Õun

Õun on õunapuu vili, botaanilises mõttes õunvili.
Ajalugu.
Inimesed on õunu söögiks tarbinud juba mitme aastatuhande jooksul. Seni vanimad kivistunud õunad on leitud Çatal Hüyükis Anatoolias, mis pärinevad aastast 6500 eKr. Enne õunapuude kultiveerimist tarbisid inimesed looduslike õunapuuliikide vilju, millest levinumad olid:
Looduslike õunapuuliikide kultiveerimine toimus lihtsa selekteerimismeetodiga. Metsikute liikide maitsvamatest õuntest saadud seemned külvati kodule lähemale. Kuid nendest kasvanud puud enamasti sama maitsvaid vilju ei kandnud. Alles õunapuid vääristama õppinult suutis inimene maitsvamate õuntega õunapuid paljundada.
Esimesed andmed õunapuude kultiveerimisest Anatoolias ja Mesopotaamia põhjaosas pärinevad teisest aastatuhandest eKr. Hiinat ja Väike-Aasiat ühendavate pikkade kaubateede kasutuselevõtmisel (kõige varem 3500 eKr) võtsid kaupmehed kaasa nii värskeid kui ka kuivatatud õunu, mis võimaldas mitmete õunapuuliikide levimist. Kaubateede kasutamine võimaldas areneda ka tänapäeval laialdaselt levitatud hübriidsel aed-õunapuul ("M. domestica"), kelle kõige tähtsam esivanem on tõenäoliselt Kesk-Aasias kasvav Sieversi õunapuu. Arvatavalt andsid oma osa ka ida pool kasvavad ploomilehine õunapuu ("Malus × prunifolia"), ida-mariõunapuu ("M. baccata"), mandžuuria mariõunapuu ("M. baccata") ja toringo õunapuu ("M. toringo"). Läänesuunalisel hübridiseerumisel andsid oletatavalt oma panuse ka mets-õunapuu ja ida-õunapuu.
Teadaolevalt tegelesid õunapuude kasvatamisega hetiidid. Aja jooksul levitati õunapuid kogu Mesopotaamiasse ja Egiptusse. 13. sajandil eKr, Ramses II ajal, hakati õunapuid kasvatama Niiluse deltas. Ramses III jagas õuntega täidetud korve Teeba preestritele.
Aastaks 500 eKr kultiveeriti õunapuid kogu Pärsia impeeriumis, mida tõendavad selle perioodi mitmed kirjalikud allikad. Kui Aleksander Suur 4. sajandil eKr Pärsia vallutas, levitati õunu Kreekasse ja sealt järk-järgult kogu Euroopasse. Kreeka filosoof Teofrastus (umbes 320 eKr) kirjeldas õunapuude pookimist ja hooldamist. Rooma impeeriumi ajal levitati kodustatud aed-õunapuud Euroopa lääne- ja põhjaossa. Plinius Vanema ajal (1. sajand pKr) oli õuntel roomlaste köögis ja meditsiinis tähtis koht.
Keskajal kasvatati ja aretati õunapuid peamiselt kloostrite aedades. Maitsvamate õunte tõttu tõrjusid aed-õunapuu viljad järk-järgult inimeste (keldid, gallialased, skandinaavlased jt Põhja-Euroopa rahvad) toidulaualt välja looduslike õunapuuliikide viljad, mida tarbiti tol ajal peamiselt kuivatatult ja keedetult ning millest valmistati siidrit.
Ida- ja Kagu-Aasias tarbisid inimesed umbes 2000 aasta jooksul peamiselt kultiveeritud hübriidse aasia õunapuu ("M. × asiatica") vilju, kuni aed-õunapuu sai selle 19. sajandi lõpus ja 20. sajandi alguses populaarsuselt üle trumpas.
Kultivarid.
Maailmas tuntakse tänapäeval üle 30 000 kultivari, mille hulka pole arvatud paljud väikestel maalappidel kasvatatavad kohaliku tähtsusega sordid.
Kultivaride areng algas arvatavalt 4. sajandil eKr, kui inimesed õppisid õunapuid pookimise teel vääristama. Kreeka filosoof Teofrastus kirjeldas (4. sajand eKr) kahte kultivari, Plinius Vanema ajal (1. sajand pKr) tunti 36 kultivari. Keskajal tegeleti sortide aretamisega nii Euroopas kui ka Lähis-Idas. 17. sajandi lõpus oli Lääne-Euroopas kirjeldatud vähemalt 120 kultivari. 18. sajandil tunti üle Euroopa juba sadu kultivare. 1826. aastal kinnitas Inglismaa Kuninglik Põllumajandusselts vähemalt 1200 kultivari olemasolu.
19. sajandi lõpus ja 20. sajandi alguses oli Euroopas kultivaride mitmekesisuse tippaeg. Tuhandetes väikeaedades kasvatati tuhandeid kultivare. 20. sajandi jooksul muutus olukord drastiliselt, kuna üha rohkem hakati õunu sisse tooma Ameerikast, Austraaliast, Uus-Meremaalt ja Lõuna-Aafrikast. Sissetoodud kultivarid olid suuremad ja andsid rohkem saaki, mistõttu hakati ka Euroopas üha rohkem kasvatama mujal maailmas aretatud kultivare.
19. sajandi lõpus ja 20. sajandi jooksul levitati aed-õunapuu kultivare üle kogu maailma ning nendest kultivaridest on aretatud tänapäevased sordid. Nüüdisaja sordiaretusel on kasutatud järgmisi liike ja hübriide: rohkeõieline õunapuu ("M. floribunda"), jaapani õunapuu ("M. × micromalus"), tumeverev mariõunapuu ("M. × atrosanguinea"), ida-mariõunapuu ("M. baccata"), hondo õunapuu ("M. × zumi") ja Sargenti õunapuu ("M. sargentii").
Tänapäeval rajaneb suurem osa maailma õunatoodangust üsna väikesele kultivaride arvule, mille hulka kuuluvad Põhja-Ameerikas aretatud 'Red Delicious', 'Golden Delicious', 'McIntosh' ja 'Jonagold'; Uus-Meremaal aretatud 'Braeburn' ja 'Gala', Austraalias aretatud 'Granny Smith' ning Jaapanis aretatud 'Fuji'. Kuigi paljud teised maailmas kasvatatavad kultivarid olid ja jäävad tähtsaks piirkondlikult, on eespool nimetatud kultivarid maailmas olulisema osakaaluga nii tootmises kui ka sordiaretuses. Seega on kasvatavate õunasortide mitmekesisus viimase 100 aasta jooksul pidevalt vähenenud.
Õunte tootmine maailmas.
Nüüdisajal kasvatatakse õunapuid õunte saamiseks peaaegu terves parasvöötmes ja mõnes troopilise vöötme mägipiirkonnas. Maailma kõikidest puuviljadest toodetakse õunu tänapäeval kõige rohkem. 2007. aastal möödus õunte kogutoodang puuviljaturu pikaaegsest liidrist – apelsinist. 2012. aastal toodeti maailmas kokku 76,4 miljonit tonni õunu ning õunapuuistandike kogupindala oli 4,84 miljonit hektarit. 2017. aastal toodeti maailmas kokku 83,14 miljonit tonni õunu ning õunapuuistandike kogupindala oli 4,93 miljonit hektarit.
Maailma õunatoodang on pidevas tõusutrendis alates II maailmasõja lõpust. Kasv aeglustus mõnevõrra 1980. aastatel, kuid kiirenes jällegi 1990. aastatel. Kõige suurem juurdekasv viimasel paaril aastakümnel on toimunud tänu Hiina õunakasvatuse plahvatuslikult kiirele arengule, mis sai alguse 1978. aastal, kui keskvalitsus otsustas puuviljakasvatuse regulatiivseid piiranguid vähendada. Vähem oluline pole ka Hiina elanikkonna kiire kasv, mis on tekitanud suure nõudluse ka värskete puuviljade järele. 1973. aastal ületas Hiina õunatoodang esimest korda ühe miljoni tonni piiri, 1989. aastal oli see 4,5 ja 2012. aastal 37,0 miljonit tonni. Kui Hiinas on viimastel aastakümnetel oluliselt suurendatud õunapuuistandike pindala, siis muus maailmas pole istandike pindala eriti palju muutunud. Küll on aga saagikus märkimisväärselt tõusnud tänu järjest intensiivsemale herbitsiidide, insektitsiidide ja fungitsiidide kasutamisele. Üha suureneva tootmismahu juures on tänapäeval võimalik tarbida värskeid õunu aasta läbi.
Eksport ja import.
Lõviosa toodetud õuntest tarbitakse ja töödeldakse tootjariigis. Vaid ligi 11% maailma kogutoodangust läheb ekspordiks. 2011. aastal olid suuremad õunte eksportijad Hiina (1034,6 tuhat tonni), Itaalia (976,1), USA (833,2), Tšiili (801,1), Prantsusmaa (726,6), Poola (532,1), Holland (341,2) ja LAV (333,4). Suurimad importijad olid aga Venemaa (1157,7), Saksamaa (665,7), Suurbritannia (459,1), Holland (310,6), Hispaania (253,1), Indoneesia (212,7), Kanada (198,6) ja Mehhiko (198,5).
Õunad Eestis.
Enne aed-õunapuu võidukäiku keskajal tarbisid eestlased meil looduslikult levinud mets-õunapuu vilju, mida kutsuti ubinateks. Mets-õunapuu oli sel perioodil levinud üle kogu Eesti, aga tänapäeval kohtab teda peamiselt Lääne-Eestis, eriti Saaremaal ja Muhu saarel. Selle ubinad aga ei suutnud aed-õunapuude magusamate ja suuremate viljadega võistelda. Aed-õunapuid hakati meil linnade läheduses ja kloostriaedades kasvatama 13. sajandil. Mõisaaedades on õunapuude kasvatamisest andmed alates 16. sajandist, taluaedades järjest rohkem alates 18. sajandi lõpust.
Kõrgperiood õunakasvatuses saabus enne II maailmasõda. 1939. aastal kasvas meil 2 284 500 õunapuud, mis on siiamaani ületamatuks jäänud. Samal perioodil eksporditi õunu Eestist peamiselt Soome ja Saksamaale, vähem ka Inglismaale ja mujale. Õuntest valmistati sel ajal karastusjooki, džemmi ja marmelaadi.
Viimaste aastate jooksul on Eesti õunatoodang oluliselt vähenenud. Kui 1993. aastal toodeti meil 40 037 tonni õunu, siis 2012. aastal oli kogutoodang vaid 1855 tonni. Põhjuseks on tõenäoliselt meile imporditavad odavamad õunad.
Kasutamine.
Keskajal söödi värskeid õunu üsna vähe, peamiselt kasutati neid toidu ja siidri valmistamisel. 18. ja 19. sajandil jagati õunakultivarid lõppkasutuse järgi dessert- ja keeduõunteks. Magusamad dessertõunad olid sellel perioodil juba kõige levinumad, kuid ka keeduõunu hinnati pudingu ja kondiitritoodete valmistamisel. Siidri valmistamisel eelistati aga aromaatseid, keskmise happe- ja parkainesisaldusega õunu.
Õunu tarbitakse tänapäeval nii värskelt kui ka töödeldult. Õuntest toodetakse mahla. Värskelt pressitud mahla säilivusaja pikendamiseks seda pastöriseeritakse või valmistatakse sellest vee eraldamisega kontsentreeritud mahla. Samuti kasutatakse õunamahla mitmesuguste mahla- ja karastusjookide komponendina. Mahlast järelejäänud massist valmistatakse õunapüreed. Õunu tarbitakse ka kuivatatult või valmistatakse neist kompotti, moosi, siidrit, veini, pirukatäidist jms.
Õunhape soodustab läbi maksa kulgevate sapiteede avamist.
Õun sümbolina.
Õun, eriti punapõsine, sümboliseerib armastust ja viljakust ning on Venuse võrdkuju.
Õuna peetakse kristlaste hulgas sageli Eedeni aia keelatud vilja sümboliks, kuigi Esimeses Moosese raamatus tegelikult õuna ei mainita.
Nii mõneski germaanlaste saagas on õun märklauaks, mis asub lapse pea peal ning mille pihta lastakse ammu või vibuga. Kuulsaim neist on saaga Wilhelm Tellist.
Vanakreeka mütoloogia järgi põhjustas kuldne õun (tüliõun), millel oli kiri "Kõige kaunimale", tüli kolme jumalanna (Hera, Athena ja Aphrodite) vahel. Õuna sai endale Aphrodite, kes pakkus Trooja Parisele selle eest maailma kõige ilusamat naist, Sparta kuningannat Helenat. Paris viis Helena Troojasse, Sparta kuningas Menelaos alustas aga oma naise tagasisaamiseks Trooja sõda.
Skandinaavia mütoloogias järgi oli jumalanna Idunn kuldsete õunte hoidja, mis aitasid aasidel igavest noorust säilitada.
Populaarse legendi järgi kukkus õunapuu all istuvale Isaac Newtonile pähe õun, mis aitas tal formuleerida gravitatsiooniseaduse.
Toiteväärtus ja biokeemiline koostis.
Biokeemilise koostise määramisel on võetud aluseks õunasordid 'Red delicious', 'Golden delicious', 'Gala', 'Granny smith' ja 'Fuji'.
Õunasüdamikuks nimetatakse vilja keskosa, mis sisaldab seemneid ja mille külge omakorda kinnitub õuna vars. Õuna südamik sisaldab inimese tervisele kasulikke õunaseemneid. Õunaseemned aitavad parandada soolestiku tervist, sisaldavad palju valke, kiudaineid ja õlisid. Õunaseemned sisaldavad ka amügdaliini ehk vitamiini B17, mis alandab vererõhku ja leevendab valu. Amügdaliin sisaldab tsüaniidi ja seetõttu peetakse seda mürgiseks, aga kuna ühes õunasüdamikus on keskmiselt kolm kuni viis seemet, siis pole nad inimese organismile kahjulikud.
Uuringud.
2019. aastal ajakirjas Journal Frontiers in Microbiology avaldatud uuringu kohaselt sisaldavad õunaseemned tervislikke baktereid, mida inimesed enamasti tähelepanuta jätavad. Terve õun koos südamikuga sisaldab ligikaudu kuni 100 miljonit bakterit, millest ainuüksi viljaliha sisaldab 10 miljonit. Mõnede uuringute kohaselt ei ole õunaseemnete tarbimine kahjulik, samas teised leiavad, et parem on need enne antud puuvilja söömist eemaldada. Kuigi tehtud on mitmeid uuringuid, tuleks enne järelduste tegemist selle kohta veel rohkem uurida.