Analüütiline filosoofia

Analüütiline filosoofia on 20. sajandi alguses George Edward Moore'i ja Bertrand Russelli poolt Cambridge'is vastukaaluks Briti idealismile algatatud filosoofiasuund, mis on praegu domineeriv ingliskeelsetes maades (angloameerika filosoofias) ja Põhjamaades ning mida vastandatakse kontinentaalfilosoofiale, millest ta erineb selguse, ranguse ja osalt ka usutavuse taotluse poolest. Eero Loone sõnul ei ole analüütiline filosoofia mitte konkreetne õpetus, vaid "mõtlemisviisi koolkond, millesse mahuvad kaitstavate väidete sisus, vastakad süsteemid ja tulemused".
Analüütilise filosoofia kujunemisel on olnud tähtis koht ka Gottlob Fregel ja Ludwig Wittgensteinil. 
Analüütilise filosoofia erijooni oli algul suure tähelepanu pööramine keeletarvituse analüüsile, sageli ka loomuliku keele ning täpsete ja rangete formaliseeritud keelte seoste uurimisele (mõlemat nimetatakse analüüsiks ehk keeleanalüüsiks). Keeleanalüüs ei ole praegu enam analüütilise filosoofia kõigi harude keskmes. 
"Analüütilise filosoofia" kolm tähendust.
Analüütilisest filosoofiast on räägitud vähemalt kolmes tähenduses: kui õpetusest, kui meetodist ja kui traditsioonist.
Analüütiline filosoofia kui õpetus.
Analüütiliseks filosoofiaks on nimetatud kõige sagedamini loogilise positivismi ja loogilise atomismi õpetust. Samuti võidakse analüütilise filosoofia all mõista tavakeelefilosoofiat, terve mõistuse filosoofiat või mingit nende kahe sulamit. Analüütilist filosoofiat sai mingi konkreetse õpetusega kuidagimoodi samastada kuni 1950ndateni, mil enamik väljapaistvaid analüütilisi filosoofe järgis omavahel lähedasi uurimisprogramme ja pooldas sarnaseid põhiteese. Tänapäeval kuulub neisse koolkondadesse väga vähe analüütilisi filosoofe.
Analüütiline filosoofia kui meetod.
Analüütilise filosoofia meetod on üks üldisi lähenemisi filosoofiale. Algaegadel tegelesid analüütilised filosoofid loogilise analüüsiga, praegu aga rõhutatakse selget ja täpset lähenemist ning pannakse rõhku argumentidele ja tõenditele, kahemõttelisuse vältimisele ja detailide arvessevõtmisele. Seetõttu on paljude filosoofia teemade puhul saanud võimalikuks spetsialiseerumine ja täppistöö. Filosoofilised kirjutised nõuavad lugejalt rohkem ettevalmistust kui varem. On ka leitud, et analüütilisel filosoofial on seetõttu öelda vähe lugejale, kes otsib vastust elu mõtte küsimusele ja muudele taolistele küsimusele. Teisest küljest on analüütilises filosoofias saavutatud ranguse tõttu võimalik mõtestatum arutelu ja väiksem möödarääkimise võimalus.
Analüütiline filosoofia kui traditsioon.
Analüütilise filosoofia traditsioonile panid alguse Gottlob Frege, Bertrand Russell, George Edward Moore ja Ludwig Wittgenstein 20. sajandi alguses. Selles traditsioonis töötavad filosoofid püüavad selgitada filosoofilisi probleeme eelkõige analüüsi ja loogilise rangusega, kasutades analüütilist filosoofiat kui meetodit.
Analüütilise filosoofia valdkonnad.
Analüütilise filosoofia algaegadel domineerisid filosoofiline loogika, matemaatikafilosoofia ja keelefilosoofia. Nende osatähtsus on ajapikku märgatavalt vähenenud. Need teemad domineerisid loogilises positivismis, loogilises empirismis, loogilises atomismis, logitsismis ja tavakeelefilosoofias. Hiljem on ulatuslikult tegeldud eetikaga (näiteks Philippa Foot, Richard Hare, John Leslie Mackie), poliitikafilosoofiaga (John Rawls, Robert Nozick), esteetikaga (Arthur Danto), religioonifilosoofiaga (Alvin Plantinga, Richard Swinburne), keelefilosoofiaga (John Searle, Saul Kripke) ja vaimufilosoofiaga (Donald Davidson, Daniel Dennett, Paul Churchland). On tekkinud ka eraldi analüütiline metafüüsika (David Lewis, Peter van Inwagen, David Armstrong).
Analüüs kui meetod.
Analüütilisele filosoofiale iseloomulik meetod (kuid mitte selle ainus meetod) on nn keeleanalüüs ehk analüüs, mille lõppeesmärk on filosoofiliste probleemide lahendamine või hajutamine keelest tingitud segaduste hajutamise teel või ka keelele tuginedes. 
Analüüsil põhineval analüütilisel filosoofial oli algul kaks põhisuunda: ideaalkeelefilosoofia ja tavakeelefilosoofia (laiemas mõttes). Mõlemad suunad hindavad sõnastuse selgust ja arutluste rangust. Analüütilise filosoofia tunnus ongi pigem see hoiak, mitte aga erilised probleemid või ideed. 
Et analüüs on analüütilises filosoofias väga oluline, siis on selle põhiharu analüütiline keelefilosoofia, mis on saanudki alguse keeleanalüüsist. 
Ideaalkeelefilosoofia.
Analüütilise filosoofia algeid võib täheldada juba 19. sajandil (Bernard Bolzano, Franz Brentano, Alexius Meinong). Analüütilise traditsiooni suure osa eelkäijaks võib pidada Gottlob Freget, kes oma "Mõistekirjas" (1879) kirjutab: "Kui üks filosoofia ülesandeid on murda sõna võim inimvaimu üle, avastades keeletarvituse tõttu sageli peaaegu vältimatult tekivad illusioonid mõistetevaheliste vahekordade kohta, vabastades mõtlemise sellest, mis on talle külge jäänud üksnes keeleliste väljendusvahendite iseloomu tõttu, siis võib minu mõistekiri, mis on selleks otstarbeks kaugemale välja arendatud, saada filosoofidele kõlbulikuks tööriistaks." 
Freget huvitab seega keel kui mõtlemise tööriist ja vahend, mille segadusseajavust ta näitab, osutades üldkeele struktuursetele kahemõttelisustele. Kaasaegsetele peaaegu märkamatult tegeles ta ühemõttelise ideaalkeele väljatöötamisega, et teaduslikke teadmisi (Fregel põhiliselt loogikat ja aritmeetikat) täpse selgusega sõnastada, tagades suhtlejatevahelise täieliku üksteisest arusaamise. Sellise suunitlusega filosoofiat, mida esindab ka Ludwig Wittgensteini "Loogilis-filosoofiline traktaat", nimetatakse ideaalkeelefilosoofiaks, sest ta püüab loogika ja matemaatika vahenditega luua täiesti selget formaalset keelt. Ideaalkeelefilosoofia alla kuulub ka osa Bertrand Russelli ja Rudolf Carnapi loomingut.
Tavakeelefilosoofia.
Teine keeleanalüüsi suund (tavakeelefilosoofia laiemas mõttes) lähtub äratundmisest, et inimkeelt ei saa taandada loogikale. See sai alguse George Edward Moore'ist ja arenes muuhulgas Ludwig Wittgensteini "Filosoofilised uurimustes" ning John Langshaw Austini ja John Searle'i kõneaktiteoorias. Eesmärgiks oli tavakeele konkreetsete kasutamisjuhtude analüüs ja kriitiline kirjeldamine. 
Moore'ile olid ajendiks briti idealismi ebaselged ja ebausutavad (igapäevase kogemusega vastuolus olevad) väited, nagu näiteks "Aeg ei ole reaalne". Ta tahtis vabastada filosoofia keelt tavakeelest erinevast žargoonist.
Analüütilise filosoofia ajalugu.
Analüütilised filosoofid peavad oma eelkäijaiks põhihoiaku poolest eelkõige Aristotelest, skolastikat, briti empirismi (John Locke, George Berkeley, David Hume) ning ka näiteks René Descartesi. Lähemad eelkäijad on loogikud, eriti Gottlob Frege ja Giuseppe Peano, kes aitasid välja töötada ideaalkeelefilosoofia tehnilist aparaati, mida arendas edasi Bertrand Russelli ja Alfred North Whiteheadi "Principia Mathematica". 
Russellile ja Moore'ile muutus vastumeelseks tol ajal Inglismaa ülikoolides levinud Thomas Hill Greeni, John McTaggart Ellis McTaggarti, Francis Herbert Bradley ja teiste absoluutne idealism (Briti idealism), mis sisaldas nende arvates ennatlikke järeldusi ning rohkelt spekulatsioone, nii nad ei pidanud seda usutavaks. Alternatiive otsides pöördusid nad eriti briti empirismi juurde. Nad ei vastandanud absoluutsele idealismile siiski alternatiivseid väiteid, vaid analüüsisid selle mõisteid ja väiteid ning võrdlesid selle väiteid terve mõistuse seisukohtadega. Nad jõudsid järeldusele, et absoluutsel idealismil on loogilisi puudujääke. 
Loogiline atomism.
Loogiline atomism, mille kohaselt maailm koosneb elementaarfaktidest, arenes 20. sajandi esimesel kolmandikul ja selle õitseaeg oli 1920. aastatel. Selle põhiesindajad olid George Edward Moore, Bertrand Russell, Ludwig Wittgenstein ja Frank P. Ramsey. Selle suuna põhiteosed on Russelli "Loogilise atomismi filosoofia" ja Wittgensteini "Loogilis-filosoofiline traktaat". 
G. E. Moore.
George Edward Moore hakkas endalt küsima, mida tähendavad absoluutse idealismi väited, nagu "Aeg ei ole reaalne" või "Kõik on vaimne". Selleks kasutas ta analüüsi, mis tähendas tema jaoks umbes mõistete defineerimist, selget väljendamist ja parafraseerimist terve mõistuse valgusel. Et terve mõistus ei ilmuta end niivõrd refleksioonis kui tavakeeles, milles ta konkreetselt, objektiivselt ja läbiproovitult avaldub, sai Moore'ist esimene tavakeelefilosoof. Tõesuse küsimusele (näiteks maailma olemuse ja inimese tunnetusvõime asjus) hakkas eelnema tähenduse küsimus. Filosoofia esmaülesandeks sai uute andmete avastamise asemel keele ja mõtlemise selitamine. Moore'i teraapiline ja radikaalsele keelekriitikale orienteeritud põhihoiak kuulutati hilisemas keelelises filosoofias (Oxfordi tavakeelefilosoofia) ainsaks lubatavaks hoiakuks filosofeerimisel.
Loogiline positivism.
Umbes 1930. aastast kuni 1940ndate lõpuni domineeris analüütilises filosoofias loogiline positvism, mida sageli samastatakse loogilise empirismiga. 
Loogiline positivism pärineb Viini ringist, mille nimekamad esindajad olid Moritz Schlick, Rudolf Carnap, Friedrich Waismann, Herbert Feigl ja Otto Neurath. Viini ringi filosoofiat mõjutas eelkõige matemaatiline loogika ja empiristlik positivism (Richard Avenarius ja Ernst Mach). Silmatorkav oli loogilise positivismi rangelt metafüüsikavastane hoiak, mis põhines veendumusel, et metafüüsika väited, mis on mitteempiirilised ning seetõttu põhimõtteliselt mitteverifitseeritavad, ei saa olla mõtestatud. 
Loogilise positivismi briti varianti nimetatakse mõnikord loogiliseks empirismiks. Loogilise positivismi ainsaks nimekaks esindajaks Suurbritannias jäi Alfred Jules Ayer, kuid Viini ringi mõttevara etendas väga suurt osa analüütilise filosoofia arengus USA-s ja Põhjamaades. Ayer võttis üle loogilise positivismi poleemilise ning rangelt metafüüsikavastase hoiaku ja alustas 1936 oma raamatuga "Keel, tõde ja loogika" ("Language, Truth and Logic") pealetungi tollasele religioonifilosoofiale ja kristlikule teoloogiale. Põhiosa teoloogide ja filosoofide kirjutistest keeleanalüüsi ja religiooni vahekorra kohta, mis Ayeri raamatu ilmumise järel publitseeriti, olid katsed selles raamatus öeldut ümber lükata. Pärast seda ei ilmunud kümne aasta jooksul enam olulisi religioonifilosoofiateoseid. Paljud teoloogid ja religioonifilosoofid võtsid üle Ayeri teesi, mille kohaselt religiooni laused ei ole propositsioonid ning seetõttu puudub neil kognitiivne sisu. Religioosse jutu mõte tuli ümber mõtestada.
Hiline Wittgenstein ja keeleline filosoofia.
Ludwig Wittgensteini hilisfilosoofiast sai alguse analüütilise filosoofia suund, mida nimetatakse keeleliseks analüüsiks või keeleliseks fenomenalismiks. Selle suuna hiilgeaeg kestis 1960ndateni. 
Keelelise analüüsi kujundasid omaette filosoofiliseks distsipliiniks kaks koolkonda. Üks tekkis Cambridge'is, kus Ludwig Wittgensteini ja John Wisdomi ümber kogunes õpilaste ring, kuhu kuulusid filosoofid G. E. M. Anscombe, Rush Rhees, Alice Ambrose, Norman Malcolm ja paljud teised. Pisut hiljem tekkis ka Oxfordis filosoofilise analüüsi koolkond, mille tuntumad esindajad on Gilbert Ryle, John Langshaw Austin, Peter Frederick Strawson, Richard Mervyn Hare, Anthony Flew jt. See koolkond sai kuulsaks Oxfordi tavakeelefilosoofia koolkonna nime all ning arenes väga mõjukaks filosoofiavooluks, mis mõjutas ka keeleteadust. 
Keelelises filosoofias on analüüsi objektiks tavakeel. Sellega viiakse lõpule "keeleline pööre" filosoofias. Küsitakse, kuidas üht või teist sõna tavakeeles kasutatakse, mida kõneleja sellega tahab väljendada või milliste reeglitega keelemängu parajasti mängitakse. Filosoofiast saab keelemängude kirjeldamine. 
Cambridge'is algatas selle uue filosofeerimisviisi Wittgenstein. Loobudes paljudest "Loogilis-filosoofilises traktaadis" väljendatud vaadetest, visandas ta täiesti uue keelekäsituse. Koos oma õpilastega käsitas ta nüüd keelt ebaülevaatliku konglomeraadina "keelemängudest", millest igaühel on oma kindlad reeglid. Filosoofilised probleemid osutuvad "pseudoprobleemideks" – keele poolt tekitatud segadussesattumisteks, mida on võimalik hajutada, "välja ravida", võttes appi viisi, kuidas mõisteid ja sõnu tavakeeles kasutatakse, ehk vastava keelemängu reeglid. Wittgensteini uued keelefilosoofilised vaated on leidnud väljenduse 1953 postuumselt avaldatud "Filosoofilistes uurimustes". 
Wittgensteini uusi ideid arutati ka Oxfordis, kuigi kaugeltki mitte nii entusiastlikult kui Cambridge'is, kus Wittgenstein oli karismaatiliseks koolkonnajuhiks. Oxfordis oli keelelise analüüsi eestvedajaks John Cook Wilsoni õpilane Gilbert Ryle, kes arendas edasi George Edward Moore'i põhihoiakut ja meetodit. Nagu hilisel Wittgensteinilgi, tähendas filosoofia Ryle'il filosoofiliste probleemide hajutamist tavakeele analüüsi teel ning mõistelise segaduse hajutamise teel mõisteanalüüsi abil. Filosoof peab olema terapeut, kes haigestunud keele (filosoofide endi keele) terveks ravib, võttes appi võrdluse tavalise keeletarvitusega: ta näitab, et arvatavad filosoofilised probleemid tegelikult seda ei ole, vaid tekivad üksnes sellest, et keelega käiakse valesti ümber, näiteks tehakse kategooriavigu, st valitakse oma ütlustele süntaktiline vorm, mis ei vasta asjade seisule, mida tahetakse edasi anda. Selles suhtes langeb Ryle'i programm hilise Wittgensteini omaga kokku. 
Kategooriavea mõistet illustreerib üks Ryle'i enda näide: "Veel üks näide. Lõunamere saare pärismaalane vaatab esimest korda jalgpallimängu. Talle selgitatakse väravavahi, ründaja, kaitsja, kohtuniku jne funktsiooni. Mõne aja pärast ta ütleb: "Aga pole ju kedagi, kes annaks kuulsa meeskonnavaimu. Ma näen, kes ründab, kes kaitseb, kes söödab jne; aga kelle roll on meeskonnavaimu andmine?" Ja meil tuleks talle uuesti selgitada, et ta otsib asja vale kategooria põhjal. Meeskonnavaim ei ole järjekordne jalgpallitegevus nagu väravate löömine, palli mängupanemine jne. Aga ta ei ole ka mitte mingi kolmas asi, mille kohta saaks öelda, et kesktormaja pani kõigepealt palli mängu ja siis näitas üles meeskonnavaimu, või et kaitsja kas lööb peaga või näitab üles meeskonnavaimu. Selliseid vigu tegid inimesed, kes ei teadnud, kuidas mõisteid (...) ja 'meeskonnavaim' käsitleda. Raskused sugenevad nende võimetusest teatud sõnu õigesti kasutada." 
Ryle'il ei ole esiplaanil mitte keelemängukontseptsioon nagu Wittgensteinil, vaid Moore'i algatatud mõisteanalüüs ning lausete grammatilis-loogiline analüüs nagu Wilsonil. Ryle'i muljetavaldav filosofeerimisviis ning tema keelekriitika ja keeleanalüüs on jälgitavad tema teoses ""The Concept of Mind" (Oxford 1949). 
Ryle'i jälgedes on Peter Strawson, Michael Dummett jt hiljem arendanud omaenda olulisi keelefilosoofilisi lähenemisi, mis osalt taaselustavad loogilist empirismi.
Kõneaktide teooria.
John Langshaw Austin visandas 1950ndatel kõneaktide teooria, mida hiljem täpsustasid ja arendasid edasi John Searle ("Speech acts""; 1969), Paul Grice, Peter Strawson, William Alston jt. Austini kõnelemisteooria rõhutab varem mitte tõsiselt võetud asjaolu, et kõnelemine on alati ka tegevus ning on alati sõltuv konkreetsest olukorrast. See teooria mõjutas analüütilist keelefilosoofiat ja keeleteadust tugevalt, sest kõnetegude (performatiivsete kõneaktide) olemasolu heitis uut valgust kommunikatsioonile ja keele toimimisele. Performatiivne kõneakt on näiteks: "Käesolevaga kuulutan ma teid meheks ja naiseks" või: "Ma ristin sind ...". Lausumise hetkel luuakse "tõsiasi maailmas". 
Kõneaktide teooriat arendatakse jätkuvalt, kasutades muuhulgas biheiviorismi, pragmatismi ja keeleteaduse elemente.
Tagasi klassikaliste probleemide juurde.
Näiteks Nelson Goodman, Willard Van Orman Quine, Hilary Putnam, Wolfgang Stegmüller, David Lewis ja Saul Kripke on analüütilise filosoofia tagasi toonud filosoofia klassikaliste ja isegi metafüüsiliste teemade ja probleemide juurde. Analüütiline filosoofia ei ole enam ühtne suund, vaid pigem meetod. Metafüüsilisi küsimusi uuritakse keelest lähtuvalt ja puhuti ka matemaatilise loogika vahenditega. See eristab näiteks analüütilist metafüüsikat näiteks eksistentsialistlikest ja fenomenoloogilistest lähenemistest.
Analüütiline filosoofia Eestis.
Analüütilise filosoofiaga tegelemine Eestis on saanud alguse eeskätt analüütilise filosoofia seminarist Tartus ja Mart Raukase tegevusest Tallinnas.