Abja mõis

Abja mõis (saksa keeles "Abia") oli rüütlimõis Halliste kihelkonnas Pärnumaal. Nüüdisajal asub mõis Viljandi maakonna Mulgi valla territooriumil Põlde külas.
Ajalugu.
Mõisa varasem ajalugu.
Abja mõis on ajalooline koht, millest on teateid juba 1460. aastast, kui see kuulus Johannes Finkile ja seda kutsuti "curiae Abbalis"'eks. Siis asus mõis aga teises kohas, tänapäevasele asukohale rajati mõis ilmselt alles Poola ajal 16. sajandi lõpul. 
16. sajandil kuulus mõis Vietinghoffidele. 8. mail 1582 tagastas Poola kuningas Stephan Batory mõisa Wilhelm von Rosenile, kes oli Heinrich von Vietinghoffi lese Barbara esindaja. Mõisa uueks nimeks sai Abia või Vietingi mõis. 1582. aastast pärinevad ka esimesed kirjalikud tõendid Abja mõisa kohta.
Pärast Barbarat pärisid mõisa tema tütred Agneta ja Anna Maria. Nad mõlemad rentisid mõisa 9. jaanuaril 1611 Jürgen Helffreichile. 12. oktoobril 1630 andis Rootsi kuningas Gustav II Adolf mõisa leitnant Reinhold Fabian von Fersenile rendile. Pärast teda päris mõisa tema poeg, Rootsi kindralleitnant, vabahärra ja riigitegelane Hans von Fersen. 17. sajandi lõpus mõis riigistati.
Põhjasõja ajal 1702. aasta juulis põletati mõis rüüstavate Vene vägede poolt maha. 22. novembril 1722 tagastati mõis ukaasiga Hans von Ferseni lapselapsele Hans Reinhold von Fersenile. Lepingu tingimuseks oli, et ta peab mõisa kindlaks tähtajaks maha müüma, juhul kui ei hakka enne vasalliks.
Fersen ja tema õe abikaasa Wolmar von Scheiding vahetasid Abja mõisa 24. aprillil 1723 kolme mõisa vastu Rootsis. Pärast vahetust sai mõisa valdajaks Moritz Posse. 
1764. aastal külastas mõisa Katariina II. Järgmisena päris mõisa Moritzi poeg Karl Magnus Posse. Pärast teda hakkasid Abja mõisa alates 8. detsembrist 1782 haldama tema lapsed Moritz, Georg, Eberhard Gustaf, Gotthard ja Carl Magnus Posse (kellel oli alaealisuse tõttu eestkostja). 20. mail 1790 pantis Karl oma osa 50 000 kuldrubla eest 70 aastaks Friedrich Adolf von Stackelbergile.
17. augustil 1794 ostis Stackelberg Gotthard Possele kuuluva osa mõisast. Sellele oli aga vastu parun Eberhard Gustaf Posse, kes esitas Liivimaa õuekohtule pretensiooni, millele järgnenud protsessi 14. veebruaril 1799 ta ka võitis.
6. märtsil 1799 lepiti aga kokku, et Stackelberg võib kogu mõisa endale jätta, aga peab vastutasuks andma Eberhard Gustaf Possele 5000 kuldrubla ja seitse 16–26aastast poissi. 9. augustil 1806 kirjutati mõis Stackelbergi nimele. Stackelbergid jäidki viimasteks omanikeks kuni Eesti Vabariigi sünnini. Ühtekokku oli mõis Stackelbergide käes 123 aastat. Sel ajal ehitati välja tänapäevani näha olev mõisa süda, kerkisid kivist häärber, ait, tõllakuur ja teised hooned. Kaunistati maalingutega lagesid ja seinu. Rajati park.
Mõis Stackelbergide ajal.
Pärast Friedrich Adolf von Stackelbergi surma leppisid tema lapsed Georg Gotthard, Johann Friedrich von Stackelberg, Antoinette ja Woldemar von Stackelberg kokku, et Georg võtab Abja mõisa endale. Georgist sai Abja mõisnik 1824. aastal. Lisaks sai ta endale 1811. aastal Abja mõisast eraldatud Vanamõisa mõisa ning pidi kokku maksma 118 867 rubla.
1844. aasta Georg Gotthard von Stackelbergi pärandvara jagamise kokkuleppe järgi läksid Abja ja Vanamõisa mõis 1846. aastast tema poja parun Reinhold Johann Woldemar von Stackelbergi ainuomandisse. 1856. aastal müüs parun Reinhold Johann Woldemar von Stackelberg Vanamõisa ja Kamara karjamõisa ning Palu ja Pässaste küla Karoline von Sternile (snd von Patkul).
Kui Friedrich Adolf von Stackelberg oli väga julm ja halastamatu mees, siis järgnevad põlvkonnad olid talurahvaga – vastupidi – väga heades suhetes. Mõisakompleksi hooned ja pargi rajas just see kuri Friedrich Adolf. Järgnevad põlvkonnad andsid talupoegadele ja teenijatele kooliharidust, edendasid kultuuri ja aitasid raskeid aegu üle elada. Abjat loetakse varajase talude päriseksostmise tõttu ka Eesti kapitalismi sünnikohaks. Abja mõisas müüdi juba 1843. aastal esimene talu talupoegadele, kui samast vallast pärit vennad Johann ja Henn Kasse (Kase) omandasid 4000 hõberubla eest parun Georg Gotthard von Stackelbergilt päriseks Losu-Epu kolmehobusetalu. Talude ostmise protsessi tegelikuks alguseks Hallistes ja kogu Eestis võib pidada 1853. aastat, kui Reinhold Johann Woldemar von Stackelberg müüs korraga ära 25 talu ning 1854. aastal veel neli talu. Tollal hakkasid kohalikud ka mõisalt ostetud maadele taluhäärbereid rajama. Nii rajati Abja-Tõlla, Eno, Jaasi-Märdi, Kaidiaia, Kalbaküla-Peetri, Longi, Lämba, Läti III, Masa, Suure-Losu, Toomiste jt taluhäärberid. Halliste ja Tarvastu kihelkonnas on neid olnud ligi 80.
1877. aastal andis parun Reinhold Johann Woldemar von Stackelberg Abja mõisa üle oma abikaasa Henriette ja laste (Reinhold, Karl, Gotthard Walter Ludwig, Marie, Adda ja Ebba) ühisomandisse. 1891. aastal omandas Abja mõisa tema poeg Karl Adam Eduard von Stackelberg (1863–1928), kellest sai viimane Abja mõisnik enne mõisade riigistamist 1919. aastal ja kes elas Abja mõisas kuni 1923. aastani, mil ta sealt välja tõsteti. Parunil olid kohalikega head suhted. Paruni naine kudus moonakate naistele ja lastele jõuluks sokke, mütse, kampsuneid jm. Lisaks lasi parun jagada jõulude ajal moonakatele ka saiakesi, kooke jms. Paruni lapsed elasid peahoonest 60 meetrit eemal mõisapreilide majas. Paruni õed õpetasid moonakate lastele lugemist. 1923. aastal ei läinud ükski talupoeg ega teenija mõisnikku häärberist välja tõstma.
Mõis 20. ja 21. sajandil.
Esimese maailmasõja ajal oli mõisa valitseja (majandusülem) J. Treufeld. Mõisas olid olemas kiltrid ja kupjad.
Ihunuhtlust mõisas enam ei kasutatud, v.a varaste puhul, keda karistati tallis, kus oli 1915. aasta paiku 40–50 hobust.
Eesti Vabariigi ajal ehitati häärber ümber kooliks. Aastatel 1923–1930 tegutses mõisas Abja Kultuurtehnika Ühisgümnaasium. Asutamisel, 1922. aastal tegutses kool Abjal ja kandis nime Abja Eraühisreaalgümnaasium, kuid nimetati juba 1923. aastal ümber Abja Kultuurtehnika Ühisgümnaasiumiks ja kolis Abja mõisa. Kool suleti 1930. aastal, kui mõisahoonesse kolis Halliste Kodumajanduse Täienduskool.
Teise maailmasõja ajal, kui Eesti oli sakslaste kätte langenud, hoiti mõisa hobusetallis sakslaste ardenni tõugu hobuseid. Hobusetallis töötasid ka vene sõjavangid. Mõisa peahoones tegutses saksa sõjaväe laatsaret.
Pärast Teist maailmasõda kasutas ruume Abja Põllumajandus-Linnukasvatuskool.
Aastatel 1957–1992 tegutses Abja mõisas lastekodu. Sellest ajast on säilinud mõisahoone ruumide jaotus.
Aastatel 1992–2003 kuulus hoone Eesti Vabariigi Piirivalveametile ja selles asus Abja piirvalvekordon.
2007. aastal ostis Abja mõisa südame perekond Kolk.
Mõisaansambel.
Abja mõisakompleksi kuulunud objektidest on kultuurimälestisteks tunnistatud Abja mõisa peahoone, Abja mõisa park, Abja mõisa allee, Abja mõisa väravapostid, Abja mõisa ait, Abja mõisa mõisapreilide maja, Abja mõisa aednikumaja-kasvuhoone, Abja mõisa kelder, Abja mõisa sepikoda, Abja mõisa kivisild, Abja mõisa munakivitee.
Peahoone.
Abja mõisa peahoone on kahekorruseline, osalise soklikorrusega, lameda katusega kivihoone. Aja jooksul on hoonet korduvalt ümber ehitatud. Praeguse kuju omandas ta ilmselt 20. sajandi esimesel kolmandikul. 19. sajandi lõpus ehitatud historitsistlik juurdeehitis hoone põhjatiivas on säilinud oma algsel kujul. Juurdeehitise seinapinnad on erinevalt põhihoonest tugevasti liigendatud pilastrite, karniiside- ja vahekarniisidega, petikakendega.Peahoone fassaadi ilmestav peasissepääsu varjualune oma külgmiste piirete ja katuserõduga on tänaseks hävinenud. Hävinud on ka hoone tagakülje terrass.
1990. aastatel, mil hoone kuulus Eesti Vabariigi Piirivalveametile, remonditi historitsistliku juurdeehitise fassaade, kuid praeguseks on tehniliste vigade tõttu hakanud viimistlus lagunema.
Hoone põhjapoolse osa all on kelder, mille vana hooneosa alla jäävad ruumid on võlvlagedega. Keldriruumides on säilinud algupärased "hapukapsatünnid" – kivist tünnid, milles säilitati hapukapsast.
Hoone sisemine ruumijaotus on säilinud lastekodu ajast, mis tegutses hoones aastatel 1957.–1992. Põhjapoolses juurdeehitises on köök ja sanitaarruumid, põhihoone ruume on kasutatud magamis- ja eluruumidena. Hoone läänepoolsel küljel on säilinud ruumide anfilaadne järjestus koos algsete erinevas tehnilises seisukorras olevate kahe poole tahvelustega.
Ait-tall.
Ait-tall omab Abja mõisaansambli hoonestuses olulist kohta nii kultuuriajalooliselt kui ehituslikust aspektist. Hoone on oluline element mõisasüdame hoonestuses ja planeeringus.
Ait-talli põhiline väärtus seisneb selles, et hoonet ei ole aastasadade jooksul praktiliselt ümber ehitatud ja peaaegu kogu algne ehituskehand oma mahus, konstruktsioonides ja kujunduses on säilinud. Omapärane kolmekihiline välisseina konstruktsioon on taganud hoone püsimise ka tellistest välisseina osalise varisemise puhul.
Abja mõisa ait on vanim säilinud hoone Abja mõisa ansamblis. Ait-tall on rajatud mõisa põhilise väljaarendamise etapil 1770.–1780. aastatel ning kujundab mõisasüdame visuaalset ja funktsionaalset olemust.
Hoone on põhimahult ja väliskujult säilinud nii, nagu see 18. sajandi lõpul rajati. Möödunud sajandi keskpaigas ehitati kinni kaaristu kolm sambavahet, rajades sinna pesuköögi. Kaks esimest aidaruumi on oma sisus säilinud, kolmas on tühjaks lammutatud. Ruumijaotust pole muudetud. Likvideeritud on trepp põhjaotsas olevas trepikojas. 
29. juulil 1823 sai mõisa ait välguga pihta ning läks põlema. Seal oli sees 1500 Riia vakka (üks vakk on 66,4 liitrit), millest 800 vakka põles söeks ning ülejäänu oli ära kõrbenud ja kasutuskõlbmatu. 
Mõisapreilide maja.
Hoone ehitati 18. sajandi lõpus ja see oli algselt Abja mõisa teenijate majutamiseks. Maja arhitektuur on klassitsistlikus stiilis ning sellel on kaks korrust.
Hoone on T-kujuline kahekordne telliskivihoone, millel on puhtad vuugid. Tagaküljel on täiskorrusena maakivist soklikorrus reljeefi tõttu. Hoone on kaetud lameda viilkatusega ning hooviga paralleelsel osal ulatuvad räästad üle. Teises hooneosas asuvad tellistest eenduvad ja profileeritud viilu- ja räästakarniisid, mis on viilu all krepitud. Viiluväljas on suur tellisäärtega ümaraken. Ülejäänud aknad on lihtsad, kuue ruuduga, ja kaetud murtud frontoonidega. Korruste vahel kulgeb kitsas vahekarniis. Soklikorruse avad on kaetud lamedate kaartega ja raamitud tellistega. Aknad ise on väiksed, kaheksa ruuduga.
Hiljem, 19. sajandi keskpaigas, otsustas mõisnik maja ümber ehitada, et see sobiks elupaigaks tema tütardele, kes olid tuntud kui Abja mõisa mõisapreilid. Seetõttu kutsutaksegi maja tänaseni mõisapreilide majaks.
Sel ajal, kui Abja mõisas tegutses Abja lastekodu, oli maja jaotatud korteriteks. Korterites elas Abja mõisa personal (õppealajuhataja, õpetajad, koristajad jt). Tänapäeval kuuluvad majas asuvad korterid kokku kahele eraomanikule.
Abja mõis aednikumaja.
Abja mõisaansamblisse kuulub ka aednikumaja, mis on ehitatud 19. sajandil. 
Hoone on T-tähe kujulise põhiplaaniga ning küljele on ehitatud pikk klaasitud kasvuhoone. Soklikorrus on tehtud maakividest ning krohvitud ja põhikorrus on ehitatud vuugiga tellismüürina. Kuueruudulised aknad on kaetud murtud frontoonidega. Sokli ning põhikorruse vahele on pandud profileeritud telliskarniis. 
Mõisa park.
Abja mõisa ümbritseb segastiilile omase ilmega keskmise suurusega park, mis on umbes 3,7 hektarit suur. See, üks olulisemaid Abja mõisa osi on rajatud koos peahoonega 18. sajandi lõpus. Veel tänapäevalgi võib kohata häärberi ümbruses pea kolmesaja aasta vanuseid tammesid, mis teeradu ääristasid, andes aimu varajastest loomisjoontest. Need tammed mäletavad kindlasti ka Vene tsarinna Katariina II külaskäiku, kellele Abja mõisa juures just häärberi ümbrus olla väga meeldinud. Pargi tõeline kujundamine sai aga hoo sisse 19. sajandi alguses, kui selleks kutsuti Saksamaalt kohale Johann Friedrich Semich. Kaevati tiigid, kujundati poolsaared, ehitati sillad ja kaks paviljoni. Kasvatati hulgaliselt eksootilisi puid, mis kasvuhoonetest kevadeti välja toodi. Istutati rohkelt puudegruppe. 
Pargi keskosa on selgepiiriliselt regulaarne, mida ilmestab avar ovaalikujuline esiväljak peahoone ees. See on kaunistatud väheste, kontrastselt rühmitatud puudegruppidega nagu nulg, pärn ja vaher. Esiväljak on ääristatud kaarja sissesõiduteega, mis on orienteeritud peahoone keskteljele ning mõisnike kalmistult saabuva lehtpuudega ääristatud teega.
Peahoone taga paikneb järsult laskuv nõlvak, kust avaneb vaade tiikidele ja paisjärvele. Pargi põhiosa moodustab tihe vabakujuline puistu peahoonest kirdes, kus domineerivateks liikideks on tamm, vaher, pärn, saar, siberi ja euroopa nulg. Pargi reljeef on vahelduv: esiväljak on tasane, kuid selle servadelt on langus kõigis suundades, eriti järsk on see peahoone taga loode suunas.
Mõisasüdant läbiv sügav org võimaldas parki laieneda mööda oru külgi, kus paiknesid tiigid poolsaarte ja saartega, purrete ja paadisildadega. Seal oli ka kaks paviljoni, mida nimetati Jaapani templiks ja Uueks templiks. Ühe oru nõlva sisse kaevati grott. Parki istutati rohkesti lilli ning efekti mõttes toodi suvel kasvuhoonest pottidega välja agaave, loorberipuid ja noori apelsinipuid. 1813. aastal kasvas pargis 81 taime.
Abja mõisa väravapostid.
Mõisa väravapostid, mis asuvad mõisa kalmistule viiva tee alguses, on tõenäoliselt rajatud 19. sajandi viimasel veerandil, üheaegselt mõisa peahoone uusrenessanslikus võtmes ümberehitamisega. Need väravapostid on krohvitud telliskividest ja kujundatud pealt nelja viiluga.
Abja mõisa kalmistu.
Abja mõisa kalmistu rajasid Abja mõisa tollased omanikud Stackelbergid arvatavasti 1844. aastal, kui suri Georg Gotthard von Stackelberg. Kalmistule maetud inimeste arv ei ole teada; võimalik, et sinna oligi maetud ainult üks lahkunu. Kalmistu lõhuti maaparanduse käigus ja selle hauatähised likvideeriti arvatavasti 1960. aastatel.
Kalmistu jääb mõisa südamest linnulennult umbes 900 m kaugusele ida poole. Tänapäeval on selle kohal põld.