Sokali afäär

Sokali afäär või ka Sokali vemp, oli demonstratiivne teaduslik paroodia, mille korraldas New Yorgi ülikooli ja Londoni ülikooli kolledži füüsikaprofessor Alan Sokal. 1996. aastal esitas ta artikli kultuuriuuringute akadeemilisele ajakirjale Social Text. See artikkel oli koostatud ning avaldamiseks esitatud eksperimendina ajakirja intellektuaalse ranguse testimiseks, täpsemalt selleks, et uurida, kas juhtiv Põhja-Ameerika kultuuriuuringute ajakiri, mille toimetuskollektiivi kuuluvad sellised tegelased nagu Fredric Jameson ja Andrew Ross, avaldaks artikli, mis on täis ohtrat jama, tingimusel, et (a) see kõlab hästi ja (b) toetab toimetajate ideoloogilisi eelarvamusi.
Artikkel "Piire ületades: Kvantgravitatsiooni transformatiivse hermeneutika suunas" (Transgressing the Boundaries: Towards a Transformative Hermeneutics of Quantum Gravity) avaldati ajakirja 1996. aasta kevad-suvises teadussõdade numbris. Ta esitas idee, et kvantgravitatsioon on sotsiaalne ja keeleline konstruktsioon. Ajakiri ei kasutanud retsensente ega esitanud artiklit füüsikutest välisekspertidele hindamiseks. Kolm nädalat pärast avaldamist mais 1996 tegi Sokal ajakirjas Lingua Franca teatavaks, et artikkel oli pettus.
Sokali satiir tekitas poleemikat humanitaarteadlaste kommentaaride teadusliku väärtuse üle füüsikaliste teaduste teemadel postmodernse filosoofia mõju üle sotsiaalsetele distsipliinidele üldiselt ja teaduseetika üle üldiselt, sealhulgas seelle üle, kas Sokalil oli õigus väljaande toimetajaid või lugejaid ninapidi vedada ja kas väljaanne oli teaduseetikat järginud.
2008. aastal avaldas Sokal teose "Pärast pettust" ("Beyond the Hoax"), mis käsitles selle pettuse ajalugu ja arutas selle kestvamaid tagajärgi.
Taust.
Intervjuus USA raadiosaatele "All Things Considered" ütles Sokal, et tal tekkis võltsitud artikli esitamise mõte pärast seda, kui ta luges artiklit "Higher Superstition" (1994), mille autorid Paul R. Gross ja Norman Levitt väidavad, et mõned humanitaarteaduste ajakirjad avaldavad kõike tingimusel, et sellel on õige vasakpoolne vaade ja see tsiteerib tuntud vasakpoolseid mõtlejaid (või on kirjutatud tuntud vasakpoolse mõtleja poolt).
Gross ja Levitt olid teadusliku realismi kaitsjad, vastandudes postmodernistlikele uurijatele, kes seavad kahtluse alla teaduse objektiivsuse. Nad väitsid, et antiintellektuaalne suhtumine vabade kunstide valdkonnas (eriti inglise keele osakondades) põhjustas dekonstruktsionistliku mõtte tõusu, mille tulemuseks oli lõpuks dekonstruktsionistlik teaduse kriitika. Nad nägid kriitikat kui "ratsionaliseerimise repertuaari", et vältida teaduse uurimist.
Artikkel.
Sokal järgis loogikat, et kui toimetuse laiskuse eeldus on õige, ei mõjutaks tema artikli avaldamist see, et artikkel on sisutühi. Tähtis oleks õige ideoloogiline vaade, ülevoolavad viited dekonstruktsionistlikele kirjanikele ja piisavas koguses vastavat kõnepruuki. Pärast artikli avaldamist ja pettuse paljastamist kirjutas ta:Minu väikese eksperimendi tulemused näitavad vähemalt seda, et mõned Ameerika akadeemilise vasakpoolse osa moodsad sektorid on muutunud intellektuaalselt laisaks. Ajakirja Social Text toimetajatele meeldis mu artikkel, sest neile meeldis selle järeldus, et postmodernse teaduse sisu ja metoodika pakuvad progressiivsele poliitilisele projektile võimsat intellektuaalset tuge. Ilmselt ei tundnud nad vajadust analüüsida tõendite kvaliteeti, argumentide veenvust ega isegi argumentide asjakohasust väidetava järelduse jaoks.
Artikli sisu.
Artikkel "Piire ületades: Kvantgravitatsiooni transformatiivse hermeneutika suunas" pakkus välja, et kvantgravitatsioonil on progresseeruvad poliitilised tagajärjed ja et morfogeneetiline väli võib olla tõsiseltvõetav kvantgravitatsiooni teooria. (Morfogeneetiline väli on Rupert Sheldrake'i poolt kohandatud kontseptsioon, mida Sokal iseloomustas hiljem kui "veidrat New Age'i ideed.") Sokal kirjutas, et mõiste välismaailmast, mille omadused on sõltumatud konkreetsest inimesest, on dogma, mille kehtestas valgustusajastujärgne pikk hegemoonia lääne intellektuaalse ilmavaate üle.
Pärast skeptilist viidet "niinimetatud teaduslikule meetodile" kuulutas artikkel, et "on üha ilmsem, et füüsiline 'reaalsus ' on põhimõtteliselt "sotsiaalne ja keeleline konstruktsioon". Seejärel märgiti, et kuna teadusuuringud on loomulikult teooriaga koormatud ja enesele viitavad, ei saa väita, et dissidentlikest või marginaliseeritud kogukondadest lähtuvate hegemooniliste narratiivide suhtes on privilegeeritud epistemoloogiline staatus ja seepärast on vaja luua vabastav teadus ja emantsipateeriv matemaatika, mis tõrjuks kõrgteaduse eliitkasti kaanonit, et tekiks postmodernne teadus, [mis] pakub progressiivsele poliitilisele projektile võimsat intellektuaalset tuge.
Väljaanne.
Sokal esitas artikli väljaandele Social Text, mille toimetajad kogusid artikleid numbri "Teadussõjad" jaoks. "Piiride ületamine" oli tähelepanuväärne loodusteadlase artiklina; ka bioloog Ruth Hubbardil ilmus artikkel selles numbris. Pärast seda, kui Sokal oli paljastanud Lingua Francas pettuse, kirjutasid Social Texti toimetajad, et nad olid tegelikult soovinud parandusi, mida Sokal keeldus tegemast, ja nad olid kahelnud kirjutise kvaliteedis. Vaatamata sellele, et Sokali nimetati raskeks, koostöövõimetuks autoriks ja märgiti, et sellised autorid olid ajakirjade toimetajatele hästi teada, avaldas Social Text selle artikli maikuus, 1996. aasta kevad-suvises "Teadussõdade" numbris. Toimetajad ei taotlenud artiklile retsenseerimist füüsikutelt ega teistelt; hiljem õigustasid nad seda otsust, tuginedes sellele, et Social Text oli avatud intellektuaalse uurimistöö ajakiri ja seda artiklit ei pakutud panusena füüsikasse.
Reaktsioonid.
Vaidlus Sokali ja toimetajate vahel.
Ajakirja Lingua Franca 1996. aasta mainumbris avaldas Sokal artiklis "Füüsik eksperimenteerib kuultuuriteadustega", et "Piiride ületamine" oli pettus ja jõudis järeldusele, et Social Text avaldas meelsasti kvantfüüsikat käsitleva artikli, ilma et oleks vaevunud konsulteerima selle teemaga kursis olevaid inimesi selle ideoloogiliste kalduvuste ja toimetuse kallutatuse tõttu.
Social Texti toimetajad ütlesid enda õigustuseks, et nad uskusid, et Sokali essee oli professionaalse teadlase siiras katse otsida postmodernistlikust filosoofiast mingit kinnitust oma valdkonna arengutele ja et see paroodia ei muuda sisuliselt meie huvi teose enda kui sümptomaatilise dokumendi vastu. Lisaks tema kirjutamisstiili kritiseerimisele süüdistasid Social Texti toimetajad Sokali nende petmisega ebaeetilises käitumises.
Sokal ütles, et toimetajate vastus osutas probleemile, mida ta oli püüdnud demonstreerida. Social Text kui akadeemiline ajakiri ei avaldanud artiklit mitte sellepärast, et see oleks oma teemalt tõsine, tõene ja täpne, vaid sellepärast, et selle oli kirjutanud akadeemiline autoriteet ja seetõttu, et kirjutis oli ebaselge. Toimetajad ütlesid, et nad pidasid seda halvasti kirjutatuks, kuid avaldasid selle, sest nende arvates oli Sokal akadeemik, kes soovib nende intellektuaalset toetust.
Ükski toimetaja ei kahtlustanud, et Sokali teos võiks olla satiir. Selle asemel spekuleerisid nad, et Sokali töö näitas meelemuutust või tema intellektuaalse otsusekindluse murdumist. Sokali hinnangul oli veel humoorikam, et artikli absurdsust ei suudetud märgata.
Sotsiaalteaduste kriitika.
Sotsioloog Stephen Hilgartner, Cornelli ülikooli teaduse ja tehnoloogia uuringute osakonna juhataja, kirjutas artikli "Sokali afäär kontekstis" (1997), võrreldes Sokali juhtumit artikliga "Kinnitav vastus: sotsiaaltöö ajakirjade eelarvamus" (1990) – William M. Epsteini artikliga, mis on avaldatud ajakirjas Science, Technology, &amp; Human Values. Epstein kasutas Sokali omaga sarnast meetodit, esitades fiktiivseid artikleid tõsistele akadeemilistele ajakirjadele, et kontrollida nende reaktsiooni. Kuigi see oli palju süstemaatilisem kui Sokali töö, pälvis see meedias vähe tähelepanu. Hilgartner väitis, et eduka Sokali pettuse asümmeetrilist mõju võrreldes Epsteini eksperimendiga ei saa seostada selle kvaliteediga, vaid et kinnitavat eelarvamust meenutava mehhanismi kaudu võivad vaatajaskonnad rakendada rünnakute suhtes vähem rangeid tõendite ja eetika standardeid sihtmärkidele, mida nad on altid ebasoodsalt suhtuma. Hilgartner väitis, et Sokali pettus tugevdas tuntud meediategelaste nagu George Will ja Rush Limbaugh vaateid, nii et tema arvamusi võimendasid meediaväljaanded, mis olid eelsoodumus tema väitega nõustuma.
Sokali afäär ulatus akadeemilistest ringkondadest kuni ajakirjanduseni. Antropoloog Bruno Latour, keda kritiseeriti ajakirjas Fashionable Nonsense, kirjeldas skandaali kui "tormi teetassis". Pensionile jäänud Northeastern ülikooli matemaatik, sotsiaalteadlane Gabriel Stolzenberg kirjutas esseesid, milles kritiseeris Sokali ja tema toetajate mõtteavaldusi, väites, et nad ei mõistnud piisavalt enda kritiseeritud filosoofiat, muutes nende kriitika mõttetuks. Väljaandes Social Studies of Science vastasid Bricmont ja Sokal Stolzenbergile, vastandudes tema väidetele nende töö kohta ja kritiseerides tema kommentaare teadussotsioloogia "tugeva taseme" kohta. Stolzenberg vastas samas numbris, et nende kriitika ja väited valeandmete esitamise kohta põhinesid valedel tõlgendustel. Ta soovitas lugejatel aeglaselt ja skeptiliselt uurida iga osapoole argumente, pidades meeles, et "ilmne on mõnikord tõe vaenlane".
Mõju.
Sotsioloogiline järeluuring.
2009. aastal viis Cornelli sotsioloog Robb Willer läbi katse, mille käigus bakalaureuseõppe üliõpilased lugesid Sokali tööd ja neile öeldi, et selle on kirjutanud mõni teine üliõpilane või kuulus akadeemik. Ta leidis, et õpilased, kes uskusid, et töö autor on kõrge staatusega intellektuaal, hindasid selle kvaliteeti ja arusaadavust kõrgemalt.
Sokal III.
2021. aasta oktoobris avaldas teadusajakiri Higher Education Quarterly võltsi artikli, mille autoriteks on märgitud "Sage Owens" ja "Kal Avers-Lynde III". Initsiaalid annavad kokku nime "Sokal III". Ajakiri võttis artikli tagasi.