Lavastusprotsess

Lavastusprotsess on loomise protsess, mis põhineb loomingulise, tehnilise ja korraldusliku meeskonna koostööl ning mille tulemusel valmib lavastuslik teos. Seepärast võib lavastusprotsessi kujunemist seostada teatri sünniga ehk 6. sajandiga eKr, täpsemalt aastaga 534 eKr, mil eeldatavalt Antiik-Kreekas esitas tragöödiakirjanik Thespis esimese tragöödia, eraldades koorist näitleja ja lisades kõneosa, mille tulemusena tekkis dialoog.
Ajalugu.
Esimesed märgid lavastuslikust protsessist pärinevad juba antiikajast, kui Kreekas ja hiljem ka Roomas pandi alus Euroopa teatrikultuurile. Antiikteatris seisnes lavastusprotsess põhiliselt koori ja näitlejate töö koordineerimises.Lavastamisprotsessi juhtis näitekirjanik ehk autor, kes oli ühel ajal nii muusikaline kujundaja, koreograaf kui ka näitleja. Alul koosnes näitemäng ühe näitleja ja koori vahelisest dialoogist, hiljem lisati näitlejaid veel juurde. Kuna näitlejad kandsid nii maske kui ka kostüüme ning koor ainult kostüüme, siis oli vaja organiseerida nende valmistamist ja hankimist. Kooriliikmete kostüümid hangiti rikaste linnakodanike kulul, kes rahastasid ka kooriproove. Rooma teatri hilisemal perioodil saatsid etendust koori asemel muusikud. Antiikteatris kasutati ka algelist lavatehnikat ning rekvisiite, mis eeldas, et olid inimesed, kes vastutasid nende valmistamise, hankimise, olemasolu ja käsitlemise eest. 
Keskaegse teatrikultuuri ja lavastusprotsessi arengu kohta on säilinud vähe informatsiooni. Teada on, et peamiselt olid levinud kirikutes ja nende sisehoovides etendatavad liturgilised draamad, linnaruumis liikuvatel vankritel ja muudes paikades etendati müütilise sisuga müsteeriumeid ja jämekoomilisi lavastusi. Kasutati eri tüüpi lavasid (vankerlavad, simultaanlavad jms) ning keerukaid dekoratsioone, kostüüme ja rekvisiite, mis eeldas, et olid inimesed, kes neid valmistasid ja kes korraldasid seda osa lavastusprotsessist. 
Renessansiajal, 15. sajandi lõpul tõusid teatri ja draama arengus esile Itaalia, Hispaania ja Inglismaa. Itaalia oli esimene maa, kus tekkis uut tüüpi teater ja ehitati esimesed teatrisaalid. Seal tekkisid 16. sajandi algul esimesed kutselised näitetrupid ja sai alguse näitleja elukutse. Lavastusprotsess oli siiski veel algeline. Terviklikke kirjapandud näidendeid polnud, etendust organiseeriti vaid visandlikust süžeest ehk nn stsenaariumist ("Scenario") lähtudes "–" näitlejatele mõeldud töömärkmed ja põhisündmuste visand.
Shakespeare'i-aegsel Inglismaal, 16. sajandi lõpul suurenes lavastusprotsessis osalevate isikute hulk ja protsess ise muutus organisatoorsemaks. Edukas näitetrupis võis olla kaheksa ametikohta: riietaja, raamatuvaht (vastutas tekstiraamatute eest), õpipoisid, kes mängisid naiste rolle; lisaks statistid, muusikud, lavatöölised, kassapidajad, sekretärid jne. Teatrid moodustasid aktsiaseltse ning näitlejatest aktsionärid ostsid näidendeid, palkasid lisakoosseise ja pidasid läbirääkimisi võimukandjatega.
Hispaania kuldajastu teatris kujunes välja kindel trupi hierarhia. Peaosades astusid tavaliselt üles trupijuht ja tema naine. Kõrvalosadesse palgati näitlejaid tavaliselt aastaks. Trupis pidid kindlasti olema muusikud ja eraldi ametikohal olid palgal ka lavatöölised ("metemuertos" ehk laibaliigutajad). Etenduse eest vastutas endiselt autor, kes samal ajal ka mängis ja lavastas. Tekstid olid peamiselt tellitud ja näitejuhi mugandatud.
Louis XIV aegsel Prantsusmaal toimus üleminek keskaegse teatri korraldamata ja anarhilistelt jäänukitelt ülimalt organiseeritud ja tsentraliseeritud riiklikule teatrile. Olulise suunana kujunesid 17. sajandil välja eraldiseisvad muusika- ja tantsuteatrid, menukateks said ooper ja ballett.[2] Nende uute etendusvormide teke eeldas senisest põhjalikumat lavastusprotsessi ja suuremat meeskonda.
18. sajandiil, teatri populaarsuse ja nõudluse kasvades, kiirenes lavastusprotsess ja prooviperioodiks jäi väga vähe aega. Näitlejad märkisid üles vaid peamised sisse ja välja tulemised ning sageli ei jõudnud isegi teksti pähe õppida. Kogu esinemine sõltus suuresti etteütlejast või improvisatsioonist. Erandina paistis silma Goethe, kes lavastas oma näidendeid suure hoolega, alustades teksti hoolikast läbilugemisest. Pärast repliikide selgeksõppimist lavastama hakates pööras ta erilist tähelepanu teksti ettekandmisele ja lavapildi üldmuljele.
Alles 19. sajandi lõpul tekkis lavastaja elukutse tänapäevases mõistes.[3] Kuni umbes 1880. aastateni jõudis näidend lavale ilma lavastaja abita. Inglismaal ja Ameerikas juhendas näidendiproovi teatrijuht või juhtiv näitleja (sageli sama isik), juhiabi, inspitsient või nende kooslus. Euroopas olid üldised lugemisproovid; juhtkond oli suurtes teatrites arvukam ning teatrijuhid pöörasid enam tähelepanu visuaalse külje korraldamisele: väljumistele ja sisenemistele, seade proovile, mööbli paigutusele laval, valgustusele ja vahel kõne selgusele. Parimates teatrites oli kogu lavastamisprotsess väga kõrgel tasemel ja sageli ühe ainsa võimsa isiku juhtida. Lavastajal polnud veel ülesannet abistada näitlejaid tegelaskuju väljaarendamisel, rollilahenduse leidmisel ning näidendi tõlgendamisel. Lõpuks arendati välja uuele keerulisele dramaturgiale kohane proovisüsteem. Üha keerulisemaks muutuvad lavastusvahendid, eriti elektrivalgusest tulenevad uued võimalused, lisasid kaalu tsentraliseeritud kunstilisele juhtimisele ning vajadusele luua valguskujundaja, stsenograafi ja kostüümikunstniku ametikohad. Sel ajal sai ka lavastajapoolne tegelaskujude ning näidendi tõlgendamine oluliseks, õigupoolest kõige tähtsamaks.
19. sajandi alguses toimus lavastusprotsessis muutus tänu valgustusvõimaluste arengule. Küünlavalgusele lisandusid gaasivalgus ja õlilambid ning kasutusele tuli esimene suunatav valgustehnika. Viimane võimaldas rambivalguse ehk "drummond"'i valguse tekitamist. Uuenenud tehnika vajas ka vastavate kogemustega valguskujundaja ja -tehniku olemasolu. Lavalisele tegevusele kauni ja mõjuva visuaalse keskkonna loomisel omandas lavastusmeeskonna liikmena suurema tähtsuse dekoratsioonimaalija roll. Kujunduste loomiseks ühendati dekoratsioonimaalijate oskused puuseppade, lavamasinistide ja gaasilampe suunavate valgustajate omadega. Lisaks hakati saali pimendama, tekkis orkestriauk ning parem akustika. 19. sajandi teises pooles hakati taotlema üha enam realismi ning liiguti lavastajakeskse teatri suunas, jõudes Stanislavski süsteemi ja neljanda seina kehtestamiseni välja.
20. sajandil täiustus lavastusprotsess veelgi, kui järk-järgult lisandusid teatri tehniliste vahendite hulka edasiarenenud valguskujundus ning lisaks video ja filmi kasutamise võimalused. Tänapäeva teatris saab võimsa arvutite abil juhitava valguspargi ja videotehnikaga muuta hetkega tegevuskohta, aega, lavastuse rütmi, värvida meeleolusid, tekitada udu, välke jms ning fookustada vaataja tähelepanu. 
See eeldab, et lavastusprotsessi kaasatakse vastava väljaõppega spetsialistid, samas aga muudab see lavakujunduse loomise efektiivsemaks ning võib asendada keerukate ja suuremahuliste dekoratsioonide valmistamist. Tänu täiustunud tehnilistele võimalustele saab vähendada materjali- ja ajakulu. 
Kõigi nende uute kaasaegsete võimalustega peab lavastusprotsessi juures arvestama. Lavastus sünnib seega autori, dramaturgi, lavastaja, näitleja, muusikalise kujundaja, kunstniku, valgus-, video- ja kostüümikunstniku ning paljude teiste koostöö tulemusena.