Paschalis II

Paschalis II (Rainerio, Raniero di Bieda, Rainerio Raineri, Raniero Ranieri di Bleda, Rainerius; 1050 või 1055 – 21. jaanuar 1118) oli paavst 1099–1118. Ta oli 160. paavst.
Rainerio sündis 1050. või 1055. aasta paiku Biedas madalat päritolu Crescenzio pojana. Kirikuloolase J. N. D. Kelly andmetel oli ta pärit Bieda di Galeatast, mis asub tänapäeval Santa Sofia vallas, Salvador Miranda andmetel pärines ta aga tänapäeva Blerast, mida varem nimetati Biedaks.
Rainerio omandas varases nooruses hariduse Cluny kloostris, saades benediktiini mungaks. Ta saadeti 20-aastaselt Rooma augustiini regulaarkanoonikute juurde. Gregorius VII määras ta San Lorenzo fuori le Mura kloostri (Miranda andmetel Santi Lorenzo e Stefano fuori le Mura kloostri) abtiks ja 1073 San Clemente kardinalpreestriks.
Rainerio osales 1088. aasta paavsti valimistel. Urbanus II saatis ta detsembris 1089 legaadina Hispaaniasse ja Prantsusmaale. Ta viibis veebruaris 1090 Narbonne'is, juunis 1090 Toulouse'is ja hiljem Léonis.
Paavstiks saamine.
Paschalis II valiti paavstiks 13. augustil 1099 Rooma San Clemente kirikus ja pühitseti ametisse 14. augustil. Ta võttis nime Paschalis I järgi.
Kardinalid, piiskopid ja diakonid kogunesid San Clemente kirikusse paavsti valima 10. augustil 1099. Paschalis protesteeris valituks osutumise järel, kuid vaimulikud veensid teda paavstiks hakkama.
Investituuritüli ja skisma.
Paschalis II valitsemisajal jätkusid investituuritüli ja skisma. Paavst suutis viikingite abiga ajada vastupaavst Clemens III Rooma lähistelt minema. Clemens III surma järel vangistasid Paschalise pooldajad tema järglaseks valitud Theodoricuse ja tolle järeltulija Albertuse.
Paschalis II mõistis märtsis 1102 hukka ilmikute investituuri ja kinnitas Saksa-Rooma keisri Heinrich IV ekskommunitseerimise. Ta nõudis 1103 Flandria krahvilt, et see korraldaks Liège elanike vastu rünnaku, kuna nad toetasid keisrit.
Paavst tunnustas 1105 Heinrich V mässu Heinrich IV vastu ja vabastas ta vasallivandest. 18. novembril 1105 upitasid Roomast eemal viibinud paavsti simoonias ja ketserluses süüdistanud aadlikud ametisse vastupaavst Silvester IV. Paavst pöördus järgmisel päeval Rooma tagasi ja linnas puhkesid rahutused, mis kestsid seni, kuni vastupaavstil lõppesid finantsilised ressursid.
Heinrich V saatis 1106 Konstanzi piiskopi Gebhard III legaadina Rooma. Paavst mõistis 1106 Guastalla, 1107 Troyes', 1108 Benevento ja 1110 Lateraani sinoditel hukka ilmikute investituuri. Heinrich V saabus 1110 Itaaliasse, et lasta end kroonida Saksa-Rooma keisriks. Paavst ja kuningas kohtusid 4. veebruaril 1111 Turris. 9. veebruaril 1111 Sutris toimunud sinodil esitas paavst Heinrich V-le nõudmisi, mille alusel pidi kuningas loobuma investituurist, kuid keisririigi vaimulikud pidid loovutama keisritelt saadud privileegid (nt. müntimisõigus, turuõigus, tolliõigus, jne.).
12. veebruaril 1111 toimus Rooma Peetri kirikus Heinrich V keisriks kroonimise tseremoonia, kus loeti ette Sutri sinodi otsus, mis tekitas kuninga soosikutes pahameelt, paavsti toetajad tunnustasid seda aga rõõmuga. Kuningas nõudis paavstilt keisrikrooni ja investituuriõigust, kuid paavst keeldus tema nõuet täitmast. Tseremoonia katkestati üldise melu tõttu ja kuningas lasi paavsti koos 16 kardinaliga vangistada ning nad Viterbosse viia. Paavsti vabastamiseks puhkesid lahingud, mille käigus sai kuningas haavata.
Heinrich V tõi paavsti meelsuse muutmiseks oma õukonda vastupaavst Silvester IV, lubades teda tunnustada, kui paavst ei soostu järele andma. Paschalis II tunnustas 12. aprillil 1111 Ponte Mammolos privileegi, mille alusel lubas ta mitte kunagi ekskommunitseerida Heinrich V-t ja andis talle privileegi investituuri osas kanooniliselt valitud vaimulikele. Kuningas tagandas ametist vastupaavsti ja paavst kroonis 13. aprillil Heinrichi Saksa-Rooma keisriks.
Paavsti otsus tõi reformimeelsete vaimulike hulgas kaasa pahameeletormi, mistõttu ta haudus suvel 1111 isegi tagasiastumismõtteid. Segni piiskop Bruno saatis paavstile noomiva kirja. Märtsis 1112 toimunud Lateraani sinodil vaidlusalune privileeg tühistati, Vienne'i kirikukogul ekskommunitseerisid vaimulikud eesotsas Gui'ga (hilisem paavst Calixtus II) Heinrich V, kuid paavst ei soostunud nende otsust tunnustama.
24. juulil 1115 suri Toscana krahvinna Matilda, pärandades Kirikuriigile suured valdused. 1116 tungis krahvinna hauda külastada soovinud Heinrich V Itaaliasse, kuid Milano peapiiskop Giordano da Clivio ekskommunitseeris ta. 1117 okupeeris Heinrich V Rooma ja lasi end taas keisriks kroonida, paavst pidi aga põgenema Beneventosse viikingite kaitse alla, et organiseerida vastupanu. 1118. aasta algul õnnestus paavstil taas Rooma naasta.
Inglise kuningas Henry I loobus augustis 1107 investituurist, kuid nõudis piiskoppidelt, et nad peavad enne pühitsemist andma vasallivande. Prantsusmaa kuningas Philippe I loobus investituurist, nõudes vaimulikelt vasallivannet.
Suhted Bütsantsiga.
Bütsantsi keiser Alexios I asus 1112 paavstiga rääkima läbi skisma lõpetamise üle, kuid paavst seadis leppe eeltingimuseks paavsti primaadi tunnustamise.
Suhted Lähis-Idaga.
Paschalis II toetas 1105 Antiookia vürsti Bohemund I sõjakäiku Bütsantsi vastu.
Paschalis II andis Jeruusalemma kuningale Baldwin I-le privileegi allutada Jeruusalemma patriarhaadi jurisdiktsiooni alla kõik vallutatud aladel olnud kogudused.
Suhted Itaalia valitsejatega.
Paschalis II kinnitas 1. oktoobril 1117 avaldatud bullaga Sitsiilia krahvile Ruggero I-le (Roger I) antud privileege Sitsiilia kiriku üle (Sitsiilia monarhia).
Paavsti väed hõivasid 1101 Petrus de Columna (Pietro Colonna) kindlused (Colonna, Monte Porzio ja Zagarolo), kuna kindluste isand oli korraldanud röövretki Kirikuriigi aladele.
Suhted Prantsusmaaga.
Paschalis II külastas 1106–1107 Prantsusmaad ja kohtus mais 1107 Saint-Denis' kloostris kuningas Philippe I-ga, kelle ta vabastas kirikuvande alt. Kohtumisel paavstiga osales ka hilisem kuningas Louis VI.
Suhted Rootsiga.
Paschalis II andis Rootsi kuningale Inge I-le korralduse rajada Vreta klooster.
Suhted Taaniga.
Paschalis II rajas 1104 Lundi peapiiskopkonna ja saatis 23. aprillil 1117 kirja Taani kuningale Nielsile.
Suhted Hispaania piiskoppidega.
Paschalis II andis 1109 palliumi Braga piiskopile Maurice Bourdin'ile (hilisem vastupaavst Gregorius VIII). Ta määras 1110 Braga piiskopi metropoliidiks. Ta lahendas novembris 1114 Braga ja Toledo piiskoppide piiritüli Braga piiskopi kasuks. Ta ekskommunitseeris 1117 Braga piiskopi Maurice'i, kes oli krooninud Heinrich V keisriks.
Suhted Itaalia piiskoppidega.
Paschalis II rajas Nardò piiskopkonna. Ta määras Marsi (Avezzano) piiskopiks Berardo. Ta ühendas Città della Pieve ja Chiusi piiskopkonnad.
Suhted Prantsusmaa piiskoppidega.
Paschalis II saatis Prantsusmaale legaadina Gui (hilisem paavst Calixtus II), kelle eesistumisel toimus 1112 Vienne'is kirikukogu, kus Heinrich V ekskommunitseeriti.
Liturgilised otsused.
Paschalis II mõistis hukka hostia kastmise armulauaveini sisse enne selle pakkumist usklikele armulauasakramendi andmisel ("intinctio Panis").
Ta kohustas piiskoppe teatud perioodi järel Roomat külastama (ad Limina visiit).
Tema ajal kasutati esimest korda paavsti krooni kohta mõistet "tiaara".
Munklus.
Paschalis II tunnustas 15. veebruaril 1113 välja antud bullas "Pio Postulatio" Jeruusalemmas asutatud hospidali teenindavat personali kui iseseisvat vennaskonda. Bullaga kinnitas paavst vennaskonna iseseisvuse ning andis talle õiguse valida oma eestseisja ning vabastas kirikukümnise tasumisest. Sellest vennaskonnast kujunes peatselt välja Malta ordu.
1117 tunnustas paavst Fontevraud' ordut ja benediktiini kamalduleeslaste ordut.
Ta kinnitas Marmoutiersi kloostri abtiks Guillaume'i.
Ta andis Nardò kloostri abtile piiskopi funktsioonid.
Ta külastas 1106 Cluny kloostrit ja 1107 Pariisi lähistel asunud Saint-Denis' kloostrit.
Ta andis Rootsi kuningale Inge I-le korralduse rajada Vreta klooster.
Kanoniseerimised.
Paschalis II kanoniseeris 3 isikut.
Uued kardinalid.
Paschalis II määras 92 kardinali. Seni polnud ükski paavst pühitsenud sedavõrd arvukalt kardinale. Hiljem on veel rohkem kardinale määranud Pius VII, Pius IX, Leo XIII, Paulus VI ja Johannes Paulus II. Tema ajal sai kardinaliks hilisem vastupaavst Anacletus II.
Paschalis II kultuuriloos.
Paschalis II pühitses 1106 sisse Parma katedraali, Saint-Bénigne katedraali Dijonis ja kiriku Lyonis. Tema ajal renoveeriti Rooma San Clemente kirikut.
Ta määras kardinaliks kroonik Leo Marsicanuse (Leo Ostiensis).
Hildebert Tours'ist kirjeldab oma töödes Paschalis II aegset Roomat.
Surm.
Paschalis II suri 21. jaanuaril 1118 Roomas Sant'Angelo kindluses ja maeti Lateraani basiilikasse.
Benediktlased austavad teda õndsana ja tema mälestuspäeva peetakse 18. jaanuaril.
Hinnang.
Kroonik Sigebert taunis "Chronicon sive Chronographias" Paschalis II-t, kuna ta oli andnud Flandria krahvile korralduse Liège'i elanike ründamiseks, sest nad kuuletusid keisrile. Sigebert pidas paavsti otsust ebakristlikuks, sest see oli tema arvates pühakirjale vasturääkiv.