Thomas Wedgwood

Thomas Wedgwood (14. mai 1771 – 10. juuli 1805) oli Inglise fotograaf ja leiutaja. Ta on enim tuntud kui varajane fotograafiaalane eksperimentaator. Ta on esimene teadaolev inimene, kes mõtles luua püsivaid pilte, jäädvustades kaamerapilte valgustundliku kemikaaliga kaetud materjalile. Tema praktilised katsed andsid tulemuseks vaid varjukujutiste fotogrammid, mis ei olnud valguskindlad, kuid tema kontseptuaalne läbimurre ja osaline edu on pannud mõned ajaloolased teda nimetama "esimeseks fotograafiks"
Elu.
Thomas Wedgwood oli Josiah Wedgwoodi ja tema kolmanda järgu nõo Sarah' (neiupõlvenimega Wedgwood) kaheksalapselise pere viies laps. Tema isa oli ettevõtte Wedgwood asutaja. Ta oli inglise loodusteadlase Charles Darwini onu oma õe Susannah Wedgwoodi kaudu, kes abiellus Robert Darwiniga.
Ta sündis Etrurias Staffordshire'is, mis on nüüd osa Stoke-on-Trenti linnast Inglismaal.
Wedgwood kasvas üles ja sai hariduse Etrurias ning temasse sisendati juba noorusest peale armastust kunsti vastu. Ta veetis suure osa oma lühikesest elust suheldes maalikunstnike, skulptorite ja luuletajatega, kelle patrooniks ta sai olla pärast seda, kui ta päris oma osa isa varanduse 1795. aastal.
Noore täiskasvanuna hakkas Wedgwood huvituma laste harimise parimast meetodist ja pühendas aega imikute uurimisele. Oma vaatluste põhjal jõudis ta järeldusele, et suurem osa teabest, mida noored ajud omastasid, tuli silmade kaudu ja oli seega seotud valguse ja kujunditega.
Wedgwood ei abiellunud kunagi ja tal polnud lapsi. Tema biograaf märgib, et "ei säilinud kirjad ega perekonnapärimus ei räägi meile tema hoolitsusest ühegi naise eest väljaspool oma sugulaste ringi" ja et teda "tõmbasid tugevalt" musikaalsed ja tundlikud noormehed.
Lapsepõlves ebatäiusliku tervise ja täiskasvanuna kroonilise invaliidina suri ta Dorseti maakonnas 34-aastaselt. Tema haigust on seostatud tema kuulsa vennapoja Charles Darwini haigusega.
Fotograafia teerajaja.
Wedgwood on esimene inimene, kelle kohta on dokumenteeritud, et ta kasutas valgustundlikke kemikaale siluettide jäädvustamiseks vastupidavale materjalile, näiteks paberile, ning esimene teadaolev inimene, kes üritas pildistada camera obscura abil tekkinud kujutist.
Tema esimeste fotograafiakatsetuste kuupäev pole teada, kuid arvatakse, et ta andis James Wattile (1736–1819) enne 1800. aastat praktilistes üksikasjades nõu. Kirjas, mis on dateeritud aastatesse 1790, 1791 ja 1799, kirjutas Watt Josiah Wedgwoodile:
Lugupeetud härra, tänan teid juhiste eest hõbepiltide kohta, mille kohta teen kodus mõned katsed...
Oma paljudes katsetes kasutas Wedgwood hõbenitraadiga kaetud paberit ja valget nahka. Nahk osutus valgustundlikumaks. Tema peamine eesmärk oli jäädvustada reaalseid stseene camera obscura abil, kuid need katsed ebaõnnestusid. Tal õnnestus otsese päikesevalguse abil jäädvustada töödeldud pinnaga kokkupuutuvate objektide siluette, samuti klaasile maalitud päikesevalguse varjusid. Mõlemal juhul tumenesid päikesevalgusega alad kiiresti, varjus olevad alad aga mitte.
Wedgwood kohtus keemik Humphry Davyga (1778–1829) Bristoli pneumaatikakliinikus, kus Wedgwoodi raviti. Davy kirjutas oma sõbra töö avaldamiseks Londoni ajakirjas "Journal of the Royal Institution" (1802), pealkirjastades selle „"An Account of a Method of Copying Paintings on Glass, and of Making Profiles, by the Agency of Light on Nitrate of Silver, with observations by Humphrey Davy. Invented by T. Wedgwood, Esq."“ Artikkel avaldati ja see kirjeldas üksikasjalikult Wedgwoodi protseduure ja saavutusi, samuti Davy enda variatsioone neist. 1802. aastal ei olnud Royal Institution enam nii auväärne jõud kui tänapäeval ja selle ajakiri oli:
väike ajaleht, mida aeg-ajalt trükiti, et anda alustava institutsiooni tellijatele teada, millega tegeletakse. „Ajakiri” ei elanud esimesest köitest kauem. Miski ei viita sellele, et Davy aruannet oleks kunagi ühelgi koosolekul ette loetud. Selle trükitud versiooni oleks ilmselt lugenud, kui üldse, ainult institutsiooni liikmete ja tellijate väike ring, kellest võime olla üsna kindlad, et vaid väike vähemus võis olla teadlased.
1802. aasta artikkel ja Wedgwoodi töö mõjutasid otseselt teisi keemikuid ja teadlasi, kes süvenesid fotograafiasse. Hilisemad uuringud (Batchen, lk 228) on näidanud, et see oli laialdaselt tuntud ja seda mainiti keemiaõpikutes juba 1803. aastal. David Brewster, kellest sai hiljem fotograafiapioneer Henry Fox Talboti lähedane sõber, avaldas artikli "Edinburgh Magazine"'is (detsember 1802). See artikkel tõlgiti prantsuse keelde ja trükiti ka Saksamaal 1811. aastal.
Kuulujutud säilinud fotodest.
Wedgwood ei suutnud oma pilte "fikseerida" ehk kinnistada nii, et need oleksid valguse edasiste mõjude suhtes vastupidavad. Kui neid ei hoita täielikus pimeduses, tumeneksid need aeglaselt ning lõpuks oleks pilt kadunud.. Nagu Davy oma 1802. aasta artiklis kirjutas, tuleb pilti kohe pärast tegemist hoida varjatud kohas. Seda võib tõepoolest uurida varjus, kuid sel juhul peaks see valguse käes olema vaid paar minutit, küünalde ja lampide valguses. Selliselt käsitledes, ei mõjuta see pilti märkimisväärselt.
Kinnistamata fotosid, nagu Wedgwood tegi, saab säilitada lõputult, hoides neid täielikus pimeduses ja kaitstes neid pikaajalise õhu tekitatud kahjulike mõjude eest – näiteks hoides neid tihedalt suurema raamatu lehtede vahel.
1830. aastate keskpaigas ja lõpus leidsid nii Henry Fox Talbot kui ka Louis Daguerre viise, kuidas oma protsesside abil saadud pilte keemiliselt kinnistada, muutes need täiendava valguse suhtes suhteliselt vastupidavaks. 1839. aastal juhtis John Herschel tähelepanu oma varem avaldatud avastusele, et sooda hüposulfit (nüüd tuntud kui naatriumtiosulfaat) lahustas hõbehalogeniide. See võimaldas ülejäänud valgustundlikud hõbesoolad täielikult maha pesta, fotot tõeliselt "fikseerides". Herschel leidis ka, et hõbenitraadi puhul piisas soovimatute jääkide eemaldamiseks paberilt põhjalikust pesemisest puhta veega, kuid ainult siis, kui vesi oli väga puhas.
1885. aastal avaldas fotograafiaajaloolane Samuel Highley artikli, milles ta märkis, et oli näinud Wedgwoodi varajastest piltidest ilmselt fikseerimata näiteid, mis arvatavasti pärinevad 1790. aastatest. Tema väide oli vaid üks mitmest 19. sajandi lõpupoole esitatud väitest ebatõenäoliselt varajaste fotode praeguse või endise olemasolu kohta, mis tavaliselt põhinesid aastakümneid vanadel mälestustel või küsitavatel eeldustel, mida uurijad pidasid kontrollimatuteks, ebausaldusväärseteks või kindlasti ekslikeks.
2008. aastal levisid laialdaselt uudised, et üks Wedgwoodi fotodest oli ilmunud ja seda plaaniti oksjonil müüa. Fotogramm, nagu varjufotosid nüüd nimetatakse, näitas lehe siluetti ja sisemist struktuuri ning oli ühes nurgas tähistatud tähega "W". Algselt omistamata, seejärel Talbotile omistatud, lükkas Talboti eksperdi Larry Schaafi essee, mis oli lisatud oksjonikataloogi, selle omistamise ümber, kuid pakkus välja, et see võiks tegelikult olla Thomas Wedgwoodi tehtud ja pärineda 1790. aastatest. Autentne Wedgwoodi pilt oleks oluline ajalooline reliikvia, mida kollektsionäärid ja muuseumid innukalt otsivad ning mis müüks oksjonil tõenäoliselt seitsmekohalise hinnaga. Pärast teadaannet puhkes märkimisväärne poleemika ja Schaafi põhjendus sellise omistamise kohta vaidlustati teiste lugupeetud fotograafiaajaloolaste poolt. Mõni päev enne kavandatud müüki võeti pilt tagasi, et seda saaks põhjalikumalt analüüsida.
Aastaks 2015 ei olnud keegi veel analüüsi tulemusi avalikustanud, kui Scaaf esitas mõned uued avastused, mis ilmselt lahendas selle suure saladuse. Algne "W" näib nüüd olevat William Westi oma, ettevõtja oma, kes müüs avalikkusele "fotogeenset joonistuspaberit" vaid nädalaid pärast seda, kui selle leiutaja Talbot avalikustas selle valmistamise juhised 1839. aasta alguses. Kujutise lõi tõenäoliselt samal aastal Sarah Anne Bright, seni tundmatu amatöör.