Duhhoboorid

Duhhoboorid (ka duhhobortsid; vene духоборы; духоборцы; inglise Doukhobors) on 18. sajandil Venemaal tekkinud usuliikumise liikmed, kes rõhutavad Jumala ja inimese isiklikku lähedast vahekorda ega pea oluliseks kiriklikku hierarhiat ja välist usukombestikku.
Esimesed andmed duhhobooridest pärinevad 18. sajandi Venemaalt ja Ukrainast, hiljem emigreerus suur osa neist Kanadasse. Duhhoboore oli 21. sajandi alguses maailmas 60 000–70 000, kuid praktiseerivaid usklikke alla 10 000.
Duhhobooride teoloogiat iseloomustab Jumala kohalolu tähtsustamine inimeses ja avatus jätkuvale ilmutusele, samuti pärispatu eitamine. Ühiskonnaelus tähtsustavad duhhoboorid riigi ja kiriku lahusust, patsifismi, ühisomandit, kohati ka taimetoitlust.
Nimi.
Duhhobooride nimi tuleneb vene keelest (дух + борцы) ja see tähendab vaimuvõitlejaid (vaim + võitlejad). Liikumine sai nime õigeusu kirikutegelastelt, kes osutasid sellega duhhobooride vastuseisule Pühale Vaimule. Hiljem võtsid duhhoboorid nime omaks ja hakkasid seda kasutama Vaimu eest võitlejate tähenduses. Nende algne enesenimetus oli „Jumala inimesed“ või „Jumala pojad“.
Rahvastik.
Kanadas arvatakse tänapäeval olevat 20 000–40 000 duhhoboori päritoluga inimest, aktiivsemaid usklikke on umbes 4000. Tänapäeval on Kanadas mitmeid duhhobooride seltse ja muuseume, väljaanded ja internetilehekülgi. Venemaal elab eri andmetel on 10 000–20 000 ennast duhhobooriks pidavat inimest. Usklikke on alla 3000. Olulisim keskus asub Tuula oblastis. Veidi on duhhoboore jäänud veel ka Gruusiasse.
Duhhoboorid ei defineeri end tavaliselt rahvuse järgi, vaid nende etniline identiteet on läbi põimunud nende usuga. Kuigi suurem osa duhhobooride pärinevad venelaste seast, on usuliikumisse jõudnud mitmeid Venemaa keisririigi rahvaid (mordvalased, kalmõkid, tšerkessid, poolakad, kasakad, ukrainlased ja turgid), kes võtsid usundi omaks ja assimileerusid duhhoboorideks. Kuigi tavaliselt räägivad duhhoboorid emakeelena vene keelt, on mõned rahvusvähemuste kogukonnad (näiteks mordvalased) säilitanud oma keelt põlvkondi, samuti on mitmed Lõuna-Kaukaasiasse asunud kogukonnad üle võtnud kohaliku keele.
Duhhoboorid toimivad kogukondades. Otsuseid tehakse ühiselt koosolekutel ("Собрание"). Nad rõhutavad vara ühisust ja mitmetes kogukondades on jõutud eraomandi kaotamiseni, kuigi need pole püsivaid tagajärgi andnud. Duhhobooride kogukondi on iseloomustanud tugev sotsiaalne solidaarsus koos selleks loodud märkimisväärselt suure keskkassaga. Läbi ajaloo on suurem osa duhhobooridest olnud kirjaoskamatud.
Usund.
Erinevalt paljudest usuliikumistest pole duhhoboorid end avalikkuse eest varjanud ja nende kogukonnad on tavaliselt olnud nähtavad, ent duhhobooride uskumistest ei ole väga palju teada. Nende uskumuste uurimist on takistanud (tsaaririigi) ametivõimude tagakiusamisest tekkinud ettevaatlikkus, mille tõttu on nad sageli väga ettevaatlikud oma dogmade väljendamisel. Lisaks on nende uurimise keeruliseks teinud nende kirjaoskamatus, vähene huvi oma uskumuste kirjalikult avaldamisele ja nende tavade muutumine aja jooksul.
Duhhobooride üheks keskseks uskumuseks on arusaam, et Jumal on igas inimeses kohal. Jumala lähedalolu ja immanentsus on neile väga oluline. Nad näevad igas inimeses Jumala esindajat ja jumalikkuse kandjat, mistõttu on nende kultuuris oluline teisele inimesele kummarduse tegemine. Uurijad ei ole olnud ühel arvamusel, kuidas seda lahti mõtestada. Ühed on arvanud, et duhhobooride meelest on Jumala vaim reaalselt inimeses, teiste meelest on Jumal inimeses kohal oma kuju ja sarnasuse kaudu.
Piibel on duhhobooride meelest inimlik dokument. Varasemad duhhoboorid kasutasid piiblit ja pidasid sellest lugu, aga seda ei peetud Jumalast inspireeritud teoseks. Selle asemel kasutasid duhhoboorid endi koostatud pühaks peetavat raamatut pealkirjaga "Elu raamat" ("Животная книга"). See ei ole lõpetatud raamat vaid on jätkuvalt täiendatav. Sinna on lisatud hiljem erinevaid osi juurde, peamiselt hümne. Samuti ei pea duhhoboorid väga oluliseks inimeste askeldustest välja kujunenud traditsioonilist kirikut, selle pühasid asju (näiteks ikoone) ega seal toimetatud sakramente. Kuna need on inimtekkelised, pole need seotud Jumalaga ega pühad. Duhhobooride arusaamade hulka ei kuulu ka õpetus pärispatust, mis on oluline osa uskumusest pea kõikides suurtes ja vanades kirikutes. Jeesus Kristust ei näe duhhoboorid lunastajana ja nad ei usu, et ta pärast ristisurma uuesti kehaliselt üles tõusis. Jeesust tunnistatakse küll inimesekssaanud Jumalana, aga tema eesmärk oli inimesi tõe juurde juhtida.
Duhhobooride ei kasuta koosviibimistel religioosseid sümboleid, välja arvatud leib, sool ja vesi, mis tähistavad elu säilitavaid elemente. Samas oli ajalooliselt juba nende riietus märgatavalt erinev riigikiriku liikmetest. Nende religioossetel kogunemistel lauldud laulud on tuntud kui moljenie ("моление").
Radikaalsemat suunda iseloomustab ka patsifism ja soov tapmist vältida. Selle üheks väljundiks on olnud näiteks vegetaarlus, et vältida loomade tapmist. Selline soov tapmise vältimine on tõenäoliselt välja kujunenud hiljem, 19. sajandi lõpus Lev Tolstoi mõjutusel, ja selle arusaama jälgimine on olnud kord tugevam, kord nõrgem.
Teoreetiliselt eitavad duhhoboorid igasuguseid autoriteete. Riigi ja kiriku suhtes on neil õnnestunud ka seda teostada, mille näiteks on see, et duhhoboorid keelduvad tavaliselt vandeid andmast. Koguduste juhid on see-eest kujunenud autoriteetideks, keda koguduses peetakse Kristuse taaskehastusteks ja kellel on koguduses sageli absoluutne võim. Tavaliselt on koguduse juhtimine olnud ühe perekonna käes.
Mõned on duhhoboore pidanu nimetatud vene kveekeriteks, kuid usundi erinevus kveekeritest on suur. On võimalik, et protestantlus avaldas ühel või teisel moel duhhobooridele mõju, kuid määravat rolli usu tekkimisel mängisid Venemaa enda pinnasest tekkinud põhjused.
Ajalugu.
Duhhobooride täpne tekkismisaeg ja -põhjus ei ole teada. Venemaa võimud mainivad neid esmakordselt 1760. aastatel, eriti palju oli neid Tambovi ümbruskonnas. Arvatavasti levitati duhhoboorlikke väärtusi piirkonnas juba 1730.–1740. aastatel. Mõned uurijad on kahtlustanud, et duhhoboorlus sai alguse 17. sajandi lõpus või 18. sajandi alguses Sloboda Ukrainas, kus vaba talupoegkond sai õpetust rändavate jutlustajate-vaimulike käest, mis oli mõjutatud ka Danilo Filipovi ja sotsiniaanide õpetusest. Tegemist on praegusel hetkel siiski vaid kinnitamata hüpoteesiga.
Üks varasemaid teadaolevaid duhhobooride juhte oli tänapäeva Ukrainas tegutsenud Siluan Kolesnikov. Seejärel sai duhhobooride juhiks Tambovi piirkonnas tegutsev Illarion Pobirohhin, kes kaldus teokraatlikku despotismi poole ja keda tema pooldajad jumaldasid. Pobirohhini eestvedamisel tehti esimesi katseid rajada kommunistlikku kogukonda, kuid need ebaõnnestusid.
Pobirohhini järglase Saveli Kapustini ajal andis duhhoboorideese soosivalt suhtuv tsaar Aleksander I 1801. aastal välja dekreedi, millega ta soovis kõik duhhoboorid ümber asustada Tauria piirkonda Molotšnaja jõe äärde. Sealse kogukonna moodustasid märkimisväärses osas mordvalastest, ukrainlastest ja kasakatest pärinevad duhhoboorid, kuid neile hakati õpetama vene keelt, et nad mõistaks jumalateenistust. Ka tsaar isiklikult külastas duhhoboore. Kapustin üritas aastatel 1805–1820 samuti rajada seal kommunistliku utoopiat, kuid edutult. Samas saadeti mitmed duhhoboorid itta asumisele, mistõttu kujunesid ka Siberis välja duhhobooride külad. Hiljem koondusid need Amuuri kallastele. 
Pärast Kapustinit jäi võim duhhobooride kogukonnas pikemaks ajaks Kalmõkovite perekonna kätte. Seda ajastut iseloomustab vaimne seisak. Keiser Nikolai I ajal likvideeriti duhhobooride koloonia Molotšnaja ääres ja nad asustati sealt ümber Lõuna-Kaukaasisse, tänapäeva Gruusia ja Aserbaidžaani territooriumile. Duhhoboorid kohanesid sealsete oludega, nende majanduslik jõukus kasvas ja nad õppisid kohalike võimudega hästi läbi saama.
Lõhenemine.
Lukerija Kalmõkova surma järel jagunesid Lõuna-Kaukaasia duhhoboorid kaheks, lõhe on säilinud tänaseni. Suurem osa kogukonnast, niinimetatud "suur erakond" pooldas uue juhina Pjotr Veriginit, kes valiti juhiks. Väiksem osa ehk "väike erakond" teda aga ei pooldanud ja nende sisuliseks juhiks kujunes Lukerjia vend Mihhail Gubanov.
"Väike erakond" oli konservatiivsem ning nad jätkasid riigivõimude toel oma varasemat eluviisi. "Suure erakonna" uus juht soovis teha kogukonnas aga muudatusi, mistõttu saatsid võimud ta asumisele ja kiusasid kogukonda taga. Asumine ei takistanud Veriginit oma kogukonda juhtimast ja ta suutis mitmeid muudatusi kullerite toel läbi viia. Pole täpselt teada, kas tema reformid olid ajendatust sihist naasta varasemate väärtuste ja käitumisnormide juurde ning kuivõrd mängisid rolli asumisel Verigini kokkupuuted Vene ühiskondlike ja poliitiliste liikumiste esindajatega. Kindlasti mõjutas Veriginit tolstoilus, mille kaudu jõudis usuliikumisse patsifism ja keeldumine vannetest ning sõjaväes teenimisest.
Üks suuremaid „suure erakonna“ ettevõtmisi oli 1895. aasta peetripäeval demonstratiivne relvade põletamine. Venemaa võimud reageerisid sellele tugevalt, oletatavasti lootis riik duhhoboorid surnuks näljutada. Plaan lekkis aga avalikkusesse ja selle vastu avaldasid meelt kõigepealt Lev Tolstoi ja tema pooldajad, hiljem ka rahvusvaheline kogukond. Lõpuks andsid Vene võimud duhhobooridele loa emigreerumiseks. Esialgu lootsid duhhoboorid asuda Küprosele, kuid lõpuks saadi maad Kanadas. Tolstoi ja mitmed välismaised organisatsioonid eesotsas kveekeritega toetasid duhhobooride emigratsiooni.
Kanadas.
Esimesed "suure erakonna" duhhoboorid jõudsid Kanadasse 1899. aastal. Peamiselt asusid nad elama Saskatchewanisse. Nendega liitusid mitmed asumiselt vabanenud, eriti pärast 1905. aastat, ka Verigin järgnes neile 1902. aastal. Ühekokku asus Kanadasse umbes 8000 duhhoboori, mis on Kanada ajaloo suurim massimigratsioon. Esialgu ei lubatud neil moodustada omaette kogukondi ja kui duhhoboorid keeldusid andmast truudusvannet kodakondsuse saamiseks, jäid duhhoboorid ka maast ilma. Verigini juhtimisel asusid umbes 6000 duhhoboori Lõuna-Briti Columbiasse, kus nad rajasid oma kogukonna Kootenays'is.
Kanadas on duhhoboorid jagunenud kolme suuremasse rühmitusesse:
Suur depressiooni tõttu jäid duhhoboorid 1939. aastal oma ühiselt jagatud maast ilma. See osteti tagasi 1960. aastatel uue juhi John Verigini ajal. Paljud Kanada duhhoboorid taasavastasid oma päritolu 1970. ja 1980. aastatel ning on on naasnud piirkonda. Sellegipoolest jätkub järkjärguline duhhobooride assimileerumine.
Venemaal.
Venemaale jäid peamiselt, "väikese erakonna" liikmed, kes Verigini reformidega kaasa ei läinud. Pärast oktoobrirevolutsiooni lahkus osa duhhoboore Lõuna-Kaukaasiast ning asus elama Rostovi piirkonda.
Nõukogude Liidu lagunemise järel lahkusid suurem osa duhhobooridest järgmise 20 aasta jooksul Lõuna-Kaukaasia riikidest Venemaale. Sellega seoses on kaduma läinud nende ühtehoidvad asundused. Seetõttu on tänapäeva Venemaa duhhoboorid assimileeruma hakanud. Religioosne identiteet on nõrgenenud, paremini säilinud on kultuurilised eripärad. Duhhoboorid on püüdnud Venemaal küll organiseeruda, aga vähese eduga.