Põhjasõda

Põhjasõda oli aastatel 1700–1721 Läänemere ülemvõimu pärast peetud sõda, milles osalesid ühel pool Rootsi kuningriik, vastaspoolel Venemaa (Moskva tsaaririik), Taani kuningriik, Saksimaa kuurvürstiriik, Rzeczpospolita (Poola-Leedu) ning 1713. aastal liitusid nendega Preisimaa kuningriik ja Hannoveri kuurvürstiriik (Suurbritannia).
Sõda lõppes Rootsi kaotusega, mis vormistati Uusikaupunki rahuga (1721). Rootsi kaotas ülemvõimu Läänemerel ja meretagused territooriumid, suurriigiks sai Moskva tsaaririik, uue nimega Venemaa keisririik.
16. sajandi lõpus ja 17. sajandil, Karl X ja Karl XI valitsemisaja vallutuste tulemusel oli Rootsist saanud suurriik. Rootsi oli vallutanud Karjala ja Ingeri, Eestimaa, Liivimaa ning Kolmekümneaastases sõjas ka Lääne-Pommeri, Wismari, Bremeni hertsogiriigi ja Verdeni. Samuti oli Rootsi vallutanud maakondi Taanis ja Norras: Taanis Skåne, Blekinge ja Hallandi, Norras Jämtlandi, Härjedaleni, Trondheimi ja Bohusläni. Lisaks oli Taani sunnitud loovutama Rootsile ka Saaremaa ja Ojamaa.
Naaberriikide valitsejates tekitas rahulolematust Läänemere muutumine sisuliselt Rootsi sisemereks, sest Hansa Liit oli oma mõju minetanud ja Rootsi kuningas oli saanud oma kontrolli alla kõik olulisemad Läänemere sadamad. Rahulolematus avaldus juba mõnes varasemas väiksemas sõjas, sealhulgas Skåne sõjas (1675–1679).
Juba 16. sajandi teises pooles tegi Moskva tsaar Ivan Julm ebaõnnestunud katse Läänemere-äärsete Vana-Liivimaa alade hõivamiseks, kuid Liivi sõda (1558–1583) lõppes tsaaririigi kaotusega. Pärast Ingeri ja Karjala Rootsile loovutamist (1617) jäi Moskva tsaaririik ilma otsesest ligipääsust Läänemerele. Venelaste ainus allesjäänud meretee Euroopasse oli läbi Arhangelski, mis oli jäävaba mõne kuu aastas. 17. sajandil toimus Venemaal kodusõda ning polnud võimalik Rootsile kaotatud alasid tagasi võita. Kui tsaar Peeter I oli 1696. aastaks taganud rahu oma riigi lõunaosas, püüdis ta järgmisena Läänemere äärde välja jõuda.
Taani kuningas tahtis Rootsilt tagasi saada Skånet, Blekinget ja Hallandit, mis olid 17. sajandi sõdades kaotatud. Samuti tahtis Taani kuningas, et Rootsi väed lahkuksid Rootsi satelliitriigist Holstein-Gottorpist. August II Tugev tahtis vallutada Liivimaa, kindlustamaks nii enda positsiooni uue Poola kuningana, laiendamaks Poola territooriumi ning suurendamaks oma maksubaasi.
24. märtsil 1698 sõlmiti liit Saksimaa kuurvürstiriigi ja Moskva tsaaririigi vahel.
Augustis 1698. aastal leppisid Peeter I ning Saksi kuurvürst ja Poola kuningas August II Tugev kokku Rootsi-vastases liidus Rava-Ruskas, väikelinnas Lvivist põhja pool. Liivimaa aadlik Johann Reinhold von Patkul lubas August II-le Liivimaa aadli abi Rootsi-vastases võitluses. Moskva tsaar Peeter I ja August II Tugev olid ühel meelel, et kogu Vana-Liivimaa peab jääma pärast Rootsi alistamist Rzeczpospolitale.
12. novembril 1699 ühines liiduga Taani kuningas Frederik IV, et võita tagasi Taani kaotatud positsioon Läänemerel. Taani mobiliseeris oma sõjalaevastiku ning koondas oma armee Rootsi liitlase Holstein-Gottorpi hertsogiriigi piirile. Hiljem ühines liiduga Brandenburg-Preisimaa.
Liitlased eeldasid, et 1697. aastal Rootsis võimule tulnud noor kuningas Karl XII ei suuda neile sõjalist vastupanu osutada.
Sõja algus.
Sõda algas 22. veebruaril (Juliuse kalendri järgi 12. veebruaril) 1700 Saksimaa kuurvürsti ja Poola kuninga August II Tugeva vägede ootamatu, ilma sõjakuulutuseta rünnakuga Riiale. Liivimaa aadel ei asunud Saksi poolele. Riia kindlust vallutada ei õnnestunud, Augusti sõjaline edu oli tagasihoidlik.
Rzeczpospolita tundis end August II poolt petetuna ning kuulutas, et Poola ei ole Rootsiga sõjas. Kuningas August II Tugevaga liitusid alguses üksikud magnaadid, sealhulgas vürst Hieronim Augustyn Lubomirski.
Kuulnud Riia ründamisest, otsustas Taani kuningas Frederik IV rünnata Rootsi liitlast Holstein-Gottorpi. 11. märtsil kuulutas Taani Rootsile sõja ja Taani väed marssisid Holstein-Gottorpi sisse, vallutades selle Schleswigi-osa.
Rootsi esimesed võidud.
Võit Taani üle.
Rootsi kuningas otsustas saata Holsteini 17 000 sõdurit ning kuulutas välja mobilisatsiooni. Rootsi sõjavägi oli hea ettevalmistusega, sõjavägi oli paremini välja õpetatud kui naaberriikide omad ning suutsid nii lahinguväljal paremini manööverdada.
William III, kes oli tollal nii Inglismaa, Iirimaa ja Šotimaa kuningas kui ka Hollandi provintside asehaldur, soovis säilitada Põhja-Euroopas rahu ning "status quo"d. Et Taani oli ründaja, asus William Rootsi poolele ning saatis 25 liinilaevast koosneva Inglise-Hollandi eskaadri admiral George Rooke'i juhtimisel Rootsi toetuseks Göteborgi. Rootsil oli sõjalaevastik 38 liinilaeva ja 12 fregatiga, Taanil oli 33 liinilaeva ja 7 fregatti. Julge manöövriga õnnestus Rootsi laevastikul sõita läbi Sundi väiksema faarvaatri, jäädes Sundi kaldal asuvate Taani kindluste suurtükkide laskeulatusest väljapoole. Rootsi laevastik ühines Inglise-Hollandi eskaadriga. Nüüd oli 33 liinilaevaga Taani laevastik vastamisi rohkem kui 60 liinilaevaga, mistõttu Taani admiral ei julgenud merelahingut pidada. Taani sõjalaevad ei lahkunud sadamast.
Karl XII maabus 23. juulil 1700. aastal koos liitlastega Taani peasaarel Sjællandil Humlebæki lähedal Kopenhaagenist põhja pool ning hõivas sealsed maa-alad. Augustis asusid Rootsi väed liitlastega Kopenhaagenit piirama. Taani laevastik oli vastamisi endast palju võimsamaga ning armee oli kaugel Holsteinis hertsog Friedrich IV vastu sõdimas.
Kopenhaagenit ei vallutatud. Frederik IV tunnistas oma kaotust ja soovis alustada rahuläbirääkimisi. 18. augustil sõlmiti Holstein-Gottorpi ja Taani vahel Travendali rahuleping, mille kohaselt taastati "status quo" (Rootsi väed lahkusid Sjællandist ja Taani omad Gottorpist) ning Taani lahkus Rootsi-vastasest koalitsioonist. Taani ei tohtinud 9 aasta jooksul Rootsi vaenlasi toetada. Lepingu täitmist pidid jälgima Inglismaa, Holland, Lüneburg-Celle ja Hannover.
Põhjasõja esimene sõjakäik lõppes kiiresti ja peaaegu veretult. Taani väljus (ajutiselt) sõjast, Rootsi põhivastaseks jäid Moskva tsaaririik ja Poola-Saksimaa.
Sõjategevus Liivimaal 1700–1701.
1700. aasta mais jõudis Soomest Liivimaale 3200 Rootsi sõdurit, kes lõid Saksi väed Liivimaalt minema. Kuid juba augustis naasis Saksi kuurvürst koos 18 000 mehega Liivimaale, vallutas tagasi Rootsi alasid ning asus uuesti Riiat piirama.
Vene-Türgi sõjas (1686–1699) oli Moskva tsaaririik ühinenud Osmanite riigi vastase liiduga, korraldanud sõjaretki Osmanite riigi vasalli, Krimmi khaaniriigi vastu ja vallutanud Aasovi sõjakäikude tulemusena osa Aasovi mere rannikualadest.
Osmanite riigiga vaherahu sõlminud tsaar Peeter I kuulutas 30. (vkj 19.) augustil 1700 Rootsi kuningriigile sõja ning ründas septembris viimasele kuuluvat Soomet ja Ingerimaad. 23. septembril 1700 asus 30 000 – 35 000 Moskva tsaaririigi sõdurit Narvat piirama. Rootsi garnison suutis linna enda valduses hoida.
Noor Rootsi kuningas otsustas oma vägede eesotsas Liivimaale suunduda. 8000-mehelise sõjaväega jõudis ta 16. oktoobril Pärnusse, sealt liikusid Rootsi väed edasi Narva suunas. Kuningat assisteeris vägede juhtimisel kindral Carl Gustav Rehnskiöld. 30. (vkj 19.) novembril (Rootsi kalendri järgi 20. novembril) 1700. aastal ründas 11 000-meheline Rootsi vägi Moskva väge (Narva lahingus osales 24 000 meest). Paar päeva enne lahingut oli oma leerist lahkunud tsaar Peeter I, jättes vägede juhatamise alluvatele. Kuna venelaste väed oli väheste kogemuste ja halva varustusega, saavutas Rootsi Narva all suure võidu. Oma osa selles oli ka ilmal, sest tihe lumelörts sadas vastastele otse näkku ja muutis nähtavuse olematuks.
Rootsi üksused murdsid rinde keskosast läbi ja surusid tiivad vastu Narva jõge. Tsaaririigi vägede ülemjuhataja hertsog Carl Eugen de Croy, kes on oli kaotanud kontrolli oma vägede üle, andis end koos kolmekümne kõrgema ohvitseriga lahingu algul vangi. Rootsi väed kaotasid langenute ja haavatutena 2000 meest. Vene poolel langes lahingus ja eriti taganemisel 7000–8000. Peamiselt hukkusid kahe väeosa, Preobraženskoje kaardiväepolgu ja Šeremetevi ratsaväe sõdurid. Preobraženskoje polgu sõdurid koormasid taganemisel üle puusilla, mis nende all purunes ja praktiliselt kõik sillal olijad uppusid. Boriss Šeremetev lootis oma ratsaväega ületada jõe minnes otse läbi vee. Selleks valis ta madalapõhjalise jõeosa Narva koskedest ülalpool. Veevool oli kiire ja jääkülm vesi kangestas hobuste jalad, mille tagajärjel viis vesi ratsaväelased koos ratsudega kosest alla.
Pärast Narva lahingut siirdusid Rootsi väed Tartusse ja selle ümbrusse talvekorterisse. Kuningas ise talvitas endises Laiuse ordulinnuses. Talve jooksul suurenes rootslaste väliarmee 18 000 meheni.
Kuramaa vallutamine.
August II Tugev, kelle liitlasi Rootsi väed olid löönud, pakkus Karl XII-le rahu, kuid viimane keeldus sellest. Veebruaris 1701. aastal kohtusid August II Tugev ja Peeter I uuesti Kuramaal Biržais, et oma liitu uuendada. Peeter I-l oli vaja aega oma armee reorganiseerimiseks ja relvastamiseks, August II vajas aga tugevat liitlast rootslaste selja taga. Lepingu kohaselt lubas Peeter Augustile 15 000–20 000-mehelise hästirelvastatud ekspeditsioonikorpuse, maksta talle kahe aasta jooksul 100 000 rubla ning eduka sõjalõpu korral anda Poolale Liivi- ja Eestimaa. 1701. aasta kevadel suundus jalaväekindral Anikita Apraksin Moskva tsaaririigi vägedega Riia alla, kus viibisid Saksimaa väed kindral krahv Adam Heinrich von Steinau juhtimisel.
Suvel 1701. aastal liikusid Rootsi väed lõunasse. 19. (vkj 8.) juulil (Rootsi kalendri järgi 9. juulil) 1701 olid Saksi (20 000 meest) ja Rootsi sõjaväed Riia all Daugava ääres Spilve lahingus vastamisi. Saksi vägede ülemjuhataja krahv Adam Heinrich von Steinau laskis end kõrvalejuhtimismanöövrist ära petta ning killustas nõnda oma väeosad. Nii õnnestus Rootsi jalaväel jõgi ületada ja sillapea moodustada. Saksi armee kaotas, kuid kogus ennast ja taganes korrapäraselt.
Karl hõivas oma vägedega Miitavi (praegu Jelgava), Poola vasalliriigi Kuramaa hertsogiriigi pealinna ning vallutas seejärel oktoobris kogu Kuramaa.
Rootsi sõjakäik Poolasse.
Rzeczpospolita protesteeris Kuramaa kui Poola territooriumi osa hõivamise vastu, sest Rootsiga ei olnud sõjas mitte Poola, mida esindas Seim, vaid ainult Poola kuningas. August II Tugev pakkus Karl XII-le jälle läbirääkimisi. Karl XII kogenud nõuandjad soovitasid Poola kuningaga rahu sõlmida, ent Karl jäi kangekaelseks ning nõudis Seimilt uue kuninga valimist. Enamik Poola aadlist lükkas selle tagasi.
Poola-Leedu pidas end neutraalseks ning tahtis olla Karl XII ja August II Tugeva vahendajaks. Rootsi rünnak Poolale tegi Poola neutraalsuse võimatuks.
Jaanuaris 1702 nihutas Rootsi väed Leedus kaugemale lõunasse. 23. märtsil 1702 lahkus Karl XII Leedu talvekorterist ning marssis sisse Päris-Poolasse. 14. mail 1702 alistus Varssavi võitluseta. Enne kui Karl XII jätkas oma marssi Krakówi suunas, nõuti poolakatelt suurt kontributsiooni.
Teel Krakówisse põrkus Karl XII vägi Poola-Saksi omaga. 9. juulil 1702 toimus Kielcest lõuna pool Kliszówi lahing. Poola ja Saksimaa jäid taas Rootsile alla. 2000 saksimaalast langes või sai haavata, üle 1000 langes rootslaste kätte vangi. Rootsi poolel sai surma või haavata 900 sõdurit. Rootslaste kätte langesid kõik Saksi suurtükid ja kogu voor koos August II Tugeva välikassaga, milles oli 150 000 riigitaalrit ning isegi tema hõbenõud. August II Tugev kogus oma sõjaväe järelejäänud üksused kokku ja tõmbus tagasi Poola idaossa.
Pärast seda kaotust pakkus August II Tugev rootslastele jälle rahu, lubades nende nõudmistele igal võimalusel vastu tulla, kuid ainus tingimus oli, et August II Tugev jääks ise edasi Poola kuningaks. Ka kardinal-priimas esitas Poola nimel rahuettepanekuid. Ta pakkus Rootsile Poola alla kuulunud Liivimaad, Kuramaad ja suurt reparatsiooni, kui ainult Karl XII loobub kuninga tagandamise nõudest. Karl näitas veel kord üles kangekaelsust ja jäi August II Tugeva tagandamise nõude juurde.
August tõmbus oma õukonnaga tagasi Sandomierzi. Seal moodustas Poola aadel konföderatsiooni August II toetuseks. Nad võitlesid Rootsi okupatsiooni vastu Poolas ja Rootsi poolt nõutud uue kuninga vastu. Nad sidusid Rootsi vägesid sissiaktsioonidega, kahjustades sellega nende võitlusvõimet.
1703. aastal vallutasid Rootsi väed Toruńi.
Kuigi 1704. aastal saadeti Augustile appi ka Vene korpus, valiti 12. juulil (vkj 2. juunil) 1704. aastal enamiku Poola aadli tahte vastaselt Rootsi armee kaitse all August II Tugeva asemele uueks kuningaks rootslaste poolt seatud kandidaat Stanisław I Leszczyński, kes krooniti 24. septembril 1705. Rootsi kuningas oli sellega rahul ja kirjutas 17. septembril 1706 Altranstädtis alla rahulepingule Poolaga (Altranstädti rahu).
Sõjategevus Eesti- ja Liivimaal.
Pärast lüüasaamist Narva all 1700. aastal hakkas Peeter I tohutute pingutustega tugevdama oma sõjaväge: reorganiseeriti Venemaa regulaararmee, sõjalaevastik. Loodi sõjatööstus – manufaktuurid ja relvatehased, suurtükke valati kirikukelladest. Erilist rõhku pandi väljaõpetatud jalaväele.
Kasutades ära Karl XII ja Rootsi peaväe seotust Poolas, kus püüti August II Tugevat troonilt tõugata, ründas Peeter I Eesti- ja Liivimaad. 1701.–1703. aastal rüüstasid Moskva väed praegust Võru- ja Tartumaad, Viljandi- ja Kagu-Pärnumaad. Rootsi kuninga selja taga lõi tsaaririigi sõjavägi kaks korda väikest Rootsi väge, mis oli Liivimaale kaitseks maha jäänud.
9. jaanuaril 1702 (vkj 29. detsembril, Rootsi kalendri järgi 30. detsembril 1701) lõi tsaariarmee korpus Boriss Šeremetevi juhatusel Erastvere lahingus Wolmar Anton von Schlippenbachi juhitud Rootsi väliarmeed ning saavutas 29. (vkj 18.) juulil (Rootsi kalendri järgi 19. juulil) Hummuli lahingus võidu Rootsi vägede üle. 1702. aasta suvel hõivasid Vene väed Liivimaal Mõniste, Valmiera ja Alūksne.
Sõjategevus Soome- ja Ingerimaal.
Rootsi vägede suurus Soomes oli tagasihoidlik, koosnedes kuuest jalaväerügemendist ja kolmest ratsaväerügemendist. Ingerimaal vallutasid Moskva tsaaririigi väed 22. (vkj 11.) oktoobril (Rootsi kalendri järgi 12. oktoobril) Nöteborgi kindluse, mille nad nimetasid ümber Schlüsselburgiks, ja 12. mail 1703 Ohta jõe suudmes paikneva Nyeni kindluse, sellega oli kogu Neeva venelaste valduses. Neeva soises deltas asuti 27. mail 1703. aastal rajama rootslaste asutatud Nyeni asemele uusi kaitserajatisi ja Peterburi linna, millest hiljem sai Venemaa keisririigi uus pealinn. Karjala ja Ingerimaa Rootsi vägede ülemjuhataja Abraham Kronhjorti väliarmee jäi paariks kuuks Nyeni ümbrusse, kuid peale kaotust Systerbäcki lahingus sama aasta juulis taganes vägi Viiburisse.
1703. aasta sügisel toimunud Šeremetevi rüüstetegevuse tõttu kannatasid Põhja-Eesti alad: Viru- ja Järvamaa, mõnevõrra Harjumaa, laastamata jäi ainult osa Harjumaast ja täielikult Läänemaa.
14. mail (vkj 3. mail) 1704 saavutasid Moskva tsaaririigi väed Rootsi vägede üle võidu Kastre lahingus, 24. juulil (vkj 14. juulil) alistus piiramise järel Tartu.
5. augustil (vkj 25. juulil; 26. juulil Rootsi kalendri järgi) 1704 toimus Kuramaal Jēkabpilsi lähedal Jakobstadti lahing. Lahingus osalesid Rootsi väed, mida juhtis kindralmajor Adam Ludwig Lewenhaupt, ja Moskva-Leedu väed, mida juhtis suurhetman Michał Serwacy Wiśniowiecki. Lahingu võitis Rootsi.
20. augustil (vkj 9. augustil) vallutasid Vene väed Narva, mille järel 30. augustil (vkj 19. augustil) sõlmis Moskva tsaaririik Rzeczpospolitaga Narva liidulepingu (Działyński ja Golovini pakt), millega viimane astus ametlikult Rootsi vastu sõtta.
Moskva tsaaririigi vägede katse Saksi vägedega ühineda ja Fraustadti lahing.
Detsembris 1705 ületasid Vene väed (20 000 meest) feldmarssal parun Georg Benedict Ogilvy juhtimisel Poola piiri, et ühineda Saksimaa kuurvürst August II Tugevat toetavate Saksimaa vägedega, mida juhtis jalaväekindral krahv Johann Matthias von der Schulenburg. Saksimaa väed asusid Sileesias, kuid Vene väed jäid talvituma Hrodna (Grodno) kindlusse. Karl XII tegi oma armee põhiosaga 250 km pikkuse kiirmarsi ja lõikas ära Vene vägede tee itta. 20 000-meheline vägi, mida juhtis Carl Gustaf Rehnskiöld, pöördus saksimaalaste vastu, kellel oli 19 000 sõdurit. Vene armee kindlustus Hrodna kindluses ja ootas vabastamist.
3. veebruaril 1706 kohtusid Rootsi ja Saksi väed Fraustadti lahingus. Rehnskiöldi alluvuses olid lahingutes karastunud suurtüki- ja ratsaväerügemendid. Saksi väed kindral von Schulenbergi juhatuse all koosnesid suurelt jaolt vägivaldselt värvatud ja halva väljaõppega sõduritest, paljud rügemendid olid Prantsuse ja Šveitsi sõjavangidest. Lahingurivi vasakul tiival oli preisi polkovniku Georg Heinrich von der Goltzi juhtimisel 10 Vene jalaväepolku, kuhu kuulus 6400 meest.
Pärast rootslaste rünnakut varises Saksi vägede rinne kokku, šveitslaste ja prantslaste palgasõdurid jooksid rootslaste poole üle. Mõne tunniga oli lahing läbi. Ainult 3000 sõdurit sai end päästa, ületades Odra jõe. Vangi langenud umbes 500 Vene sõjavangi laskis kindral Rehnskiöld tappa. Lahingus tapeti 452 Rootsi sõjaväelast ja 1077 sai haavata. Karl XII edutas kindral parun Rehnskiöldi lahingu võidu eest feldmarssaliks ja andis talle krahvitiitli.
Et Moskva tsaaririigi väed Hrodnas ei saanud enam abi peale loota, murdsid 14 000 meheni kahanenud armee jäänuse 4. märtsil 1706 piiramisrõngast läbi soode välja. Tsaari väed jõudsid jälitajate eest üle piiri minna ning tõmbusid juulis 1706 tagasi Kiievisse.
Pärast vägede häbiväärset taganemist kõrvaldas tsaar Peeter I Georg Benedict Ogilvy sõjavägede juhtimisest ning määras sõjaväejuhtideks Boriss Šeremetevi ja Aleksandr Menšikovi.
Karl XII mõistis, et tal tuleb otsustav lahing pidada Venemaal. Selleks vajas ta aga tagala kindlustamist. Suvel 1706 otsustas Karl XII tungida Saksimaale, et sundida August II Tugevat loobuma nõuetest Poola troonile.
Rootsi sõjakäik Saksimaale.
Saksimaal oli vastuseis Saksimaa kuurvürst August II Tugeva Poola-poliitikale: kuurvürst kehtestas aktsiisi, et oma sõjakassat täita ja armeed relvastada. See meelestas Saksimaa seisustekogu tema vastu. Peale selle tekitasid rahva meelepaha agressiivsed meetodid, millega kuurvürst nekruteid värbas.
27. augustil 1706 marssis Rootsi armee Saksimaale. Saksimaa kuurvürstiriik vallutati joon-joonelt. Igasugune vastupanu lämmatati eos. Karl XII lubas saksimaalastele, et kui okupatsioonivõimude korraldusi järgitakse, siis ei toimu mingeid õiguste rikkumisi ega repressioone. Saksimaa sõjavägi taandus Austriasse, kus see interneeriti.
August II, kellel pärast Fraustadti lahingut Poolas enam nimetamisväärseid vägesid polnud, pakkus Karl XII-le läbirääkimisi. August II Tugeva läbirääkijad allkirjastasid 24. septembril (14. septembril) 1706 Altranstädti rahulepingu, loobudes Poola troonist. Saksimaa salanõukogu andis Altranstädti separaatrahu kohaselt Johann Reinhold von Patkuli üle rootslastele, kes Rootsi sõjaväekohtu poolt riigireetmise eest hukati. Rootsi väed lahkusid Saksimaalt alles 1707. aastal.
Rootsi vägede poolt Saksimaa okupeerimise järel ulatusid kuningas Karl XII kontrolli all olevad territooriumid Habsburgide Saksa Rahvuse Püha Rooma riigi piirideni. Saksa-Rooma keiser Joseph I sõlmis Karl XII-ga 1707. aastal Altranstädti lepingu, millega Joseph I garanteeris Sileesia protestantidele vastureformatsiooni ajal ära võetud kirikute tagastamise ning luterlike koguduste tegutsemise. Järeleandmistega luteri kiriku tegevusele hoidis katoliiklik Joseph I ära Rootsi sekkumise Habsburgide poolt Bourbonide ja Prantsusmaa kuningriigiga peetavasse Hispaania pärilussõtta.
Sõja otsustavad aastad.
Sõjategevus Poolas.
Teate Altranstädti rahu sõlmimisest sai August II 15. oktoobril 1706. Vahepeal marssis 20 000 mehest koosnev Venemaa-Saksimaa-Poola vägi Aleksandr Menšikovi juhtimisel vastu Rootsi korpusele Poolas. August II püüdis võitlust takistada ja hoiatas Rootsi väejuhti, kuid tulemusteta.
29. oktoobril läks 5000 Rootsi sõdurit kindral Arvid Axel Mardefeldi juhtimisel Moskva tsaaririigi vägede vastu Kaliszi lahingusse. Rootsi väeüksus hävitati täielikult ning Poola ratsavägi, mida juhtis Stanisław I Leszczyński, pillutati laiali. Üle saja ohvitseri (sealhulgas Poola magnaate) langes vangi ning tsaari poolel teeninud kindralleitnant von Rönne vangistas kindral Mardefeldi.
Pärast seda võitu tegid nõuandjad August II-le ettepaneku rahuleping annulleerida ning Moskva tsaaririigi poolel edasi võidelda. August II keeldus ja naasis Saksimaale. 19. detsembril ratifitseeris ta Altranstädti rahulepingu.
Kui Karl XII septembris 1707 maalt ida suunas lahkus, oli ta oma armee kasvatanud 44 000 meheni ning varustanud selle uue rõivastuse ja relvastusega. Poolas toetas teda Leszczyński 16 000 poolakat ja Kuramaal Lewenhaupti 16 000- meheline korpus.
Poolas aga keeldus Sandomierzi konföderatsioon, mida juhtis Poola rikkaim mees ja vürst Lubomirski väimees Adam Sieniawski, August II tagandamisest ja Stanisław Leszczyński troonile tõusmist tunnustamast. Peeter I pakkus Poolale uusi troonikandidaate ja ka Leszczyński püüdis vastaseid enda poole võita. See nurjus, põhjuseks prebendide ja ametikohtade jaotamise küsimus. Konföderatsiooni sõjaline jõud oli väike, kuid nad suutsid segada Rootsi vägede varustamist.
Nüüd seisis Peeter I oma vägedega praktiliselt üksinda Rootsiga vastamisi. Peeter I oleks 1707. aastal olnud valmis Rootsile loovutama kõik vallutatud alad peale Peterburi ja selle ümbruse, kuid Karl XII tahtis kõike tagasi saada.
Aastal 1708 ilmusid Vene väed jälle Poolasse.
Sõjategevus Valgevenes ja Ukrainas.
1705. aastal hõivas Ivan Mazepa Venemaa liitlasena Poolale kuulunud alad Kiievi ümbruses ja Volõõnias. Hõivanud 6. veebruaril 1708 Hrodna, juhtis Karl XII oma väge Smolenski suunas, kuid pöördus seejärel lõunasse, Ukrainasse, lootes venelaste vastu võitlusse asunud Ukraina hetmanilt Ivan Mazepalt sõjalist toetust. Paraku ei liitunud enamik kasakaid Mazepaga. Poola–Türgi sõja (1672–1676) järel oli Kirde-Ukrainas säilinud Hetmaniriik, kus asusid linnad Kiiev, Tšernigiv, Nižõn, Perejaslav, Baturin, Gadjatš, Lubny, Poltava. Ida-Ukrainas, Dnepri keskjooksul säilis Zaporižžja Sitši territoorium. Lõuna-Ukraina Musta mere äärsed territooriumid liideti Osmanite riigiga ja Krimmis valitses Krimmi khaaniriik.
Baltimailt Karl XII vägedega ühinema rutanud Adam Ludwig Lewenhaupti juhitud Rootsi korpus sai 9. oktoobril (vkj 28. septembril, Rootsi kalendri järgi 29. oktoobril) Lesnaja lahingus lüüa. Umbes 5000 meest kümnest tuhandest pääses ja ühines peaarmeega, kus oli 40 000 meest. Ka kasakad olid lüüa saanud, ent mõnisada kasakat ühines Rootsi vägedega. Venelased olid kogu aeg kasutanud põletatud maa taktikat, et hävitada kõik, mis võiks rootslastele kasulik olla.
Väga külma Ukraina talve saatsid Rootsi väed mööda talvekorteris Romnõs ja Gadjatšis, kus neil oli tõsine mure armee varustamisega, sest venelased olid kõik hävitanud. Kevade alguses 1709. aastal oli Rootsi armees lahinguvalmis vaid 27 000 meest ja 27 kahurit. Tuhanded Rootsi sõdurid ei pidanud külmale vastu. Ometi söandas Karl XII tungida sügavale Vene territooriumile.
Poltava piiramisest alustasid Rootsi väed 14. aprillil 1709. Piiramine venis, kuna rootslastel polnud piiramiskahureid. Mai lõpuks jõudsid Poltava lähistele Vene armee peajõud (42 000 meest) Peeter I juhtimisel. Et Karl XII oli saanud piiramise käigus jalga haavata, ei saanud ta ise lahingut juhtida. Rootsi väed tungisid 8. juulil 1709 (Juliuse kalendri järgi 27. juunil, Rootsi kalendri järgi 28. juulil) Poltava lahingus Carl Gustav Rehnskiöldi juhatusel esimesena venelastele peale, kuid Vene väed purustasid nad. Rootsi pool kaotas lahingus üle 9000 mehe. Juulis alistus Perevolotšna lähedal venelastele 20 000-meheline Rootsi väeüksus eesotsas kindral Adam Ludwig Lewenhauptiga. Kolmandik Rootsi vägedest oli kaotatud. Nendest 23 000 mehest, kes end Poltaava ja Perevolotšina all alla andsid, jõudsid koju vaid 4000. Venemaalt tagasitulevaid rootsi sõdureid oli veel 1729. aastal ning viimane sõdur, Hans Appleman, jõudis koju 1745. aastal.
Mazepa liitumise järel Karl XII vägedega vallutasid Vene väed Aleksandr Menšikovi juhtimisel Hetmaniriigi pealinna Baturini kindluse ja tapsid selle elanikud. Karl XII ja Ivan Mazepa pääsesid Osmanite valdustesse, kuhu Karl jäi viieks aastaks. Karl XII hakkati türklaste poolt enda kangekaelsuse pärast ,Raudpeaks" kutsuma. Seda hüüdnime kasutatakse ka Eestis. Need sündmused tähendasid sõjas murrangut Venemaa kasuks.
Peeter I saatis oma saadiku İstanbuli ning nõudis Karl XII väljaandmist. Ahmed III laskis saadiku vangikongi heita. Seepeale tungis Peeter I oma vägedega Osmanite riiki. Türklased piirasid Pruti ääres asuvas Huşis Vene väed. Ent nad ei kasutanud oma üleolekut ning võimaldasid Peeter I-l auga taganeda. Pruti sõjakäik (1711), lõppes 23. juulil 1711 Pruti vaherahuga. Pruti rahuga oli Peeter I kohustatud loovutama Azovi kindluse, tõmbuma tagasi kasakate aladelt ja likvideerima Aasovi mere äärde ehitatud kindlused. Sõjaolukord kestis aastani 1713, siis sõlmiti samadel tingimustel Adrianoopoli rahu.
Pärast rootslaste kaotust Poltava lahingus tühistas August II Tugev Altranstädti rahu. 20. augustil 1709 marssisid Saksi väed jälle Poolasse sisse. Rootsi väed (9000 meest) tõmbusid tagasi Szczecinisse ja Stralsundi. Stanisław I Leszczyński põgenes Prantsusmaale.
Sõjategevus Taanis ja Preisimaal.
Samal aastal (1709) asusid ka Poola ja Taani jälle Rootsiga sõdima. 28. juunil 1709 uuendasid Taani ja Saksi oma liidulepingut. Sõtta sekkusid ka teised riigid. Hannoveri kuurvürstiriik pretendeeris Bremenile ja Verdenile. Preisimaa tahtis allutada Rootsi alasid Pommerimaal: Szczecinit, Usedomi saart ja Wolini saart. Venemaa ründas Rootsi valdusi Põhja-Saksamaal.
Novembris 1709 hõivasid taanlased üle 10 000 mehega Skåne. See oli üks raskemaid lahinguid, mida Taani oli pidanud. Kiiresti vallutati ka Blekinge. Kuid kindral Magnus Stenbock võitis 28. veebruaril Helsingborgi lahingus Taani armeed ja sundis selle Rootsist lahkuma. Kopenhaagenis möllas samal ajal katk, millesse suri umbes kolmandik elanikkonnast (vt ka 1710. aasta katkuepideemia). Pärast seda keskendusid taanlased Rootsi valdustele Põhja-Saksamaal.
Sõjategevus Liivi- ja Eestimaal.
Venelased vallutasid 24. juunil 1710 Viiburi, 15. juulil Riia, 23. augustil Pärnu, seejärel Paide ja Haapsalu, 26. septembril Kuressaare ja 10. oktoobril Tallinna. Balti aadelkond sõlmis Venemaaga kapitulatsioonilepingud, mis säilitasid nende eesõigused.
1711. aastal nurjus taanlaste, saksimaalaste ja venelaste rünnak Stralsundi ja Wismari linnale.
Sõjategevus Taanis.
1712. aastal püüdis Rootsi veel kord sõjaõnne enda kasuks pöörata. Rootsi väed läksid kindral Magnus Stenbocki juhatusel 16 000 mehega Rügenisse, et Poolasse marssida. Ent Taani laevastik purustas Hiddensee all Rootsi abieskaadri. Stenbock võitis 20. (vkj 9.) detsembril 1712 Gadebuschi lahingus Taani ja Saksimaa ühendatud väeüksust. Saksimaa kaotas 6000 sõdurit, ülejäänud sõdurid pidid põgenema. Jaanuaris 1713 laskis Stenbock Altona linna maha põletada. Pärast seda liikusid Rootsi väed Tönningi kindlusse Holstein-Gottorpis, kus taanlased nad peagi ümber piirasid. Nälja ja haiguste tõttu suri 3000 Rootsi sõdurit, allesjäänud 9000 meest kapituleerusid 16. mail 1713.
Karl XII keelde eirates tuli Rootsi seisustekogu 1713–1714 põhiseadusevastaselt kokku ning pakkus rahuläbirääkimisi.
Kui Preisimaa kuningas Friedrich I 1713. aastal suri, astus tema poeg Friedrich Wilhelm I Rootsi-vastasesse liitu ja hõivas Szczecini.
Liitlased vallutasid 1713. aastal kõik Rootsi valdused Saksimaal.
Sõjategevus Soomes.
Peeter I kindlustas oma territoriaalsed võidud Läänemere piirkonnas. Suvel 1713 vallutas ta Lõuna-Soome. Merel oli Rootsi sõjavägi oma suurte laevadega, mis võisid kanda palju suurtükke, olles tsaari laevastikust kaugelt üle. Peeter I ainuke šanss oli lahing kalda lähedal. Kõiki vahendeid mängu pannes kahekordistas ta oma Läänemere sõjalaevastikku ning pani seda juhtima kogenud veneetslased ja kreeklased. 5.–7. augustil (vkj 25.–27. juulil) 1714 olid mõlemad laevastikud vastamisi "Hankoniemi" ehk Hanko merelahingus. Kestva tuulevaikuse ajal tungisid väiksemad, kuid hea manööverdamisvõimega Vene väikelaevad Rootsi suurtükitule alt läbi ning abordeerisid liikumatud Rootsi laevad üksteise järel. Rootsi eskaader purustati. Nii saavutas Vene laevastik ülemvõimu Läänemere põhjaosas.
Sõja lõpp.
Juunis 1715. aastal kuulutas Preisimaa Rootsile sõja, rünnates Pommerit ja asudes piirama Stralsundi, kus viibis parajasti Rootsi kuningas Karl XII. 1714. aastal Türgist naasnud kuningas jõudis linnast lahkuda just enne selle langemist vaenlaste kätte.
Karl XII naasis 1715. aastal Rootsi ning otsustas 1716. aastal rünnata Taanile kuuluvat Norrat. Rootsi väed pidid aga taganema, sest Peter Wessel (Tordenskjold) hävitas Dynekileni lahingus nende varustuslaevastiku.
1716. aastal külastas Peeter I Taanit.
1717. aastal tegi Taani kaks ebaõnnestunud rünnakut Göteborgi ja Strömstadi juures.
Samal aastal tegi Peeter I visiidi Prantsusmaale.
1718. aastal pidasid Rootsi ja Venemaa Ahvenamaal läbirääkimisi separaatrahu sõlmimiseks.
Karl ründas 1718. aastal uuesti Norrat ning suri 30. novembril 1718 Norras Fredrikshaldi kindluse piiramisel. Pärast Karl XII surma taandusid Rootsi väed Norrast.
1719. aastal sai Rootsi valitsejaks Karl XII õde Ulrika Eleonora. Rootsi eesmärgiks oli saavutada rahu kõikide vaenlastega peale Venemaa. Sedasi loodeti liidus inglastega välja kaubelda paremad rahutingimused.
Jaanuaris 1719 sõlmis August liidu Austria ja Inglismaaga, kes tagasid talle abi juhuks, kui Venemaa ründab Poolat. Novembris 1719 tühistas ta liidu Peeter I-ga ja sõlmis Rootsiga vaherahu. Ulrika Eleonora tunnustas teda Poola kuningana.
9. novembril 1719 sõlmis Rootsi rahu Hannoveriga (Stockholmi rahu 1719). Hannover sai Bremeni ja Verdeni.
Vene väed rüüstasid 1719. aastal Rootsi rannikut. Peter Wessel (Tordenskjold) vallutas 1719. aastal Marstrandi.
Preisimaa osalemist sõjas olid takistanud sisetülid ja Inglismaa sekkumine. Inglismaa tahtis iga hinna eest ära hoida Rootsi täielikku kokkuvarisemist. 21. jaanuaril 1720 sõlmis Rootsi Preisimaaga rahu (Stockholmi rahu 1720). Preisimaa sai Vorpommerni, Szczecini, Usedomi saare ja Wolini.
29. veebruaril 1720 sai uueks Rootsi kuningaks Ulrika Eleonora abikaasa Fredrik I.
3. juunil 1720 sõlmis Rootsi Taaniga Frederiksborgi lossis Frederiksborgi rahu. Inglismaa ja Prantsusmaa kandsid hoolt selle eest, et Taani võiks endale jätta Schleswigi Gottorpi-osa. See liideti ametlikult Taaniga 1721. aastal. Muidu jäi kõik nii, nagu oli olnud enne sõja algust.
7. augustil 1720 võitis Vene laevastik Grönhamni lahingus Rootsi eskaadrit.
Põhjasõja lõpetas 10. septembril (vkj 30. augustil) 1721 sõlmitud Uusikaupunki rahu. Rootsi loovutas sellega Ingerimaa, Liivimaa kubermangu, Eestimaa kubermangu, Saaremaa, Hiiumaa, Lõuna-Karjala, Karjala kannase ja Viiburi. See-eest sai ta tagasi Soome, mille Peeter I 1714. aastal oli vallutanud.
Poola ja Rootsi sõlmisid ametliku rahu alles 1732. aastal.
Hinnang Karl XII tegevusele.
Karl XII juhindus soovist maksta kätte oma vaenlastele, mistõttu jättis ta kogu sõja jooksul soodsad rahutingimused vastu võtmata.
Sõja tagajärjed.
Põhjasõja tulemusel sai Hannover Bremeni ja Verdeni, Preisimaa Vorpommerni, Taani sai õiguse võtta Rootsi laevadelt väinatolli ning Venemaa sai vaba pääsu Läänemerele; Eesti-, Liivi- ja Ingerimaa läksid Venemaa koosseisu. Venemaast sai Euroopa suurriik uue pealinnaga Läänemere ääres. Rootsi kaotas ülemvõimu Läänemerel, osa territooriumist ning Holstein-Gottorpi kui liitlase. Hiljem (Kübarate sõda, Gustav III sõda) püüdis Rootsi korduvalt Venemaalt kaotatud alasid tagasi võita. Preisimaa võimsus kasvas. Saksi-Poola nõrgenes.