tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Astor (laev)

Astor (endine "Fjodor Dostojevski" ja "Fedor Dostoevskiy") on kruiisilaev, mis kuulub ettevõttele Premicon Hochseekreuzfahrt GmbH &amp; Co. ja mida käitab TransOcean Kreuzfahrten GmbH &amp; Co. KG.
Laev on 176,26 m pikk, 22,61 m lai ja tema süvis on 5,80 m. Laeva kogumahutavus on 20 606 ja tema suurim kiirus on 18,0 sõlme. Jääklass on E1.
Laeva peamasina moodustavad Sulzer-Wärtsilä 2 diiselmasinat 8ZAL408 ja 2 diiselmasinat 6ZAL40, mille võimsus on 15,4 MW.
Laeval on niihästi reisija- kui kajutikohti 650. Laevaperes on 275 liiget.
Reisijatel on juurdepääs seitsmele tekile. Neist kõige alumine on Kariibi tekk, kus asuvad saun, siseujula, ilusalong ja haigla. Järgmisel, Balti tekil on rõduga ja rõduta kajutid. Atlandi tekil on sviidid ning rõduga ja rõduta kajutid. Promenaaditekil peamine restoran, poed, baar ja raamatukogu. Saabastetekil on sviidid, rõduga kajutid, konverentsisaalid, baarid, välisujula ja päikesetekk. Sillatekil asuvad kaptenisild, baar, jõusaal ja päikesetekk. Kõige ülemisel tekil, mida nimetataksegi päikesetekiks, ongi üksnes päikesetekk.
Ajalugu.
Laev ehitati Saksamaal Kielis Howaldtswerke-Deutsche Werfti laevatehases. Laevale pandi kiil 21. jaanuaril 1986 ja laev lasti vette 30. mail 1986. Laev ristiti Astoriks.
Laeva tellis Kaplinnas registreeritud Marine Corporation, aga juba ehituse ajal müüdi see Mauritiuse ettevõttele Marian Corporation. Seetõttu hakkas laev esialgu sõitma Mauritiuse lipu all. Laev anti tellijale üle 14. jaanuaril 1987. Juba samal päeval väljus laev esmareisile Hamburgist Genovasse, aga hiljem suundus üle Atlandi ookeani Lõuna-Ameerikasse.
3. oktoobril 1988 omandas laeva Nõukogude Liidule kuuluv Musta Mere Laevandus. Laeva kodusadamaks sai Odessa, laev nimetati ümber Fjodor Dostojevskiks ning tema korstnale ilmusid Nõukogude Liidu vapp ning sirp ja vasar. Fjodor Dostojevski oli NSV Liidu reisilaevastiku lipulaev. Sellegipoolest opereeris laeva alates 1988. aasta detsembrist TransOcean Kreuzfahrten ja alates 1990. aasta märtsist Neckermann Seereisen.
1991 registreeriti laev ümber eraettevõttele Fedor Dostoevskiy Shipping Co. ja ta hakkas sõitma Bahama lipu all. Laeva kodusadamaks sai Nassau, kuhu laev aga aastate viisi ei jõudnud. Laeva pardale ilmus tema nimi. 1992. aasta alguses eemaldati korstnalt NSV Liidu sümbolid ja laev värviti üle. Muus osas jäid laeva omandisuhted endisteks. 1995 hakkas laeva opereerima ettevõte Aquamarin.
1996 omandas laeva Astor Shipping Co. ja selle opereerimise õiguse sai tagasi TransOcean Kreuzfahrten. Millalgi enne 2008. aastat läks laeva omandiõigus üle Saksamaal paiknevale ettevõttele Premicon, kuid laeva opereerib tänapäevani TransOcean.
Laeva moderniseeriti 2009/10. aasta talvel Lloyd Werft Bremerhaveni laevatehases. 
2012. aastal kasutati laeva kruiisideks marsruudil Inglismaa—Island–Norra, Vahemerel, Läänemerel, Norra fjordidest Venemaal oleva Murmanskini.
Vahejuhtumid.
28. novembril 2008 ründasid piraadid Astorit Omaani lahes, kuid Saksa fregatt "Mecklenburg-Vorpommern" tõrjus rünnaku suurtükitulega. Sel ajal oli Astor parasjagu teel Egiptuse kuurordist Sharm ash-Shaykhist Araabia Ühendemiraatide pealinna Dubaisse.
Statsionaarne olek

Statsionaarne olek ehk püsiolek on süsteemi olek, mille puhul tema karakteristikud ajas ei muutu.
Statsionaarne olek (keemia)

Statsionaarne olek ehk püsiolek keemilise süsteemi selline olek, kui süsteemi karakteristikud on ajas muutumatud, ehkki protsess ajas jätkub. Statsionaarne olek on võimalik, kui toimub ainete püsiv läbivool süsteemist (näiteks läbivoolu reaktor).
Statsionaarne olek erineb keemilisest tasakaalust sellepoolest, et tasakaaluolekus produktide moodustumise ja vastupidise pöördreaktsiooni kiirused on võrdsed.
Statsionaarne olek astmelistes reaktsioonides.
Keemilises kineetikas osutub teatud juhtudel otstarbekaks kasutada "statsionaarse oleku lähendust". Näiteks astmelised reaktsioonid, milles osalevad aktiivsed intermediaadid (tihti karbokatioonid, karbanioonid, vabad radikaalid jmt), mille tekke kiirus on väike, kuid suure reaktsioonivõime tõttu reageerivad kiiresti edasi andes produkti. Seetõttu püsib protsessi jooksul intermediaadi väga madal praktiliselt muutumatu kontsentratsioon.
See on olukord, kus suletud süsteemis toimub rida keemilisi reaktsioone, kuid intermediaadi sisaldus süsteemis saavutab väga lühikese algperioodi jooksul mingi püsivalt madala kontsentratsiooni, mida saab vaadelda lähedasena statsionaarsele olekule. Seejuures teised süsteemi karakteristikud ajas muutuvad. Taoline olukord lihtsustab kineetiliste võrrandite lahendamist.
Võtame lihtsa näite. Kaks pöördumatut esimest järku reaktsiooni:
A → B → C kiiruskonstantidega k1 ja k2
Vastavad kineetilised võrrandid saame:
d[A]/dt = -k1[A]
d[B]/dt = k1[A] – k2[B]
d[C]/dt = k2[B]
algmomendil (t=0) on lähtekontsentratsioonid [B]0 = [C]0 = 0
Postuleerides, et statsionaarses olekus (k1 « k2) intermediaadi B kontsentratsioon praktiliselt ei muutu, seega
 d[B]/dt = 0, siis edasi
 k1[A] – k2[B] = 0 ja siit [B] = k1/k2[A] ja edasi d[C]/dt = k1[A] ning integreerimisel saame
formula_1
Siit nähtub, et kiirust limiteeriv staadium määrab kogu protsessi kineetika.
Võrdle kineetilisi võrrandeid juhuga, kui B on järjestikuste reaktsioonide vaheprodukt (k1 ~ k2) ja ei saa kasutada statsionaarse oleku lähendust.
Liia Lüdig

Liia Lüdig-Algvere (sündinud 16. mail 1950 Hiiumaal) on eesti maalikunstnik.
Haridus.
Liia Lüdig on lõpetanud 1969. aastal Tallinna 21. Keskkooli füüsika eriklassi. Aastatel 1969–1970 õppis ta Silvia Jõgeveri käe all Tartu Kunstimuuseumi Kujutava Kunsti Kaugõppekursusel. Aastatel 1970–1972 ja 1974–1976 õppis ta Tartu Kunstikoolis, kus peamiseks õpetajaks oli Alfred Kongo. 1976. aastast õppis ta Mari-Liis Küla juhendamisel Eesti NSV Riiklikus Kunstiinstituudis (ERKI-s) teatridekoratsiooni erialal, mille vahetas 1979. aastal tahvelmaali eriala vastu, juhendajaks seal oli Enn Põldroos. 1982. aastal lõpetas ta ERKI maalikunstnik-pedagoogi diplomiga.
Looming.
Liia Lüdig joonistab ja maalib akvarelle ja õlimaale. Tema illustratsioone leidub ajakirja Akadeemia 1996. aasta esimeses numbris, Tiiu Jüriado raamatus "Luule on ime" (kirjastus Kentaur, ilmunud aastal 2006), Liina Vagula koostatud raamatus "Kirjad emale" (kirjastus Ilo, ilmunud aastal 2009) ja mujalgi. 2001. aastal valmis tal postkaardikomplekt "Aastaring vanal Hiiumaal" – 12 koopiat Hiiumaa-teemalistest akvarellidest (suurus 48x36) "Mälestuste mälestused", mis valmisid aastatel 1990–2000 koostöös Hiiumaa Muuseumi peavarahoidja Helgi Põlloga.
Kunstniku teoseid asub Eesti Kunstifondis, Hiiumaa Muuseumis, erakogudes Eestis, Austraalias, Kanadas, Saksamaal, Soomes, Rootsis, Itaalias, USA-s ja Venemaal.
Liia Lüdig on Eesti Kunstnike Liidu ja Eesti Maalikunstnike Liidu liige.
Isiklikku.
Tema abikaasa on metallikunstnik Aado Algvere.
Aado Algvere

Aado Algvere (sündinud 14. mail 1947) on eesti metallikunstnik.
Isiklikku.
Tema abikaasa on maalikunstnik Liia Lüdig-Algvere.
Välislingid.
Koduleht
Valter Niilus

Valter Niilus (ka Valter Nilus; 1955. aastast Walter Niilus; 15. juuli 1913 Tallinn – 9. oktoober 1978 Upland (Los Angelese lähedal), USA) oli Eesti keeleteadlane, eesti filoloog.
Elulugu.
Valter Niilus oli tehnik-konstruktori poeg.
1932. aastal lõpetas Niilus Tallinnas J. Westholmi Gümnaasiumi, 1933–40 õppis Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonnas eesti ja romaani keeli. Lõpetas ülikooli 1940. aastal magistrikraadiga, väitekiri "Põhja-Eesti ja Lõuna-Eesti murde vältuse erinevusest". TÜ doktorant. kaitses ta TÜ-s meditsiinidoktori kraadi väitekirjaga "Clostridium difficile infection and intestinal microbial ecology".
Niilus viibis 1938–40 stipendiaadina Pariisis Sorbonne'i ülikoolis, olles ühtlasi Pariisi Idakeelte Instituudis eesti keele lektor. Ta oli 1939–41 Akadeemilise Emakeele Seltsi teadussekretär ja 1939–40 ajakirja Eesti Keel toimetaja-sekretär, 1942–43 Postimehe kultuuriosakonna juhataja. 
Saksa võimud arreteerisid Niiluse koos teiste rahvuslastega põrandaalusest tegevusest osavõtu pärast ning ta viibis mõnda aega Tallinna Keskvanglas, kust vabanes Saksa vägede lahkumisel. Siirdus 1944 koos perekonnaga Saksamaale, kus oli eesti laagrikoolide organiseerijaid. Olles kutsutud USA armee juurde tsiviilohvitseriks, töötas ta Kanada immigratsiooniameti juures Heidelbergis ja Karlsruhes. 1950 läks Niilus USA-sse Californiasse, kus oli 1950–78 Claremont College'i raamatukogu ametnik ja abijuhataja ning vene keele lektor. Korraldas ka California Ülikoolis eesti keele kursusi.
Niilus oli aktiivne Ameerika lääneranniku eestlaskonna huvide eest seisja ning Los Angelese Eesti Maja rajamise mõtte algatajaid. Ta koostas ülevaate Lõuna-California eestlaste tegevusest, oli Balti Uurimuste Edendamise Ühingu (AABS) ja ERK USA-s liige.
Teadustöö.
Valter Niilus uuris lõunaeesti murdeid, eriti leivu keelesaare murrakut. Ta avaldas üle 10 teaduspublikatsiooni.
Ahti Niilisk

Ahti Niilisk (sündinud 10. juunil 1937 Haapsalus) on eesti füüsik.
Elulugu.
Ahti Niilisk on talupidaja poeg.
1955. aastal lõpetas Niilisk Haapsalu 1. Keskkooli, 1960 Tartu Ülikooli füüsika osakonna ning 1966 Eesti NSV TA Füüsika ja Astronoomia Instituudi aspirantuuri. 1971. aastal kaitses ta füüsika-matemaatikakandidaadi kraadi.
Niilisk oli 1961–63 ja 1966–67 Füüsika ja Astronoomia Instituudi nooremteadur, 1967–70 peainsener, 1970–71 vaneminsener, 1971–72 nooremteadur ja 1972–73 vanemteadur. 1973–90 oli ta Eesti Teaduste Akadeemia Füüsika Instituudi vanemteadur, 1980 ka Poola Teaduste Akadeemia uurimiskeskuse Unipress külalisteadur, 1990–2003 Füüsika Instituudi (aastast 1997 Tartu Ülikooli Füüsika Instituudi) teadur. 2003. aastast on ta erakorraline vanemteadur, 2003 oli ka Hawaii Ülikooli (USA) külalisstipendiaat.
Teadustöö.
Ahti Niiliski peamised uurimisvaldkonnad on kõrgrõhu mõju kristallide lisanditsentrite ja eksitonide optilistele omadustele, pooljuhtide fotoelektrilistele omadustele ja pooljuht-heterolaserite kiirguskarakteristikutele laias temperatuurivahemikus. Tema osalusel juurutati FI-s metoodika tahkiste optiliste ja elektriliste omaduste uurimiseks kuni 15-kilobaarise hüdrostaatilise rõhu korral temperatuurivahemikus 4,2–300 K. Ta on avaldanud üle 60 teaduspublikatsiooni.
Toivo Niiberg

Toivo Niiberg (pseudonüüm Ivo Ivari; sündinud 12. märtsil 1954 Tallinnas) on eesti aiandusteadlane, psühholoog ja kirjanik.
Elulugu.
Toivo Niiberg on tööliste poeg. 
Hariduskäik.
Põhihariduse omandas Niiberg Tallinna 21. Keskkoolis. 1972. aastal lõpetas ta Tallinna Spordiinternaatkooli, 1977 Eesti Põllumajanduse Akadeemia agronoomiateaduskonna, 1984 Tartu Riikliku Ülikooli psühholoogiaosakonna ja 1993 Helsingi Ülikooli usuteaduskonna. 
1993. aastal kaitses Niiberg EPMÜ-s loodusteaduste magistri kraadi väitekirjaga "Olme- ja taimsete ekstraktide mõjust maasika-hahkhallitusele". 2005 kaitses ta Akadeemia Nordis psühholoogiateadusmagistri kraadi "Abielu problemaatika ja selle teoreetiline käsitlus perekonnaõpetuse tundides" (populaarteaduslik variant "Abielu eesti moodi"). 
1983 omandas Niiberg Moskva Timirjazevi nim. Põllumajandusakadeemias kõrgkooli õppejõu kvalifikatsiooni. Ta on ennast täiendanud kriisipsühholoogias ja korrektsioonipsühholoogias. Aastatel 2011–2013 läbis ta Pereteteraapia Kooli teoreetilise kursuse.
Töökäik.
Niiberg oli 1980–1983 EPA aianduskateedri assistent, 1983–1991 Räpina Sovhoostehnikumi õppedirektor, 1991–1994 EPMÜ aianduse õppetooli assistent, 1994–1995 dotsent, 1995–2004 lektor; 1999–2009 Akadeemia Nord psühholoogia õppejõud (prodekaan, dekaan), 1991–2010 Tallinna Ülikooli Avatud Ülikooli Täienduskoolituse psühholoogia õppejõud (endine EHA), 2005–2009 Audentese Ülikooli reklaamiteooria ja psühholoogia õppejõud, 2003–2012 Eesti Kunstiakadeemia kunstipedagoogika osakonna õppejõud, 2012 Räpina Aianduskooli kutseõpetaja ja psühholoog, 2013.aastast Maarjaküla õppejõud-nõustaja. 
2003 erapsühholoog ja 2003 OÜ Katriito (kliinilise psühholoogia ja psühhiaatria nõustamiskeskus) asutajaliige ja psühholoog, perenõustaja.
Tähtsamad autasud.
Eesti Luuleliidu Luulekevade laureaat, 1987;
Eesti luuleliidu Kuldse Kaselehe laureaat, 1992;
Maalehe parim aasta kaastöötaja, Maalehe Oskari laureaat, 1998;
Tallinna Ülikooli Avatud Ülikooli aastaõppejõud, 2008;
Räpina Aianduskooli aumärk, kauaaegse tulemusliku töö eest, 2009;
Põlvamaa Aasta koolitaja, 2013. 
Põlvamaa aastakoolitaja eripreemia, 2024.
Teadustöö.
Tema peamised uurimisvaldkonnad on:
Teoseid.
Ta on 125 raamatu autor või kaasautor. Ta on avaldanud artikleid ajakirjades Maakodu, Pere ja Kodu, Kodutohter, Targu Talitaja, Eesti Naine, Vaimupuu, Toitumisteraapia, Psühholoogia Sinule, Õpetajate Leht, Päevaleht, SL Õhtuleht, Postimees, 60 pluss, Tervendaja, Tervis Pluss jne.
Kasvatus ja psühholoogia.
SÜNERGEETIKA
Luulekogud ja muu ilukirjandus.
Ta on avaldanud pseudonüümi Ivo Ivari all luuletusi, aforisme ja följetone.
Uno Nigul

Uno Nigul (18. september 1929 Tallinn – 16. veebruar 1990 Tallinn) oli eesti tehnikateadlane.
Uno Nigul oli juuksuri poeg.
Haridus.
1948. aastal lõpetas Nigul Tallinna 10. Keskkooli, 1953 Tallinna Polütehnilise Instituudi ehitusteaduskonna ning 1956 TPI aspirantuuri. 1956. aastal kaitses ta TPI-s tehnikakandidaadi ja 1967. aastal Eesti Teaduste Akadeemia juures tehnikadoktori kraadi.
Teenistuskäik.
Nigul oli 1956–61 TPI assistent, vanemõpetaja ja dotsent, 1961–73 Küberneetika Instituudi vanemteadur, 1974–86 mehaanika ja rakendusmatemaatika sektori juhataja, 1986–90 peateadur, aastast 1981 ka TTÜ professor.
Teadustöö.
Uno Niguli peamised uurimisvaldkonnad olid deformatsioonilainete leviku teooria, mäluga materjalide teooria, koorikute teooria ja elastsetelt kehadelt saabuva kaja matemaatiline modelleerimine. Klassikalised on tema tööd ringsilindriliste koorikute staatikast ja võnkumistest, eriti dünaamika hüpoteesivabad lineaarsed võrrandid (1960). Ta avaldas üle 130 teaduspublikatsiooni.
Nigul oli akadeemik Nikolai Alumäe rajatud mehaanikateadlaste koolkonna silmapaistvamaid esindajaid. Ta organiseeris 1967 Käärikul sümpoosioni "Koorikute ja plaatide üleminekuprotsessid" ning 1982 Tallinnas koos Jüri Engelbrechtiga rahvusvahelise sümpoosioni "Mittelineaarsed deformatsioonilained". Nigul oli NSVL Teoreetilise ja Rakendusmehaanika Rahvuskomitee (1976) ning Ameerika akustika ühing liige.
Leo Nigul

Leo Nigul (27. veebruar 1928 Väinjärve vald Järvamaal – 28. august 2008) oli eesti loomakasvatusteadlane.
Elulugu.
Leo Nigul oli talupidaja poeg.
1947. aastal lõpetas Nigul Rapla Keskkooli, 1953 zootehnikuna Eesti Põllumajanduse Akadeemia ja 1958 ELVI aspirantuuri. 1959. aastal kaitses ta EPA-s põllumajanduskandidaadi kraadi väitekirjaga "Erinevate söötmisviiside mõju põrsaste kasvule ja arengule". 1975. aastal kaitses Nigul Eesti Teaduste Akadeemias doktoriväitekirja peekonsigade nuumatulemuste teemal, kuid Kõrgem Atestatsioonikomisjon Moskvas jättis kraadi kinnitamata, nii et põllumajandusdoktoriks sai ta alles 1994. aastal EPMÜ-s väitekirjaga "Uurimusi kasvavate sigade söödaratsioonide paremustamisest proteiinsöötade, tööstusjäätmete ja ergotroopsete ainete abil".
Nigul oli 1953–1955 Viisu sovhoosi vanemzootehnik, 1958–1960 ELVI tõuaretuse osakonna nooremteadur, 1961–1969 seakasvatusosakonna (Kehtnas) vanemteadur, 1969–1988 sektorijuhataja, 1988–1994 juhtivteadur, 1994–2000 EPMÜ loomakasvatusinstituudi väikelooma- ja linnukasvatuse osakonna vanemteadur, seejärel EPMÜ agronoomiainstituudi teadur (ETF-i uurimistoetusega). 1960–1961 oli ta ka Tartu Eksperimentaalsovhoosi asedirektor.
Teadustöö.
Leo Niguli peamised uurimisvaldkonnad on sigade söötmine, valgu- ja energiaväärindus, pidamisviisid ja aretus. Ta oli ELVI zootehnika teaduslik-metoodilise komisjoni jmt komisjoni ning nõukogu liige, samuti loomakasvatustehnikumide riigieksamikomisjoni esimees. Ta on avaldanud üle 300 teaduspublikatsiooni.
Andres Jalak

Andres Jalak (sündinud 19. märtsil 1953 Paides) on Eesti poliitik.
Andres Jalak on lõpetanud 1971. aastal Paide 1. Keskkooli ja 1976. aastal Tallinna Polütehnilise Instituudi ehitusinseneri erialal.
Andres Jalak on olnud Paide KEKi jaoskonnajuhataja (1976–1982), Aravete KETE peainsener (1982–1986), Paide Rajooni Agrotööstuskoondise (ATK) aseesimees (1986–1987), Paide Rajooni Täitevkomitee esimees (1987–1990), Järva Maavolikogu esimees (1990–1991), Eesti Maaomavalitsuste Liidu nõunik (1992), ASi Eesti Maapank jaemüügi divisjoni ja administratiivdivisjoni direktor (1996–1998), ASi Comfort AE juhatuse esimees (1993–2003), Paide Linnavolikogu aseesimees (1996–2001) ja esimees (2001–2002).
Andres Jalak on olnud ka mitme esinduskogu liige: Järva Maavolikogu 1990–1991, Paide Linnavolikogu 1996–2005, X Riigikogu 2003–2007 ning pärast Riigikogu liikme Indrek Raudse tagasiastumist oli ta 6. detsembrist 2011 kuni 26. märtsini 2014 XII Riigikogu liige.
August Gottfried Christoph Hildemann

August Gottfried Christoph Hildemann (29. aprill 1767 Kalbsried, Weimari lähedal – 31. jaanuar (ukj 12. veebruar) 1838 Kuressaare) oli Eesti vaimulik.
Elulugu.
Päritolu ja haridustee.
Hildemann sündis Saksi-Weimari hertsogiriigis Weimari lähedal Kalbsriedi külas kohaliku pastori Johann Christoph Hildemanni ja tema abikaasa Sophia Dorothea (sündinud Reichardt) pojana. Aastatel 1774–1777 õppis Allstedti linnakoolis ja 1777–1783 Rosslebeni kloostrikoolis. 10. mail 1783 immatrikuleeriti Jena ülikooli, kus õppis 1787. aastani. Pärast ülikoolistuudiumi lõppu oli 1788−1790 Saksamaal koduõpetaja.
Koduõpetaja Eestimaal.
1791. aastal rändas ta Eestimaale ja oli kuni 1794. aastani õuemeister (koduõpetaja) Pühatu ja Lümandu mõisaomaniku von Schonerti juures. Seejärel oli lühikest aega koduõpetaja Tallinnas kolleegiuminõunik von Gerneti perekonnas (1794). 1795−1802 oli koduõpetajaks Matsalu ja Saastna mõisniku rittmeister Wilhelm von Stackelbergi juures.
Karja pastor.
1802. aastal asus ta elama Saaremaale, kus temast sai järgmisel aastal Karja pastori von Willmanni adjunkt. 1804. aastal abiellus ta viimase tütrega. Abipastor oli ta kuni oma äia surmani 1819. aastal, mil temast sai järgmine Karja õpetaja. Alates aastast 1822 oli ta ühtlasi Saaremaa konsistooriumi assessor.
Isiklikku.
Tema abikaasa Karoline Charlotte isa Friedrich Wilhelm von Willmann (1746−1819) oli enne teda Karja Katariina koguduse õpetaja, samuti ka abikaasa vanaisa Hermann Daniel Bonge. Tal oli viis poega ja kaks tütart.
Keith Devlin

Keith J. Devlin (sündinud 16. märtsil 1947 Hullis Inglismaal) on Suurbritannia matemaatik ja teaduse populariseerija. 1987. aastast on ta elanud USA-s ja tal on nii Suurbritannia kui ka USA kodakondsus.
Elukäik.
Devlin õppis bakalaureuseõppes matemaatikat Kings College'is Londonis (1965–1968) ja seejärel Bristoli Ülikoolis (1968–1971), kus kaitses Frederick Rowbottomi juhendamisel ka doktoriväitekirja. Ta on töötanud ka Manchesteri Ülikoolis, Aberdeeni Ülikoolis, Oslo Ülikoolis, Heidelbergi ülikoolis, Bonni ülikoolis, Toronto Ülikoolis ja Lancasteri Ülikoolis. Praegu on Devlin Stanfordi Ülikooli matemaatikadotsent.
Ta on Stanfordi Ülikooli humanitaarteaduste ja tehnoloogiate uurimisinstituudi (Human-Sciences and Technologies Advanced Research Institute, H-STAR) üks asutajaist ning tegevdirektor, ülikooli ja ettevõtete uuringualase partnerlusprogrammi Stanford Media X üks rajajaist ning vanemteadur keele- ja infouuringute keskuses (Center for the Study of Language and Information, CSLI). Uuemas uurimistöös keskendub ta uute tööriistade ja protokollide arendamisele luureinfo analüüsiks ning arvutimängude arendamisele ja kasutamisele matemaatikahariduses.
Devlin on kommentaator National Public Radio saates "Weekend Edition Saturday" tegelane nimega The Math Guy ('matemaatikakutt'). Ta on kirjutanud 31 raamatut. Paljud tema raamatud on suunatud laiale lugejaskonnale.
Devlin on ka mõiste "pehme matemaatika" looja. Seda käsitles ta esmakordselt oma raamatu "Goodbye, Descartes" viimases peatükis.
Aiadetektiivid

"Aiadetektiivid" (inglise keeles "Rosemary and Thyme", tõlkes 'rosmariin ja tüümian') on Suurbritannia kriminaalsari, mis oli aastatel 2003–2007 eetris kommertstelekanalil ITV (endine Yorkshire Television). 
Peategelast Laura Thyme'i kehastab Pam Ferris ja Rosemary Boxerit Felicity Kendal. Eesti telekanalitest on sarja näidanud Kanal 2.
Bülent Ulusoy

Bülent Ulusoy (sündinud 7. jaanuaril 1978 Trabzonis) on Türgi endine poksija.
Ulusoy osales II kergekeskkaalus (kuni 67 kg) 2000. aasta Sydney olümpiamängude poksivõistlustel, kuid kaotas veerandfinaalis hilisemale pronksmedalivõitjale Vitalie Gruşacile (Moldaavia) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja. Ta osales II kergekeskkaalus (kuni 69 kg) ka 2004. aasta Ateena olümpiamängude poksivõistlustel, kuid kaotas 2. ringis oma kohtumise ja jäi edasisest medaliheitlusest välja.
Ulusoy sai I keskkaalus (kuni 71 kg) 11. maailmameistrivõistlustel (Belfast, 2001) pronksmedali, kaotades poolfinaalis hilisemale hõbemedalivõitjale Marian Simionile (Rumeenia).
Ulusoy võitis II kergekeskkaalus (kuni 67 kg) 33. Euroopa meistrivõistlustel (Tampere, 2000) kuldmedali ja tuli Euroopa meistriks. Ta osales II kergekeskkaalus (kuni 69 kg) 36. Euroopa meistrivõistlustel (Plovdiv, 2006), kuid kaotas 2. ringis hilisemale kuldmedalivõitjale ja Euroopa meistrile Andrei Balanovile (Venemaa).
Pinelased

Pinelased ("Platygastridae") on putukate sugukond, mis kuulub kiletiivaliste seltsi.
Joachim Georg Balecke

Joachim Georg Bal(e)cke (1634 Parchim – 4. juuli 1698 Haljala) oli Eesti vaimulik.
Balecke sündis Parchimis (praeguse haldusjaotuse järgi Ludwigslust-Parchimi kreisis, Mecklenburg-Vorpommerni liidumaal). Ta õppis (immatrikuleeriti 10. juunil 1648) Wittenbergi ülikoolis. Ordineeriti 14. veebruaril 1672 õpetajaks.
Ta oli aastatel 1672–1698 Haljala Püha Mauritiuse koguduse õpetaja.
Ta oli piiskop Jacob Helwigi aastal 1680 välja antud teose "De officio Christi theses theologicae. Proponente et dirigente Jac. Helwigio" (Reval 1680) üks kolmest autorist (koos pastorite Johann Heinrich Heerwageni ja Anton Heidrichiga). Lisaks võttis ta osa eestikeelse Uue Testamendi tõlkimis- ja redigeerimistööst 6. juunil 1684 Toompea tulekahjus hävinenud osade taastamisel (tõlkis Luuka evangeeliumi eesti keelde).
Isiklikku.
Tema poeg Daniel Heinrich Balecke (sünd. 1678) oli vaimulik, välipreester armees ja Pommeris ja väimees Salomo Heinrich Vestring oli Toris ja Pärnus pastoriks ning vaimulik kirjamees.
Paljastu

Paljastu on asulas olev taimkatteta ala. 
Paljastute hulka kuuluvad "ehitised, teed, laoplatsid, prügilad jm., mis orgaanilist ainet ei tooda, üldse ei osale aineringes, või alad, kus orgaaniline aine [üksnes] laguneb".
Paljastu vastand on haljastu.
Jaanus Sakkis

Jaanus Sakkis (sündinud 13. aprillil 1985 Tallinnas) on eesti disainer ja kunstnik.
Tema karikatuure on avaldatud ajakirjas Pilkaja.
Luuüdi siirdamine

Luuüdi siirdamine (ladina keeles "transplantation medullae") on luuüdi haiguslike seisundite, aga ka luuüdi hävitava ravi järgne kompleksne meditsiiniline protseduur koos raviga, mille käigus patsiendile siiratakse veenisiseselt luuüdi ehk vereloome tüvirakke. 
Luuüdi siirdamine toimub põhiliselt kahte moodi: 
Luuüdi tüvirakud.
Luuüdi siirdamise korral kasutatakse kas patsiendilt endalt või doonorilt (sobivuse korral näiteks lähisugulaselt) võetud vereloome tüvirakke, milleks on kas:
Protseduuri vajalikkus.
Luuüdi siiratakse mitmete pahaloomuliste kasvajate korral (nt leukeemia, lümfoomid jt), aga ka muude haiguslike seisundite korral (nt aplastiline aneemia, kaasasündinud neutropeenia, hulgimüeloom, mitmed immuunpuudulikkusega seotud haigused, talasseemia ja kasvajaravi järel).
Tallinna Ülikooli audoktorite loend

Järgnev on loetelu Tallinna Ülikooli audoktoritest. Märgitud on audoktoriks promoveerimise kuupäev ja aasta. 
Loendisse kuuluvad ka Tallinna Pedagoogikaülikooli (see nimetati 18. märtsil 2005 ümber Tallinna Ülikooliks) audoktorid. Samuti on nimekirjas endise Akadeemia Nord (hilisema Tallinna Ülikooli Õigusakadeemia) ja Eesti Humanitaarinstituudi audoktorid.
Juur (matemaatika)

Juur (ka n-astme juur, n-es juur, n-astme juur arvust a) on arv, mille n-es aste on antud arv a.
Olgu astendajaks n ühest suurem naturaalarv. Sel juhul astme an ja astendaja n põhjal astme aluse leidmist nimetatakse juurimiseks. Juurimine on seega astendamise üheks pöördteheteks. Teised pöördteheteks on logaritmimine.
Fikseeritud n korral tähendab juurimistehe vastavalt arvule a niisuguse arvu b leidmist et bn = a. Juurimistehe tulemuse märkimiseks kasutatakse sümbolit √(n&amp;a), mida nimetatakse n-mda astme ehk ka n-ndaks juureks arvust a. Arvu n nimetatakse seejuures juurijaks ja arvu a juuritavaks.
Kui juurijaks on 2, siis jäetakse juurija kirjutamata, näiteks: formula_1. Kui juurijaks on 3, siis nimetatakse juurt kuupjuureks ning juurija kirjutatakse välja, näide: formula_2. Kui juurijaks on 4 või suurem, siis loetakse tehet neljas (või n-es) juur arvust a.
Arvu juurt võib kirjutada ka astme abil: formula_3. Näiteks formula_4.
Kui paarituarvulise juurija korral juurimistehe resultaat üheselt määratud iga reaalarvu a puhul, siis paarisarvulise juurija korral see nii ei ole. Juure sümboli √(n&amp;a) ühese tähenduse tagamiseks kasutatakse a ∈ R puhul järgmist kokkulepet: Kui juurija n on paarisarv, siis a &gt; 0 korral juur √(n&amp;a) tähistab niisugust positiivset arvu, mille n-es aste on a.
AIDAcara

AIDAcara on ettevõtte Costa Crociere S.p.A. esimene kruiisilaev. Seda käitab laevakompanii AIDA Cruises German Branch of Costa Crociere S.p.A.
Laev ehitati Soomes Turus Kvaerner Masa Yards OY laevatehases. Laev telliti 26. augustil 1994, kiil pandi 11. septembril 1995. Vette lasti laev tehasenumbriga 1337 16. veebruaril 1996. Laeva ristis Warnemündes 7. juunil 1996 Saksamaa presidendii Roman Herzogi endine abikaasa Christiane Herzog ja andis talle nime AIDA – Das Clubschiff, mis tähendab 'klubilaev AIDA'. 11. juunil 1996 asus AIDA esmareisile Bremerhavenist Palma de Mallorcasse. AIDA oli esimene ujuvklubi, mis seilas Saksa lipu all.
Laevale on iseloomulikud pealejoonistatud musisuu ning silmad ja nende varjud. Need joonistas graafik Felix Büttner.
Tehnilised andmed.
Laev on 193,34 m pikk ja 27,60 m lai süvisega 6,2 m. Veeväljasurvega 38 557 t on see AIDA Cruisese kõige väiksem laev. AIDAcara kiirus on 21 sõlme.
Laeva jõuseadme moodustavad 4 MAN B&amp;W diiselmasinat 6L48/60, millest igaühe võimsus on 5,43 MW ja koguvõimsus seega 22,15 MW.
Laevaperes on 369 liiget. Kajutikohti on 1230 reisijale.
Ajalugu.
Esialgu oli AIDAcara kodusadam Saksamaal Rostockis. 1997. aasta augustis sai laev ettevõtte NCL Corporation Ltd omandiks, aga laeva kasutamises muutusi ei toimunud. Küll aga muutus laeva kodusadam, milleks sai Libeeria pealinn Monrovia.
1999. aastal ostis laeva Deutsche Seereederei, mis kohe andis selle opereerimiseks ettevõttele Societa di Crociere Mercurio S.r.l. Esialgu sai kodusadamaks jälle Rostock, aga järgmisel aastal taas Monrovia.
2001. aasta detsembris sai laev praeguse nime. 2002. aastal sai kodusadamaks London.
Laeva kasutati alates 2001. aastast Vahemerel, Kariibi merel, Läänemerel ja väikeste mõõtmete tõttu ka Amazonase jõel. Ta tegi reise Põhja-Euroopasse, Kanaari saartele ja Lõuna-Ameerikasse. 2006. aasta lõpus sai temast esimene laev, mis tegi kruiise ümber Araabia poolsaare.
Alates 2004. aastast on laeva kodusadam Genova. 2005. aasta aprilli teisel poolel moderniseeriti laeva tublisti Rostockis Neptun Stahlbau GmbH kuivdokis. Rostock oli kahel korral küll laeva kodusadam olnud, kuid mitte ümberehituse ajal. Ümberehituse käigus said 44 kajutit rõdu ja lahtisel tekil suurendati restoranipinda. Ümberehitus läks maksma 2,5 miljonit eurot. Väiksemad ümberehitused toimusid aastail 2007, 2009 ja 2011.
Alates 2009. aastast sõidab AIDAcara oma ettevõtte ainsa laevana mööda Kieli kanalit, sõites läbi 10 silla alt, mille kõrguspiirang on 40 m.
Tänapäeval on laeval restoran, baar, kauplused, minigolfiplats, korvpall- ja võrkpalliväljak ning nudistide päevituskoht. Laeva vööris on amfiteater, mis mahutab 700 pealtvaatajat.
Salajane pealtkuulamine ja salvestamine

Salajane pealtkuulamine ja salvestamine on teabehanke ning jälitustegevuse meetod, mille käigus kuulatakse pealt või salvestatakse pealtkuulatavate isikutevahelisi kõnelusi või dokumenteeritakse neid audiovisuaalsete tehniliste vahendite abil muul moel.
Meetodit kasutavad näiteks riiklikud luure- ja vastuluureasutused ning kriminaalkuritegevuse vastased asutused. 
Salaja võib pealt kuulata füüsiliselt või tehniliste vahenditega avatud kohtades, ruumides, transpordivahendites ning sidevahendite kasutamisel sideseansside ajal edastatavat teavet vahelt haarates ja salvestades.
Algernon

Algernon on eestikeelne ulmekirjanduse veebiajakiri, mis avaldab nii algupäraseid eesti ulmekirjandusteoseid kui ka tõlkeid eesti keelde, samuti ulmega seotud ühiskondlikke ja psühholoogilisi nähtusi käsitlevaid artikleid, uudiseid, mõttevahetusi ja ulmealaseid viiteid.
Ajalugu.
Ajakirja asutamise idee tekkis 1997. aastal. Kui algul kaaluti ajakirja väljaandmist paberväljaandena, realiseeriti plaan siiski veebiajakirjana, mis hakkas ilmuma 19. novembril 1998.
Toimetus.
Ajakirja väljaandmisse, toimetamisse ja kujundamisse on oma panuse andnud Juhan Enniko, Meelis Friedenthal, Juhan Habicht, Jüri Kallas, Ats Miller, Janek Part, Kristjan Sander, Raul Sulbi, Katariina Täht jt.
2011. aastal on ajakirja peatoimetaja Ats Miller; teised toimetajad on Juhan Habicht, Kristjan Sander, Katariina Täht ja Meelis Friedenthal.
Eesti trükitoodang

Eesti trükitoodangu statistika
Eestis trükitud raamatud, brošüürid, perioodilised väljaanded
Rahvusraamatukogu koostatud Eesti trükistatistika
Staatiline situatsioon

Staatiline situatsioon on üks tegevuslaadi põhiopositsioonidest. Staatiliste predikaatidega laused tähistavad staatilisi situatsioone ehk SEISUNDEID. Staatiline situatsioon pigem on olemas kui toimib, on homogeenne, pidev ja muutumatu.
Staatilisele situatsioonile vastandub dünaamiline situatsioon.
Modaalverb

Modaalverbide abil väljendatakse modaalsust. Modaalsus on grammatiline kategooria, mis väljendab rääkija vahekorda lausesisuga ja lausesisu vahekorda tegelikkusega.
Tiit Palu

Tiit Palu (sündinud 29. märtsil 1970 Tallinnas) on eesti teatrilavastaja ja -näitleja. 
Palu on õppinud Tallinna 10. Keskkoolis ja Tallinna 2. Keskkoolis. 1988. aastast õppis ta Tartu Ülikoolis eesti filoloogiat ja lõpetas ülikooli 1993. aastal. 1996. aastal lõpetas ta Eesti Muusikaakadeemia Kõrgema Lavakunstikooli lavastaja erialal (17. lend). 2004. aastal kaitses ta samas magistritöö ja 2011. aastal astus doktoriõppesse.
Aastatel 1996–2001 töötas Tiit Palu Vanemuise teatris näitlejana ja lavastajana. 2001. aastal siirdus ta Endla teatrisse, kus esialgu töötas lavastajana ja 2004. aastast peanäitejuhina. 2012–2013 oli ta eesti keele ja kultuuri lektor Ukrainas Lvivi ülikoolis.
Alates 1. augustist 2013 kuni 1. augustini 2025 oli ta Vanemuise teatri draamajuht. 2023. aasta sügisel teatas Palu, et tema ametiaeg lõpeb 2025. aasta suvel ja ta enam ei kandideeri. 
Palu on lavastanud umbes 40 lavastust Vanemuises, Endlas, Rakvere teatris, Kuressaare Linnateatris, Emajõe Suveteatris, Ugalas jm. Neist silmapaistvamate seas on Luigi Lunari "Kolmekesi kahevahel" 1998, Susanne Schneideri "Õdede Brontëde ööd" 1999 ja Urmas Vadi "Lendav laev" 2000 Vanemuises; August Gailiti "Ekke Moor" 2003, Tiit Palu "Raimond" 2004, Friedebert Tuglase / Tiit Palu "Väike Illimar" 2006, Nikolai Gogoli "Revident" 2006, Gustav Flauberti "Madame Bovary" 2010 Endla teatris; Silvia Soro "Rääkivad kivid" 2010 Kuressaare linnateatris ja August Gailiti "Ekke Moor" 2012 Emajõe Suveteatris. 
Ta on kirjutanud ja tõlkinud näidendeid, dramatiseerinud lavatekste, teinud muusikakujundusi ja avaldanud arvamust meediaväljaannetes. 
Tiit Palu on Eesti Lavastajate Liidu ja Eesti Näitlejate Liidu liige. 2006–2009 oli ta Eesti Lavastajate Liidu juhatuse esimees. Ta on ka Eesti Teatriliidu juhatuse liige.
Isiklikku.
Tiit Palu on abielus näitleja Piret Laurimaaga. Peres kasvab kaks last.
Õnnelind flamingo

"Õnnelind flamingo" on Tõnis Kase 1986. aastal lavastatud telemängufilm. 
Film on Raimond Kaugveri romaani "Meie pole süüdi" ainetel. Kamp noorukeid tõukab tiiki jalgratturi, kes astub välja poiste poolt mõnitatava tütarlapse kaitseks. Vanem mees upub. Teiste hulgas esitatakse süüdistus Vahur Puustakule, kelle isa Justus on soliidne ehitusinsener ja ema Leaanika rõivakaupluse juhataja. Ühe osalise vanemad on arstid, teisel kooliõpetajad, kolmandal isa kunstnik. Keegi, mõistagi, ei ole süüdi. Aga kes siis on? Kaugveri ei huvita niivõrd see, kelle hoop osutus surmavaks või kes tappis, vaid pigem see, miks nii toimiti, miks ei hoolita enda ega teiste elust ja kuivõrd on süüdi needki, kes ise julma teo juures ei viibinud.
Võttekohad.
Sisevõtted: Kuldne Kodu (Pärnu): Puustakute korter, Kairi korter
Välisvõtted: Pirita rand (Tallinn), Pärnu rand, Nida rand (Leedu), Loomaaed (Tallinn), Liivalaia tänav (Tallinn), Õismäe (Tallinn), lennujaam (Tallinn)
Lorenz Vestring

Lorenz Vestring (ka Lorenz Westring; suri 18. detsembril 1704) oli Liivimaa vaimulik.
Lorenz Vestring sündis 1660. aastate lõpus. Ta õppis aastatel 1683–1689 Riia lütseumis. Usuteadust õppis ta (immatrikuleeriti 21. septembril 1689) Wittenbergi ülikoolis. Ordineeriti 13. veebruaril 1698 õpetajaks.
Ta oli aastatel 1698–1700 Tõstamaa Maarja koguduses (ja Kihnus) nn. leseaastapastoriks. Aastatel 1700–1704 oli ta Tõstamaa Maarja koguduse õpetaja.
Isiklikku.
Tema isa Johann Vestring oli Pärnu Eliisabeti koguduse õpetaja, vanaisa Heinrich Vestring oli Kose Püha Nikolause koguduse õpetaja, vend Salomo Heinrich Vestring oli Tori ja Pärnu Eliisabeti koguduse õpetaja. 
Lorenz Vestring oli abielus oma eelkäija Sigismund Sege lese Christinega (sündinud Nolcken; 1668–1754), kes oli Nolgimõisa, Eikla ja Haeska mõisniku Friedrich von Nolckeni (1624–1691) ja Anna von Vietinghoffi (suri 1685) tütar.
Sigismund Sege

Sigismund Sege (ka Sigismund Segius; suri 22. veebruaril 1698) oli Liivimaa vaimulik.
Ta õppis usuteadust aastast 1662 Leipzigi ülikoolis.
Ta oli aastatel 1679–1697 Tõstamaa Maarja koguduse õpetajaks.
Isiklikku.
Tema isa Johannes Jakob Sege oli vaimulikuks Pärnu Eliisabeti koguduses ja Pärnu Nikolai koguduses. Ta oli abielus Christine Nolckeniga (kes pärast Sege surma abiellus järgmise Tõstamaa Maarja koguduse õpetaja Lorenz Vestringiga.
Johannes Jakob Sege

Johannes Jakob Sege (ka Johannes Jakob Segius; 1618 Langensalza – 3. detsember 1679) oli Eesti vaimulik.
Sege sündis Langensalzas (praeguse haldusjaotuse järgi Unstrut-Hainich-Kreisis, Tüüringi liidumaal). Usuteadust õppis ta (immatrikuleeriti 5. juulil 1642) Königsbergi ülikoolis.
Ta oli aastatel 1645–1657 Pärnu Eliisabeti koguduse abiõpetaja ja 1658–1679 Pärnu Nikolai koguduse ülemõpetaja.
Isiklikku.
Tema poeg Sigismund Sege oli Tõstamaa Maarja koguduse õpetaja.
Näpurula

Näpurula on pisike rula (tavalise rula vähendatud töötav koopia), millel imiteeritakse rulatrikke näppude abil.
Näpurula on umbes 10 cm pikk (on olemas ka poole lühem variant), sellel on töötavad rattad ja pärisrulaga sarnanevad piltkaunistused.
Näpurulaga tehakse näppude abil trikke, mis on inspireeritud pärisrulal jalgadega tehtavatest trikkidest.
Näpurulad said eriti populaarseks 1990. aastate lõpus.
Rimski-Korsakov (jõelaev)

Rimski-Korsakov (vene keeles "Римский-Корсаков") on kahe tekiga kahekümne esimene Rossija-klassi (projekt 785/OL800, II seeria) Venemaa jõereisilaev, mis on ehitatud Národný Podnik Škoda Komárno (Slovenské Lodenice n.p. Komárno) laevatehases Komárnos Tšehhoslovakkias 1956. aastal Volga jõelaevakompaniile. Laev sai nime Vene helilooja ja muusikaõpetaja Rimski-Korsakovi auks.
Selle nime all kasutati laeva aastail 1956–1959 Volga jõel Gorkist ja alates 1960. aastast tänaseni Obi ja Irtõši jõgedel liinil Omsk-Salehard NSVLi ja alates 1993. aastast Venemaa lipu all. Aastail 1992–1993 moderniseeriti laeva tublisti Omski laevatehases ühe Hiina Rahvavabariigi firma abil kasutades. Pärast Bulgarija uppumist peatas ja takistas Venemaa valitsus Rossija-klassi laevade kasutamist, kuid väiksemate ja vanemate ehk halvemas seisundis Saksamaal ehitatud Baikal-klassi (projekt 646) laevade kasutamist mitte. Seejärel pani Ob-Irtõši laevakompanii Omskis laeva müügile.
Jeff Beck

Jeff Beck (kodanikunimega Geoffrey Arnold Beck; 24. juuni 1944 Wallington – 10. jaanuar 2023) oli Suurbritannia kitarrist ja helilooja. 
1965. aastal liitus Jeff Beck ansambliga The Yardbirds, kuhu ta valiti asendama Eric Claptonit. 1967. aastal lahkus ta The Yardbirdsist ning moodustas oma bändi The Jeff Beck Group, kuhu algselt kuulusid veel laulja Rod Stewart ja bassimängija Ronnie Wood. The Jeff Beck Group tegutses 1972. aastani ning salvestas neli albumit. Hiljem on Jeff Beck tegutsenud sooloartistina.
Ajakirja Rolling Stone koostatud kõigi aegade 100 parima kitarristi edetabelis valiti ta 5. kohale.
2010. aastal ilmus tema plaat "Emotion &amp; Commotion".
Lunnaja sonata

Lunnaja sonata (vene keeles Лунная соната) on nelja tekiga Dmitri Furmanov-klassi (projekt 302, teine seeria) Ukraina jõereisilaev.
Kiil pandi laevale tehasenumbriga 392 VEB Elbewerften Boizenburg/Roßlau laevatehases Saksa DV-s 1988. Laeva saksa tüübinimetus on BiFa 129M, Binnenfahrgastschiff 129 m, moderniseeritud. Laev anti Hersonis asuvale Dnepri Laevakompaniile üle samal aastal Maršal Rõbalko nime all. Dnepri Laevakompanii ja hiljem selle tütarettevõte Tšervona Ruta (ukraina keeles Червона рута) on kasutanud Maršal Rõbalkot ehk Zirka Dniprat tänaseni Dnepril ja Mustal merel Kiievist Sevastopoli ja Odessani ning Kiievisse tagasi, kus kasutati ka sõsarlaeva General Vatutin.
Laeva kapten (seisuga 2012) oli Vladimir Bilenko.
Laeval on kaks restorani: paaditekil "Odessa" (84 kohta) ja ülatekil Kyiv (176 kohta). Veel on laeval kaks baari: Odessa (muudetakse õhtuks restoranist baariks, 84 kohta) ja "Panorama" (50 kohta). Laeval on ka meenepood, saun ja ilusalong.
Kajutid on 1-, 2- ja 4-kohalised. Kõigis kajutites on kliimaseade, külmkapp, dušš, WC ja 220 V pistikupesa. Kui maha arvata alumine tekk, on kõigil kajutitel suur aken.
Amesi test

Amesi test on biotest, mille abil tehakse kindlaks kas uuritav kemikaal võib tekitada mutatsiooni või mutatsioone ja seeläbi ka vähki. 
Amesi test seisneb selles, et vaadatakse, kas uuritaval ainel (nt roti maksakoe ekstraktil) on võime tekitada histidiini mitte sünteesiva bakteri "Salmonella typhimurium"'i teatud mutatsioone.
Hans Sarv

Hans Sarv (27. juuni 1920 Tartu – 3. detsember 2011 Kääpa, Lasva vald, Võrumaa) oli eesti põllumajandusteadlane.
Elulugu.
Õppis Tartus Hugo Treffneri gümnaasiumis aastatel 1932–1938 ning Tartu Ülikooli põllumajandusteaduskonna metsandusosakonnas aastatel 1938–1939.
1939. aastast teenis Eesti sõjaväes Kuperjanovi üksik-jalaväe pataljonis, mis 1940 liideti Punaarmeega. Demobiliseerus 1947 Nõukogude armeest nooremleitnandina.
Ta õppis Tartu Riikliku Ülikooli põllumajandusteaduskonnas aastatel 1947–1950 ja lõpetas agronoomina. Selle kõrvalt töötas aastatel 1949–1951 assistendina Tartu Riikliku Ülikooli põllumajandusteaduskonna agraarökonoomika ja plaanimajanduse kateedris.
Õppis aastases aspirantuuris üleliidulises Loomakasvatuse Instituudis 1954–1956. Majandusteaduste kandidaat (võrdsustatud tänapäevase doktorikraadiga) 1962. aastast. Kandidaaditöö "Maafondi ratsionaalsema kasutamise teed Kagu-Eestis" käsitles põllumajanduse arengusuundi. 
Töötas aastatel 1951–1990 vanemõpetajana ja dotsendina Eesti Põllumajanduse Akadeemia põllumajanduse ökonoomika kateedris. Paralleelselt oli 1956–1960 Loomakasvatuse ja Veterinaaria Instituudis vanemteadur ning Tartu Riikliku Ülikooli geograafia kateedris vanemõpetaja.
Pensionipõlves pühendus aiandusele ja mesindusele kodutalus Ilmamäel Tohkri külas Vastseliina kihelkonnas Võrumaal. Tegeles koos abikaasa ja poegadega kodutalu pühapaikade (hiiepaiga Tammetsõõri ja Ilmamäe allika) uurimise, kaitse alla võtmise ja tutvustamisega.
Teadustegevus.
Tema tegevusala oli majandusteadus, täpsemalt põllumajanduse ökonoomika ja majandusliku tegevuse analüüs. Viimased uurimused olid käibevahendite kasutamise valdkonnast ja söötade kasutamiste matemaatiliste seaduspärasuste kohta.
Avaldas uurimistulemusi teaduslikes kogumikes ja ajakirjades (nii Eestis kui ka väljaspool Eestit) põllumajanduse ökonoomika ja majandusliku tegevuse analüüsi valdkonnas kokku umbes 150 nimetust umbes 70 autoripoogna ulatuses.
Isiklikku.
Tema isa oli Tartu Ülikooli matemaatikaprofessor Jaan Sarv. Ema Juuli Sarv (Vaher) oli romaani filoloog ja itaalia kirjanduse tõlkija. 
Hans oli pere viies laps. Enne teda sündisid Henn Sarv (kirjastaja), Mannj Varep (Sarv), Paul Sarv ja Mall Sarv (pianist), pärast Hansu sündis viimase lapsena Jaan Sarv (sordiaretaja).
Tema abikaasa oli Veata Sarv ning pojad olid Tõnn, Mikk ja Heno Sarv.
Georgi Žukov (jõelaev)

Georgi Žukov (vene keeles "Георгий Жуков") on nelja tekiga Venemaa Valerian Kuibõšev-klassi jõereisilaev, mis on ehitatud Národný Podnik Škoda Komárno laevatehases (slovaki keeles "Slovenské Lodenice n.p. Komárno") Komárnos Tšehhoslovakkias 1983. aastal. Laev sai nime Nõukogude Liidu marssali Georgi Žukovi auks.
Kiil pandi laevale tehasenumbriga 2009 Národný Podnik Škoda Komárno laevatehases Komárnos ning laev anti Nižni Novgorodis asuvale Volga Laevakompaniile (VORP) üle 1983. aastal. Volga Laevakompanii ja hiljem selle tütarettevõte Volga-Flot-Tur on kasutanud Georgi Žukovit tänapäevani. Kapten (seisuga 2011) on Viktor Prigoršnev. 2012. aastal on kavas laeva kasutada kruiisidel eeskätt Nižni Novgorodist.
Sokkel AM3

Sokkel AM3 on AMD protsessoritele mõeldud protsessoripesa. AM3 sokkel lasti välja AM2 ja AM2+ pesade järglasena 9. veebruaril 2009. aastal, samaaegselt Phenom II grupi protsessoritega, mis selle jaoks toodeti. Peamine ülemineku põhjus AM2+ protsessoritelt AM3 protsessoritele on DDR3 SDRAM tugi. AM3 sokkel kasutab PGA kinnitustüüpi ning sellel on 938 auku protsessori jalgade jaoks.
Ühilduvus.
AM3 sokli ühilduvus AM2/AM2+ protsessoritega katkeb tänu kavalale jalgade asetuse muutusele. AM3 soklil on 941 jalakontakti samas kui AM2+ protsessoritel on 940. AM2+ sokliga protsessori paigutamiseks AM3 soklisse eemaldas Tom's Hardware protsessorilt kaks takistavat jalga. AM2+ soklis töötas protsessor edukalt edasi, kuid AM3 soklis enam mitte. Tõenäoliselt on viga selles, et AM2/AM2+ puhul toetab sisseehitatud mälumoodul ainult DDR2 mälusid (erinevalt AM3 soklist, mis suudab koostööd teha nii DDR2 kui ka DDR3 mäludega).
Kuna AM3 toetab ka DDR2 mälu, on see tagasiühilduv AM2/AM2+ soklitega, vajadusel tuleb ainult BIOSi uuendada. Asus, Gigabyte, MSI ja teised emaplaatide tootjad on märgistanud olemasolevad AM2/AM2+ emaplaadid kui AM3 valmidusega, mis näitab, et antud emaplaatidele pakutakse BIOSi tuge. See lubab AM2/AM2+ sokliga emaplaate omavatel kasutajatel vahetada oma vana protsessor välja uue AM3 vastu ilma muid seadmeid uuendamata.
Kiibistik.
AM3 sokkel toetab erinevaid, enamasti AMD enda või Nvidia kiibistikke. Alljärgnevas tabelis on toodud kahe võrdlus.
Sokkel AM3+.
AM3+ on AM3 sokli modifikatsioon, mis on disainitud tuleviku protsessorite tarvis, mis kasutavad AMD Bulldozer mikroarhitektuuri ning säilitavad ühilduvuse AM3 protsessoritega.
Ühe varasema MSI emaplaadi ülevaate järel kutsutakse soklit AM3+ vahel ka nimega sokkel AM3b
Mõned tootjad on teatanud, et mõned nende AM3 emaplaadid toetavad AM3+ protsessoreid lihtsa BIOSi uuenduse järel. Mehaaniline ühilduvus on kinnitust leidnud ning AM3+ protsessorid töötavad AM3 soklis tingimusel, et nad saavad piisavalt voolu.
Erinevate soklite võrdlus.
? – ei ole teada
Sergei Kutškin

Sergei Kutškin (vene keeles "Сергей Кучкин") on nelja tekiga Valerian Kuibõšev-klassi Venemaa jõereisilaev, mis on ehitatud Národný Podnik Škoda Komárno laevatehases (slovaki keeles "Slovenské Lodenice n.p. Komárno") Komárnos Tšehhoslovakkias 1979. aastal. Laev sai nime Vene NFSV jõelaevastiku tollase ministri Sergei Kutškini auks.
Kiil pandi laevale tehasenumbriga 2004 Národný Podnik Škoda Komárno' laevatehases Komárnos ning laev anti "Georgi Dimitrovi" nime all Nižni Novgorodis asuvale Volga Laevakompaniile (VORP) üle 1979. aastal. Volga Laevakompanii ja hiljem selle tütarettevõte Vodohod on kasutanud Georgi Dimitrovit ja Sergei Kutškinit tänaseni. Kapten (seisuga 2011) on Aleksandr Štšerbakov. 2013. aastal oli kavas laeva kasutada Kaasanist Peterburini põhjas ja Astrahani lõunas.
EKP XIX kongress

EKP XIX Kongress oli 31. jaanuarist 1. veebruarini 1986. aastal Tallinna Poliitharidusmajas (Sakala keskuses) toimunud EKP allorganisatsioonide saadikute korraline kongress.
Fjodor Šaljapin (jõelaev)

Fjodor Šaljapin (vene keeles Фёдор Шаляпин) oli nelja tekiga Valerian Kuibõšev-klassi Venemaa jõereisilaev, mis on ehitatud Národný Podnik Škoda Komárno laevatehases (slovaki keeles Slovenské Lodenice n.p. Komárno) Komárnos Tšehhoslovakkias 1977. aastal. Laev sai nime vene ooperilaulja Fjodor Šaljapini auks.
Kiil pandi laevale tehasenumbriga 2002 Národný Podnik Škoda Komárno laevatehases Komárnos ning laev anti "Kliment Vorošilovi" nime all Nižni Novgorodis asuvale Volga Laevakompaniile (VORP) üle 1977. aastal. Volga Laevakompanii ja hiljem selle tütarettevõte Volga-Flot-Tur on kasutanud Kliment Vorošilovit ja alates 1991. aastast Fjodor Šaljapinit. Kapten (seisuga 2011) oli Aleksandr Gromov. Laeva kasutati liinidel Samara–Nižni Novgorod, Samara–Perm, Samara–Volgograd. Laev lammutati 2023. aastal Tškalovskis.
Turneri auhind

Turneri auhind (inglise "Turner Prize") on 1984. aastast välja antav kunstiauhind.
Auhind on saanud nime Briti maalikunstniku Joseph Mallord William Turneri järgi.
Auhind antakse viimase aasta jooksul suurepärase näituse või muu esinemisega silma paistnud kunstnikule. Auhinna saaja peab olema alla 50 aasta vanune ning elama, töötama või olema sündinud Suurbritannias. Auhinna saaja valib igal aastal vahetuv žürii nelja kandidaadi seast, kes on oma teostega esinenud Tate Britainis.
Valerian Kuibõšev (jõelaev)

Valerian Kuibõšev (vene keeles Валериан Куйбышев) on nelja tekiga Valerian Kuibõšev-klassi Venemaa jõereisilaevade seeria esimene laev, mis on ehitatud Tšehhoslovakkias Komárnos Národný Podnik Škoda Komárno laevatehases (slovaki keeles Slovenské Lodenice n.p. Komárno) 1976. aastal. Laev sai nime Nõukogude Liidu partei- ja riigitegelase Valerian Kuibõševi auks.
Kiil pandi laevale tehasenumbriga 2001 Národný Podnik Škoda Komárno laevatehases Komárnos ning laev anti Nižni Novgorodis asuvale Volga Laevakompaniile (VORP) üle 1976. aastal. Volga Laevakompanii ja hiljem selle tütarettevõte Vodohod on kasutanud Valerian Kuibõševi tänaseni NSVLi ja Venemaa lipu all. Kapten (seisuga 2014) on Aleksandr Gribov. 2012. aastal kasutati laeva liinil Peterburi-Petroskoi-Kiži-Valamo-Mandrogi. Laev lammutati 2018. aastal Tškalovskis.
1956. aasta maailmameistrivõistlused rahvusvahelises kabes

1956. aasta maailmameistrivõistlused rahvusvahelises kabes ehk kolmas olümpiaturniir peeti 5. novembrist 1. detsembrini erinevates Hollandi linnades. See oli turniir "ratastel", nimelt kõik 19 vooru peeti eri linnades.
Kanada kabetajad olid maailmameistrivõistlustel teinud oma debüüdi 1952. aastal. Tookord pälvis Raoul Dagenais hõbemedali ja pälvis õiguse maailmameistrimatšile, mida aga kunagi ei toimunud. Marcel Deslauriers oli toona üheksas. Sellel korral aga 51-aastane kanadalane jõudis ihaldatud sihile. Tiitlikaitsja Piet Roozenburg pidi leppima neljanda kohaga ja pärast seda turniiri enam maailmameistrivõistlustel kaasa ei teinud.