Lembit (suurtükipaat)

Lembit oli Vene Keisririigis ehitatud ja hiljem Eesti merejõudude kasutuses olnud Giljak-klassi suurtükilaev (toonases kõnepruugis 'suurtükipaat'). Oli Eesti riigi esimene võitlusvõimeline sõjalaev.
Enne Eesti mereväe valdusse sattumis kandis nime Bobr ja Biber.
Ajalugu.
Vene keiserlikus mereväes.
Suurtükilaev algse nimega Bobr ehitati 1907. aastal Peterburis Neeva laevatehases oma klassi 2. laevana. Kiil pandi maha 1906, vettelaskmine toimus 1907, relvastusse võeti laev 6. augustil 1908. Kogu laevaklass planeeriti rannikukaitseteenistuseks Kaug-Idas, kus need pidid olema kasutatavad suurtel jõgedel ja rannikul. Põhiülesanne oli maismaajõudude toetamine suurtükitulega. Laeva süvis pidi saama minimaalne, liikumiseks peamiselt Amuuri jõel. Valmisehitatud laevad, saadetigi pikale reisile ümber Euraasia.
Bobr alustas koos sõsarlaevaga teekonda Kaug-Itta 30. novembril 1908. Peagi selgus aga tõsiasi, et suurtükipaadid pole piisavalt merekõlbulikud selliseks reisiks. Masinate võimsus oli nõrgavõitu, pealegi kõikusid laevad väikese süvise tõttu laines rängalt. Kokkuvõttes kutsuti kõik 4 laeva, 2 osaliselt juba poolelt teelt, tagasi. Lisaks langes Kaug-Idas ära vajadus nende laevade järele, sest kohapeal oli jõelaevastiku jaoks vahepeal välja töötatud sobivam laevatüüp.
Läänemere laevastikus sai Bobrist esmalt õppelaev, aga peagi arvati ta 2. miinidivisjoni koosseisu ja hakkas baseeruma Viaporis. Laev sai ka miinirööpad.
Esimeses maailmasõjas osales Bobr Liivi lahes meremiinide veeskamisel ja seejärel maavägedele tuletoetuse andmisel. Paiknes 1917. aastal Turus.
Saksa keiserlikus mereväes.
Aprillis 1918 langes laev koos sõsarlaevaga Giljak Turus Soome kodusõja käigus peale tungivate Saksa ja Soome üksuste kätte, kuid sakslased ei andnud seda, erinevalt sõsarlaevast, soomlastele üle. Selle asemel tõid nad laeva Tallinna ja nimetasid Biberiks.
Teise versiooni järgi jäi Bobr 1918. aasta algul toimunud laevastiku Jääretkest Tallinna maha, langedes sakslaste kätte.
Laev sai Saksa võimude valduses Tallinnas ujuvtöökojaks ja sellelt eemaldati osaliselt relvastus.
Eesti merejõududes.
Vabadussõjas.
Novembris 1918 võtsid eestlased laeva lahkuvatelt sakslastelt üle ja nimetasid 18. novembril 1918 Lembituks. Sellest sai (koos vahilaevaga Laene) Eesti merejõudude esimene sõjalaev, millele heisati Eesti lipp.
Laev oli ülevõtmisel halvas tehnilises ja olmelises seisukorras. Mehhanismid olid lõhutud, suurtükkidel puudusid lukud ja elu- ning toidu valmistamise tingimused pardal olid puudulikud. Komandöriks määrati 27. novembril mitšman Priidik Kriisk, kes polnud aga ülesannete kõrgusel. 6. detsembril toimus siiski esimene proovi-väljasõit Tallinna lahel. Laeva remont ja laeva kordaseadmine võttis aega, pealegi kippusid laeva meeskonnas pead tõstma kommunistid, kes kutsutud üles laeval punalippu heiskama ja korda saanud suurtükkidest isegi linna pommitama. Vastuhakk (mäss) kulmineerus 17. detsembril. Sellest kõigest teada saanud ja olukorda selgitama läinud laevastiku üldorganisaator Johan Pitka tagandas esialgse komandöri, vahistas meskonnast 2 mässuõhutajat ja määras hiljem saadud ametliku volituse alusel uueks komandöriks mitšman Jaan Klaari (jõudis laeva 19. detsembril) ning komandöri abiks vanemleitnant Georg Veigelini. Laevale võeti ka noori hakkajaid kooliõpilasi. 20. detsembril toimusid laevasuurtükkide proovilaskmised. 
Esimene väljasõit toimus 23./ 24. detsembri öösel Kunda alla, et toetada Kunda dessanti vaenlase tagalas. Alates sellest ajast osales Lembit Vabadussõjas kõigis Eesti merejõudude operatsioonides, olles sõja algupoolel sageli Merejõudude juhataja Johan Pitka lipulaev. Võib pidada aktiivseimaks Eesti sõjalaevaks Vabadussõjas.
Muuhulgas sisenes Lembit 1919. aastal vastupealetungi käigus pärast Utria dessandi toetamist Narva jõele ja Landeswehri sõjas Riia operatsiooni käigus Daugava jõele, kus pidas eduka duelli Bolderāja sadamas asunud Saksa suurtükipatareiga.
1919. aasta mai keskel Luuga lahe poole operatsioonile sõites sattus Lembit madalikule, kuid tõmmati kohapeal olnud dessantlaevade abiga tõsisemate vigastusdeta vabasse vette, jätkates sõitu.
Pärast sõda.
Pärast Vabadussõda kasutati Lembitut sageli kadettide õppelaevana.
Õppelaskmistel toimunud õnnetuse järel, kui üks 120 mm suurtükkiraud lasu ajal lõhkes (oli ka kaks hukkunut), vahetati mõlemad peakaliibri suurtükid 102 mm vastu välja. Sarnased suurtükid olid ühtlasi Merejõudude hävitajatel.
I Maailmasõja järgseks ajastuks, mil oli hakatud ehitama modernsemaid ja efektiivsemaid sõjalaevu, oli Lembit juba tehniliselt ja ka moraalselt vananenud. 1920. aastate teisel poolel toimunud sõjaväereformide käigus otsustatigi vana-aegne alus laevastikust välja arvata. 15. jaanuaril 1927 kustutati suurtükilaev Lembit laevade nimekirjast ja langetati selle lipp. Seega teenis laev Lembit Eesti Vabariiki 8 aastat, 1 kuu ja 27 päeva. Lembit lammutati vanarauaks, osa selle esemeid anti Sõjamuuseumile ja osa relvastusest jäeti Merejõududele.
Kirjeldus.
Giljak-klassi laevadele oli iseloomulik väike süvis, mis pidi võimaldama sõitu jõele ja ranniku lähistel. Väike süvis saavutati muuhulgas soomuskaitsest loobumise hinnaga. Vaid komandosilla ehitis oli soomustatud 20 mm ja tekid 12 mm. Väike süvis tegi laeva aga vähem kõikumiskindlaks. Viga püüti parandada lisakiilude paigaldamisega, mis suurendas aga laeva pöörderaadiust.
Relvastus oli laeva väiksuse kohta kahe 120 mm ja nelja 75 mm kahuri näol üsna eeskujulik, võimaldades head tuletoetust rannikule. 120 mm Canet' kahuri laskekaugus oli umbes 11 km ja mürsu kaal üle 20 kg.
Laeval oli kokku 4 rooliratast, neist 1 ahtrisillal. Iga rooliratta juures oli kompass, masinatelegraaf ja kõnetoru. Paate oli laeval kokku 5: 8,5 m pikkune aurupaat, 14-aeruline barkass, 6-aeruline sõudepaat, julla ja lisaks veel üks väike aerupaat.
Algul oli laeval 2 masti, kuid hiljem jäi alles vaid vööripoolne. Neli aurukatelt, mis mahutasid ühtlasi 10 t vett, olid väljundid kahekaupa kahte korstnasse. Söepunkri varu oli 60 t, mis maksimaalselt mahutas siiski ka 100 t. Aurumasin on 3 paisumisega (3 silindriga) ja kolvikäik 380 mm. Kestevv võimsus saadi u 800 hj. Ankrukett oli üle 200 m pikk, mille 20 hj ankrupeli suutis hiivata 12 m/min. Laeval oli 14 pilsiveepumpa kogujõudlusega 75 t/h.
Meeskonnas oli ette nähtud 10 ohvitseri: kapten, üks kõrgem ohvitser, veel viis ohvitseri, kaks insener-mehaanikut ja arst.
Lembitu kahurite kilbid.
Lembitu 120 mm kahuri ja kahe 75-mm kilbid viidi pärast laeva lammutamist Naissaarele, kus olid hiljem ümberehitatuna kasutusel teiste suurtükkide ja mingite laskepesade püsikaitsena.
2008. aastal viidi 120-mm kahuri kilp Naissaarelt Lennusadama angaari ekspositsiooni ja on seal senini oma õige nime all.
Üks 75-mm kahuri oluliselt ümberehitatud ja täiendatud kilp viidi juulis 2006 Naissaarelt Lennusadama angaari. See on seal ekspositsioonis ümberehitatuna, vale kahuriga varustatuna ja vale nime all.
Teine 75-mm kahuri oluliselt ümberehitatud ja täiendatud kilp asub praegu Naissaare Lõunakülas. See on vale nime all arvel tehnikamälestisena.