tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Pregolja

Pregolja (antiikaegne nimi "Chronos", vanapreisi "Preigara" ja "Preigile", , , , ) on Kaliningradi (Visla) lahes Läänemerre suubuv jõgi. 
Pregolja on 123 km pikk, koos Angrapa lisajõega 292 km. Pregolja bassein katab 15 500 km². Jõe keskmine voolumaht on 90 m³/s. Pregolja peamised lisajõed on Lava, Angrapa ja Instrutš.
Jõgi on täies pikkuses laevatatav. Selle tähtsus veeteena langes siiski järsult pärast raudteeliini rajamist Königsbergi (nüüdse Kaliningradi) ja Insterburgi (nüüdse Tšernjahhovski) vahel 19. sajandil.
Etümoloogia.
Klaudios Ptolemaios nimetas Pregolja jõge "Chronos". Gootide ajal kutsuti seda "Skara", Saksa ordu aegadel kandis see ka "Lipsa" nime. Seda nime on tõlgendatud mitmeti: Peteraitise järgi tähendab see "kiire, julge", Vanagase andmeil "põrguauk" ning Gerullise väitel "ebakindel tee kuristikku". Nime Pregel (vanapreisi sõnast "preigillis" 'madalaim koht') on esmamainitud 1302. aastal.
Geograafia.
Pregolja on pikim jõgi, mis voolab tervenisti praeguse Vene Föderatsiooni Kaliningradi oblasti piirides. Jõgi saab alguse Instrutši ja Angrapa liitumiskohalt Tšernjahhovski linna lähistel. Jõe laius on Tšernjahhovskis 20 meetrit, Kaliningradis 80 meetrit. Sügavus on ülemjooksul ja kuni Angrapani 2–3 meetrit. Pärast Gvardeiskit, Ozerki asula lähedal jaguneb Pregolja kaheks paralleelseks haruks: Uus-Pregolja (põhjapoolne) ja Vana-Pregolja (lõunapoolne). Mitmel pool ühendavad Pregolja peaharusid väiksemad harud, moodustades suure hulga saari. Viimane saar enne jõesuuet on Kneiphof (Kanti saar) Kaliningradis, pärast seda Uus- ja Vana-Pregolja ühinevad.
Pregolja ääres asuvad neli linna: Tšernjahhovsk (endine Insterburg), Znamensk (endine Wehlau), Gvardeisk (endine Tapiau) ja Kaliningrad (endine Königsberg).
Kanal ühendab Pregolja jõge Nemunasega. Sisuliselt on Pregolja haru ka Deima jõgi, mis eraldub Pregoljast Gvardeiski juures ja suubub Kura lahte Polesski linna lähedal.
Agdenesi vald

Agdenesi vald oli vald Norras Trøndelagi maakonnas, osa Orkdaleni piirkonnast.
Valla halduskeskus on Lensvik. Vallas on veel Ingdaleni, Selbekkeni, Vassbygda ja Leksa küla.
1. jaanuaril 1896 eraldati Ørlandi vallast väiksem Værnesi vald. See hõlmas Trondheimsleia piirkonda ning esialgne rahvaarv oli 1412. 17. mail 1897 sai kuningliku korraldusega valla nimeks Agdenes. 2017. aastani kuulus vald Sør-Trøndelagi maakonda. 2020. aastal liideti Agdenesi vald Orklandi vallaga.
Wilhelm Johann Benedikt Meder

Wilhelm Johann Benedikt Meder (25. oktoober / 6. november 1802 Märjamaa – 2. märts / 14. märts 1874 Kärla) oli Eesti vaimulik.
Algõpetuse sai ta koduõpetaja käest. Aastatel 1817–1822 õppis ta Tallinna kubermangugümnaasiumis ja 1824–1826 Tartu Ülikooli usuteaduskonnas.
Töötas koduõpetajana Riisipere mõisas ja aastatel 1827–1828 Einmanni mõisas (Järva-Jaani kihelkonnas). Ordineeriti 18. aprillil 1829 õpetajaks.
Ta oli aastatel 1829–1874 Kärla Maarja-Magdaleena koguduse õpetaja. Lisaks oli ta 1840. aastast pastorileskede kassa juht.
Isiklikku.
Tema isa Carl Justus Wilhelm Meder ja vanaisa Benedikt Gottlieb Haken olid Märjamaa Maarja koguduse õpetajad, onu Gottlieb Georg Heinrich Meder oli Jämaja Kolmainu koguduse õpetaja, onupoeg Leopold Friedrich Meder oli Kihelkonna Mihkli koguduse õpetaja. Ta oli abielus Ernestine Mederiga (Gottlieb Georg Heinrichi tütre ja Leopold Friedrichi õe, oma onutütrega).
Carl Justus Wilhelm Meder

Carl Justus Wilhelm Meder (16. oktoober / 27. oktoober 1769 Göttingen – 9. november / 21. november 1820 Märjamaa) oli Eesti vaimulik.
Meder immatrikuleeriti 1788. aastal Göttingeni Ülikooli. Ordineeriti õpetajaks 4. detsembril / 15. detsembril 1799.
Ta oli aastatel 1799–1810 adjunktõpetaja ning aastatel 1810–1820 õpetaja Märjamaa Maarja koguduses.
Isiklikku.
Tema vend Gottlieb Georg Heinrich Meder oli Jämaja Kolmainu koguduse õpetaja, vennapoeg Leopold Friedrich Meder oli Kihelkonna Mihkli koguduse õpetaja. Tema poeg Wilhelm Johann Benedikt Meder oli Kärla Maarja-Magdaleena koguduse õpetaja, äi Benedikt Gottlieb Haken oli Jämaja Kolmainu koguduse ja Märjamaa Maarja koguduse õpetaja.
Ismail Isakov

Ismail Isakov (kirgiisi keeles Исмаил Исаков; sündinud 11. juunil 1950) on Kõrgõzstani poliitik ja sõjaväelane, kindralleitnant. Alates 2010. aasta novembrist on Isakov sotsiaaldemokraatide fraktsiooni kuuluv Džogorku Kengeši liige, riigikaitse ja julgeoleku komisjoni juht.
Tulbirevolutsiooni järel 2005. aasta märtsis sai Isakovist Kõrgõzstani kaitseministri kohusetäitja. Septembris nimetati ta kaitseministriks ja püsis ametis 2008. aasta maini. 2008. aasta maist septembrini oli Isakov Kõrgõzstani julgeolekunõukogu sekretär.
2008. aasta detsembris esitati Isakovile süüdistus raha mittesihipärases kasutamises ja talt võeti allkiri, millega ta kohustus riigist mitte lahkuma. 2008. detsembrist 2009. aasta maini oli Isakov partei Džangõ Kõrgõzstan peasekretär, mais heideti ta parteist välja.
2010. aasta jaanuaris mõisteti Isakov kaheksaks aastaks range režiimiga kolooniasse, talt võeti kindralleitnandi auaste. 2010. aasta Kõrgõzstani revolutsioon vabastas Isakovi, 8. aprillil nimetati ta Ajutise Valitsuse liikmeks, ja 11. aprillil kaitseministriks. Alates 13. maist oli Isakov ühtlasi valitsuse eriesindaja Oši, Džalalabati ja Batkeni oblastis.
Tema tegevusetus Lõuna-Kõrgõzstani juunis haaranud etnilise konflikti ajal pälvis rahvusvahelise uurimiskomisjoni raportis kriitikat.
20. juulil astus Isakov seoses kavatsusega osaleda parlamendivalimistel ministriametist tagasi.
Benedikt Gottlieb Haken

Benedikt Gottlieb Haken (18. august / 29. august 1744 Ventspils – 8. oktoober / 20. oktoober 1810 Märjamaa) oli Eesti vaimulik.
Haken immatrikuleeriti 20. jaanuaril 1764 Jena Ülikooli, 28. mail 1764 Helmstedti Ülikooli. Pärast ülikooli lõpetamist töötas koduõpetajana Saaremaal. Ordineeriti 23. märtsil / 3. aprillil 1771 õpetajaks.
Oli aastatel 1771–1781 Jämaja Kolmainu koguduse õpetaja. Aastatel 1781–1810 oli ta Märjamaa Maarja koguduse õpetaja ja 1807–1810 ka Maa-Lääne praostkonna abipraost.
Aastal 1787 avas ta Märjamaal aadli lastele õppeasutuse, sellest teatas ta Tallinna ajalehes Revalsche Wöchentliche Nachrichten.
Isiklikku.
Tema isa Wilhelm Moritz Haken oli Ventspilsis luterlik vaimulik, tema väimees Carl Justus Wilhelm Meder oli Märjamaa Maarja koguduse õpetaja, tema tütrepoeg Wilhelm Johann Benedikt Meder oli Kärla Maarja-Magdaleena koguduse õpetaja.
Alla Kallas

Alla Kallas (kuni 1976. aastani Alla Zaitseva; 24. oktoober 1946 Weimar – 3. mai 2011 Tallinn) oli Eesti ajakirjanik ja tõlkija.
Ta õppis Leningradi ülikoolis ajakirjandust ning töötas raadioajakirjanikuna. Aastast 1975 elas ta Tallinnas. Esialgu töötas ta Molodjož Estonii toimetuses, aastatel 1987–2006 ajakirjas Raduga. 
Ta tõlkis muu hulgas eesti kirjandusteoseid vene keelde ning tutvustas ajakirjanduses venelastele eesti kultuuri ja tegeles eesti keele õpetamise metoodikaga. 
1997. aastal sai ajakiri Raduga venekeelsele lugejale eesti kultuuri ja kirjanduse tutvustamise eest Avatud Eesti Fondi Koosmeele auhinna.
Isiklikku.
Alla Kallas oli abielus Teet Kallasega.
Rein Valdru

Rein Valdru (kuni 14. novembrini 1936 Rein Valder; 24. oktoober 1930 Paide – 1. mai 2011 Aasuvälja, Väätsa vald) oli eesti lasketreener.
Rein Valdru tegeles mitme spordialaga. 1946. aastal tuli ta murdmaasuusatamises kahekordseks Eesti meistriks. Ta võitis medaleid ka kiiruisutamises ja veepallis.
Lasketreenerina töötas ta alates 1966. aastast.
Aastatel 1974–1976 oli ta Eesti noortekoondise treener ja 1994–1997 Eesti koondise vanemtreener.
Tema tuntuim õpilane on Inna Rose.
TriikRaud

TriikRaud on kunstiauhind, mida annab Pärnu Uue Kunsti Muuseum.
Seda antakse alates 2000. aastast. Auhind sai nime Nikolai Triigi ja Kristjan Raua auks.
Auhinnaks on söega töötav triikraud.
Ustjužna

Ustjužna on linn Venemaal Vologda oblastis, Ustjužna rajooni keskus. Asub Mologa jõe ääres.
Ustjužnat on esmamainitud 1252. aastal nimega Železnõi Ustjug. 16. sajandil muutus asula metalli- ja relvatootmise keskuseks. 1738 sai linnaõigused.
Ujuksild

Ujuksild ehk pontoonsild (ka: ujuvsild) on sild, kus sillatekki kannavad ujuktoed (pontoonid). Pontoonide asemel on kasutatud sillatugede rollis ka praame ja paate. 
Ujuksildu kasutatakse peamiselt ajutiste sildadena – kas alalise silla avarii või remondi ajaks, sõjanduses väeüksuste kiireks veetakistusest üle viimiseks, looduskatastroofide tagajärgede likvideerimisel või muudel juhtudel. 
Vähemal määral kasutatakse ujuksildu alaliselt töötavate sildadena (näiteks Venemaal Biiski linnas üle Bija jõe või Pavlovo linnas üle Oka). Venemaa pikim, 750-meetrine pontoonsild, ühendab Habarovski eeslinna Bolšoi-Ussuriiski saarega. 
Alalist ujuksilda on asjakohane paigaldada kohas, kus ei ole majanduslikult otstarbekas ehitada vundeeritud sillasammastega silda. Mitmeavalisel ujuksillal võib olla mõni sildeava avatav või teisaldatav laevade läbilaskmiseks.
Tarr Steps

Tarr Steps on looduskivist talasild (kiviplaatsild) üle Barle'i jõe Exmoori rahvuspargis Somerseti krahvkonnas Inglismaal.
Tarindus.
Jalgteesillana kasutatava 55 meetri pikkuse silla kanduriteks (ühtlasi sillatekiks) on graniidist kiviplaadid. Kivisild on 17-avaline, suurim sildeava on 2,59 meetrit.
Ehitusaeg.
Tarr Steps on üks tuntumaid Exmoori rahvuspargi ajaloolisi ehitismälestisi, sest ta vanuseks on arvatud 3000 aastat. Silla tegelik vanus on siiski teadmata, teooriaid on mitmeid, mõned neist dateerivad Tarr Stepsi pronksiaega, teised paigutavad silla ehitusaja 14.–15. sajandisse, see on keskaja lõppu.
Taastamised.
Tarr Steps on sisuliselt lahtistest kividest üksteise peale kuhjatud kivikogum. Üleujutused on sageli kive sillalt ära viinud. 20. sajandi jooksul on üleujutused kolmel korral põhjustanud suuri kahjustusi. Pärast silla restaureerimist 1949. aastal sai sillast turismimagnet. Restaureerimistööde käigus kõik kivid mõõdistati juhuks, kui neid tuleb ükskord asendada. Mõõdistustest oli kasu 1952. aastal, kui üleujutus hävitas silla pea täielikult – kõik sildeavad peale ühe olid oma kohalt vetega ära pühitud. Väiksemad kivid leiti 50 meetrit allavoolu, raskemad kiviplaadid olid oma asukohast 12 meetri kaugusel. Kiviplaatsild taastati juunis 1953.
Sealtpeale tehakse sillale iga-aastane ülevaatus. Kohalt nihkunud üksikud plaadid tõmmatakse algsesse asendisse tagasi. Arvatakse, et seoses kliima soojenemisega jääb üleujutustest tingitud kahjustuste oht sillale suureks.
Hubert Matve

Hubert Matve (19. detsember 1929 Tallinn – 30. märts 1993 Tallinn) oli eesti ehitusajaloo uurija, publitsist ja ehitusinsener.
Looming.
Publitsistika.
Matve on avaldanud ajakirjanduses artikleid, peamiselt ehitusest, ning propageerinud paekivi kasutust. Matve oli ajakirja Horisont kaastööline.
Daisy-Felicitas Matve

Daisy-Felicitas Matve (2. september 1924 – 5. august 2012) oli eesti arhitekt.
Hariduskäik.
Ta lõpetas aastal 1950 Tallinna Polütehnilise Instituudi.
2011. aasta snuukri maailmameistrivõistlused

2011. aasta snuukri maailmameistrivõistlused ("2011 Betfred.com World Snooker Championship") olid 74. maailmameistrivõistlused snuukris, mis toimusid Inglismaal Sheffieldis 16. aprillist 2. maini 2011.
Võistluspaigaks oli Crucible Theatre, kus maailmameistrivõistlusi on peetud alates 1977. aastast.
Maailmameistritiitlit kaitses Neil Robertson, kes kaotas avaringis hilisemale finalistile Judd Trumpile 8:10.
Maailmameistriks tuli neljandat korda John Higgins, kes alistas tasavägises finaalmängus Trumpi 18:15. Kohtumist on peetud üheks paremaks ja meeldejäävamaks finaaliks alates 1994. aasta maailmameistrivõistlustest, kui Stephen Hendry võitis Jimmy White'i 18:17.
Võitja auhind oli 250 000 naelsterlingit.
1985. aasta snuukri maailmameistrivõistluste finaal

1985. aasta snuukri maailmameistrivõistluste finaal, tuntud ka kui musta palli finaal (inglise keeles "black ball final"), mängiti 27. ja 28. aprillil 1985 Sheffieldis Inglismaal.
Finaalmängu, nagu ka teiste maailmameistrivõistluste mängude toimumispaigaks oli Crucible Theatre. Kohtumises olid vastamisi tiitlikaitsja Steve Davis ja Dennis Taylor.
Mäng algas Davise domineerimisega. Ta läks juhtima 8:0, kuid oli peagi ees vaid 9:7. Taylor viigistas 11:11. Davis läks taas juhtima 13:11, hiljem 17:15. Taylor viigistas 17:17 ning mängida tuli otsustav viimane freim.
Taylor tuli maailmameistriks tulemusega 18:17. Seda tegi ta viimase freimi viimase (musta) palli sisselöömisega, kuigi ei juhtinud senist mängu mitte kordagi. Mäng lõppes 29. aprillil kell 00:19 kohaliku aja järgi. Viimane freim oli üks põnevamaid snuukri freime, mis läbi aegade on eetrisse läinud. Mängu lõppu jälgis Suurbritannias 18,5 miljonit inimest, mis on tänini BBC2 rekord ning seda vaatajate arvu ei ole ületanud ükski Ühendkuningriigi saade, mis on eetrisse läinud pärast keskööd.
Taylori tagasitulek on üks märkimisväärsemaid spordi ajaloos. Davis oli selge favoriit ja kolmekordne varasem maailmameister, mistõttu tulemus oli väga ootamatu.
Davis on möönnud, et teda mäletatakse ilmselt selle ühe tiitli pärast, mida ta ei võitnud, mitte 6 maailmameistritiitli tõttu, mille ta karjääri jooksul saavutas.
Ižma rajoon

Ižma rajoon on 2. järgu haldusüksus Venemaal Komis. Rajooni läbivad Petšora ja Ižma jõgi.
Rajoonis on 10 kohalikku omavalitsust kokku 35 asulaga.
2002. aasta rahvaloenduse andmeil oli 90,4% elanikest komid, 7,9% venelased ja 0,8% ukrainlased.
Ižma rajooni Moktša külast on pärit suusataja Raissa Smetanina.
Tõnu Teesalu

Tõnu Teesalu on mitme inimese nimi:
Antoine Dodson

Kevin Antoine Dodson (sündinud 27. juunil 1986) on endine USA Alabama osariigi Huntsville'i Lincoln Parki elamurajooni elanik, kelle intervjuu kohalikus televisioonis sai internetisensatsiooniks. 
Intervjuust sündis ansambli The Gregory Brothers laul "Bed Intruder Song", mida on ostetud iTunesis tuhandeid eksemplare ja mis on jõudnud edetabelisse Billboard Hot 100.
Intervjuu.
28. juulil 2010 intervjueeris Dodsonit NBC tütarkanali WAFF-48 uudiste võttegrupp, tehes reportaaži tema kodurajoonis Lincoln Parki agulis sellest, kuidas sissemurdja oli üritanud Dodsoni õde vägistada tolle magamistoas.
Intervjuu videosalvestis pälvis tähelepanu Dodsoni kirgliku ja tulise kõne poolest, kui ta kõneles otse kaamerasse, pöördudes nii oma naabrite kui ka vägistaja poole, samuti tänavakeele poolest. Reaktsioonid sellele olid vastandlikud. Mõned kohalikud televaatajad helistasid telejaama ning kaebasid, et Dodsoni-sugused jätavad kogukonnast halva mulje. Telekanal kaitses end väitega, et selliste inimeste tsenseerimine oleks palju hullem. Miljonite noorte silmis sai Dodsonist aga kangelane. Ajalehe The Washington Post kolumnist Jonathan Capehart kirjutas, et Dodson sai kohe internetisensatsiooniks, kuna "meie võltsi "reality"-televisiooni ajal muudab tema "reality" reaalseks". Hiljem lisas ta, et Dodson "on üks tugevamaid inimesi, keda me pika aja jooksul näinud oleme".
Järelmõju.
Lisaks müügile iTunesis on laulu Youtube'is vaadatud üle 85 miljoni korra. Dodson on osalenud raadiosaadetes Austraalias, tal on fänne Londonis ning ta on leidnud laia tunnustust ka oma kodulinnas Huntsville'is.
Dodson pani püsti ka veebilehe, kus palus annetada raha, et tema pere saaks getost välja kolida. annetuste, laulu ja T-särkide müügitulu eest ostetakse tema perele uus maja ning asutatakse fond laste diabeedi raviks, mille all on kannatanud nii tema õde kui ka ema.
Isiklikku.
Dodson kasvas üles Chicagos ja kolis Huntsville'i 2004, kus ta õpib Virginia College'is ärijuhtimist. Ta töötab ka soengustilistina. Antoine Dodson on kuuest lapsest vanim. Veebis fännidele antud videointervjuus vastas ta küsimusele oma seksuaalsuse kohta: "Kas ma olen biseksuaalne? Ei. Homo? Jah." CBS-ile antud intervjuus rääkis Dodson Shira Lazarile, et ta on olnud vägistamise ohver.
Lossipark

Lossipark on lossi ümber rajatud park. Kuna harjumuspäraselt nimetatakse lossideks üsna mitmesuguseid ehitisi, võib lossipark tegelikult ümbritseda ka linnust või mõisa.
Euroopa lossipargid on tihti klassitsistlikud. Neid iseloomustavad avarad teed, ridadesse või keerukate skeemide järgi istutatud ja pügatud puud või põõsad, ulatuslikud lillepeenrad, kujud (sageli antiikkujude koopiad) ning maalilise vaatega kohtadesse ehitatud aiamajakesed.
Eestis asuvad lossipargid näiteks Kuressaare linnuse (Kuressaare lossipark), Viljandi ordulinnuse (Viljandi lossipark), Sangaste mõisahoone ehk nn Sangaste lossi, Haapsalu linnuse (Haapsalu lossipark ja Krahviaed) ning Rõngu mõisa ja linnuse (Rõngu lossipark) läheduses. Lossipargiks võib pidada ka Kadrioru parki.
Maailmakuulsad on näiteks Versailles' lossipark ja Tuileries' lossipark ehk Tuileries' aed Prantsusmaal, Sanssouci lossipark Saksamaal Potsdamis ja Powerscourti lossiaed Iirimaal.
Snuukri maailmameistrivõistlused

Snuukri maailmameistrivõistlused on snuukriturniir, mis on maailma suurim nii auhinnafondi kui ka jagatavate edetabelipunktide poolest.
Esimesed maailmameistrivõistlused peeti 1927. aastal. Aastatel 1941–1945 ei toimunud võistlusi teise maailmasõja tõttu. 1958–1963 oli snuukri populaarsus madalseisus ning maailmameistrit ei selgitatud.
Praegune turniirisüsteem kehtib alates 1969. aastast.
Alates 1977. aastast on kõik turniirid toimunud Inglismaal Sheffieldi Crucible Theatre'is.
Kõige rohkem kordi – 15 – on maailmameistriks tulnud Joe Davis.
1985. aasta snuukri maailmameistrivõistluste finaali võitis Dennis Taylor viimase freimi viimase palli sisselöömisega. Ta alistas Steve Davise 18:17. Seda on peetud üheks kõige põnevamaks ja tasavägisemaks snuukrimatšiks läbi aegade.
2011. aasta snuukri maailmameistrivõistlused võitis John Higgins.
Võitjad.
( ) – sulgudes võitude arv
Philip DeFranco

Philip DeFranco (sündinud 1. detsembril 1985) on Ameerika videoblogija YouTube'is, keda jälgib üle 2,4 miljoni inimese, millega ta on YouTube'is jälgijate arvu poolest 11. kohal. Teise YouTube'i kanalisse PhilipDeFranco laadib ta iga päev videoid oma tegemistest.
DeFranco lõi oma YouTube'i kanali 2006. aastal. Tema videod ületasid regulaarselt ühe miljoni vaatamise piiri. Lai publik viis ta 2008. aastal Spore Creature Creatori ja Wiredi "Seksikaima nohiku" võistluste võitudeni.
YouTube.
15. septembril 2006 oma lõpueksamite ajal Ida-California Ülikoolis lõi ta YouTube'i kanali Sxephil. Tal on üle miljoni sellise fänni, kes vaatavad tema videoid 3–5 korda nädalas.
DeFranco on internetti postitanud üle 600 video, mille pealt teenib aastas väidetavalt üle 200 000 euro. Ise on ta seda mitmes videos eitanud.
2009. aasta novembris lõi DeFranco uue YouTube'i kanali LikeTotallyAwesome, mida juhtis koos Toby Turneri (Tobuscus) ning mitmete teistega. Kanal tegeleb uudistega videomängudest, filmidest ja IT-teemadest. 2010. aasta juulis lõi DeFranco kanali iPhoneDeFranco, mis sisaldas lühikesi toimetamata videoid otse tema iPhone 4st. Kanalit pole 2011. aasta aprillist saati uuendatud. Juulis loodi kanal CuteWinFail, mis keskendus võistlustele erinevate videoklippide vahel.
Voldemar Kaarma

Voldemar Kaarma (1936. aastani Voldemar Gutmann; 26. detsember 1908 Kehra – 1. detsember 1976 Tallinn) oli eesti intarsia- ja mööblikunstnik. Ta on üks tuntumaid Eesti intarsiatehnika arendajaid.
Elulugu.
Kaarma sündis Anija vallas talunike Villem ja Anna Kuutmani perekonnas. Ta lõpetas 1922. aastal Anija algkooli. Aastatel 1924–1927 õppis ta Riigi Kunsttööstuskoolis, lõpetas kooli mööbelsepa kvalifikatsiooniga. 
Töötas 1931. aastast Tallinna mööbliettevõtteis joonestajana ja meistrina, sooritades vahepeal tööoskusametis meistrieksami. Aastatel 1934–1940 töötas ta töödejuhatajana Uudses Mööblis, kus muuseas valmistas intarsia Konstantin Pätsi kantseleihoone koosolekulauale. 
1940. aastal kutsuti ta Jaan Koorti nimelise Rakenduskunsti Kooli sisearhitektuuri eriala õppejõuks. 1941. aasta suvel mobiliseeriti Kaarma Punaarmeesse. 1943. aastal suunati ta rindelt Moskvasse Eesti NSV Alalisse Esindusse, kus ta töötas Eesti NSV Rahvakomissaride Nõukogu juures kunstnikuna. 1944. aastast kuulus Kunstnike Liitu. 
Aastatel 1944–1954 oli Kaarma Eesti NSV Riiklikus Tarbekunstiinstituudis õppejõud puitehistöö- ja ruumikujunduse kateedris, 1947. aastast oli ta ühtlasi Eesti Riiklikus Kunstiinstituudis dotsent. Pärast ERKI-st lahkumist oli ta vabakutselise kunstnikuna. Tema väljapaistvad nõukogudeaegsed tööd olid intarsiatehnikas loodud lauad "Rahvaste sõprus" (mis tähistas Ukraina Venemaaga ühendamise 300. aastapäeva) ja Eesti NSV vapp. Sisekujunduse olulisemad saavutused olid Eesti NSV Ministrite Nõukogu esimehe kabineti, Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi hoone, Kadrioru lossi toa ja Leningradi Moemaja kabineti sisekujundus. 
Ta suri 1. detsembril 1978 Tallinnas ja maeti Metsakalmistule. 
Isiklikku.
Voldemar Kaarma abikaasa oli rõivakunstnik Melanie Kaarma (1923–2009). Tema lapsed on raamatugraafik Jüri Kaarma (1950–2011), tekstiilikunstnik Mari Kaarma ja vaimulik Juvenalius (Märt) Kaarma.
Almazbek Atambajevi teine valitsus

Almazbek Atambajevi teine valitsus oli Kõrgõzstani valitsus 12. detsembrist 2010 kuni 23. septembrini 2011. Valitsusliidu moodustasid Kõrgõzstani Sotsiaaldemokraatlik Partei, Ata-Džurt ja Respublika.
Valitsuse liikmed:
Raimund Sepp

Raimund Sepp (15. juuli 1917 Valga – 10. juuli 1989 Tallinn) oli eesti viiuldaja ja vioolamängija.
Sepp õppis viiulit Tartu Kõrgemas Muusikakoolis Eevalt Turgani klassis. 1940. aastast mängis ta Vanemuise orkestris ja osales Tartu Helikunsti Seltsi kammerõhtutel. 
1946. aastast oli ta Eesti Raadio Sümfooniaorkestri liige, mängides algul viiulit ja 1956–1975 vioolat. Ühtlasi oli ta ka kontsertmeister. 
Arreteeriti 1945. aastal, kuid vabanes pärast 9-kuulist vangistust.
Andre Pärn

Andre Pärn (sündinud 21. septembril 1977) on endine elukutseline eesti korvpallur, kes lisaks Eesti Korvpalli Meistriliigale on mänginud ka Rootsi ja Belgia klubides. Pärn kuulus aastatel 1995–2004 Eesti korvpallikoondisse.
Klubikarjäär.
Profikarjääri Asto ridades alustanud Pärn on kohalikus meistriliigas esindanud mitut klubi ning tulnud 1994. aastal Asto, 1995., 1996. ja 1998. aastal BC Kalevi ning 2006. aastal Kalev/Cramoga Eesti meistriks. 
Hooaja 2000/01 Rootsis Luleå Plannja Basketi ja hooaja 2001/02 Belgias Telindus Leuveni ridades veetnud Pärn naasis seejärel Eestisse, kus mängis mitmes klubis, kuni siirdus aastateks 2011–2015 kodulinna Raplasse.
Koondisekarjäär.
Aastatel 1995–2004 Eesti korvpallikoondisse kuulunud Pärn saavutas koondisega 2001. aasta Euroopa meistrivõistlustel 14. koha.
Isiklikku.
Andre Pärn on abielus ja isa.
Toomas Kleesment

Toomas Kleesment on mitme inimese nimi:
Lossipark (Kuressaare tänav)

Lossipark on allee Kuressaare lossipargi vanemas osas. See algab kuursaali-esiselt väljakult ja suundub paralleelselt Pargi tänavaga jahisadama poole Tori abajas. Allee lõpeb ristudes Kalda puiesteega.
Kortkerosi rajoon

Kortkerosi rajoon on 2. järgu haldusüksus Venemaal Komis. Asub Võtšegda alamjooksul. Piirneb lõunas Permi kraiga.
Rajoonis on 18 kohalikku omavalitsust kokku 60 asulaga. Rajooni keskus ja suurim küla on Kortkeros (Körtkerös). Teised suuremad külad on Storoževsk, Podtõbok, Nivšera ja Mordino.
2002. aasta rahvaloenduse andmeil oli elanikke 23 642, neist 71,7% komid, 22,3% venelased ja 2,4% ukrainlased.
Rajooni nimi tuleb komikeelsest nimest Кӧрткерӧс, mis tähendab rauamäge.
Udora rajoon

Udora rajoon on 2. järgu haldusüksus Venemaal Komis. Asub Komi lääneosas Mezeni ja Vaška valgalal. Piirneb põhjas ja läänes Arhangelski oblastiga.
Rajoonis on 15 kohalikku omavalitsust kokku 58 asulaga. Suuremad asulad on Ussogorsk, Vožski, Blagojevo, Koslan ja Jodva.
2002. aasta rahvaloenduse andmeil oli elanikest 40,9% komid, 45,4% venelased ja 5,1% ukrainlased.
Ipiku

Ipiku (läti keeles "Ipiķi"; eesti keeles ka "Ööbiku") on küla ("ciems") Lätis Valmiera piirkonnas Eesti piiri ääres. Küla on Ipiku valla halduskeskus. 
Ipiku on kujunenud endise Ööbiku mõisa juurde. Aastail 2009–2021 kuulus küla Ruhja piirkonda.
Ipikus on raamatukogu.
Enne Eesti ja Läti liitumist Euroopa Liiduga paiknes Ipiku külas piiripunkt. Küla territooriumile jääb Läti põhjapoolseim punkt, mille koordinaadid on raiutud endises piiripunktis asuvasse kivvi.
Külas asus 1997. aastal suletud Riia–Ipiku raudteeliini üks lõppjaam (Ipiku raudteepeatus). Varem oli raudtee ühendatud Valka–Pärnu liiniga (Valga–Ruhja–Pärnu raudteega). Külas on Ipiķi bussipeatus. 
Ipiku külas veetis oma lapsepõlve Vingali talus ning elu viimase kolmandiku Eglītise (kirjanduses ekslikult ka Eglitesi) talus eesti proosakirjanik, luuletaja ja tõlkija Rein Sepp.
Ipiku vald

Ipiku vald () on vald Lätis Valmiera piirkonnas Eesti piiri ääres. Vald piirneb Vilpulka ja Ramata valla ning Viljandi maakonna Mulgi vallaga (varem Abja vallaga).
Valla pindala on 67,43 km² ja elanike arv 270 (2010). Ipiku vallas asub Läti kõige põhjapoolsem punkt. Seda tähistab punkti koordinaatidega kivi endises Ipiku piiripunktis. Vallavanem on Iveta Buņķe.
Ajalugu.
1935. aastal oli Valmiera maakonda kuuluva Ipiku valla pindala 54 km² ning seal elas 832 elanikku. 1945. aastal liideti Ipiku vald Mežgaļi vallaga ja 1949. aastal vald likvideeriti. Seejärel kuulus Ipiku külanõukogu 1949–1959 Rūjiena ja pärast 1959. aastat Valmiera rajooni. Ipiku külanõukogu liideti 1951. aastal varem likvideeritud Mežgaļi külanõukogu ja 1971. aastal Ramata külanõukogu Rosme kolhoosi territooriumiga. 1990. aastal moodustati külanõukogust taas vald. Aastatel 2009–2021 kuulus vald Ruhja piirkonda.
1997. aastal suleti Riia–Ipiku raudteeliin, mis oli ühenduses Valka–Pärnu liiniga. Ipiku valda jäi kaks raudteejaama: Ipiku ja Kirbla.
Loodus.
Läbi valla voolavad Ramata ja Sapraša jõgi. Samuti on valla territooriumil väike Tīta järv (4,5 ha, peaaegu kinnikasvanud). Vald jääb Põhja-Vidzeme biosfäärikaitseala territooriumile. Vald jääb Tālava madalikule, ent seda liigendavad arvukad voored. Neist kõrgeim on Tīta mägi (84,3 m). Metsade all on 30,8 % valla territooriumist.
Kaitstavad objektid.
Kohalike vaatamisväärsuste hulka kuuluvad Roči rändrahn (pikkus 4,5 m, kõrgus 1,6 m), Vecmangi tamm (ümbermõõt 4,6 m), Roči kuusk ja Kārlis Ulmanise istutatud tamm. looduskaitse all on ka Mišļi kask ja Māzerise kask. Regionaalse kaitse all olevad muinsusmälestised on Veckābuļi keskaegne kalmistu ja Ķirbele keskaegne kalmistu.
Tuntud elanikke.
Ipiku vallas on sündinud Kārlis Reinholds Zariņš, Läti diplomaat, saadik Eestis 1930–1933, saadik Suurbritannias ja Läti Vabariigi välisminister 1931–1933.
Ipiku külas veetis oma lapsepõlve ja elu viimase kolmandiku Eesti proosakirjanik, luuletaja ja tõlkija Rein Sepp.
Asustus.
Aastal 2011 elas vallas 188 lätlast, 3 venelast, 9 valgevenelast, 1 ukrainlane ja 9 leedulast.
Valla külad:
Ülejäänud valla elanikud elasid külade koosseisu mitte kuuluvates taludes.
Isoalkeen

Isoalkeen on triviaalnimetus teatud rühma alkeenide kohta, milles C=C kaksiksidemega seotud üks süsiniku aatomitest on seotud kahe metüülrühmaga:
(CH3)2C=CHR (R on H aatom või alküülrühm)
Isoalkeenide eristamine teistest olefiinidest tuleneb asjaolust, et nende korral mitmed reaktsioonid omavad spetsiifilisi iseärasusi. Näiteks konkureeriv ahela ülekanne katioonse polümerisatsiooni tingimustes või allüülsete monokloriidide moodustumine reaktsioonis gaasilise klooriga (nn allüülne kloorimine).
Vahel laiendatakse isoalkeeni nimetust ka nende alkeenide kohta , milles kaksiksideme kõrval esinevad metüülrühmade asemel teised alküülrühmad.
Ehitusõigus

Ehitusõigus määratakse detailplaneeringuga.
Krundi ehitusõigusega on vastavalt planeerimisseadusele määratletud:
Krunt

Ehituskrunt ehk krunt on ehitamiseks kavandatud maaüksus detailplaneeringu koostamise kohustusega alal. Krundi kuju, suurus ja sellel olev ehitusõigus määratakse detailplaneeringuga. Hajaasustusalal olevat ehituskrunti ei kutsuta krundiks vaid maaüksuseks ja seal ehitamise põhimõtted määratakse üldplaneeringuga.
1985. aasta snuukri maailmameistrivõistlused

1985. aasta snuukri maailmameistrivõistlused ("1985 Embassy World Snooker Championship") olid maailmameistrivõistlused snuukris, mis toimusid Inglismaal Sheffieldis 12. aprillist 28. aprillini 1985.
Võistluspaigaks oli Crucible Theatre, kus maailmameistrivõistlusi peetakse alates 1977. aastast.
Maailmameistritiitlit kaitses Steve Davis, kes oli samas paigas võitnud juba kolm korda.
Maailmameistriks tuli Dennis Taylor, kes alistas finaalmängus (musta palli finaalis) Davise 18:17. Taylor ei olnud üheski varasemas mängu faasis Davise ees juhtinud. Kohtumist on peetud kõige põnevamaks snuukrimatšiks läbi aegade. Mängu lõpus oli telerite ees 18,5 miljonit pealtvaatajat, mis on tänini BBC2 rekord ja kõikide Suurbritannia pärast keskööd eetrisse läinud saadete rekord.
Gottlieb Georg Heinrich Meder

Gottlieb Georg Heinrich Meder (22. detsember 1767 Göttingen – 13. november/25. november 1849 Jämaja) oli Eesti vaimulik.
Meder lõpetas Göttingenis gümnaasiumi. Ta õppis ka aastatel 1785–1791 (immatrikuleeriti 28. jaanuaril 1785) Göttingeni Ülikoolis. Aastatel 1792–1800 oli ta koduõpetajaks Sandla mõisas. Aastatel 1800–1801 oli ta prorektoriks ning aastatel 1801–1804 rektoriks Kuressaare provintsikoolis ja aastatel 1804–1805 esimeseks õpetajaks Kuressaare kreiskoolis. Ordineeriti 8. augustil/20. augustil 1805 õpetajaks.
Oli aastatel 1805–1849 Jämaja Kolmainu koguduse õpetaja.
Isiklikku.
Tema poeg Leopold Friedrich Meder oli Kihelkonna Mihkli koguduse õpetaja. Tema vend Carl Justus Wilhelm Meder oli Märjamaa Maarja koguduse õpetaja. Tema vennapoeg Wilhelm Johann Benedikt Meder oli Kärla Maarja-Magdaleena koguduse õpetaja (lisaks oli ta veel abielus oma onu tütre Ernestinega).
Leopold Friedrich Meder

Leopold Friedrich Meder (29. september / 11. oktoober 1803 Kuressaare – 29. jaanuar / 10. veebruar 1878 Kihelkonna) oli Saaremaa vaimulik.
Ta õppis aastatel 1820–1823 Tallinna kubermangugümnaasiumis ja 1823–1826 Tartu Ülikooli usuteaduskonnas. Korporatsioon Estonia liige.
Pärast ülikooli lõpetamist töötas koduõpetajana Saaremaal. Ordineeriti 5. mail / 17. mail 1835 õpetajaks.
Oli aastatel 1835–1840 Jämaja Kolmainu koguduse adjunktõpetaja. Aastatel 1839–1840 oli vikaarõpetaja ja aastatel 1840–1878 õpetaja Kihelkonna Mihkli koguduses.
Isiklikku.
Tema isa Gottlieb Georg Heinrich Meder oli Jämaja Kolmainu koguduse õpetaja, onu Carl Justus Wilhelm Meder oli Märjamaa Maarja koguduse õpetaja, onupoeg Wilhelm Johann Benedikt Meder oli Kärla Maarja-Magdaleena koguduse õpetaja; Wilhelm Johann Benedikti õde Ernestine oli ka Leopold Friedrichi abikaasa.
Gottlieb Alexander von Schmidt

Gottlieb Alexander von Schmidt (28. detsember 1794 / 8. jaanuar 1795 Valjala Kuressaare kreis Liivimaa kubermang Venemaa keisririik – 24. juuli / 5. august 1871 Muhu Kuressaare kreis Liivimaa kubermang Venemaa keisririik) oli Eesti vaimulik.
Gottlob Alexander von Schmidt sai algõpetuse koduõpetaja käe all, koduõpetajaks oli vend Friedrich August Heinrich von Schmidt (Ansekülas). Aastatel 1812–1813 õppis Tartus gümnaasiumis. Tartu Ülikooli usuteadukonnas õppis ta aastatel 1814–1816. Pärast ülikooli lõpetamist töötas koduõpetajana. Ordineeriti 18. augustil / 30. augustil 1818 õpetajaks.
Oli aastatel 1818–1822 Saaremaa Jaani koguduse õpetaja ja 1822–1871 Muhu Katariina koguduse õpetaja. Aastatel 1842–1871 oli ta ka Saaremaa superintendent ja Saaremaa konsistooriumi president; 1846. aastast Saaremaa koolikolleegiumi kaastöötaja. Ta oli Õpetatud Eesti Seltsi korrespondentliige.
Isiklikku.
Tema isa August Heinrich von Schmidt ja vanaisa Johann Heinrich Schmidt olid Valjala Martini koguduse õpetajad, tema vend Friedrich August Heinrich von Schmidt oli Anseküla Maarja koguduse õpetaja, vanavanaisa Heinrich Vick oli Muhu Katariina koguduse õpetaja, onu Andreas Michael Agthe ja onupoeg Wilhelm Andreas Fürchtegott Agthe olid Pöide Maarja koguduse õpetajad. Teine vanaisa Carl Friedrich Agthe oli Tallinna Oleviste koguduse organist.
Coimbra Ülikool

Coimbra Ülikool on Coimbras asuv 1290. aastal asutatud ülikool. 
See on Portugali vanim ülikool. Coimbra Ülikool kuulub Coimbra gruppi.
&lt;br&gt;
Kuhi (informaatika)

Kuhi on informaatikas andmestruktuur, mis põhineb puul ja rahuldab "kuhja tingimust": iga tipu võtmeväärtus on alamtippude omast suurem või sellega võrdne. Kuhja juurelement on ühtlasi ka kõige suurema võtmeväärtusega.
Tavaliselt esitatakse kuhi arvuti mälus kahendpuuna nii, et juurelement on järjendi esimene element, sellele järgnevad juure kaks alamtippu, seejärel nende alamtippude neli alamtipppu jne. Sel juhul on lihtsasti arvutatav alam- ja ülemtippude asukoht. Kohal i asuva tipu alamtipud asuvad positsioonidel 2i+1 ja 2i+2, kui juurelement on kohal 0. Ülemtipp asub kohal (i-1)/2.
Rakendused.
Kuhi sobib elementide hulgast minimaalse ja maksimaalse väärtuse kiireks leidmiseks.
Kuhja kasutatakse graafi töötlemise algoritmides, näiteks Dijkstra algoritmis.
Antonio Schinella Conti

Antonio Schinella Conti (tuntud kui abee Conti; 22. jaanuar 1677 Padova – 6. aprill 1749 Padova) oli Itaalia patriitsisoost füüsik, matemaatik, ajaloolane ja filosoof.
10. novembril 1715 võeti ta vastu Londoni Kuningliku Seltsi liikmeks.
Kõige laiemalt tuntakse abee Contit vahekohtunikuna Leibnizi ja Newtoni vahelises vaidluses infinitesimaalarvutuse autorsuse pärast 1715. aastal, mille ta kummalegi osapoolele toetajana esinedes uuesti lõkkele puhus. Ühtlasi mängis ta võtmerolli Newtoni teose "Chronology of Ancient Kingdoms" esimese väljaande, prantsuskeelse autoriseerimata ja vigaderohke tõlke ilmumises 1725. aastal, mis sundis Newtonit omakorda teost läbi töötama ning valmistama ette ingliskeelse väljaande.
Pikemat aega Pariisis viibides sõbrunes Conti Charles Francois Du Fay'ga, kes oli tuntud Prantsuse Teaduste Akadeemias tehtud füüsikaliste eksperimentide poolest. 
Kahest Prantsusmaa-reisist jäänud märkmete põhjal otsustades oli Conti ilmalike kalduvustega ja armastas luulet. Aastate 1726–1747 jooksul kirjutas Conti, kes oli Shakespeare'i suur imetleja, neli blankvärsis tragöödiat Antiik-Rooma ajaloost. Tragöödiakirjanikuna peetakse Contit Vittorio Alfieri eelkäijaks. Contilt pärineb teoreetiline käsitlus tragöödiate struktuurist ja koori funktsioonist neis "Trattato dei fantasmi poetici". Ta kirjutas ka essee "Lettre à Scipione Maffei" Homerose teemal.
"Ta kirjutas mõned tragöödiad, mis trükiti Luccas 1765. aastal, ent leiti olevat pigem meeldivad kapis kui huvitavad laval," iseloomustab Conti teoseid "Biograafilises sõnaraamatus" (1812–1817) Alexander Chalmers, "ja tema luuletused on pigem metafüüsilist laadi lõpetamata sketšid kui muusa ehtne toodang." 
1739. aastal avaldati Conti kogutud proosa- ja värssteosed Veneetsias kahes köites ning 1756. aastal postuumselt.
Itaaliasse tagasi jõudes elas ta vaikselt Padovas ja Veneetsias ning suri 1749. aastal. 1781. aastal laskis Carolina de Conti püstitada Padua linna abee Conti kuju, mille autor on skulptor Felice Chiereghin.
Jakuudid

Jakuudid (jakuudi сахалар) on turgi rahvas Ida-Siberis Sahha Vabariigis (Jakuutias). Kõnelevad jakuudi keelt. 2002. aasta rahvaloenduse andmetel elas Venemaa Föderatsioonis 443 852 jakuuti, neist Sahha Vabariigis 432 290 (45,5% elanikkonnast). 2010. aasta rahvaloenduse andmetel elas Venemaa Föderatsioonis 478 085 jakuuti, neist Sahha Vabariigis 466 492 (49,9% elanikkonnast). Eestis elas 2011. aasta rahvaloenduse andmetel 15 jakuuti, neist 13 Tallinnas.
Taimõril ja Jakuutia loodeosas elavaid jakuudi keele murret kõnelevaid dolgaane peetakse eraldi rahvaks.
Jakuudid rändasid praegustele asualadele mitme lainena 10.–13. sajandini Baikali järve piirkonnast. Algasukad evengid ja jukagiirid osalt assimileeriti, osalt tõrjuti kõrvale. Jakuudid on turgi rahvastest kõige mongoliidsemate rassitunnustega. Jakuudid erinesid kultuuriliselt oma naaberrahvastest, nad tegelesid hobuse- ja veisekasvatusega, metallitöötlemisega ja savinõude valmistamisega. Elatusallikatena olid olulised ka jahipidamine ja kalapüük.
Loode-Jakuutias elavad jakuudid tegelevad ka põhjapõdrakasvatusega.
Vene riigi koosseisu sattusid jakuudid 1620.–1630. aastatel. Õigeusu võtsid nad vastu 18. sajandi teisel poolel, kuid teataval määral säilis ka šamanism. Maaviljelusega hakkasid jakuudid tegelema alles 19. sajandi keskel.
Rangluumurd

Rangluumurd (ladina keeles "fractura claviculae") on luumurd rangluus.
Täiskasvanud inimestel on see kodarluumurru järel kõige sagedasem luumurd. 
See tekib inimesel õla peale kukkumisel, otsese (ka väikese) surve tõttu rangluule või (palju harvem, kui varem arvati) kukkumisel väljasirutatud käsivarrele. 
Harva kaasnevad rangluumurruga veresoonte või närvide kahjustused. 
RHK-10-s on rangluumurd tähise S42.0 all. 
Levik.
Rangluumurd esineb kõige sagedamini vastsündinutel (sealhulgas rasketel sünnitustel) ja üldse lastel (umbes pool kõigist rangluumurdudest) ning noorukitel. Samuti esineb see sõltumatult east nende spordialade harrastajatel, millele on iseloomulik kehaline kontakt teise inimesega, ning sellistel spordialadel nagu suusasport, lumelauasõit, jalgrattasport ja ratsasport. Mootorratturitel võib kukkumisel rangluu murduda löögist kiivri alumiselt servalt.
Rangluumurd esineb 
Sümptomid.
Rangluumurru esimesed sümptomid on nähtav ja kombitav ümar või astmeline koht luus, käsivarre näiv pikenemine ja muutunud peahoiak. Kannatanu tunneb surve ja liigutamise korral valu. Ta hoiab ebateadlikult õlavart ebaloomulikus asendis, mille korral valu on väiksem; seetõttu on õlg nähtavalt ettepoole kaldu.
Harva esineb lahtine luumurd (luu ots tungib nahast läbi). Sel juhul saavad mõnikord kannatada närvid ja veresooned. Veresoonte kahjustus võib põhjustada suure nähtava verevalumi. 
Diagnoosimine.
Sageli pannakse diagnoos juba kliinilise uurimise järel; sümptomiteks võivad olla ümarus või astmeline koht rangluus, valu surve korral, kombitavad luuotsad naha all ning krepitatsioon. 
Diagnoosi kinnitab röntgeniülevaade. 
Ravi.
Ajalugu.
Ühel Vana-Egiptuse papüürusel on kirjeldatud rangluumurru ravina õlgade laialeajamist seliliasendis allaviidud abaluudega. 
Hippokrates kirjeldas tänapäeval konservatiivseks nimetatavat ravi – fikseerimist.
Vaimõisa mõis

Vaimõisa mõis (saksa keeles "Waddemois") oli rüütlimõis Märjamaa kihelkonnas Läänemaal. Tänapäeval jääb kunagine mõis Rapla maakonda Märjamaa valla territooriumile.
Ajalugu.
Esimesed kirjalikud teated Vaimõisa mõisast pärinevad 1426. aastast. Sel ajal Farensbachidele kuulunud mõisa keskuseks oli tõenäoliselt vasallilinnus. Veel praegu viitavad suhteliselt varastele ehitusetappidele härrastemajas omaaegsetele vasallilinnustele omane ruumijaotus ning esimesel korrusel osaliselt säilinud arhailine võlvidesüsteem. 
1550. aastal oli Loodna ja Vaimõisa omanik Läänemaa meeskohtunik, Saare-Lääne piiskopi nõunik (1531–1559) ja Läänemaa rüütelkonna liige Klaus Reinholdi poeg Ungern (surn. 1560). 
17. sajandi alguses läks Vaimõisa koos Päädeva ja Kõrvetaguse mõisaga Flemingitele. Põhjasõja järel oli mõis panditud Bohnsackidele, kuid alates 1724 oli mõis Wetter-Rosenthalide omanduses. 18. sajandi lõpus kuulus mõis lühikest aega ka Reutzidele, Nasackinitele ja Baranoffidele. 1802 omandasid mõisa Wilckenid, kelle käes oli mõis kuni 1891. aastani. Seejärel olid omanikuks Knorringid ning 1899–1916 Alfred Schmidt. 1919. aastal võõrandati mõis eestlastest omanikelt Johannes Kiverilt ja Peter Shashulinilt. 
Pärast vabadussõda jäid mõisasüdame maad ja hooned Kängseppadele, kelle valdusse jäid mõisahoone ja 50-hektariline talu kuni 1920. aastate lõpuni. 1933 sai Vaimõisa mõisasüdame omanikuks Peeter Oha, kes suurendas mõisa maad 120 hektarini. Mõisasüda oli tema käes kuni 1940. aasta juunipöördeni. Peeter Oha küüditati Siberisse, kuid tema noor abikaasa jäi Eestisse ning lahkus 1944 Läände. Aastatel 1941–1944 oli mõisa peahoones Saksa sõjaväe haigla. Pärast sõja lõppu 1945. aastal läksid mõisasüdame hooned ja maad Vaimõisa põhikoolile ning kolhoosile. Kool töötas peahoones kuni 1974. aastani, mil see suleti. Pärast seda läks mõisa peahoone teadus-tootmiserikoondisele Algoritm õppe-tootmiskombinaadi rajamiseks. 1990. aastate alguses tagastati mõisasüda Peeter Oha seaduslikele pärijatele. Mõisasüda asub Vaimõisa külas ja on eravalduses.
Mõisakompleks.
Kahekorruselise kelpkatusega varaklassitsistlikku peahoonet ehitati 1790. aastatest kuni 1819. aastani. Peahoone esifassaadil on kolmnurkfrontooniga keskrisaliit. Viiluväljal on säilinud Nasackinite vapp. Säilinud on ka klassitsistlikud välisuksed. Idapoolsel otsauksel on 20. sajandi algusest pärit varikatus. Esimesel korrusel on avar vestibüül, saal ja muud anfilaadsed esindusruumid on teisel korrusel.
1892. aastal oli Vaimõisa mõisas kokku 33 eri funktsiooniga hoonet, neist 13 kivist.
Majandushooned (laudad, valitsejamaja, sepikoda) asuvad peahoonest põhja pool, ajaloolise sissesõidutee ääres. Mõisa tagaväljakut raamistasid kavaleride maja, tall-tõllakuur (varemetes) ja ait-kuivati. Lümandu mõisa poole mineva tee ääres on ainulaadne uusgooti stiilis magasiait 19. sajandi lõpust ning mõisa kivist tuuleveski (varemetes).
Mõisahooneid seob kompleksi korrastatud park: idapoolne vabakujunduslik osa on valdavalt 19. sajandi keskpaigast, läänepoolne on varasem, ilmselt endine hilisbarokne regulaarpark. Mõisa ümbruses olnud paljudest hiiekohtadest on säilinud nn Hiielepik.
Lucknow

Lucknow on linn Indias, Uttar Pradeshi osariigi pealinn, Lucknow' jaotise ja Lucknow' ringkonna keskus. Asub Gomti jõe ääres, 516 km Delhist ida pool.
Linna asutas 1528. aastal Babur. 1775. aastast oli Avadhi vürstiriigi pealinn. 1856. aastal läks linn brittide valdusse. 1857. aasta India ülestõusu ajal piirasid ülestõusnud 5 kuud linnas asunud Briti garnisoni.
Linnas asub Bara Imambara paleekompleks.
70% elanikest on hindud ja 26% muslimid.
Lucknow on suur tööstuslinn.
Tuulekannel

Tuulekannel (inglise keeles "aeolian harp", ka "æolian harp", ka "wind harp") on keelpillide rühma kuuluv muusikainstrument, mida mängib tuul, tekitades n-ö eooliahelisid. Tuulekannel on saanud nimetuse kreeka mütoloogiast tuulejumal Aiolose järgi. 
Klassikaline tuulekannel kujutab endast kõlakorpusena toimivat puidust kasti, millele on kinnitatud keeled. Asetades pilli kohta, kus puhub tuul, hakkavad keeled võnkuma, tekitades eooliahelisid. Helide omadused sõltuvad keelte materjalist ja läbimõõdust ning häälestusest.
Tuulekannel oli tuntud juba antiikmaailmas. Teadaolevalt esimest korda kirjeldas seda Athanasius Kircher (1602–1680) oma raamatus "Phonurgia nova" (1673). Romantismiperioodil sai sellest populaarne kodune muusikainstrument ning käsitöölised valmistavad tuulekandleid tänapäevani. Valmistatud on ka hiiglaslikke tuulekandle põhimõttel töötavaid heliskulptuure. 
Kuna tuulekandle heli sõltub keeli liigutava tuule tugevusest, siis see võib küündida vaevukuuldavast suminast kuni valju kriiskamiseni. Õhujugade liikumist tuulkandle keelte vahel kirjeldab "Kármán vortex street" efekt, mida 1915. aastal esimest korda kirjeldas Lord Rayleigh ajakirjas Philosophy Magazine ilmunud artiklis.
Jõhvi Traktorist

Jõhvi Traktorist oli Jõhvis 31. juulist 1951 kuni 27. detsembrini 1953 ilmunud eestikeelne ajaleht, Jõhvi Masina-Traktorijaama poliitosakonna häälekandja.
Ajaleht ilmus kaks korda nädalas.
Helme Traktorist

Helme Traktorist oli Helmes 28. maist 1951 kuni 26. detsembrini 1953 ilmunud eestikeelne ajaleht, Helme Masina-Traktorijaama poliitosakonna häälekandja.
Ajaleht ilmus kaks korda nädalas.
Seichō Matsumoto

Seichō Matsumoto (jaapani keeles 松本 清張 "Matsumoto Seichō"; 21. detsember 1909 – 4. august 1992) oli jaapani kirjanik ja ajakirjanik.
Elulugu.
Seichō Matsumoto sündis Kyūshū saare põhjatipus Kokura asunduses (nüüd Kitakyūshū linn) töölisperekonnas ainsa lapsena. Pärast kooli asutas noormees kommunaalteenuseid osutava ettevõtte. Samal ajal osales Matsumoto vasakpoolsete liikumises, tehes reporterina kaastööd kommunistlikes ajalehtedes. 1929. aastal ta arreteeriti oma poliitiliste vaadete tõttu ja paigutati Okura vanglasse. Teises maailmasõjas teenis Seichō Matsumoto Koreas sanitaarvägedes. Pärast sõda jätkas ta tööd ajalehe Asahi Shinbun toimetuses. 1950. aastate algul kolis Seichō Tōkyōsse.
Esimene edu kirjanikuna tuli alles 40. eluaastates, kui ta saavutas 1950 ajalehe Shukan Asahi korraldatud ilukirjandusvõistlusel oma lühijutuga kolmanda koha. See auhinnaraha oli tema jaoks teretulnud, sest ta pidi tollal üksinda ülal pidama nii oma vanemaid, naist kui lapsi. Mõõdukas edu ning teiste kirjanike julgustus ajendasid teda jätkama. 6 aasta pärast sai ta töökohast ajalehes loobuda ja pühenduda kirjanikukarjäärile.
Ta kirjeldab oma teostes mitte üksnes kuritegu, vaid laiemas plaanis kogu ühiskonda, milles see kuritegu on toime pandud. Tema teostes kajastub laiem sotsiaalne kontekst ja pärast suurt sõda ühiskonnas levinud nihilism, mis hiljem kogu loomingu õhustikku tumedamaks muutis. Ta oli üks esimesi jaapani kirjanikke, kes hakkas kujutama korruptsiooni politseis ja kurjategijate elu.
Matsumoto väljendas mõnes oma teoses USA-vastast suhtumist, kuid samavõrd oli ta kriitiline oma ühiskonna ja jaapani kultuuripärandi suhtes. Korruptsiooni kirjeldas ta lisaks ilukirjandusele aeg-ajalt ka ajakirjanikuna. Mõttekaaslasi otsis ta sotsialistlikest riikidest. 1968 külastas ta Maailma Kultuurikongressi raames Kuubat ja samal aastal kohtus ta Põhja-Vietnamis selle presidendi Ho Chi Minhiga.
Matsumoto oli viljakas kirjanik. Ta jätkas töötamist, kuni suri 83-aastaselt vähktõppe. Tal valmis enam kui 450 teost.
Ruslan Dontsov

Ruslan Dontsov (sündinud 5. septembril 1941 Sverdlovski oblastis) on Eesti majandus- ja pangandustegelane.
Ruslan Dontsov on lõpetanud Tartu Riikliku Ülikooli 1971. aastal kaubandusökonoomika erialal, 1971. aastast NLKP liige. 
Aastatel 1973–1978 oli Ruslan Dontsov Tartu Riikliku Ülikooli vanemõpetaja, 1978–1982 Tartu Linna RSN TK esimehe asetäitja ja plaanikomisjoni esimees ning 1986–1987 ENSV Hoiukassade Peavalitsuse juhataja. Aastatel 1987–1993 oli ta Eesti Hoiupanga juhatuse esimees ning 1991–1993 kindlustusseltsi Seesam ja 1994–1995 Hiiu Kaluri nõukogu liige. 
1993–2012 oli Ruslan Dontsov Eesti Krediidipanga juhatuse liige ja jaepanganduse direktor.
Jaapanlased

Jaapanlased (jaapani 日本人, "nihonjin") on rahvas Ida-Aasias, Jaapani põhirahvus.
Jaapanlased räägivad jaapani keelt, mida tavaliselt peetakse sugulaskeelteta keeleks või arvatakse Altai keelkonda. Jaapanlaste vana usund on sintoism. Budism hakkas jaapanlaste hulgas levima alates 6. sajandist. Tänapäeval on nende usundis kombineerunud sintoismi ja budismi elemendid.
Jaapanlaste koguarv on umbes 130 miljonit, neist Jaapanis umbes 127 miljonit. Suuremad jaapanlaste kogukonnad elavad Ameerika Ühendriikides, Brasiilias ja Filipiinidel. Eestis elas 2011. aasta rahvaloenduse andmetel 35 jaapanlast (19 meest ja 16 naist).
Jaapani kultuuri on tugevasti mõjutanud hiina kultuur.
Steve Davis

Steve Davis (sündinud 22. augustil 1957 Londonis) on inglise endine elukutseline snuukrimängija.
Davis on saanud snuukris kokku kõige rohkem suurvõite, nende hulgas tulnud 1980. aastatel kuus korda maailmameistriks. Ta oli 7 aastat maailma edetabeli esinumber ning temast sai esimene selle spordiala miljonär.
Üks märkimisväärsemaid kohtumisi oli Davisel 1985. aasta snuukri maailmameistrivõistluste finaalis Dennis Tayloriga. Musta palli finaaliks kutsutud matšis kaotas ta Taylorile 17:18.
2010. aasta maailmameistrivõistlustel jõudis ta veerandfinaali.
Davis on osalenud ka teiste piljardimängude võistlustel, kirjutanud raamatuid ning kommenteerinud snuukrit BBC-s.
Arto Aas

Arto Aas (sündinud 9. juunil 1980 Tallinnas) on Eesti endine poliitik. Ta on Eesti Tööandjate Keskliidu tegevjuht (alates 2019). 
Ta on lõpetanud Tallinna Reaalkooli ja Tallinna Tehnikaülikooli haldusjuhtimise erialal. 
Arto Aas oli aastatel 1998–2019 Eesti Reformierakonna liige, seejuures 2009–2013 Reformierakonna juhatuse liige. 
Alates 2007. aastast töötas ta peaministri büroo juhatajana ja peaministri nõunikuna. 2011. aastast oli Riigikogu liige, kuuludes Riigikogu XII, XIII ja XIV koosseisu. Ta oli ka Riigikogu majanduskomisjoni esimees ja alates 2012. aasta detsembrist Riigikogu Euroopa Liidu asjade komisjoni esimees. 
Aastatel 2015–2019 oli ta Taavi Rõivase teises valitsuses riigihalduse minister. 
Arto Aas on Eesti Ujumisliidu juhatuse liige ja Liberalismi Akadeemia nõukogu liige. Varem on ta kuulunud ka AS Tallinna Lennujaama nõukokku ning juhtinud Riigi Kinnisvara AS nõukogu. 
Ta kandideeris 2014. aasta Euroopa Parlamendi valimistel Eestis ja sai 353 häält. 2015. aasta Riigikogu valimistel kogus ta 2. valimisringkonnas 2517 häält ning pääses ringkonnamandaadiga Riigikokku. 2019. aasta Riigikogu valimistel kogus ta 1. valimisringkonnas 2339 häält ning pääses ringkonnamandaadiga Riigikokku.
21. mail 2019 asus Arto Aas tööle Eesti Tööandjate Keskliidu tegevjuhina ja lahkus Riigikogust.