tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Jürilill

Jürilill ("Cardamine" L.) on kapsalaadsete seltsi ristõieliste sugukonda kuuluv perekond.
Jürilille perekonda kuulub 150 liiki üheaastaseid ja mitmeaastaseid rohttaimi. Nad kasvavad kõigil mandritel peale Antarktika.
Nimi.
Jürilille kirjeldas esimesena teaduslikult Linnaeus 1753. Ladinakeelne nimi "cardamine" tuleb kreeka sõnast "kardamon", mis tähendab aedsalatit ehk salatikressi. Selle nime andsid talle juba Linné-eelsed autorid.
Kirjeldus.
Jürililled kasvavad kuni 60 cm kõrgeks. Vars on pikk, püstine (harva tõusev või lamav) ja harunenud. Varresõlmed ei ole kõvad.
Nendel jürililleliikidel, mis vanasti arvati eraldi perekonda "Dentaria", on maa all lihakas risoom. Mõnel liigil on juuremügarad.
Lehed.
Lehed paiknevad varrel vahelduvalt, harvem vastastikku, ja võivad suuruselt olla väga mitmesugused, tillukestest kuni keskmise suuruseni. Nad on sulgjad või kahelisulgjad, tavaliselt terava tipuga. Alamperekonna "Dentaria" liikidel jagunevad lehed 3–5 osaleheks, millest igaüks on üle 3 cm pikk. Teistel liikidel on lehed jagunemata ja ligi 3 cm pikad. Nad võivad moodustada kodariku või kasvada varrel, isegi selle ülemises osas. Leheserv võib olla terve, saagjas või hambuline. Leheroots on kuni 2 cm pikk, aga võib ka puududa. Rootsuga ühinemise kohas võib leht olla pisut südamekujuline. Abilehed on väikesed. Lehed ja vars on tavaliselt pisut karvased.
Õied.
Õied on radiaalsümmeetrilised ja moodustavad kännase või kobarasarnase paljuõielise õisiku. Õied on tavaliselt valged, harvem roosad või punased ja tillukesed kuni keskmise suurusega. Õied on ühekojalised. Kroonlehed on pikemad kui tupplehed. Kroonlehti on 4 ja nad on 5–8 mm pikad, tupplehed on umbes 3 mm pikad. Kandelehed on üksnes liigil "Cardamine pattersonii". Tolmukaid on 6, harvem 4, ja nad paiknevad kahes ringis. Tolmukapead on kollased või punased. Õie keskel on mõnel liigil nektaarium, aga kõigil ei ole. Lühike emakakael lõpeb peakujulise emakasuudmega, mis on kergelt kahehõlmaline.
Viljad.
Vili on pikk ja peenike kõdrake, kus on palju (20–100) seemneid. Kõdrakese poolmed käänduvad vilja küpsedes spiraalselt, nii et kui vili avaneb, siis pole avanemisjoon sirge. Seemned ei ole kinnitunud kõdrakese vaheseina külge, nii et kõdrake on vahel seemnete ebaühtlase paiknemise tõttu kühmuline. Seemned on kollakaspruunid, piklikud ja tiivulised.
Diferentseerimisoperaator

Diferentseerimisoperaator on matemaatikas diferentsiaaloperaator "D", mis seab ühe (või mitme) muutuja funktsioonile vastavusse selle funktsiooni tuletise (või osatuletise).
Diferentseerimisoperaator ühe muutuja funktsioonil.
Ühe muutuja funktsioonile mõjuv diferentseerimisoperaator "D" on defineeritud kui
 formula_1.
Kasutatakse ka tähistust 
 formula_2.
Diferentseerimisoperaator mitme muutuja funktsioonil.
Mitme muutuja funktsioonide korral tuleb täpsustada, millise argumendi suhtes tuletis võetakse. Diferentseerimisoperaatorit tähistatakse sel juhul formula_3, kus formula_4 tähistab muutujat, mille suhtes tuletis võetakse. formula_3 on defineeritud järgmiselt:
 formula_6.
Osatuletise võtmise operaatori jaoks kasutatakse veel järgmiseid tähistusi:
 formula_7.
Diferentsiaaloperaator

Diferentsiaaloperaator on matemaatikas operaator, mida saab avaldada diferentseerimisoperaatorite kaudu.
Diferentsiaaloperaatorid võivad olla lineaarsed või mittelineaarsed operaatorid. Antud artiklis keskendutakse lineaarsetele diferentsiaaloperaatoritele.
Tähistused.
Tuntuim diferentsiaaloperaator on arvatavasti diferentseerimisoperaator, mis seab funktsioonile vastavusse selle tuletise (või osatuletise). Kasutatakse järgmiseid tähistusi:
 formula_1,
 formula_2 kui on selge, millise muutuja suhtes tuletis võetakse,
 formula_3, kui soovitakse rõhutada, et tuletis võetakse muutuja "x" suhtes. Sel juhul on enamasti tegu osatuletisega "x" suhtes.
Ülal kirjeldati esimest järku tuletisi, "n"-järku tuletisi tähistatakse järgmiselt:
 formula_4
Tähistust "D" seostatakse Oliver Heaviside'i nimega, kes vaatles diferentsiaaloperaatoreid kujul
 formula_5,
kui ta diferentsiaalvõrrandeid uuris.
Tuntumate osatuletisi sisaldavate operaatorite seas on nabla-operaator, mis on defineeritud kui
formula_6,
kus formula_7 on vaadeldava ruumi baas, ja Laplace'i operaator:
formula_8.
Veel üks näide diferentsiaaloperaatorist on Θ operaator ehk teetaoperaator, mis on defineeritud kui 
formula_9
Diferentsiaaloperaatorite omadused.
Diferentseerimine on lineaarne, st
formula_10
formula_11
kus "f" ja "g" on funktsioonid ja "a" on konstant.
Iga polünoom, mille argumendiks on "D" ja mille kordajateks on funktsioonid, st
 formula_12,
on samuti lineaarne diferentsiaaloperaator. Nii konstrueeritud diferensiaaloperaatorite järjestikune rakendamine,
formula_13
annab samuti diferentsiaaloperaatori. Seejuures tuleb tähele panna, et funktsioonid, millele operaatorit rakendatakse nii mitu korda diferentseeruvad oleks, kui mitu korda vastavaid operaatoreid rakendatakse. Rakendades neid operaatoreid lõputult diferentseeruvatele funktsioonidele moodustavad need operaatorid tehte formula_14 suhtes ringi, kusjuures korrutamine formula_14 pole kommutatiivne. Näitena võib tuua seose
formula_16
mida kohtab tihti kvantmehaanikas.
Kaasoperaator.
Olgu antud lineaarne operaator "T":
 formula_17.
Selle operaatori kaasoperaatoriks nimetatakse sellist operaatorit "T*", mis rahuldab seost
 formula_18
kus formula_19 tähistab skalaarkorrutist. Kaasoperaatori kuju sõltub seega sellest, kuidas on defineeritud skalaarkorrutis.
Laplace'i operaator

Laplace'i operaator on matemaatikas kaks korda diferentseeruvatele mitme muutuja funktsioonidele rakendatav diferentsiaaloperaator, mis on eukleidilises ruumis defineeritud kui funktsiooni gradiendi divergents.
Ristkoordinaatides avaldub Laplace'i operaator kujul
formula_1
kus formula_2 on nabla-operaator ja formula_3 tähistab osatuletise võtmise operaatorit muutuja formula_4 järgi.
Laplace'i operaator on saanud nimetuse prantsuse matemaatiku Pierre-Simon de Laplace'i (1749–1827) järgi. Laplace kasutas antud operaatorit esmakordselt taevamehaanikas, kus ta gravitatsioonivälja potentsiaalile rakendatuna annab konstandi kordse massi tiheduse. Selle võrrandi Δ"f" 0 üldisemat kuju nimetatakse tänapäeval Laplace'i võrrandiks.
Laplace'i operaator eri koordinaadistikes.
Kahemõõtmelises ruumis.
Laplace'i operaatori rakendamine kahe muutuja funktsioonile f(x,y) annab ristkoordinaatides "x" ja "y'
formula_5
Polaarkoordinaatides kehtib
formula_6
Kolmemõõtmelises ruumis.
Kolmes dimensioonis on Laplace'i operaatori kuju olulisemates koordinaadisüsteemides järgmine:
Ristkoordinaatides:
formula_7
Silindrilistes koordinaatides:
formula_8
Sfäärilistes koordinaatides:
formula_9
(formula_10 tähistab sfäärilist laiust ja formula_11 sfäärilist pikkust).
Avaldise formula_12 võib asendada samaväärse avaldisega formula_13.
"N" dimensioonis.
"N"-dimensionaalsetes sfäärilistes koordinaatides, mis on parametriseeritud kujul formula_14, kus formula_15, formula_16, on Lapalace'i operaatoril kuju
formula_17
kus formula_18 on Laplace'i-Beltrami operaator formula_19 dimensionaalsel sfääril ehk sfääriline Laplace'i operaator.
Avaldise formula_20 võib asendada samaväärse avaldisega formula_21
Laplace'i operaator diferentsiaalvõrrandites.
Laplace'i operaator esineb paljudes olulistes diferentsiaalvõrrandites. Neist mõned on:
Laplace'i võrrand:
 formula_22
kusjuures selle võrrandi lahendeid nimetatakse harmoonilisteks funktsioonideks.
Biharmooniline võrrand:
 formula_23
kusjuures selle võrrandi lahendeid nimetatakse biharmoonilisteks funktsioonideks.
Poissoni võrrand:
 formula_24
kus "g" on teadaolev funktsioon.
Lainevõrrand:
formula_25
kus formula_26 on laine liikumise kiirus.
Difusioonivõrrand:
 formula_27
kus "k" on konstant.
Schrödingeri võrrand kvantmehaanikas:
 formula_28
kus formula_11 on lainefunktsioon, formula_30on taandatud Plankci konstant, m on osakese mass ja formula_31on potentsiaalne energia.
Laplace'i võrrand

Laplace'i võrrand on homogeenne osatuletistega diferentsiaalvõrrand kujul
 formula_1
kus formula_2 on Laplace'i operaator ja formula_3 on otsitav funktsioon.
Poissoni võrrand

Poissoni võrrand on mittehomogeenne osatuletistega diferentsiaalvõrrand kujul
 formula_1
kus formula_2 on Laplace'i operaator, formula_3 on teadaolev ja formula_4 on otsitav funktsioon.
Rakendused.
Poissoni võrrand leiab laialdaselt kasutust elektrostaatikas, masinaehituses ja teoreetilises füüsikas. Alljärgnevalt on ära toodud mõned rakendusnäited.
Elektrostaatika.
Poissoni võrrand annab elektrostaatikas seose elektrivälja potentsiaali formula_5 ja laengutiheduse formula_6 vahel
formula_7
kus formula_8 on keskkonna absoluutne dielektriline läbitavus.
Soojusjuhtimine.
Poissoni võrrandiga saab kirjeldada ka soojuse statsionaarset jaotumist (st olukorda, kus soojus keskkonnas ei levi). Sel juhul on otsitavaks funktsiooniks temperatuur "T" ja etteantud funktsioon "g" kirjeldab soojusallikaid ja soojuse neeldumispunkte (vt ka soojusjuhtivuse võrrand).
Harilik kellukas

Harilik kellukas ("Campanula patula") on kellukaliste sugukonda ja kelluka perekonda kuuluv taimeliik.
Hariliku kelluka õiekroon on sügavamalt lõhestunud ja veidi lillakama tooniga kui ümaralehisel kellukal. Õied on kuni 3 cm suurused.
Kasvab niitudel. Vars on püstine. Heades tingimustes sirgub kuni 80 cm kõrguseks, halbades vahel ainult 20 cm kõrguseks. Päikesepaistelise ilmaga tõuseb õis kõrgemale, pilvise ilmaga langeb madalamale.
Vili on mitme seemnega kõder.
Harilik kellukas on levinud kogu Euroopas, mägedes kuni 1400 m kõrgusel. Eestis on ta tavaline.
Harilik piimjuur

Harilik piimjuur ("Tragopogon pratensis" L.) on korvõieliste sugukonda piimjuur perekonda kuuluv rohttaim. 
Kirjeldus.
Harilik piimjuur on tavaliselt kaheaastane taim, harvem üheaastane või püsik. Taim on 30–100 cm kõrge. Lihakast juurest kasvab välja paks vars, mis on seest õõnes. Taime alumised lehed on 10–30 cm pikad ja süstjad, hallikasrohelised, terava otsaga, karvadeta, kõrvuti kulgevate roodude ja valge keskrooga. Ülemised lehed on palju väiksemad ja püstised. Lehed on sageli keskosas allapoole kõverdunud. Piimmahl on valge. Juur ja pungad on söödavad. Taim oma saanud nimetuse selle järgi, et tema juur on piimmahla täis.
Harilik piimjuur õitseb maist juulini. Õied avanevad hommikul koos päikesetõusuga ja ainult hea ilma korral ning sulguvad keskpäeval. Õied on alamliigist sõltuvalt 3–7 cm laiad ja kollased. Piimjuurel on korvõisik, mis koosneb 20–50 üksikõiest. Tolmukad on ülaosas lillakat tooni. Piimjuurt tolmeldavad peamiselt põrnikad ja kärbsed. Nende ligimeelitamiseks on taim kohastunud nõnda, et nektari joomiseks on mugav kroonlehel istuda.
Hariliku piimjuure seemnised on suure langevarjutaolise pappusega ja koos sellega 1,5–2,5 cm pikad. Naaberpappused on sageli omavahel kokku põimunud ja meenutavad ämblikuvõrku. Erinevalt enamikust liikidest on seemnised peaaegu siledad. Peamiselt levib harilik piimjuur tuulega, aga tema seemned võivad ka mõnes vooluveekogus allavoolu liikuda ilma idanemisvõimet kaotamata.
Levila ja kasvukoht.
Ta kasvab Euroopas ja Põhja-Ameerikas. Briti saartel leidub teda enamikus Inglismaast, Ida- ja Lõuna-Šotimaal ja Kesk-Iirimaal. Teda kohtab Türgis, Kasahstanis ja Lääne-Siberis. Venemaa Euroopa-osas ja Eestis on ta tavaline.
Harilik piimjuur kasvab niitudel, metsa- ja põlluservadel, lagendikel ja teepervedel.
Friedrichstadt

Friedrichstadt (taani Frederiksstad, friisi Fräärstää) on linn Saksamaal Schleswig-Holsteini liidumaal Lõuna-Schleswigis Põhja-Friisimaa kreisis. Asub Eideri ja Treene jõe vahel.
Friedrichstadti asutasid 1621. aastal hollandi asunikud.
Ilmar Selge

Ilmar Selge (sündinud 29. mail 1954 Tallinnas) on eesti õigusteadlane. Ta oli aastatel 2008–2010 Akadeemia Nord õigusteaduskonna dekaan.
Publikatsioonid.
Beschluss des Obersten Rates der Republik Estland über die Anwendung des Gesetzes über die Grundlagen der Eigentumsreform, Bodenreformgesetz der Republik Estland, Beschluss des Obersten Rates der Republik Estland über das Inkrafttreten des Bodenreformgesetzes der Republik Estland. in: Recht in Ost und West 1992, Heft 6, lk. 181–190;
Ettekanne “Osterweiterung der Europäischen Union aus estnischen Sicht” (Berliini Vaba Ülikooli Ida-Euroopa Instituut 11.11.1998).
Semjonovski saar

Semjonovski saar (vene "остров Семёновский") oli saar Uus-Siberi saarestiku edelaosas Ljahhovi saarestikus Stolbovoi saarest lääne pool.
Semjonovski ja Vassiljevski saare (mis kadus 1936. aastaks) avastas 1815. aastal jakuudi tööstur Maksim Ljahhov.
1823. aastal Pjotr Anjou tehtud mõõtmise järgi oli saare pikkus 14,826 km ja laius 4,63 km. 1912. aastal jõudis saarele jäämurdja Vaigatš ekspeditsioon, kelle mõõtmiste järgi oli saar kolm korda väiksem – pikkus 4,63 km ja laius 926 meetrit. 24 aastat hiljem hüdrograafialaeva Hronometr tehtud mõõtmisel ei ületanud saare pikkus 2 km ja laius 0,5 km. 1945. aastal olid saare mõõdud vastavalt 1620 ja 236 meetrit, aga 1950. aastal (teiste andmete järgi 1954. aastal) sai selgeks, et saar sulas ära ja tema kohale jäi liivane madal.
Ivan Papanin

Ivan Papanin (vene keeles "Иван Дмитриевич Папанин"; 26. november (vkj 14. november) 1894 Sevastopol – 30. jaanuar 1986 Moskva) oli Nõukogude polaaruurija ja teadlane.
Ivan Papanin lõpetas külakooli kiitusega, kuid pere raske materiaalse seisukorra pärast ei olnud võimalik edasi õppida ja asus tööle laevainstrumentide valmistamise töökotta. Pärast kolm aastat kestnud õpinguid saadeti ta 1913. aastal tööle Tallinna laevaehitustehasesse, kuid pärast Esimese maailmasõja algust sattus Musta mere laevastikku, kus osales revolutsioonisündmustes. Osales Vene kodusõjas ja sellele järgneval Ukraina vallutamisel Nõukogude vägede poolt 1920. aastal ja vastupanuliikumises Krimmi ebaregulaarsete väeüksuste koosseisus Ukrainat okupeerinud Saksa vägede tagalas ning Peter von Wrangelli valgekaartlaste vägede vastu. Pärast Krimmi vallutamist Punaarmee poolt teenis Tšekaa Krimmi komandandina, kelle käe all hukati Krimmis ligikaudu 80 000 isikut, peamiselt Wrangelli vägede koosseisu kuulunud ja bolševike kätte vangi langenud sõjaväelast ja nendega koos Krimmi taganenud tsiviilelanikku.
1922. saadeti Papanin Moskvasse, kus ta töötas Postiteenistuse rahvakomissariaadis sõjaväestatud valve keskvalitsuse ülemana ja asjadevalitsejana ning õppis töö kõrvalt sideasjanduse kõrgematel kursustel.
Aastatel 1932–1933 oli ta Franz Josephi maal Buhta Tihhaja polaarjaama juhataja ja 1934–1935 Tšeljuskini neeme polaarjaama juhataja.
1937. aastal toimetas polaarlendur Mihhail Vodopjanov põhjapoolusele neljaliikmelise polaarekspeditsiooni, mille koosseisus olid geofüüsik Jevgeni Fjodorov, radist Ernst Krenkel, okeanoloog Pjotr Širšov ja ekspeditsiooni ülem Ivan Papanin. Üheksakuise triivimise jooksul tegid nad teadusuuringuid.
Enne Teist maailmasõda määrati ta Põhja mereteede peavalitsuse ("Главсевморпуть") ülemaks, Põhja meretee avastamist ja arendamist oli alustanud 1932. aastal Otto Schmidt. Teise maailmasõja ajal oli Papanin Põhja mereteede peavalitsuse ülem (kontradmirali auastmes). 1946. aastal oli ta tervislikel põhjustel sunnitud ametikohalt lahkuma ning asuma tööle NSV Liidu okeanoloogia instituuti direktori asetäitjana ekspeditsioonide alal.
Õpilasesinduste Assamblee

Õpilasesinduste Assablee (vene keeles "Ассамблея Ученических Представительств") on Eestis tegutsev vene õppekeelega õpilaste esindusorganisatsioon, mis tegeleb õpilasomavalitsuse arendamisega Eesti koolides ja koolihariduse küsimustega. 
Assamblee on loodud 1999. aastal. Assamblee koosseisu kuulub 58 kooli ehk 90% Eestis olevatest vene õppekeelega gümnaasiumiastmega koolidest.
Organisatsioonist.
Vastavalt Assamblee kodulehele on organisatsiooni põhieesmärgid järgmised:
Assamblee tegevust rahastab MTÜ Avatud Vabariik.
Hariduspoliitika.
Assamblee suhtub kriitiliselt Tallinna abilinnapea Mihhail Kõlvarti poolt algatatud aktsiooni, mille käigus pakkus Kõlvart kanda valge lindi venekeelse hariduse toetuseks. Kõlvarti sõnul "niimoodi väljendavad aktsioonist osavõtjad oma negatiivset suhtumist sellesse kiirustamisse, millega haridusministeerium tahab venekeelsed koolid eestikeelsele õppele üle viia". 5. septembril 2011 levitatud pressiteates kutsub Õpilasesinduste Assamblee kõiki kohalike omavalitsusi keskenduma koolides olemasolevate probleemide lahendamisele ning mitte politiseerima neid.
Struktuur.
Nõukogu.
Assamblee kõrgeimaks organiks on nõukogu. 
Esinduskogu.
Esinduskogu on Õpilasesinduste Assamblee alaline tööorgan.
Peasekretär.
Käesoleval ajal on Assamblee peasekretäri ametis Jevgeni Filatov.
Varem on peasekretäri ametis olnud:
&lt;br&gt;3. märts 2010 - 3. veebruar 2011 - Jana Naumenkova;
&lt;br&gt;9. veebruar 2009 - 3. märts 2010 - Sergei Metlev;
&lt;br&gt;29. jaanuar 2008 - 9. veebruar 2009 - Anastasia Dobretsova jt.
Luhatäpik

Luhatäpik ("Argynnis ino" L., sünonüüm "Brenthis ino") on koerlibliklaste sugukonda täpiku perekonda kuuluv päevaliblikaliik.
Teaduslikult kirjeldas luhatäpikut nime "Argynnis ino" all esimesena Linnaeus ja nime "Brenthis ino" all saksa putukateadlane S. A. von Rottemburg.
Luhatäpik on saanud oma ladinakeelse nime vanakreeka mütoloogia tegelaskuju Ino järgi.
Luhatäpiku tiibade siruulatus on 34–42 mm. Tiivad on kuldkollased musta mustriga. Kummalgi tiival on must serv valge äärega. Serva ääres on kaks mustade täppide rivi. Servast kaugemal on mustad laigud märksa suuremad. Tiibade alakülg on helekollane, vahel pruun. Tagatiibade allküljel on lühikesed lillad ja valged triibud.
Eestis ja Kesk-Euroopas on luhatäpik üsna sage liblikas.
Ta lendab juuni keskelt juuli lõpuni, eriti soistel ja niisketel niitudel ning metsaveertes. Röövikud toituvad vaarika ja angervaksa, samuti ürt-punanupu, kibuvitsa, kahkjaspunase sõrmkäpa, muraka, kitseenela ja mustnupu lehtedel.
Luhatäpikul on aastas üks põlvkond. Röövik on umbes 25 mm pikk. Nad on valged, hallid ja pruunid. Röövikuid saab kohata mai lõpust juuni keskpaigani.
Arvo Rõõmusoks

Arvo Rõõmusoks (17. jaanuaril 1928 – 26. november 2010) oli eesti geoloog, paleontoloog.
Ta lõpetas Kivimäe Põhikooli, aastal 1947 Tallinna 1. Keskkooli. Ta töötas pikka aega Tartu Ülikoolis õppejõuna: 1952–1956 vanemõpetajana, 1956–1968 dotsendina ning 1969–1993 professorina. 1993. aastast oli Tartu Ülikooli emeriitprofessor.
1954. aastal kaitses ta Tartus geoloogia-mineraloogia kandidaadi ning 1968. aastal Moskvas geoloogia-mineraloogiadoktori kraadi. Aastatel 1960–1988 oli ta TRÜ geoloogia kateedri juhataja ning 1969–1972 bioloogia-geograafiateaduskonna dekaan.
Tema peamised uurimisobjektid olid käsijalgsed ja trilobiidid.
Müürlook

Müürlook ("Arabidopsis" (DC.) Heynh.) on ristõieliste sugukonda kuuluv heintaimede perekond.
Tänapäeval arvatakse perekonda 9 liiki, millele lisandub 8 alamliiki. Kõik liigid on levinud Euroopas, 2 on levinud ka Aasiasse ja Põhja-Ameerikasse.
Eestis on levikult tavaline harilik müürlook ("Arabidopsis thaliana"). Rootsi müürlooka ("Arabidopsis suecia") on seni leitud ainult rannikualadelt.
Müürlookade seas on ühe-, kahe- ja mitmeaastasi taimi.
Nende õied on viie valge, harvem roosa või punase õielehega, mis kujult moodustavad risti. Keset õit on kuus tolmukat. Viljaks on kõdrake, milles on palju seemneid.
Harilik müürlook on esimene taim, mille kogu genoom sai kaardistatud. 
Müürlookade geeniuuringud on kogu perekonna süstemaatikat põhjalikult muutnud ja selle tagajärjel erineb selle perekonna tänapäevane liigiline koosseis täielikult kümmekonna aasta tagusest.
Hanerohi

Hanerohi ("Arabis") on kapsalaadsete seltsi ristõieliste sugukonda kuuluv rohttaimede perekond.
Kaks varem hanerohu perekonda arvatud rühma, sektsioon liivrohi ("Cardaminopsis") ja alamperekond lehmakapsas ("Turritis") moodustavad nüüd eraldi perekonnad. Viimase aja DNA-uuringud on näidanud, et Ameerika hanerohud on Euraasia omadest võrdlemisi erinevad ega ole isegi üksteise lähimad sugulased, nii et enamik Ameerika hanerohtusid eraldatakse omaette perekonda "Boechera".
Hanerohud on ühe- või mitmeaastased rohttaimed. Nende maapealne osa on liigiti väga muutlik.
Hanerohud kasvavad 10–80 cm kõrguseks. Vars on karvane ja see eristab hanerohtusid enamikust teistest ristõielistest.
Hanerohtudel on lihtsad või väikeste hõlmadega 1–6 cm pikkused lehed, mille serv on sile või saagjas. Lehed võivad olla siledad, aga mõnel liigil on lehed samuti karvased. Lehed võivad olla nii rootsuga kui ilma. Viimased võivad vart osalt ümbritseda ja olla seetõttu südame- või noolekujulised. Varre maapinnast välja kasvamise kohas on lehekodarik.
Hanerohtudel on nelja kroonlehega õied. Õisik on tavaliselt lihtne, harvem harunenud, tavaliselt kobar, harvem pööris. Kandelehti ei ole. Õied on mõlemasoolised. Tupplehed on ovaalsed või piklikud ja servast kilejad. Kroonlehed on poole sentimeetri pikkused, mõlajad, pikergused või süstjad, harvem ovaalsed. Nad võivad olla valget, punast, lillat, sinist või helekollast värvi. Tolmukaid on 6. sigimikus 10–86, maksimaalselt 110 seemnealget. Selgelt äratuntava emakakaela otsas on peakujuline emakasuue.
Vili on pikk ja sale kupar, milles on 10–20 või rohkemgi seemet. Vili on tavaliselt sirge, harvem kõver, ja üle 1 mm lai. Seemned asuvad kupras ühes reas ja on tiivakesega.
Mõnd hanerohtu, näiteks alpi hanerohtu, kasvatatakse ilutaimena, kuigi paljud hanerohud on umbrohud.
Eesti liigid.
Eestis on levinud kaks hanerohuliiki:
Kilbirohi

Kilbirohi ("Alyssum" L.) on taimeperekond ristõieliste sugukonnas.
Kevadik

Kevadik ("Draba" L.) on taimeperekond ristõieliste sugukonnas.
Liivsinep

Liivsinep ("Diplotaxis" DC.) on taimeperekond ristõieliste sugukonnas.
Perekonda kuulub 30–35 liiki. Liikide looduslikuks levilaks on Euroopa, Vahemere maad ja Makaroneesia. Kõige suurem liikide hulk on Loode-Aafrikas ja Roheneemesaartel.
Perekonda kuulub nii ühe- kui ka mitmeaastasi taimi. Eluvormilt on liigid rohtsed või poolpuitunud varrega poolpõõsad. Enamiku liikide õied on kollased. Mõnel liigil on õied valged.
Eestis esineb tulnukana kaks liiki:
Kapsasrohi

Kapsasrohi ("Brassica" L.) on kapsalaadsete seltsi ristõieliste sugukonda kuuluv rohttaimede perekond.
Kapsasrohu perekonda kuulub üle 30 metsiku liigi ja hübriidi, lisaks hulgaliselt kultuurliike ja -hübriide, sealhulgas kapsas, kaalikas ja naeris.
Kapsasrohi kasvab looduslikult Lääne-Euroopas, Vahemere maadel ja Aasia parasvöötmes. Lisaks kultuurliikidele, mida kasvatatakse üle maailma, on perekonnas ka umbrohtusid, eriti Ameerikas ja Austraalias.
Enamik kapsasrohtusid on ühe- ja kaheaastased taimed, aga leidub ka kääbuspõõsaid.
Kapsasrohu õitel on 4 kroonlehte ja 4 tupplehte. Tupplehed on rõhtsad või püstised. Kroonlehed on äraspidimunajad, kollased või valged, vahel lillakate leheroodudega. Õite sisemuses paiknevad tolmukate alusel neerukujulised nektarinäärmed. Emakakael on lühike. Emakasuue on suur, lame ja enam-vähem kahe hõlmaga.
Kapsasrohu vili on kõdrake, mis on sirge ning koonuse- või naasklikujulise otsaga. Kõik kõdrakesed ei sisalda seemneid, osa on tühjad. Kõdrakese poolmed on selgete kesksoontega ja ebaselgete külgsoontega. Paksud lainelised vaheseinad koosnevad kattekoest. Seemned on kerajad või munajad ja paiknevad ühes reas. Idujuur asub idulehtede vahele moodustunud õnaruses.
Toit.
Kapsasrohtusid kasvatatakse toiduks. Eri liikidel kasutatakse toiduks eri taimeosi. Süüakse juurt (naeris ja kaalikas), vart (nuikapsas), lehti (kapsas), õisikuid (lillkapsas, brokoli ja rooskapsas) ning seemneid (sinep ja raps).
Kapsasrohud on suure toiteväärtusega. Nad sisaldavad palju C-vitamiini, kiudaineid ja muid toitaineid, muuhulgas vähivastaseid aineid. Keetmine vähendab toitainete sisaldust kapsasrohtudes, aga aurutamine, mikrolaineahjus kuumutamine ja vokkimine ei põhjusta olulist kadu.
Kapsasrohtude kõik osad on üldiselt söödavad ja sellepärast on kapsasrohtudel väga palju looduslikke vaenlasi.
Geneetika.
Kuna kapsasrohtude hulka kuulub nii palju kultuurtaimi, on tema liikide geenide uurimine aastakümneid oluline olnud.
Juba 1935 avastas Korea botaanik Woo Jang-choon asjaolu, mida nimetatakse tema järgi U kolmnurgaks. (Korea riiki ei olnud sel ajal veel olemas, see oli Jaapani okupeeritud ja sellepärast sai Woo tuntuks jaapanipärase nimekujuga U.) Woo avastas kuue kapsasrohuliigi vahel huvitava seose. Nimelt on kolm liiki (etioopia sinep, sarepta sinep ja kaalikas) tekkinud kolme teise liigi (kapsas, must kapsasrohi ja põld-kapsasrohi) hübridiseerumisel. Etioopia sinep on kapsa ja musta kapsasrohu hübriid, sarepta sinep on musta ja põld-kapsasrohu hübriid ning kaalikas on põld-kapsasrohu ja kapsa hübriid.
2009 teatas Austraalia, Hiina ja Hollandi teadlaste ühisettevõte Bayer Cropscience, et nad on järjestanud kogu kaalika genoomi.
Sinep (perekond)

Sinep ("Sinapis" L.) on taimeperekond ristõieliste sugukonnas.
Sineptõlkjas

Sineptõlkjas ehk rapister ("Rapistrum" Crantz) on taimeperekond ristõieliste sugukonnas.
Eestis võib tulnukana kohata kahte liiki:
Aksu ringkond

Aksu ringkond on 2. järgu haldusüksus (ringkond) Hiinas Xinjiangis. Piirneb loodes Kõrgõzstani ja Kasahstaniga.
2000. aastal oli elanike arv 2 141 745, neist 71,9% uiguurid, 26,6% hiinlased, 0,55% hueid ja 0,46% kirgiisid.
Haldusjaotus.
Jaguneb kaheks maakonna õigustega linnaks ja seitsmeks maakonnaks:
Altay ringkond

Altay ringkond on 2. järgu haldusüksus (ringkond) Hiinas Xinjiangis. Piirneb loodes Kasahstani, põhjas Venemaa ja idas Mongooliaga.
2000. aastal olid 51% elanikest kasahhid.
Haldusjaotus.
Jaguneb üheks maakonna õigustega linnaks ja kuueks maakonnaks:
Heinrich Johann Nepomuk von Crantz

Heinrich Johann Nepomuk Edler von Crantz (25. november 1722, Roodt, Luksemburg – 18. jaanuar 1797, Zeiring Judenburgi lähistel, Austria) oli austria arstiteadlane ja botaanik. Tema botaaniline nimemärk on Crantz.
Harald Lokk

Harald Leonhard Lokk (15. mai 1894 Tartu – 21. november 1941 Ussollagi vangilaager, Permi oblast) oli Eesti ja Nõukogude Liidu sõjaväelane (major). 
1940. aasta augustist oli Punaarmee 22. Eesti Territoriaalse Laskurkorpuse 150. õhutõrjedivisjoni komandör (majori auastmes).
Osvald Lokk

Osvald Lokk (27. jaanuar 1906 Võru – 30. detsember 1980 London, Ontario provints, Kanada) oli Eesti sõjaväelane (leitnant, 1940).
Teenis 8. Üksikus Jalaväepataljonis.
Ülendati leitnandiks 1940. aastal.
Karl Mutso

Karl Mutso (30. oktoober 1887 Vorbuse, Tartumaa – 8. juuli 1941 Tartu) oli Eesti sõjaväelane (kolonel). 
Elukäik.
Lõpetas Vilno linna 1. gümnaasiumis eksternina ning astus seejärel 1908. aastal Vilno sõjakooli, mille lõpetas 1. järgus 19. augustil 1911 ning ülendati alamleitnandi auastmesse. Määrati teenistusse 107. Troitski jalaväepolku. Juunis 1913 saadeti aga 18. suurtükiväebrigaadi suurtükiasjandusega tutvuma. Järgmise aasta augustis viidi üle samasse brigaadi teenistusse, määrati patarei vanemohvitseri ametikohale.
Võttis Esimesest Maailmasõjast osa algusest lõpuni rindel. Teenis algul 18. suurtükiväebrigaadis vanemohvitserina, siis patarei ülemana järgemööda 137. suurtükiväedivisjonis, 8. suurtükiväebrigaadis ja 18. suurtükiväebrigaadis. Detsembris 1917 lahkus vene vägede teenistusest ning naasis Eestisse. Määrati jaanuaris 1918 teenistusse Eesti suurtükiväebrigaadi. Kui sakslased Eesti rahvuslikud väeosad laiali saatsid, siis sõitis koos Tartust välja saadetud Ukraina üliõpilastega Kiievisse.
Eesti kaitseväe teenistusse astus uuesti novembris 1922, määrati siis 2. suurtükiväerügemendi õppekomando kursuse ohvitseriks. 1923. aastal viibis paarikuisel lähetusel Prantsusmaal. Edaspidi teenis sama rügemendi õppekomando ülema, 2. suurtükiväegrupi ülema abi, alalisväe ohvitseride kursuse ülema, 4. suurtükiväegrupi ülema abi ja 3. suurtükiväe grupi ülema abi ametikohtadel. 1. detsembril 1928 määrati 3. suurtükiväegrupi ülema kohusetäitjaks ja 24. veebruaril 1929 sama grupi ülemaks. 1931. aastal lõpetas Kõrgema Sõjakooli. 8. juunist 1936 täitis ajutiselt suurtükiväe inspektori abi kohuseid. Samal aastal määrati algul 2. diviisi suurtükiväe ülema kohusetäitjaks, järgmisel aastal ülemaks.
Ta hukkus NKVD massimõrva ohvrina Tartu vanglas.
Karl Tallo

Karl Tallo VR I/3 (17. veebruar 1891 Tali vald, Pärnumaa, Liivimaa – 24. aprill 1942 Sosva laager, Sverdlovski oblast, NSV Liit) oli Eesti sõjaväelane (kolonel).
Üldhariduse omandas Tallo Pärnu gümnaasiumis, sõjalise hariduse Peterburi Vladimiri sõjakoolis, mille lõpetas 1914. aasta sügisel. Võttis osa I maailmasõjast 1. Soome kütipolgu koosseisus. 1917. aastal ülendati ta kapteniks. Aastatel 1917–1918 õppis Tallo Petrogradis, Nikolai Kindralstaabi Akadeemias. 
Võttis osa Vabadussõjast, 6. jalaväepolgus ja oli Lõunarindel 1. mai 1919 – 17. detsember 1920 6. Jalaväepolgu ülem. 
1921. aasta septembrist oli Tallo 1. soomusrongide divisjoni ülem. Soomusrongide Brigaadi likvideerimisel augustis 1923 sai Tallost 1. soomusrongirügemendi ülema kohusetäitja, augustist 1925 1. soomusrongirügemendi rügemendiülem. Lõpetas Kõrgema Sõjakooli. 
1928. aastal ülendati Karl Tallo koloneliks. 1930. aasta oktoobrist oli Tallo 1. Diviisi staabiülema kohusetäitja. 1931–1934 teenis ta Tapal Soomusrongirügemendi ülemana.
Tallo lahkus tegevteenistusest 1934. aastal ja arvati juhtide reservi. Juunis 1934 paigutati ta ravile Seevaldi vaimuhaiglasse. 
Karl Tallo arreteeriti NKVD poolt 14. juunil 1941 ning viidi Venemaale Sevurallagi, kus ta aasta hiljem hukati. Tema abikaasa koos poja Jüriga küüditati Siberisse, viimane naasis 1956. aastal.
Olev Õun

Olev Õun (1. veebruar 1903 Tallinn – 17. jaanuar 1951 Bromma, Rootsi) oli Eesti sõjaväelane (kapten, 1939).
Kress

Kress ("Lepidium" L.) on taimeperekond ristõieliste sugukonnas.
Perekonda kuulub umbes 175 kosmpoliitse levikuga liiki.
Karl Tiitso

Karl Tiitso VR II/3 (1. juuli 1893 Tähtvere vald, Tartumaa – 28. aprill 1945 Weinsberg, Saksamaa (suri sõjavangilaagris)) oli Eesti sõjaväelane (kolonel, 1939).
Tiitso lõpetas 1914. aastal Peterburi Konstantini suurtükiväekooli. 
Ta osales esimeses maailmasõjas, teenis 9. Siberi kütisuurtükiväebrigaadis ja IV Siberi korpuse staabis. Eesti rahvusväeosade moodustamisel tuli teenima Eestisse. Ta määrati 26. veebruaril 1918 Eesti suurtükiväebrigaadi ülemaks ning jäi sellele kohale kuni Eesti väeosade laialisaatmiseni sakslaste poolt. Võttis osa Vabadussõjast, alates 12. juunist 1919 kuni sõja lõpuni Kalevlaste Maleva patarei ülemana. Autasustati lahingus ülesnäidatud vapruse eest II liigi 3. klassi Vabadusristiga. Pärast Vabadussõja lõppu läks reservi. 
1925. aastal asus uuesti tegevteenistusse, teenis eri ametikohtadel sõjaväe varustusvalitsuses. Tervislikel põhjustel läks erru 16. märtsist 1939 Varustusvalitsuse ülema teise abi ametikohalt. Teise maailmasõja ajal astus Saksa armeesse.
Teater. Muusika. Kino

Teater. Muusika. Kino (mitteametlik lühend TeMuKi) on Eesti kultuuriajakiri, mis ilmub alates 1982. aastast. 
Peatoimetaja on 2003. aastast Madis Kolk.
Tuder

Tuder ("Camelina") on taimeperekond ristõieliste sugukonnas.
Litterhein

Litterhein ("Thlaspi" L.) on mitmeaastaste taimede perekond ristõieliste sugukonnast.
Õied on 4 õielehega. Viljaks on kõdrake.
Eestis on sage umbrohuna põldudel levinud põld-litterhein ("Thlaspi arvense"). Väga harv on alpi litterhein ("Thlaspi caerulescens"), mida on seni teada Hiiumaalt ja Harjumaalt.
Liike.
Perekonda kuulub 7 liiki Kesk- ja Lõuna-Euroopas ning Ees-Aasias. 2 endeemset liiki on Hiinas.
Heidemarie Stefanyshyn-Piper

Heidemarie Martha Stefanyshyn-Piper (sündinud 7. veebruaril 1963 Saint Paulis Minnesotas) on Ameerika Ühendriikide mereväelane ja endine astronaut.
Haridus.
Stefanyshyn-Piper õppis Massachusettsi Tehnoloogiainstituudis masinaehitust. Pärast ülikooli lõpetamist töötas ta USA mereväes sukeldujana. 1996. aastal valis NASA ta astronaudikandidaadiks. Tal on kapteni auaste.
Töö.
Stefanyshyn-Piperi esimene missioon oli 2006. aastal kosmosesüstiku Atlantis lend STS-115. Temast sai 8. naine, kes on käinud avakosmoses. 2008. aastal osales ta lennul STS-126. Ta viibis korduvalt avakosmoses, remontides rahvusvahelist kosmosejaama. Ühtekokku viibis ta avakosmoses 33 tundi ja 42 minutit. Kahe kosmoselennu kogukestus oli 27 päeva 15 tundi ja 36 minutit.
2009. aastal lahkus ta NASAst ja naasis tööle mereväkke (Naval Sea Systems Command). Stefanyshyn-Piper lahkus mereväest 2015. aastal.
Tuntus.
18. novembril 2008 sai ta tuntuks sellega, et kaotas tööriistakasti kosmosesse. See ei olnud korralikult kinnitatud ja lendas minema, kui kosmonaudi tähelepanu oli mujal. Tööriistakast liikus Maa-lähedasel orbiidil kosmoseprügina ja oli teleskoobiga jälgitav kuni 2009. aastani, mil see atmosfääri langes ja seal ära põles.
Isiklikku.
Tema vanemad olid immigrandid: isa Mihhailo oli Galiitsiast pärit ukrainlane, kes teise maailmasõja ajal küüditati Saksamaale tööteenistusse, ema Adelheid oli sakslane, kes abiellus Mihhailoga ja tuli temaga pärast sõda USAsse. Ema oli 2009. aastal veel elus, isa päritolu tõttu oskab naine ukraina keelt.
Ta on abielus Glenn Piperiga ja neil on poeg Michael. Ta elab koos abikaasaga Washingtoni osariigis.
Eesti külastamine.
2018. aasta 8. oktoobril pidas ta oma töö teemadel avaliku lühiloengu Eesti Lennuakadeemias ja 12. oktoobril Tallinna Tehnikaülikoolis. Niisamuti on ta käinud esinemas teisteski Ida-Euroopa riikides.
Põlva Vabadussõja mälestussammas

Põlva Vabadussõja mälestussammas on Põlvas asuv mälestusmärk, mis on pühendatud Vabadussõjas ja Esimeses maailmasõjas langenud sõduritele. See asub Põlva kiriku värava kõrval.
Põlva Vabadussõja mälestussammas on kultuurimälestis.
Vabadussamba nurgakivi pandi 3. oktoobril 1926. Kavandivõistlusel tunnistati vastuvõetavaks skulptor Aleksander Elleri kavand. Samba ehitamine anti Räpina kivitööstusfirmale P. Kirotosk ja Pojad, pronksplaadid valati Tartus Teguri tehases.
Vabadussõja mälestussammas avati 29. juulil 1928. Sammas läks maksma 3939,20 krooni.
Nõukogude okupatsiooni ajal 1946. aastal mälestussammas lõhuti. Kohalikel elanikel kästi rusud ära koristada, suuremad samba osad viidi hobusega algsest asukohast paarsada meetrit edasi võssa, kus need säilisid läbi nõukogude okupatsiooniaja. 
Põlva Vabadussõja mälestussammas taastati rahva algatusel ja avati uuesti 29. juulil 1989. Seekord läks sammas maksma 13 239,17 rubla. Osa detaile on algse samba osad, obeliskil on näha üksikud kahjustused - need on varasema lõhkumise tagajärjed.
Reykjanesbær

Reykjanesbær on vald Islandi edelaosas Reykjanesi poolsaarel.
Vald loodi Keflavíki, Njarðvíki ja Hafniri liitumisel 11. juunil 1994.
Novembris 2017 elas vallas 17 668 inimest.
Reykjanesbæri sõprusomavalitsused on Kerava Soomes, Kristiansand Norras, Miðvágur Fääri saartel, Orlando USAs ja Trollhättan Rootsis.
Vallas asub Keflavíki rahvusvaheline lennujaam.
Reseeda

Reseeda ("Reseda" L.) on taimeperekond reseedaliste sugukonnas.
Eestis esineb kaks liiki tulnukana:
Ädalalill (perekond)

Ädalalill ("Parnassia" L.) on taimeperekond kikkapuuliste sugukonnas.
Eestis on levinud üks liik: harilik ädalalill ("Parnassia palustris").
Pilistvere Vabadussõja mälestussammas (kalmistul)

Pilistvere Vabadussõja mälestussammas on Pilistvere kalmistul asuv Vabadussõjas langenud sõduritele pühendatud mälestusrist. Pilistvere sammas on üks vähestest Vabadussõja mälestussammastest, mida Nõukogude okupatsiooni ajal ei lammutatud. 
Põhjuste kohta ringleb variant: kui ülevaltpoolt tuli augustis 1940 käsk sammas maha võtta, tehti seda kiriku juures asunud sõduri kujuga monumendiga. Kalmistul olev teine sammas aga jäi okupatsioonide lõpuni püsti.
Astronautide loend

Siin on loetletud astronaute, kosmonaute ja taikonaute.
Viini rahvusvaheline lennujaam

Viini Rahvusvaheline lennujaam (; inglise keeles "Vienna International Airport;" IATA: VIE, ICAO: LOWW) on Austria rahvusvaheline lennujaam Viinis Schwechatis, mis asub Viinist kagus.
See on riigi suurim lennujaam ning Austrian Airlinesi ning tema tütarettevõtte Tyrolean Airwaysi ja Niki kodulennujaam. Lennujaam on võimeline vastu võtma ka laiakerelisi lennukeid, nagu on Boeing 747 ja Airbus 380. Lennujaam on Ida-Euroopasse ja Lähis-Itta suunduvate lendude sõlmpunkt. Viini lennujaamast toimuvad regulaarlennud Aafrikasse, Põhja-Ameerikasse, Aasiasse. Aastal 2013 teenindas lennujaam 21 996 926 reisijat ja 244 650 lendu.
Ajalugu.
Algusaastad.
1938 ehitatud lennujaam oli algselt militaarne ning seda kasutati teise maailmasõja ajal Heinkeli firma militaarlennukite disaini- ja tootmiskompleksina. Aastal 1954 asutati Betriebsgesellschaft ning lennujaamast sai Viini ja kogu Austria peamine lennuväli. Seal oli ainult üks rada, mida 1959. aastal laiendati. 1959. aastal alustati uue lennujaamahoone ehitamist.
1972 ehitati lisaks üks lennurada. 1982 ühendati lennujaam natsionaalse kiirteevõrgustikuga (Ostautobahn). 1986 avati suuremaks ehitatud saabuvate lendude hall, 1988 avati 8 maabumissilda.
27. detsembril 1985 ründasid Palestiina terroristid lennujaama piletimüügipunkte.
Arendus 1990. aastatel.
Flughafen Wien AG erastati 1992. aastal. Samal aastal avati uus Terminal 1, aasta hiljem ostuala. 2006 alustati tööd 109 m kõrguses lennujuhtimistornis, millest ulatus nägema kogu lennujaama. Samal aastal avati VIP-ala.
5. juunil 2012 avati 3. terminal (algse nimega Austrian Star Alliance Terminal, ehituse käigus sai uue nime Skylink), millega suurendati lennujaama läbilaskevõimet 30 miljoni reisijani aastas.
Planeeritud laienemine.
Seoses reisijate arvu pideva kasvuga on alates aastast 2004 rajatud uusi objekte, sh sellised suurprojektid nagu 109 m kõrgune lennujuhtimistorn ja terminal 3.
Renoveerimine.
Jaanuariks 2013 renoveeriti terminal 1. B- ja C-väravad on saanud keskse turvakontrolli juunis 2012. Lennujaama juhtkond otsustas, et terminal 2 renoveerimist ei alustata enne 2017. aastat.
Laiendatud raudteejaam.
Allmaaraudteejaama on kohandatud, et mahutada kaugsõiduronge. Aastast 2015, kui valmis uus Wien Hauptbahnhof, lisandus liin lennujaama ja uue linnas asetseva raudteejaama vahel.
Kolmas lennurada.
Kolmas, 3680 meetri pikkune lennurada ehitati lõunasse, suunda 11L/29R. Neljandat lennurada ei vajata enne 2025. aastat.
Transport lennujaama.
Rong.
Viini S-Bahni (linnalähirong) liin S7 pakub võimalust soodsalt linna saada. S-Bahni piletid võimaldavad reisida edasi metroo, bussi või trammiga.
Iga poole tunni tagant väljuv S-Bahnist kallim rong, City Airport Train (CAT), jõuab linnast lennujaama 16 minutiga.
Auto.
Lennujaama lähedal on kiirtee A4, mis suundub Viinist Budapesti. Teel on mahasõit Flughafen Wien-Schwechat, mida mööda saab lennujaama.
Lennujaamas on ka taksod ja autorenditeenused.
Buss.
Lennujaamast suunduvad bussid Viini, Bratislavasse, Budapesti, Brnosse ja teistesse linnadesse mitukümmend korda päevas.
Bratislava Milan Rastislav Štefániki lennujaam

Bratislava Milan Rastislav Štefániki lennujaam (slovaki "Letisko Milana Rastislava Štefánika") (IATA: BTS, ICAO: LZIB) on Slovakkia peamine rahvusvaheline lennujaam. Ta on riikliku lennuettevõtte Air Slovakia kodulennujaam. Lennujaam asub Bratislava kesklinnast 9 kilomeetrit kirde pool.
Alates 1993. aastast kannab lennujaam poliitiku ja kindrali Milan Rastislav Štefániki nime. Tema lennuk kukkus 1919. aastal Bratislava lähedal alla.
Ajalugu.
Esimene regulaarlennu Praha ja Bratislava vahel tegi Czechoslovak Airlines 1923. aastal tollasesse Vajnory lennujaama. Ettevalmistustööd praeguse lennujaama ehitamiseks algasid 1947. aastal ja ehitus algas 1948. aastal. Kahe rajaga lennujaam avati 1951. aastal.
Moissei Uritski

Moissei Uritski (vene keeles Урицкий Моисей Соломонович, Борецкий Моисей Соломонович, Урицкий Моисей Шлёмович) (14. jaanuar 1873 – 30. august 1918 Petrograd) oli nõukogude kommunistlik partei- ja riigitegelane, Petrogradi erakorralise komisjoni esimees 1918. aastal. 
Moissei Boretski sai alghariduse Tšerkassõ progümnaasiumis, seejärel õppis Belaja Tserkovi gümnaasiumis ning Kiievi ülikooli õigusteaduskonnas.
Poliitiline tegevus.
1897. aastal astus Moissei Boretski sotsiaaldemokraatlikku ringikesse. 1897. aastal kutsuti ta sõjaväeteenistusse, kuid vahistati poliitilise tegevuse eest.
1899. aastal vahistati Moissei Boretski uuesti keelatud poliitilise tegevuse eest ja saadeti administratiivasumisele Jakuudi oblastisse, kus viibis aastatel 1900–1905.
1905. aastal naasis asumiselt Peterburi, kus elas valedokumentide alusel (Ratneri nime all) ning jätkas poliitilist tegevust Peterburis, mille eest järjekordselt vahistati ja saadeti asumisele Vologda kubermangu ja seejärel Arhangelski kubermangu. Pärast asumiselt vabanemist taasalustas poliitilist tegevust ja vahistati korduvalt.
Aastatel 1914–1917 viibis Uritski emigratsioonis, kus jätkas poliitilist tegevust algselt sotsiaaldemokraatide menševike tiivaga ja seejärel VSDTP internatsionalistide parteifraktsiooniga; osales koos Lev Trotskiga ajalehe Naše Slovo («Наше слово») väljaandmises.
Veebruarirevolutsioon.
1917. aastal naasis Moissei Uritski Venemaale ja valiti VSDT(b)P IV kongressil bolševike fraktsiooni; Moissei Uritski oli Petrogradi Sõja-Revolutsioonikomitee liige alates 20. oktoobrist kuni oktoobrini 1917; Petrogradi SRK Täitevkomitee liige 20. oktoobrist kuni novembrini 1917.
Oktoobrirevolutsioon.
Moissei Uritski oli pärast oktoobrirevolutsiooni Petrogradis:
Moissei Uritski oli VSDT(b)P Keskkomitee liige, ta valiti Keskkomiteesse VI kongressil; ta valiti VSDT(b)P KK liikmekandidaadiks, VSDT(b)P VII kongressil.
30. augustil 1918 lasi esseer Leonid Kannegiser ta siseasjade rahvakomissariaadi hoone aulas maha.
Tunnustus.
Tema järgi nimetati 1925. aastal linn Uritsk Leningradi oblastis. Tema järgi on nimetatud Uritski rajoon Orjoli oblastis ja mitu küla Venemaal.
Hopto-Terer

Hopto-Terer (Хопто-Терер) on laid Ida-Siberi meres Suur-Ljahhovi saarest kagu pool. Saar on ümmargune, selle rannik on kaljune.
Saare geograafilised koordinaadid on .
Täiskasvanu

Täiskasvanu on üldine mõiste organismi arengustaadiumi kohta, mida iseloomustab küpsus.
Selle alla kuuluvad mitmed täpsemad mõisted, eelkõige suguküpsus ja (üksnes inimese puhul) täisealisus.
Täiskasvanu ehk matuursele arengustaadiumile eelnevad juveniilne ja immatuurne, ning järgneb seniilne.
Kõdrake

Kõdrake on kahepesaline pikuti kaheks poolmeks avanev vili, mille pikkus ületab laiust kuni kolm korda. Tavaliselt 1,5 kuni 2 korda.
Kui pikkus ületab laiust vähemalt kolm korda, on tegemist kõdraga.
Ebaröövik

Ebaröövik on täismoondega putukate (kiletiivaliste) vastse arengujärk.
Erinevalt röövikust on ebaröövikul tagakehajalgu kas 1 paar või rohkem kui 5 paari.
Maarjalepp

 Maarjalepp ("Agrimonia" L.) on roosilaadsete seltsi roosõieliste sugukonda kuuluv mitmeaastaste rohttaimede perekond.
Perekonda kuulub 12–15 liiki, mis kasvavad põhjapoolkeral. Üks liik on Aafrikas.
Maarjalepad kasvavad ½–2 m kõrgeks. Vars on püstine või tõusev. Lehed on sulgjad ja rootsu otsas.
Õied on kollased ja moodustavad tavaliselt harunemata täha. Õietupel on 5 tupplehte, mis püsivad taimel ka pärast õitsemise lõppu. Tolmukaid on samuti 5, aga kroonlehti võib olla rohkem. Emakas on niitja emakakaela ja laienenud emakasuudmega.
Maarjalepa vili on seemnis, millel on küljes mõned haagikesed. Seeme on kileja seemnekestaga.
Maarjalepal on 7 kromosoomi.
Eestis on levinud kaks liiki:
Punanupp

Punanupp ("Sanguisorba" L.) on taimede perekond roosõieliste sugukonnast.
Eestis on levinud kaks liiki:
Eterikani väin

Eterikani väin (vene keeles "пролив Этерикан") on väin Põhja-Jäämeres, mis eraldab Suur-Ljahhovi saart Väike-Ljahhovi saarest ning ühendab Laptevite ja Ida-Siberi merd.
Väina pikkus on umbes 30 km, vähim laius 5 km, sügavus 5–8 m. Kogu aasta jooksul on väin jääga kaetud. Väina põhjas on tina leiukoht.
Väin sai oma nimi jakuudi töösturi Eterikani auks. 1760. aastatel kandis tema nime ka Suur-Ljahhovi saar.
Eterikan

Eterikan (vene keeles Этерикан) (sünni- ja surmakuupäev teadmata) oli Leena alamjooksult pärit eveeni rahvusest Sahha tööstur, maadeavastaja ja meresõitja.
Eterikan on muutunud juba poolmüütiliseks tegelaseks. Näiteks räägitakse, et Eterikan polevat olnud üks isik, vaid kaks sama perekonnanimega venda. Nad olevat endaga kaasa talvituma võtnud naise, tema pärast tülli läinud ja üks neist olevat teise tapnud. .
Aastal 1759 või 1760 avastas Eterikan Bližni saare (praegu Suur-Ljahhovi saar Uus-Siberi saarestikus) ja sellel mammutite jäänuste leiukoha. Pärast ületas ta väina, mis praegu kannab tema nime, ja jõudis naabersaarele Malõile (praegu Väike-Ljahhovi saar). 
1760. aastatel nimetati Suur-Ljahhovi saar tema auks Eterikani saareks. 1770. aastatel nimetati Katariina II käsul need saared Ivan Ljahhovi auks ümber Suur- ja Väike-Ljahhovi saarteks. 
Praegu kannavad Eterikani nime väin Suur- ja Väike-Ljahhovi saare vahel (1909. aastast) ning kolm jõge Suur-Ljahhovi saarel (Bolšoi Eterikan, Malõi Eterikan ja Eterikanka).
Emi-Tass

Emi-Tass (Эмий-Тас) on mägi Suur-Ljahhovi saare kaguosas, saare ja kogu Ljahhovi saarestiku kõrgeim punkt. Mäe kõrgus 293 m (teistel andmetel 270 m) või 311 m
Jakov Permjakov

Jakov Andrejevitš Permjakov (vene keeles Яков Андреевич Пермяков; suri 1712) oli kasakast vene meresõitja, maadeavastaja ja kaupmees. 
Aastal 1710 reisis ta Leena jõest Kolõma jõeni ja märkas merel kahe tundmatu saarerühma siluette (Suur-Ljahhovi saar ja Medvežji saared). 
Aastal 1712 läks ta oma kaaslase Merkuri Vaginiga koerarakendiga Jana jõe suudmest 
Suur-Ljahhovi saareni ja uuris seda. Tagasiteel tapeti Permjakov ja Vagin kaaskonda kuulunud ja mässama hakanud kasakate poolt.
Smõuk

Smõuk on Eesti ansambel, mis viljeleb "stoner rock"'i.
Idu

Idu on seemne osa, millest areneb taim.
Koosneb idujuurest, iduvarrest, idulehtedest ja idupungast.
Seemnekestade pakatades hakkab paisuv idujuur kasvama. Idujuurest saab peajuur, mis algul ei harune. Idulehed kerkivad mullast välja ja heidavad endalt seemnekestad. Avanevate idulehtede vahel olevast idupungast areneb võrse. 
Seemnest kasvanud taime nimetatakse aianduses seemikuks.
Kattetiivad

Kattetiivad on tugevasti kitiniseerunud esimene tiibade paar mardikalistel, mille all enamasti asetsevad lennutiivad.
Kattetiibade peamine funktsioon on katta ja kaitsta nende all asuvaid lennutiibu. Lennutiibade abil lendamisel hoitakse kattetiibu avatuna.
Mõnedel mardikarühmadel on kattetiivad kokku kasvanud, muutes mardika lennuvõimetuks.
Mõõl

Mõõl ("Geum" L.) on taimede perekond roosõieliste sugukonnast.
Mõõla perekonda kuulub umbes 50 liiki mitmeaastaseid rohttaimi. Levilaks on Euroopa, Aasia, Põhja- ja Lõuna-Ameerika, Aafrika ja Uus-Meremaa. Lähedased sugulased perekondadega "Potentilla" (maran) ja "Fragaria" (maasikas).
Doris Tislar

Doris Tislar (sündinud 20. aprillil 1993) on eesti näitleja. 
Ta on lõpetanud 2012. aastal Gustav Adolfi Gümnaasiumi. 2014. aastal lõpetas ta Rootsis Valla Folkhögskolas kaheaastase kursuse Acting and Collaborative Theater. Aastatel 2016–2017 õppis ta Tartu Ülikooli Viljandi kultuuriakadeemias tantsukunsti erialal. 
Alates 2018. aastast on ta Eesti Noorsooteatri näitleja. 
Isiklikku.
24. augustil 2024 abiellus ta Ursel Tilkiga.
Merkuri Vagin

Merkuri Vagin (vene keeles Меркурий Вагин, suri 1712) oli Siberi kasakast vene meresõitja, maadeavastaja ja kaupmees.
Aastal 1711 alustas Merkuri Vagin kümne kasaka (sealhulgas lootsi Jakov Permjakoviga) Jakutski vojevoodi käsul uute saarte otsimist. Märtsis 1712 suundus tema salk koos mitme töösturiga koerarakendiga Ust-Janskist mere poole. Svjatoi Nossi ninast läksid nad üle jääga kaetud väina otse põhja suunas asustamata Bližni saarele (praegu Suur-Ljahhovi saar), kust märkasid merel teist maad (nähtavasti Väike-Ljahhovi saart). Et aga lähenes suvi ja seetõttu selle maa külastamine oli ohtlik ning ka toiduvarad said otsa, siis pöördus Merkuri Vagin koos kaaslastega tagasi mandrile Svjatoi Nossi. 
Talvel tekkis neil nälg. Merkuri Vagin planeeris "suurt saart" otsima hakata, aga kasakad said sellest teada ning tapsid Merkuri Vagini, tema poja ja Jakov Permjakovi.
Merkuri Vagini auks sai nime tema tapmise koht – pikk maasäär Merkušina Strelka, mis eraldab Omuljahhi lahte Ida-Siberi merest.