Vältiv isiksushäire

Vältiv isiksushäire on C-klastri isiksushäire, mida iseloomustavad tagasihoidlikkus sotsiaalsetes situatsioonides, alaväärsuse ja kohatuse tunded, väga suur tundlikkus negatiivsetele hinnangutele ja suhete vältimine teiste inimestega. Vältiva isiksushäirega inimesed peavad ennast tihti väheveetlevaks või sotsiaalselt kohmakaks. Nad väldivad sotsiaalset suhtlemist, sest kardavad naeruvääristamist, alandamist, tagasilükkamist või põlgust, kuid tunnevad sellest olenemata suurt vajadust intiimsuse järele. 
Isiksushäirele omane käitumine ilmneb tavaliselt varases täiskasvanueas ja ilmneb peaaegu igasugustes olukordades.
Isiksushäire nimetus tuleneb selle all kannatavate inimeste peamisest toimetulekumehhanismist – ebameeldivate stiimulite vältimisest. Vanemate emotsionaalse tähelepanuta jäämine lapseeas, eakaaslastepoolne kõrvalejätmine ja/või kiusamine on tegurite seas, mis suurendavad vältiva isiksushäire väljakujunemise riski.
Kirjeldus.
Vältiva isiksushäirega inimesed valivad tihti töökohti mis ei nõua neilt teiste inimestega suhtlemist, seoses hirmuga end nende ees häbistada. Selle isiksushäirega inimestele on samuti omane unistada teistega lähedaste suhete loomisest. Sellegipoolest tunnevad nad end selliseid suhteid mitteväärivana ja häbistavad end nende loomisest hoiduma.
Vältiva isiksushäirega inimesed on alaliselt hõivatud enda nõrkadele külgedele mõtlemisega, luues suhteid teistega ainult juhul, kui nad usuvad, et teine pool neid ei tõrju. Sotsiaalne tõrjumine on neile sedavõrd valus, et suhete loomisega riskimise asemel on nad pigem üksi. Samuti suhtuvad nad tihti iseendasse põlgusega.
Diagnoosimine ja sümptomid.
RHK-10.
Maailma Terviseorganisatsiooni (WHO) koostatud rahvusvahelise haiguste klassifikatsiooni RHK-10 järgi kuulub häire kategooriasse "spetsiifilised isiksushäired" (F60) ja kannab nimetust "vältivisiksus", vastavalt tähistusega F60.6. RHK-10 järgi on vältiva isiksushäire sümptomiteks:
RHK-10 diagnostiliste juhiste järgi on enamiku spetsiifiliste isiksushäirete diagnoosimiseks vajalik, et vähemalt kolm kirjelduses esitatud joont või käitumisviisi oleksid selgelt olemas.
Isiksushäire diagnoosi saab panna ainult vastava eriharidusega arst ning diagnoosi eelduseks on, et iseloomu muutused ja teistest erinev ja pikaajaliselt samasugune käitumine häirib inimest ennast või teisi inimesi, kuna see läheb vastuollu ühiskondlike reeglitega. Diagnoosi panemiseks on vajalik paljude (aga mitte kõigi) joonte koosesinemine pikaajaliselt ja püsivalt ning paljudes olukordades ja keskkondades. Ühel inimesel võib olla jooni erinevatest isiksushäiretest ning esineda võib ka mitu isiksushäiret korraga.
Milloni alatüübid.
Isiksushäireid süvitsi uurinud Ameerika Ühendriikide psühholoog Theodore Millon liigitas vältiva isiksushäire neljaks alatüübiks. 
Ravi.
Vältiva isiksushäire ravi võib hõlmata mitut tehnikat, seehulgas elemente psühhoteraapiast, kognitiivsest käitumisteraapiast ja rühmateraapiast.
Medikamentoosset ravi, peaasjalikult antidepressante ja rahusteid, kasutatakse üldiselt leevendamaks vältiva isiksushäirega kaasnevaid sümptomeid nagu näiteks depressioon, ärevus ja/või unehäired.
Epidemioloogia.
Vältiva isiksushäire üldiseks esinemissageduseks hinnatakse enamjaolt 1,5%–2,5% elanikkonnast, kuid mõnedes uuringutes on pakutud ka suurusjärke 0,8%–1,2% ja 6,6–9,3%.
Mõnede, kuid mitte kõigi uuringute järgi on häire mõnevõrra levinum naiste hulgas. Keskmise avaldumisea kohta järelduste tegemiseks pole piisavalt andmeid.
Seos sotsiaalärevushäirega.
Teadlaste seas ei ole ühtset seisukohta, kas vältiv isiksushäire on omaette haigus või kattub see sotsiaalärevushäirega. Esineb arvamusi, mille kohaselt on need sama häire veidi erinevad kirjeldused ning vältiv isiksushäire võib väljendada selle veidi raskemat vormi. Selle põhjenduseks tuuakse, et mõlemal häirel on sarnased sümptomid, põhjused ja ravi.
Ajalugu.
Esialgu käsitleti tänapäeva mõistes vältivat isiksushäiret skisoidse psühhopaatia ehk skisoidse isiksushäire raames. Mõned autorid eristasid aga juba 20. sajandi algul "hüpersensitiivset" ja "mittesensitiivset" ("anesteetilist") skisoidi. Alles 1980. aastal jagati suuresti tänu Theodore Milloni tööle senine ühine skisoidne isiksushäire DSM-is skisoidseks (kitsas mõistes), skisotüüpseks ja vältivaks isiksushäireks. Vene noortepsühhiaater Anatoli Litško eristas juba oma 1970. aastatel ilmunud töödes skisoidsed ja sensitiivseid noori, viimased vastasid tänapäeva vältivale isiksushäirele.