Venemaa eestlased

Eestlased Venemaal on Venemaal elanud või elavad eestlased.
Eestlased Peterburis.
Eestimaaga piirneva Peterburi piirkonnaga, kui suurlinna ja kultuurikeskusega olid eestlastele eriti tihedad sidemed. Pärisorjuse tõttu puudus eestlastel võimalus lahkuda iseseisvalt elukohtadest enne 1816. aasta talurahvaseadust. Üldjuhul Peterburis lihttöid (kutsarid, teenrid, majateenijad) tegevate eestlaste kõrval on silmapaistvamad eesti päritoluga isikud, patriootlikud haritlased: Philipp Karell, Johann Köler, Friedrich Nikolai Russow, kellest 1850. aastate lõpul tekkis nn Rahvasõprade ehk Peterburi patriootide ring, tänu kellele jõudis 1862 Peterburi naasnud ja rühma liidriks tõusnud Johann Köleri eestvedamisel Eesti talurahva hulgas tekkinud sotsiaalmajanduslik liikumine oma palvekirjadega ka Venemaa keisri ette.
20. sajandi revolutsioonisündmustes Petrogradis osales aktiivselt eestlasest Paul Laasimir, kes oli Petrogradi Sõja-Revolutsioonikomitee esimene esimees ning 1917. aasta märtsis korraldasid Petrogradis viibivad eestlased Eestimaa kubermangu autonoomia saavutamiseks massilise demonstratsiooni.
1926. aasta rahvaloenduse ajal asus Petrogradi oblastis – Luga rajoonis, Oranienbaumi rajoonis, Jamburgi rajoonis, kus oli ligi 130 kolhoosi, umbes 22 000 eesti rahvusest elanikku.
Eestlased Siberis.
Eestlaste vabatahtliku ja sunniviisilise ümberasumise ja remigratsiooni Siberist võib jaotada 6 perioodi:
Eestlasi sattus Siberisse pärast Rootsi ja Venemaa vahelist Põhjasõda, Rootsi sõjaväelastest vangidena, 19. sajandi alguses saadeti aga eestlasi Lääne-Siberisse asumisele kriminaalkuritegude või vastuhakkude eest. Ühena esimestest Lääne-Siberisse saadetud eestlaste asulana on nimetatud Tobolski kubermangu Rõzkovo asulat, mille olevat asutanud sinna vastuhaku eest asumisele saadetud Ingerimaa mõisniku Ungern-Sternbergi talupojad. Läti ajalookirjanduses on seostatud aga asula teket 1802. aastal Lätimaal Vidzeme Riia maakonnas – Valmieras, Burtniekis, Raunas ja Cēsises toimunud talurahvarahutustest osavõtnud asumisele saadetutega, millele viitab asula nimi "Рыжково (Rižkova)"läti "Rīga".
Luteri usutunnistusega koguduste haldamise ja koguduste jumalateenistusega tegelesid Peterburis ja Peterburi kubermangus Venemaa Evangeeliumi Luteriusu Kiriku Peakonsistooriumi Peterburi konsistooriumiringkond, Moskva piirkonnas ja kolooniates Venemaa sisekubermangudes, Volgamaal, Siberis tegelesid Moskva konsistooriumiringkonna kirikuõpetajad.
Parema elu ja töö otsinguil ning maapuuduse tõttu (1/3 talurahvast oli maata) rändasid eestlased massiliselt välja Ameerikasse ja Venemaa sisekubermangudesse ning Siberisse, kuhu aktiivne ümberasumine algas pärast 1861. aastat ja 1863. aasta passiseadust, mille kohaselt said vähemalt 21-aastased talupojad, kes olid kõik oma seaduslikud kohustused täitnud ja kindlustanud oma lähisugulaste ülalpidamise, õiguse taotleda 3 kuuks kuni 3 aastaks endale passi, millega võis elama asuda ükskõik millisesse Venemaa keisririigi linna või paika.. 
1917. aastal elas väljaspool Eestit viiendik eestlastest (250 000), neist Petrogradis 50 000; 40% kõrgharidusega eestlastest töötas Venemaal. Venemaa Siberi osas elas ligi 40 000 eestlast, kes olid sinna asunud nii Stolõpini reformide käigus uute maade asustamise kui ka Venemaa Keisririigi karistuspoliitika tulemusena, mille käigus oli saadetud Siberi kubermangudesse halduskorras ning kriminaalkuritegude eest asumisele. August Nigoli andmetel elas 1917. aastal eestlasi ligi 50.000 Peterburis ja tema lähemas ümbruses, Penzas 100, Simbirski kubermangus 2000, Nižni-Novgorodis 200, Moskvas 8000, Vladimiris 180, Siberis 40.000, Samara kubermangus 2500, Kiievis 200, Odessas 150, Harkovis 300, Donimaal 200, Peterhofi maakonnas 5000, Schlüsselburgi maakonnas 2000, Kolpinos 150, Sestroretskis 100, Pavlovskis 300, Gatšinas 4000, Kroonlinnas 1300, Jamburis 4000, Teškovos 8500, Moloskovitsõs 2000, Novgorodis 4300, Oudova maakonnas 40.000, Vjatkas 400, Mohilevis 400, Kalugas 300, Orjolis 700, Permis 600, Vologda kubermangus 7000, Arhangelskis 400, Jaroslavlis 1500, Kostromas 1000, Pihkvas 5300, Toropetsis 6000, Vitebskis 2000, Lätimaal 25.000, Setu asundustes 5000. Kõige suuremad ja paremini korraldatud asundused olid Kaukaasias, siis Krimmis, Samara ja Simbirski kubermangus ja paljud asundused Peterburi kubermangus ja Siberis. Soomes umbes 2000, Ameerikas 3000, Austraalias 200 jne..
Eestlased Kaug-Idas.
 (Venemaa Kaug-Ida)
1862. aasta Venemaa keskvõimu soodustatud ümberasumisliikumise Kaug-Itta asunikele anti keiserliku edikti alusel 100 tessatiini maad majapidamise kohta ning pered oli kümneks aastaks vabastatud nekrutikohustusest ja kahekümneks aastaks vabastatud maksudest. 1882. aastal lubati Lõuna-Ussuurimaale ümberasunud üksikisikule 15 tessatiini ja perekonnale maksimaalselt 100 tessatiini maad, ümberasujad vabastati viieks aastaks riigimaksudest, nad varustati 18 kuuks toiduainetega ning anti raha ka tööriistade soetamiseks. Esimesed ümberasujad jõudsid Jaapani mere kaldale 1899. aastal ning asutasid seal Liiviküla ning 1903. aastal Linda küla.
Eesti kommunistid emigratsioonis Venemaal.
Eesti sotsiaaldemokraatlik ja seejärel bolševistlik liikumine oli oma moodustumisest saadik tõmbekeskuse VSDTP Peterburi organisatsiooni mõju all ja iseseisev Eestimaa kommunistliku partei organisatsioon puudus, kuni 1920. aastani, mil pärast Eesti Vabadussõja lõppu moodustati iseseisev illegaalne Eestimaa Kommunistlik Partei Eestis. Kuni 1920. aastani tegutsesid Eesti kommunistid VK(b)P ja ÜK(b)P sektsioonidena piirkondlike parteiorganisatsioonide koosseisus ja organisatsioonide juhtorganiks oli VK(b)P Eesti Osakondade Keskkomitee.
 ja "VK(b)P Petrogradi kubermangukomitee Eesti sektsiooni kirjastus, mis andis Petrogradis välja ajalehte Edasi"
, sekretär Otto Rästas (1925–)
, sekretär Otto Rästas (1929–)
Esimene maailmasõda.
1918. aasta veebruaris-märtsis kogunesid Saksa keisririigi vägede pealetungi eest taganenud ja evakueerunud eestlased Loode-Venemaale. Petrogtadi, koondusid nii bolševistlikult meelestatud eesti kommunistid, kui ka osa rahvuslikult meelestatud eesti sõjaväelasi (Johan Laidoner), kes koostöös Antante sõjaliste missioonidega organiseerisid kaitset Murmanski piirkonnas asuva ekspeditsioonikorpuse abil.
Eesti Vabadussõda.
1918. aasta sügisel, pärast Saksamaa kaotust Esimeses maailmasõjas organiseeris VK(b)P abil organiseerunud VK(b)P Eesti Osakondade Keskkomitee koos Punaarmeega Punaarmee Põhjarinde 7. armee 6. Kütidiviisi ja Eesti kütivägede väeosadega Punaarmee juhtimisel Eesti hõivamise katse, vallutasid 28. novembril 1918 Jaanilinna ja Narva, mida loetakse Eesti Vabadussõja alguseks.
, "1. Eesti Kütidiviis", "Eesti Punaarmee"
Opteerumine Venemaalt.
Pärast Eesti Vabadussõda Nõukogude Venemaa ja Eesti Vabariigi vahel sõlmitud Tartu rahulepingu sõlmimist ning kodakondsuse valikut puudutava kokkuleppe alusel said Eestisse opteerumise ehk Eesti kodakondsuse valimise võimaluse varem Venemaa Keisririiki rännanud ning Esimese maailmasõja ning Vene kodusõja ajal Venemaale sattunud eestimaa päritoluga elanikud. Aastatel 1920–1923 opteerus Eestisse ligi 40 000 inimest (37 578 : 1920. aastal 14 909, 1921. aastal 15 866, 1922. aastal 5380 ja 1923. aastal 1423 inimest).
Kontrolli-opteerimiskomisjoni osakond töötas Petrogradis 1922. aasta sügiseni.
Valik opteerunuid ja nende järglasi: Georg Ots (sünd 1920 Petrogradis); 
Poliitilised repressioonid.
1937–1938 toimunud NSV Liidu nomenklatuuri vastu suunatud repressioonide kõrgpunktis, võeti teiste vähemusrahvuste vastu suunatud direktiivide seas ka NKVD direktiiv repressioonide kohta NSV Liidus elavate eestlaste vastu 
Venemaa eestlased Eesti NSV-s.
, "jeestlased"
Venemaa eestlased teises maailmasõjas.
1941. aasta lõpus vallutasid Saksa väed II maailmasõja käigus Narva taguse Leningradi oblasti ning viisid seal asuvate eestlaste, soomlaste ja teiste soome-ugri rahvaste registreerimise ja moodustati Julgeolekupolitsei ja SD registreerimiskomisjon Ingerimaal, kus võisid end Eestisse ümberasumiseks arvele võtta eesti ja ingeri soost elanikud. Detsembrist 1941 kuni märtsini 1942 registreeriti kokku 81 218 inimest, neist: eestlasi 12 590 ja soomlasi (ingerlast) 65 241, kellest enamik evakueerus Eestisse nende jaoks ajutiselt sisse seatud Paldiski-Klooga-Põllküla piirkonna karantiinilaagrisse ja ingerlased sealt hiljem Paldiski sadama kaudu Soome. Kuid pärast II maailmasõja lõppu nõudis NSV Liit lahkunute "repatrieerimist" ning 1944. ja 1945. aastal oli Soome sunnitud ligi 57 000 inimest saatma tagasi Nõukogude Liitu.
Eesti ja ingeri soost elanike registreerimise ajal Saksa okupatsioonivõimude poolt Ingerimaal, korraldas Tartu Ülikool ekspeditsiooni Peipsitagusele (nii nimetati tollal Ida-Peipsimaad). Ekspeditsiooni initsiaator oli Jüri Uluots, toetaja ja korraldaja Tartu Ülikooli rektor Edgar Kant. Uurimisrühma kuulusid õigusteadlane Ilmar Ahrens, folk­lorist Felix Oinas, eesti keele professor Mihkel Toomse, agronoomiaüliõpilane Jaan Lõoke, geoloog Gregor Vaher ja Narva koolinõunik August Pikkoja. Välitööd Peipsitagusel toimusid 12. märtsist 13. septembrini 1943.
Eestlased Venemaal 21. sajandil.
2002. aasta Venemaa rahvaloenduse andmetel elas Venemaal 28 113 eestlast, 2010. aasta Venemaa rahvaloenduse andmetel 17 875 eestlast ja 2020. aasta Venemaa rahvaloenduse andmetel 7859 eestlast.