tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Ӑ

Ӑ (ӑ) on kirillitsa täht, mida kasutatakse tšuvaši keeles. See on moodustatud kirillitsa tähest А kaarega.
Tšuvaši tähestikus on Ӑ 2. täht ning märgib redutseeritud vokaali, mis sageli hääldub ka švaana.
Pieve Tesino

Pieve Tesino (saksa keeles "Tesin") on vald "(comune)" Trento provintsis Põhja-Itaalias, umbes 40 km Trentost idas.
Pieve Tesino külgneb järgmiste valdadega: Tesero, Panchià, Ziano di Fiemme, Cavalese, Castello-Molina di Fiemme, Canal San Bovo, Castello Tesino, Telve, Scurelle, Cinte Tesino, Bieno, Castel Ivano ja Ospedaletto.
Aleksandra Gorjatšova

Aleksandra Gorjatšova (ebatäpselt ka Aleksandra Gorjatševa; 6. aprill 1925 Leningrad – 12. mai 2009) oli Eesti filosoof. 
Haridus.
Ta lõpetas aastal 1950 Leningradi Riikliku Ülikooli filosoofiateaduskonna. Aastal 1963 kaitses ta filosoofiakandidaadi väitekirja, aastal 1977 Leningradi Riiklikus Ülikoolis filosoofiadoktori väitekirja. Sellega sai temast Eesti esimene filosoofiadoktori kraadiga naine.
Teaduskutse.
Dotsent 1969 (kinnitus 1974); professor 1978 (kinnitus 1980).
Töökäik.
Aleksandra Gorjatšova oli aastatel 1950–1956 Tartu Õpetajate Instituudis vanemõpetaja. Aastatel 1956–1960 oli ta Eesti Põllumajandusakadeemia NLKP ajaloo ja filosoofia kateedri õpetaja, aastatel 1961–1964 vanemõpetaja. Aastatel 1964–1969 oli ta Tartu Riikliku Ülikooli filosoofia kateedri vanemõpetaja. Aastatel 1971–1974 oli ta Tallinna Polütehnilise Instituudi filosoofiakateedri dotsent ja 1974–1976 samas vanemteadur. Aastatel 1978–1988 oli ta Tallinna Polütehnilise Instituudi professor.
Pensionil olles esines Gorjatšova Eesti venekeelses raadiokanalis Raadio 4 saatesarjas "Filosoofilised etüüdid".
Teadustöö põhisuunad.
Kultuuri- ja rahvussuhete ning internatsionaalse kasvatuse probleemid, sotsiaalpsühholoogiaga seotud teadvuse protsessid. Avaldanud nendel teemadel publikatsioone.
Teaduskorralduslik tegevus.
NSV Liidu Filosoofia Ühingu Eesti osakonna büroo liige; korraldas TPIs teaduskonverentse ja oli teaduslike kogumike (ilmunud 1979–1983) vastutav toimetaja. 
Isiklikku.
Tema abikaasa oli filosoof Mihhail Makarov. Nende poeg on ajakirjanik Ivan Makarov ning nende tütar on luuletaja Anna Makarova, kes on aastaid töötanud raadiojaama Radio Tallinn (hilisema nimega Radio 100) uudistesaatejuhina.
Pieve di Bono-Prezzo

Pieve di Bono-Prezzo on vald "(comune)" Trento provintsis Põhja-Itaalias, umbes 20 km Trentost lõunas. See moodustati 1. jaanuaril 2016 endiste valdade Pieve di Bono ja Prezzo liitmisel.
Pinzolo

Pinzolo (saksa keeles "Pinzol") on väikelinn ja vald "(comune)" Val Rendenas Trento provintsis Põhja-Itaalias Alpides 800 m kõrgusel. Linnas on San Vigilio kirik.
Pinzolo on tuntud suusakuurort ja ka populaarne suvine turismisihtkoht.
Belarusfilm

Belarusfilm (ka Belarussfilm; valgevene keeles Беларусьфільм) on Valgevene riiklik filmistuudio. Stuudio peakontor asub Minskis.
Stuudio asutati 1924 Leningradis. 1939 viidi stuudio Minskisse.
Jukka Viikilä

Jukka Viikilä (sündinud aastal 1973) on soome kirjanik ja dramaturg. Ta pälvis 2016. ja 2021. aastal Finlandia kirjandusauhinna.
Ta on lõpetanud Helsingi Teatriakadeemia.
Ta sai teose "Akvarelleja Engelin kaupungista" eest 2016. aastal Finlandia kirjandusauhinna ja 2017. aastal Kaarle auhinna. Romaan on pealkirja "Akvarellid Engeli linnast" all ka eesti keeles ilmunud (Post Factum 2017, tõlkija Kai Aareleid).
Lepalehine toompihlakas

Lepalehine toompihlakas ("Amelanchier alnifolia") on toompihlaka perekonda kuuluv taimeliik.
Kirjeldus.
Kasvab on 2–4 m kõrguse põõsana. Esialgu on võrsed karvased, kuid mõne aja pärast paljad. Lehekuju on ovaalne kuni ümar. Õiekobarad on püstised ja koosnevad 5–15 õiest. Isetolmleja. Õitseb maikuus, meeldiva lõhnaga. Viljade valmimiseni kulub pärast õitsemist 45–60 päeva. Viljad on purpurset või musta värvi, läbimõõdus kuni 1,5 cm, söödavad, maitselt magusad ja mahlakad. Viljas on 1–10 seemet. Tuppelehed on viljadel tagasikäändunud. Viljakanne algab marjapõõsal 2–3 aastat pärast istutamist ning suurema saagi saamiseni kulub 3–4 aastat. Taime eluiga on 30–50 aastat. Kanadalaste andmetel on suurim saak olnud 13,5 t/ha. 
Levik.
On pärit Põhja-Ameerika lääne- ja keskosast, kasvab kõrgendike nõlvadel. Eestis on külmakindel, aga esinemine on pigem erand.
Kasvunõuded.
Lepalehine toompihlakas pole mulla suhtes väga valiv, on põuakindel, kuid ei talu seisvat vett. Kanada preeriaaladel kasutatakse niisutussüsteeme.
Kasvatamine.
Lepalehist toompihlakat hakati istandikes kasvatama 1970. aastatel.
Kasutamine.
Toidu valmistamisel, rahvameditsiinis.
Indiaanlased kasutasid lepalehise toompihlaka vilju söömiseks värskena, kuivatatult, keedetult supiks või pirukate valmistamiseks. Samuti kasutati toompihlaka vilju koostisosana "pemmikanis", mis oli kohalike liharoog. Veel kuivatati toompihlaka lehti tee tegemiseks. Rahvameditsiinis kasutati ka toompihlaka koort ja juuri, mis aitasid kõhulahtisuse, sünnitusaegsete valude ja verejooksu korral. Perspektiivne puuviljanduses, seda on kasvatatud Kanada istandikes alates 1918. aastast ning samuti pärineb suurem osa sortidest lepalehise toompihlaka liigist.
Mikko Lagerspetz

Mikko Kari Lagerspetz (sündinud 23. veebruaril 1963 Turus) on soome sotsioloog.
Ta on sotsioloogiadoktor (1996, Turu Ülikool). 
Ta oli aastatel 1990–2008 Eesti Humanitaarinstituudi (2006. aastast Tallinna Ülikooli) õppejõud, 1997. aastast professor ja 1998–2001 instituudi rektor.
Aastatel 2005–2008 ta juhtis TLÜ Kodanikeühiskonna Uurimis- ja Arenduskeskust. 
Alates 2006. aastast ta on sotsioloogiaprofessor Åbo Akademis, Soome rootsikeelses ülikoolis Turus. 
Lagerspetz on olnud Eesti Sotsioloogide Liidu president (1998–2001). Lisaks sotsioloogiale on ta õppinud muusikat, mh heliloomingut Tallinna Konservatooriumis 1989–1992. Ta on tegutsenud ka puhkpilliorkestri dirigendina.
Ta on Turu Ülikooli puhkpilliorkestri (Sohon Torwet) auliige (1991) ja ühingu Svenska Bildningens Vänner ('Rootsi hariduse sõbrad') auliige (2014).
Isiklikku.
Mikko Lagerspetz on zooloog Kari Lagerspetzi ja psühholoog Kirsti Lagerspetzi poeg, pianist Juhani Lagerspetzi ja filosoof Eerik Lagerspetzi vend ning filosoof Olli Lagerspetzi kaksikvend.
Pomarolo

Pomarolo (saksa keeles "Pommaröl") on vald "(comune)" Trento provintsis Põhja-Itaalias, umbes 15 km Trentost edelas.
Ülevaade.
Pomarolo vallas on "frazioni" (alljaotused) Chiusole ja Savignano. Pomarolo külgneb järgmiste valdadega: Cimone, Aldeno, Villa Lagarina, Nomi, Volano ja Rovereto. Pomarolo asub Adige jõe ääres ja Cimana mäe jalamil. 
Cabernet', Merlot', Sauvignon Blanci ja Schiava viinamarja istandused on ümbruskonnas ülekaalus, samuti puuviljaaiad. 
Külast idas on vanad Castel Barco varemed, mis ikka veel domineerivad Vallagarina kohal. 
Linn uhkustab põllumajandusega, mis ulatub tagasi antiikaega, olles Vana-Rooma päritolu "fundus". Nii nagu antiikajal annavad ka tänapäeval viljapuud ja viinapuud peamise põllumajandustoodangu. 15. sajandil, Veneetsia võimu all kasvatati Pomarolos ja mujal Vallagarinas mooruspuid ja seda kuni 1950. aastate keskpaigani. Pomarolo ümbruskond on hästi tuntud oma trühvlite poolest, eriti Savignano.
Etümoloogia.
Nimi tuleb vulgaarladinakeelsest sõnast "pomarium", mis tähendab viljapuuaeda.
Ajalugu.
Adige jõest paremal kulgev tee, mis lõikab läbi vana küla, on alati olnud peamine läbisõidutee. Pomarolo oli Vallagarina keskus nii Rooma ajal kui ka kõrgkeskajal.
Saksa kuningas ja Saksa-Rooma keiser Lothar III hävitas selle 1136. aastal. Rooma võimu ajal oli Pomarolo "Comun Comunale", mis juhtis haldust, eeskirju, avalikku korda, põllumajandust, taristu hooldamist ja Pomarolot ümbritsevate linnade haldust.
Castel Barco pakkus garnisoni majutades piirkonnas sõjalist kohalolekut. Pomarolo on ka samanimelise aadliperekonna sünnipaik, kellel oli suur tähtsus kohalikus ja Trento provintsi ajaloos. 15. sajandil võeti kindlus üle ja purustati keiser Maximilian I poolt Veneetsia sissetungi ajal 1508. aastal.
1330. aastal lisandus San Antonio kirikule palverändurite külalismaja, kuid muudeti hiljem hospitaliks ja seejärel munkade pelgupaigaks.
Pozza di Fassa

Pozza di Fassa (ladiini keeles "Poza (de Fascia)", saksa keeles "Potzach im Fasstal") on vald "(comune)" Trento provintsis Põhja-Itaalias, umbes 60 km Trentost kirdes. Valla pindala on 73,2 km². 2004. aasta 31. detsembri seisuga elas seal 1867 inimest.
Pozza di Fassa vallas on "frazione"-d (alljaotused, peamiselt külad ja asundused) Pera di Fassa ja Monzon.
Pozza di Fassa külgneb järgmiste valdadega: Canazei, Tiers, Mazzin, Welschnofen, Rocca Pietore, Vigo di Fassa, Moena ja Soraga.
2001. aasta rahvaloenduse järgi kuulutas 1587 elanikku 1787-st (88,8%) oma emakeeleks ladiini keele.
HBO

Home Box Office (HBO) on Ameerika Ühendriikide kaabeltelevisioonivõrk. HBO alustas tegevust 8. novembril 1972. Selle omanik on Warner Bros. Discovery. Selle peakorter asub New Yorgis 30 Hudson Yardi hoones.
Jieznase vald

Jieznase vald (leedu keeles "Jiezno seniūnija") on 2. järgu haldusüksus (vald) Leedus Prienai rajooni territooriumil. 
Valla pindala on 100 km². 2011. aasta seisuga elas seal 3081 inimest. Valla keskus on Jieznase linn, kus aastal 2011 oli 1230 elanikku. Vallamaja asub aadressil J.Basanavičiaus g. 1. Vallavanem on Algis Bartusevičius. Vald loodi aastal 1995.
Hiidkaruslane

Hiidkaruslane ("Pericallia matronula") on karuslaste ("Arctiidae") sugukonda kuuluv liik liblikalisi.
Eestis haruldane, leidub Saaremaal ja Kagu-Eestis.
Aastal 2015 oli ta valitud Eesti aasta liblikaks.
Veiniturism

Veiniturism on viinamarjaistanduste, veinitootjate, veinifestivalide ja veini demonstratsioonide külastamine veinide maitsmise või veinipiirkonnale omapärase kultuuripärandi kogemise eesmärgiga. Veiniturismi põhielementideks loetakse veini, veiniregiooni ja veinitootjaid. Veiniturismil on seos toiduturismi, põllumajandusturismi, ökoturismi ja jätkusuutliku turismiga. Veiniturismiga tegelevat inimest nimetatakse veinituristiks.
Kümme suurima veinitoodanguga riiki on Prantsusmaa, Itaalia, Hispaania, USA, Argentina, Saksamaa, Austraalia, Lõuna-Aafrika, Tšiili ja Hiina. Itaalia, Hispaania ja Prantsusmaa on neist peamised veiniturismi sihtkohad, kuna nendes riikides on mitmeid viinamarjaistandusi ja veinitootjaid ning korraldatakse pidevalt veinifestivale. Eestis arendavad veiniturismi Tiina Kuuler, Peke Eloranta ja Ingrid Eloranta. Välismaal tegelevad veiniturismiga UNWTO ja Wine Tourism Association.
Veinituristi peaeesmärk on maa kultuuri tundmaõppimine ja meeleliste elamuste saamine. Veiniturism pakub selleks erinevaid võimalusi – veinide degusteerimine, ekskursioon istandustes jne. Samuti on võimalik tooteid kaasa osta. Veinituriste kirjeldatakse tihti kui intelligentseid ja teadlikke ning neile ei ole hind alati esmatähtis.
Veiniturist.
Hall ja Macionis on soovitanud veinituristid liigitada kolmeks alagrupiks. Esiteks on olemas nn veiniarmastajad, kelle jaoks on veinimõisate külastamine prioriteet. Teiseks on nad välja toonud "veinist huvitujad", kelle jaoks on veini tarbimine pigem hea ajaviide kui suur huvi ja kirg. Veinist huvitujad pigem külastavad veinimõisasid jms osana reisist, aga see pole reisi peamine eesmärk. Viimaseks on "uudishimulikud turistid", kes veinidest või veini tarbimisest eriti midagi ei tea ning veinimõisa külastamine on lihtsalt tore uus kogemus. Veinituristid on inimesed, kes naudivad veini ja toitu ning on huvitatud erinevatest tootmisviisidest. Samuti võivad need olla ka inimesed, kes peavad end haritud inimesteks või on vähemasti huvitatud uutest teadmistest või inimesed, kes on avatud uutele kogemustele ning näevad toitu ja veini kui meeldivat viisi midagi uut kogeda ja nautida. 
Veiniturism Eestis.
Eestis tegelevad ametlikult veiniturismiga viis ettevõtet, milleks on Valgejõe Veinivilla, Luscher &amp; Matiesen Muhu Veinitalu ja Toompea muuseum, Tori Jõesuu siidri- ja veinitalu, Jaanihanso siidrivabrik ja Allikukivi veinimõis. Veiniturismi valdkond on Eestis veel väga noor ja pole jõutud luua tihedat koostöövõrgustikku. Kõik ettevõtjad on huvitatud koostööst, aga puudub algataja.
Stakliškėse vald

Stakliškėse vald (leedu keeles "Stakliškių seniūnija") on 2. järgu haldusüksus (vald) Leedus Prienai rajooni territooriumil. 
Valla pindala on 170 km². 2011. aasta seisuga elas seal 2608 inimest. Valla keskus on Stakliškėse küla, vallamaja asub aadressil Vilniaus g. 2. Vallavanem on Gintautas Kaminskas.
Lisaks küladele on vallas ka paar huutoritː
Mai Kangro

Mai Kangro (sünninimi Leemet; vahepeal Palling; sündinud 10. jaanuaril 1987) on eesti laulja, ajakirjanik ja teleprodutsent.
Ta on olnud Eesti Televisiooni saate "Ringvaade" reporter ning juhtinud 2019. aastal ETV2 noortesaadet "Nova".
Tema artikleid on ilmunud ajalehes Sakala.
On osalenud ETV "Laulukarussellis" 2002. aastal ja laulnud solistina ansamblis Külalised.
2007. aastal osales ta TV3 saatesarjas "Eesti otsib superstaari", kus ta finaali ei pääsenud.
Alates 2023. aastast töötab Eesti Rahvusringhäälingus teleprodutsendina ning tema saadete hulka kuuluvad ETV saated: "Mis värvi on majandus?", Impulss, "Pardiralli" jpm.
Isiklikku.
Abiellus 7. juulil 2012 poliitik Kalle Pallinguga. Neil on 2011. aastal sündinud poeg Paul. 
31. juulil 2019 andis Palling sotsiaalmeedia vahendusel teada, et abielu Maiga on lõppenud. 
2020. aasta suvel abiellus Mai õlitöösturist multimiljonäri Margus Kangroga ja neil on 2020. aastal sündinud tütar. Nende kooselu kestis vaid aasta ning lahutus jõustus 7. septembril 2021.
Sile toompihlakas

Sile toompihlakas ("Amelanchier laevis") on toompihlaka perekonda kuuluv taimeliik.
Kirjeldus.
See liik kasvab oma kodumaal kuni 12 m kõrguseks puuks või puukujuliseks põõsaks. Lehed on ilma karvadeta, kujult elliptilised, munajad või piklikmunajad, serv on saagjas ning tipp teritunud. Valged õied asetsevad rippuvates paljuõielistes kobarates, õitseb mais. Viljad on purpurset kuni musta tooni, söödavad, magusad ja lihakad. Suureviljaline ja saagikas liik. Sügisel muudab sileda toompihlaka dekoratiivseks oranž kuni punane lehevärvus. 
Levik.
On levinud Põhja-Ameerika idaosas. Leviala sarnaneb tähk-toompihlaka omaga. Kuigi liik on Eestis talvekindel, on see siin vähe levinud.
Põhja-Ruhja kihelkond

Põhja-Ruhja kihelkond ehk Ziemeļrūjiena kihelkond (saksa keeles "Kirchspiel Nord-Rujen", läti keeles "Ziemeļrūjienas draudzes novads") oli haldusüksus Liivimaal Volmari kreisis.
Ajalugu.
Põhja-Ruhja kihelkond moodustati 1889. aastal Ruhja kihelkonna jagunemisel Põhja-Ruhja ja Lõuna-Ruhja kihelkonnaks. Mõlema haldusüksuse keskuseks oli Ruhja kirik, kuid kogudustel olid erinevad pastorid. Patronaadiõigus kuulus riigile, pastori valis ametisse kirikukonvent ja kindralkuberner kinnitas selle.
Georg Liiv

Georg Liiv (9. mai 1933 – 9. detsember 1982) oli eesti keeleteadlane, foneetik.
Ta oli eksperimentaalse foneetika rajajaid Eestis.
Ööbiku mõis

Ööbiku mõis ehk Ipiķi mõis (saksa keeles "Ippik", läti keeles "Ipiķu muiža") oli rüütlimõis Liivimaal Volmari kreisis Põhja-Ruhja kihelkonnas. Praeguse haldusjaotuse järgi asub see Lätis Valmiera piirkonnas Ipiku vallas Ipikul.
Aastal 1816 oli see Uue-Kariste mõisa kõrvalmõis. 
Maareformi ajal kuulus mõisale 603 hektarit maad. Häärber jäi vallale ja sinna rajati vallamaja.
Lode mõis (Põhja-Ruhja kihelkond)

Lode mõis (saksa keeles "Metzküll", läti keeles "Lodes muiža") oli rüütlimõis Liivimaal Volmari kreisis Põhja-Ruhja kihelkonnas. Praeguse haldusjaotuse järgi asub see Lätis Valmiera piirkonnas Lode vallas Lodes.
Mõisa puidust peahoone on hävinud, säilinud on park ja mitu kõrvalhoonet.
Ajalugu.
Aastal 1562 läänistas Mikołaj Radziwiłł Must sealsed maad vendadele Breitenbachidele. Vennad jagasid saadud maad omavahel ära: Albrechtile kuulunud aladest moodustus hiljem Araksti mõis, Johannile kuuluvatest aladest aga Lode mõis. Johannil oli kavatsus jätta mõis oma kasupoja Thiess Schmöllingi tütrele, et see aga varakult suri, päris mõisa hoopis tolle ema, kes abiellus seejärel Otto Lodega. Seejärel omandas mõisa poolakas Sollenbowsky, ent aastal 1601 andis Karl IX mõisa Otto Lodele. Lodede valdusse jäi mõis aastani 1753, mil Gustav Reinhold Lode selle oma õetütrele paruness Mannteuffelile andis. Aastal 1878 müüs tolle poeg mõisa 35 000 taalri eest Hans Fersenile. Edasi pärisid mõisa tolle tütar Eleonora Margaretha ja selle abikaasa Otto Johann von Anrep. Aastal 1817 pantisid nad mõisa 55 000 rubla eest Wilhelm von Engelhardtile. 
Aastaks 1849 oli Wilhelmist saanud mõisa omanik. Sel aastal pantis ta mõisa Eduard Krüdenerile, aastal 1853 müüs ta selle aga talle maha, teenides kokku 76 000 rubla.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 6 ja 5/8 adramaad, sellele allus 229 mees- ja 250 naishinge. Aastal 1641 oli mõisa suurus 3 ja 1/2 adramaad, aastal 1688 aga kuus adramaad. Aastal 1734 oli adramaid (koos Araksti mõisaga) 10 ja 5/8, aastal 1757 aga 6 ja 5/8. Aastal 1823 oli mõisa suurus 8 ja 3/6 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 9 ja 19/20, aastal 1881 aga 4 ja 74/80, lisaks allus mõisale 12 ja 26/80 adramaad mõisatele kuuluvate talude valduses.
Karjamõisad.
Aastal 1816 kuulus mõisale kaks karjamõisa: "Annenhof" ja "Julenhof".
Jurata mõis

Jurata mõis (saksa keeles "Rujen-Radenhof", läti keeles "Juratas muiža") oli riigimõis Liivimaal Volmari kreisis Lõuna-Ruhja kihelkonnas. Praeguse haldusjaotuse järgi asub see Lätis Valmiera piirkonnas Ķoņi vallas.
Ajalugu.
Jürgen Rade ostis Peter Torneylt 600 marga eest 3/4 adramaad ja kõrtsi, eraldades need Ternēja mõisast. Aastal 1623 omandas ta ka ülejäänud Ternēja mõisa maad, hiljem läksid need valdused aga reduktsiooni käigus riigile.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel allus mõisale 1816. aastal koos Ternēja mõisaga 454 mees- ja 529 naishinge, nende mõisade suurus koos Ruhja mõisaga oli 40 ja 3/4 adramaad. Aastal 1641 oli nende mõisade suurus (koos Ķoņi mõisaga) 50 ja 3/8 adramaad. Aastal 1688 oli mõisa suurus koos Ruhja ja Ternēja mõisaga 38 ja 1/4 adramaad, aastal 1734 aga adramaid 31 ja 1/4. Aastal 1757 oli mõisa suurus 13 ja 7/12 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 22 ja 13/20, aastal 1881 aga allus mõisale neliteist adramaad mõisatele kuuluvate talude valduses.
Karjamõisad.
Aastal 1816 kuulus mõisale üks karjamõis: Jaunmuiža ("Neuhof"), millest hiljem kujunes Jaunmuiža mõis.
Kiidjärve metskond

Kiidjärve metskond asutati Elva metsamajandi koosseisus 1. jaanuaril 1948. 
Kiidjärve metskonnas oli 7 vahtkonda. Esimene metsamajanduskava koostati 1950. aastal, edasi iga kümne aasta järel. Metskonna kontor asus endises metsnikumajas, kus esialgu polnud isegi elektrit.
1983. aastal viidi kontor üle endise Kiidjärve haigla hoonesse. Omandireformi käigus hoone tagastati ja metskond kolisAhja jõe kaldale Kassiorgu ehitatud hoonesse. Samal aastal liideti Kiidjärve metskonnaga Ahja metskond. 
2008. aastal korraldati metsade majandamine põhjalikult ümber. Põlvamaal tegutseb Põlvamaa metskond. Endises Kiidjärve metskonna kontoris Kassiorus asub RMK Kiidjärve külastuskeskus . Metskonna alad ja metsad kuuluvad Kiidjärve metsandiku koosseisu.
Ternēja mõis

Ternēja mõis (saksa keeles "Rujen-Torney", läti keeles "Ternējas muiža") oli riigimõis Liivimaal Volmari kreisis Põhja-Ruhja kihelkonnas. Praeguse haldusjaotuse järgi asub see Lätis Ruhjas Dãrza iela ääres. Mõisa järgi on nime saanud hilisem Ternējas iela, mis on rajatud endise Valga–Ruhja–Pärnu raudtee raudteetammile.
Ajalugu.
Mõis kuulus kunagi Peter Roebelile, kelle surma järel Zygmunt III Waza mõisa Ruhja kirikule annetas. Aastal 1593 läks mõis Roebeli lapselapse Peter Torney valdusse. Seejärel omandas mõisalt 600 marga eest 3/4 adramaad ja kõrtsi Jürgen Rade, pannes aluse Jurata mõisale. Aastal 1623 omandas ta ka ülejäänud Ternēja mõisa maad, hiljem läksid need valdused aga reduktsiooni käigus riigile.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel allus mõisale 1816. aastal koos Jurata mõisaga 454 mees- ja 529 naishinge, nende mõisade suurus koos Ruhja mõisaga oli 40 ja 3/4 adramaad. Aastal 1641 oli mõisa suurus (koos Ķoņi, Ruhja ja Jurata mõisaga) 50 ja 3/8 adramaad. Aastal 1688 oli mõisa suurus koos Ruhja ja Jurata mõisaga 38 ja 1/4 adramaad, aastal 1734 oli neil aga adramaid 31 ja 1/4. Aastal 1757 oli mõisa suurus 13 ja 7/12 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 22 ja 13/20, aastal 1881 allus mõisale neliteist adramaad mõisadele kuuluvate talude valduses.
Karjamõisad.
Aastal 1816 kuulus mõisale üks karjamõis: "Sievershof".
Mõisa nimest.
Mõis on saanud nii saksa- kui ka lätikeelse nime Ternēja XVI sajandi omaniku Peter Torney järgi.
Araksti mõis

Araksti mõis (saksa keeles "Arras", varem "Herimoise", läti keeles "Arakstes muiža") oli rüütlimõis Liivimaal Volmari kreisis Põhja-Ruhja kihelkonnas. Praeguse haldusjaotuse järgi asub see Lätis Valmiera piirkonnas Lode vallas Arakstes.
Araksti mõisa tall ja Araksti mõisa ait on muinsusmälestistena regionaalse kaitse all. Mõisasüdame juures kasvav Euroopa lehis on looduskaitse all.
Ajalugu.
Mõis moodustus aastal 1632, mil Gustav II Adolf selle Carl Stakelbergile (~1590–~1671) läänistas. Aastal 1676 müüs Otto Stackelberg (1624–1689) mõisa 5200 taalri eest Reinhold von Lodele, ent maanõunik seda tehingut ei kinnitanud ja Araksti läks aastal 1682 tagasi Stackelbergide valdusse. Aastal 1753 said mõisa omanikeks Gustav Reinhold Lode ja tema kasupoeg Johann von Rosenkampf, kes selle aastal 1755 müüsid 1200 taalri eest Eduard Gustav Possele. Aastal 1797 kuulus mõis Anrepitele. Toona panditi see 37 250 hõberubla eest Bernhard Heinrich von Strykile. Tema valdusse läks mõis aastal 1802. 
Aastal 1822 omandas mõisa 25 000 hõberubla eest tema poeg Georg Constantin von Stryk, kes selle aastal 1830 oma vennale Heinrich Franz Wilhelmile 27 500 rubla eest pantis. Aastal 1835 läks mõis ametlikult venna valdusse. Tema ja ta lese surma järel aastal 1864 oli mõisal hulgaliselt pärijaid; aastal 1866 ostis Heinrich von Stryk kselle 50 000 rubla eest ülejäänud pärijatelt välja.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 8 ja 1/8 adramaad ning sellele allus 245 mees- ja 253 naishinge. Aastal 1641 oli mõisa suurus 4 ja 1/4 adramaad, aastal 1688 aga 6 ja 3/8 adramaad. Aastal 1734 oli adramaid (koos Lode mõisaga) 10 ja 5/8, aastal 1757 aga 8 ja 1/4. Aastal 1823 oli mõisa suurus 8 ja 3/5 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 8 ja 2/3, aastal 1881 aga 4 ja 73/80, lisaks allus mõisale 9 ja 71/80 adramaad mõisatele kuuluvate talude valduses.
Karjamõisad.
Aastal 1816 kuulus mõisale üks karjamõis: "Dutze".
Ryū Murakami

Ryū Murakami (jaapani 村上 龍 "Murakami Ryū", sündinud 19. veebruaril 1952) on Jaapani kirjanik, stesenarist ja filmilavastaja.
Tema vanemad olid kirjandusõpetajad. Ta õppis Musashino kunstiülikoolis, kuid katkestas õpingud, et pühenduda kirjutamisele.
Murakami esikromaan "Kagirinaku tōmei ni chikai burū" ilmus 1976. aastal ja ta sai selle eest Akutagawa auhinna.
Ta on oma romaanide põhjal filme lavastanud.
Ķoņi mõis

Ķoņi mõis (saksa keeles "Königshof", varem "Nauküll", läti keeles "Ķoņu muiža") oli rüütlimõis Liivimaal Volmari kreisis Põhja-Ruhja kihelkonnas. 
Praeguse haldusjaotuse järgi asub see Lätis Valmiera piirkonnas Ķoņi vallas Ķoņis.
Kööna mõisa paju ümbermõõduga 7,15 meetrit on looduskaitse all.
Ajalugu.
Mõis rajati aastal 1561 küla juurde, mis kandis nime "Nouwenkull". Aastal 1599 läks mõis Hans Köningi valdusse, kelle järgi sai ka praeguse nime. Hiljem oli see Ruhja mõisa kõrvalmõis.
Paul I kinkis mõisa kindral Germannile. See pantis aastal 1818 mõisa 30 000 hõberubla ja 52500 paberrubla eest Jacob von Mensenkampfile. 
Aastal 1826 päris mõisa tema poeg Carl Justus von Mensenkampff. Aastal 1879 omandas mõisa ülejäänud Carl Justuse pärijatelt Ernst von Mensenkampff.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 11 ja 3/4 adramaad ning sellele allus 280 mees- ja 333 naishinge. Aastal 1641 oli mõisa suurus (koos Ternēja, Ruhja ja Jurata mõisaga) 50 ja 3/8 adramaad, aastal 1688 aga 11 ja 1/4 adramaad. Aastal 1734 oli adramaid 8 ja 1/8, aastal 1757 aga 11 ja 3/4. Aastal 1823 oli mõisa suurus 12 ja 1/20 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 12 ja 1/9, aastal 1881 aga 4 ja 20/80, lisaks allus mõisale 15 ja 6/80 adramaad mõisadele kuuluvate talude valduses.
Karjamõisad.
Aastal 1816 kuulus mõisale kaks karjamõisa: "Ungurin" ja "Pesikk".
Dīķeri mõis

Dīķeri mõis (saksa keeles "Puderküll", läti keeles "Dīķeru muiža") oli rüütlimõis Liivimaal Volmari kreisis Põhja-Ruhja kihelkonnas. Praeguse haldusjaotuse järgi asub see Lätis Valmiera piirkonnas Ķoņi vallas Dīķeris.
Mõisa peahoones asub Ķoņi kool (Naukšēni keskkooli filiaal).
Looduskaitse all Dīķeri mõisa park ja seal kasvav saar ümbermõõduga 4,7 meetrit.
Ajalugu.
Mõis moodustus Wilhelm Dückeri poolt kokku ostetud maatükkidest, mis talle aastal 1585 Stefan Batorylt ka ametlikullt läänistati. Dückerite valdusse jäi mõis aastani 1758, mil selle ostis 14 000 taalri eest Carl Ewold von Patkull. Tema lesk müüs aastal 1776 mõisa 18 0000 taalri eest Adam Heinrich von Grotele. Seejärel sai mõisa omanikuks Franz Georg von Oettingen, kes mõisa aastal 1821 müüs mõisa 27 000 hõberubla eest Johann Christian von Zimmermannile. Aastal 1825 ostis mõisa sama summa eest Anton Johann von Engelhardt. 
Aastal 1835 omandas mõisa 34 000 hõberubla eest Carl Petersenn. Aastal 1840 müüs ta mõisa 40 000 hõberubla eest Carl Justus von Mensenkampffile. Aastal 1879 omandas mõisa ülejäänud Carl Justuse pärijatelt 49 000 rubla eest Ernst von Mensenkampff.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 7 ja 7/8 adramaad, sellele allus 110 mees- ning 161 naishinge. Aastal 1641 oli mõisa suurus 5 ja 1/8 adramaad, aastal 1688 aga 6 ja 1/2 adramaad. Aastal 1734 oli adramaid 4 ja 1/4, aastal 1757 aga 7 ja 7/8. Aastal 1823 oli mõisa suurus 5 ja 13/20 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 5 ja 19/20, aastal 1881 aga 3 ja 22/80, lisaks allus mõisale 7 ja 37/80 adramaad mõisadele kuuluvate talude valduses.
Karjamõisad.
Aastal 1816 kuulus mõisale kaks karjamõisa: "Ewald" ja "Renge".
Kürble mõis

Kürble mõis ehk Ķirbeņi mõis (saksa keeles "Kürbelshof", ka "Kirbel", läti keeles "Ķirbeņu muiža", ka "Ķirbeļu muiža") oli rüütlimõis, hiljem Laatre kõrvalmõis Liivimaal Volmari kreisis Põhja-Ruhja kihelkonnas. Praeguse haldusjaotuse järgi asub see Lätis Valmiera piirkonnas Ipiku vallas Ķirbēnis.
Ajalugu.
Mõis moodustus poole adramaa suurusest maatükist ja selle juurde kuulunud Ķirbēni külast, mille Albrecht Plater aastal 1639 Ruhja jutlustajale Kleinschmidtile müüs, ning Virķēne mõisale kuulunud maatükist, mille Kleinscmidt järgmisel aastal Michael Engelhardtilt ostis. Aastal 1724 müüs leitnant Paul Christoph von Ceumern selle mõisa kapten Löwensternile. Hiljem kuulus see õukonnakohtu assessorile Fischerile, Eberhard Gustav Possele ja Christian Gränbergile. Viimase lesk Eva Hedwig Gränberg müüs mõisa 16 000 hõberubla eest aastal 1793 Wilhelmine Dorothea Alderlingile. Too pantis mõisa Anna Elisabeth Weißmannile, kes aastal 1789 oma pandiõigused 20 0000 hõberubla eest Carl Reinhold Ludwig von Ungern-Sternbergile (1779–1826) loovutas. Temalt läks mõis aastal 1800 Reinhold Axel von Oettingeni valdusse, hinnaks 23 500 hõberubla. Too pantis mõisa aastal 1822 Anton Johann von Engelhardtile, hinnaks 13 071 hõberubla. 
Aastal 1824 omandas mõisa 13 071 hõberubla eest Richard Bruno von Samson-Himmelstiern. Aastal 1834 läks mõis tema nimele ja siis pantis ta selle ise 18 000 rubla eest Alexander von Rennenkampffile. Kui mõis tolle omandisse läks, müüs ta selle 26 500 rubla eest aastal 1859 Georg Constantin von Strykile.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 5/8 adramaad, sellele allus 49 mees- ja 52 naishinge. Aastal 1688 oli mõisa suurus 1 ja 3/8 adramaad. Aastal 1734 oli adramaid 3/8, aastal 1757 aga 5/8. Aastal 1823 oli mõisa suurus 1 ja 7/10 adramaad. Ka aastal 1832 oli mõisal adramaid 1 ja 7/10, aastal 1881 aga 1 ja 33/80, lisaks allus mõisale 2 ja 18/80 adramaad mõisadele kuuluvate talude valduses.
Maareformi ajal kuulus mõisale 234 hektarit maad.
Lõuna-Ruhja kihelkond

Lõuna-Ruhja kihelkond ehk Dienvidrūjiena kihelkond (saksa keeles "Kirchspiel Süd-Rujen", läti keeles "Dienvidrūjienas draudzes novads") oli haldusüksus Liivimaal Volmari kreisis.
Ajalugu.
Lõuna-Ruhja kihelkond moodustati 1889. aastal Ruhja kihelkonna jagunemisel Lõuna-Ruhja kihelkonnaks ja Põhja-Ruhja kihelkonnaks. Mõlema haldusüksuse keskuseks oli Ruhja kirik, kuid kogudustel olid erinevad pastorid. Patronaadiõigus kuulus riigile, pastori valis ametisse kirikukonvent ja kindralkuberner kinnitas selle.
Maanõukogu (haldus- ja kohtuorgan)

Maanõukogu (saksa keeles "Landesrat") oli Põhja-Eestis umbes aastast 1282 kuni 17. sajandini tegutsenud haldus- ja kohtuorgan.
Maanõukogu moodustasid 12 maanõunikku, kelle nimetas vasallide hulgast algul Taani kuningas, aastatel 1346−1561 Saksa Ordu Tallinna komtuur ja seejärel Rootsi kuningas. 
Alates 16. sajandi 2. poolest kuni 1617. aastani, Rootsi ajal oli maanõukogu esimese astme kohus, mille pädevusse kuulus aadlike tsiviil- ja kriminaalasjade lahendamine. Maanõukogu õigusjärglane oli Eestimaa rüütelkonna Maanõunike kolleegium.
Kiidjärve haigla

Kiidjärve haigla asutati 1944. aastal, kui moodustati Kiidjärve maa-arstijaoskond.
Kiidjärve sobis arstipunkti avamiseks, sest külas oli elekter tänuAhja jõe veejõule ja veskile ning püsiv raudteeühendus Tartuga. Hooneks valiti põline Kiidjärve talu Rihma-Jakobi, mis oli juba suvitajate tarbeks kohandatud, nagu paljud Kiidjärve ja Taevaskoja ümbruse talud.
Maja oli kahekorruseline (toad, kaks kööki ja saal). Kohalikud toetasid haigla avamist ja korraldasid korjanduse. Anti ka sisustuseks vajalikku.
Uue haigla juhatajaks ja arstiks sai Kiidjärvel sündinud doktor Gustav Kroll. 1918–1942 oli Gustav Kroll Tartu linna arst. 1945. aastal arreteeriti ta nõukogude võimude poolt.
1947. aastal muudeti Kiidjärve üldhaigla tuberkuloosihaiglaks, mis töötas Kiidjärvel 1978. aastani. 1982. aastal valmis Põlva Keskhaigla ning Kiidjärve haigla suleti.
Pärast Kiidjärve haigla sulgemist kolis 1983. aastal hoonesse Kiidjärve metskond. Omandireformiga hoone tagastati.
Muuseumlaev

Muuseumlaev on muuseumis või muus külastamiseks sobivas asukohas alaliselt eksponeeritav laev. 
Kirjeldus.
Muuseumlaev on eksponaat, mille eesmärk on anda külastajatele vahetu ülevaade laeva ehitusest ja sageli ka juurde kuuluvast ajaloost.
Muuseumlaev on merepärandi osa. Maailmas on mitusada muuseumlaeva.
Schmidti kaamera

Schmidti kaamera ehk Schmidti teleskoop on astrofotograafias kasutatav laia vaateväljaga aberratsioonivaba teleskoop.
1930. aastal leiutas Naissaarelt pärit optik Bernhard Schmidt Hamburgi lähedal Bergedorfi observatooriumis moonutusteta kujutise ja laia vaateväljaga valgusjõulise peegelteleskoobi tüübi, mida hakati nimetama Schmidti kaameraks. See võimaldab fotografeerimist, mitte vahetut vaatlust. Kuna Schmidti kaamera fokaaltasand on kumer, tehti fotod algselt spetsiaalsele kumeraks painutatud fotoplaatidele, hiljem filmile, uuemal ajal paigutatakse fookusesse digitaalsed detektorid sfäärilise pinna puutujatena.
20. sajandi esimestel kümnenditel olid astronoomias peamisteks vaatlusvahenditeks paraboolse peapeegliga peegelteleskoobid. Üha suuremad peeglid võimaldasid näha üha kaugemale, kuid optilisest teljest kaugenedes halveneb paraboolpeegli kujutis kooma ja astigmatismi tõttu. Selliste teleskoopide vaateväli oli kitsas ega võimaldanud fotografeerida suuremaid taevaalasid. Bernhard Schmidt leiutas korrektsiooniplaadi, mis tagab moonutusteta kujutise palju laiemas vaateväljas. Kaamera põhjustas revolutsiooni vaatlevas astronoomias ja sai üheks 20. sajandi tuntuimaks optiliseks süsteemiks.
Euroopa majandusraskuste tõttu võeti see esialgu kasutusele peamiselt USA-s. 1936. aastal valminud 18-tollise Schmidti kaamera abil avastas Fritz Zwicky Mount Palomari observatooriumis üle 100 supernoova teistes galaktikates ja sai esimesed tõendid tumeaine olemasolust. 1939. aastal alustatud ja 1948. aastal valminud 48-tolline Schmidti kaamera nimetati 1986. aastal Samuel Oschini teleskoobiks ning töötab täiendustega tänapäevani.
Juhus

Juhus on ettearvamatu sündmus või olukord.
Filmoteek

Filmoteek on filmide süstematiseeritud kogu; ka filmide hoidla. Filmoteek võib olla ka iseseisev asutus. Filmoteegid kui kogud võivad olla näiteks raamatukogudel, muuseumitel.
Elof Holstenius

Elof Holstenius (eesnime kirjaviisina kasutatud ka Elaus, Elavus, Olaus; 2. oktoober 1677 Västerås – 18. juuli 1736 Husby) oli teoreetilise filosoofia professor ja Academia Gustavo-Carolina viimane rektor (aastail 1709–1710) Pärnus.
Aasia toompihlakas

Aasia toompihlakas ("Amelanchier asiatica") on toompihlaka perekonda kuuluv taimeliik.
Kirjeldus.
Oma kodumaal võib kasvada kuni 12 m kõrguseks põõsaks või puuks. Võrseid katavad esialgu karvad, kuid hiljem on need ilma karvadeta hallpruuni värvi. Lehekuju on kitasmunajas kuni piklikelliptiline, tipp on teritunud ning serv peensaagjas. Lehe alumine külg on puhkemisel viltjas. Õitsemine toimub maikuus. Vilja läbimõõt on 1 cm, värvus sinikasmust.
Levik.
Levialadeks on Hiina, Jaapan ja Korea, kasvab sealsetel kuivadel kaljustel nõlvadel. On Eestis külmakindel.
Lamarcki toompihlakas

Lamarcki toompihlakas ehk vask-toompihlakas ("Amelanchier lamarckii") on toompihlaka perekonda kuuluv taimeliik.
Kirjeldus.
Kasvab 3–4 m kõrguseks põõsaks või kuni 10 m nõtkete ja longus okstega mitmetüveliseks puuks. Võrsed on algul siidkarvased, hiljem ilma karvadeta punakaspruuni või oliivrohelist värvi. Lehekuju on elliptiline kuni äraspidimunajas, serv on saagjas. Puhkemisel on lehed vaskpunast värvi ning nende alumine pind on karvane, hiljem ilma karvadeta. Valged õied asetsevad hõredates kobarates. Veidi enne lehtimist või lehtimise ajal maikuus toimub ka õitsemine. Viljad on sinikasmusta värvi, läbimõõduga 1 cm, söödavad ning magusa ja mahlaka maitsega. Sügisel värvuvad lehed oranžiks kuni karmiinpunaseks.
Levik.
Pärineb Ida-Kanadast. Põhja poole on levinud pärast kultuuristamist 19. sajandi II poolel Prantsusmaal.
Kasutamine.
Kasutatakse iluaianduses, sest lehtede punakas värvus puhkemisel ja rohked õied õitsemise ajal om väga dekoratiivsed. Lisaks on lehtedel ilus sügisvärvus.
Negavatt

Negavatt on Keskkonnainvesteeringute Keskuse korraldatud 18–30-aastastele noortele mõeldud ressursisäästu konkurss. Konkurssi korraldatakse alates 2014. aastast.
Aastatel 2014–2017 oli konkurss suunatud üliõpilastele. Alates aastast 2018 on oodatud kõigi 18–30-aastaste noorte ressursisäästu ideed, olenemata hõive staatusest.
Konkurss koosneb neljast etapist, mis hõlmab idee esitamist, koolitusprogrammi ning finaalüritust ja ideede realiseerimist.
Konkursi esikoha auhind on 10 000 eurot, teise koha auhind 5000 eurot ning kolmanda koha auhind 3000 eurot oma idee elluviimiseks.
Keigo Higashino

Keigo Higashino (jaapani keeles 東野 圭吾 "Higashino Keigo"; sündinud 4. veebruaril 1958) on Jaapani kirjanik.
Higashino sündis ja kasvas üles Ōsaka Ikuno linnaosas. Ta õppis Ōsaka prefektuuriülikoolis elektrotehnikat. Ülikooli ajal hakkas ta kriminaalromaane kirjutama. Pärast ülikooli lõpetamist töötas ta 1981. aastast autoelektroonikaettevõttes Denso. 1985. aastal pälvis ta Edogawa Rampo auhinna. Pärast seda kolis ta Tōkyōsse ning hakkas elukutseliseks kirjanikuks. 1999. aastal pälvis ta romaani "Himitsu" (秘密, 'Saladus') eest Jaapani Kriminaalkirjanike Seltsi auhinna.
Higashinod auhinnati 2005. aastal ilmunud romaani "Andunud kahtlusalune X" (容疑者Xの献身 "Yōgisha X no Kenshin") eest 2006. aastal Naoki auhinna ja Honkaku põnevikuauhinnaga.
Tema romaanide põhjal on tehtud telesarju ja filme.
Yōko Ogawa

Yōko Ogawa (jaapani keeles 小川 洋子 "Ogawa Yōko"; sündinud 30. märtsil 1962 Okayamas) on jaapani naiskirjanik.
Ogawa lõpetas Waseda ülikooli. Ta alustas loomingulist kirjutamist 1986. aastal. Tema debüütteos, jutustus 揚羽蝶が壊れる時 "Agehachō ga kowareru toki", pälvis Kaieni auhinna.
Ta elab Ashiyas koos abikaasa ja pojaga.
Georg Friedrich Reichenbach

Georg Friedrich von Reichenbach (24. august 1771 Durlach – 21. mai 1826 München) oli Baieri leiutaja ja insener. 
Koos ettevõtja Josef von Utzschneideri ja peenmehaanik Joseph Liebherriga asutasid nad 1804 optika ja mehaanikatöökoja, mis valmistas aastakümneid väga häid astronoomilisi ja geodeetilisi instrumente. 
Reichenbach sündis lukksepa peres, õppis ametit Mannheimis ja täiendas end Inglismaal. Pärast naasmist konstrueeris ta masinaid relvatehases. 1802 ehitas ta Münchenis ringijaotusmasina ja alates 1809. aastast arendas koos Joseph von Fraunhoferiga optilisi täppisinstrumente. Koos Joseph Liebherri (1767–1840) ja Josef von Utzschneideriga (1763–1840) asutasid nad Münchenis optika ja mehaanika instituudi, mis valmistas oma aja parimaid astronoomilisi teleskoobiläätsi, mõõteriistu ja teodoliite. 
1814 lõi Reichenbach instituudist lahku, et asutada oma täppisinstrumentide töökoda koos Traugott Erteliga (1778–1858). Pärast Reichenbachi surma 1826. aastal jätkas Ertel instrumentide valmistamist koos oma pojaga.
1817 telliti Tartu Tähetornile Reichenbachi ja Erteli töökojast meridiaanring, mis jõudis kohale 1821, vaatlusi alustati 1822. See oli Reichenbachi esimesi suuri meridiaanringe: teleskoobi objektiivi läbimõõt on 10 cm ning fookuskaugus poolteist meetrit, vertikaalringi läbimõõt on 95 cm ja see on varustatud nelja nooniusega. Tartu tähetornil on ka üks Reichebachi universaalriist.
Königsbergi observatoorium

Königsbergi observatoorium oli Königsbergi ülikooli observatoorium. Hoone hävines teise maailmasõja ajal.
Aastail 1809/1810 otsustas Preisimaa valitsus Napoleoni sõdades tekkinud rahupausi kasutades Wilhelm von Humboldti haridusreformi kava kohaselt välja ehitada Königsbergi ülikooli, sealhulgas rajada observatooriumi.
1809. aastal kutsuti Königsbergi astronoom Friedrich Wilhelm Bessel (1784–1846) Lilienthali tähetornist, et ta võtaks üle astronoomia õpetamise ja tulevase tähetorni juhatamise. Bessel sai osaleda tähetorni rajamises alates asukoha valikust ja ehitusplaanide koostamisest. Asukohaks valiti linnast kirdesse jääv Butterberg linnamüüri läheduses. Kui 1811. aastal ehitust alustati, tehti kõik Besseli soovide kohaselt. 
Tähetorni varustusse kuulusid 1819. aastal muretsetud Reichenbachi meridiaanring ja 1829. aastal saadud Fraunhoferi heliomeeter.
Bessel oli Königsbergi tähetorni direktor 1810. aastast kuni surmani ning kujundas enda juhitava asutuse üheks juhtivaks tähetorniks Euroopas.
Königsbergi tähetorn oli kaasatud F. G. W. Struve kraadimõõtmisse. Struve ja tema partner Carl Tenner saatsid oma tulemused Besselile, et saada sõltumatult autoriteedilt vastused Maa täpse kuju ja suuruse kohta. 1833. aastal osales Königsbergi tähetorn koos teiste Läänemere-äärsete tähetornidega Vene kronomeetrilises ekspeditsioonis, mille eesmärk oli kronomeetrite ja astronoomiliselt määratud kohaliku aja võrdlemise abil teha kindlaks Läänemere-äärsete sadamalinnade täpsed geograafilised pikkuskraadid ja luua ühine koordinaatide võrgustik.
1838. aastal määrasid kolm meest enam-vähem ühel ja samal ajal tähe parallaksi ja selle abil kauguse Maast: Struve Tartus, Bessel Königsbergis ja Šoti kuninglik astronoom Thomas Henderson Lõuna-Aafrikas.
1851. aastal tehti Königsbergi tähetornis esimene täieliku päikesevarjutuse foto (dagerrotüüp).
Uuesti küündis Königsbergi tähetorni kuulsus peaaegu Besseli-aegsele tasemele F. G. W. Struve lapselapse Karl Hermann Struve (1854–1920) ajal, kes oli direktor aastail 1895–1904.
Observatoorium purustati 1944. aasta augustis, mil Königsbergi pommitasid Suurbritannia õhuväe lennukid.
Surnud 2018

"Sellel leheküljel loetletakse 2018. aastal surnud tuntud inimesi ja loomi.
Aleksander Laipman

Aleksander Laipman VR I/3 (ka Aleksander Laipmann; 2. detsember 1886 Araste küla, Vigala vald, Läänemaa – 12. veebruar 1920) oli Eesti sõjaväearst.
Ta õppis Tallinna gümnaasiumis, lõpetas Tartu Ülikooli, oli EÜS-i liige. 
Kui puhkes esimene maailmasõda, mobiliseeriti ta noore arstina Vene Põhjarindele. 1916. aastal kinkis ta Eesti Rahva Muuseumile tarvitamiseks kõlbmatu Austria kuulipilduja. Eesti väeosade organiseerimisest alates oli seal arst. 
Suri Eesti sõjaväearstina, Kopli Sõjaväehaiglas Vene valgekaartlaste seas puhkenud Kopli tüüfuseepideemia ohjeldamisel, nakatudes ka ise. 
Isiklikku.
Tema isa oli Bernhard Laipman.
Artūrs Silgailis

Artūrs Mihails Silgailis (13. november 1895 Dobele kreis – 15. august 1997 Oshawa, Ontario provints) oli Läti sõjaväelane. Teise maailmasõja ajal oli ta Läti Leegioni kindralinspektori Rūdolfs Bangerskise staabiülem.
Ta lõpetas aastal 1912 Riia reaalkooli, seejärel töötas paar aastat raamatupidajana ja aastal 1915 lõpetas kiirendatud kursused Vilno sõjakooli juures. Esimesest maailmasõjast võttis ta osa 426. Panevėžysi jalaväepolgu koosseisus. Aastal 1916 viidi ta üle Balti laevastiku staapi Sveaborgis. Pärast Oktoobrirevolutsiooni jäi ta Soomesse, Soome kodusõja ajal kuulus ta põrandaalusesse organisatsiooni, mis võitles bolševike vastu.
Aastal 1918 asus ta Riiga, kus asus teenima Landesveeri, kus ta osales lahingutes Kuramaal, samuti osales ta bolševike väljaajamises Riiast. Samuti teenis ta Loodearmees Nikolai Judenitši alluvuses. Aastal 1919 asus ta teenima Läti armees.
Gorki-nimeline filmistuudio

Gorki-nimeline filmistuudio on Moskvas asuv filmistuudio. Stuudio on nimetatud vene kirjaniku Maksim Gorki järgi. Stuudio on üks Venemaa vanimaid ja suurimaid.
Stuudio asutati 1915 kinoateljeena Rus (vene keeles Киноателье «Русь»). Hiljem on stuudio kandnud eri nimetusi ja viimane nimevahetus oli 2003.
Algimantas Butnorius

Algimantas Butnorius (20. november 1946 Kaunas – 30. oktoober 2017) oli Leedu maletaja, rahvusvaheline meister ja suurmeister males.
1967–1973 õppis ta ajakirjandust Vilniuse ülikoolis. 1975–1989 töötas ta telekanalis Lietuvos TV. 1975–1989 oli ta ka Leedu maleliidu esimees.
Butnorius tuli Leedu meistriks aastatel 1967, 1970, 1973, 1975, 1976, 1980, 1982 ja 1993.
Ta osales maleolümpial Leedu meeskonnas aastatel 2000, 2004 ja 2006.
Butnorius oli ka Leedu ajakirjanike liidu liige.
Hilma Granqvist

Hilma Natalia Granqvist (17. juuli 1890 Sipoo vald – 25. veebruar 1972 Helsingi) oli soomerootsi antropoloog, Edvard Westermarcki õpilane.
1932. aastal Åbo Akademis doktorikraadi kaitsnud Hilma Granqvist oli esimene sotsioloogias filosoofiadoktori kraadi omandanud soome naine.
Predazzo

Predazzo (itaalia keeles 'suur heinamaa') on 4562 elanikuga küla ja vald Põhja-Itaalias Trento provintsis, umbes 58 km Trentost kirdes Val di Fiemmes. See on üks peamisi Val di Fiemme keskusi (teine on Cavalese) ja on tänu eriti soodsale geograafiale ka kõige rahvarohkem ja kõige suurema territooriumiga Val di Fiemmes. See on tähtis maanteeühendus Fiemme ja Fassa oru ning Primiero piirkonna vahel. Predazzo on kõige rahvarohkem dell'Avisio orgudest, samuti rahvaarvult 17. vald Trento provintsis. Predazzo valla territoorium on suuruselt (109,84 km²) 9. vald Trento provintsis (kuigi idapiir ei järgi maismaa olusid: piir Primiero alaga ei paikne Passo Rolle veelahkmel, vaid rohkem kui 6 km allpool, just Paneveggio linna kohal). Kuid ajaloolistel põhjustel ei ole Predazzo Val di Fiemme keskus (ka mitte eemalolev keskus) ja elanikkond sõltub paljude teenuste osas teistest Val di Fiemme linnadest.
Geograafia.
Predazzo külgneb järgmiste valdadega: Moena, Tesero, Panchià, Ziano di Fiemme, Primiero San Martino di Castrozza, Canal San Bovo, Nova Levante ja Nova Ponente. Paiknedes Travignolo jõe (Pale di San Martino Dolomiitidest) ja Avisio jõe (Marmolada tipust) liitumiskohas, on see Val di Fiemme kõige kõrgemas osas. Maanteel linnast Passo Rolleni on Forte Dossaccio, Austria kindlus Esimesest maailmasõjast. Predazzo linn on osa järgmistest: looduspark, Parco Naturale Paneveggio - Pale di San Martino, Magnifica Comunità di Fiemme ja Comprensorio della Valle di Fiemme (C1).
Predazzo ilmaga tegeleb Stazione meteorologica di Predazzo.
Asulad ja paigad.
Predazzo jaguneb 8 linnaosaks ja 6 asulaks: Bellamonte, Paneveggio, Mezzavalle, Fol, Coste ja Zaluna. Pè de Pardac (Piè di Predazzo) on ajalooline keskus ja see paikneb Sommavilla ja Molini vahel. Molin asub Predazzo lääneosas, Pelenzana jalamil, ja on nime saanud 20. sajandi algul esinenud veskite ja kanalite järgi. Enne elektrivalguse tulekut kasutasid paljud tootjad tegelikult kanalite kaudu juhitud vee hüdraulilist jõudu. Somaìlat (Sommavilla), mis paikneb väljaku ääres, peetakse vanalinna osaks ja see tähistab Travignolo oru otsa. Predazzost põhjas asuv Iscia külgneb Poz'i ja Sommavillaga ning seal on mitu ajaloolist ehitist ja aita. Poz on üsna hiljutine linnaosa, munitsipaalveejuhtme lähedal Predazzost põhjas ja Mulati mäe jalamil. Selle kõrval on Birreria, mis on saanud nime pruulikoja järgi (praegu suletud) Predazzo põhjapoolse väljapääsu juures. Borgonuovo on uusim Predazzo osa. Uusi maju on ehitatud hipodroomi ja jalgpalliväljaku juurde. See asub Predazzost lõunas. Travignolo tähistab piiri linnaosa ja Molin Borgonuovo vahel.
Suusahüpped.
Suusahüpped ja kahevõistluse suusahüpete osa peeti seal, kui peeti 1991. aasta põhja suusaalade maailmameistrivõistlused, 2003. aasta põhja suusaalade maailmameistrivõistlused ja 2013. aasta põhja suusaalade maailmameistrivõistlused.
Rabbi (Trento)

Rabbi (saksa keeles "Rabben") on vald ("comune") Põhja-Itaalias Trento provintsis, umbes 40 km Trentost loodes. Valla pindala on 132,4 km². 2004. aasta 31. detsembri seisuga elas seal 1447 inimest.
Rabbi külgneb järgmiste valdadega: Ulten, Martello, Bresimo, Peio, Malé, Mezzana, Commezzadura ja Pellizzano.
Aloja kirikumõis

Aloja kirikumõis (saksa keeles "Pastorat Allendorf", läti keeles "Alojas mācītājmuiža") oli kirikumõis Liivimaal Volmari kreisis Aloja kihelkonnas. Tänapäeval asub Lätis Limbaži piirkonnas Alojas.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel ei kuulunud mõisale 1816. aastal ühtki adramaad maad, ka ei allunud sellele mitte ühtki hinge. Sama kehtib ka teiste aastate kohta, mille kohta andmed on olemas.
Ristiusu Arheoloogia Muuseum

Ristiusu Arheoloogia Muuseum oli Tartu Ülikooli usuteaduskonna juures tegutsenud muuseum, mis kogus ja säilitas kirikliku arheoloogia mälestusmärke.
Muuseum asutati 1921. aastal, seda juhatas Tartu Ülikooli ajaloolise usuteaduse õppetooli juhataja professor Olaf Sild. Muuseum kasvas välja 1870. aastatel usuteaduskonna juurde loodud piiblite ja kiriklike esemete kogust. 1928. aastal nimetati muuseum ümber usuteadusliku arheoloogia kabinetiks. 1939. aasta aprilli lõpust sai see ülikooli õppeasutuste nimede korrastamise käigus uueks nimeks ristiusu arheoloogia kabinet. Kabinet suleti 31. augustil 1940.
Revò

Revò (ladiini keeles "Rvòu", saksa keeles "Nußdorf am Nonsberg") on vald ("comune") Põhja-Itaalias Trento provintsis, umbes 35 km Trentost põhjas.
Geograafia.
Revò asub Val di Noni rohusel tasandikul vaatega Santa Giustina järvele ja oli asustatud juba 3. sajandil eKr. Selle taga on Monte Ozol Maddalene mäeahelikus, mille otsas on rauaaegne linnus. Santo Stefano kihelkonnakirik läheb ajas tagasi vähemalt 1128. aastasse ja sellel on ilus torn. Maarja kirik pärineb 18. sajandist ja sellel on kaheksatahuline torn. Teised olulised hooned on Villa Campia-Maffei ja Casa Thun. Läheduses on Sassi jõgi lõiganud kaljusse kitsa, kuid sügava kanjoni ning külastajad saavad kõndida teeradadel, mis läbivad kuristiku "Parco Fluviale Novellas".
Revò vallas on "frazione" (alljaotus) Tregiovo. Revò külgneb järgmiste valdadega: Cagnò, Cles, Cloz, Romallo, Rumo, Sanzeno ja Laurein.
Majandus.
Kunagi olid viinamari peamine piirkonnas kasvatatav kultuur, eriti "Groppello" sort, mis pärineb 17. sajandist ja millest tehti kohalikku veini. Tänapäeval on piirkonna majandus väga sõltuv õunte, eriti sordi "Golden Delicious" tootmisest. Suur osa viljapuuaedadest on lindude eest kaitstud võrguga, mis on enamik aastast kinnitatud. Üle 5000 talupidaja piirkonnas on Melinda kooperatiivi liikmed, see on õunakasvatajate konsortsium Val di Nonis ja Val di Soles, mis tegeleb kvaliteedikontrolliga ja turustab õunu ärinime "Melinda" all.
Leho Ainsaar

Leho Ainsaar (sündinud 10. juunil 1963) on eesti geoloog. Alates 2008. aastast on ta Tartu Ülikooli ökoloogia ja maateaduste instituudi direktor.
2001. aastal kaitses ta Tartu Ülikoolis doktoriväitekirja "The Middle Caradoc facies and faunal turnover in the late Ordovician Baltoscandian Palaeobasin: sedimentological and carbon isotope aspects".
2002−2007 oli ta Tartu Ülikooli bioloogia-geograafiateaduskonna prodekaan.
2018-2019 Tartu Ülikooli Ökoloogia ja maateaduste instituudi direktor
2020- Tartu Ülikooli loodus- ja täppisteaduste valdkonna dekaan