Pildikeeld islamis

Pildikeeld islamis (eelkõige sunniitlikus islamis) on "ḥadīṯ" pärimuse ja islami õigusteaduse põhjal toimunud vastuolulise arutelu tulemus inimeste ja loomade kujutamise õiguspärasuse üle nii profaanses kui ka religioosses sfääris. Araabiakeelsed terminid visuaalsete kujutiste kohta on , sõnajuurest: ص ور (pilt, joonistus, kuju, skulptuur ja , sõnajuurest: م ث ل, illustratsioon, skulptuur, tavaliselt kolmemõõtmeline.
Koraan ja visuaalsed kujutised.
Koraan, islami püha raamat, ei keela selgesõnaliselt inimfiguuride kujutamist, vaid mõistab hukka üksnes iidolite kummardamise (nt: 5:92, 21:52). Vanim säilinud kujutis Muhamedist pärineb aastast 1250. Mõnes koraani värsis (ajaat) kujutatakse Allahi kui suurimat kuju andjat ja loojat: suura 3, värss 6; suura 7, värss 11; suura 40, värss 67. suura 59, värss 24 kiidetakse teda kui loojat, sigitajat ja näoandjat. Koraanieksegeesis ei seostata eespool nimetatud koraanikatkendeid kujutiste keelustamisega; need räägivad jumalikest atribuutidest (ṣifāt Allāh) ja kõikvõimsast loovast jõust.
Selles kontekstis tsiteeritakse islami teoloogilises kirjanduses sageli ka suura 5, värss 90 ja suura 6, värss 74, kuid need ei ole ühemõtteliselt suunatud kujutiste vastu kui selliste, vaid pigem nende kummardamise ja seega polüteismi ja ebajumalakummardamise vastu. Kujutiste keeld ja sellest keelust kinnipidamine on sellegipoolest kuni tänapäevani püsinud, kuid see keeld tuleneb peamiselt pigem traditsioonide kogumikest (ḥadīṯ) kui ilmutusraamatust (koraan). Eriti pühapaikades, st nii mošeedes kui ka koraani käsikirjades ei ole peaaegu mitte mingeid elavate olendite kujutisi.
Kunstiajaloolane ja näitekirjanik Bishr Farès on juhtinud tähelepanu, et islami õpetlane al-Qurtubī on oma koraanikommentaaris Tafsīr Aḥkām al-Qurʾān väitnud, et kujutiste valmistamise keeld ei ole ümberlükkamatu tänu sellistele koraanis esitatud lugudele nagu näiteks see, mille kohaselt Saalomon lasi džinnidel endale kujutisi valmistada ja Jeesus vormis savist tuvisid, et neid hiljem ellu äratada.
Vaenulikkus kujutiste suhtes ja nende keelamine pärimuskirjanduses (ḥadīṯ).
Esimesed kirjalikud teated visuaalsete kujutiste keelustamise kohta võib leida esmakordselt 8. sajandi lõpu ḥadīṯ'ide kogumikust, Mālik ibn Anase Muwaṭṭaʾ al-Muwatta' / الموطأ. Kui Umm Habiba ja Umm Salama - kaks Muhamedi naist - rääkisid prohvetile vahetult enne tema surma Abessiinia Māriya kirikust ja seal olevatest visuaalsetest kujutistest, olevat Muhamed pärimuse kohaselt vastanud: Koos kanooniliste ḥadīṯide kogumike koostamisega, mille autorid surid aastatel 870-915, jõudsid ringlusse ka Muhamedi ütlused, mis väljendasid tema isiklikku vastumeelsust visuaalsete kujutiste suhtes. Piltide suhtes vaenulikke pärimusi võib leida ka šiiitide neljast ḥadīṯide kogumikust.
Kuid ka ḥadīṯ'ides ei ole täpselt kirjeldatud ega ette nähtud karistust visuaalsete kujutiste valmistamise ja kasutamise eest selles maailmas; üksnes ähvardus põrgukaristusest hauataguses elus on mõeldud selleks, et hoida inimesi tagasi piltide ja skulptuuride valmistamisest ja omamisest. Saksa orientalist Rudi Paret on kokku kogunud mitmeid sarnase, pildivastase sisuga ḥadīṯe ja esitanud sellele teemale pühendatud uurimuses võimaliku algusaja, mil islami õpetlaste ringkondades pildikeelu üle peetud arutelud alguse said. Ta esitab kanooniliste pärimuskogude põhjal neliteist pärimust, mis räägivad rohkem või vähem piltide keelustamisest ja dokumenteerivad selle üle peetud arutelusid.
ḥadīṯide allikmaterjalidest tulenevad seal kirjeldatud asjaoludest mõned ajalooliselt fikseeritavad pidepunktid, mis on arutelude dateerimiseks olulised. Järgnev ḥadīṯ qudsi (tähenduses puhas või püha ḥadīṯ) pärineb Marwān b. al-Ḥakami maja külastusest, kuhu olid paigutatud pildid. Selle peale tsiteeris prohvet Muhamedi kaaslane Abū Huraira († 679) ütlust:Seda seisukohta, mille kohaselt selline loov jõud kuulub ainult Jumalale, on kirjanduses korduvalt dokumenteeritud; see põhineb koraanil, milles Jumal ütleb Jeesusele:Mediina kuberner 662–669 ja 674–677 Marwani maja on kirjanduses hästi tuntud ja selle ehituslugu on dokumenteeritud. Samast ajast pärineb ka teine pärimus:See ütlus olevat ajendanud varajast koraanieksegeeti Muǧāhid b. Ǧabr, Abū l-Ḥaǧǧāǧi (†722) kuulutama isegi viljapuude kujutamist taunitavaks ja oma seisukohta põhjendama eespool toodud ḥadīṯ qudsi'ga: "Ja kes küll on veel pühadust teotavam kui see, kes asub looma nii, nagu mina [Jumal] loon...".
Teine pärimus, mida kanoonilistes pärimuskogudes korduvalt edasi antakse, on sisult seotud ülaltoodud ḥadīṯ'iga:Melkiti teoloog Theodor Abū Qurra († umbes 820) tsiteerib seda ütlust peaaegu sõna-sõnalt. 
Üldiselt annavad Pareti käsitletud ḥadīṯid tõendeid selle kohta, et arutelud keelu üle algasid juba 7. sajandi viimastel kümnenditel. ja 8. sajandi alguses. K. A. C. Creswell ja Oleg Grabar seevastu paigutavad pildikeelu arutelu alguse 8. sajandi teise poole lõppu.
Ajalooline dokumentatsioon.
Vanemate allikate kohaselt teatab kuulus ajaloolane aṭ-Ṭabarī, kelle teos pärineb 9. sajandi lõpust, et pärast Ktesiphoni (al-Mada'in) vallutamist araablaste poolt sisenes väejuht Saʿd ibn Abī Waqqāṣ Sassaniidide valitseja (Kisra) mahajäetud, uhkesse paleesse ja väljendas oma imetlust portikuse üle, retsiteerides koraanist (suura 44, värsid 25-26).
Selle jutustuse kohaselt ei olnud esimeste vallutuste ajal üldse mingit pildikeeldu. Sest isegi selle jutustuse säilitajad ei näi olevat solvunud selle üle, et nende esivanemad lõid islami palvemaja kohast, kus olid kujutised. visuaalsete kujutiste vältimine, mida saab tõestada alles hiljem, ei ole dokumenteeritud esimeste Umaijaadide seas; kaliif Muʿāwiya I ajal – kes valitses aastatel 661–680 – on araabia müntidel leitud valitsejate portreid. Alles 8. sajandi esimesel poolel toimunud mündireformiga hakkas järk-järgult levima kujutiste suhtes vaenulik suhtumine. Kui viimane Umaijaadide münt – Sassaniidide mõjul – kaliif Abd al-Maliku kujutisega pärineb aastast 703, siis järgneva perioodi müntidel on ainult araabiakeelne kiri.
Inimeste visuaalne kujutamine arenes islami ajaloo kahes etapis: kui esimene hõlmab Umaijaadide ja varajase Abbassiidide valitsemisaega 7.-10. sajandil, siis teine etapp algas Fatimiidide ajal 10./11. sajandil ja saavutas oma kõrgpunkti 12. sajandi lõpu ja 13. sajandi raamatute illustreerimisega islami mõjusfääris olevas Mesopotaamias.
Abd al-Malik algatas ka Jeruusalemma kaljumošee rajamise, mille sisemust kaunistavad rikkalikud viinapuuelemendid ja bütsantsi stiilis mosaiigid.
Tema järeltulijad Hišām ja al-Walid II valitsesid aastatel 724-744 ja olid suurejoonelise Khirbat al-Mafjar خربة المفجر / Ḫirbatu ʾl-mafǧar - Hišāmi palee - rajajad Jeriko lähedal asuvas kõrbepalees, mis on oma rikkalike mosaiikide ja skulptuuridega üks ilusamaid islami arhitektuuri näiteid 8. sajandi esimesest poolest. Paljud skulptuurid, kaliif, poolalasti naised, jahistseenid, kõik Bütsantsi – või Nabatea – mõjutustega, lisaks on osad palvekojast Musallā المصلى / al-muṣallā tänapäeval eksponeeritud Rockefelleri muuseumis Jeruusalemmas. Teine näide on Quṣair ʿAmra, kus on samast ajastust pärit freskod, mis kujutavad alasti naisi. al-Hakam II (surn. 976) lasi Madinat az-zahra' مدينة الزهراء / madīnatu ʾz-zahrāʾ Córdoba lähedal püstitada inimfiguuridega kaunistatud purskkaevu.
Kaaba sisemuses oli samuti skulptuure, mida olevat näinud 736. aastal surnud, Mekas tegutsenud õpetlane ʿAṭāʾ ibn Abī Rabāḥ Veel samal aastal asunud seal Jeesuse ja Maarja kujud, mis aastal 692 hävitati kui "Vastukaliifi"ʿAbdallāh ibn az-Zubairi kaitse all asuv Kaaba põles.
Umaijaadide kaliifi Yazīd ibn ʿAbd al-Malik 721. või 722. aasta dekreeti kristlike kirikute piltide hävitamise kohta tema territooriumil tuleks vaadelda samal ajal puhkenud Bütsantsi pilditüli kontekstis.
Islami kohtupraktika.
Kuna ei koraan ega ḥadīṯ-kirjandus ei anna üheselt mõistetavaid tõdesid kujutiste keelustamise kohta islamis, siis pöörduti islami kohtupraktika (fiqh) poole, et kehtestada selles küsimuses õiguslikult siduvaid eeskirju. Islami õigusteadlased on inimeste ja loomade visuaalse kujutamise kohta kolmel, osaliselt vastuolulisel seisukohal:
Kõik kolm koolkonda võivad oma õpetuse argumenteerimise alusena tsiteerida vastavaid väiteid ḥadīṯ-kirjandusest, mida saab tagasi viia Muhamedini.
Mitmed ḥadīṯid, nii prohvetlikud ütlused kui ka prohveti kaaslaste ütlused, käsitlevad selles kontekstis malemängu šatrandj / شطرنج / šaṭranǧ. Male keelamine on õigustatud, sest selles mängus kasutatakse varju heitvaid kujukesi ja kuna mäng (lahw) ise juhib tähelepanu palvelt kõrvale. Seevastu Saladini ajal tekkinud varjuteater on sallitud, sest mängus kasutatavad figuurid on "perforeeritud" (muṯaqqab) ja seega ei ole nad elusolendid.
Teine objekt, mille kujutamine on islamis keelatud, on rist (salib) صليب / ṣalīb, kristlaste sümbol. See ei ole mitte ainult roomlaste, bütsantslaste, islami vaenlaste sümbol, vaid see hävitatakse ülestõusmispäeval Isa bin Maryami (Jeesuse) enda poolt - vähemalt nii on öeldud mitmes prohvetile omistatud ḥadīṯis, mis on kanoonilistes pärimuskogudes. Muude pärimuste kohaselt olevat prohvet lasknud eemaldada ristid oma ümbrusest ja selle mustrid rõivastelt, mis arvatavasti jõudsid araablasteni kristlike kaupmeeste kaudu. 
Sama mõtet väljendab Ahmad ibn Hanbali poolt säilitatud ḥadīṯ, milles Muhamed olevat öelnud järgmist:
Isegi islami õigusteaduse vanimates säilinud kirjutistes on risti avalik näitamine islami võimu all elava mittemoslemitest elanikkonna poolt moslemite asustuspiirkondades šariaadiseadusega keelatud.
Sarnaselt inimeste, loomade ja esemete kujudega, mis "heidavad varju", ei tohi moslem teha risti, tellida selle valmistamist ega kaubelda sellega.
Üldiselt välditakse elusolendite kujutamist kunstis seda enam:
Võib oletada, "et kujutiste keeldu, mis oli teoloogide poolt edasi antud, õiguslikult sõnastatud, järgiti eelkõige sakraalses kunstis: eriti muidugi mošeedes, kuid ka muudes avalikes hoonetes, hauakividel ja, mis puutub raamatukunsti, koraani käsikirjades. See kehtib siiski teatavate piirangutega. Mitmed illustratsioonid on säilinud 1930. aastal Istanbulis soetatud Koraani koopias. Tundmatu kopist, kes tegi raamatu 1816. aastal, oli kellegi Dāmād ʿUṯmān ʿAfīf Zādehi († 1804) õpilane. Mustvalged joonistused lisati Koraani tekstile hiljem ja need kujutavad episoode Muhamedi elust oma kaaslaste ringis.
Arvukad näited islami kunstis näitavad, et islamis ei ole absoluutset pildikeeldu. Leidub palju esinduslikke saale, paleesid ja ruume, mis on rikkalike kujutistega kaunistatud, samamoodi leidub illustratsioone näiteks al-Hariri eepilises luulekogus Maqāma või jutustuses Kalīla wa Dimna. Araabia-islami kultuuriruumi meditsiinilistes ja teaduslikes teostes on elusolendite kujutamine samuti sage.
Muhamedi islamipärased kujutised.
Prohveti kujutamist hinnatakse islami kultuuriruumis erinevalt. Sõna tähtsus kui jumaliku ilmutuse kandja ja visuaalse kujutiste vältimine viis selleni, et islami kunstis tekkis ja levis valdavalt ilukiri (kalligraafia) ja arabesk (ornamentika). Tihti muutub kiri ise kaunistuseks või kujundatakse kaunistused sarnaselt kirjaga.
Muhamedi kujutavad kujutised on seetõttu haruldased; neid leidub peamiselt illustratsioonidena Pärsia ja Osmanite miniatuuride käsikirjades. Seda tüüpi kujutised ilmusid esmakordselt 13. sajandi teisel poolel. sajandil islami usku pöördunud mongoli ilhaanide impeeriumis. Muhamedi vanim teadaolev visuaalne kujutis on illustratsiooniks Ayyuqi "Varqa o Golshāh" käsikirjas, mida hoitakse Istanbulis Topkapı palees. Illustratsioonil on Muhamed nelja kaliifiga ja see on valmistatud umbes 13. sajandi keskpaigas ja tõenäoliselt pärit Iraanist või Seldžukkide võimu all olevast Anatooliast. Eriti populaarne motiiv oli Muhamedi öine teekond. Esialgu oli piltidel kujutatud Muhamedi nägu, mida sageli ümbritses halo või leekiv oreool; alates 16. sajandist hakati Muhamedi nägu vagaduse pärast loori taha peitma või kujutama Muhamedit ainult leegina. Raamatute illustratsioonid ei olnud osa avalikust elust, vaid pigem olid need mõeldud valitsejate ja jõukate patroonide privaatseks kasutuseks, kes ka lasid need pildid endale valmistada. Iraanis võib tänapäeval leida populaarseid Muhamedi pilte, mida müüakse postkaartidena või plakatitena. 
Islamistlik ikonoklasm.
Ajaloo jooksul on moslemid hävitanud arvukalt teiste kultuuride ja religioonide pühasid kujusid. Põhja-India budistlikud, hinduistlikud ja džainistlikud linnad on säärase ikonoklasmi all palju kannatanud (vt näiteks Quwwat-ul-Islami mošee Delhis).
Hiljutised näited hõlmavad järgmist: