1999. aasta Ida-Timori kriis

1999. aasta Ida-Timori kriis sai alguse Indoneesia-meelsete relvarühmituste rünnakutest tsiviilisikute vastu ja laienes üldisele vägivallale kogu riigis, mille keskus oli pealinnas Dilis. Vägivald tugevnes pärast seda, kui enamus hääleõiguslikest Ida-Timori valijatest hääletas Indoneesiast iseseisvumise poolt. Arvatakse, et selles konfliktis hukkus umbes 1 400 tsiviilisikut. Ida-Timorisse lähetati rahu loomiseks ja säilitamiseks ÜRO volitatud rahuvalvejõud (INTERFET), mis koosnesid peamiselt Austraalia kaitseväelastest.
Taust.
Ida-Timori iseseisvus või isegi piiratud piirkondlik autonoomia ei olnud Suharto uue korra kohaselt lubatud. Hoolimata sellest, et Indoneesia avalik arvamus 1990. aastatel näitas aeg-ajalt timori positsiooni toetamist, kardeti laialdaselt, et iseseisev Ida-Timor destabiliseerib Indoneesia ühtsust. Uuendatud ÜRO vahendustegevus Indoneesia ja Portugali vahel algas 1997. aasta alguses 1997. aasta Aasia finantskriis põhjustas aga Indoneesias tohutu murrangu ja viis Suharto tagasiastumiseni 1998. aasta mais, millega lõppes tema kolmkümmend aastat kestnud presidendiaeg. Prabowo, kes juhtis selleks ajaks võimsat Indoneesia strateegilist reservi, läks eksiili Jordaaniasse ja sõjalised operatsioonid Ida-Timoris läksid pankrotistunud Indoneesia valitsusele maksma miljon dollarit päevas. Sellele järgnenud suhtelise poliitilise avatuse ja üleminekuperiood hõlmas enneolematut arutelu Indoneesia suhete üle Ida-Timoriga. Ülejäänud 1998. aasta jooksul toimusid kogu Dilis arutelufoorumid, mille eesmärk oli referendum. 8. juunil 1998, kolm nädalat pärast ametisse astumist, teatas Habibie Suharto järglasena, et Indoneesia pakub peagi Ida-Timorile autonoomia eriplaani. 
1998. aasta lõpus koostas Austraalia John Howardi valitsus Indoneesiale kirja, milles soovitas muuta Austraalia poliitikat ja pooldas kümne aasta jooksul iseseisvusreferendumi korraldamist. President Habibie nägi, et selline korraldus viitab Indoneesia "koloniaalvõimule" ja otsustas selles küsimuses välja kutsuda kiirreferendumi. 
Indoneesia ja Portugal teatasid 5. mail 1999, et korraldatakse hääletus, mis võimaldab Ida-Timori elanikel valida autonoomiaplaani või iseseisvuse vahel. Hääletus, mida korraldab ÜRO Ida-Timori missioon (UNAMET), pidi algselt toimuma 8. augustil, kuid lükati hiljem edasi 30. augustile. Indoneesia võttis vastutuse ka julgeoleku eest; see korraldus tekitas Ida-Timoris muret, kuid paljud vaatlejad usuvad, et Indoneesia oleks keeldunud välisriikide rahuvalvajaid hääletuse ajal riiki lubamast. 
Hääletamine ja vägivald.
Kui autonoomiat ja iseseisvust toetavad rühmitused alustasid kampaaniat, hakkasid Ida-Timori integratsiooni pooldavad poolsõjalised rühmitused kogu riigis vägivallatsema. Väidetavalt UNAMETi iseseisvusmeelsete kallutatuste tõttu nähti rühmitusi töötamas koos Indoneesia sõduritega ja saamas neilt väljaõpet. Enne maikuu kokkuleppe väljakuulutamist hukkus aprillis Liquiças toimunud rünnakus kümneid Ida-Timori elanikke. 16. mail 1999 ründas rühmitus Indoneesia vägede saatel Atara külas kahtlustatavaid iseseisvusaktiviste; juunis ründas teine rühmitus UNAMETi kontorit Malianas. Indoneesia võimud väitsid, et nad ei suuda peatada väidetavalt konkureerivate Ida-Timori rühmituste vahelist vägivalda, kuid Ramos-Horta ühines paljude teistega, kes selliseid väljaütlemisi kritiseeris. Veebruaris 1999 ütles ta: "Enne [Indoneesia] taandumist tahab ta tekitada suurt kaost ja destabiliseerimist, nagu ta on alati lubanud. Oleme seda aastate jooksul pidevalt kuulnud Indoneesia sõjaväelt Timoris." 
Sellal kui rühmituste juhid hoiatasid "veresauna" eest, teatas Indoneesia suursaadik Francisco Lopes da Cruz: "Kui inimesed keelduvad autonoomiast, on võimalik, et Ida-Timoris voolab veri." Üks poolsõjaväeline väejuht teatas, et iseseisvushääletuse korral tekib "tulemeri". Hääletuse kuupäeva lähenedes kogunes jätkuvalt teateid iseseisvusvastasest vägivallast. 
Hääletuspäev, 30. august 1999, oli üldiselt rahulik. Hääletas 98,6 protsenti registreeritud valijatest ja 4. septembril teatas ÜRO peasekretär Kofi Annan, et 78,5 protsenti häältest anti iseseisvuse poolt. Indoneeslased olid enamasti kas šokeeritud või umbusklikud, et idatimoorlased hääletasid Indoneesiasse kuulumise vastu. Paljud nõustusid meedialugudega, milles süüdistati järelevalvet teostavat ÜROd ja Austraaliat, kes olid Habibie'le survet avaldanud. 
Kui UNAMET töötajad pärast hääletamist Dilisse naasisid, hakati linnu süstemaatiliselt hävitama. Mõne tunni jooksul pärast tulemusi olid poolsõjalised rühmitused asunud pealinna Dili ümbruses inimesi ründama ja tulekahjusid süütama. Välisajakirjanikud ja valimisvaatlejad põgenesid ning kümned tuhanded idatimorlased peitsid end mägedes. Indoneesia moslemijõugud ründasid Dili katoliku piiskopkonna hoonet, tappes kaks tosinat inimest; järgmisel päeval rünnati ICRC peakorterit ja see põletati maani maha. Hiljem tapeti Suai linnas peaaegu sada inimest ja teateid sarnastest tapatalgutest tulid kogu Ida-Timorist. Valdav enamus ÜRO töötajatest, kes olid suletud nende põgenikega üle ujutatud Dili kompleksi, keeldusid põgenikke maha jätmast, väites, et nad pigem surevad poolsõjaväeliste rühmituste käe läbi. Samal ajal sundisid Indoneesia väed ja poolsõjaväelised jõugud Lääne-Timorisse üle 200 000 inimese. Pärast mitut nädalat pakkus Austraalia valitsus välja, et lubab ÜRO põgenikud ja ÜRO töötajad evakueerida Darwini ning kõik pagulased ja kõik peale nelja ÜRO töötaja evakueeriti.
Kui ÜRO delegatsioon 8. septembril Jakartasse saabus, ütles Habibie neile, et teated verevalamisest Ida-Timoris olid "fantaasiad" ja "valed". Indoneesia sõjaväe kindral Wiranto väitis, et tema sõdurid kontrollivad olukorda ja väljendas hiljem oma emotsioone Ida-Timori vastu, lauldes sõjaväelaste naistele mõeldud üritusel 1975. aasta hittlaulu "Feelings". 
Indoneesia lahkumine ja rahuvalvejõud.
Vägivalda tabas Austraalias, Portugalis ja mujal laialdane avalik viha ning aktivistid Portugalis, Austraalias, Ameerika Ühendriikides ja teistes riikides avaldasid oma valitsustele survet tegutseda. Austraalia peaminister John Howard konsulteeris ÜRO peasekretäri Kofi Annaniga ja tegi USA presidendile Bill Clintonile lobitööd, et toetada Austraalia juhitud rahvusvaheliste rahuvalvejõudude sisenemist Ida-Timorisse vägivalla lõpetamiseks. Ameerika Ühendriigid pakkusid üliolulisi logistilisi ja luureressursse.
Rasketes majandusraskustes Indoneesia leebus. Habibie teatas 12. septembril, et Indoneesia tõmbab oma sõdurid välja ja lubab Austraalia juhitud rahvusvahelistel rahuvalvejõududel siseneda Ida-Timori. Indoneesia garnison saare idaosas oli pataljon 745, millest suurem osa viidi tagasi meritsi, kuid üks kompanii, võttes pataljoni sõidukid ja rasketehnika, taganes mööda põhjarannikuteed läände, Dili ja Indoneesia piiri suunas, laastades maa enda taganemisel. Nad mõrvasid teel kümneid süütuid ja relvastamata külaelanikke ning Dili lähedal tapsid ühe ajakirjaniku (Sander Thoenes) ja üritasid tappa veel kahte.
15. septembril 1999 väljendas ÜRO Julgeolekunõukogu muret olukorra halvenemise pärast Ida-Timoris ja andis välja ÜRO Julgeolekunõukogu resolutsiooni 1264, milles kutsutakse üles moodustama rahvusvahelisi vägesid rahu ja julgeoleku taastamiseks Ida-Timoris, kaitsma ja toetama sealset ÜRO missiooni ning hõlbustada humanitaarabioperatsioone seni, kuni ÜRO rahuvalvejõud on heaks kiidetud ja piirkonda paigutatud. 
Austraalia kindralmajor Peter Cosgrove'i juhitud rahvusvahelised Ida-Timori väed ehk INTERFET sisenesid Dilisse 20. septembril ja 31. oktoobriks olid viimased Indoneesia väed Ida-Timorist lahkunud. Tuhandete rahvusvaheliste vägede saabumine Ida-Timori põhjustas relvarühmituste põgenemise üle piiri Indoneesiasse, kust nad korraldasid juhuslikke piiriüleseid haaranguid INTERFETi vägede vastu.
ÜRO Ida-Timori üleminekuadministratsioon (UNTAET) asutati oktoobri lõpus ja haldas piirkonda kaks aastat. Kontroll riigi üle anti Ida-Timori valitsusele ja iseseisvus kuulutati välja 20. mail 2002. Sama aasta 27. septembril ühines Ida-Timor ÜROga selle 191. liikmesriigina. 
Suurem osa INTERFETi sõjalistest jõududest olid austraallased. Oma haripunktis oli Ida-Timoris rohkem kui 5500 Austraalia sõdurit, sealhulgas jalaväebrigaad, millel oli soomus- ja õhutoetus. Lõpuks panustasid missiooni 22 riiki enam kui 11 000 sõduriga. USA pakkus kogu kriisi vältel olulist logistilist ja diplomaatilist tuge, ristleja USS Mobile Bay tegutses avaookeanis käeulatuses, samal ajal kui Austraalia, Kanada ja Briti laevad sisenesid Dilisse. USA merejalaväe 1000-meheline jalaväepataljon koos orgaanilisete soomuki ja suurtükiüksustega paigutati samuti ranniku lähedale USS Belleau Woodi pardale, et pakkuda strateegilist reservi märkimisväärse relvastatud vastuseisu korral.