tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Ilmar Ojalo

Ilmar Ojalo (1937. aastani Ilmar Odenberg; 14. november (vkj)/ 27. november 1910 Simititsa, Jamburgi maakond – 30. november 1989 Tallinn) oli eesti maalikunstnik ja restauraator.
Ta sündis Simititsas Jamburgi maakonnas eesti väljarändajate perekonnas. 1913. aastal kolis Odenbergide pere Tallinna. 
1929. aastal lõpetas ta Tallinna Linna Poeglaste Humanitaargümnaasiumi ja teenis seejärel aega Eesti mereväes. 1931. aastal astus ta Tallinna Tehnikumi, 1932. aastal läks üle Praha Tehnikaülikooli, kus õppis kuni 1936. aastani. 1936–1939 õppis ta Helsingis Soome Kunstiühingu kunstikoolis.
1939. aastal esines ta esimest korda kunstinäitusel Soomes ja 1940. aasta märtsis Eestis. 1945–1950 töötas ta Tartu Kunstimuuseumis restauraatorina.
1951. aastal arreteeriti ta Saksa okupatsiooni ajal ajalehtedes ilmunud karikatuuride eest. Teda peeti algul Vasalemma vangilaagris, hiljem Molotovi oblastis.
Pärast vabanemist 1955. aastal sai ta kunstnik-restauraatori koha Teadusliku Restaureerimise Töökojas Tallinnas. Aastatel 1961–1963 töötas ta arhitekt-sisekujundajana Eesti Tööstusprojektis, hiljem tegutses lektorina ja harrastuskunstnike juhendajana.
Ilmar Ojalo oli laialdaste kultuurihuvidega isiksus. Ta tegeles kunstiajaloo uurimisega, osales Tallinna Linnamuuseumi kodu-uurijate ringi tegevuses, kuulus parapsühholoogiahuvilisena Nõukogude Liidu Psühholoogiaseltsi Eesti osakonda, avaldas 1982. aastal brošüüri "Mis on värvusmuusika?" ja esines loengutega.
Kesksel kohal Ilmar Ojalo maaliloomingus olid linnavaated. Tema maalid paistsid silma värske motiivivaliku ja lakoonilise kompositsiooniga.
Isiklikku.
Tema isa oli rahvaluulekoguja Madis Odenberg.
Pikajärve mõis

Pikajärve mõis (saksa keeles "Langensee, Johannishof") oli Võrumaal Kanepi kihelkonnas asunud rüütlimõis. Nüüdisajal jääb mõis Põlva maakonda Kanepi valda.
Mõis asutati 1749. aastal ida pool asuvast Valgjärve mõisast eraldatud osast. Asutamise ajal kandis ta nime Johannishof, ent aastal 1869 nimetati ümber Langenseeks.
Mõisa omanikud on olnud Schreiterfeldid, Budbergid, Glasenappid, Rothid, Bergid ja Oettingenid. 1873–1919 omasid mõisat Muellerid. Pärast seda jäi Muelleritele kuni Teise maailmasõjani veel väike jäänukmõis koos mõisasüdamega.
Mõisa praegune hoonestus pärineb von Muellerite ajast, põhiliselt 20. sajandi algusest. Mõisa peahoone on juugendstiilis ja valmis 1908. Säilinud on hulk kõrvalhooneid, mis kõik on valminud maakivist: tallisaal, väike tall, ait-kuivati, jääkelder ja viinaköök.
Mõisakompleks on tänapäeval restaureeritud ja eraomanduses. Peahoonet nimetatakse Cantervilla lossiks ning see on ühtlasi ürituste korraldamise paik ja majutusasutus. Mõisahoonet ümbritseb mõisapark.
Mõisa sinises saalis asub kunstigalerii, mis asutamise ajal oli lähikonnas ja kogu Põlvamaal ainus. Osa galerii teoseid on müügis. 2016. aasta juuli seisuga on võimalik osta 28 autori teoseid, mis kuuluvad peamiselt eesti ja vene kunsti hulka. Galerii vähemväärtuslik osa paikneb tallis.
Mõisapargis on Valdo Pandi mälestussammas. Valdo Pant sündis ja elas mõisast mõne kilomeetri kaugusel.
Tähekompass

Tähekompass ehk astronoomiline kompass ehk astrokompass on navigatsiooniriist, mille abil määrati ilmakaari ja laev tõelist kurssi taevakehade asendi ja kellaaja järgi.
Tähekompassi osad olid viseerimisseadis, kellamehhanism ja koordinaatskaalad, hiljem peilingaatorist, kursinäiturist ja arvutist.
Põlgaste mõis

Põlgaste mõis (saksa keeles "Pölks") oli rüütlimõis Võrumaal Kanepi kihelkonnas. Mõisasüda asub nüüdisajal Põlvamaal Lahe küla territooriumil.
Mõis eraldati 17. sajandi lõpul Krootuse mõisast.
Mõisa esimene omanik oli Georg Rothausen. Põhjasõja järel vahetus mõisa omanik sageli. Pikemat aega oli see 19. sajandil von Rothide käes. Viimane mõisa omanik (1919. aastani) oli Erich von Oettingen.
Burbiškise mõis

Burbiškise mõis (leedu keeles "Burbiškio dvaras") on endine mõis Leedus Radviliškise rajoonis Burbiškise külas.
Burbiškise mõisat on esmamainitud XVII sajandil. Toona kuulus see Burbade suguvõsale, nende järgi sai mõis ka nime. Aastatel 1817–1940 kuulus mõis Bażeńskitele.
Kuigi peahoone pärineb juba Burbade ajast, ehitas kompleksi uhkemalt välja ikkagi Michał Bażeński. XX sajandi alguses muutus mõis avaliku elu tegelaste ja kultuuriinimeste kokkusaamispaigaks, kuis käisid sageli Petras Vileišis, Jonas Basanavičius ja Kornel Makuszyński. Viimane õigusjärgne omanik Adam von Baysen-Bażeński loovutas mõisa 1991. aastal Leedu riigile, samal aastal rajas koduloouurija E. Prascevičiaus mõisakompleksi muuseumi. 2000. aastast toimuvad mõisa juures kevaditi tulbifestivalid, seal kasvab ligi 180 000 tulpi enam kui 400 sordist.
Mõisakompleksi juurde kuulusid lisaks peahoonele kontor, külalistemaja, lastemaja, jääkelder, köök, tall, ait, laut, aedniku maja, kasvuhoone, lastehoidja maja, mitmed tornid, sepikoda, saun, pruulikoda ja jahimajake. Säilinud on aedniku maja, lastemajake, tall, ait, laut, jääkelder, kasvuhoone; jahimajake on varemetes. Peahoones asub lisaks muuseumile võõrastemaja (6 tuba).
Peahoone ümber paikneb 28 hektari suurune park, kus asuvad tiigid (kogupindala kolm hektarit) koos 15 saare ja arvukate sildadega. Parki liigendavad arukaskedest ja kuuskedest alleed. Parki oli istutatud 28 liiki puittaimi, nende seas ka sabiina kadakas, euroopa lehis ja harilik ebatsuuga. Pargis elutseb 40 liiki linde.
1911. aastal paigaldati mõisa juurde kolm skulptuuri (Vytautas, Adam Mickiewicz ja Maarja). Skulptuurid tellis Michał Bażeński, aga valmisid need Krakówis Kazimierz Ulański käe all.
Melodie und Rhythmus

Melodie und Rhythmus ('Meloodia ja Rütm') oli Saksa muusikaajakiri.
Ajakiri alustas ilmumist 1957. aastal Saksa DVs. Melodie und Rhythmus oli Saksa DV-s üks populaarsemaid ajakirju. Ajakirja väljaandmine lõpetati 1991. aastal, kuid selle väljaandmine taastati 2004. aastal. Alates 2010. aastast ilmub ajakiri kuus korda aastas.
Alates 2014. aasta maist oli ajakirja peatoimetaja Susann Witt-Stahl.
2022. aasta augustis lõpeti ajakirja väljaandmine teist korda.
Franklin Graham

William Franklin Graham III (sündinud 14. juulil 1952) on Ameerika evangelist ja evangeelse liikumise misjonär. Ta osaleb sageli kristlikel ärkamisreisidel ja teeb poliitilisi kommentaare. Ta on Billy Grahami evangeelse ühingu (BGEA) ja rahvusvahelise kristliku abiorganisatsiooni Samaritan's Purse president ja tegevjuht.
Franklin Graham on Billy Grahami poeg.
Grahamist sai pühendunud kristlane 1974. aastal ja ta pühitseti ametisse 1982. aastal ning sellest ajast alates on temast saanud avalik esineja ja autor. 2009. aasta mais käis ta ka Eestis, kus oli peakõneleja "Lootuse festivalil". 
Graham abiellus 1974. aastal Põhja-Carolinast Smithfieldist pärit Jane Austin Cunninghamiga. Neil on neli last: William Franklin Graham IV (sündinud 1975), Roy Austin Graham (1977), Edward Bell Graham (1979) ja Jane Austin Graham Lynch (1986). 
Ta elab koos abikaasaga Põhja-Carolina osariigis Boone'i mägedes. 
Grahamile tehti 2021. aasta novembris südameoperatsioon.
Für Dich

Für Dich ('sinule') oli naisteajakiri, mis ilmus Saksa DV-s.
Ajakirja eelkäijaks oli naisteajakiri Die Frau von heute ('tänapäeva naine').
18. augustil 1946 oli Nõukogude okupatsioonitsoonis hakanud ilmuma kaheksaleheküljeline illustreeritud naisteajakiri Für Dich. Selle viimane number ilmus 26. märtsil 1950, misjärel see liideti ajakirjaga Die Frau von heute.
Ajakirja Für Dich proovinumber ilmus 1962. aasta detsembris. Regulaarselt hakkas ajakiri ilmuma 1963. aastal, ilmumissagedus oli üks kord nädalas.
Ajakirja viimane number ilmus juunis 1991.
Filmspiegel

Filmspiegel ('Filmipeegel') oli filmiajakiri, mis ilmus Saksa DVs.
Ajakiri ilmus 1954. aasta jaanuarist kuni 1990. aasta märtsini. Ajakirja ilmumissagedus oli kaks korda kuus.
Gabriel Noradunkyan

Gabriel (Kapriel) Efendi Noradunkyan (eestikeelses ajakirjanduses ka Gabriel Noradoungian; 6. november 1852 İstanbul – 1936 Pariis) oli armeenlasest Osmanite impeeriumi poliitik, aastatel 1912–1913 välisminister.
Ta lõpetas İstanbulis Saint-Josephi Prantsuse lütseumi.
Kliiverpoom

Kliiverpoom on purjelaeva vööris paralleelselt pukspriidiga ettepoole ulatuv ülepikendus-tala või -latt kliiverpurjede kandmiseks. 
Kliiverpoom kinnitub reeglina pukspriidi kohale või peale. Kliiverpoomi ja pukspriiti alpoolt pingutavaid taake kandvat lühemat rist-tokki nimetatakse tamstokiks.
Tamme mõis (Nõo)

Tamme mõis () oli Tähtvere mõisa karjamõis Nõo kihelkonnas Tartumaal.
Tänapäeval paikneb kunagine mõisasüda Tartu linnas Tammelinna asumis, millele mõis on ka nime andnud. Mõisa tagasihoidlik peahoone ning seda ümbritsevad abihooned annavad veel märku kunagisest mõisa keskusest. Peahoone asub aadressil Suur kaar 54. Silmatorkavamalt on säilinud mõisa kõrts (Valge Hobuse kõrts) Riia maantee ja Ravila tänava nurgal, samuti on alles ka üks mõisa tiikidest. 1923. aastal liideti Tartu linnaga 144 hektarit Tamme mõisa maad uue Tammelinna linnaosa tarbeks.
Tamme mõis (Kanepi)

Tamme mõis (saksa keeles "Tammen") oli rüütlimõis Kanepi kihelkonnas Võrumaal. Nüüdisajal jääb mõis Põlva maakonda Kanepi valda.
Mõis moodustati 1786. aastal Valgjärve mõisast eraldatud osast.
Annikvere mõis

Annikvere mõis (saksa keeles "Annigfer") oli rüütlimõis Haljala kihelkonnas Virumaal. Nüüdisajal jääb mõis Lääne-Viru maakonda Haljala valda.
Esimesed teated mõisast on teada aastast 1445, 1465. aastal andis Viru meeskohtu ja Virumaa foogti ees Wolmer Virkes, Annikvere mõis vendadele Otto ja Helmold Risbiteritele. 1542. aastal läks mõis Johann Rissebyteri käest, kohtulikult üle Reynolt /Reinhold/ Wrangellile. Seejärel oli mõisaomanik tema poeg Heinrich von Wrangell ja Wrangellid. 1671. aastal vahetas
haagikohtunik Reinhold Wrangellb oma Annikvere pärusmõisa, leitnant Gotthardt Strieckiga tema Salla mõisa vastu Simuna kihelkonnas. Gotthardt Strieck müüs Annikvere mõisa oma väimehele, leitnant Albrecht Lantingshausenile, kelle perekonna kätte ka mõis paljudeks põlvedeks, kuid kes pantisid mõisa Brevernitele. 
1862. aastal omandas mõisa, kindraliproua Sophie von Essen (sünd von Cosenz) (1810–1884), kellelt päris mõisa 1863. aastal kaardiväe eruleitnant Nikolai von Essen (1839–1900). 1902. aastal müüsid Nikolai von Esseni pärijad Annikvere ja Karula mõisad Bertold von Nottbeckile.
Mõisa viimased (enne 1919. aastat) omanikud olid Nottbeckid, kellest viimane omanik oli Berthold von Nottbeck.
Bitola

Bitola (makedoonia keeles "Битола") on linn Põhja-Makedoonias Pelagonija piirkonnas, Bitola omavalitsuse keskus. Bitola on suuruselt teine linn Põhja-Makedoonias.
Linn asub Baba mäe jalamil ja sellest voolab läbi Dragori jõgi.
Linna ääres asuvad antiiklinna Herakleia Linkestise varemed.
2002. aasta Makedoonia rahvaloenduse andmetel oli Bitola elanikest makedoonlasi 88,5%, albaanlasi 3,1%, türklasi 2,0%, mustlasi 3,4%, aromuune 1,3%, serblasi 8,6%, bosnialasi 0,02% ja teistest rahvustest inimesi 1,1%.
Fliigerpuri

Fliiger (norra keeles "jager", saksa keeles "Jager", rootsi keeles "jagare") on purjelaeva kliiverpoomi või pukspriidi ja vööripoolse laevamasti vahelise taagi kesk- või ülaosale ehk kliiverpurjedest kõrgemale kinnituv välimine kolmnurkne puri. Nimetatakse üldistavalt eespurjeks. 
Kliiverpoomini ulatuvatest kliivritest (ja ka taakslist) märgatavalt kõrgemale ja eraldatuna heisatava fliigeriga püütakse nende kohale kõrgemale jäävat tuult.
Tavaliselt ei ole traditsioonilisel purjelaeval rohkem kui üks fiigerpuri, kuid võidakse piirduda ka vaid kliiverpurjedega.
Veltsi mõis

Veltsi mõis (saksa keeles "Weltz") oli rüütlimõis Haljala kihelkonnas Virumaal. Nüüdisajal jääb mõis Lääne-Viru maakonda Rakvere valda.
Veltsi mõis asutati 1709. aastal Neeruti mõisast eraldatud osast. 
20. sajandi algul olid mõisa omanikud Dehnid.
Mõisast moodustati 1920. aastatel Veltsi asundus, hiljem asund, mis 1977. aastal sai Veltsi külaks, samas kui senine Veltsi küla mõisast põhjas liideti Lihulõpega.
Jaan Toots

Jaan Toots (sündinud 7. septembril 1957 Tartus) on eesti ettevõtja ja poliitik, endine Narva linnapea, riigiametnik ja kõrge politseiametnik.
Haridus.
Ta lõpetas aastal 1976 Tallinna 21. Keskkooli ja aastal 1981 Tallinna Polütehnilise Instituudi mehaanikateaduskonna.
Jaan Toots on õppinud 1994. aastal FBI Akadeemias (Quantico, USA) seeriamõrvade uurimist.
Poliitiline tegevus.
Toots kandideeris 2011. aasta Riigikogu valimistel Eestimaa Rahvaliidu nimekirjas Ida-Virumaal, sai 411 häält ja valituks ei osutunud.
Ta oli aastatel 2019–2024 Eesti Keskerakonna Tartu piirkonna juhatuse esimees. 
Toots kandideeris 2019. aasta Riigikogu valimistel Tartu linnas, kogus 871 häält ning ei osutunud valituks. 
Eesti Keskerakonna XIX kongressil, mis toimus 13. augustil 2022, kandideeris Jaan Toots erakonna esimeheks. Erakonna esimeheks valiti tagasi Jüri Ratas, kes pälvis 470 delegaadi toetuse. Vastaskandidaat Jaan Toots kogus 201 häält. 
Jaan Toots kandideeris 2023. aasta Riigikogu valimistel, kus ta kogus valimisringkonnas nr 10 (Tartu linn) 533 häält ning ei osutunud valituks. 
Eesti Keskerakonna XX, erakorralisel kongressil, mis toimus 10. septembril 2023, valiti Toots erakonna juhatusse. Valitud juhatus kinnitas ta erakonna üheks aseesimeheks. 
Valdavalt keskerakondlastest koosnev Narva linnavolikogu fraktsioon Narva esitas 26. septembril 2023 Jaan Tootsi Narva linnapea kandidaadiks ja 5. oktoobril valiski volikogu Tootsi linnapeaks. 
21. novembril 2024 esitasid Narva volikogu 17 liiget, kes kuuluvad sotsiaaldemokraadi Katri Raiki juhitavasse fraktsiooni Respekt, ja parteitu Mihhail Stalnuhhini fraktsiooni Narva 2.0, Tootsile umbusaldusavalduse. 30. novembril kukkus see hääletus läbi, sest umbusaldamiseks vajalikud 16 häält ei tulnud kokku. Umbusaldamise poolt hääletas 15 ja vastu oli kolm volikogu liiget.
28. detsembril 2024 avaldas Narva volikogu umbusaldust linnapea Jaan Tootsile. Jaan Tootsi umbusaldamist toetas 16 ja vastu oli 13 Narva linnavolikogu liiget. Narva volikogus on 31 liiget. Narva volikogu valis uueks linnapeaks Katri Raiki, kelle poolt hääletas 17 volikogu liiget ja vastu kolm.
Isiklikku.
Jaan Tootsil on esimesest abielust Kersti Tootsiga tütar ja kaks poega: Kerli, Erhard ja Rihard ning teisest kooselust Kati Tootsiga tütar Karolina. Tootsi abikaasa on alates 2017. aastast ettevõtja Eve Toots (endine Kirs, sündinud 28. septembril 1974). Neil on ühine tütar. Tema isa oli Erhard Toots.
Edise mõis

Edise mõis (saksa keeles "Schloss Etz") oli rüütlimõis Jõhvi kihelkonnas Virumaal. Nüüdisajal jääb mõis Ida-Viru maakonda Jõhvi valda. Mõisa kõrvalmõis oli Konju mõis.
Keskajal oli mõis ehitatud vasallilinnuseks (Edise vasallilinnus). Liivi sõjas, 1558. aasta mais vallutasid linnuse Vene väed ja purustatud linnust tõenäoliselt hiljem ei taastatud.
Mõisat on esimest korda mainitud 1477 ja siis kuulus see Tuvedele (hilisemad Taubed). 17. sajandil said mõisa omanikuks Maydellid, hiljem on omanikud olnud Rosenid. Mõisa viimased (enne 1919. aasta võõrandamist) omanikud olid Sofie von Jermalov ja Katharine von Baer. Pärast võõrandamist sai mõisasüdame omanikuks sõjaväelane ja poliitik Aleksander Tõnisson.
Mõisas asunud ait-kuivati on tänapäeval muudetud söögikohaks Valge Hobu Trahter.
Baskakk

Baskakk ("basqaq") olid mongolite riigis khaani ametnik.
Baskakid pidasid järelevalvet vürstide tegevuse ja nende maavalduste üle. Nad tegelesid maksude kogumisega ja kontrollisid 1257. aastal alustatud rahvaloendusi. Hiljem läksid kõik baskaki ülesanded üle suurvürstile.
Jānis Jaunsudrabiņš

Jānis Jaunsudrabiņš (25. august 1877 Nereta kihelkond, Jaunjelgava kreis – 28. august 1962 Körbecke, Saksamaa) oli läti kirjanik ja kunstnik.
Jānis Jaunsudrabiņš sündis Nereta kihelkonnas Jaunjelgava kreisis (tänapäevase haldusjaotuse järgi Nereta piirkonnas) taluteenijate perekonnas, isa suri, kui poeg oli kolmeaastane. 1886–1892 õppis ta Nereta kihelkonnakoolis, 1892–1893 Panemunise koolis Leedus, kus õppetöö toimus vene keeles. 1893–1895 töötas ta Nereta kihelkonnakoolis abiõpetajana. 1895–1897 õppis Jānis Jaunsudrabiņš Vecsāte põllumajanduskoolis. Ajakirjanduses ilmus tema esimene luuletus 1896. aastal.
1898. aastal töötas ta põllumajanduslikul erialal. 1899–1904 õppis Jānis Jaunsudrabiņš Riias kunstikoolis. 1905. aastal täiendas ta end Münchenis kolm kuud joonistamise alal. 1908–1909 elas ta koos perega Berliinis. Seejärel pöördus ta Riiga tagasi, kus tegeles maalikunstiga, tõlketöödega ja kirjandusliku loominguga.
Esimese maailmasõja ajal evakueerus 1915. aastal Kaukaasiasse, kus elas kuni 1918. aastani. Lätisse tagasi pöördununa oli ta üks Sõltumatute Kunstnike Ühenduse rajajatest 1919. aastal.
1920. aastatel oli Jānis Jaunsudrabiņš üks loetavamaid ja populaarsemaid läti kirjanikke. 1911–1925 avaldas ta jutustustriloogia "Aija". Autobiograafiline lapsepõlve kujutav teos "Baltā grāmata" ("Valge raamat") ilmus 1914–1921 (eesti keeles valik 1929, tervikuna 1975). 1933. aastal avaldas ta romaani "Jaunsaimnieks un velns" ("Asunik ja kurat", eestikeelne tõlge 1992).
1944. aastal põgenes Jānis Jaunsudrabiņš Nõukogude okupatsiooni eest Saksamaale. 1950. avaldas ta seal autobiograafilise teose "Zaļā grāmata" ("Roheline raamat"), mis ilmus Lätis 1959. aastal. 1957. aastal ilmus Rootsis Jaunsudrabiņši mälestusteraamat "Mana dzīve" ("Minu elu").
Jānis Jaunsudrabiņš suri aastal 1962 Körbeckes (praeguse haldusjaotuse järgi Möhnesee vallas Soesti kreisis Nordrhein-Westfaleni liidumaal).
Konju mõis

Konju mõis (saksa keeles "Raustfer") oli rüütlimõis Jõhvi kihelkonnas Virumaal. Nüüdisajal jääb mõis Ida-Viru maakonda Jõhvi valda.
Konju kuulus 15. sajandil Liivimaa ordu Narva foogtkonnale ja kuulus Narva linna juurde ("nach dem Hause Narva gehörig"). Rootsi kuningas Karl IX läänistas 1611. aastal Konju alt 4 adramaad Hans Fockile. Umbes sellel ajal tekkis ka mõis.
Konju mõis sai iseseisvaks majandusüksuseks 17. sajandil. Enne 1919. aastat oli see Edise mõisa kõrvalmõis.
Taaksel

Taaksel (ühtlasi ka foka, taakfokk) on purjelaeva eesmise laevamasti ja laevateki vööritipu vahelisele taagile ning rohkem kui ühemastilisel purjelaeval ka kahe masti vahelisele diagonaalsele taagile kinnituv kolmnurkne puri. 
Eesmine taaksel ehk foka.
Fokk-taaksel on tavaliselt ette- ja väljapoole jäävatest kliiverpurjedest märgatavalt suurem, kinnitudes tugeva alumise mastitaagi külge. Mastitaak ise kliiverpoomi või pukspriidi vöörist ettepoole väljaulatuvale osale ei kinnitu. 
Ühe- või kahemastilistel purjejahtidel või kiiljahtidel (millel tavaliselt puudub pukspriit) nimetatakse vastavat eespurje alati kas fokaks või taakfokiks. 
Jahi mastist tahapoole või mööda ulatuvat eespurje nimetatakse genuaks. See on pinna poolest grootpurjest sageli suurem. Spetsiaalset suurt genuat võidakse nimetada ka drifteriks.
Mastide vahelised taakslid.
Kahe- või enama mastilistel laevadel on lisaks eespurjedele tavaliselt taakslid ka vähemalt osade mastide vahel. Neid taaksleid nimetatakse vastavalt masti või tengi nimetusele, kuhu taagi ülemine ots kinnitub. Näiteks grootmasti ja fokkmasti vahel võivad olla (altpoolt alates) näiteks groot-taaksel, groot-tengtaaksel, groot-praamtaaksel; grootmasti ja besaanmasti vahel aga besaan-taaksel, besaantengtaaksel, besaan-praamtaaksel. Kui kahe masti vahel ongi vaid üks taakselpuri, mida kinnituskõrgusest sõltumata nimetatakse lihtsalt vastava masti nimega.
Kurtna mõis

Kurtna mõis (saksa keeles "Kurtna") oli rüütlimõis Jõhvi kihelkonnas Virumaal. Nüüdisajal jääb mõis Ida-Viru maakonda Alutaguse valda.
Ajalugu.
1426. aastal vahetas Kärkna tsistertslaste mungaklooster Kurtna mõisa Saksa Ordule. 1523. a kuulus Kurtna Saksa Ordu Vasknarva foogtkonnale. 
1626. aastal doneeris Rootsi kuningas Gustav II Adolf tühja Kurtna mõisa päruseks Ingerimaa tolliametnik Daniel Falckile. 1679. aastal müüs Daniel, Danieli p Falck/Falckenklau Kurtna mõisa ooberst Otto Vellingkile.
Koprivštica

Koprivštitsa (bulgaaria keeles Копривщица) on linn Bulgaarias Sofia piirkonnas, Koprivštitsa valla keskus. See asub Topolnitsa jõe ääres Sredna gora mägedes 111 km kaugusel Sofiast idas.
Seal elab 2541 inimest (2009).
Koprivštitsa oli 1876. aastal üheks keskseks Aprilliülestõusu toimumiskohaks, mis kaudselt viis Bulgaaria iseseisvumiseni 1878. aastal.
Linn on tuntud 19. sajandi rahvusliku ärkamise ajast pärineva autentse arhitektuuri ja rahvamuusikafestivalide poolest. See on populaarne turismisihtkoht. Linnas on 383 ajaloolist arhitektuurimälestist, millest paljud on originaalilähedaselt restaureeritud. Välja on pandud ka etnograafilised esemekogud, vanad relvad, rahvuslikust ärkamisajast pärinevad kunstiteosed, puunikerdused, kodutekstiilid, rahvarõivad, ehted ja muu käsitöö.
1965. aastast toimub seal iga viie aasta järel muusikute, kunstnike, käsitööliste ja teiste esinejate osavõtul üleriigiline folkloorifestival. Heliplaaditootja Balkanton salvestas seal 1970. ja 1980. aastatel enamiku bulgaaria autentsest rahvamuusikast, mis nõukogude ajal avaldati.
Timothy Keller

Timothy James Keller (23. september 1950 Allentown, Pennsylvania – 19. mai 2023) oli Ameerika pastor, teoloog ja kristlik apologeet. 
Ta oli presbüterliku kiriku (Redeemer Presbyterian Church) pastor New Yorgis. Ta on ka The New York Timesi bestselleri "The Reason for God: Belief in an Age of Skepticism" (2008) autor. Kellerit on iseloomustatud kui 21. sajandi C. S. Lewist.
Álvaro Morata

Álvaro Borja Morata Martín (; sündinud 23. oktoobril 1992 Madridis) on Hispaania jalgpallur, kes mängib ründajana Hispaania kõrgliigaklubis Madridi Atlético ja Hispaania jalgpallikoondises. 
Varem on ta mänginud Madridi Realis, Chelseas ja Torino Juventuses.
Koondisekarjäär.
Ta esindas Hispaaniat noortekoondises 2009. aasta noorte maailmameistrivõistlustel Nigeerias, kus ta lõi kaks väravat, 2011. aasta Euroopa U19 meistrivõistlustel Rumeenias, kus ta tuli Hispaania koondisega Euroopa meistriks ja oli kuue värava turniiri suurim väravakütt, ja 2013. aasta Euroopa U21 meistrivõistlustel Iisraelis, kus ta tuli samuti Hispaania koondisega Euroopa meistriks ja oli nelja väravaga turniiri suurim värvakütt.
Debüüdi Hispaania rahvuskoondises tegi ta 15. oktoobril 2014 EM-i valikmängus Valgevene vastu. Esimese värava rahvuskoondises lõi ta 27. märtsil 2015 EM-i valikmängus Ukraina vastu.
Ta kuulus Hispaania koondisse 2016. aasta Euroopa meistrivõistlustel Prantsusmaal. Ta lõi 17. juunil teises alagrupimängus kaks väravat Türgi vastu ja viimases alagrupimängus 21. juunil värava Horvaatia vastu.
Kihlevere mõis

Kihlevere mõis, kuni 18. sajandi alguseni Kõnnaste mõis (saksa keeles "Kichlefer", varem "Kond" ja "Köndes") oli rüütlimõis Kadrina kihelkonnas Virumaal. Nüüdisajal jääb mõis Lääne-Viru maakonda Kadrina valda.
Mõisat on esimest korda mainitud 1453. aastal. Mõisa omanikud on olnud Hastferid, Helwigid, Dolstid, von Baerid.
Aastatel 1874–1919 oli omanik Stackelberg, Woldemar Alexander (1851–14/27. II 1918), kes mõrvati Jõhvis bolševike poolt. Maetud Kadrina kirikuaeda.
Erra mõis

Erra mõis (saksa keeles "Erras") oli rüütlimõis Lüganuse kihelkonnas Virumaal. Nüüdisajal jääb mõis Ida-Viru maakonda Lüganuse valda.
Ajalugu.
Mõisat on esimest korda mainitud 1547. 
19. sajandi algul kuulus mõis Essenitele, 1831. aastal kaardiväe ooberst, keisri tiibadjutant Georg Karl Alexander von Essen ja Anna Carolina Meta von Assingi (sünd von Essen) ühiselt vallatud Erra mõis läks G.K.A von Esseni surmatõttu von Assingi pärusomandiks. Anna Carolina Meta von Assing (sünd von Essen) müüs Erra mõisa kindralmajor Georg von Arpshofenile koos inventariga. 1840. aastal Georg von Arpshofen pantis Erra mõisa vendadele maakohtunik Robert von Ungern-Sternbergile ja insenerkapten Albert Moritz Eduard von Ungern-Sternbergile kolmeks aastaks. 1844. aastal päris mõisa Robert Eginhard von Ungern-Sternebrg, 1885. aastal päris mõisa tema poeg tiibadjutant Carl Gustav Robert von Ungern-Sternberg.
1887. aastal ostis mõisa Alexander Andreas von Kursell ja hiljem kuulus mõis Kursellidele. Mõisasüda jäi Kursellidele ka pärast 1919. aasta mõisate võõrandamist, kuuludes neile 1939. aastani. Viimaste sakslastega koos lahkus Eestist ka senine Erra mõisasüdame omanik Walter Kursell
Karitsa mõis (Rakvere)

&lt;mapframe latitude="59.288056" longitude="26.334167" zoom="17" width="220" height="220" align="right"&gt;
 "type": "FeatureCollection",
 "features": [
 "type": "Feature",
 "properties": {},
 "geometry": {
 "type": "Point",
 "coordinates": [
 26.334153,
 59.287948
 ]
&lt;/mapframe&gt;
Karitsa mõis (saksa keeles "Karritz") oli rüütlimõis Rakvere kihelkonnas Virumaal. Nüüdisajal jääb mõis Lääne-Viru maakonda Rakvere valda.
Mõis rajati umbes 1800. aastal Rakvere mõisast eraldatud osast. Karitsa mõisale kuulus kaks küla, Levala ja Tamna küla. 
1836. aasta suvel alustati mõisa juures ehitamist ja sama aasta sügisel 29. oktoobril alustas mõisa hoones tööd Karitsa külakool. 
Mõisa viimane (enne 1919. aastat) omanik oli Andreas von Dehn.
X-Panda

X-Panda on Eesti progressiivse metali ja fusiooni ansambel. See loodi 2009. aastal.
2010. aastal võitis X-Panda Noortebändi võistluse.
2011. aasta septembris ilmus nende album "Flight of Fancy", mis nomineeriti Eesti Muusikaauhinnale aasta metalalbumi kategoorias.
Kloodi mõis

Kloodi mõis (saksa keeles "Peuth") oli rüütlimõis Rakvere kihelkonnas Virumaal. Nüüdisajal jääb mõis Rakvere valda Lääne-Viru maakonda. .
Mõis rajati 17. sajandil. 
Mõisa omanikud olid pikka aega Clodt von Jürgensburgid, kelle järgi mõis sai ka nime. Mõisa viimane (enne 1919. aastat) omanik oli Gustav von Derfelden.
Kullaaru mõis

Kullaaru mõis (saksa keeles "Kullaarro") oli poolmõis Rakvere kihelkonnas Virumaal. Nüüdisajal jääb mõis Lääne-Viru maakonda Rakvere valda.
Poolmõis moodustati 1855. aastal Kloodi mõisast eraldatud osast.
Kullaaru mõisas sündis kirjanik Eduard Bornhöhe.
Mädapea mõis

Mädapea mõis (saksa keeles "Mettapäh") oli Rakvere kihelkonnas Virumaal asunud rüütlimõis. Nüüdisajal jääb mõis Lääne-Viru maakonda Rakvere valda.
Omanikud.
Mõisat on esimest korda mainitud 1425. aastal, kuid ta võib olla vanem ja pärineda juba 13. sajandist. Algselt kuulus mõis Kärkna kloostrile, 15. sajandil läks eraomandusse.
Mõis asub Mädapea külas, mis on mõisast vanem. Kuid 18. sajandil algne küla hävis.
Mõisa viimane (enne 1919. aastat) omanik oli Ernst von Renteln. Seejärel rajati mõisa maadele asundus, mis 1977. aastal nimetati külaks.
Mädapea mõisa kalmistu rajati mõisa tollaste omanike Wendrichite ajal, arvatavasti 1872. aastal, sest siis suri üks Wendrichidest, kes maetigi uuele kalmistule.
Stanisław Laudański

Stanisław Laudański (25. veebruar 1879 Chruściele, Masoovia vojevoodkond – 1. august 1926 Varssavi) oli Poola sõjaväelane.
1922 anti talle Vabadusristi I liik 3. järk.
Karlova sadam

Karlova sadam on Tartus Rebase tänaval 2014. aastal avatud jõesadam Emajõel. 
Sadamas on bensiinijaam veesõidukitele, kohvik, parkla, paadisild, slipp jms. Karlova sadamat haldab Seto Liinid OÜ, mis korraldab reise Emajõel ja Peipsil.
Stanisław Świeżawski

Stanisław Eustachy Świeżawski (13. november 1895 Łykoszyn, Tomaszów Lubelski maakond, Lublini vojevoodkond – 30. juuli 1974 Varssavi) oli Poola jurist ja poliitik.
1934 anti talle Eesti Punase Risti mälestusmärgi I järgu II aste.
Michał Bajer

Michał Bajer (27. juuli 1884 Varssavi – 21. november 1962) oli Poola sõjaväelane, polkovnik, insener.
1925 anti talle Vabadusristi I liigi 2. järk.
Ülo Maiväli

Ülo Maiväli (sündinud 26.oktoobril 1972) on eesti bioloog.
Ta õppis Tartu Ülikoolis, kaitstes magistritöö aastal 1997 ja doktoriväitekirja ("Uurimus bakteri ribosoomi struktuuri-funktsiooni seostest") aastal 2004. Aastail 2005–2006 töötas ta järeldoktorantuuris Dundee Ülikoolis Šotimaal. Ta töötab uurijana Tartu Ülikoolis molekulaarbioloogia alal ning tegutseb ka õppejõuna.
Ülo Maiväli teadustöö on suures osas olnud seotud ribosoomide uurimisega.
Ta on avaldanud raamatu bioloogilise teadustöö metodoloogiast (2015). See on põhjalik ülevaade bioloogilises uurimistöös ette tulevaist komistuskividest ja tahtmatuist eksimustest, teaduslikust tõest, teadlase ideaalidest ning tänapäevasest teadusfilosoofiast ja metodoloogiast. 
Ta on tõlkinud eesti keelde Ernst Mayri suurteose "Bioloogilise mõtte areng" (2017).
Kasside koroonaviirus

Kasside koronaviirus ehk FCoV on "Coronaviridae" sugukonna alfa-koroonaviiruste perekonna RNA-viiruse alamliik.
"Alphacoronavirus 1" hulka kuulub ka "canine coronavirus" (CCoV), mis põhjustab koerte nakatumist ja haigestumist.
Kirjeldus.
Kasside koronaviirus liigitatakse RNA-viiruste hulka.
Viirusel on mitmeid geene, mille aktiivsus sarnaneb HIV-1 omadega.
Vormid.
Kasside koronaviirusel on kaks vormi:
Viroloogia.
Patogeensus.
Kasside koronaviiruse ülekanne kassidelt-kassidele (valdavalt mitme kassiga majapidamistes (nt tõuaretuse sildi all)) ja/või kasside varjupaikades ja/või kodutute kasside vahel on fekaaloraalne.
Osad uurijad peavad viirust ja viirusnakkust üsna tähtsusetuks kuni viirus muteerub ja transformeerub FECV-st FIPV-ks. Mutatsioon muundab FCoV viiruseosakesi nii, et need omandavad tropismi makrofaagide suhtes ja kaotavad tropismi seedekulgla rakkude vastu.
FIPV põhjustab veel väljaarenemata immuunsusega (näiteks kassipoegadel) ja/või madala immuunsusega (vanematel kassidel) kassidel või ka immunosupressiooni põhjustava kasside immuunpuudulikkuse viiruse kandjatel jt granulomatoosset vaskuliiti ehk kasside nakkuslikku kõhukelmepõletikku.
FIPi ravi puudub ja enamik nakatunud kasse sureb; kui omanikul raha jagub, pakutakse võimalusel vahendeid, mis sümptomeid leevendavad ja/või palliatiivset ravi.
Baisogala

Baisogala on alev (endine linn) Leedus Radviliškise rajoonis, Baisogala valla halduskeskus. Alev asub Kiršinase jõe kaldal, seda läbib Liibavi-Romno raudtee.
Alevis on keskkool, kultuurimaja ja raamatukogu, seal tegutseb Leedu Loomakasvatusinstituut. Vaatamisväärsusteks on 1882. aastal valminud katoliku kirik ning Baisogala mõisa hoonetekompleks.
Ajalugu.
Baisogala kanti esimest korda kaardile XIII sajandil, kuid mainiti asulat esimest korda aastal 1537 kui alevit, kus elas 24 õllega kauplevat ja 10 maad harivat peret. Aastal 1539 sai Baisogalast kihelkonna keskus. Aastal 1587 rajati Baisogala mõis. Esimene kirik hävis aastal 1627 ja uus valmis aastal 1637. Aastal 1615 rajati sinna turuplats. Aastal 1637 sai Baisogala kooli.
Alev sai Põhjasõjas ja katkuepideemias rängalt kannatada – veel aastal 1731 elas seal vaid viis peret. Aastal 1774 põles sealne kirik maha, uus kirik valmis aastal 1781. Aastal 1791 sai Baisogalast linn. XIX sajandi alguses kaotas asula linnaõigused ja läks eraomandisse.
Aastal 1871 valmis raudtee, alevi lähedusse rajati raudteejaam ja selle juurde tekkis iseseisev asula (tänapäeval vana Baisogalaga kokku kasvanud ja sellega administratiivselt liidetud). asutati sinna kihelkonnakool. Aastal 1881 valmis sealne postkontor, mille juures oli ka telegraafijaam. Aasta hiljem ehitati sealne kirik Komarite perekonna raha eest ümber tänapäevasele kujule. Aastal 1919 pidasid Leedu sõjajõud alevi juures lahinguid nii Punaarmee kui ka Pavel Bermondt-Avalovi sõjavägede vastu. XX sajandi alguses kasutati ka nimekujusid "Beisagala" ja "Bejsagola".
Aastal 1942 tapsid Saksa okupatsiooniväed 664 Baisogala elanikku, põhiliselt olid ohvrid juudid. Aastail 1944–1958 tegutses alevis masina-traktorijaam, seejärel aga asus selle asemele maaparandajate baas. Aastal 1960 rajati alevisse loomakasvatusinstituut, ühtlasi sai alevist selle juures tegutseva sovhoosi keskasula.
Il Volo

Il Volo on 2010. aastal loodud Itaalia poptrio, kuhu kuuluvad tenorid Piero Barone ja Ignazio Boschetto ning bariton Gianluca Ginoble. .
Trio võitis 2015. aasta Sanremo muusikafestivali, millega saadi Itaalia esindajaks sama aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel Viinis Austrias. Trio võistluslaul oli "Grande Amore". Lauluvõistluse rahvahääletusel saavutati esikoht, kuid võistlusel 3. koht 292 punktiga.
Il Volo on andnud välja seitse stuudioalbumit, millest esimene, "Il Volo", ilmus 2010. aastal. Seni viimane, 2021. aastal ilmunud album "Il Volo Sings Morricone" on pühendatud Itaalia heliloojale Ennio Morriconele.
Jenny Kruse

Jenny Kruse on Teise maailmasõja ajal Taanis ehitatud ja alates 2011. aastast Eestis käigus olev kahemastiline kahveltaglasega purjelaev (ketš).
Ajalugu.
Jenny Kruse hakati ehitama 1944. aastal ja veesati 1946. aastal Taanis Skagenis ookeanipüügi kalalaevaks, täpsemalt Põhjamere kreveti- ja kalatraaleriks (saksa haikutter ja taani hajkutter), siis kandis alus pardanumbrit S.262 ja raadiokutsung oli OWAM. 1980. aastail ehitati see Rootsis Donsö saarel ümber vabaajalaevaks ja hakkas seejärel tegutsema misjonilaevana. Aastatel 2007–2011 sõitis laev Soome lipu all. 
Alates juulist 2011 on Jenny Kruse omanik sama nimega mittetulundusühing Eestis ja kodusadam on Pärnu. 2012. aastal läbis laev kapitaalremondi, mille käigus vahetati välja osa plangutusest ja käigukast. Purjekaga sooritatakse suviti vabaajareise ja see täidab ühtlasi misjonilaeva ülesandeid.
19. septembril 2022 pärastlõunal Pärnu sadama Jannseni tänava kai ääres seisnud ajalooline kahemastiline puupurjekas Jenny Kruse uppus.
21. septembril 2022 tõsteti laev veest välja Pärnu sadama Jannseni kaile.
2023. aasta oktoobris teatas Sauga kaluriküla, et "Jenny Kruse" viiakse lõplikult kuiva maa peale ning jääb püsivalt paikseks eksponaadiks Sauga kaluriküla territooriumile. Endine laev ei lähe enam vette ega ole kasutusel meresõiduks. Edaspidi on "Jenny Kruse" osa kaluriküla külastuskeskkonnast, pakkudes merelise atmosfääriga ainulaadset ruumi ja tuues esile laeva kui ajaloolise pärandi väärtuse.
Kirjeldus.
Jenny Kruse on puidust kerega, taglaselt kahemastiline kahvelpurjestusega ketš. Kaared on tammest.
Vladimir Obrutšev

Vladimir Obrutšev (vene Владимир Афанасьевич Обручев; 10. oktoober (vkj 28. september) 1863 Klepenino, Rževi maakond, Tveri kubermang – 19. juuni 1956 Moskva) oli vene geoloog, geograaf ja ulmekirjanik.
Vladimir Obrutšev lõpetas 1886. aastal Peterburi Mäeinstituudi. Instituudi lõpetamise järel osales ta geoloogina uurimisreisidel Kesk-Aasias ja Siberis. 1901–1912 oli ta Tomski Tehnoloogilise Instituudi õppejõud. 1919–1921 töötas Obrutšev professorina Simferopolis Tauria Ülikoolis. 1921–1929 oli ta Moskva Mäeinstituudi professor. Tema initsiatiivil asutati Moskvas 1930. aastal Geoloogia Instituut, mille juhatajaks ta sai. 1939. aastast alates oli ta NSV Liidu Teaduste Akadeemia Igikeltsainstituudi direktor. 1942–1946 oli Obrutšev Nõukogude Liidu Teaduste Akadeemia geoloogia-geograafiaosakonna akadeemiline sekretär. Alates 1947. aastast oli Vladimir Obrutšev Nõukogude Liidu Geograafiaühingu aupresident.
Vladimir Obrutševi teaduslikud tööd käsitlesid lössi teket, igikeltsa, tektoonikat, Siberi kullamaardlate geoloogiat jne.
1924. aastal avaldas Vladimir Obrutšev ulmeromaani "Plutoonia" ("Плутония", eesti keeles 1954). 1926. aastal ilmus tema teine ulmeromaan "Sannikovi maa" ("Земля Санникова", eesti keeles 1956). Seiklusromaan "Kesk-Aasia avarustes" ("В дебрях Центральной Азии") ilmus 1951. aastal (eesti keeles 1957).
Isiklikku.
Üks tema kolmest pojast (kes kõik olid geoloogiaga seotud) oli paleontoloog Dmitri Obrutšev, kes 1965. aastal kirjutas koos Elga Margiga monograafia psammosteiididest.
Parila seltsimaja

Parila seltsimaja on kultuurikeskus Lääne maakonnas Haapsalu linnas Jõõdre külas. Seltsimaja haldab Parila Selts.
Pamma seltsimaja

Pamma seltsimaja on kultuurikeskus Saare maakonnas Saaremaa vallas Pamma külas. Seltsimaja haldab Pamma Külaselts.
Palupera külamaja

Palupera külamaja on kultuurikeskus Tartu maakonnas Elva vallas Palupera külas. Külamaja haldab MTÜ P-Rühm.
Palasi külamaja

Palasi külamaja on kultuurikeskus Lääne-Viru maakonnas Vinni vallas Palasi külas. Külamaja haldab Palasi Külaselts.
Pagari seltsimaja

Pagari seltsimaja on kultuurikeskus Ida-Viru maakonnas Alutaguse vallas Pagari külas.
Seltsimaja on endine koolimaja. Maja on renoveeritud.
Esiliiga aasta parim mängija

Esiliiga aasta parim mängija on iga-aastane auhind, mis antakse Esiliiga aasta parimale mängijale.
Esiliiga B aasta parim mängija

Esiliiga B aasta parim mängija on iga-aastane auhind, mis antakse Esiliiga B aasta parimale mängijale.
Jahuleedik

Jahuleedik ehk jahukoi ("Ephestia kuehniella") on leediklaste sugukonda kuuluv liik liblikalisi.
Elab hoonetes, röövikud toituvad jahust.
Veide kihelkond

Veide kihelkond (saksa keeles "Kirchspiel Wolmar-Weidenhof", läti keeles "Veides draudzes novads") oli haldusüksus Liivimaal Volmari kreisis.
Ajalugu.
Veide kihelkond asutati 1883. aastal, mil senine Volmari kihelkonna Veide tänaval asunud diakonaat eraldati iseseisvaks kihelkonnaks. Diakonaadi asutas aastal 1674 Karl Gustav Oxenstierna. Patronaadiõigus kuulus kihelkonna rüütlimõisatele ja konsistooriumile kui Volmari linnamagistraadi õigusjärglasele.
Nõukogude ajal sealne kogudus suleti. Hiljem tagastati nende kirik Volmari Siimoni kogudusele, aastal 2011 ostsid selle ära aga Valmiera baptistid, kogudus säilitas seal siiski oma kantseleiruumid.
Dūķeri mõis

Dūķeri mõis (saksa keeles "Duckershof", läti keeles "Dūķeru muiža") oli rüütlimõis Liivimaal Volmari kreisis Veide kihelkonnas. Mõisakompleks asub tänapäeval Valmiera piirkonnas Kocēni vallas Dūķeri külas.
Ajalugu.
Mõis on kujunenud Mujani vasallilinnuse valdustest. 1727. või 1728. aastal annetas Venemaa keiser Peeter II suurema osa sealsest valdusest krahv Gustav Reinhold von Löwenwoldele. Riigi valdusse jäänud linnuselääni aladest kujuneski Dūķeri mõis.
Keiser Paul I kinkis sealse mõisa kindral Germannile. See pantis mõisa aastal 1810 20 000 taalri eest George Mengdenile. Tolle lesk loovutas valduse aastal 1815 25 000 rubla eest Ernst Reinfeldile.
Aastal 1820 sai mõisa omanikuks Ernsti kasupoeg Gustav Loudon, kes aastal 1829 ka mõisa täievoliliseks omanikuks sai. Aastal 1838 pantis ta mõisa 25 000 rubla eest oma sugulasele Friedrich Schultzile. Aastal 1843 ostis Mathilda von Schultz mõisa 32 500 rubla eest endale ja müüs siis aastal 1853 40 000 rubla eest August von Oettingenile. Aastal 1871 omandas mõisa 32 180 rubla eest Volmari kodanik Wilhelm Schwartz.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal kuus adramaad, sellele allus 117 mees- ning 141 naishinge. Aastal 1641 oli Dūķeri ja Mujāni mõisa suurus 29 ja 1/2 adramaad. Aastal 1688 oli mõisa suurus 20 ja 1/4 adramaad, aastal 1734 oli adramaid 4 ja 1/4, aastal 1757 aga 6 ja 1/4. Aastal 1823 oli mõisa suurus 4 ja 11/20 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 4 ja 11/21, aastal 1881 aga 1 ja 70/80, lisaks 4 ja 75/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.
Karjamõisad.
Mõisale kuulus aastal 1816 üks karjamõisa: "Slaweschen".
Savariņi mõis

Savariņi mõis (saksa keeles "Beatenthal", läti keeles "Savariņa muiža") oli poolmõis Liivimaal Volmari kreisis Veide kihelkonnas. Mõisakompleks asub tänapäeval Lätis Valmieras Savariņa iela ümbruskonns.
Annasmuiža mõis (Veide kihelkond)

Annasmuiža mõis (saksa keeles "Annenhof", läti keeles "Annasmuiža") oli poolmõis Liivimaal Volmari kreisis Veide kihelkonnas. Mõisakompleks asub tänapäeval Valmiera piirkonnas Valmiera vallas Valmiermuiža külas.
Jānūparksi mõis

Jānūparksi mõis (saksa keeles "Johannishof", läti keeles "Jānūparku muiža") oli Volmari linnamõis Liivimaal Volmari kreisis Veide kihelkonnas. Mõisakompleks asub tänapäeval Lätis Valmieras.
Mujāni mõis

Mujāni mõis, ka Mujani mõis (saksa keeles "Schloß Mojahn", läti keeles "Mujānu muiža") oli rüütlimõis Liivimaal Volmari kreisis Veide kihelkonnas. Mõisakompleks asub tänapäeval Valmiera piirkonnas Kocēni vallas Mujāni külas.
Ajalugu.
Mõis on kujunenud Põhjasõja ajal õhku lastud Mujani vasallilinnuse juurde. 1390. aastal on esmamainitud kaubateel Liivi ordu piiri lähedal asuvat Mujāni mõisat (hofe to Moyane), kui seda rentis Riia peapiiskopi vasall Johann von Rosen.
15. sajandi lõpuni kuulus Mujāni Ewald Patkulile. Aastal 1494 kuulus linnus Hans Üxküllile. Aastal 1622 andis Rootsi kuningas Gustav II Adolf Mujāni koos teiste piirkonna linnuste ja osade mõisatega riigikantsler krahv Axel Oxenstiernale, kelle kätte see jäi mõisate reduktsioonini. 
1727. või 1728. aastal annetas Venemaa keiser Peeter II sealse valduse krahv Gustav Reinhold von Löwenwoldele. 1740. aastal oli kinnistu omanik peaökonoomiadirektor vabahärra von Mengden. Koos Kauguri mõisaga kuulus Mujāni XVIII sajandi keskel ja XIX sajandil Mengdenite krahvisuguvõsale.
1801. aasta 15. veebruaril omandas Mujāni 60 000 riigitaalri eest kaardiväerittmeister krahv George Heinrich Ludwig von Mengden. Vahepealsed 50 aastat kuulus valdus Meckidele ja Vietinghoffidele. 
1827. aastal tegi Mujāni mõisast, linnusest ja ümbruskonnast markii Paulucci pildialbumi jaoks mõõtmisi ja joonestamisi maamõõtja W. Tusch. Plaanil on näha linnuseala ja teisel pool veskipaisjärve asuv mõisa uus härrastemaja pargiga. Linnusest on järel üks läänenurgas asetsev ümartorn ja juppe nelinurkse ringmüürkastelli loode- ja kirdemüürist.
XIX sajandil olid linnusest alles varemed, säilinud oli vaid mitmekorruseline nn Valge torn. Sajandi teisel poolel lasi lossi viimane omanik krahv Moritz von Mengden torni II korruse võlvid katta tsementbetooniga. Mõisakompleksist on säilinud veel ait, park ja veski varemed.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 16 ja 1/8 adramaad, sellele allus 296 mees- ning 338 naishinge. Aastal 1641 oli Mujāni ja Dūķeri mõisa suurus 29 ja 1/2 adramaad. Aastal 1734 oli mõisal adramaid 12 ja 6/8, aastal 1757 aga 16 ja 3/4. Aastal 1823 oli mõisa suurus 13 ja 19/20 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 13 ja 19/20, aastal 1881 aga 4 ja 14/80, lisaks 16 ja 37/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.
Karjamõisad.
Mõisale kuulus aastal 1816 üks karjamõis: "Ellis".
Kokmuiža mõis

Kokmuiža mõis (saksa keeles "Kokenhof", läti keeles "Kokmuiža") oli rüütlimõis (fideikomiss) Liivimaal Volmari kreisis Veide kihelkonnas. Tänapäevase haldusjaotuse järgi asub mõisakompleks Valmiera piirkonnas Kocēni vallas Kocēnis.
Ajalugu.
Kokmuiža oli varem koos Brieži mõisale kuulunud aladega Volmari lossiala osa või vakus. 1744. aastal annetas Jelizaveta Petrovna mõisa kindral Lubrasele. Tolle pärijaks oli tema vennatütar, mistõttu mõis läks tema surma järel tolle abikaasa Anhorn von Hartwissi valdusse. 
Aastal 1763 ostis mõisa 40 000 rubla eest tema sugulane Sebastian Ahorn von Hartwiss. Aastal 1846 omandas mõisa 154 000 rubla eest Hollandi konsul Johann Friedrich von Schroeder. Tema poeg lasi rajada mõisa peahoone ja Inglise pargi.
Aastal 1854 rajati mõisa juurde õllevabrik ja viinaköök. Aastal 1898 toodeti seal 3 323 190 liitrit õlut. Aastal 1913 rajati Kocēni raudteejaamast mõisa juurde 2 kilomeetri pikkune harutee, mis teenindas sealset õllevabrikut.
Aastal 1937 avati mõisa häärberis põhikool, kus töötas dirigent Roberts Zuika.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 36 ja 5/8 adramaad, sellele allus 649 mees- ja 726 naishinge. Aastal 1641 oli Kokmuiža, Mūri, Kauguri ja Volmari mõisa suurus kokku 103 adramaad. Aastal 1688 oli mõisa suurus 31 ja 1/4 adramaad, aastal 1734 oli adramaid 29 ja 7/8, aastal 1757 aga 36 ja 5/8. Aastal 1823 oli mõisa suurus 29 ja 1/2 adramaad. Ka aastal 1832 oli mõisal adramaid sama palju, aastal 1881 kuulus mõisale aga 9 ja 22/80 adramaad, lisaks 28 ja 53/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.
Karjamõisad.
Mõisale kuulus aastal 1816 viis karjamõisa: "Stukusch", "Karlshof", "Tornishof", "Jehren" ja "Tilzen".
Aasta parim rannajalgpallur

Aasta parim rannajalgpallur on iga-aastane auhind, mis antakse Eesti aasta parimale rannajalgpallurile.
Farīd ud-Dīn ‘Aţţār

Abū Ḥamīd bin Abū Bakr Ibrāhīm (u 1145 – u 1221) ابو حامد بن ابوبکر ابراهیم), pseudonüümidega Farīd ud-Dīn (فرید الدین) ja ‘Aţţār (عطار, "apteeker") ehk Neyshābūri Aṭṭār, oli iraani luuletaja ja sufistlik filosoof, kelle looming avaldas suurt mõju pärsia luulele ja sufismile. 
Tema tuntuim teos on "Lindude keel", mis allegooriliselt kirjeldab inimhingede püüdlemist Jumala poole lindude rännakuna oma isanda Simorgi juurde, mille lõpus linnud taipavad, et nemad ise ongi kokku Simorg.
Aluliina kirikumõis

Aluliina kirikumõis ehk Alūksne kirikumõis (saksa keeles "Marienburg Pastorat", läti keeles "Alūksnes mācītājmuiža") oli kirikumõis Liivimaal Valga kreisis Aluliina kihelkonnas. Tänapäeval asub Lätis Alūksne piirkonnas Alūksnes aadressil Pils iela 11.
Ajalugu.
Varasem ajalugu.
Pastoraadi rajamise aeg ei ole teada. Esimesi teateid selle kohta on aastast 1637, mil sellele kuulus kolm adramaad. 1681. aastal oli selle koosseisus kolm talu.
Pastor Ernst Glück.
1683. aastal sai Ernst Glückist Aluliina pastor. Ta elas ka praeguse kirikumõisa ruumides, puutudes seal otseselt kokku lätlastega. Nii otsustas ta piibli läti keelde tõlkida. 1688. aastaks oli Uue Testamendi tõlge valmis, 1694. aastaks oli aga kogu piibel tõlgitud ja ka trükivalgust näinud. See oli väga oluliseks sammuks ühtse läti kirjakeele kujunemisel.
Lisaks piibli tõlkimisele tegeles Glück ka talurahvaharidusega: ta rajas nii Aluliina kui ka Volmari ümbrusse mitu talurahvakooli.
1687. aastal sai Glückist Koknese praost ehk Liivimaa üks mõjukamaid kirikutegelasi, kuigi ta jäi ka edasi Aluliina kihelkonda. Tema tegevus Lätis lõppes 1702. aastal, kui Vene väed Aluliina vallutasid ja Glücki sõjavangi viisid. Koos Glückiga viidi sõjavangi ka tema teenijanna ja kasutütar Marta Skawronska, kellest hiljem sai Venemaa keisrinna Katariina I nime all.
Glücki mälestuseks on kirikumõisa parki istutatud kaks tamme (Glücki tammed), mis seal siiamaani kasvavad.
Aasta parim treener (jalgpall)

Aasta parim treener on iga-aastane auhind, mis antakse Eesti parimale jalgpallitreenerile. Auhind kannab Albert Vollrati nime.
Apekalnsi kirikumõis

Apekalnsi kirikumõis (saksa keeles "Oppekaln Pastorat", läti keeles "Apekalna mācītājmuiža") oli kirikumõis Liivimaal Valga kreisis Apekalnsi kihelkonnas. Tänapäeval asub Lätis Alūksne piirkonnas Veclaicene vallas Peņķi külas. 
1731. aastal rajati Vana- ja Vastse-Laitsna mõisade maadele Apekalnsi kirikumõis. Vana-Laitsna mõisale pandi kohustus Apekalnsi kiriku majanduskulude katmine. 
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 1 ja 3/5 adramaad, sellele allus 87 mees- ja 78 naishinge.
Aastal 1734 oli mõisa suurus 1 ja 1/4 adramaad. Aastal 1758 oli mõisa suurus 1 ja 3/5 adramaad. Aastal 1823 oli selle suurus 2 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal 2 adramaad maad, aastal 1881 allus mõisale 1 ja 72/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.
Ēvele kirikumõis

Ēvele kirikumõis (saksa keeles "Pastorat Wohlfahrt", läti keeles "Ēveles mācītājmuiža") oli kirikumõis Liivimaal Valga kreisis Ēvele kihelkonnas. Nüüdisaegse haldusjaotuse järgi asub Lätis Valmiera piirkonnas Ēvele vallas Ēvele asulas. Mõisa aastal 1609 valminud peahoone on valla vanim ehitis; tänapäeval asub seal kohalik rahvamaja.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus aastal 1816 3/4 adramaad, sellele allus 31 mees- ja 36 naishinge.
Gulbene kirikumõis

Gulbene kirikumõis (saksa keeles "Schwanenburg Pastorat", läti keeles "Gulbenes mācītājmuiža") oli kirikumõis Liivimaal Valga kreisis Gulbene kihelkonnas. Tänapäeval asub Lätis Gulbene piirkonnas Stradi vallas Mācītājmāja külas.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal koos Nagliena mõisaga 1 ja 3/8 adramaad, sellele allus 152 mees- ja 171 naishinge.
Aastal 1641 oli kirikumõisal adramaid 2 ja 1/2. Aastal 1688 kuulus mõisale adramaid 1 ja 1/4, nagu ka aastal 1734. Aastal 1758 oli mõisa suurus 1 ja 3/8 adramaad. Aastal 1823 oli selle suurus 5 ja 19/20 adramaad. Ka aastal 1832 oli mõisal 5 ja 19/20 adramaad maad, aastal 1881 allus mõisale 6 ja 10/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.
Härgmäe kirikumõis

Härgmäe kirikumõis ehk Ērģeme kirikumõis (saksa keeles "Ermes Pastorat", läti keeles "Ērģemes mācītājmuiža") oli kirikumõis Liivimaal Valga kreisis Härgmäe kihelkonnas. Nüüdisaegse haldusjaotuse järgi paikneb Lätis Valka piirkonna Härgmäe vallas.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal üks adramaa, sellele allus 23 mees- ja 24 naishinge. Ka aastail 1688, 1734, 1758 ja 1823 oli mõisa suurus üks adramaa. Aastal 1832 oli mõisal 3/5 adramaad, aastal 1881 allus mõisale 60/80 adramaad mõisadele kuuluvate talude valduses.
Agraarreformi ajal, mil mõis tükeldati, kuulus sellele 396 hektarit maad.
Aasta parim staadion

Aasta parim staadion on auhind, millega tunnustatakse aasta parimat jalgpallistaadionit. Eraldi jagatakse auhind nii naturaalmuruga kui kunstmuruga staadionitele.