj) lahkus markii Paulucci Venemaa teenistusest ja naasis Itaaliasse. Paulucci asus Sardiinia kuninga Carl Alberti teenistusse, pidades erinevaid ameteid: Genova kuberner, Genova sõjaväeringkonna ülem, Sardiinia vägede kindralinspektor ja Sardiinia kuninga riigiminister. 
1845. aastal andis Vene keiser Nikolai I Pauluccile Püha Vladimiri 1. järgu ordeni.
Filippo Paulucci suri Savoias Nizzas 25. jaanuaril 1849. 
Perekond ja suguvõsa.
Filippo Paulicci oli pärit Perugia patriitsisuguvõsast. Markiitiitli andis Modena hertsog Francesco III d'Este Francesco Pauluccile 1738. aastal. Austria kinnitas markiitiitli 20. novembril 1783.
Filippo Paulucci abiellus 22. mail 1804 Viinis Kuramaalt pärit krahvitar Wilhelmina Franziska von Koskulliga (1778–1824), kes oli krahv Joseph von Koskulli (1749–1805) ja Philippine von Witteni (1749–1823) tütar, ning kelle emapoolseks vanavanaisaks oli varasem Liivimaa kindralkuberner Peter von Lacy.
26. jaanuaril 1925 abiellus ta Riias inglise päritolu Odessa endise komandandi, kindral Thomas Cobley tütre Claudine'iga.
Neil oli poeg Aleksandr-Nikolai Filipovitš Paulucci, kellest sai samuti Vene riigiteenistuja, omades kammerhärra õukonnatiitlit.
1844. aastal abiellus Paulucci paruness Marie de Courcelle'iga (Kursell), kes oli olnud tema laste guvernant.
Vene keisri Aleksander III ukaasiga anti detsembris 1890 Aleksander-Nikolai Filipovitšile õigus kasutada Venemaal markii tiitlit.
Filippo Paulucci pojapoeg markii Viktor Aleksandrovitš Paulucci teenis pärast keiserliku paažikorpuse lõpetamist 1894. aastal ratsakaardiväepolgus.
Kirjanduses.
Filippo Paulucci tegelaskuju esineb Jaan Krossi romaanis "Keisri hull".