tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Philipp I (Pommer-Wolgast)

Philipp I (14. juuli 1515 Szczecin – 14. veebruar 1560 Wolgast) oli Pommer-Wolgasti hertsog alates 1531 kuni surmani.
Philipp oli Pommeri hertsogi Georg I ja tema esimese abikaasa Amalia poeg. Tal oli vanem vend, kes suri vastsündinuna, noorem õde ja isa teisest abielust noorem poolõde.
Koos oma onu Barnim IX-ga viis ta Pommeris 1534. aastal läbi reformatsiooni. Keisrivastastes sõdades Pommer siiski ei osalenud, ehkki oli ametlikult Schmalkaldeni liiga liige ja pidi seetõttu Karl V-le valuraha maksma. 
1559. aastal määrati Philipp koos Barnim IX, Münsteri piiskopi ja Braunschweigi hertsogiga riigikomissariks, kes pidid Vana-Liivimaal toimuvast ülevaate saama ning sealsetest oludest keisrile ja riigiseisustele ette kandma, et nood saaks otsustada, millist abi Liivimaale anda tuleks. Philippi tegevus riigikomissarina jäi küll lühikeseks, sest ta suri juba järgmise aasta alguses, jõudmata ära oodata isegi Pommeri seisuste positsiooni Liivimaa abistamise suhtes.
Philipp abiellus 27. veebruaril 1536 Saksimaa hertsogi Johanni tütre Mariaga. Abikaasad olid ühevanused. Sellest abielust sündis 7 poega ja 3 tütart, kellest viis poega ja kõik tütred said täiskasvanuks. Kõik pojad said Pommeri hertsogiks: algul Pommer-Wolgasti ja seejärel Pommer-Stettini hertsog Johann Friedrich, Pommer-Wolgasti, pärast Pommer-Barthi ning lõpuks Pommer-Stettini ja Pommer-Rügenwalde hertsog Bogislaw XIII, Pommer-Wolgasti hertsog Ernst Ludwig, algul Pommer-Wolgasti, siis Pommer-Rügenwalde ja lõpuks Pommer-Stettini hertsog Barnim X ning Pommer-Rügenwalde hertsog Kasimir VI. Vanuselt neljanda poja Ernst Ludwigi noorem tütar Elisabeth Magdalena abiellus Kuramaa hertsogi Friedrich Kettleriga.
Johann Friedrich oli sündinud 1542 ja polnud isa surma ajal veel täisealine, teised pojad olid veel nooremad. Sellepärast järgnes Philippile Pommer-Wolgasti hertsogina Barnim IX. Siiski pidi ta hertsogitiitli Philippi poegadele tagasi andma, sest tal endal poega polnud, kellele seda jätta, vaid üksnes 4 tütart.
Kuklase

Kuklase on küla Võru maakonnas Rõuge vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Haanja valda.
Kuura (Rõuge)

Kuura on küla Võru maakonnas Rõuge vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Haanja valda.
Kõomäe

Kõomäe on küla Võru maakonnas Rõuge vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Haanja valda.
Käänu

Käänu on küla Võru maakonnas Rõuge vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Haanja valda.
Kääraku

Kääraku on küla Võru maakonnas Rõuge vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Haanja valda.
1977. aastal liideti Kääraku külaga Juhka.
Külma (Rõuge)

Külma on küla Võru maakonnas Rõuge vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Haanja valda.
Leoski

Leoski on küla Võru maakonnas Rõuge vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Haanja valda.
Lillimõisa

Lillimõisa on küla Võru maakonnas Rõuge vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Haanja valda.
Kruustangid

Kruustangid on laialdaselt kasutatavad kinnitusrakised. Kruustangid koosnevad korpusest koos seisva põsega, liikuvast põsest, põskedele kinnitatud pakkidest, mis mõnikord on vahetatavad ning kruvi põhimõttel töötavast kinnitusmehhanismist. Eristatakse lauakruustange ja masinkruustange ehk pingikruustange. Viimased on mõeldud tööpinkides kinnitusrakisteks.
Kruustangide korpus valmistatakse kas kõrgekvaliteedilisest malmist või terasest. Liikuva põse juhtpinnad on üldjuhul karastatud ja lihvitud. Pakid valmistatakse karastatavast terasest kõvadusega HRC 55...60. Standardsete pakkide tööpind on kas sile või sooneline. Erikujuga pakkidel võib olla ka prismaatiline või astmeline tööpind.
Loogamäe

Loogamäe on küla Võru maakonnas Rõuge vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Haanja valda.
Luutsniku

Luutsniku on küla Võru maakonnas Rõuge vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Haanja valda.
Mäe-Lüütsepä

Mäe-Lüütsepä on küla Võrumaal Rõuge vallas.
Kuni 2017. aasta Eesti omavalitsuste haldusreformini kuulus küla Haanja valda ja kandis nime Lüütsepä.
Mahtja

Mahtja on küla Võru maakonnas Rõuge vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Haanja valda.
Karastamine

Karastamine on terase kuumutamine üle kriitilise punkti 30–50 °C võrra, hoidmine nimetatud temperatuuril ning sellele järgnev kiire jahutamine. Jahutatakse tavaliselt vees, õlis või spetsiaalsetes soolalahustes. Karastamine suurendab terase kõvadust ja kulumiskindlust, seejuures jääb sitkus peaaegu samaks.
Mitme roostevaba terase puhul toimub karastamine vastupidi: metalli kõvendatakse aeglasel jahtumisel, kiire jahutamise korral jääb metall aga pehmeks.
Mallika

Mallika on küla Võru maakonnas Rõuge vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Haanja valda.
Meelaku

Meelaku on küla Võru maakonnas Rõuge vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Haanja valda.
Miilimäe

Miilimäe on küla Võru maakonnas Rõuge vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Haanja valda.
Küla läbib Rõuge–Vastseliina tee. Küla idapiiri tähistab Vakari–Pari–Tsiistre tee.
Rogosi-Mikita

Rogosi-Mikita on küla Võrumaal Rõuge vallas.
Kuni 2017. aasta Eesti omavalitsuste haldusreformini kuulus küla Haanja valda ja kandis nime Mikita.
Mikita (Rõuge)

Mikita on küla Võru maakonnas Rõuge vallas.
Iteratsioonimeetod

Iteratsioonimeetod on matemaatiline meetod võrrandite, ekstreemum- jm ülesannete lahendi lähisväärtuste järkjärguliseks leidmiseks.
Iteratsioonimeetodite eriliigid on teiste seas gradientmeetodid ja Newtoni meetod.
Anna Pavlova

Anna Pavlovna Pavlova (vene keeles Анна Павловна Павлова; 12. veebruar (vkj 31. jaanuar) 1881 Peterburi – 23. jaanuar 1931 Haag) oli vene baleriin, kelle tippaeg jäi 20. sajandi alguspoolde.
Elukäik.
Anna sündis 2 kuud enneaegselt. Hiljem on Anna öelnud, et tema isa suri, kui ta oli 2-aastane. Kaheksa-aastaselt ei võetud teda Peterburi keiserliku teatrikooli vastu, kuna ta oli oma ea kohta liiga väike, tal soovitati 10-aastaselt tagasi tulla. Kümneselt pääses ta balletikooli ning aprillis 1891 oli tema esimene tantsuetteaste Marius Petipa "Muinasjutus", rolliks Amor. Tema õpetajad olid oma aja prominentseimad: Christian Johansson, Pavel Gerdt, Nikolai Legat ja baleriin Jekaterina Vazem. 1899. aastal, olles 16-aastane, lõpetas ta kooli ning asus tööle Peterburi Maria teatrisse. Ta arenes seal kiiresti ning oli maestro Petipa lemmik. 
1902. aastal oli ta samas teine solist ning pärast Giselle'i osa, mille Petipa oli spetsiaalselt temale kirjutanud, 1906. aastast priimabaleriin. Sel ajal oli Annal Peterburis palju austajaid, kes kutsusid teda Pavlovtziks. 
Pavlova ei muutnud kunagi baleriini ideaali. 1890. aastatel oodati Peterburi Maria teatri baleriinidelt, et nad oleks tehniliselt tugevad, mis aga tavaliselt tähendas tugevat, musklilist ja täiuslikku keha. Kui priimabaleriin Matilda Kšessinskaja jäi 1901. aastal rasedaks, andis ta Pavlovale Nikya rolli "Bajadeerist". Kšessinskaja oli kindel, et Pavlova ei saa rolliga hakkama, kuna Anna oli tehniliselt nõrk. Vaatajaskonda aga lummas Pavlova nõtkus ja õrnus. Pavlova oli kõhn ja õrnuke: talle sobisid hästi romantilised rollid nagu näiteks Giselle. 
Balletitrupis Ballets Russes töötas ta lühikest aega koos Sergei Djagileviga. Pavlova pidi tantsima Mihhail Fokini "Tulilindu", kuid keeldus. Pavlova ei nõustunud Igor Stranvinski, kes oli "Tulilinnule" muusika kirjutanud, nõudmistega. Rolli sai Tamara Karsavina.
1910. aastal asutas Pavlova oma trupi, kellega esines kogu maailmas. Selle ühenduse eeskujul tekkis palju rahvuslikke balletitruppe.
Baikali-Amuuri magistraalraudtee

Baikali-Amuuri magistraalraudtee (lühend BAM) on raudtee Venemaal Ida-Siberis ja Kaug-Idas. Selle pikkus on 4324 km. BAM on Siberi raudtee põhjapoolne alternatiiv, kulgeb sellega paralleelselt 610–770 km põhja pool. BAM on Siberi raudteest umbes 500 kilomeetrit lühem tee Vaikse ookeanini.
Riigi piirist kaugemal ja lühema kui Siberi raudtee ehitamist arutati Venemaal juba 19. sajandi lõpus, kui hakati otsima võimalikku trassi Vaikse ookeanini.
Maastiku topograafiline luure algas 1926. aastal. Trassi otsingul kasutati Eesti päritolu polaarlenduri Leonhard Kruze tehtud aerofotosid. 1932. aastal alustati BAM-i ehitust Gulagi vangidega. Selleks rajati Bamlag, mis oli üks suuremaid Gulagi laagreid. Bamlagi juhatus oli Svobodnõis. Sunnitööliste koguarv Bamlagis aastail 1932–1935 ulatus miljonini. Laagri ülesanded olid BAM-i rajamine, Siberi raudteele teise rööpapaari ehitamine, metsa raiumine ja puidu töötlemine ning kulla kaevandamine.
Teise maailmasõja ajal raudtee ehitus peatus ja metalli puudusel võeti osa juba maha pandud rööpaid üles. 1958. aastal võeti kasutusele lõik Taišet–Bratsk–Ust-Kut. Siis peatus raudtee ehitus kümneks aastaks. 
BAM-i ehitust jätkati 1972. aastal. 1974. aastal nimetas NLKP Keskkomitee peasekretär Leonid Brežnev selle 10. viisaastaku (1976–1980) kahe peamise ülesande hulka kuuluvaks. Brežnev lubas BAM-i valmis ehitada ainult puhaste kätega, see tähendab sunnitöölisi kasutamata. 1974. aasta aprillis kuulutati BAM üleliiduliseks komsomoli löökehituseks. Seda määrati juhtima Dmitri Filippov (1944–1998), kes oli ÜLKNÜ keskkomitee sekretär, NSV Liidu Ministrite Nõukogu presiidiumi liige ja hiljutine Leningradi komsomolijuht.
Raudtee alguskoht on Taišet, kus BAM ja Ida-Siberi raudtee kohtuvad, ning lõppkoht Sovetskaja Gavan Jaapani mere ääres. Trassile jääb 16 suuremat jõge. 65% trassist on igikeltsal. Piirkond on seismiliselt aktiivne, võimalikud on 7–9-pallised maavärinad. Trassile jääb 7 mäeahelikku. Kliima on kontinentaalne, talvel on võimalik –60-kraadine pakane, pakast on umbes 200 päeva aastas, suvi on vihmane. BAM-i jaoks ehitati 21 tunnelit kogupikkusega 47 km. Kõige pikem neist oli Baikali tunnel (6686 m). Ehitati üle 4200 silla kogupikkusega 400 km.
1980. aastatel osales BAM-i ehitusel Kitšera küla ehitamisel ka Tallinna Ehitustrust, kes ehitas Kitšera jaama, kooli, lasteaia, polikliiniku, kaubanduskeskuse hoone ja raudteelaste elumaju.
1. oktoobril 1984 paigaldati BAM-i viimane, niinimetatud kuldne nael. Sellele pidulikule sündmusele välisvaatlejaid ei kutsutud, sest NSV Liit ei tahtnud avalikustada, et üksnes kolmandik BAM-ist on kasutatav tsiviilotstarbeks, kaht kolmandikku tohtisid kasutada ainult NSV Liidu relvajõud. Alles 1991. aastal avati BAM täies ulatuses tsiviilisikutest reisijatele.
Pärast BAM-i ametlikku avamist on tööd jätkunud. 5. detsembril 2003 avati Venemaa tollane pikim, 15 343 meetri pikkune Severomuiski tunnel, mis ulatub kohati kilomeetri sügavusele maapinnast.
30. novembril 2023 toimus Severomuiski tunnelis plahvatus.
Suur osa BAM-ist on ehitatud igikeltsale. Kui igikelts globaalse soojenemise tulemusena sulama peaks, vajuks raudtee pinnasesse ja häviks.
Anna Pavlova (võimleja)

Anna Anatoljevna Pavlova (vene keeles "Анна Анатольевна Павлова"; sündinud 6. septembril 1987 Moskvas) on vene võimleja, kes kuulub klubisse Moksva MFGSO Dünamo. Ta võitis 2004. aasta suveolümpiamängudel Ateenas 2 pronksmedalit: toenghüppes ja võistkondlikus arvestuses. 
Ta on tuntud oma puhta tehnika ja balletilise stiili poolest. Tema treeneriks on ema Natalja Jevgenevna Pavlova.
Salla vald (Soome)

Salla on vald Soomes Lapi maakonnas. Naabervallad on Kemijärvi vald, Kuusamo linn, Pelkosenniemi vald, Posio vald ja Savukoski vald.
Pindala on 5872 km². Soome keel on 99% elanike emakeel.
1936. aastani oli valla nimi "Kuolajärvi vald".
Vallas asub osa Oulanka rahvuspargist.
Ruth Peramets-Püss

Ruth Peramets-Püss (28. november 1927 Tallinn – 3. august 2005) oli Eesti Televisiooni diktor. Teda kui ülipopulaarset lastesaadete juhti hüüti tädi Rutiks.
Elukäik.
Ta õppis Tallinna 15. Algkoolis ja Tallinna 8. Keskkoolis. 
1946. aastal asus ta tööle Eesti NSV Metalli- ja Keemiatööndusliitu, kus töötas administratiiv-ametikohtadel. 
Diktori leidmiseks korraldati Eestis televisiooni algusajal 1955. aastal konkurss, kuid hulga kandidaatide seast sobivat ei leitud. Juhtumisi näidati just konkursipäeval televisioonis mängufilmi, kus peaosa mängis Ruth Peramets, ning tema kutsutigi diktoriks. 1955. aasta 15. augustil vormistati Ruth Peramets poole kohaga Tallinna Televisioonistuudio diktoriks. 
Ilmar Raag kirjutab: "Temas oli stiili, mida hea meelega kutsuti "eestiaegseks kasvatuseks". Loodus oli talle andnud seda õppimatut ekraanisarmi, mis paljudele jääbki unistuseks."
1955. aastal mängis ta mängufilmides "Andruse õnn" ja "Jahid merel" ning oli sel ajal ajutiselt töölt vabastatud. 
1967. aastal hakkas ta juhtima lastesaadet "Tädi Ruthi jutt", mille järgi hakati teda hüüdma tädi Ruthiks. 
Ta töötas Eesti Televisioonis kuni 1984. aasta 28. aprillini. 
Ruth Püss suri 3. augustil 2005 ja ta maeti 12. augustil 2005 Metsakalmistule.
Isiklikku.
Ruth Peramets-Püss oli 1968. aastani abielus näitleja Richard Perametsaga.
Eugen Büss

Eugen Büss (eestistatud nimega Eugen Püss; sündinud 1885. aastal Tartus) oli professor, füüsika-matemaatikadoktor. Elas suure osa oma elust Gruusias.
Elulugu.
Aastatel 1904–1911 õppis Tartu Ülikoolis matemaatikat ja 1911–1912 töötas Tartu Tähetornis mittekoosseisulise assistendina. 1912. aastal asus ta Tartust Bakuusse, kus sai seismoloogiajaama juhatajaks. Kogu järgneva elu pühendas ta Kaukaasia seismoloogia uurimisele. Töötas Gruusia TA Geofüüsika Instituudis.
Vaba aeg

Vaba aeg on igapäevastest kohustustest (nagu töö, õppimine, kodused majapidamistööd) vaba aeg, mida inimene saab kasutada endale meelepärasel viisil.
Edna St. Vincent Millay

Edna St. Vincent Millay (22. veebruar 1892 – 19. oktoober 1950) oli Ameerika luuletaja ja näitekirjanik, esimene Pulitzeri preemia saanud naine. 
Ta elas boheemlaslikku elu ning tal oli armusuhteid nii meeste kui ka naistega. Proosateoseid avaldas ta Nancy Boydi pseudonüümi all.
Elukäik.
Millay sündis põetaja Cora Lounella (neiupõlvenimega Buzzelle) ja kooliõpetaja Henry Tollman Millay peres. Edna teine eesnimi tuleneb New Yorgi St. Vincenti haiglast, kus Edna onu elu päästeti vahetult enne Edna sündi.
1904. aastal lahutas Cora end Edna isast ning kaotas sellega kogu oma raha. Cora ja tema kolm tütart – Edna, Norma ja Kathleen – rändasid linnast linna ning said abi sõpradelt ja sugulastelt. Ehkki Cora oli vaene, oli tal mitmeid kirjandusklassikasse kuuluvaid teoseid, muu hulgas William Shakespeare'i ja John Miltoni teosed. Cora luges neid teoseid sageli lastele ette. 
Lõpuks jäädi pidama USA Maine'i osariigis Camdeni linnas. Väike maja, kuhu elama asuti, kuulus Cora asisele tädile. Seal kirjutas Edna oma esimesed luuletused, mis hiljem tõid talle ka kuulsuse.
Vesiratas

Vesiratas on veejõumasin langeva või voolava vee liikumise hüdroenergia muundamiseks pöörleva liikumise energiaks.
Vesiratas koosneb võllile kinnitatud rattast (läbimõõduga enamasti 4–8 meetrit), mille pöidade küljes on labad või kopad. Labadele või koppadesse juhitav vesi paneb ratta pöörlema. Pealtvoolu-vesiratta koppadesse juhitakse vesi ülalt, altvoolu-vesiratta labad asetseva voolavas vees. Vesiratas teeb minutis 1–10 pööret. Kasutegur on altvoolu korral kuni 1 protsent, pealtvooluratastel võib olla ka kümnetes protsentides.
Altvoolu-vesirattaid kasutati juba vanade Idamaade niisutussüsteemides. Vana-Kreekas ja -Roomas hakati vesiratastega käitama vesiveskeid. 17. sajandi võimsaim vesiratassüsteem ehitati aastal 1685 vee pumpamiseks Versailles' lossi. Maailma kaks suurimat vesiratast (kumbki 500 hj) paigaldati aga aastal 1858 Kreenholmi Manufaktuuri.
Viited.
&lt;!-- interwiki
Troitse-Sergi suurklooster

Troitse-Sergi suurklooster (vene keeles Троице-Сергиева лавра; ametlikult Свято-Троицкая Сергиева лавра "Püha Kolmainu Sergi suurklooster") on Moskva oblasti kirdeosas Sergijev Possadis asuv õigeusu klooster, üks Vene Õigeusu Kiriku keskusi.
Ajalugu.
Kloostri asutas 1337. aastal Radoneži Sergi (vene keeles Сергий Радонежский, 1314–1392). Esialgu elas Sergi erakuna, aga peatselt hakkasid tema lähedusse elama asuma teisedki erakud. Klooster pühitseti 1340. aastal. 1355. aastal võeti vastu kloostri uus põhikiri, mis sätestas ühiselu reeglid.
Kloostri algne põhiplaan on üldjoontes säilinud tänapäevani. Praeguse välisilme sai klooster 15.–18. sajandil. 1550. aastatel ümbritseti klooster valge kivimüüriga, millel on 12 torni. Müür on 1284 m pikk.
Kloostri esimene ülem oli isa Mitrofan, kes oli Radoneži Sergi mungaks püganud. Pärast Mitrofani surma sai kloostri ülemaks Radoneži Sergi, kes jäi sellele ametikohale kuni oma surmani. 1561. aastal pälvis Troitse-Sergi suurkloostri ülem arhimandriidi tiitli.
Keskajal oli klooster Loode-Venemaa poliitilises elus mõnikord tähtsal kohal. Ta toetas Venemaa tsaare. Üldtunnustatud kirikuloo järgi osales klooster võitluses tatari-mongoli ikke vastu ja segaduste ajal tegutses ta ka Vale-Dmitri II vastu. Kloostri mungad osalesid 1380. aastal Kulikovo lahingus ja kloostri ülem Sergi õnnistas lahingusse sõitvat väejuhti Dmitri Ivanovitši.
Segaduste ajal pidas klooster vastu 16 kuud kestnud Rzeczpospolita vägede piiramisele. Hiljem oli klooster Minini ja Požarski ülestõusu üks tugipunkte. Viimast korda jõudis vaenuvägi kloostri müüride alla 1618. aastal ja see oli Poola kuningapoeg Wladyslaw IV.
Tähtsaim ehitis suurkloostris on Kolmainu peakirik (1422–1423), mille ikonostaasi loomisest võttis osa Andrei Rubljov. Olulised on veel Jumalaema Uinumise peakirik (1559–1585, freskod aastast 1684), Jumalaema Hodegetria Smolenski Ikooni kirik (1746–1748) ja kellatorn (1741–1769).
Alates 1688. aastast on Troitse-Sergi stauropegiaalne. 8. juulil 1742 andis keisrinna Elisabet I kloostrile suurkloostri (lavra) tiitli.
Aastal 1742 avati kloostris vaimulik seminar ja 1814. aastast tegutseb seal Moskva Vaimulik Akadeemia.
Suurklooster suleti 20. aprillil 1920 Vene SFNV Rahvakomissaride Nõukogu dekreediga "Troitse-Sergi suurkloostri muutmisest ajaloo-kunstimuuseumiks". Muuseum muudeti 1946. aasta kevadel taas suurkloostriks.
Klooster kuulub alates 1993. aastast UNESCO maailmapärandi nimistusse.
Tänapäeval elab kloostris paarsada munka. Kloostri pikaaegne juht (1988–2019) oli ülempiiskop Feognost Guzikov (sündinud 1960).
2023. aastast hakatakse kloostris eksponeerima Andrei Rubljovi maalitud ikooni "Kolmainsus".
Georg von Syburg zu Wischlingen

Georg von Syburg zu Wischlingen (ka "Sieburg zu Wisslingen", "Sieberg zu Wyschlingen", "Siberch" jne) oli Liivimaa ordu liige, Dünaburgi komtuur Vene-Liivimaa sõja alguses (1558–1559) ning Liivi ordu mitmekordne saadik Saksa-Rooma riigis aastatel 1554–1561.
Syburgi vanemad olid Jürgen von Syburg zu Wischlingen ja Anna von Plettenberg. Enne 1540. aastat sai temast Saksa ordu Liivimaa haru liige ja ta õppis 1540. aastatel nii Wittenbergi kui ka Rostocki ülikoolides (immatrikuleeriti vastavalt 1540. ja 1544. aastal). Aastatel 1544–1545 oli ta Aizkraukle linnusekomtuur ("Hauskomtur"), 1550. aastal täitis ta sama ametit Võnnus ning 1551–1558 Riias. Riia peapiiskopi Wilhelm ovn Hohenzollerni väitel olevat Syburgi sugulane, toonane Dünaburgi komtuur ja hilisem ordumeister Wilhelm von Fürstenberg soovinud temast millalgi 1550. aasta paiku teha Riia toomhärrat, kuid tema asemel sai toomkapiitlisse Hieronymus Commerstadt. 1551. aasta lõpus osales Syburg Riia linnusekomtuurina kokkuleppe sõlmimisel Riia peapiiskopi ja linna vahel.
1558. aastal, pärast sõja puhkemist Venemaaga, sai Syburgist Dünaburgi komtuur. Kõige rohkem on tema kohta teavet seoses diplomaatilise tegevusega Saksa-Rooma riigis Liivi sõja alguses. Juba samal aastal oli ta ordu saadikuks Taani kuninga juures ning seejärel saadeti Syburg Lübeckisse, et ta võtaks kinni Tallinna endise komtuuri Franz von Siegenhoveni, kes ordulinnuse Christoph von Münchhausenile, isehakanud Taani asehaldurile üle andis ning seejärel Saksamaale pages. Komtuur arreteeriti lühikeseks ajaks tema palve peale Lübeckis, kuid Taani kuningas kostis tema eest ning too sai pakku. Syburg jäi aga Saksamaale edasi ning esindas ordut ka 1559. aasta Augsburgi riigipäeval. Seal otsustati Liivimaale anda suhteliselt ulatuslikku riigiabi: paluda välisvõimude sekkumist, saada tsaarile kiri, et ta sõja Liivimaal lõpetaks ning maksta Liivile 100 000 kuldnat toetusraha. Ehkki reaalne abi jäi väheseks (raha kokku ei saadudki), andis Augsburgi riigipäev Liivimaale lootust Saksa riigi toetusele ning motiveeris ordu iseseisvusmeelset tiiba kuni 1560. aasta augusti sündmusteni (Härgmäe lahing ning Viljandi langemine) iseseisvuspoliitikat ajama. Syburg jäigi aga Saksamaale, kus ta 1561. aastal ostis Liivi ordule kuulunud Bremeni komtuurkonna ja Lübeckis asuva Liivi ordu maja ning müüs need 1564. aastal vastavalt Bremeni ja Lübecki linnale. 1566. aastal ta abiellus.
Salomon Henningu kroonikale eessõna kirjutanud David Chytraeuse andmetel oli Syburg veel 1590. aasta paiku hertsoglik nõunik Jülichis (Jülich-Kleve-Bergi hertsogi juures) ja Blankensteini komandör.
Ka tema vennad Jasper ja Eberhard, nagu ka kaugem sugulane Christoph von Syburg zum Busch, olid Liivimaa orduharu liikmed.
Barnim IX

Barnim IX (2. detsember 1501 – 2. november 1573) oli Pommeri hertsog 1523–1569.
Barnim oli Pommeri hertsogi Bogislaw X (1454–1523) ja tema teise abikaasa Anna Jagiellonica (1476–1503) poeg. Tema vanaisad olid Pommeri hertsog Erich II (1425–1474) ja Poola kuningas Kazimierz IV (1427–1492). Ta sai Pommeri hertsogiks pärast oma isa surma.
2. veebruaril 1525 abiellus Barnim Braunschweig-Lüneburgi hertsog ja Wolfenbütteli vürsti Heinrich I tütre Anne von Braunschweig-Lüneburgiga (1502–1568).
Barnim valitses esialgu koos oma vanema venna Georg I-ga kogu Pommerit, pärast tolle surma 1531 aga jagati riik tema ja vennapoja Philipp I vahel, Barnimist sai Pommer-Stettini hertsog.
Tema esimesed valitsusaastad möödusid tülis Brandenburgi markkrahvkonnaga, mis soovis Pommerit liidendada. 1529 sõlmiti lepe, millega Pommer sai iseseisvake tingimusel, et kui hertsogi perekond välja sureb, siis läheb Pommeri Brandenburgile.
1534 korraldasid Barnim ja Philipp Pommeris reformatsiooni. Barnim ühines 1536 ka Schmalkaldeni liigaga. 1546–1547 toimus Schmalkaldeni sõda, milles liiga lüüa sai. Pommeri ei osalenud sõjategevuses, kuid pidi vastu võtma 1548 sõlmitud Augsburgi vaherahu ja maksma Karl V-le ränka maksu.
1559 määras Saksa-Rooma keiser Barnimi ja Philippi Liivimaa küsimuses riigikomissarideks. Barnim ei saanud Liivimaad kuigivõrd aidata, sest Pommeri ise oli suhteliselt vaene ja Hansa Liit ei olnud Liivimaa aitamisest eriti huvitatud, sest Tallinn ja Riia püüdsid takistada Hansa Vene-kaubandust.
1560 Philipp suri ja Barnimist sai kogu Pommeri valitseja. 3. veebruaril 1569 loobus ta troonist, andis selle üle Johann Friedrichile (1542–1600), kes oli Philippi 10 lapsest vanim, ja suri 4 aastat hiljem Stettinis.
Adolf I (Schleswig-Holstein-Gottorp)

Adolf I (25. jaanuar 1526 – 1. oktoober 1586) oli Schleswig-Holstein-Gottorpi hertsog aastast 1544 kuni surmani.
Adolf oli Taani kuninga Frederik I poeg ning Christian III vend. Nooruses viibis ta neli aastat Hesseni maakrahvi Philipp I õukonnas, kus sai hea hariduse. 
Aastal 1544 jagasid Adolf, Christian ja kolmas vend Johann Holsteini omavahel. Adolf valis oma residentsiks Gottorpi kindluse, mille järgi tema järglasi hakati nimetama Holstein-Gottorpi dünastiaks. Järgnevalt tegutses Adolf aktiivselt sõjaväljadel, olles vaatamata oma protestantlikule usutunnistusele keiser Karl V toetaja. 1548. aastal osales ta Augsburgi riigipäeval ning võttis seejärel osa Karli poja Philippi reisist Hispaaniasse. 1553. aastal naasis Adolf kodumaale. 1556. aastal sai Adolfist surnud venna Friedrichi järglasena Schleswigi piiskop, kelleks ta jäi kuni surmani. 1559. aastal organiseeris Adolf koos vennapoeg Frederikiga sõjakäigu Dithmarscheni talupoegadevabariigi vastu ning alistas selle. Riik jagati Adolfi ja Frederiki vahel. 
1560.–1570. aastatel tegeles Adolf oma riigi moderniseerimisega, samuti püüdis ta selle tähtsust igati tõsta. Ta tegi näiteks keisrile ettepaneku kaevata läbi tema maade kanal, mis võimaldanuks laevadel siseneda Läänemerre ilma Taani väinu läbimata. See idee jäi siiski vaid paberile. Madalmaade vabadusvõitluse ajal toetas Adolf jätkuvalt keisrikoda, osaledes mässulistevastastes sõjakäikudes ning toetades neid raha ja relvadega.
Adolf oli seotud ka Liivimaaga. Nimelt palus talt 1577. aastal abi Tallinn, mille olid taas ümber piiranud Ivan Julma väed. Rootsi riigis valitses majanduslik kitsikus ning nii otsis linn abi välisvürstidelt. Et Adolf oli tuntud oma seiklusalti iseloomu poolest, siis loodeti talt saada kiiresti reaalset abi. Siiski ei saanud ta linna heaks palju teha, sest Madalmaade ülestõus oli neelanud sisuliselt kogu Põhja-Saksamaa sõjalised ressursid. Alles aasta hiljem sai Adolf Tallinna linnale saata laevatäie püssirohtu. Siiski toetas ta Tallinna sõnades igati ning püüdis teda Saksa-Rooma keisririiki tagasi meelitada. Adolfi plaanides oli toona saada Poola vasallina enda kätte suurt osa Liivimaast, ent see kava kukkus läbi, kui Liivimaa kitsikusajad 1570. aastate lõpul läbi said ning Vene väed sealt järk-järgult välja suruti. Hertsog Adolfi kava oli üks viimaseid Saksa-Rooma riigist lähtuvaid algatusi Liivimaa taas oma kontrolli alla saada. Võimalik, et Adolf püüdis seda teha koostöös vennapoeg hertsog Magnusega.
Rauno Kutti

Rauno Kutti (sündinud 7. detsembril 1987) on eesti muusik.
Ta õppis põhikoolis (1995–2004) Pärnu Hansagümnaasiumis ning jätkas õpinguid Pärnu Sütevaka Humanitaargümnaasiumis, mille lõpetas 2007. 2007 astus Balti Filmi- ja Meediakooli õppima suhtekorraldust meedia erialal.
Rauno Kutti on digitaalagentuuri Vurr kaasasutaja ja loovjuht.
Bändid.
Ta on ansamblite Bedwetters ja Mushy kitarrist. Varem mänginud kitarri bändides Chop Suey, Defect, Paingreed.
2002. aastal pani Rauno kokku oma esimese bändi Chop Suey, mis aasta hiljem lõpetas tegevuse. Mais 2003 liitus ta ansambliga Defect, mis lõpetas tegevuse aprillis 2004. Esimeste bändidega kogus ta julgust, kogemust ja ideid oma muusika loomiseks.
2004. aastal liitus Rauno Pärnu bändi Paingreediga, kus oli soolokitarrist, millega saavutati suuremat tähelepanu noorte seas ning noortebändide võistluses esikohale jäädes saadi Green Christmasil 2004 avamisbändina esineda. Aasta hiljem lõpetas bänd tegevuse.
2004. aastal alustas tegevust ka Mushy, kus Rauno on soolokitarrist ja lugude autor. Mushy on saavutanud algusaastatel kõikide noortebändide ürituste esikohad (Noortebänd, HRC Noortebänd, Coca-Cola Soundwave, mille tulemusel esineti Coca Cola Soundwave'i üritusel Varssavis koos maailmakuulsate esinejatega.
2007. aasta augustis liitus Rauno Bedwettersiga, kus on soolokitarrist ja paljude lugude autor. Bedwettersi koosseisus sai MTV Europe Music Awardsil auhinna "New sound of Europe". Lisaks sellele ka 2008. aastal R2 Aastahiti ürituse raames auhinnad "Parim uus tulija" ja "Aasta hitt 2007".
Ühtlasi on Rauno osalenud eripalgelistes projektides, näiteks džässiprojektis solist Anneliis Kitsega, turundusroki üritusest alguse saanud MUSTus bändis, osalenud üksikesinejana, olnud asenduskitarrist Koit Toomele, Artjom Savitskile jne.
Tema hobideks on lumelauaga sõitmine, kitarri mängimine ja laulude kirjutamine.
August Traat

August Johannes Traat (1. jaanuar 1911 Karaski, Krootuse vald, Võrumaa – 3. detsember 2007) oli eesti õigusajaloolane.
August Traat sündis Tigase talus Karaski külas, ajaloolisel Võrumaal, nüüdsel Põlvamaal.
Ta lõpetas 1931. aastal Hugo Treffneri Gümnaasiumi. 1938. aastal lõpetas Tartu Ülikooli õigusteaduskonna kiitusega, kaitstes diplomitöö "Katsesttaandumine". Pärast sõda astus aspirantuuri ja kirjutas kandidaaditöö „Poleemika Liivimaa talurahvaküsimuses 1909-1910“, mis jäi kaitsmata kuna juhendaja Leo Leesment viibis vangistuses.
1956. aastal kaitses Tartu Riiklikus Ülikoolis õigusteaduste kandidaadi väitekirja "Talurahva õiguslik olukord Liivimaal feodalismi lagunemise perioodil" (juhendaja Paul Vihalem).
1978. aastal kaitses ajalooteaduste doktoriväitekirja Eesti vallakohtutest "Волостной суд в Эстонии с середины XVIII века до реформы 1866 года", mis 1980. aastal ilmus eestikeelse monograafiana "Vallakohus Eestis: 18. sajandi keskpaigast kuni 1866. aasta reformini".
Töötas Tartu Riikliku Ülikooli õppejõuna ja Eesti NSV Teaduste Akadeemia Ajaloo Instituudi vanemteadurina.
Ta oli Eesti Ajalooarhiivi (varem Eesti Riiklik Ajaloo Keskarhiivi) teadusnõukogu liige, Eesti Akadeemilise Õigusteaduse Seltsi asutajaliige ja 1992. aastast auliige ning Õpetatud Eesti Seltsi liige.
Nikolai Karl Otto von Wahl

Nikolai Karl Otto von Wahl (3. mai (vkj 21. aprill) 1833 Pajusi mõis – 21. november (vkj 8. november) 1904 Pajusi mõis) oli baltisaksa poliitik ja mõisnik.
Ta sündis Pajusi ja Tapiku mõisniku Eduard von Wahli ja Wilhelmine Jakobine von Krüdeneri pojana.
Ta oli Pärnu-Viljandi kreisisaadik ja Põltsamaa Eesti Põllumeeste Seltsi president (1892–1902).
Nikolai Karl Otto von Wahl päris isalt Pajusi mõisa ja ostis 1876. aastal Bernhard Caspar Otto von Stackelbergilt Adavere mõisa.
Perekond.
Nikolai Karl Otto von Wahl abiellus 1859. aastal vabaproua Mary Elise von Tiesenhauseniga. Abielust sündisid:
Röösa mõis

Röösa mõis (saksa keeles "Rösarshof") oli riigimõis Saaremaal Valjala kihelkonnas. Tänapäeval jääb mõisasüda Saare maakonna Saaremaa valla maadele.
1923. aasta talvel jagati Valjala vallavolikogu otsusega Röösa mõisa maad.
Mõisas on olnud külakool.
Harilik jõgiputk

Harilik jõgiputk ("Sium latifolium") on kaheiduleheline taim sarikaliste sugukonna jõgiputke perekonnast.
Taim on 50–120 cm kõrge, lehed piklikud. Taimede vars on tugev ja võsunditeta. Taimel on sarikas, õied valged.
Jõgiputk kasvab mageveekogude äärtes madalas vees ja liigniisketel aladel.
Harilik jõgiputk on mürgine.
Eestis on taim tavaline.
Tom Hilde

Tom André Hilde (sündinud 22. septembril 1987 Bærumis) on Norra suusahüppaja.
Saavutused.
Maailma karika võistlustel.
Tom Hilde on osalenud () 167 MK-etapil ja jõudnud esikolmikusse 15 korral, neist 3 etappi on ta võitnud.
Wolfgang Loitzl

Wolfgang Loitzl (sündinud 13. jaanuaril 1980 Bad Ischlis) on Austria endine suusahüppaja.
Ta võistles alates 1997. aastast. Kokku võitis ta alates 2001. aastast maailmameistrivõistlustel suusahüpetes seitse kuldmedalit ja ühe pronksmedali. Taliolümpiamängudel võitis ta ühe kuldmedali: 2010. aastal Vancouveris suure mäe meeskonnavõistlusel.
2015. aasta jaanuaris teatas, et loobub tippspordist.
Saavutused.
Maailma karikasarja võistlustel.
Wolfgang Loitzl osales kokku 356 MK-etapil ja jõudis esikolmikusse 20 korral, neist 4 etappi ta võitis.
Andreas Küttel

Andreas Küttel (sündinud 25. aprillil 1979 Einsiedelnis) on Šveitsi suusahüppaja.
Esimese medali rahvusvahelistelt võistlustelt sai ta 1996. aastal juunioride maailmameistrivõistlustel, olles normaalmäel kolmas.
Maailma karikasarja 2005–2006 hooajal tegi ta läbimurde suushüppajate paremiku hulka. Hooaja lõpuks oli ta maailma karikasarja üldarvestuses kolmas. Küttel võitis hooajal kolm karikasarja etappi ja oli viis korda kolmas.
Saavutused.
Maailma karikasarjas.
Andreas Küttel on osalenud seni 175 maailma karikasarja etapil (seisuga 4. jaanuar 2008) ja jõudnud poodiumile 13 korda, millest 5 korral on ta jõudnud kõrgemale astmele.
Nikolai

Nikolai (vene keeles Николай, latinisatsioon Nikolay) on venepärane mehenimi
2018. aasta seisuga oli Nikolai Eestis populaarsuselt 19. mehenimi. 1. jaanuari 2018 seisuga oli Eestis eesnimi Nikolai 4360 mehel.
2018. aasta seisuga oli Nikolay Eestis populaarsuselt 86. mehenimi. 1. jaanuari 2018 seisuga oli Eestis eesnimi Nikolay 2078 mehel.
Kālidāsa

Kālidāsa oli India luuletaja ja näitekirjanik, kes elas ja tegutses arvatavasti 4.–5. sajandil pKr. Ta kirjutas sanskriti keeles. Tema elu kohta on vähe andmeid, enamik teavet on säilinud legendide kujul ega ole kuigi usaldusväärne.
Kālidāsa on klassikalise sanskritikeelse kirjanduse tähtsaim autor. Ta on väljapaistev nii eepikuna, lüürikuna kui ka dramaatikuna. 
Kālidāsale omistatakse kindlalt kaks eepilist teost, üks eleegia ja kolm näidendit. 
Ta on peen stilist. Tema väljendus on väga selge. Erinevalt paljudest hilisematest sanskritikeelsetest luuletajatest väldib ta stiilivõtete liialdatud kasutamist. Ta on väga tähelepanelik vaatleja nii India lopsaka looduse kui ka kauni naisekeha kirjeldamisel. Inimese, eriti naise tundeelu kirjeldab ta suure sisseelamisega. 
Eepilised teosed.
"Raghuvaṃša" räägib müütilisest Raghu suguvõsast. Peategelane on Rāma. 
"Kumārasambhava" kirjeldab Kumāra (sõjajumal Kārttikeya) sündi. Ainult 8 esimest selle 17 laulust kuuluvad Kālidāsale.
Lüürika.
Eleegias "Meghadūta" 'Pilv-sõnumitooja' palub pooljumal, kes on jumalate elupaigast Himaalajalt pagenud, pilvel viia tema mures abikaasale lohutav tervitus. 
Näidendid.
Kālidāsa on tuntud peamiselt oma kolme näidendi järgi. Neist esimene, "Mālavikāgnimitram" räägib kuningas Agnimitra armastusest pagendatud teenijatüdruku Mālavikā vastu, kes osutub tegelikult printsessiks.
Tema teine ja kõige kuulsam näidend "Abhidžjnānašākuntalam" kõneleb samuti armastusest, seekord kuningas Dušjanta ja alamat päritolu tütarlapse Šakuntalā vahel. See süžee esineb muu hulgas "Mahābhāratas". Aastal 1789 ilmus selle näidendi tõlge inglise keelde (tõlkija William Jones). Sellest sai alguse eurooplaste huvi klassikalise India luule vastu. Teos võeti igal pool vaimustusega vastu. Johann Wolfgang von Goethe imetles näidendit ja kirjutas "Fausti" eelmängu selle eeskujul. 
Kolmandas tänapäevani säilinud näidendis "Vikramorvašījam" on keskseks ikka armastuse teema, ent siin on rohkem üleloomulikke elemente kui eelmises kahes. Selle armastusloo peategelasteks on kuningas Purūravas ja tema armastatu, nümf Urvašī.
Vello Helk

Vello Helk (sünninimi Voldemar Hintervald; 23. september 1923 Varstu – 14. märts 2014 Birkerød, Taani) oli eesti päritolu Taani ajaloolane ja arhivaar.
Elukäik.
Vello Helk sündis Võrumaal talupidaja perekonnas. Õppis Tsooru valla Lepistu algkoolis, seejärel läks Võru gümnaasiumi, mille lõpetas 1943. aastal. Seejärel võeti ta Saksa sõjaväkke ning nii sattus ta 1945. aastaks Saksamaale. Sealt jõudis ta samal aastal Taani, kus esialgu tegeles põllutööga. 
1947. aastal astus ta Århusi ülikooli, kus õppis põhiainetena ajalugu ja saksa keelt. Eriti keskendus ta arhiivindusele. Juba 1952. aastal, veel üliõpilasena, õnnestus tal käia Vatikani arhiivides tutvumas jesuiitide materjaliga. 1954. aastal lõpetas ta ülikooli ajaloo ning 1955. aastal saksa keele alal. Juba 1956. aastal kaitses ta doktoritöö Norra jesuiidist Laurentius Nicolaist, kes oli üks vastureformatsiooni peamisi läbiviijaid Skandinaavia maades. 
1955. aastal oli ta tööle asunud Taani Majandusarhiivis Århusis, 1958. aastal õnnestus tal saada aga Taani Riigiarhiivi palgale. Seal töötas ta kuni pensionile minekuni 1990. aastal. Ta alustas lihtsa arhiivitöölisena, sai 1970. aastal osakonnajuhatajaks ning oli aastatel 1977–1978 Taani riigiarhivaari kohusetäitja. 1996. aastal sai Vello Helgist Tartu Ülikooli audoktor.
Helgi peamised uurimisalad oli Skandinaavia üliõpilaste õppereisid kesk- ja varauusajal, jesuiitide tegevus, eriti Eesti alal (Tartus), samuti Eesti ja Taani omavahelised suhted, eriti 16.–17. sajandil ning Vabadussõja ajal. 
1993. aastal avaldas Helk taanikeelse Eesti ajaloo lühikäsitluse, mis osutus Taanis populaarseks ning avaldati teises trükis juba järgmisel aastal. Helk tegutses ka publitsistina, avaldades väliseesti ajalehtedes tihti rahvuspoliitilisi kui ka ajalooteemalisi artikleid, milles ta enamasti muretseb Eesti ajalooteaduse oleviku ja tuleviku pärast.
Pärast Eesti iseseisvuse taastamist käis Helk Eestis 1992. ja 1993. aastal. 2006. aastal kinkis ta Tartu Ülikoolile oma raamatukogu.
Isiklikku.
Vello Helk oli abielus muusikaõpetaja Annemarie Helgiga.
2000. aastal jäi ta kurdiks.
Konnaosi

Konnaosi ("Equisetum fluviatile", sünonüüm "Equisetum limosum") on mitmeaastane sõnajalgtaim osjaliste sugukonnast osja perekonnast.
Konnaosi kasvab põhjapoolkera mõõduka kliimaga paikades. Euraasias ulatub levila lõuna suunas kuni Kesk-Hispaania, Põhja-Itaalia, Kaukasuse, Hiina, Korea ja Jaapanini. Põhja-Ameerikas ulatub ta Aleuutidest kuni Newfoundlandini, lõuna suunas Oregoni, Idaho, Loode-Montana, Kirde-Wyomingi, Lääne-Virginia ja Virginiani. Eestis on konnaosi tavaline.
Sageli kasvab ta tihedate puhmikutena mageveekogude kallastel või madalas kaldavees, näiteks tiikides, soodes jt. mudase põhjaga veekogudes.
Taime vars on sile, võib olla kas okstega või ilma, 40–140 cm pikk. Varred on 2–8 mm jämedad ja 10–30 peene sõlmega. Igast varresõlmest kasvab välja väikeste, 5–10 mm pikkuste mustade otstega lehekujuliste soomuste männas. Lehtedetuped on tihedalt vastu vart. Paljudel, kuid mitte kõigil vartel on lühikesed, 1–5 cm pikkused tõusvate ja laiali sirutuvate jätkete männased, kusjuures kõige suuremad jätked on varre alumise poole keskosas. Need kõrvalharud on sihvakad, tumerohelised ja 1–8 sõlmega, kusjuures igast sõlmest kasvab jällegi välja lehekujuliste soomuste männas.
Osjad on seest õõnsad, aga kõige suurem siseõõnsus on konnaosjal: tüüpiliselt hõlmab see 80% varre läbimõõdust. Varred katkevad sõlmede kohalt kergesti, kui neid rebida. Niihästi viljakad kui steriilsed varred näevad välja ühtemoodi.
Eosed valmivad juunis-juulis. Mõne varre otsa kasvavad tömbi otsaga eosekoonused. Need on kollakasrohelised, 1–2 cm pikad ja 1 cm laiad ning tihedates männastes paiknevate soomustega.
Konnaosi paljuneb niihästi sugulisel teel eoste kui mittesugulisel teel risoomiga, aga pigem viimastega, sest enamik võrseid kerkib risoomist.
Konnaosja peetakse sageli agressiivseks liigiks, sest ta kipub oma kõrval teisi taimi välja suretama. Sellepärast, kui konnaosja oma aeda istutada, on parem tema risoom mingisse kasti panna, mille seinad takistaksid taime juurestiku levimist.
Niihästi Euroopa kui Põhja-Ameerika hõimud on sajandeid kasutanud konnaosja küürimiseks, karestamiseks ja viilimiseks varte suure ränisisalduse tõttu. Varakevadisi võrseid söödi. Vanad kreeklased ja roomlased kasutasid neid verejooksu peatamiseks, neeruhaiguste, seedehaavandite ja tuberkuloosi raviks.
Konnaosjadesse koonduvad pinnases leiduvad raskmetallid ja sellepärast kasutatakse neid keskkonna raskmetallisisalduse määramiseks.
Konnaosja varsi ja juuri söövad mõnikord veelinnud. Carl Linné andmetel põhjapõder ei söö tavalist heina, küll aga konnaosje, sest need on mahlakad. Põhja-Rootsis niidetakse neid lehmasöödaks, et suurendada nende piimaandi, aga hobused neid ei söö.
Kaevandu järv

Kaevandu järv ehk Storträske (ka "Suur Kaevandu järv") on järv Lääne maakonnas Lääne-Nigula vallas Niibi külas (Niibi rabas). Kaldajoone pikkus on 836 m.
Järv on mitteavalik veekogu, mille piiranguvöönd on 50 m.
Kaevandu järve keskkonnaregistri kood on VEE2039100.
Storträske

Storträske on järv Harjumaal Väike-Pakri saarel.
Järve põhja on settinud eriteralise liiva kiht, mis kalda ääres on poole meetri paksune ja mille all avaneb aluspõhi.
Margus Vaher

Margus Vaheri nime all on tuntud vähemalt kaks eesti inimest:
Peraküla Mustjärv

Mustjärv (ka "Peraküla Mustjärv, Nõva Mustjärv") on järv Läänemaal Perakülas. Järve kaldajoone pikkus on 573 m. Järv jääb Nõva maastikukaitsealale Mustjärve sihtkaitsevööndisse. Järvest umbes 700 m edelasse jäävad Toatse järv ja Väike-Toatse järv, umbes 1,4 km loodesse jääb Läänemeri.
Mustjärv on mitteavalik veekogu, mille piiranguvöönd on 50 m.
Mustjärve keskkonnaregistri kood on VEE2019000.
Hallvaallased

Hallvaallased ("Eschrichtiidae") on mereimetajate sugukond vaalaliste seltsist.
Sugukonda kuulub ainult üks perekond (hallvaal) ühe liigiga (hallvaal).
Penikeel

Penikeel ("Potamogeton") on üheiduleheliste veetaimede perekond penikeeleliste sugukonnast. 
Enamik penikeeli elavad mageveekogudes. Penikeeled on püsikud. Neil on risoom, mis aitab neil üle elada talveperioodi. Paljudel liikidel tekivad kas risoomidest või vartest spetsiaalsed talipungad, mida nimetatakse turioonideks. Turioonid aitavad samuti ületada talveperioodi.
Penikeeled on kosmopoliidid. Neid arvatakse olevat 90 liigi ümber. Süstemaatika teeb keeruliseks arvukate hübriidide olemasolu. 
Penikeeli Eestis.
Penikeelte eristamine üksteisest on sageli komplitseeritud. 
"Esitatud penikeeled on järjestatud ladinakeelse nime järgi."
Vesikuuselised

Vesikuuselised ("Haloragaceae" ehk "Haloragidaceae") on kivirikulaadsete seltsi kuuluv veetaimede sugukond.
Levila.
Sugukond on kosmopoliitse levikuga. Kõige suurem on liikide arvukus Austraalias, kus on esindatud kõik perekonnad peale "Proserpinaca" and "Laurembergia". Kuival maal elavad liigid esinevad peamiselt lõunapoolkeral. Perekonnad "Glishcrocaryon", "Haloragodendron", "Meionectes" ja "Trihaloragis" on Austraalia endeemid.
Kirjeldus.
Sugukonda kuuluvad peamiselt rohtsed mitmeaastased taimed, kuid ka mõned üheaastased taimed ning puittaimed ("Haloragodendron" spp.) Perekonnad "Glischrocaryon", "Gonocarpus", "Haloragis", "Haloragodendron" ja "Trihaloragis" koosnevad maismaataimedest, "Laurembergia" poolveetaimedest ja "Meionectes", "Myriophyllum" ja "Proserpinaca" mageveekogudes kasvavatest veetaimedest. 
Perekond "Myriophyllum" on ühesugulised, enamus teisi perekondi kahesugulised. Õied on reeglina väiksed ja silmatorkamatud, kuid mõnedel perekondadel on "uhkemaid" õisi ("Haloragodendron", "Glischrocaryon").
Parras

Parras on laeva või paadi välimine külgmine osa põhjaga ühinemise kohast (kimmist) peatekini. Sama sõna kasutatakse ka õhu- ja kosmoselaeva kohta, näiteks pardale minek.
Eugen Sterpu

Eugen Sterpu (sündinud 10. juunil 1963 Damascani külas Põhja-Moldaavias) on Tallinnas elav ja töötav Moldova päritolu kunstnik. Tema hüüdnimi on Gicu.
Haridus.
Eugen Sterpu on õppinud aastatel 1975–1981 Moldaavia vabariiklikus kunstikoolis ja 1981–1989 Eesti Riiklikus Kunstiinstituudis skulptuuri erialal. 
Aastail 1994–1995 töötas ta Moldova Kunstiülikooli õppejõuna.
Näitused.
Sterpu on esinenud isik- ja grupinäitustel Moldovas, Rumeenias, Eestis, Soomes, Rootsis ja Venemaal.
Tehnika.
Eugen Sterpu on välja töötanud omalaadse pastelltehnika, kus kasutab liivapaberit ja mitmekordset pastelli- ja lakikihtide süsteemi, mis annab piltidele erilise "mõranenud" ilme. Tavapäraselt joonistatakse pastellidega paberile, Sterpu aga joonistab liivapaberile, et saavutada sügavamaid värve. Enamus Sterpu piltidest on vormistatud mustavärvilistesse paspartuudesse ja alumiiniumraamidesse. Sterpu skulptoriharidus väljendub tema pastelljoonistuste ülitäpsete, kohati arhitektuuriliste detailideni viimistletud kolmemõõtmelises stiilis, kus pildi kahemõõtmelisus kaob vormi tajumise mõju all. Tema töödelt peegeldub armastus väga soojade, pigem isegi kõrbenud toonide vastu.
Liikmesus.
Eugen Sterpu on Eesti Kunstnike Liidu liige.
Isiklikku.
Eugen Sterpu oli kunstnik Viive Sterpu abikaasa. Sterpu räägib hästi rumeenia, prantsuse, vene ja eesti keelt.
Remeedium

Remeedium (ladina "remedium" 'vahend millegi vastu') on seadusega lubatud erinevus mündi ettenähtud ja tegeliku massi ning metallisisalduse vahel (mündi kuludes mass ja metallisisaldus vähenevad).
Lahnarohi

Lahnarohi ("Isoëtes") on perekond "Isoetopsida" klassi "Isoetales" seltsi lahnarohuliste sugukonnast. 
Leidub ka teisi taksonoomilisi käsitlusi, kus näiteks seltsi "Isoetales" on käsitletud hoopis pärisraigaste ("Lycopsida") klassi all. 
Lahnarohu perekonda kuulub umbes 140–150 liiki. Perekond on küll kosmopoliitne, kuid sageli on kasvukohtades nende arvukus väike. 
Eesti liigid.
Eestis leidub kaks lahnarohu liiki:
Ligatuur (metallurgia)

Ligatuur on metall, metallisulam, sulam klaasi või muu ainega mida lisatakse kullale, hõbedale või teistele väärismetallidele nende omaduste muutmiseks (näiteks kõvaduse suurendamiseks).
Ligatuur on ka sulam, mida lisatakse sulametallile mustas metallurgias sulami voolavuse muutmiseks, legeerimiseks või legeerivate ainete lisamiseks.
Mustas metallurgias nimetatakse ligatuure ka ferrosulamiteks.
Königshain

Königshain on vald Saksamaal Saksimaa liidumaal Görlitzi kreisis.
Kuni 2008. aastani kuulus vald Alam-Sileesia Oberlausitzi kreisi.
Kokainism

Kokainism on kokaiini regulaarne tarvitamine koos sõltuvustunnustega.
Kokaiin on 2007. aastal kanepi järel kõige laialdasemalt kaubitsetav illegaalne narkootikum maailmas. Eestis on kokaiini tarvitamine tagasihoidlik, oletatavasti tema kõrge hinna tõttu. 2006. aastal oli kokaiini tarbimine Eestis 6,5 korda väiksem kui kanepi tarbimine. Euroopa Narkootikumide ja Narkomaania Seirekeskuse avaldatud Euroopa uimastiaruande kohaselt oli Eestis 2017. aastal 110 uimastitest põhjustatud surmajuhtu, mis võrreldava suhtarvuna väljendatult teeb 130 surmajuhtu iga 1 miljoni inimese kohta vanuses 15–64 aastat.
Sõltuvus.
Kokaiini pikaajalise tarbimise korral tekib peamiselt psüühiline sõltuvus. Füüsilise sõltuvuse ilmingud on tagasihoidlikud.
Kokaiinisõltuvus kodeeritakse RHK-10-s koodiga F14.2x
Psüühilise sõltuvuse peamised tunnused on järgmised:
Kokaiini toime.
Kokainismi algfaasides esineb heaolutunne, meeleolu tõus, töövõime paranemine. Kuid pikemaajalisel tarvitamisel tekivad isiksuse muutused – inimene muutub egoistlikuks, huvid piirduvad vaid narkootikumi hankimise muredega, tekivad psüühikahäired: jälitus-, kiivusluul, võimekusluul, kuulmishallutsinatsioonid, puutehallutsinatsioonid.
Ravi.
Põhjuslik ravi puudub.
Sander Mets

Sander Mets (sündinud 3. oktoobril 1981) on eesti laulja.
2007. aasta aprillis sai ta ansambli The Tuberkuloited solistiks. Sellel ajal õppis ta Tallinna Tehnikaülikoolis arvutisüsteemide ehitust ja tehnikat ning töötas infotehnoloogia vallas.
Jugoslaavia Föderatiivne Sotsialistlik Vabariik

Jugoslaavia Sotsialistlik Föderatiivne Vabariik oli Jugoslaavia liitriik, mis moodustati Teise maailmasõja lõpus 1945. aastal. See oli kommunistlik riik, mis hõlmas tänapäeva Bosnia ja Hertsegoviina, Horvaatia, Kosovo, Põhja-Makedoonia, Montenegro, Serbia ja Sloveenia alasid. Üksus lagunes 1992. aastal Jugoslaavia sõdade käigus. 1992. aastal loodi kahest järele jäänud riigist (Serbia ja Montenegro) liit, ametliku nimetusega Jugoslaavia Föderatiivne Vabariik. Rahvusvaheline üldsus seda aga ei tunnustanud kui Jugoslaavia Sotsialistliku Föderatiivse Vabariigi järeltulijat.
Moodustatud Teise maailmasõja eelse Jugoslaavia Kuningriigi (Serbia-Horvaatia-Sloveenia kuningriigi) aladest, kuulutati riik välja 1943. aastal ning nimetati "Jugoslaavia Demokraatlikuks Föderatsiooniks". 1946. aastal muudeti see "Jugoslaavia Föderatiivseks Rahvavabariigiks" ja 1963. aastal "Jugoslaavia Sotsialistlikuks Föderatiivseks Vabariigiks."
President Josip Broz Tito juhtimisel järgis Jugoslaavia külma sõja ajal neutraalset poliitikat ja muutus üheks Erapooletute Riikide Liikumise loojaks.
Territoorium.
Sarnaselt eelnenud Jugoslaavia Kuningriigiga, olid Jugoslaavia SFV-l piirid Itaalia ja Austriaga loodes, Ungariga kirdes, Rumeenia ja Bulgaariaga idas, Kreekaga lõunas ja Albaaniaga kagus. Aadria meri oli läänepiiriks.
Kõige olulisem muudatus piirides toimus 1954. aastal, kui Trieste Vaba Territoorium Osimo lepinguga laiali lagunes. Jugoslaavia tsoon B, mille suurus oli 515,5 km², sai Jugoslaavia SFV osaks. Tsoon B oli juba varem okupeeritud Jugoslaavia Rahvusliku Armee poolt.
Haldusjaotus.
Seespidiselt oli riik jaotatud kuueks sotsialistlikuks vabariigiks. Kaks sotsialistlikku autonoomset vabariiki olid Serbia Sotsialistliku Vabariigi osad. Föderaalne pealinn oli Belgrad. Vabariigid ja autonoomsed vabariigid olid:
Jugoslaavia SFV lagunemine ja uued tekkinud riigid.
Jugoslaavia SFV lagunes aastatel 1991–1995 toimunud Jugoslaavia sõdade tulemusena iseseisvateks riikideks:
Väikevaallased

Väikevaallased ("Neobalaeninae") on mereimetajate alamsugukond vaalaliste seltsi sugukonnast "Cetotheriidae".
Varem arvati väikevaallased eraldi sugukonnaks "Neobalanidae" (Miller, 1923).
Alamsugukonda kuulub ainult üks ekstantne perekond (väikevaal) ühe liigiga (väikevaal).
Silevaallased

Silevaallased ("Balaenidae") on mereimetajate sugukond vaalaliste seltsi kiusvaalaliste alamseltsist.
Sugukonda kuulub 2 perekonda 4 liigiga.
Pringellased

Pringellased ("Phocoenidae") on mereimetajate sugukond vaalaliste seltsi hammasvaalaliste alamseltsist.
Sugukonda kuulub 3 perekonda 6 liigiga.