Mõis

Mõis oli suur eesõigustega maavaldus ja põllumajanduslik tootmisüksus.
Nimetus.
Sõnatüvi "mõis" on eesti omatüvi. Liivi keeles on mõis "moiza" ja ka lätlased kasutavad sarnase kõlaga sõna "muiža". Soome keeles on sõna "kartano" sünonüüm "moisio", mida kasutatakse eriti Eesti mõisate kohta. Seega võib eeldada, et mõisad eksisteerisid Eesti aladel juba muinasajal.
Lisaks maavaldusele ja tootmisüksusele tähendab sõna "mõis" kitsamas mõttes ka mõisakompleksi. Mõnikord kasutatakse sõna ekslikult ka mõisa kunagiste omanike elumaja (härrastemaja) ehk mõisa peahoone kohta.
Ajalugu.
Varasemate mõisate kohta ei ole kuigi palju materjale säilinud, mõisakompleksidest on vaid üksikute puhul säilinud kividest kaitseotstarbelisi ehitisi keskaegsest perioodist ja sageli on need varemetes, ilmselt puidust ehitatud tootmishooned ja elamud on aga aja jooksul hävinud. Ka pole varasemate mõisate puhul tihti teada, millal need asutati.
Tüüpilisim mõisavorm Eesti aladel oli rüütlimõis, mille kohta kasutatakse vahel ka lihtsalt väljendit mõis. Tegemist on sisuliselt feodalismist pärineva lääniga, mis aastast 1783 muutus omaniku eravalduseks.
Kui mitmel mõisal oli ühine omanik, siis moodustasid need ühtse tootmisüksuse. Ametlikult säilitasid mõlemad mõisad oma staatuse, aga reaalselt jäi ühes kohas mõisakeskus tagasihoidlikumaks ja see mõis kujunes kõrvalmõisaks.
Aastal 1864 kehtestati reegel, et kui mõisa suurus ei ületa teatavat piiri, siis ei saa see olla rüütlimõis. Valdused, mis olid väiksemad, kandsid nimetust "poolmõis". Poolmõis võis olla ka rüütlimõisa kõrvalmõisaks.
Lisaks aadlike valduses olnud maale oli veel terve rida tootmisüksusi, mis kandsid samuti mõisa nime. Maad, mis olid riiklikus omandis, olid riigimõisad. Linnadele kuulusid linnamõisad. Rüütelkondadele kuulusid rüütelkonnamõisad. Kirikute juurde kuulusid pastoritele sissetulekut andnud kirikumõisad.
Eraldi mõisatüüp, mille juurde võis kuuluda maavaldus, oli veel suvemõis. Kui valdused ei olnud linnas, loeti suvemõisad poolmõisateks, aga tüüpiliselt asusid suvemõisad linnade territooriumil. Suvemõisate seas on ka taolisi, millel oma maavaldus puudus.
Kuigi mõisad seostuvad tavaliselt põllumajandusliku tootmisega, eksisteerisid siiski mitmed mõisad, mis põllumajandusliku tootmisega ei tegelenud. Mitmetel suvemõisatel puudus tootmine täielikult, oli ka mõisaid, mille toodang ei olnud põllumajanduslik. Selliste mõisate hulka kuulusid Viskoosa mõis Hiiumaal, Reihenau mõis Raplamaal, Vana-Aseme mõis Tartumaal. Taoliste mõisate seas oli ka rüütlimõisaid – Joala mõis praegusel Narva linna territooriumil.
Mõisate territooriumid on olnud läbi aegade muutumises. Tekkisid uued mõisad ja kaardilt kadusid vanad mõisad. Tallinna ümbrusest kadus näiteks 20. sajandi alguseks Tiskre mõis.
Eesti ja Läti ala mõisad olid kuni 1918. aastani ka haldusüksused, millest moodustusid mõisavallad. Enamik mõisatest võõrandati Eesti aladel 1919. aastal, Läti aladel 1920. aastal ja Venemaal 1917. aastal. Kuigi kõik mõisatüübid võõrandamisele ei kuulunud, andsid need reformid siiski põhjuse kõneleda mõisatest kui maavaldustest ja haldusüksustest minevikuvormis.
Mõisakompleks.
Mõisakompleksi ehk kitsamas mõttes mõisasse (mõisaansamblisse) võivad kuuluda muu hulgas härrastemaja, tallid, tõllakuurid, teenijate maja, jääkelder, aednikumaja, sepikoda, paviljon (lustla, lehtla), kasvuhooned (oranžerii), viinaköök, õllepruulimiskoda, karjaõu koos meiereiga, Inglise või Prantsuse stiilis mõisapark (veekoguga), supelmaja ja paadisild. Suur osa mõisakompleksidest on mingil määral säilinud tänapäevani. Neist osa puhul on mõisa peahoone hävinud. Täielikult häivinud on näiteks kaevanduste alla jäänud mõisakompleksid (Kallavere mõis).
Mõisamaade muutlikkuse tõttu on detailseid mõisaplaane koostatud üldjuhul vaid mõisakomplekside kohta.
Mõne mõisa juures oli mitu mõisakompleksi. Tuntuim näide on Jälgimäe mõis, kus Nikolai von Glehn rajas 1886. aastal uue lossi. Teiseks analoogseks näiteks on Oru loss. Samas oli ka mõisaid, kus väljaehitatud mõisakompleks puudus (Prangli mõis, Aksi mõis).
Karjamõisad esinesid ainult mõisakompleksi kujul, neil puudus maa. Kuigi mõisaaja lõpul olid karjamõisad üldiselt tagasihoidlikud, on ajaloost siiski teada mitu juhtu, kus karjamõisa juurde on eraldatud maa ja sellest on saanud iseseisev territoriaalne üksus. Sellise mõisa näiteks on Hüüru mõis.
Pärast mõisavalduste võõrandamist kujunesid mitmete mõisasüdamete aladele asulad, mida kutsuti asundusteks. Mõisa hooned jagunesid erinevate omanike vahel ja kohandati nende vajadustele vastavalt ümber. See tõi kaasa suuri ümberehitusi ja uute omanike vajadustele mittevastavate hoonete hävingut. Kui mõisakompleks jäi endise mõisniku valdusse, siis säilis see tavaliselt paremini, erandjuhul tekkis siis isegi uusi hooneid. Markantseim näide on ilmselt Kumna mõisa uus peahoone.