Lotharingia

Lotharingia oli keskaegne Karolingide impeeriumi järglaskuningriik, koosnedes Madalmaadest, Lääne-Reinimaast, tänapäeva Prantsusmaa ja Saksamaa piirialadest ja Lääne-Šveitsist.
See sündis aastal 855 Kesk-Frangi riigi kolmeks jagamisest, viimane ise oli moodustunud aastal 843 Karolingide impeeriumi Verduni lepinguga kolmeks jagamisest. Ei Lotharingia ega Kesk-Frangi riik omanud mingit loomulikku sidusust, kuid kumbki kavandati kui suurema valduse territoriaalne jagunemine. Aastal 870 jagati Lotharingia pärast lühikest interregnumit Meersseni lepinguga oma naabrite, Ida-Frangi riigi ja Lääne-Frangi riigi vahel. Pärast lühikesi sõdu aastal 876 ja 879 loovutas Lääne-Frangi riik oma poole Lotharingiast Ribemonti lepinguga (880) Ida-Frangi riigile. Lotharingia aristokraatia ühines, püüdega kaitsta oma õigust valida suverään, aastal 887 teiste Ida-Frangi maadega oma kuninga, Karl Paksu kõrvaldamiseks. Rea hertsogite juhtimisel, mis algas aastal 903 lapskuningas Ludwig IV ajal, vahetasid lotharingialased sageli truudust Ida- ja Lääne-Frangi kuningate vahel. Aastal 939 kõrvaldas Ida-Frangi kuningas Otto I valitseva hertsogi Giselberti ja liidendas Lotharingia oma valdustega kui ühe "noorematest" hõimuhertsogkondadest, mille hertsogid hääletasid kuninga valimistel. Kui teistel hõimuhertsogkondadel oli hõimu või rahva identiteet, oli Lotharingia identiteet puhtalt poliitiline.
Aastal 959 jagas Lotharingia hertsog Bruno Suur hertsogkonna "Lotharingia superior" (Ülem-Lotring) ja "Lotharingia inferior" (Alam-Lotring), andes kummagi markkrahvile valitseda. Välja arvatud üks lühike periood (1033–1044, Gotzelo I ajal), ei ühendatud jagatud territooriumi enam ja markkrahvid ülendasid varsti oma eraldi läänid hertsogkondadeks. 12. sajandil killustus hertsogivõim Alam-Lotringis, põhjustades Limburgi hertsogkonna ja Brabanti hertsogkonna moodustumise, mille valitsejad säilitasid tiitli Lothieri hertsog (tuletatud Lotharingiast). Seoses "Alam-"Lotringi kadumisega muutus Ülem-Lotringi hertsogkond esmaseks "Lotringiks" Saksa-Rooma riigis. Pärast sajandeid Prantsuse sissetunge ja okupatsioone loovutati Lotring Poola pärilussõja (1737) lõppedes lõpuks Prantsusmaale. Aastal 1766 päris hertsogkonna Prantsuse kroon ja sellest sai Lorraine'i provints. Aastal 1871, pärast Prantsuse-Preisi sõda, ühendati saksakeelne osa Lotringist Elsassiga ja sellest sai Elsass-Lotringi provints Saksa keisririigis. Tänapäeval kuulub suurem osa Prantsusmaa-poolsest Prantsuse-Saksa piirialast Lorraine'i piirkonda.
Kesk-Frangi riik.
Pinnas Kesk-Frangi riigi moodustamiseks tekkis aastal 817, Karolingide impeeriumi jaotamise plaanidega keiser Ludwig Vaga surma korral. Ettenägematu oli aastal 817 veel üks nõudleja Ludwigi kolme täiskasvanud poja kõrvale. Neljas poeg, Charles II Paljaspea, sündis aastal 823 Ludwigi teisele naisele, Baieri Judithile. Kui Ludwig püüdis aastal 833 keisririiki Charlesi kasuks ümber jagada, kohtas ta oma täiskasvanud poegade, Lothari, Pippini ja Ludwigi vastuseisu. Järgnes kümme aastat kodusõda ja kõikuvad liidud, mida katkestasid lühikesed rahuperioodid. Pippin suri aastal 838 ja vanem Ludwig aastal 840. Järelejäänud vennad tegid aastal 843 rahu ja kaardistasid keisririigi lõpliku jagamise. Lothar, kui vanem, sai keisritiitli ja oma maaosana pika territooriumiriba oma vendade kuningriikide vahel, mis ulatus Põhjamerest Benevento hertsogkonnani. Jagamise loogika oli, et Lothar omas Itaalia truudust, mis oli olnud tema all-kuningriik Ludwig Vaga ajal, ja et keisrina pidi ta valitsema Aachenis, esimese Karolingide keisri Karl Suure pealinnas, ja Roomas, keisrite iidses pealinnas. Kesk-Frangi riik (ladina: "Francia media") sisaldas seega kogu maad Aacheni ja Rooma vahel ning ajaloolased on seda mõnikord kutsunud "Lotharingia teljeks".
Lotharingia kuningriik.
Aastal 855, kui Kesk-Frangi kuningas (843–855) Lothar I oli Prümi kloostris oma surivoodil, jagas ta kuningriigi Prümi lepinguga oma kolme poja vahel. Vanimale, Ludwig II-le Itaalia kuninga (844–875) tiitel, koos Frangi keisri tiitliga, aastast 855–875. Noorimale, veel alaealisele Karlile läks Provence. Keskmisele ja isa nimekaimule, Lotharile läks ülejäänud territoorium Provence'ist põhjas, kuningriik, milles puudus rahvuslik või keeleline ühtsus samavõrd kui Kesk-Frangi riigis oli puudunud. Sellise identiteedi puudumise tõttu olid kaasaegsed ebakindlad, kuidas kutsuda kuningriiki ja nii sai sellest "regnum quondam Lotharii" või "Lotharii regnum" ja selle asukad "Lotharii", "Lotharienses" või "Lotharingi" (saksa: "Lothringen", mis on provintsi nimi). Viimane mõiste, moodustatud saksa sufiksiga "-ing", mis tähistab põlvnemise või perekonna sidemeid, tekitas 10. sajandil ladina mõiste "Lotharingia" (ladina sufiksiga "-ia", mis tähistab maad). Hiljem tuletati mõisteid nagu "Lotring" ja "Lothier" sellest ladina mõistest.
Kui Lothar II aastal 869 suri, ei olnud tal seaduslikke lapsi, kuid oli üks ebaseaduslik poeg, Hugo. Ida- ja Lääne-Frangi kuningad, Ludwig Sakslane ja Charles II Paljaspea leppisid kokku Lotharingia omavahel jagada ja aastal 870 jõudsid nad Meerssenis kokkuleppele. Lotharingia lääneosa läks Lääne-Frangi riigile ja idaosa Ida-Frangi riigile. Aastal 876 tungis Charles Lotharingia idaossa, kuid kaotas Andernachis Ludwigile. Aastal 879 kutsuti Ludwigi poeg Ludwig Noorem Lääne-Frangi aadlikildkonna poolt Charlesi poja, Louis Kogeleja järglaseks troonile. Vastuseks loovutasid Louis Kogeleja pojad, Carloman II ja Louis III Lotharingia lääneosa Ludwigile. Piir kahe kuningriigi vahele loodi Saint-Quentinis järgmisel aastal (880).
Kui Arnulf Kärntenist kutsus novembris 887 Ida-Frangi aadlike nõukogu üles kukutama Karl Paks, kes valitses kõiki keisririigi kuningriike aastast 884, olid lotharingialased ühed nendest, kes temaga ühinesid. Nad valisid Arnulfi oma kuningaks, võib-olla sunniviisiliselt. Arnulfi vastu olid alguses Guido Spoletost, kes lõpuks tegi endast Itaalia kuninga, ja Rudolf Auxerre'ist, kes valiti kuningaks Lotharingia lõunaosas, Ülem-Burgundias. Rudolf kavatses teha endast kuninga üle kogu Lothar II kuningriigi, kuid pidi rahulduma jäänukriigiga. Aastal 895 nimetas Arnulf oma ebaseadusliku poja Zwentiboldi Lotharingia kuningaks. See valitses sõltumatult, kuni ta mässulise suurniku poolt aastal 900 troonilt tõugati ja tapeti.
Lotharingia hertsogkond.
 " ehk Lothringen"
Lotharingia suurnikele võimaldatud suurem vabadus Arnulfi seadusliku poja ja pärija Ida-Frangi riigis, Ida-Frangi riigi valitseja Ludwig III Lapse alaealisuse tõttu hoidis nad talle truudena kuni tema surmani aastal 911. Tema valitsemise ajal ilmus esmakordselt Lotharingia hertsog kui vahemees rahva ja kuninga vahel. Esimene hertsog oli Gebhard (903). Tema tiitel, tolleaegses ladina keeles, oli "dux regni quod a multis Hlotharii dicitur": "hertsog kuningriigis, mida paljud kutsuvad Lothari omaks".
Talle järgnes Reginhar, kes juhtis aadlikke Charles III Lihtsameelse valimisel Lääne-Frangi kuningaks pärast Ludwig IV surma. Aastal 915 premeeris Charles teda markkrahvi tiitli annetamisega. Reginhari järglane oli tema poeg Giselbert, kes kasutas tiitlit "dux Lotharingiae": "Lotharingia hertsog". Kui läänefrangid Charles III Lihtsameelse aastal 922 kukutasid, jäi ta Lotharingias kuningaks, kust ta püüdis aastal 923 oma teist kuningriiki tagasi vallutada. Ta püüti kinni ja vangistati, kus ta aastal 929 suri. Lotharingialased ei valinud asendajat aastani 925, kuni nad Giselberti juhtimisel valisid Ida-Frangi kuninga Heinrich I Linnupüüdja. Aastal 930 premeeriti Giselberti otsust ja ta abiellus Heinrichi tütre Gerbergaga. Heinrichi surmaga aastal 936 püüdis Giselbert vahetada Lotharingia truudust läänefrankidele, kuna Lääne-Frangi kuningas Rodolphe oli nõrk ja sekkus vähem aristokraatide asjadesse.
Aastal 939 tungis Saksimaa hertsogi ja Saksa kuninga Heinrich I poeg ja järglane Otto I Lotharingiasse ja alistas Giselberti Andernachi lahingus. Lotharingia hertsogid olid seejärel Saksa kuninga nimetatud.