Sõjakuningas

Sõjakuningas (saksa keeles "Heerkönig") on valitseja, kelle võim põhineb sõjalistel võimetel.
Vanapõhjakeelsetes allikates esineb sõna "herkonungr", mida võib pidada sõna "sækonungr" 'merekuningas' sünonüümiks. Tegu on kuningatüübiga, mis oli levinud peamiselt germaanlaste seas. Valitseja legitiimsus ja autoriteet ei tulenenud mitte pärilikust aadliseisusest (mis tal võis küll olla), vaid võimest koguda enda ümber suur hulk sõjamehi ja neid edukalt juhtida. Edukalt sõdides saavutatud materiaalne kasu jaotati kuninga kaaskondlastele, mis tugevdas nende ustavust valitsejale.
Ajalookirjanduses on Walter Schlesingeri poolt välja töötatud ja hiljem Reinhard Wenskuse modifitseeritud sõjakuningavõimu ("Heerkönigtum") kontseptsiooni rakendatud eelkõige suure rahvasterändamise aegsete germaani hõimude puhul. Taustal on kuningavõimu areng germaanlastel. Näiteks Tacitus märkis, et germaanlased eristasid kuningaid (kes olid kultuslikult ja dünastiliselt legitimeeritud) ja sõjaväelisi juhte. Kui germaanlased hakkasid roomlastega kokku puutuma, olid paljudel germaani hõimudel küll kuninglikud suguvõsad, kuid sageli ei olnud enam dünastiliselt legitimeeritud kuningavõimu, püsis see osalt germaani maailma äärealadel. Valitsejad, keda nimetati juhtideks (ladina "rex"), paistsid silma edukate väejuhtidena ja valitsesid selle alusel, kuid nad pidid oma valitsemisõigust aina uute võitudega legitimeerima. Siiski asendus suure rahvasterändamise ajal vanem nn rahvakuningavõim sõjakuningavõimuga, mis sobis vallutusteks ja maade hõivamiseks.
Võis toimuda ka väline legitimiseerimine, nagu Childerich I ja Chlodovech I puhul, kes ei esinenud ainult germaanlaste väejuhtidena, vaid ka Rooma ametikandjatena. Sarnaselt käitus gootide sõjakuningas Alarich I, kes alati püüdis suhteid Roomaga lepingu abil reguleerida. Rooma riik omakorda kasutas diplomaatilistes suhtluses germaanlase väejuhtidega teadlikult tiitlit "rex". Nii saab kuninga institutsiooni kujunemisel suure rahvasterändamise ajal ja varakeskaja alguses täheldada Rooma mõju. Varajaste sõjakuningate hulka arvatakse näiteks Ariovistus ja Marbod; suure rahvasterändamise ajal ja varakeskajal näiteks gootide kuningas Theoderich Suur ja hiljem mitmed skandinaavia valitsejad (viikingite sissetungide ajastul).
Uuemal ajal on aga Schlesingeri kontseptsiooni, mis eeldab peale sõjakuningate ka sakraalkuningate olemasolu (mis oli pikka aega valitsev seisukoht), üha enam kritiseeritud; vanemat sakraalset kuningavõimu ei saavat eeldada. Sõjakuningavõim on allikates paremini tõendatud, mistõttu selle olemasolu ka uuemas kirjanduses ei eitata. 
Näiteks Georg Scheibelreiter peab väga heterogeenseid vägesid juhtivate ning osalt paganlikest germaanlastest ja osalt kristlikest galloroomlastest koosnevat elanikke valitsevate varajaste Merovingidest kuningate legitiimsuse ainsaks aluseks sõjalist edu. "Barbarite edumõtlemine" koos oportunismi ja sõjaka põhihoiakuga ei olnud tema arvates õigupoolest ühitatav ei roomlaste arusaamaga ametist (mis seetõttu järjest enam asendus sugulus- ja hõimlussuhetega) ega kristlike väärtustega, kuid hilisemad kristlikud ajalookirjutajad tõlgendasid selle ümber. Nii et jääb kehtima arusaam, et sõjaline võim ja sellele rajanev edu olid suure rahvasterändamise ajastu ja varakeskaja vahelise üleminekuperioodi aegse kuningavõimu keskne legitiimsusallikas.