Harilik imikas

Harilik imikas ("Anchusa officinalis") on kareleheliste sugukonda imika perekonda kuuluv ühe- või mitmeaastane rohttaim. 
Sarnasus teiste taimedega.
Imikas kasvab looduses tihti ussikeele naabruses. Neid taimi aetakse tihti segamini, sest mõlemal taimel on sinised õied ning karvadega kaetud lehed ja varred. Ussikeelest eristab aga imikat see, et tal on laiemad lehed ning juurekaelalt harunevatest vartest moodustuv puhmik. Samuti aetakse harilikku imikat segamini karukeelega, aga sellel on karedamad lehed ja varred ning õied on helesinised. 
Nimetus.
Harilikku imikat tuntakse rahvakeeles ka kui härjakeelt, karu-ohtjaid, villirohtu, karvikut, pulgast, setukõlinat, tainatõmmajat ja mesilille."Officinalis" taime ladinakeelses nimes näitab taime kasutamist meditsiinis, "Anchusa" aga tuleb kreeka sõnast "ankhusa", mida on kasutatud paljude karedate lehtedega taimede märkimiseks. Karedate lehtedega taimi nimetati antiikajal ka "Buglossa", milles "bus" tähendab härga ja "glossa" keelt. 
Levila ja kasvukohad.
Harilik imikas on laialdaselt levinud Kesk-Euroopas, Taanis, Lõuna-Soomes ja Skandinaavias. Levila ulatub idas Türgi, Kaspia mere ja Uurali jõeni. Lisaks looduslikule levikule on teda sisse viidud ka Põhja-Ameerikasse ja Uus-Meremaale. Harilik imikas on laialt levinud ka Eestis. Taim eelistab kuivemat ja kergemat mulda. Tihti võib teda leida põllu- ja teeservadelt, jäätmaadelt, karjääridest, kuivadelt nõlvadelt, aruniitudelt.
Morfoloogia.
Harilik imikas on ühekojaline ühe- või mitmeaastane rohttaim, mis on peamiselt putuktolmleja, kuid võib paljuneda ka vegetatiivselt risoomi abil. Imikal on mõlemasugulised kaheli õiekattega õied, mille kroon ja tupp on liitlehised. Tupp on lõhestunud rohkem kui pooles ulatuses hõlmadeks ja seda katavad karvad. Kroon on noorel taimel karmiinpunast värvi, hiljem aga tumesinine või lilla, harva ka valge. Selle läbimõõt on umbes 1 cm ning see on tupest pikema putkega. Ka krooni katavad karvad, mis muudavad selle sametiseks. Õied asuvad õisikutes, mis on rohkeõielised ja lehistunud. Hariliku imika õitsemisaeg on juunis ja juulis.
Hariliku imika vili on munaja kujuga pähklike, mille pealispind on kühmuline ja peenelt krobeline. Selle kinnitumispinnal on tugev ringikujuline vall. Värvuselt on vili helepruun ja 3,25–4 mm pikkune. Viljadel on lisand, mis sisaldab rasva ning soodustab nende levikut sipelgate abil.
Imikal on lihtlehed, mis paiknevad varrel spiraalselt. Alumistel on lühike roots, kuid ülemised lähevad pooleldi üle varreümbriseks ja on istuvad. Lehed ise on karvadega kaetud, hambulise servaga ja piklikud, nende pikkus võib ulatuda 10 cm ja laius 2 cm.
Varred on imikatel kandilised ja kaetud karvadega nagu taime muudki osad. Juurekaela läheduses on varred harunenud.
Harilikul imikal on risoom, mis ülemises otsas on harunenud, samuti on taimel tugev sammasjuurestik.
Kasutamine.
Harilikku imikat on ravimtaimena tuntud juba väga kaua. Pompeis tegutsenud Plinius, kes elas 76. aastani pKr, märkis, et imika juured mõjuvad veiniga sissevõetuna ergutavalt. Harilik imikas on mürgine taim ning toimib närvimürgina, seega pole soovitatav seda seespidiselt kasutada. Ta sisaldab koliini, lima, alkaloide ja lahustuvat ränihapet. Rahvameditsiinis kasutatakse teda pehmendava ja jahutava kompressina ning soolte töö reguleerijana. Samuti on teda kasutatud kuseerituse soodustamiseks ja kõhulahtistina, lisaks veel köha, külmetuse ja kusepõiepõletiku korral. 
Imika õitest on võimalik toota kollast värvi ning selle juured sisaldavad punast värvainet, mida on kasutatud salvide ja vedelike värvimiseks.Juurtest ja vartest saab lisaks värvainele ka toota hästilahustuvat valget pulbrit, millel on antiseptiline toime. Hariliku imika noori lehti saab kasutada salatina või dekoratiivtaimena kuivemate alade haljastamiseks.