tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Must pipar

Must pipar ("Piper nigrum") on pipraliste sugukonda pipra perekonda kuuluv mitmeaastane liaan.
Mustaks pipraks nimetatakse ka liaani poolküpsetest viljadest valmistatud vürtsi. Kuid samadest taimedest valmistatakse ka rohelist ja valget pipart. Erinevus seisneb selles, et valge pipar on kuivatatud küpsed seemned, roheline pipar on kuivatatud pooltoored seemned ning must pipar on keedetud ja küpsetatud pooltoored seemned.
Musta pipart kasvatatakse Lõuna- ja Kagu-Aasias, Kariibi mere saartel ning Lõuna-Ameerikas.
Pipart kasvatatakse parasniiskes pinnases. Pinnas peab olema sõmer ja sisaldama palju orgaanilist ainet. Pipar ei kasva hästi kõrgemal kui 1 km merepinnast. Taimi paljundatakse 40–50 cm pikkuste pistikutega. Mustal pipral on mitmeid kultivare, mis on välja valitud saagikuse ja viljade kvaliteedi põhjal. Noored taimed seotakse puutüvede või ronimisvõre külge üksteisest umbes 2 m kaugusele. Eelistatud on kareda koorega puud, mida mööda kasvab pipar kiiremini. Oluline on, et puud pakuksid piisavalt varju ning õhu juurdepääs oleks piisav. Juured kaetakse lehtemultši ja sõnnikuga. Kuivemates regioonides tuleb noori taimi kuival aastaajal esimese kolme aasta jooksul üle päeva kasta. Võrseid kärbitakse kaks korda aastas. Kärbitud võrsetippe kasutatakse omakorda uute pistikutena. Taimed hakkavad vilja kandma neljandast või viiendast aastast ning viljuvad reeglina 7 aastat.
Must pipar on ronitaim. Ta kasvab puu, posti või trellise toel kuni 4 m kõrgeks. Liaanidele omaselt, juurdub ta kergesti kohas, kus ta vars maad puutub. Tal on vahelduvad südaja kujuga terve leheservaga lehed, mis on 5–10 cm pikad ja 3–6 cm laiad. Pisikesed õied asuvad hulgakesi koos pikal sabataolisel õisikul. Tähk on rippuv ja algul 4–8 cm pikk, aga sedamööda, kuidas viljad küpsevad, kasvab see 7–15 cm pikkuseks.
Pipral on luuvili, mille läbimõõt on umbes 5 mm. Küpselt on see tumepunane ja nagu teisteski luuviljades, on selleski üksainus seeme. Õisikus on 20–30 vilja ja koristama hakatakse neid siis, kui täha alusel hakkavad esimesed viljad punaseks muutuma, aga enne seda, kui viljad on täielikult valminud. Kui viljadel lastakse valmida, kaotavad need kirbe maitse ja varisevad. Valminud pipraviljad säilivad halvasti.
Viljad kuivatatakse päikese käes. Pipraid saab kuivatada ka kuivatis. Need viljad, millest tahetakse saada musti piprateri, kupatatakse enne kuivatamist. Kupatamine puhastab viljad, purustab rakukestad viljas ja kiirendab pruunistavate ensüümide tööd kuivatamise ajal. Kuivatamise käigus tõmbub vili seemne ümber kokku ja tumeneb õhukeseks kortsus mustaks kihiks.
Musta pipraga maitsestatakse nii külmi kui ka sooje liha-, kala-, köögivilja-, seene- ja munatoite. Ta kuulub marinaadide ja kuivade vürtsisegude koostisse.
Pipralised

Pipralised ("Piperaceae") on pipralaadsete seltsi kuuluv taimesugukond. 
Sugukonda kuulub viis perekonda ligi 3600 liigiga. Perekondadeks on:
Pipralised on troopilised roht- või puittaimed, sageli märkamatute õitega. Viljadeks on neil väike luuvili või mari, mida levitavad nahkhiired. Pipralised on aromaatsed tänu rakkudes leiduvatele eeterlikele õlidele. Pipralised on kasutusel vürtsidena ning ilutaimedena.
Pikva mõis

Pikva mõis (saksa keeles "Pickwa") oli rüütlimõis Kose kihelkonnas Harjumaal. Tänapäeval asuvad endise mõisa hooned Anija vallas Pikva küla territooriumil.
Ajalugu.
Esmamainitud on mõisa karjamõisana 18. sajandi alguses. Iseseisvaks rüütlimõisaks sai Pikva mõis 1858. aastal, mil nii Pikva kui ka Alavere kuulusid von Ungern-Sternbergide aadliperekonnale. 1850. aastal valmis mõisa historitsistlik peahoone, mis on otstest ühekorruseline, keskelt aga kahekorruseline. 1875. aastal läks mõis Wolter Baron Stackelbergi omandusse; alates 1887. aastast kuni 1919. aasta võõrandamiseni aga Robert Georg Turmannile.
Aastatel 1920–1972 tegutses mõisas kool.
Mõisa peahoonele lisaks on säilinud mõned kõrvalhooned, näiteks ait, valitsejamaja, tall-tõllakuur jms.
Tänapäev.
Alates aastast 1998 oli üle 20 aasta Pikva mõisa hoonete omanikuks endine Eesti Muinsuskaitse Ümarlaua esimees soomlane Mika Orava. Pärast seda on mõis omanikku vahetanud kahel korral. Mika Orava eestvedamisel päästeti lammutamisest Pikva Miikaeli kabel, mis asub nüüd Pikva mõisas. Pikva mõisas on säilinud kolm ahju, mis mõisahärra jutu järgi olevat olnud kaetud 13 värvikihiga. Fuajees, suures saalis ja salongis on säilinud ka laemaalingud. Laemaalinguid aitasid taastada kunstitudengid.
Amasoonase viktooria

Amasoonase viktooria ("Victoria amazonica") on vesiroosiliste sugukonda viktooria perekonda kuuluv mitmeaastane veetaim.
Taime kuni 40 cm läbimõõduga valged või roosakad õied avanevad ainult öösiti ning õitsevad lühikest aega. Pärast õitsemist vajub õis vee alla, kus valmivad seemned. Lehed võivad olla kuni 3 m laiused, kanda kuni 45 kg raskust ja on vee pinnal püsimiseks erilise soonilisusega alaküljel.
Kitsarööpmeline soomusrong nr. 4

Kitsarööpmeline soomusrong nr. 4 oli Eesti Rahvaväe ja Kaitseväe relvastuses olnud kitsarööpmeline soomusrong Eesti Vabadussõjas.
Kitsarööpmelise soomusrongi nr. 4 1. koosseis ehitati ajavahemikul 3. jaanuarist kuni 21. veebruarini 1919 Tallinnas. KRSR nr. 4 1. koosseis kaotati lahingus 7. aprillil 1919 Riia–Pihkva kivitee juures (Ape) punaste ägeda suurtükitule all ning jooksis rööbastelt maha.
Kitsarööpmelise soomusrongi nr. 4 2. koosseis ehitati 1. maiks 1919 Mõisaküla Raudteetehases.
Kitsarööpmeline soomusrong nr. 3

Kitsarööpmeline soomusrong nr. 3 oli Eesti Rahvaväe ja Kaitseväe relvastuses olnud kitsarööpmeline soomusrong Eesti Vabadussõjas.
Kitsarööpmeline soomusrong nr. 3 ehitati ajavahemikul 15. jaanuarist kuni 27. jaanuarini 1919. aastal Tallinnas.
Kitsarööpmeline soomusrong nr. 1

Kitsarööpmeline soomusrong nr. 1 oli Eesti Rahvaväe ja Kaitseväe relvastuses olnud kitsarööpmeline soomusrong Eesti Vabadussõjas.
Kitsarööpmeline soomusrong nr. 1 ehitati ajavahemikul 28. detsember 1918 kuni 1. jaanuar 1919 Pärnu veduridepoos Pärnu garnisoni ülema lipnik Peeter Pätsi initsiatiivil ja Ühistöö kohaliku osakonna kaasabil. Algselt oli kolmevaguniline rong relvastatud kahe raskekuulipilduja ja kolme Lewis-tüüpi kergekuulipildujaga.
Teisend (bioloogia)

Teisend ehk varieteet ("varietas"), lühend var., on bioloogilises taksonoomias liigisisese taksoni kategooria.
Teisendist väiksemad üksused on alamteisend ("subvarietas") ja vorm ("forma"). Alamteisendi kategooriat kasutatakse võrdlemisi harva, vormi aga kaunis sageli.
Seinte vahel

"Seinte vahel" (originaalpealkiri "Entre les murs") on 2008. aastal valminud Prantsusmaa draamafilm. 
Film sai 2008. aastal Kuldse Palmioksa.
Võluri õpipoiss

"Võluri õpipoiss" (originaalpealkiri "The Sorcerer's Apprentice") on 2010. aastal valminud USA fantaasiafilm. Selle lavastaja on Jon Turteltaub, produtsent Jerry Bruckheimer ja levitaja Walt Disney Pictures. Filmis mängivad Nicolas Cage, Jay Baruchel, Alfred Molina, Teresa Palmer, Monica Bellucci jt.
Film on saanud pealkirja samanimelise lõigu järgi Disney 1940. aasta filmist "Fantaasia", kus peaosas oli Miki-Hiir; too film põhines omakorda Paul Dukase sümfoonilisel poeemil 1890. aastate lõpust ja Johann Wolfgang von Goethe ballaadil "Võluri õpipoiss" aastast 1797.
Performatiivsus

Performatiivsus (inglise keeles "performativity") on humanitaarteadustes interdistsiplinaarne üldmõiste, mille alla on koondatud kogum avatud kriteeriume, mis katavad mis tahes tegevuse, mille käigus toimub esineja ja publiku suhtlemine.
Termin 'performatiivsus' ("performativity") on tuletatud ingliskeelsest tegusõnast "to perform" (täitma, teostama, talitama, toimima, sooritama, tegema, ette kandma, esitama, mängima, etendama, esinema, osa täitma). Sellega tähistatakse võimet panna toime tegu, viia midagi täide või teostada ettenähtud rituaali. Performatiivsusest võib rääkida ka kunstiteose ettekandmise, näiteks näitlemise, muusikainstrumendi mängimise, laulmise või tantsimise puhul. 
Performatiivsus kitsamas mõttes iseloomustab iga sellist sündmust, mis toimub publiku juuresolekul kindlas kohas ja kindlal ajal. Sel juhul kogeb publik nii esitajaid ("actor") kui ka esitust ("action") otseselt, see tähendab vähemalt nähtavalt ja kuuldavalt. Selline esitus võib toimuda kas tavamaailmas (näiteks pulmatseremoonia või kohtuistung) või see võib kujutada väljamõeldud sündmusi (näiteks teatrietendus). Esitus võib olla noteeritud sõnaliste või graafiliste kujutistena, filmistsenaariumi või koreograafiliste visanditena, mis võivad sisaldada juhiseid näiteks žestide, miimika ja häälevarjundite kohta. 
Performatiivsus laiemas mõttes võib tähendada ka mittekehalisi ilminguid ("non-corporeal presentation"), näiteks kirja pandud narratiive. Sel juhul tähistab performatiivsus esituse imiteerimist või illusiooni. Kuna lugeja konstrueerib esituse oma vaimus ("mind"), on tegu kujuteldava esitusega.
Tegevused võivad toimuda performatiivse protsessi kahel tasandil, millest esimene on ajaloo tasand ("level of histoire") (esitatud lugu) ja teine jutustamise tasand (level of the narration) (lugu vahendab jutustaja). Esimesel juhul on esitaja või lugeja tähelepanu suunatud tegevustele, mis loos toimuvad, teisel juhul aga jutustajale või jutustamise olukorrale endale.
Kuna performatiivsus sõltub jutustamise olukorrast, mis on omakorda seotud laiema kultuurikontekstiga, võib näiteks autori sugu mõjutada narratiivi kui kultuurilise agendi tüübi ("form of cultural agency") tajumist ja vastuvõttu.
Õppetool

Õppetool (sks. "Lehrstuhl") on ühe professuuriga (s.t ühe professorikohaga) seotud õppeüksus ülikoolis.
Õppetoolis tehtava õppe- ja teadustöö temaatika ja õppetooli nimetus üldjuhul vastavad professuuri teemale (nimetusele) ja seda professuuri täitva professori teaduslikule kvalifikatsioonile.
Kateeder (kõrgkool)

Kateeder (vene "кафедра") on õppe- ja uurimistöö allüksus ülikoolis. Eestis olid ülikoolides kateedrid Nõukogude perioodil.
Kateedritest ja uurimislaboritest olid moodustatud teaduskonnad (ingl "faculty").
Eestis taasiseseisvumise järel toimunud ülikoolide reformimisel muudeti kateedrid üldjuhul instituutideks (ingl "departments"), millel omakorda võisid olla õppetoolid (ingl "chairs") või muud alamjaotused.
Pragmapoeetika

Pragmapoeetika on kunstilise keelekasutuse teooria (vt. van Dijk 1976, Pratt 1977, Pilkington 2000, Ohmann 1971). Arne Merilai "Pragmapoeetika" (2003) refereerib varasemaid - Jakobsoni, Bühleri, Frege, Grice'i jt. keelefilosoofide - teooriad, kuid ei viita 1970.-1990.a. poeetilise keele pragmaatikat ning kahe konteksti teooriat käsitlenud eelkäijatele (Pikington, Ohmann, Zholkovsky, Mey, Pratt, Banfield). Merilai määratluse järgi on pragmapoeetika "keeletegevuse analüütiline filosoofia, mis tõlgendab nii tavalise kui ka poeetilise keelekasutuse olemust." Merilai on nimetanud pragmapoeetikat "kirjandusteaduse alusdistsipliiniks, mille ümber kõik muu kallerdub ja selekteerub." Poeetilise keelekasutuse üks eripärasid seisneb selles, et kunstilausungitel on üks väljendus, kuid kaks tähenduskihti. Kitsas - abstraktselt keelelises - kontekstis täidab väljendus osutavat funktsiooni, laias - konkreetse suhtlusruumi - kontekstis aga eneseleosutavat ehk poeetilist funktsiooni. Kunstilausungi kahest kontekstist on kirjutanud Jakobson, Ricoeur ja mitmed teised teoreetikud (Jakobson 1981: 42). Pragmapoeetika, ehk kunstilise (poeetilise) keelekasutuse õpetus, on välja kujunenud 1970-80.a. Lääne-Euroopa ja USA teadlaste töödes koos pragmalinvistikaga.
Kirjandus.
_____. When Voices Clash: A Study in Literary Pragmatics. Berlin: Mouton de Gruyter, 2000.
- (1994) "Poetic reality: a pragmatic approach." In: Giuseppe Mininni, Stefania Stame, Dynamic Contexts of Language Use. Papers in honor of Tatiana Slama-Cazacu. pp. 193–201. 
_____. "Literature as Act." In Approaches to Poetics. Ed. Seymour Chatman. New York: Columbia UP, 1973. 81-107.
Kirjandusfilosoofia

Kirjandusfilosoofia on esteetika haru, mis tegeleb kirjanduse, eelkõige ilukirjanduse uurimisega. Selle uurimisvaldkond kattub suuresti kirjandusteadusega, kuid erineb mõnevõrra meetoditelt.
Platoni hinnangul on kirjandusel tugev mõju lugejate eetikale, seepärast pidas ta kirjanduses vajalikuks ranget tsensuuri. Uuemad filosoofid on suhtunud kirjandusse siiski vähem vaenulikult. Briti empiristidest ja Immanuel Kantist saati on filosoofid pööranud tähelepanu kirjanduse epistemoloogilisele kontekstile, vaadeldes inimese ideede ja maailma vahekorda. 20. sajandist alates käsitletakse kirjandust sageli keelefilosoofia vaatevinklist, kuna poeetiline keelekasutus erineb suuresti tavapärasest.
Eestis on kirjandusfilosoofiaga tegelnud näiteks Arne Merilai, kes on arendanud välja oma poeetilise keelekasututse teooria - pragmapoeetika.
Auld Lang Syne

Auld Lang Syne on šotikeelne laul rahvapärase viisi ja Robert Burnsi 1788. aastal kirjutatud sõnadega. Laul on väga tuntud, eriti inglise keelt kõnelevates riikides. 
Seda laudakse tihti uue aasta pidustustel, matustel, kooli lõpetamisel ja muudel hüvastijätuga seonduvatel üritustel. 
Eestis on seda esitanud näiteks Vennaskond (eestikeelsete sõnadega) ja Kukerpillid.
Kuno Tehva

Kuno Tehva (sündinud 26. juunil 1971) on Eesti ettevõtja ja jalgpallitegelane. 
Temaga on seotud kaubamärgid Nõmme Kalju, Kalju Mängude Maja, ADNOC, OrgCom, moekonkurss SuperNoova, Club Privé, Stereo ja Sun Dance Music Festival. Tehva on Nõmme Kalju jalgpalliklubi president, juhatuse esimees ja üks taasasutajatest. 
2000. aastate alguses tegeles Kuno Tehva määrdeainetega, esindades nii Eestis kui Lätis Araabia Ühendemiraatide naftatööstusettevõtet ADNOC (Abu Dhabi National Oil Company).
Eestist pärit muusikaduo Rulers Of The Deep (Meelis Meri ja Priit Juurmann) esindamisega saavutas Kuno Tehva edu nii USA-s kui Inglismaal, sõlmides Eestist pärit muusikute eest plaadilepinguid selliste plaadifirmadega nagu Defected Records, Distance, Ovum, Stelth, Hed Kandi jne.
Alates 2002. aastast on Kuno Tehva arendanud Eesti jalgpalli ning olnud tegev jalgpalliklubi Nõmme Kalju presidendina.
Suurimateks saavutusteks jalgpallis on Nõmme Kaljuga võidetud meistritiitlid aastatel 2012 ja 2018 ning Evald Tipneri karikasarja võitmine aastal 2015; Kalju esindusmeeskonna Meistriliigasse viimine ning seal kuue aasta jooksul neljal korral UEFA Euroopa liigasse pääsemine. Nõmme Kalju noortemeeskonnad on võitnud U17 ja U19 Eliitliigad ning Nõmme Kalju rannajalgpallimeeskond on neljakordne Eesti meister rannajalgpallis.
Nõmme Kalju jalgpalliklubis tegutseb 600 last ning kokku on jalgpalliklubis ligi 30 noortemeeskonda.
Kuno Tehva seos Nõmmega on tema vanavanaisade Johannes Lindemanni, kes oli Nõmme esimene linnapea, ning Eduard Kansa, kes oli lühikest aega Hiiu kooli direktor, kaudu.
Aastatel 1991–1998 elas Kuno Tehva USA-s.
Isiklikku.
Tema elukaaslane on Helen Mahmastol. Tema ema oli pianist ja muusikapedagoog Irene-Maria Lindi (1943–2017).
Viited.
Muusikaauhind

Muusikaauhind on auhind muusikas.
Eesti Muusikanõukogu muusikapreemia

Eesti Muusikanõukogu muusikapreemia on Eesti Muusikanõukogu välja antav preemia. 
Preemiat antakse välja eesmärgiga tunnustada eesti muusikuid või muusikainstitutsioone, kelle tegevus on kaasa aidanud muusikavaldkonna arengule. Preemiat antakse välja alates 2002. aastast ja igal aastal antakse välja kolm preemiat: heliloomigupreemia, interpretatsioonipreemia ja preemia muusikaelu jaoks olulise ja väljapaistva tegevuse eest. 
Vastavalt statuudile antakse muusikpreemiad üle igal aastal rahvusvahelisel muusikapäeval.
Joosep Sild

Joosep Sild (27. jaanuar 1877 Salla talu, Jõemetsa küla, Avinurme vald, Tartumaa – 1946 vangilaagris Nõukogude Liidus) oli Eesti sõjaväelane (kapten) ja Jõgeva linnapea.
Ta õppis Jõhvi ministeeriumikoolis. 1898. aastal oli sõjaväeteenistuses Soomes, kus teenis Viiburi kindluse suurtükiväes.
Eesti suurtükiväe formeerimisel 26. detsembril 1917 moodustati 1. Eesti jalaväepolgu alluvuses 1. diviisi komandöri käskkirja alusel suurtükiväelaste komando, mille ülemaks sai nooremleitnant Joosep Sild.
Sild osales Vabadussõjas, alates 15. jaanuarist 1920 oli ta Naissaare komandant (tema juhtimisel korrastati Krimmi sõja aegsed Briti meremeeste hauad Naissaarel).
1925. aastal lõpetas ta alalisväe ohvitseride kursuse.
1. mail 1929 arvati maakaitseväkke. Pärast Kaitseväest errusaatmist 1929. aastal elas ta Äksis, Jõgeval ja Haapsalus. 
Aastail 1942–1944 oli ta Jõgeva linnapea. Linnapeana oli ta Eesti Õhukaitseliidu Jõgeva esinduse juht. Arreteeriti 1944. aastal.
Ka tema kaks poega olid sõjaväelased.
Röövlitütar Ronja

"Röövlitütar Ronja" on raamat, mille kirjutas Astrid Lindgren aastal 1981. 
Eesti keelde tõlkis raamatu Vladimir Beekman ning tõlge ilmus esmakordselt aastal 1987 (raamatuga "Vennad Lõvisüdamed" ühtede kaante vahel). 1996. aastal ilmus "Röövlitütar Ronja" esmakordselt eraldi raamatuna.
David Garrett

David Garrett (kodanikunimega David Bongartz; sündinud 4. septembril 1980 Aachenis) on saksa viiuldaja.
Ta sündis saksa juristi Georg P. Bongartzi ja ameerika päritolu priimabaleriini Dove Garretti peres. Oma esimese viiuli sai ta nelja-aastaselt isa käest, kes oli selle ostnud ta vanemale vennale. Esimesed viiulitunnid sai ta samuti oma isalt, kes oli põhitöö kõrvalt viiuliõpetaja. Seitsmeaastaselt õppis ta viiulit Lübecki Konservatooriumis. 
Esimese lepingu sõlmis ta juba 14-aastaselt saksa plaadifirmaga Deutsche Grammophon. Koos Claudio Abbadoga mängis ta sisse Mozarti viiulikontserdid. Kunstnikunimeks võttis ta ema perekonnanime. Yehudi Menuhin on teda nimetanud "oma generatsiooni kõige suuremaks viiuldajaks". 12-aastaselt alustas Garrett õpinguid nimeka Poola viiuldaja Ida Haendeli käe all, tihti reisides Londonisse ja mujale Euroopa linnadesse, et õpetajaga kohtuda. Pärast kodust lahkumist 17-aastaselt alustas ta õpinguid Kuninglikus Muusikaakadeemias Londonis, mille küll katkestas pärast esimest semestrit. Ühes intervjuus küsiti Davidilt, kas ta visati sealt välja, Garretti vastus kõlas: "Ametlikult ei olnud tegu väljaviskamisega... Mõlemapoolsel kokkuleppel läksime mina ja RCM pärast esimest semestrit eri teed. Ma ei käinud mõnes tunnis – aga samal ajal tegin mõned lisaesinemised, ka see ei tulnud asjale kasuks!" 
David Garretti karjääri tuli murrang, intervjuus Die Weltile 2008. veebruaris ütleb ta ise: "Mulle dikteeriti kõik ette: mida pean mängima, kus üles astuma, mida intervjuudes ütlema või mitte ütlema." 
1999. aastal kolis David New Yorki, et astuda Juilliardi Muusikakooli, 2003. aastal võitis ta Juilliardi muusikakooli komponeerimisvõistluse fuugaga, mis oli komponeeritud Johann Sebastian Bachi stiilis. Juilliardis õppis ta Itzhak Perlmani käe all ja lõpetas kooli aastal 2004. Õpinguteks vajamineva raha teenis Garrett töötades muuhulgas raamatukogus, modellina ja tänavamuusikuna.
Garrett mängib või mängis Giovanni Battista Guadagnini 1772. aastal valmistatud viiulil ja 1718. aastast pärit Antonio Stradivari viiulil.
Mai lõpust 2008 kuni aprillini 2010 oli ta maailma kiireima viiuldajana Guinnessi rekordite raamatus. Esinedes briti telesaates "Blue Peter" mängis ta Rimski-Korsakovi "Kimalase lendu" vigadeta 66,56 sekundiga, mis on 13 nooti sekundis. Iseenda rekordi suutis ta purustada 20. detsembril 2008, kui ta edestas oma tulemust 1,3 sekundiga. Praeguseks on rekordi omanik Ben Lee, kes mängis 7. aprillil 2010 sama pala 64,21 sekundiga.
Vello Saatpalu

Vello Saatpalu (kuni 1937 Santpank; 31. mai 1935 Tallinn – 5. jaanuar 2013) oli eesti insener, poliitik ja purjesportlane.
Ta lõpetas aastal 1949 Tallinna 1. Keskkoolis 7. klassi ja aastal 1953 Tallinna Polütehnikumi. Aastal 1966 lõpetas ta kaugõppes Tallinna Polütehnilise Instituudi elektriinsenerina automaatika ja telemehaanika erialal.
Ta töötas aastatel 1956–1961 Tallinna Mõõduriistade Tehases, aastatel 1961–1969 Tallinna Elektrotehnika Teadusliku Uurimise Instituudis, aastatel 1969–1974 Raadioelektroonika Konstrueerimisbüroos, aastatel 1974–1979 Eesti Maaehitusprojektis, aastatel 1979–1983 Eesti NSV Kehakultuuri- ja Spordikomitees Vabariikliku Purjespordikeskuse juhatajana, aastatel 1983–1990 Küberneetika Instituudi Arvutustehnika Erikonstrueerimisbüroos, aastatel 1990–1991 Eesti Linnade Liidu büroos direktorina.
1988–1992 oli Saatpalu tegev Rahvarindes, ta oli nii Eesti Kongressi kui ka Põhiseaduse Assamblee liige. 1989–1990 kuulus ta Eesti Demokraatlikku Tööerakonda, olles selle asutajaliige ja esimees.
1990–1995 oli Saatpalu Eesti Sotsiaaldemokraatliku Parteis ehk Mõõdukate liige. 1992–1995 kuulus Saatpalu VII Riigikokku, juhtides Mõõdukate (hilisem Sotsiaaldemokraatlik Erakond) fraktsiooni ning alates 12. oktoobrist 1992 ka parlamendi väliskomisjoni. Samuti kuulus ta Tallinna linnavolikokku ja Eesti Linnade Liidu juhatusse.
1995. aastal läks Saatpalu pensionile.
Saatpalu harrastas purjetamist ning võitis arvukalt medaleid Eesti, Tallinna ja spordiseltsi Kalev meistrivõistlustelt. Saatpalu sulest on ilmunud ka mitu raamatut merendusest, purjetamisest ja spordist.
Isiklikku.
Muusik, laulukirjutaja ja näitleja Lauri Saatpalu on Vello Saatpalu poeg.
Peter Jackson

Sir Peter Robert Jackson KNZM (sündinud 31. oktoobril 1961) on Uus-Meremaa filmirežissöör, produtsent, stsenarist ja näitleja, keda tuntakse filmitriloogiate "Sõrmuste isand" (2001–2003) ja "Kääbik" (2012–2014) järgi, mis põhinevad J. R. R. Tolkieni samanimelistel romaanidel.
Rahvusvahelise kuulsuse võitis Jackson õuduskomöödiatega, millest esimene oli "Bad Taste" (1987). Põhivoolus sai ta tuntuks 1994. aasta filmiga "Taevalikud olendid" ("Heavenly Creatures"), mille eest jagas parima stsenaariumi Oscarit oma partneri Fran Walshiga. Jackson on pälvinud kokku kolm Oscarit, sealhulgas parima režissöörina 2003. aastal. Samal aastal võitis ta ka BAFTA auhinna, Kuldgloobuse ja Saturni auhinna parima lavastuse eest.
Jacksoni filmide seas on ka "Meet the Feebles" (1989), "Braindead" (1992), "Forgotten Silver" (1995), "The Frighteners" (1996), "King Kong" (2005), "Minu armsad luud" (2009) ning "Kääbiku" triloogia, millesse kuuluvad " (2012), " (2013) ja "" (2014). Ta oli ka filmide "District 9" (2009) ja "Tintini seiklused" (2011) produtsent.
Peamurre

Peamurre on mingi keeleala (nt Eesti) murderühmi koondav üksus. 
Eestis eristatakse tavaliselt kahte peamurret: lõunaeesti ja põhjaeesti peamurre. Mõnedes Eesti murdeteadustöödes samastatakse terminid "peamurre" ja "murderühm"; sellisel juhul räägitakse ka Eesti kolmandast nn peamurdest: kirderanniku murded.
S-laine

S-laine (nimi tuleneb "ingl.k". secondary) ehk seismiline nihkelaine on seismiline laine, mille levikul toimub aineosakeste siire risti laine levisuunale. 
S-lainete levimine.
Nihkelained levivad vaid tahkistes, kuna tahkiseid iseloomustab vastupanu nihkedeformatsioonile ehk suured nihkeelastusmooduli väärtused. Vedelikke ja gaase iseloomustab väike nihkeealastsusmooduli väärtus, mistõttu nihkelained nendes ei levi. Erinevalt P-lainetest (seismilistest pikilainetest) ei levi S-lained Maa välistuumas, kuna see on vedelas olekus. Seismiline energia levib välistuumas P-lainete vahendusel. S-lainete jaoks tekib niinimetatud varjutsoon. Sise- ja välistuuma piiril P-lained murduvad ning S-lained saavad uuesti tekkida. Sisetuuma levivad mõlemat tüüpi lained. Sisetuumast väljudest muutuvad S-lained uuesti P-laineteks. Lihtsaimal juhul ühtlases keskkonnas saab S-lainete levimise kiirust leida järgneva valemi abil:
formula_1,
kus formula_2 on keskkonna nihkeelastsusmoodul ja formula_3 on keskkonna tihedus. Maakoores levivad P-lained kiirusega 3–4 km/s ja see kasvab koos sügavusega. Maksimaalse levikiiruse, mis on ligikaudu 7 km/s saavutab S-laine sügavusel vahevöö ja välistuuma piirpinnal (~3000 km) . Tahket sisetuuma läbib S-laine kiirusega 2.5-3.0 km/s. S-lained levivad üldiselt pikilainetest aeglasemalt. Seega jõuavad S-laine seismojaamadesse peale P-laineid.
August Aron

August-Eduard Aron VR I/3 (13. november 1896 Laupa, Särevere vald, Järvamaa – 23. veebruar 1930 Taagepera) oli Eesti sõjaväelane (major).
Aron alustas teenistust Venemaa keisririigi sõjaväes. Ta lõpetas 1916. aastal Peterhofi lipnikekooli, seejärel alalisväe ohvitseride kooli ja pataljoniülemate kursuse. Ohvitserina alustas ta teenistust Viapori kindluse 2. suurtükiväepolgu 12. roodus.
Aron astus Eesti Rahvaväkke 27. novembril 1918. aastal ja Eesti Vabadussõjas teenis ta 1. detsembrist 1918 – 27. jaanuarini 1919. aastal Aegna komandandina, seejärel 2. kindluse-raskesuurtükiväedivisjonis, kus oli nooremohvitser ja patareiülema abi, Kindluse patarei nr 8 patareiülem ning seejärel 1. Diviisi suurtükiväes.
1928. aastas 1. detsembrist kuni 1929. aasta novembrini oli Aron 1. Soomusrongirügemendi ülema kohusetäitja ja ka Tapa garnisoni ülem.
1929. aasta novembrist nimetati Aron 1. Suurtükiväegrupi ülema abiks, kuid halvenenud tervise tõttu suunati ravile Taagepera sanatooriumi. 
August Aron suri 23. veebruaril 1930. aastal kopsutuberkuloosi ja maeti Toila kalmistule.
Saarte murre

Saarte murre on põhjaeesti murderühma kuuluv murre, mida ajalooliselt on räägitud Saaremaal, Hiiumaal, Muhus ja Kihnus ning neid nelja saart ümbritsevatel väikesaartel. Tegemist on eesti keele allkeelega.
Saarte murde saab jagada viide murrakurühma – Hiiumaa, Muhu, Ida- ja Kesk-Saaremaa, Lääne-Saaremaa ja Kihnu murrak – mida vahel nimetatakse ka keelteks (hiiu keel, saare keel ja kihnu keel).
Eestis on saarte murret uurinud teiste seas Paul Ariste, Juhan Peegel ja Enn Koit.
Läänemurre

Läänemurre on põhjaeesti murderühma kuuluv murre, mida ajalooliselt on räägitud Lääne- ja Edela-Eestis. 
Läänemurde tähtsaim erijoon on see, et heliliste häälikute ümbruses on täht "v" tähena "b" (nt sõna "kivi" on läänemurdes "kibi").
Läänemurde murrakuid saab jagada nelja murrakurühma: keskrühm, põhjarühm, edelarühm ja lõunarühm.
Saksa laenud eesti keeles

Saksa laenud on alates 16. sajandi teisest poolest Eesti linnades levima hakanud ülemsaksa keelest eesti keelde tulnud laentüved. 
Saksa laenud on üks arvukamatest laensõna rühmadest eesti keeles. Huno Rätsepa järgi on selliseid laentüvesid kokku 486–520, 2012. aasta Eesti etümoloogiasõnaraamatu hinnangul aga 361–507.
Näiteid: aabits, ahv, just, kamm, kleit, lihvi-, loss, pirn, ring, siksak, sink, vürts.
Murrakurühm

Murrakurühm on murrakuid ühendav üksus, mis moodustab murde. Nt läänemurde ühe murrakurühma moodustavad Häädemeeste ja Saarde kihelkonna murrakud.
Eestis langeb mingi koha murrak tavaliselt kokku kihelkonnaga (kihelkonnamurre), murrakurühm hõlmab aga tihedas seoses (nt majanduslikes) olnud naaberkihelkondade murrakuid.
Murdeliit

Murdeliit on murdeteaduses selliseid murdeid koondav murdeüksus, millele on omased sarnased hilised ühismuutused. 
Eestis on murdeliite leitud näiteks Peipsi-äärsetest murretest, kuna neil on hilise ühismuutusena saav kääne moodustatud "st"-lõpu abil (nt sõnavorm "meheks" on nendes murretes sõnavormina "mehest").
Eesti kirjakeel

Eesti kirjakeel on allkeel, mida kasutatakse kogu eesti keele alal; sellises tähenduses vastanduvad talle kohamurded. Mõne käsitluse järgi võidakse eesti kirjakeele all mõelda ka kirjutatud eesti keelt, vastandades talle suulist eesti kirjakeelt.
Eesti kirjakeele normi alus on õigekeelsussõnaraamat (ÕS), mida Eesti valitsuse ülesandel koostab Eesti Keele Instituut.
Kirjakeele kujunemine.
Esimene eestikeelne kirjasõna on talletatud Henriku Liivimaa kroonikas 1215. aastal lausega "Laula, laula, pappi!", millega saarlased olevat kirikuõpetajat mõnitanud.
Eesti kirjakeele arengusse andsid olulise panuse sakslased, kes tegid seda ristiusu levitamise eesmärgil, kuna 16. sajandil Eestisse jõudnud luterluse õpetus eeldas emakeelset usuõpetust. Keelt arendasid peamiselt Saksamaalt pärit pastorid. Esimene eestikeelne raamat, Wandradti ja Koelli katekismus ilmus 1535. aastal. 
1637. aastal ilmus Eesti grammatikakirjanduse aluseks olev pastor Heinrich Stahli keeleõpetus, lisaks andis pastor välja käsi- ja koduraamatuid.
1739. aastal ilmus esimene eestikeelne tervikpiibel (6015 eksemplari).
19. sajandi alguses uurisid rahvakeelt Otto Wilhelm Masing ja Kristjan Jaak Peterson, Masing andis välja Maarahva nädalalehe.
1872. aastal asutati Viljandis Eesti Kirjameeste Selts ning eestikeelsete raamatute väljaandmine läks eesti haritlaste kätte.
19. sajandil polnud välja kujunenud ühtset kirjakeelt, kõrvuti arenesid põhja-eesti ja lõuna-eesti kirjakeel. 1860-aastate rahvusliku liikumise käigus leiti, et vaja on ühist, murreteülest kirjakeelt. 20. sajandi jooksul jõuti ühtse keelevariandini.
Lubja tänav (Tartu)

Lubja tänav ("Kalkstraße") on tänav Tartus Ülejõe ja Raadi-Kruusamäe linnaosas. 
Tänav algab Emajõe vasakul kaldal jalakäijate rajalt, mida nimetatakse Ranna teeks. See ristub Ujula tänava, Staadioni tänava, Puiestee tänava, Maarjaturu ja Peetri tänavaga ning lõpeb Raadi kalmistu veeres kulgeval Kalmistu tänaval. Tänava pikkus on umbes 590 meetrit.
Lubja tänava kohal ulatub Emajõe parema kaldani Marja tänav. 
Laiemat meediatähelepanu on pälvinud aadressil Lubja 2a asuv elamu, mis ehitati 2015. aastal ja vajus viltu. 2025. aastal jõuti kokkuleppele, et maja lammutatakse ning asemele ehitatakse uus kortermaja.
Valdur Ploom

Valdur Ploom (1. november 1926 Kärdla alev, Läänemaa – 26. oktoober 1978 Tallinn) oli eesti motosportlane.
Isiklikku.
Tema poeg on motosportlane Tarvo Ploom.
Dieter Kottysch

Dieter Kottysch (30. juunil 1943 Gleiwitz (praegu Gliwice, Sileesia vojevoodkond, Poola) – 9. aprill 2017 Hamburg, Saksamaa) oli Lääne-Saksamaa poksija.
Kottysch oli kokku kuuekordne Lääne-Saksamaa meister – II kergekeskkaalus (kuni 67 kg) aastatel 1964–1968 ning I keskkaalus (kuni 71 kg) 1972. aastal.
Kottysch võitis I keskkaalus (kuni 71 kg) 1972. aasta Müncheni olümpiamängude poksivõistlustel kuldmedali ja tuli olümpiavõitjaks. Ta oli esimene ja ka ainus Lääne-Saksamaa poksija, kes on olümpiamängudel võitnud kuldmedali ja tulnud olümpiavõitjaks. Ta osales II kergekeskkaalus (kuni 67 kg) 1968. aasta México olümpiamängude poksivõistlustel, kuid kaotas 2. ringis hilisemale pronksmedalivõitjale Volodõmõr Mussalimovile (NSV Liit) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja.
Kottysch osales II kergekeskkaalus (kuni 67 kg) 17. Euroopa meistrivõistlustel (Rooma, 1967), kuid kaotas 1. ringis hilisemale kuldmedalivõitjale ja Euroopa meistrile Bohumil Němečekile (Tšehhoslovakkia) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja ning I keskkaalus (kuni 71 kg) 19. Euroopa meistrivõistlustel (Madrid, 1971), kuid kaotas veerandfinaalis hilisemale pronksmedalivõitjale Ion Gyorfile (Rumeenia) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja.
Aaron Swartz

Aaron H Swartz (8. november 1986 – 11. jaanuar 2013) oli Ameerika Ühendriikide programmeerija, kirjanik, arhivaar, poliitiline organisaator ja Interneti-aktivist.
Juba noorena osales ta RSS-i uudisevoogude standardi väljatöötamisel. Samuti oli ta üks Redditi portaali loojaid. Ta aitas peatada 2012. aastal SOPA eelnõu ja osales muudes poliitilistes algatuses. Swartz oli aktiivne Vikipeedia kaastööline ning kandideeris 2006. aastal ka Wikimedia Sihtasutuse juhatusse, kuid ei osutunud valituks.
Swartzi surnukeha leiti 11. jaanuaril 2013 tema korterist New Yorgis Brooklyni linnaosas, kus ta oli ennast üles poonud. Ta perekond ja sõbrad pidasid 2007. aastast saadik depressioonis viibimist tunnistanud Swartzi surmas kaasvastutavaks riikliku süüdistaja bürood, kuulsat Massachusettsi Tehnoloogiainstituuti (MIT) ja JSTORi digiraamatukogu. 
JSTORi intsident.
Swartz laadis MIT võrguühendust kasutades JSTOR-i teadusartiklite andmebaasist ebaseaduslikult alla umbes neli miljonit artiklit, mida ta arvatavalt plaanis P2P-võrgustikes levitada. Selle eest soovis prokurör talle rohkem kui 30-aastast vangistust ning nõuda ka välja miljoni dollari suuruse kahjutasu. Swartz oli juba 2008. aastal põhjendanud manifesti vormis oma kompromissituid arusaamu avatud juurdepääsu kohta ning oli 2009. aastal uurimise all, kuna laadis koordineeritud aktsiooni käigus ebaseaduslikult alla massiliselt tasu eest avaldatavaid kohtudokumente, et neid seejärel tasuta avaldada. Toona süüdistust ei esitatud.
Gabriel Kirillov

Gabriel Kirillov (vene keeles Гавриил Кириллович Кириллов; 15. veebruar 1891 Meremäe vald, Petserimaa – 2. mai 1973) oli Eesti fotograaf.
Ta õppis Pihkvas fotoateljees ja linna joonistuskoolis. Viimase lõpetanud, täiendas end Petrogradis keiserlike fotograafide, šveitslase Frederick Boassoni ja sakslase Fritz Eggleri juures ning lõpetas Petrogradi fototehnika instituudi fotokunstniku diplomiga.
Alates 1914. aastast pidas ta iseseisvat fotoateljeed Petrogradis, sai näitusel oma teoste eest kuldmedali. Aastail 1916–1918 töötas ta ühtlasi Vene põllutööministeeriumi põllutöö mehaanika osakonna laboratooriumis. Pärast Petrogradi fototehnika instituudi lõpetamist töötas ta edasi selle juures fototehnoloogia eriteaduste alal. Alates 1922. aastast oli ta endiste keiserlike teatrite teenistuses, ühtlasi iseseisva fotoateljee omanik Nevski prospektil kuni 1930. aastani.
1931. aastal naasis Gabriel Kirillov Eestisse, asutades Tallinnas oma fotoateljee ja pidas ühtlasi fotoplaatide ja fotopaberite tööstust "Aga". 1. augustil 1937 asutas ta Petseris oma fotoateljee "Kodumaa". 
Alates 1936. aastast käibele lastud Konstantin Pätsi näopildiga postmargid on valmistatud tema tehtud foto järgi.
"Pika tööpraktika kestel on G. Kirillov võitnud endale suure lugupidamise ja tunnustuse, mille mõjule pääsmiseks aitab suuresti kaasa ka ta vastutulelik iseloom, hääsüdamlik huumorimeel ja isiklik kunstimaitse, kuna ta töötab väsimatu innu ja suure vaimustusega, olles enda suhtes väga nõudlik." 
Ta on maetud Tailovo surnuaiale Petseri rajoonis.
Juhan Jaska

Juhan Jaska (29. juuni 1888 Suure-Kõpu vald, Viljandimaa – surma aeg ja koht teadmata) oli eesti savi- ja tsemenditööstur.
Ta osales Esimeses maailmasõjas ja Vabadussõjas.
Õppinud pottsepaametit Puiatus 1904–1907, tegi ta maal pottsepatööd. 1920. aastal kolis ta Viljandisse, kus töötas Schultsi ja Lutsu savitööstuses. 1922. aastal ehitas Juhan Jaska endale savi- ja 1923. aastal tsemenditööstuse ruumid ning asus iseseisvalt tegutsema, sai meistridiplomi Viljandi Tööoskusametilt.
Juhan Jaska oli Käsitööstuskoja Viljandi esinduse juhatuse liige, Viljandi linna ja ümbruskonna potisseppade ühingu asutaja ja esimees.
Richard Toming

Richard Toming (30. detsember 1888 Tartu – surma aeg ja koht teadmata) oli eesti maaler.
Toming oli käsitöölise poeg.
Ta õppis ametit 1904–1908 maaler M. Kochilt, kelle juures töötas sellina kuni 1910. aastani, seejärel asus Tallinna ja töötas seal M. Toomanni ja Kangru juures. 1920. aastal alustas ta tegevust iseseisva maaler-ettevõtjana ja avas maalritöökoja, 30. oktoobril 1934 õiendas Tallinna Tööoskusametis maalermeistri eksami.
Richard Toming oli Käsitööstuskoja juhatuse liige ja II sektsiooni esimees, Tallinna Maalermeistrite Ühingu esimees alates 1933. aastast, St. Kanuti ja Toomgildede Käsitöömeistrite Ühingu, Eesti Motoklubi ja Kaitseliidu Tallinna Kerge Divisjoni liige.
Aleksei Kasemets

Aleksei Kasemets (25. september 1872 Pindi vald, Võrumaa – surma aeg ja koht teadmata) oli eesti pottsepp.
Ta õppis Vene sõjaväest vabanemise järel ametit Moskvas pottsepp J. Palmbachi juures ja täiendas end insener Killerti juures. Seejärel asus ta Võrru, kus tegutses iseseisva pottsepp-ettevõtjana, registreeriti 1934. aastal Valga Tööoskusametis pottseppmeistrina.
Ta oli Võru Meistrite Seltsi asutaja ja esimees, Käsitööstuskoja nõukogu liige, Võru Eesti Käsitööliste Abiandmise Seltsi, "Kandle" seltsi, kirikunõukogu ja Võru Majaomanikkude Seltsi liige.
Johannes Steinberg

Johannes Steinberg (25. veebruar 1888 Koigi vald, Järvamaa – 6. august 1970) oli eesti puidutööstur.
Ta ostis 1913. aastal Türil A. Vimbergi puidutööstuse, esimeses maailmasõjas töötas Vene-Balti tehases tislerina, mille järel asus uuesti oma ettevõtet juhtima. 1923. aastal ehitas ta endale elamu ja 1926. aastal tööstuseruumid. Sai meistri kutsetunnistuse mööbelsepa tööalal.
Johannes Steinberg oli Käsitööstuskoja liige, Türi Käsitöösturite Ühingu laekur, tuletõrje juhatuse liige ja majaomanikkude seltsi abiesimees. 
1913. aastal sai ta Türi näitusel suure hõbeauraha ja Viljandi näitusel kuldauraha. 
Ta on maetud Türi Saunametsa kalmistule
Ago Ustal

Ago Ustal (10. jaanuar 1933 – 22. veebruar 2010) oli eesti ajakirjanik.
Aastatel 1975–1981 oli ta ajalehe Noorte Hääl peatoimetaja, 1981–1991 töötas ajalehes Kodumaa.
Tema sulest on ilmunud raamatud „Läbi külatänava", „Tütar ja memm, teised ka", „Sealt taevast kõrgelt ülevalt".
César Azpilicueta

César Azpilicueta Tanco (sündinud 28. augustil 1989 Zizur Mayors) on Hispaania jalgpallur, kaitsja. Ta mängib Hispaania kõrgliiga klubis Madridi Atletico.
Tema karjäär algas Hispaania klubis Osasuna, hiljem mängis César Azpilicueta kaks hooaega Marseille Olympique'is.
Aastatel 2012–2023 mängis ta Londoni Chelseas.
Koondisekarjäär.
2007. aastal tuli ta Hispaania koondisega alla 19-aastaste Euroopa meistriks ja 2011. aastal alla 21-aastaste Euroopa meistriks.
Ta kuulus Hispaania meeskonda 2012. aasta suveolümpiamängudel Londonis.
Debüüdi Hispaania rahvuskoondises tegi Azpilicueta 2013. veebruaris mängus Katari vastu.
Ta on kuulunud Hispaania koondisse 2014. ja 2018. aasta maailmameistrivõistlustel, 2016. aasta Euroopa meistrivõistlustel ning 2013. aasta FIFA konföderatsioonide karikaturniiril.
Tondiöömaja

"Tondiöömaja" on Heino Kiige 1970. aastal ilmunud romaan.
Kiik pälvis romaaniga 1967. aasta romaanivõistlusel I koha. Raamat tekitas laiema diskussiooni: ühelt pool leiti, et Kiik naeruvääristab selles Nõukogude Liitu ja kolhoosikorda, teisalt aga nõudis rahvas romaanivõistluse võidutöö avaldamist. Raamat läbis tsensuuri karmi kärpimise ja ilmus kolm aastat hiljem, 1970. aastal, ning rahvas võttis selle väga tormiliselt vastu. Romaani ilmumise järel lükati Kiige käsikirju kümmekond aastat tagasi. Aastal 2005 andis Eesti Raamat välja teise, algsele käsikirjale vastava trüki. 
"Tondiöömaja" tegevus keerleb Eesti NSV-s asuva kolhoosi ümber. Heino Kiik on märkinud, et koondas romaani teiste mõtteid ning osal tegelastel on ka prototüübid (näiteks maadlejast kolhoosijuhi Prõlla eeskujuks oli naismaadleja Räpinast). Tegevuskoha loomisel lähtus ta Harju rajoonis asunud Tuleviku-nimelisest kolhoosist. 
Selle kirjutas ta Rahula külas Majaka talus.
Heino Kersna

Heino Kersna (23. september 1922 Tallinn – 6. september 2007) oli eesti raamatugraafik ja kirjakunstnik.
1937. aastal asus ta õppima Riigi Kunsttööstuskooli litograafia- ja tsinkograafia osakonda, lõpetas 1943 Tallinna Kujutava ja Rakenduskunsti Kooli ning 1949 Tallinna Riikliku Tarbekunsti Instituudi kunstnik-graafikuna. Tema õpetajad olid Günther Reindorff ja Paul Luhtein. 
Aastatel 1947–1966 töötas ta ajakirja Pilt ja Sõna ning 1966–1978 ajakirja Horisont kunstilise toimetajana.
Heino Kersna andis märkimisväärse panuse eesti raamatukujundusse. Tema kujundas ENE (1968–1978) ja mitu muud teatmeteost, romaanisarjad "Varamu" (1971), "Sajandi sada romaani" (1986), "Nobeli laureaate" (1989), "Põhjamaade romaane" (1997), eesti luule antoloogia "Sõnarine" (4 kd, 1989–1995), kirjanike teoste sarjad (Lilli Prometi "Teosed", 6 köidet 1980–1983) ja üksikköiteid. Üldine imetlus sai osaks Umberto Eco romaani "Roosi nimi" kujundusele (1997). 
Raamatute kõrval kujundas ta arvukalt auaadresse, diplomeid, laulupeomärke ja -medaleid, nahkköiteid jne. 
1960. aastatest tegi Heino Kersna koostööd Eesti Kunstimuuseumiga. Ta kujundas muuseumi tarbeks näitusekatalooge, plakateid ja kutsekaarte.
Petrus Schomerus

Petrus Schomerus (ka Peter Schomer; 25. juuni 1607 Uppsala – 2. veebruar 1660 Kalmar) oli Eestis tegutsenud rootsi teoloog ja vaimulik, Tartu Ülikooli rektor 1637–1638.
Schomeruse isa oli linnakodanik Anders Persson ja ema Ingeborg Olofsdotter. Ta abiellus Margareta Henriksdotteriga. Neil olid tütred Barbara Schomera (1634–1657) ja Margareta Alsiciensis Schomera (Petersdotter; abiellus Göteborgi piiskopi Daniel Larsson Walleriusega).
Petrus Andreae Schomerus õppis Uppsala ülikoolis astronoomiat ja teoloogiat, sai 1632. aastal Upsalas mag.
phil.'i kraadi. 
Petrus Schomerus oli 1632. aasta oktoobrist Tartu Ülikooli usuteaduskonna teoloogiaõppejõud, 1636. aastal sai ta Maarja kiriku või sealse rootsi koguduse õpetajaks. 1637. aastast alates ta pidas ka teoloogilisi loenguid. 1638. aastal sai kreeka kirjanduse professoriks, 1637–1638 oli ta Tartu Ülikooli rektor ja 1639–1640 II usuteaduse professor. Litsentsiaadieksami läbis ta 1639. aastal,
1640. aastal lahkus ta Tartust ja läks Stockholmi, 1641. aastal sai ta Stockholmis vaimuliku ameti. 1643. aastast oli ta Stockholmi vastasutatud gümnaasiumis teoloogia prof. primaks, 1645. aastast oli Riddarholmi kiriku õpetajaks, 1648. aastal kaitses doktoridissertatsiooni. kuninganna Kristiina soovitusel ja sai teoloogia professoriks Uppsala ülikoolis.
1656–1660 oli ta Kalmari piiskopkonna superintendent.
Eduard von Haffner

Johann Samuel Eduard von Haffner (27. august 1804 Riia – 25. jaanuar 1889 Riia) oli aastail 1838–1849 Tartu Kubermangugümnaasiumi direktor ja 1851–1858 Tartu Ülikooli rektor, filosoofiadoktor ja auastmelt tegelik riiginõunik.
Ta asutas gümnaasiumiõpilastele preemia (nn Haffneri preemia), mille sai teiste seas ka Jakob Hurt.
Pihkva rahukonverents

Pihkva rahukonverents oli Eesti Vabadussõja ajal 16.–18. septembril 1919 Pihkvas toimunud vaherahuläbirääkimised Eesti Vabariigi ja Nõukogude Venemaa esindajate vahel Eesti Vabadussõja lõpetamiseks. 
Rahukonverentsi korraldamise aluseks oli 31. augustil 1919 Nõukogude Venemaa poolt tehtud rahuläbirääkimiste initsiatiivettepanek. Rahuläbirääkimiste eesmärgiks oli Nõukogude Venemaa separaatrahu sõlmimine Eestiga, eesmärgiga nõrgendada Nõukogude Venemaa vastases sõjalises blokis sõdivad ja oma iseseisvust kaitsevad Soome, Eesti, Läti, Leedu, Ukraina ja Poola.
Eesti Vabariigi poolel olid rahukonverentsil esindatud järgnevad Eesti valitsuskoalitsiooni parteide esindajad: 
Vene SFNV esindajateks rahukonverentsil olid:
14.–16. septembrini 1919 Tallinnas Eesti kutsel peetud Soome, Eesti, Läti ja Leedu pea- ja välisministrite konverentsil otsustati, et rahuläbirääkimisi Nõukogude Venemaaga peetakse üheskoos.
Vaherahurääkimised katkesid, kuna Eesti delegatsioon esitas nõudmise sõlmida vaherahukokkuleppe ühiselt koos Läti, Leedu ja Soome valitsustega. Nõukogude Venemaa oli teinud ettepaneku Soomele, Lätile ja Leedule astuda läbirääkimistesse rahutegemiseks, kuid kuna polnud veel saanud vastust, siis katkestati vaherahuläbirääkimised Eesti ja Nõukogude Venemaa vahel 18. septembril 1919.
29. septembrist kuni 1. oktoobrini 1919 peeti Tartus Eesti, Läti ja Leedu valitsuste ühine Balti riikide konverents, millel koostati teadaanne Nõukogude Venemaa välisasjade rahvakomissarile Georgi Tšitšerinile ja saadeti nende kolme riigi välisministrite allkirjadega 4. oktoobril ühises telegrammis, milles nende riikide valitsused teatasid, et nad on valmis astuma Nõukogude Venemaa valitsusega läbirääkimistesse rahulepingu sõlmimise üle Tartus.
Anto Juske

Anto Juske (16. mai 1929 Rakvere – 8. jaanuar 2013) oli eesti maaparandusteadlane.
Ta lõpetas 1954. aastal Eesti Põllumajanduse Akadeemia metsamelioratsiooniinsenerina.
Ta oli aastatel 1954–1959 Eesti Põllumajanduse Akadeemia maaparanduse kateedri assistent ja vanemõpetaja. Aastatel 1959–1974 oli ta tootmistööl ja 1975–1989 Eesti Maaparandusprojekti peamelioraator.
Ta on toimetanud ja välja andnud ajakirju Maaparandaja, Maaparandus ja Geodeet.
Isiklikku.
Tema poeg oli kunstiajaloolane ja -kriitik Ants Juske, pojapoeg on poliitik ja ajaloolane Jaak Juske.
Jakob Wilde

Jakob Wilde (ka Jacob Wilde; 1679 Bauska, Kuramaa – 21. aprill 1755 Stockholm) oli Eestis tegutsenud Rootsi kroonik, õpetlane ja ametnik, Tartu Ülikooli rektor 1707. aastal.
Wilde oli ajaloo, retoorika, õigusteaduse ja kreeka keele professor, Holsteini riigisekretär ning kuninglik riigiajaloolane. Ta alustas ka Rootsi seaduste kogu publitseerimist.
Ingemund Bröms

Ingemund Bröms (28. juuli 1669 Penninby Uppsala lään – 13. jaanuar 1722 Karlstad) oli Eestis tegutsenud Rootsi teoloog ja vaimulik, Academia Gustavo-Carolina rektor (1707–1708) ja Turu Akadeemia rektor (1713).
Ingemund Bröms õppis Uppsala ülikoolis. 1697. aastast oli ta kreeka keele õpetaja Strängnäsi gümnaasiumis ja aastatel 1701–1703 Strängnäsi gümnaasiumi rektor. 
1703. aastast oli ta Pärnu Academia Gustavo-Carolinas III teoloogiaprofessor, 1705. aastast ka Pärnu konsistooriumi vaimulik liige, 1707 Academia Gustavo-Carolina rektor.
1709. aastast oli ta I teoloogia professor Turu Akadeemias ja seal ka Rootsi koguduse õpetaja. 1710. aastast oli ta Rootsi riigipäeva (Stockholmis) liige.
1713. aastal vallutasid venelased Põhjasõja Soome lahingutes Turu ja Bröms põgenes Stockholmi.
1718–1722 oli ta Karlstadi piiskopkonna (rootsi keeles "stift") superintendent, 1719/20 oli Stockholmis riigipäeva liige ja salanõukogu liige.
Sebastian Wirdig

Sebastian Wirdig (1613 Torgau, Saksamaa – 17. aprill 1687 Rostock, Saksamaa) oli Eestis tegutsenud saksa arst, Tartu Ülikooli rektor 1650–1651.
Wirdig oli Tartu Ülikooli füüsika- ja meditsiiniprofessor.
Gabriel Skragge

Gabriel Skragge (1660 Västmanland –1710) oli Eestis tegutsenud Rootsi vaimulik ja usuteadlane, Tartu Ülikooli rektor 1693 ja 1697.
Tartu Ülikoolis oli Skragge 1690. aastast Tartu Ülikooli usuteaduskonna kreeka ja ida keelte professor, 1694 aastast Liivimaa ülemkonsistooriumi assessor ja samal ajal ka Puhja Püha Dionysiuse koguduse pastor, 1698. aastast oli ta teoloogia professor, 1701. aastal ta vallandati teenistusest omavolilise eemaldumise eest vaenlase sissetungimisel.
Hiljem Soome natsiooni inspektor, 1705–1706 oli ta Kuressaare Laurentiuse koguduse pastor ja Saaremaa superintendent ja 1707–1710 Liivimaa kindralsuperintendent ning Pärnu Academia Gustavo-Carolina prokantsler.
Lars Braunerskiöld

Lars Braunerskiöld (kuni 1719 Lars Braun; 1657–1729) oli Eestis tegutsenud Rootsi arst, Tartu Ülikooli rektor 1705–1706.
Gustav Girgensohn

Gustav Carl Girgensohn (1786 Ērgļi (Liivimaa) – 1872 Tartu) oli luuletaja (tõlkija), pedagoog ja botaanik (brüoloog).
Ta oli aastatel 1814–1839 Tartu kubermangugümnaasiumi ülemõpetaja (Oberlehrer).
Girgensohn andis ladinakeelse nime Wulfi turbasamblale ("Sphagnum wulfianum" Girgensohn).
Brüoloog

Brüoloog on teadlane, kes tegeleb sammalde uurimisega ehk brüoloogiaga.
Minu-sari

"Minu"-sari on Eesti kirjastuse Petrone Print raamatusari, milles inimesed (enamjaolt eestlased) kajastavad oma isiklikke kogemusi Eestist, mõnest välisriigist, välismaa linnast või piirkonnast. 
2007. aastal Epp Petrone raamatuga "Minu Ameerika" alguse saanud sarjas ilmub keskmiselt üks raamat kuus. Kui algselt ilmus ühe riigi või linna kohta üldjuhul vaid üks raamat, siis nüüd on mõned riigid ja linnad läinud n-ö uuele ringile (nt Itaalia, Tenerife, Pariis). Osa algusaastatel ilmunud raamatuid on kordustrükis saanud juurde värske epiloogi. Sarjas on avaldatud ka "Minu kokaraamat".
Tähistamaks Eesti Vabariigi 100. sünnipäeva, pöörati pilk erinevate Eesti linnade, maakondade ja saarte poole. "Minu"-sarja Eesti raamatute ilmumine jätkub ka pärast EV100.
Enamiku raamatuid on kirjutanud senise kirjanikukogemuseta autorid, kes on kirjeldatava piirkonnaga tuttavad pikemat aega. Kogemuse laad varieerub suuresti: mõni autor on elanud ühes riigis pikka aega, mõni töötanud vabatahtliku või giidina, mõni on olnud koduperenaine või viibinud vangis. Seepärast on raamatud ja vaatenurgad eripalgelised. Kriitikas on seda peetud nii sarja nõrkuseks (ebaühtlus) kui ka tugevuseks (mitmekesisus).
Ferdinand Giese

Johann Emmanuel Ferdinand Giese (2. jaanuar 1781 Küstrin, Preisimaa – 22. mai/3. juuni 1821 Miitavi) oli baltisaksa keemik ja farmatseut, Tartu ülikooli keemiaprofessor (1814–1821).
Ta oli ka Harkivi Ülikooli keemiaprofessor ja Peterburi TA korrespondentliige. Ta oli Tartu Ülikooli prorektor 1816—1817 ja rektor aastail 1817–1818.
Tartu Ülikooli raamatukogus asub temalt päranduseks saadud 1114-köiteline keemiakirjanduse kogu, mille hulgas on ka haruldasi maagia ja alkeemia alaseid töid.
Ferdinand Giese abikaasa oli Henriette Emilie Giese.
Igaühele oma (Vennaskond)

"Igaühele oma" on ansambli Vennaskond laul. 
Muusika autor on Kaspar Jancis ja sõnad on kirjutanud Tavo Tamm. Lugu on avaldatud albumitel "Võluri tagasitulek" (1994) ja "Reis Kuule" (1997) ning seda võib kuulda filmis "Sügis Ida-Euroopas".