Quincy Jones

Quincy Delight Jones (14. märts 1933 Chicago, Illinois, USA – 3. november 2024 Bel Air, Los Angeles) oli Ameerika Ühendriikide helilooja, trompetist ja muusikaprodutsent. 
Ta pälvis 27 Grammy auhinda (79 nominatsiooni), sealhulgas Grammy elutööauhinna. Ta kuulus nende väheste meelelahutusmaailma tipptegijate hulka, kelle loometööd on tunnustatud nii Oscari, Emmy, Grammy kui ka Tony auhinnaga. Ta oli popmuusika ajaloo suurima läbimüügiga albumi, Michael Jacksoni "Thrilleri" produtsent ja ka tunnustatud arranžeerija. 
Isiklikku.
Tema ema Sarah Francis töötas pangaametnikuna ja põdes skisofreeniat, tema isa Quincy Delight Jones Sr töötas puusepana ja oli ka poolprofessionaalne pesapallimängija. Tulevane muusik hakkas trompetit mängima ja muusikat õppima algkoolis käies. Kui ta oli 10-aastane, asus perekond elama Washingtoni osariigis Bremertonis. Seal õppis noor Quincy Garfieldi keskkoolis, kus ta kohtus 14-aastaselt 17-aastase Ray Charlesiga. Hiljem asus ta muusikat õppima Robert Blackwelli käe all. 
1951. aastal astus ta Massachusettsi osariigis Bostonis asuvasse Schillingeri muusikamajja, kuid lahkus sellest pärast seda, kui tal paluti Lionel Hamptoni orkestri trompetistina turneele minna. Hamptoniga tuuritades näitas Jones üles komponeerimisannet, misjärel kolis ta New Yorki, kus sai mitmeid tellimusi lugude kirjutamiseks sellistele artistidele nagu Dinah Washington, Duke Ellington, Gene Krupa, Count Basie, Sarah Vaughan ja Ray Charles.
1956. aastal sai Quincy Jonesist Lähis-Ida ja Lõuna-Ameerika ringreisil Dizzy Gillespie bändi trompetist ja muusikaline juht. Pärast USA-sse naasmist sõlmis Jones salvestuslepingu ABC Recordsiga ning alustas muusikakarjääri oma bändi juhina. 1957. aastal kolis Quincy Pariisi, kus õppis kompositsiooni ja muusikateooriat Olivier Messiaeni ja Nadia Boulangeri käe all. Lisaks esines ta ka Pariisi Olympial ja hiljem sai temast Mercury Recordsi Prantsusmaa edasimüüja Barclay Disques muusikaline juht.
1950. aastatel tuuritas Jones edukalt kogu Euroopas koos mitmete jazzorkestritega. Euroopa turnee lõppes 1960. aasta veebruaris Pariisis, pärast mida moodustas Jones oma bigbändi nimega Jones Boys, kuhu kuulus 18 inimest, sealhulgas kontrabassist Eddie Jones ja trompetist Reynald Jones. Bigbänd tuuritas Põhja-Ameerikas ja Euroopas, kuid vaatamata publiku ja muusikakriitikute kiitvatele arvustustele ei suutnud kontserditulud nii suurt kollektiivi toetada. Selle tulemusena läks Quincy Jonesi orkester laiali ja Jones ise sattus finantskriisi. Mercury Recordsi juht Irving Green pakkus Quincy Jonesile rahalist toetust ja uue töökoha ettevõtte muusikadirektorina New Yorgis. 
1964. aastal nimetati Jones plaadifirma asepresidendiks ja samal aastal pööras ta tähelepanu teisele muusikavaldkonnale: filmile. Esimene film, millele ta heliriba koostas, oli režissöör Sidney Lumeti "The Pawnbroker" (1964). 
Peagi lahkus Jones Mercury Recordsist ning asus elama Los Angelesse, kus jätkas aktiivselt muusika kirjutamist filmidele. 
Lisaks filmimuusika loomisele töötas Jones ka mitme selle ajastu kuulsaima artisti, sealhulgas Frank Sinatra, Sarah Vaughni, Billy Eckstine'i, Ella Fitzgeraldi, Dinah Washingtoni ja Peggy Lee arranžeerijana. 
1981. aastal osalesid Jonesi albumi The Dude salvestamisel näiteks Michael Jackson ja Toots Tillmans ning selle tulemusena pälvis album kolm Grammy auhinda kategoorias “Parim instrumentaalseade”, “Parim R&amp;B vokaalesitus duo või grupi poolt” ja “Parim instrumentaalseade vokalisti(te) saatel”. 
1985. aastal produtseeris Jones Steven Spielbergi filmi "The Color Purple". Film kandideeris Oscarile 11 kategoorias, sealhulgas parim heliriba, ning tutvustas massipublikule selliseid värvikaid tegelasi nagu Whoopi Goldberg ja Oprah Winfrey.
Pärast 1985. aasta Ameerika muusikaauhinda kasutas Quincy Jones oma mõjuvõimu ja kuulsust, et värvata suur hulk populaarseid Ameerika muusikuid ja esinejaid, et salvestada heategevuslaulu "We Are the World", et koguda raha Etioopia näljahäda leevendamiseks. Laulu kirjutasid Michael Jackson ja Lionel Richie ning salvestusel osales umbes 50 muusikut.
Alates 1970. aastate lõpust püüdis Quincy veenda Miles Davist , kellega ta ka koostööd tegi, naasma varem kirjutatud muusika esitamise juurde. Davis keeldus, viidates soovimatusega minevikku naasta. Kuid 1991. aastal Davis leebus ja nõustus osalema Montreux' festivali džässikontserdil. 
Paralleelselt kontserttegevusega juhtis Jones oma plaadifirmat Qwest Records ning juhtis ka USA ühe suurima ringhäälinguettevõtte Qwest Broadcasting tööd.
2001. aastal avaldas Quincy Jones autobiograafia pealkirjaga "Q: The Autobiography of Quincy Jones" ja 31. juulil 2007 käivitas koostöös Wizzard Mediaga Quincy Jonesi videopodcasti, mille igas episoodis jagas Jones oma teadmisi ja kogemusi muusikatööstuses. Lisaks autobiograafilisele raamatule koostas Quincy Jones 2001. aastal ka autobiograafilise albumi "The Musical Biography of Quincy Jones", mis tõi talle 27. Grammy auhinna parima mittemuusikalise albumi kategoorias. 
Quincy Jones oli kolm korda abielus ja tal on 7 last, lisaks on ta muusik Lionel Richie adopteeritud tütre Nicole Richie ristiisa.
2006. aastal läbis Jones PBS-i telesaate DNA-testi afroameeriklaste elust. Tulemused näitasid, et Quincyl on isa poolt Euroopa juured ja ema poolt Aafrika päritolu. Ema poolt on Jones president George Washingtoni õe Betty Washington Lewise järeltulija.
Kui Quincy oli 14-aastane, tegi ta läbi autoõnnetuse, mis traumeeris teda sedavõrd, et ta ei soovinud kunagi ise autot juhtida ega juhiluba soetada.
Koostöö Michael Jacksoniga.
Filmi "Wiz" kallal töötades otsis Michael Jackson produtsenti oma tulevasele sooloalbumile. Quincy Jones soovitas mitut nime, kuid lõpuks võttis plaadi produtseerimise enda kanda. Saadud plaati Off the Wall (1979) müüdi umbes 20 miljonit eksemplari, mis teeb Jonesist selle tööstuse ühe võimsaima tootja. Jacksoni järgmist albumit Thriller (1982), mis sündis taas koostöös Jonesiga, müüdi 110 miljonit eksemplari ja sellest sai kõigi aegade enimmüüdud album. Jones osales ka albumi Bad (1987, 45 miljonit koopiat) tootmises. Jones soovitas hiljem Jacksonil proovida oma soundi "värskendamiseks" uut muusikaližanri, new jack swing, misjärel andis Jackson välja selles stiilis tehtud albumi Dangerous (1991).