Iraagi vastuhakk

Iraagi vastuhakk oli sõjaline konflikt aastatel 2003–2011 Iraagis. See algas pärast Ameerika Ühendriikide sissetungi ja sellega kaasnenud Saddam Husseini kukutamist ning kestis kuni Iraagi sõda Ameerika Ühendriikide sõjaväe lahkumisega lõppes. Sellele järgnes konflikti uus periood.
Esimene vägivallalaine algas pärast Saddam Husseini kukutamist ning enne koalitsioonijõudude poolt toetatud uue valitsuse moodustamist. Aastatel 2004–2007 sõdisid mässulised peamiselt koalitsioonivägedega ("Multi-National Force – Iraq" ehk MNF-I), hiljem suunati rünnakud ka Iraagi julgeolekujõududele.
Mässuliste seas oli palju erinevaid gruppe: eraarmeed, Saddam Husseini toetajad, baathistid, koalitsioonijõududevastased iraaklased, uue valitsuse vastased iraaklased ja džihadistid. Mässulised pidasid MNF-I ja Iraagi valitsuse vastu asümmeetrislist kurnamissõda ning põrkasid ka omavahel kokku.
Konfliktile andis tuld uskudevaheline vägivald, eriti šiiitide (u 60% iraaklastest) ja sunniitide (u 35% iraaklastest) vahel. Veebruariks 2006 kasvas vägivald šiia-sunni kodusõjaks, kus kahe aasta jooksul tuli koalitsioonivägedel ja Iraagi valitsusel võidelda mitmete relvarühmadega, kes vastavalt usule ka omavahel võitlesid. Paljud mässuliste rünnakud Ameerika Ühendriikide kontrolli all olnud aladel olid suunatud šiiitide enamusega valitsuse vastu. Uskulahkudevaheline kodusõda lõppes 2008. aastal kui Ameerika Ühendriikide valitsus Iraaki vägesid juurde tõi.
Detsembris 2011 viis Ameerika Ühendriikide valitsus väed Iraagist välja ning riigis vallandus uus vägivallalaine, milles hukkus tuhandeid inimesi. Kahe aastaga kasvas see uueks kodusõjaks, millele andis kütust Islamiriigi pealetung.
Taust.
Aastal 2003 algas Iraagi sõda, kui riiki tungisid Ameerika Ühendriikide, Suurbritannia, Austraalia ja Poola väed ning kukutasid vähem kui kuu ajaga Saddam Husseini valitsuse. Sissetungifaas oli konventsionaalne sõda, mis lõppes Bagdadi vallutamisega.
Sissetungifaas kestis 20. märtsist 15. aprillini 2003 ning sellest võtsid osa nelja riigi sõdurid: Ameerika Ühendriikidest 148 000, Suurbritanniast 45 000, Austraaliast 2000 ja Poolast 194. Hilisematest faasidest võttis osa veel 36 riiki, sealhulgas Eesti. Enne sissetungi kogusid Ameerika Ühendriigid 18. veebruariks Kuveiti 100 000 enda sõjaväelast. Lisaks Ameerika Ühendriikidele ja liitlastele saadi toetust ka Iraagi Kurdistani Pešmergalt.
Sissetung algas 20. märtsil 2003 õhulöögiga Bagdadi presidendipaleele. Järgmisel päeval tungisid koalitsiooniväed üle Iraagi-Kuveidi piiri Basra kubernerkonda. Eriüksused korraldasid Pärsia lahelt Basra ja seda ümbritsevate naftamaardlate hõivamiseks dessandi. Põhijõud tungisid Lõuna-Iraaki, kus 23. märtsil toimus Nasiriyahi lahing. Iraagi juhtimispunktidele korraldati üle riigi õhulööke, mis tegi efektiivse vastupanu osutamise võimatuks. 26. märtsil korraldas 173. õhudessantbrigaad Kirkuki õhudessandi, seal kohtuti kurdidest mässulistega, alistati sealne Iraagi armee ning kindlustati sellega riigi põhjaosa.
Põhivägi liikus suuremat vastupanu kohtamata edasi riigi keskosa poole. Suurem osa Iraagi sõjaväest alistati ning 9. aprillil vallutati pealinn Bagdad. Jätkusid väiksemamastabilised lahingud allesjäänud Iraagi väeosadega: 10. aprillil võeti Kirkuk ning 15. aprillil Tikrit. Iraagi president Saddam Hussein läks koos kõrgema juhtkonnaga pakku ning riik okupeeriti.
1. mail kuulutati välja, et suuremad sõjalised operatsioonid on lõppenud. Sellega sai läbi ka sissetungifaas ning algas okupatsiooniperiood ning iraaklaste relvastatud vastupanu.
23. mail andis Ameerika Ühendriikide diplomaadi Paul Bremeri juhatatud Ajutine Koalitsioonivalitsus välja määruse nr 2, millega saadeti laiali Iraagi sõjavägi, politsei ja julgeolekujõud ning jäeti töötuks 400 000 väljaõpetatud sõdurit ja politseinikku. Sellest tekkis islamistlikele jõududele hea värbamispinnas. Järgmiseks kümneks kuuks jäeti Iraagi piirid lahtiseks, riiki pääses viisa ja passita.
Ajalugu.
Algne vastuhakk (2003–2006).
Esimene vägivallalaine kestis aastatel 2003–2006 ning algas pärast Saddam Husseini kukutamist mais 2003. Aastani 2006 võitlesid mitmed opositsioonilised osapooled Ameerika Ühendriikide koalitsiooni ning uue valitsuse vastu. Pärast seda kasvas konflikt täiemahuliseks kodusõjaks, mis oli kogu sõja kõige verisem faas.
Mässu kasvamine kodusõjaks (2006–2008).
Aastaks 2007 oli sunniitide ja šiiitide vaheline vägivald kasvanud tasemele, mida Ameerika Ühendriikide National Intelligence Estimate nimetas kodusõja sugemetega konfliktiks. Jaanuaris 2007 ütles Ameerika Ühendriikide president George W. Bush pöördumises, et 80% kokkupõrgetest toimub pealinnast 48 km raadiuses ning et vägivald lõhestab Bagdadit usulahkude kontrolli all olevateks enklaavideks. Aastal 2006 Ameerika Ühendriikides läbi viidud küsitlused näitasid, et 65–85% ameeriklastest pidasid Iraagi konflikti kodusõjaks. Samas aastal 2007 arvasid 61% iraaklastest, et tegu ei ole kodusõjaga.
Oktoobris 2006 arvasid ÜRO pagulasamet (UNHCR) ja Iraagi valitsus, et sõda on tekitanud üle 1,6 miljoni pagulase. Aastaks 2008 oli UNHCR-i arvates pagulasi juba 4,7 miljonit (16% elanikkonnast). Välispagulasi oli 2 miljonit (sama arvas ka Luure Keskagentuur) ning sisepagulasi 2,7 miljonit. Vanemad oli kaotanud 400 000 (Bagdadi provintsinõukogu statistika) kuni 5 miljonit (Iraagi korruptsioonivastase ameti statistika) last. Aastal 2008 hindas ÜRO orbude arvuks 870 000. Rahvusvaheline Punane Rist pidas olukorda Iraagis maailma üheks kriitilisemaks ning viitas muuhulgas puhta joogivee puudusele.
Ajakirja Foreign Policy ja MTÜ Fund for Peace'i koostatava Läbikukkunud riikide indeksi järgi oli Iraak aastatel 2005–2008 maailma viie ebastabiilseima riigi hulgas. Ameerika Ühendriikide välispoliitikaekspertide seas läbi viidud küsitlus näitas, et vaid 3% uskus Ameerika Ühendriikide võimesse ehitada Iraagist demokraatia majakas. Küsitletud ekspertidest 58% arvas, et sunni-šiia pinged on Lähis-Idas kasvuteel.
Juunis 2008 märkis Ameerika Ühendriikide Kaitseministeerium, et julgeoleku-, poliitika- ja majandusalased trendid on Iraagis endiselt positiivsed, kuid tunnistas, et need on haprad, tagasipööratavad ja ebaühtlased. Juulis 2008 soovitas Ameerika Ühendriikide riigikontroll Ameerika Ühendriikide valitsusel vaadata üle oma strateegia Iraagist isetoimiva riigi ehitamiseks. Mais 2008 kirjutas mõttekoja Council on Foreign Relations ekspert, et lühiajalised võidud on saavutatud suuremat pilti nägemata.
Juunis 2009 võtsid Iraagi julgeolekujõud operatsioonide juhtimise üle ning sellega kaasnes igat tüüpi sõjaalase vägivalla drastiline langus ning märgiti, et võrreldes aasta varasemaga vähenes nii tsiviil- kui ka sõjaväeohvrite arv 80–90%.
Madala intensiivsusega konflikt (2008–2011).
2010. aasta oli al-Qaeda jaoks Iraagis intensiivsuse madalpunkt. Autopommirünnakud toimusid keskmiselt kümme korda kuus ning mitut asukohta rünnati korraga vaid paar korda aastas.
Tagajärjed.
Ameerika Ühendriikide väljumine ja konflikti intensiivistumine.
Pärast Ameerika Ühendriikide vägede lahkumist muutus konflikt taas intensiivsemaks. Peamised verevalamised toimusid nii sunniitidest kui ka šiiitidest ekstremistide ja keskvalitsuse vahel. Pärast Ameerika Ühendriikide vägede lahkumist toimunud konflikti käsitletakse laiema Iraagi konflikti jätku ning uue faasina. Taas muutus asjakohaseks oht, et kokkupõrked kasvavad täiemahuliseks kodusõjaks.
Relvarühmitused.
Iraagi konflikti osapooli oli kümneid, võib eristada umbes 40 relvarühmitust. Neid saab omakorda jaotada lugematuteks erinevateks osapoolteks. Washingtonis tegutsev mõttekoda CSIS hindas, et alla 10% võitlejatest oli pärit välismaalt. Suurbritannia kindralstaabi ülem kindral Richard Dannatt avaldas septembris 2007, et Iraagi sõjas osalevad võitlejad, kellest mitte kõik ei olnud mässulised, terroristid ja kurjategijad, olid hästi varustatud. Ta kahtlustas välisabi Iraanist. Kindral Dannatt lisas, et kui välja arvata Al-Qaeda Iraagis, ei ole brittide vastased selles sõjas suures osas halvad inimesed.
Iraagi sõda oli kompeksne konflikt ning selle osapooltel oli tihtipeale raske vahet teha. Siiski olid põhilised grupid:
Araabia rahvuslased.
Baathistid ja saddamistid.
Baathistide seas olid endised Baathi Partei ametnikud, Fedayeen Saddam, Vabariiklik Erikaart ning mõned elemendid endistest Iraagi julgeoleku- ja luurejõududest, nagu Iraagi Luureteenistus ja Iraagi Julgeoleku Eriorganisatsioon. Enne seda kui Saddam Hussein vangi langes, oli nende eesmärk kukutatud Baathi Partei valitsuse võimu taastamine. Pärast Bagdadi langemist jätkus saddamimeelsete vastupanu ning Iraagi luureteenistused võisid juba varem olnud välja töötanud plaani Saddam Husseini kukutamise järgseks sissisõjaks.
Pärast Saddam Husseini vangistamist baathistide vastupanu enamjaolt hääbus, selle väeüksused liitusid kas iraagi rahvuslastega (kes ei olnud panarabistid nagu baathistid olid olnud) või vastavalt konkreetse võitleja usule kas šiiitlike või sunniitlike mässulistega (kes tegutsesid vastavalt usule, mitte nagu sekulaarne Baathi Partei).
Kuna Baathi Partei võimu taastamine tundus võimatu, võeti uueks eesmärgiks abistada teisi jõude, kes olid vastu Ameerika Ühendriikide kohalolule. Paljud endised baathistid hakkasid islamistideks, et endale rahva seas ning ilmselt ka välismaal usaldust võita. Teised suundusid poliitikasse, eriti pärast 2005. aasta jaanuari valimisi.
Bagdadi langemisega kadus sisuliselt ka paramilitaarne organisatsioon Fedayeen Saddam. Mitmed selle liikmed hukkusid sõjas, eluga pääsenud jätkasid võitlust ka pärast Saddam Husseini kukutamist. Endised liikmed liitusid olemasolevate relvarühmitustega ning asusid pidama Ameerika Ühendriikide vastu sissisõda. Mõned Fedayeeni liikmed põgenesid Süüriasse. Juuniks oli alanud täiemahuline vastuhakk riigi kesk- ja põhjaosas, eriti nn Sunni Kolmnurgas. Vähesed Fedayeeni liikmed jätkasid vastupanu ilma olemasolevate rühmitustega liitumiseta. Novembris 2003 ründas üle 100 väidetavalt Fedayeen Saddami vorme kandnud mässulise Sunni Kolmnurga Samarra linnas Ameerika Ühendriikide kolonni.
Pärast Saddam Husseini hukkamist sai tema potentsiaalseks mantlipärijaks parteijuhina Baathi Partei Iraagi fraktsiooni asejuht ja endine Iraagi asepresident Izzat Ibrahim al-Douri. Ad-Douri oli võtnud partei juhtimise üle pärast Saddam Husseini vangilangemist ning teda toetas varem tundmatu rühmitus Bagdadi Kodanike Kogunemine. Jaanuaris 2007 kinnitas selleks ajaks keelustatud Iraagi Baathi Partei oma veebilehel, et Ad-Douri on erakonna uus juht.
Baathi Partei fragmenteerumise taga võis olla kasvav Süüria mõju.
Iraagi rahvuslased.
Iraagi rahvuslased olid peamiselt pärit araablastega asustatud aladelt. Nad olid vastu rahvusvahelisele koalitsioonile, mõned põhimõtte pärast, mõned olid pahased, et koalitsioon ei suutnud kodanikele tagada avalike teenuste kättesaadavust ega riigi suveräänsust.
Üks rahvuslastest mässuliste juhtidest oli Saddam Husseini endine nõunik ning endine Baathi Partei tegelane Mohammed Younis al-Ahmed, kes smuugeldas üle Süüria piiri relvastust ja raha ning organiseeris Iraagi keskosas vastupanuvõitlust.
Iraagi ajutise valitsuse elektrienergiaminister Aiham Alsammarae teatas 2005. aastal uue poliitilise liikumise asutamisest, mis tahtis anda võimu Iraagi legitiimsetele mässulistele. Ta ütles pressikonverentsil, et tahab vaigistada skeptikud, kes ütlevad, et Iraagi mässuliste seas ei ole legitiimsust ega võimekust avada poliitilist tiiba. Ei ole teada, mis sellest algatusest sai.
Šiiidid.
Valitsuse saamatus ja Iraani toetus.
Šiiitidest mässulised põhjustasid peaminister Nouri al-Malikile ilmselt suurimat peavalu, kui vallutasid sügisel 2006 Amarah' linna Kagu-Iraagis. Ameerika Ühendriikide võimud avaldasid peaministrile survet tegutseda šiiitide alistamise ning nende mõju juurimise nimel.
2008. aastal avaldas Ameerika Ühendriikide Sõjaväeakadeemia terrorismivastane mõttekoda Combating Terrorism Center kümnete vangilangenud šiiitide tunnistuste põhjal koostatud aruande, millest tuli välja, et paljud šiiitidest mässulised olid käinud Iraanis väljaõpet ja varustust saamas.
Badri Organisatsioon.
Üks põhilistest šiiitide relvarühmitustest oli Iraagi Islami Ülemnõukogu sõjaline tiib ehk Badri Organisatsioon. Selle peakorter asus Karbala linnas riigi keskosas ning organisatsioon oli aktiivne üle kogu Lõuna-Iraagi. Rühmituse asutas Iraan Iraani-Iraagi sõja ajal, et õõnestada Saddam Husseini režiimi seestpoolt. Algselt koosnes Badr Iraagist väljasaadetud ning Iraani kolinud dissidentidest. Pärast sõja lõppu 1988. aastal jäi organisatsioon kuni 2003. aastani Iraani. Kui Ameerika Ühendriigid Saddam Husseini kukutasid, kolis Badr tagasi Iraaki ning liitus koalitsiooni poolt mässuliste vastu loodud uue Iraagi sõjaväega.
Kolonel Derek Harvey sõnul pidasid koalitsiooniväed küll 2003. ja 2004. aastal Badri võitlejaid kinni ning leidsid nende käest nimekirju sunniitidest sihtmärkide kohta, kelle seas oli ohvitsere ja piloote, kuid ei otsustanud neid kinni hoida. Harvey ütles, et kõrgemalt tuli käsk "lasta asjal laabuda" ehk Ameerika Ühendriigid olid teadlikud riiki naasnud šiiitide kättemaksurünnakutest sunniitidele. Ta ütles ka, et nii Badr kui ka Islami Ülemnõukogu andsid ameeriklastele luureinfot ning aitasid neil Iraagi sisepoliitikast aru saada.
Veebruaris 2004 avalikustas koalitsioon ühe kõrge mässulise, ilmselt Abu Musab al-Zarqawi, kirja, milles ta kutsus džihadiste üles algatama täiemahulist sõda. Ta tõi Badri Organisatsiooni atentaadid näiteks juba käimasolevast varisõjast.
Detsembris 2005 osalesid Badri juhid Islami Ülemnõukogus parlamendivalimistel. Nende šiiitliku valimisnimekirja nimi oli Ühendatud Iraagi Liit. Parlamendis saadi 36 kohta ehk ligi kümnendik.
Badr toetas üldiselt Nouri Al-Maliki valitsust.
Muqtada al-Sadri Mahdi Armee.
Noore šiiidi vaimuliku Muqtada al-Sadri toetajad olid peamiselt mehed Bagdadi vaesematest linnaosadest ning Lõuna-Iraagi šiiitide linnadest. Mahdi Armee tegutses Kagu-Iraagi Basra linnast kuni Bagdadi Sadri linnaosani. Vahel oli teateid ka nende tegevusest šiiidi vähemusega Baqubah's ja Kirkukis.
Mõnede küsitluste järgi oli al-Sadri toetus rahva seas kõrge. Ühe küsitluse järgi toetasid teda "väga" 32% ning "mingil määral" 36% iraaklastest. Seega võis teda pidada pärast ajatolla Ali al-Sistanit riigi populaarsuselt teiseks meheks. Mahdi Armeesse kuulus umbes 60 000 võitlejat.
Sadri Partei sai 2005. aasta detsembri valimistel parlamendis 32 kohta ehk umbes 10%. Jaanuaris 2006 toetasid need saadikud peaministrikandidaat Ibrahim al-Jaafari, kes valimised võitis. Seega tekkis Sadri ja Jafaari vaheline liit.
Novembris 2006 ütles Ameerika Ühendriikide kõrge luureametnik ajakirjanikele, et Mahdi Armee saab väljaõpet Hezbollah'lt. Ta teatas, et ligi 1000–2000 Mahdi ja muud šiiidi mässulist oli käinud Liibanonis väljaõpet saamas ning et Hezbollah oli saatnud enda instruktoreid ka Iraaki. Sideme Hezbollah' ja Iraagi mässuliste vahele oli loonud Iraan. Ameerika Ühendriikide luureteenistuse andmetel olid Süüria, Iraan ja Hezbollah leppinud kokku, et hakkavad kasutama Ameerika Ühendriikidele surve avaldamiseks Sadrit.
Välisriikide vabatahtlikud.
Kui Saddam Hussein 2003. aastal kinni peeti, leiti tema käest mitmeid dokumente, sealhulgas ilmselt pärast kukutamist valminud memorandum, milles ta pöördus baathistidest lojalistide poole hoiatusega muuhulgas välisriikidest saabuvate islamistidest mudžahiidide eest. Ta proovis oma toetajaid hoiatada, et kuigi välisriikidest saabuvad mässulised võivad ka võidelda sissetungijate vastu, ei ole nende eesmärgid samad, mis baathistidel ehk Saddam Husseini režiimi taastamine. Ameerika Ühendriikide ametniku sõnul küll Hussein hoiatas oma toetajaid islamistide eest, kuid ei käskinud kontakti ega koostööd välistada. Terrorismivastase võitluse eksperdi Bruce Hoffmani arvates ilmestas dokument Iraagi konflikti kompleksust. Eksperdid arvasid, et välisriikidest saabunud islamistid tahtsid Ameerika Ühendriike minema ajada ning rajada Iraaki oma islamistlikku riiki.
Vabatahtlikud saabusid Iraaki peamiselt araablaste naaberriikidest ning ületasid pika kõrbepiiri kas Süüriast või Saudi Araabiast. Paljud neist olid vahhabistidest fundamentalistid, kes nägid Iraagis uut džihaaditandrit võitluses Ameerika Ühendriikidega. Ilmselt olid nad enamjaolt vabatahtlikud, samas ületasid Iraagi-Iraani piiri sunniitide aladele ka Al-Qaeda ning Anşār al-Islāmiga seotud võitlejad. Viimaste juhiks pidasid Ameerika Ühendriikide võimud Jordaanias sündinud Abu Musab al-Zarqawit, kes juhtis kuni surmani 2006. aastal umbes sajapealist rühmitust Jama'at al-Tawhid wal-Jihad.
Välisriikidest pärit võitlejate kohta kasutati sõna "välisvõitlejad", mis sai kriitikat, kuna sõna otseses mõttes olid välisvõitlejad ka Ameerika Ühendriikide koalitsioonisõdurid. Seda irooniat kritiseeris ka Zarqawi, kes ütles, et Ameerika Ühendriikidel ei ole õigust välisriikide vabatahtlikke hukka mõista, kuna nad ise on pärit hoopis kaugemalt. Zarqawi asutas ka iraaklastest koosnenud enesetapupommirühma, mida peeti katseks ümber lükata müüt, et kõik terroriaktide toimepanijad on välismaalased.
Kuigi Ameerika Ühendriikide vägedega võitlevate jõudude seas olevate välismaalaste osakaal ei ole teada, peeti seda väga väikeseks. Ameerika Ühendriikide 42. Jalaväediviisi ülema sõnul olid 99,9% vangilangenud mässulised iraaklased. Ameerika Ühendriikide Kaitseministeeriumi raporti järgi oli enam kui tuhandest Fallujah's vangi langenud mässulisest vaid 15 pärit välismaalt. Ramadis 2005. aastal kinni peetud enam kui 1300-st mässulisest ei olnud mitte ükski välismaalane. Ameerika Ühendriikide juhtkonna sõnul pakkusid välismaalased mässulistele siiski märgataval määral rahalist ja logistilist abi. Üks Ameerika Ühendriikide kolonel võrdles seda Nõukogude Liidu poolt pakutud abiga Põhja-Vietnamile.
Septembris 2006 raporteeris The Christian Science Monitor, et Iraagi mässulistest moodustavad välismaalased väikese vähemuse ning et nad on suures osas sunniidid, kes kardavad šiiitide võimu, mitte ei võitle otseselt Ameerika Ühendriikide vastu. Michigani Ülikooli ajalooprofessor Juan Cole avaldas arvamust, et kui sunniidid saaksid oma aladel ise talitada, ei laseks nad paarisajal mudžahiidi terroristil enam tegutseda. Aastal 2005 teatas Washingtoni mõttekoda CSIS, et välismaalased moodustavad enam kui 30 000-st mässulisest kuni 10% ning et Ameerika Ühendriikide võimud paisutavad neid numbreid hirmu õhutamiseks.
Hoolimata välisriikide vabatahtlike väikestest numbritest uskusid koalitsioonijõud, et enesetapupommirünnakuid viivad läbi peamiselt välismaalased. Ameerika Ühendriikide Kongressi uuringuteenuse ekspert ütles juunis 2005, et 80% igapäevastest rünnakutest on iraaklaste poolt korraldatud, kuid et välismaalste rünnakud on suuremamahulised ning jõuavad seega rohkem meediasse.
Septembris viisid Iraagi ja Ameerika Ühendriikide jõud peamiselt türkmeenidega asustatud Tal Afaris läbi terroritõrjeoperatsiooni. Väidetavalt pidasid valitsusväed seal kinni 150 välismaalast (pärit Süüriast, Sudaanist, Jeemenist ja Jordaaniast). Ka mõned Ameerika Ühendriikide allikad kinnitasid välismaalastest võitlejate kohalolu kuni 20% ulatuses. Samas levis teateid ka sellest, et mässulised Tal Afaris olid siiski peaasjalikult iraaklased.
Välismaa vabatahtlikud riigiti.
Juulis 2007 teatas ajaleht Los Angeles Times, et Ameerika Ühendriikide sõduritele ja Iraagi tsiviilisikutele korraldavatest välisriikide vabatahtlikest 45% on Saudi Araabiast, 15% Süüriast ja Liibanonist ning 15% Põhja-Aafrikast. Ajalehe andmetel olid pooled Saudi Araabia võitlejad enesetaputerroristid. Artikli avaldamisele eelnenud kuue kuu jooksul oli enesetapurünnakutes hukkunud ja viga saanud 4000 iraaklast.
Oktoobris 2005 teatas Ameerika Ühendriikide sõjavägi, et vahemikus aprill kuni oktoober 2005 võeti vangi 312 välisriikide vabatahtlikku 27-st riigist. Aastal 2005 seitsme kuu jooksul kinnipeetud välisriikide kodanikud jagunesid järgmiselt:
Abu Musab al-Zarqawi, al-Qaeda Iraagis ja sunniitidest džihadistid.
Abu Musab al-Zarqawi mõju ulatus ei ole teada ning põhjustas ekspertide seas vaidlusi. Märtsis 2004 levisid teated, et ta hukkus lahingus, seda kinnitasid kümmekond mässuliste rühmitust.. Tema Jordaania suguvõsa pidas matuseid, kuigi surnukeha ei tuvastatud. Kui Ameerika Ühendriikide väed novembris 2004 Fallujah't ründasid, teatasid Iraagi juhid, et Zarqawit ei ole linnas. Küsimärgi alla seati isegi tema olemasolu.
Zarqawi grupp võttis vastutuse paljude rünnakute eest, kuid Zarqawi seotust nendega ei suudetud tavaliselt tõestada. Kuna al-Qaeda liikmeks võisid ise astuda kõik, kellele nende ideoloogia meeldis, oli al-Qaeda Iraagis ilmselt väga nõrkade või puudulike omavaheliste ühendustega terrorirakkude võrgustik.
Juunis 2006 teatasid Iraagi võimud, et Zarqawi hukkus lennuki General Dynamics F-16 Fighting Falcon korraldatud rünnakus. Tema mantlipärijaks sai Afganstanis väljaõppe läbinud Egiptuse kodanik Abu Ayyub al-Masri.
Zaqrawi varjupaigast leitud dokumentide seast leiti tõendeid, et tema grupeeringu eesmärgiks oli provotseerida Ameerika Ühendriike ründama Iraani. Seeläbi lootsid nad fookuse Iraagist eemale saada ning mässulistele hingamisruumi tekitada. Iraagi peaministri julgeolekunõunik Mowaffak al-Rubaie sõnas, et dokument ilmestab al-Qaeda halba seisu Iraagis ning et Zaqrawi surm on nende lõpu algus.
Mässuliste käes vangis olnud ajakirjanik Jill Carroll ütles, et üks tema vangistajatest oli end kutsunud Iraagi mudžahiidide juhiks. Ta oli Carrollile öelnud, et kuna ameeriklased proovivad Iraagi džihadistidest tekitada välismaalaste kuvandit, palusid iraaklastest mudžahiidid Zaqrawil määrata juhiks mõni Iraagi kodakondlane. Carroll sõnas, et märkas vangistuses olles siiski, et mässuliste "de facto" juht ja eeskuju oli Zaqrawi ning et käsud tulid temalt.
Välismaa vabatahtlike ja Iraagi mässuliste vahelised tülid.
Paljudele iraaklastele olid välisriikide islamistide korraldatud rünnakud tsiviilisikutele ning nende tõlgendus islamist vastukarva. Sellest tekkis tülisid, mis vahetevahel kasvasid lahinguteks. Levis teadaandeid, et kohalikud iraaklased olid mõnel pool hakanud vastu ka iraaklastest islamistide ideoloogiale.
Iraaklaste ja välismaalaste tülide ulatus ei olnud kindlalt teada. Väidetavalt suundusid Iraaki välismaa vabatahtlikud juba enne Ameerika Ühendriikide sissetungi, et ameeriklaste vastu võitlema hakata. Iraaklased ei võtnud neid hästi vastu ning Saddam Husseini režiim tappis neist paljud. Samas levis teateid ka välismaa vabatahtlike soojadest suhetest kohalike iraaklastega, eriti kunagistes baathistide tugipunktides.
Enne detsembris 2005 toimunud valimisi hoiatasid sunniitidest mässulised al-Qaedat valimisjaoskondade ründamise eest. See oli tõend kahe osapoole vahelistest lahkhelidest. Sunniitide ja endiste baathistide esindajad sõnasid, et sunniidid peaksid poliitilise edu saavutamiseks valima minema ning et al-Qaedale on saadetud valimiste takistamise eest hoiatavaid lendlehti. Anonüümseks jäänud sunniitide juht ütles, et Zarqawi on Ameerika Ühendriikide, Iisraeli ja Iraani agent, kelle eesmärk on sunniitide tagakiusamine.
Aastaks 2006 oli sunniitide ja Zarqawi vabatahtlike tüli kasvanud ning sunniidid hakkasid al-Qaeda liikmeid sihtima. Väidetavalt põgenes Zaqrawi rünnakute hirmus Iraani. Ka al-Qaeda tappis sunniitlikke mässulisi. Endine baathistide luureohvitser Ahmed Ftaikhan moodustas Al-Anbāri kubernerkonnas al-Qaeda-vastase grupeeringu Anbari Revolutsionäärid, millesse kuulusid al-Qaeda ohvrite perekonnaliikmed. Rühmitus võttis enda eesmärgiks hakata takistama uute vabatahtlike tulemist Iraaki. Lahkhelisid võimendas lekkinud video, milles kutsusid väidetavalt mudžahiidid üles Osama bin Ladenit asendama al-Qaeda Iraagi juhti mõne iraaklasega. Mudžahiidid lükkasid video autentsuse ümber.
Juulis 2007 teatasid seitse relvarühmitust, et moodustavad al-Qaedast sõltumatu ühendrinde.
Iraani salaoperatsioonid.
Iraagis tegutses pidevalt ligi 150 luuretöötajat ning lisaks neile revolutsioonilise kaardiväe liikmed. Iraani hirmutamiseks pidasid Ameerika Ühendriigid Iraagis kinni mitmeid nende luurajaid, võtsid neilt sõrmejäljed, DNA-testid ja fotod ning lasid siis taas vabaks. Iraani mõju oli eriti tugev Iraagi valitsuses, julgeolekujõududes ning šiiitlikes rühmitustes.
Ametiühingud.
Kuigi Koalitsiooni ajutine valitsus rakendas 1987. aasta seadust, millega keelati kõik riigisektori ametiühingud, avaldasid uuele valitsusele efektiivset opositsiooni ka näiteks Ametiühingute Liit ja Töötute Liit. Siiski ei pooldanud ametiühingud relvastatud vastupanu, kuna sattusid ise samuti vahel rünnakute ohvriks. Jaanuaris 2005 tapeti Ametiühingute Liidu juht Hadi Saleh, asjaolud viitasid baathistide kätetööle. Naftaliitude Liit oli samuti koalitsiooni vastu, kuid jäi valimistel erapooletuks. Naftaliitude Liit võttis sõna kõkide välivägede väljaviimise poolt, Ametiühingute Liit ja Iraagi Töötajate Nõukogude ja Ühingute Liit soovisid, et koalitsiooniväed asendataks näiteks ÜRO ja Araabia Liiga vägedega.
Iraagi avalik arvamus.
Iraaklaste vaadete teadasaamiseks korraldati mitmeid küsitlusi, kus uuriti kodanike seisukohti al-Qaeda ja koalitsioonivägede suhtes. Üldiselt näitasid need järgmist:
Kohe pärast sissetungi näitasid rahvaküsitlused, et napp enamus iraaklastest toetas seda. Juuniks 2005 oli vastumeel võõrvägedele kasvanud. 2005. aastal Briti luure poolt läbi viidud küsitlus näitas, et 45% iraaklastest toetasid rünnakuid koalitsioonivägedele, mõnes piirkonnas oli see näitaja 65%; 82% olid koalitsioonivägede kohalolule "tugevalt vastu". Iraagi parlamendist kolmandik oli alla kirjutanud eelnõule saata Ameerika Ühendriikide väed riigist välja. Jaanuaris 2006 toetas 47% iraaklastest rünnakuid ameeriklaste vastu, sunniitidest toetas võõrvägede ründamist 88%. Rünnakuid Iraagi julgeolekujõudude ja tsiviilisikute vastu toetasid vastavalt 7 ja 12 protsenti. Aastatel 2005–2007 korraldatud uuringute järgi tahtsid 31–37% võõrvägede lahkumist pärast stabiilsuse taastamist ning 26–35% võõrvägede kohest lahkumist.
Septembris 2006 viidi läbi uuring, mille järgi toetasid 71% iraaklastest ameeriklaste lahkumist aasta jooksul, 65% kohest lahkumist ning 77% kahtlustasid, et Ameerika Ühendriigid tahavad Iraaki oma baasid alaliselt jätta. Ameerika Ühendriikide sõdurite ründamist toetas 61% küsitletutest. Märtsis 2007 toetas koalitsioonivägeed kohalolu 51% iraaklastest. Aastal 2006 selgus ühest küsitlusest, et 52% iraaklastest arvas, et nende riik liigub vales suunas, ning 62% arvas, et Saddam Husseini kukutamine oli hea.
Kuigi Ameerika Ühendriikide vägede riigis viibimise ajal olid iraaklased neile üldiselt vastu, näitasid uuringud vahetult enne ameeriklaste lahkumist, et 60% iraaklastest soovis nende jäämist, ning 51% arvas, et ameeriklaste lahkumisel võivad olla negatiivsed tagajärjed.
Vastuhaku ulatus.
Sunniitidest mässuliste tegevus oli kõige intensiivsem Eufrati-äärsetes linnades ja piirkondades alates Süüria piirist kuni Bagdadini, sh Süüria Al-Qa'imi piirilinnas, Ramadis ja Fallujah's. Lisaks olid nad aktiivsed Bagdadis põhjas mööda Tigrist kuni Tikritini. Peale selle olid nende tugipunktid Mosuli ja Tal Afari ümbrused Põhja-Iraagis ja Bagdadist lõunasse jäänud Surma Kolmnurk, kuhu kuulusid Yusufiyah, Latifiya, Mahmoudiyah ja Iskandariya. Sunniitidest mässulised tegutsesid vähemaktiivselt ka mitmes muus Iraagi piirkonnas. Ilmselt vedasid nad relvastust, varustust ja inimesi Eufratit pidi Süüriast Kesk-Iraaki (nagu Vietnami sõja Ho Chi Minhi rada).
Ameerika Ühendriikide sõjavägi proovis piirkonniti mässuliste arvu mitmel korral hinnata. Näiteks Fallujah's arvati 2004. aasta keskel tegutsemas 2000–5000 mässulist ning Bagdadis 2011. aastal üle 2000 mässulise.
Mässulised tegutsesid paljudes Al-Anbāri kubernerkonna linnades, kuna seal olid valitsusväed eriti ebaefektiivsed. Mässuliste tegevus oli aktiivne ka kubernerkonna pealinnas Ramadis. 2006. aastaks oli Ramadi ning suur osa kubernerkonnast mässuliste kontrolli all ning Ameerika Ühendriikide sõjavägi saatis piirkonda lisaks mitu tuhat merejalaväelast. 2007. aastal said mässulised teises Ramadi lahingus lüüa ning valitsus taastas linna üle kontrolli. Anbari Päästenõukogu abil muudeti olukord märksa stabiilsemaks: kui detsembris 2006 toimus päevas keskmiselt 30 rünnakut, siis aprillis 2007 vähem kui 4.
Üks riigi kõige ohtlikumatest piirkondadest oli Bagdad ning seda ka pärast seda kui 2007. aastal koalitsioonivägede kohalolu hüppeliselt kasvas. Kuigi linn oli valitsuse kontrolli all, toimusid enesetapu- ja autopommirünnakud peaaegu iga päev. Tee lennujaamast kesklinna oli ilmselt kõige ohtlikum lõik. Linnas suurendati julgeolekujõudude ja politsei kohalolu ning kuigi neid rünnati pidevalt, suudeti teha ka edusamme, näiteks muudeti Haifa tänav mõneks ajaks rahulikuks. Pärast ebaõnnestunud operatsiooni Together Forward langes see taas sunniitide kätte. Iraagi ja Ameerika Ühendriikide relvajõud viisid mässuliste vastu pidevalt läbi laiaulatuslikke operatsioone, mis vähendasid lõpuks mässuliste tegevust 80% võrra.
Kuna Iraagi seadus lubas jaotada Iraaki autonoomseteks piirkondadeks, teatas sunniitide grupeeringute (sh Iraagi Al-Qaeda) liit Khalf al-Mutayibeen oktoobris 2006, et loob Iraagi Islamiriigi, mis hõlmab kuue Iraagi provintsi osi. Juuliks 2007 oli Diyālá kubernerkond langenud sunniitliku Iraagi Islamiriigi kätte ning nad kuulutasid kubernerkonna pealinna Baqubah' oma pealinnaks.
Oktoobriks 2006 oli vastuhaku loom muutunud: väiksemate grupeeringute mõju oli kasvanud ning nad olid suuresti asendanud varem vastuhakku eest vedanud suured sunniitide organisatsioonid. Suuremates relvarühmitustes tekkis hulganisti sisetülisid, mis olid seotud näiteks välismaa vabatahtlike uskumuste, Mahdi Armee ja Badri Brigaadi konkureerimise ning mõnede mässuliste poliitikasse siirdumisega. Ameerika Ühendriikide sõjaväe hinnangul tegutses Bagdadis 23 relvarühmitust. Linnaelanikud kirjeldasid Bagdadit kui eri rühmituste lapitekki. Varem mõjukad juhid olid samuti kaotanud oma varasema mõjuvõimu. Seda iseloomustas hästi olukord, kui oktoobris 2006 hõivas Mahdi Armee Amarah' linna. Kuigi rünnak oli edukas, sai see alguse Mahdi Armee ja Badri Brigaadi vahelisest tülist ning Mahdi Armee juhtkond ei olnud sellest teadlik.
Sõja tippajal korraldasid mässulised koalitsiooni vastu igas kuus sadu rünnakuid. Aja jooksul muutusid rünnakud sofistikeeritumaks. Rünnakutes hukkus ka hulgaliselt tsiviilisikuid ning üldine julgeolekuolukord varises kokku.
Jaanuariks 2009 oli Iraagis surnud 4235 Ameerika Ühendriikide, 178 Suurbritannia, 2 Eesti (Andres Nuiamäe ja Arre Illenzeer) ja 137 muude koalitsiooniriikide sõdurit. Täpne hukkunud mässuliste statistika ei ole teada. Septembris 2007 arvati, et hukkunud on üle 19 000 mässulise ning kümneid tuhandeid kahtlusaluseid oli kinni peetud.
Ameerika Ühendriikide operatsioonid.
Ameerika Ühendriikide ja Iraagi väed viisid mässuliste mahasurumiseks läbi üle 500 operatsiooni. 2003. aastal toimusid Kirkukis näiteks operatsioonid Option North ja Bayonet Lightning; üle riigi operatsioonid Desert Thrust, Abilene ja All American Tiger; Bagdadis operatsioon Iron Hammer; Samarras operatsioon Ivy Blizzard. Fallujah's 2004. aastal operatsioonid Market Sweep, Vigilant Resolve ja Phantom Fury. 2005. aastal toimus Anbaris operatsioon Matador, Bagdadis operatsioonid Squeeze Play ja Lightning; Hadithas operatsioon New Market; Al-Karābilah's operatsioon Spear ning lisaks Tal Afari lahing. 2006. aastal toimus Samarras operatsioon Swarmer ning Bagdadis operatsioon Together Forward. 2007. aastal toimus Bagdadis operatsioon Law and Order, Baqoubas operatsioon Arrowhead Ripper ja üle riigi operatsioon Phantom Strike.