Eesti rahvaluule arhiiv

Eesti Kirjandusmuuseumi Eesti rahvaluule arhiiv (lühend ERA) on 1927. aastal asutatud folklooriarhiiv, mille ülesanne on rahvaluule kogumine, säilitamine ja selle laiemale üldsusele kättesaadavaks tegemine.
ERA on Eesti Kirjandusmuuseumi osakond. Arhiiv loodi Eesti Rahva Muuseumi allasutusena, alates 1940. aastast on arhiiv osa Eesti Kirjandusmuuseumist. 20. sajandi jooksul on ERA kandnud nimesid "Riikliku Kirjandusmuuseumi rahvaluule osakond" (RKM RO) ja "Tartu Ülikooli Eesti rahvaluule arhiiv".
Eesti rahvaluule arhiiv tegutseb Eestis folkloori keskarhiivina. Lisaks kogumisele ja säilitamisele kuulub arhiivi ülesannete juurde ka materjali teaduslik analüüs, uurimistulemuste ja allikmaterjalide publitseerimine, populariseeriv ja pedagoogiline tegevus.
ERA haldab umbes 1,5 miljoni leheküljelist käsikirjade kogu, fotokogus on üle 66 000 foto, helikogus üle 188 000 pala helisalvestisi ja üle 1600 videosäiliku. Peale eesti rahvaluule sisaldab arhiiv ka Eestis elanud või elavate rahvusvähemuste folklooripärandit ja eesti sugulasrahvaste rahvaluulematerjali.
Ajalugu.
Loomisest Teise maailmasõjani.
ERA asutati 24. septembril 1927. Arhiivi loomise üheks ajendiks oli see, et Jakob Hurda rahvaluulekogu toodi Soomest tagasi Eestisse. Soome oli see toimetatud Hurda surma järel 1907. aastal. Soomes kuulus Hurda kogu Soome Kirjanduse Seltsile (SKS), millel erinevalt Eesti teadusasutustest olid juba olemas sobilikud tingimused kogu säilitamiseks. 1924. aastal algasid Oskar Looritsa eestvedamisel kõnelused Hurda kogu Eestisse toomise üle, eesmärgiga moodustada SKSi ja 1924. aastal avatud Läti Rahvaluule Arhiivi eeskujul ka Eestisse oma keskne rahvaluulearhiiv. Oskar Looritsast sai ERA kolleegiumi otsusega arhiivi esimene juhataja, kes püsis ametis kuni emigreerumiseni Teise maailmasõja ajal.
Algselt asutati ERA sihtasutuse Eesti Rahva Muuseumi allüksusena. Lisaks Hurda 162-köitelisele vanavarakogule (H) koondati ERA hoidlatesse kokku ka Matthias Johann Eiseni 99-köiteline kogu (E), Oskar Kallase eestvedamisel loodud Eesti Üliõpilaste Seltsi rahvaviisikogu (EÜS), aga ka mitu väiksemat rahvaluulekogu, näiteks Eesti Kirjameeste Seltsi kogu (EKS), Eesti Rahva Muuseumi kogu (ERM), M. J. Eiseni stipendiaatide kogu (E, Stk) jt. Oskar Looritsa juhtimisel hakkas Eesti rahvaluule arhiiv ka ise rohkem kogumistööd tegema, kasutades ulatuslikku kirjasaatjate võrgustikku, kogumisvõistlusi koolides ja välitööekspeditsioone. Salvestusvõimaluste arenedes pandi alus foto- ja heliarhiividele. Samuti seati esimestel tegutsemisaastatel sisse ühtne registrite, kartoteekide ja mappide süsteem. Veel võttis arhiiv enda ülesandeks avaldada teadus- ja allikapublikatsioone. Selle tarbeks loodi 1935. aastal sari "Eesti Rahvaluule Arhiivi Toimetused", ent jätkati ka Hurda alustatud "Monumenta Estoniae antiquae" sarja (nt "Vana Kannel" III ja IV). Sõjaeelse ERA kollektiivi silmapaistvamad liikmed olid lisaks Oskar Looritsale veel Paul Ariste, Herbert Tampere, Richard Viidalepp, Rudolf Põldmäe, Erna Normann jt.
Sõja-aastad.
1940. aastal muudeti ERA riigistamise käigus Riikliku Kirjandusmuuseumi rahvaluule osakonnaks (RKM RO), kus esialgu jätkus töö sõjaeelse kollektiivi ja tegevuskavaga. Saksa okupatsiooni ajal, aastal 1942, pärast Kirjandusmuuseumi kui iseseisva üksuse likvideerimist liideti selle rahvaluule osakond Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonnaga, kus see hakkas kandma nime Tartu Ülikooli Eesti rahvaluule arhiiv. Aastatel 1943–1944 evakueeriti rahvaluulekogud ühes teiste RKM kogudega sõja tõttu hoiukohtadesse Tartu-, Viljandi- ja Läänemaal. 1944. aastal taastati Riiklik Kirjandusmuuseum kui institutsioon ning ühtlasi ka selle rahvaluule osakond (RO). Kogud jõudsid maapiirkondadest täielikult Tartusse tagasi 1945. aasta augustiks.
Nõukogude aeg.
Nõukogude perioodi alguses juhatasid rahvaluule osakonda selle varasemad töötajad (Richard Viidalepp 1944–1945; Erna Normann 1945–1950). Oma jälje jättis arhiivi materjalidele aga stalinismiperiood, mille käigus tuli arhiivitöötajatel kahe laine jooksul (1945–1946 ja 1949–1951) oma käega maha tõmmata, välja rebida ja üle kleepida kõik valitseva ideoloogiaga vastuollu minevad tekstid ja fotod. Muuhulgas tuli kõikjalt kustutada Rootsi pagenud Oskar Looritsa nimi ja tegevusega seotu. Väljalõigatud leheküljed paigutati aga keskarhiivi erifondi, kust need jõudsid 1960. aastatel tagasi arhiivi ning muutusid taasiseseisvumise järel taas uurimiskõlbulikuks. Nõukogude aeg seadis nõudmisi ka uurimisteemadele: rahvausundi uurimisest tuli loobuda, soositud oli nn töötavate hulkade folkloor, mille puudumisel uuriti siiski edasi klassikalisi folkloorižanre.
Varasemate ERA kogude kõrvale loodi Nõukogude ajal uusi rahvaluule kogumise ja uurimisega tegelevaid asutusi. 1947. aastal asutati Riikliku Kirjandusmuuseumi rahvaluulekogu (RKM). Päris uue uurimisasutusena loodi Teaduste Akadeemia Keele ja Kirjanduse Instituut, mille juures asus tegutsema rahvaluule sektor. Viimane kolis 21. sajandi alguseks täielikult üle Kirjandusmuuseumisse, kus jagunes kaheks: folkloristika osakonnaks (EKM FO) ja etnomusikoloogia osakonnaks (EKM EMO). Sektori kolimisega Tartusse lisandus aastal 2000 ERA kogudesse ka rahvaluule sektori folkloorikogu (KKI). Samuti jõudsid 20. sajandi lõpuks ERA valdusse Tartu Riikliku Ülikooli eesti kirjanduse ja rahvaluule kateedri folkloorikogu materjalid (EKRK). Alates 1940. aastate lõpust said tavaliseks mitme uurimisasutuse folkloristide kollektiivsed kogumisretked ehk ekspeditsioonid, mille käigus kogutud materjal paigutati killustunult erinevate asutuste arhiividesse.
Tehnoloogia arenedes võeti rahvaluule osakonnas 1953. aastal kasutusele esimene magnetofon, samuti pärinevad 1950. aastate lõpust esimesed filmilindid. 1980. aastatest asendas filmilinte videofilm. 1960. aastatel võimaldas helisalvestustehnoloogia areng varasemast rohkem rahvamuusikat uurida. Sel kümnendil anti välja esimesed helipublikatsioonid ning rahvalaulude antoloogiad ning 1969. aastal loodi rahvaluule osakonna kõrvale rahvamuusika sektor, mille juhataja oli enne KKIsse siirdumist Ingrid Rüütel. Rahvalaulu-uurijad (Ottilie Kõiva, Herbert Tampere, Erna Tampere jt) jätkasid "Vana Kandle" sarja ettevalmistamist, Arvo Krikmanni eestvedamisel uuriti parömioloogia töörühmas eesti vanasõnu, Selma Lätt ja hiljem Mall Hiiemäe töötasid põhjalikult läbi eesti rahvakalendri. 1970.–1980. aastatel pöörati rohkem tähelepanu arhiivitöö korraldusele, sest eesti folkloristika uurimisteemad olid sedavõrd avardunud, et arhiivi laekuv materjal oli üha eriilmelisem. Juba saadeti arhiivi ka seni tabuks peetud materjali, nt poliitilisi anekdoote, Siberisse küüditatute mälestusi, ühiskonnakriitilisi malevalaule.
1990. aastatest tänapäevani.
1990. aastatel avardusid uurimisteemad plahvatuslikult. Taas hakati uurima vahepeal põlu all olnud rahvausundit, suurte kogumisvõistlustega koguti pärimust õpilastelt ja üliõpilastelt, uue suunana kerkis esile sõdurifolkloor. Tagamaks rahvaluuleuurijate järelkasvu, hakati korraldama igakevadisi noorte folkloristide konverentse. Aastal 1995 nimetati Kirjandusmuuseumi rahvaluule osakond (ERA õigusjärglane) ümber Eesti rahvaluule arhiiviks. Samal kümnendil tehti algust kogude materjalidest (algul tekstidest ja helisalvestistest) digikoopiate loomisega. 1992. aastast loobuti kartoteegikaartide kirjutamisest, esimesed püsivad digilahendused seati sisse aga 1997. aastal, kui heli- ja videonimestikke hakati koostama Excelis ning väljatrükifaile Wordis. 2001. aastaks koliti kogu nimestikega ja säilikute laenutusega seotu arvutisse.
1990. aastatest alates hakati digitud materjalide põhjal koostama temaatilisi andmebaase, millest kolm põhinevad ERA uurijate tööl: Eesti regilaulude andmebaas, kohapärimuse andmebaas KOOBAS ning Muinasjuttude andmebaas. Pärast Hurda kogu digimist aastatel 2011–2012 arendati digimaterjali pmremaks haldamiseks välja virtuaalne hoidla KIVIKE (Kirjandusmuuseumi Virtuaalne Kelder). KIVIKE võimaldab skannitud failide põhjal tekstitusi teha, siduda omavahel kõik ühe koguja või esitajaga seotud materjalid ning luua temaatilisi kogukonnaportaale. 2013. aastal loodi kogumismoodul KRATT, mis võimaldab arhiivil korraldada kogumiskampaaniaid internetis ning seob saadetud materjali kohe KIVIKEsega. Viimastel aastatel toimunud digitaalsed kogumiskampaaniad on hõlmanud näiteks kohapärimust ("Minu maastikud" 2015), isikunimesid ("Imelik nimi" 2017), aga ka perepärimust ("Minu (vanaema) lugu" 2018).
Septembris 2017 tähistas ERA temaatilise konverentsiga oma 90. aastapäeva.
ERA alamarhiivid.
Arhiivisäilikud jagunevad Eesti Rahvaluule arhiivis viide alamarhiivi (nimetatud ka lihtsalt "kogudeks"):
Muude rahvaste folkloor Eesti rahvaluule arhiivis.
Enne Eesti Vabariigi loomist talletati teiste rahvaste folkloori enamasti juhuslikult, peamiselt eesti folkloori seas. Ulatuslikke saksa rahvaluule kirjapanekuid sisaldab siiski Õpetatud Eesti Seltsi kogu, kus on eraldi seeriad eesti- ja saksakeelse materjali jaoks: ÕES, EK ja ÕES, SK.
Eesti Vabariigi algusest muude rahvaste folkloori kogumine hoogustus. Tartu Ülikoolis alustati eesti keele ja võrdleva rahvaluule alast teadustööd, palju materjali kogusid üliõpilased. Seeria ÕES, Anderson (2500 lehekülge) sisaldab Tartu ülikooli rahvaluuleprofessori Walter Andersoni organiseeritud kogumistöö tulemust. Viies mapis on enamasti saksa rahvaluule, viimases neist leidub ka vene- ja lätikeelseid kirjapanekuid. Muude rahvaste folkloori leidub vähesel määral teisteski kogudes: ingerisoome rahvaluule kirjapanekuid Tallinna Eesti Muuseumi kogus (TEM), vene rahvalaule ja mänge Petserimaalt Akadeemilise Rahvaluule Seltsi kogus (ARS) ning ingerisoome ja isuri rahvaluule kirjapanekud Eiseni Stipendiaatide Kogus (E, StK).
Alates ERA asutamisest 1927. aastal täiendati kogusid veelgi eesmärgipärasemalt ning organiseeritumalt. Teiste rahvaste folkloori talletamiseks loodi rahvaluulekogu ERA seeriad, mis tähistati vastava rahva nimega.
1940. aastal sai Eesti rahvaluule arhiivist vastmoodustatud Riikliku Kirjandusmuuseumi rahvaluuleosakond. Lisandusid uued kogud: ERA, Valgevene ja ERA, Poola. Sõja lõppedes loodi ERA kogu eeskujul ka uus kogu signatuuriga RKM.
Pärast Eesti Vabariigi ennistamist loodi uus rahvaluulekogu, mille nimeks sai Eesti Folkloori Arhiiv (EFA). EFA esmaseks ülesandeks on eesti folkloori kogumine, kuid tähtsaks peetakse ka teiste soome-ugri rahvaste ja muude, eeskätt Eestis elavate rahvaste pärimuse talletamist. Taasalustati kogumist Ingerimaal, viimaste vadjalaste pärimust on edukalt jäädvustanud Ergo-Hart Västrik ja Madis Arukask. Venemaal elavate soomeugrilaste hulgast on EFA-sse kogutud kõige rohkem folkloori Siberi eesti asundustest.