tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Puna-džunglikana

Puna-džunglikana ehk bankiva kana ("Gallus gallus") on faasanlaste sugukonda džunglikana perekonda kuuluv lind.
Viimaste aastate tähtsaks saavutuseks on kana genoomi kaardistamine.
Levila.
Puna-džunglikana looduslik levila on lähisekvatoriaalsetel metsaväljadel Ees-Indiast kuni Hiinani. Tema levila on laienenud Pärsiasse ja Assüüriasse. 
Välimus.
Puna-džunglikana on värvilisema sulestikuga ja kõhnem kui tavaline kodukana. Suuruselt on ta tedrest mõnevõrra väiksem.
Kukel on pea, kael, selja eesosa ja nimmepiirkond oranžpunased, ülejäänud selg purpurpunane, aga tiivad, saba ja keha alapool rohekasmustad.
Kukel on peas iseloomulik kõrge lihakas hari, tal on paljad põsed ja lõua all üks-kaks ripnevat lokutit. Kanal on hari väiksem ja sulestik tuhmim.
Puna-džunglikanal on 14 sabasulge, ta kasvab kuni 70 cm pikkuseks ja ta saba on kuni 28 cm pikk.
Kana normaalne kehatemperatuur on 40,5–42,0 °C. Kana pulsisagedus on 170–460 lööki minutis. Kana kuulmise ülempiir on palju kõrgem kui inimesel, 38 tuhat hertsi.
Kana diploidne kromosoomiarv on 76.
Eluviis.
Puna-džumglikana elab metsas või võsas, aga pole haruldane põldudelgi. Suurema osa ajast veedab ta maapinnal. Hädaohu korral põgeneb ta maad mööda, aga võib ka puu otsa lennata. Lennul vaheldub tiibadega vehkimine liuglemisega.
Puna-džunglikana häälitsus sarnaneb kodukana omaga, aga emaslinnu kaagutamine on lühem.
Puna-džunglikana toitub seemnetest, näiteks viljateradest, samuti taimede lehtedest ja juurtest ning putukatest.
Puna-džunglikana pesaks on maapinnal asuv väheldane süvend, mis on vooderdatud lehtede ja kõrtega. Kurnas on tavaliselt 5–8 valget muna. Neid haub emane üksi, isane pesa juurde ei tule.
Puna-džunglikanal on eripärane sotsiaalne korraldus, mida nimetatakse nokkimisjärjeks. See on erinev emastel ja isastel. Dominante lind tõstab saba ja pea kõrgele. Allaheitlikust väljendavad saba ja pea alla laskmine ja pea ühele küljele kallutamine. Nokkimisjärge õpetatakse tibudele, kui nad on umbes nädalavanused.
Puna-džunglikana ei tunne magusat maitset ega armasta ka soolast. Puna-džunglikana emaslinnud toituvad turvaliselt kuke kaitse all. Kuke võim ulatub umbkaudu 20 m kaugusele. Kukevõitluse toimumiseks peavad kanad viibima vähemalt 3 meetri kaugusel. Kui kukk peaks surema, saab juhiks nokkimisjärjes järgmine kukk.
Kodustamine.
Meie tavaline kodukana ("Gallus gallus domesticus") pärineb alamliigist "Gallus gallus gallus". Kana kodustati 5200 aastat tagasi.
Puna-džunglikana kodustamine algas Kagu-Aasias. Seda ei ajendanud inimese soov mune saada, sest 5–8 muna aastas on üsna vähe. Puna-džunglikana kodustati üksnes sportlikel eesmärkidel, kukevõitluse pärast. Alles hiljem hakkas inimene pidama kodustatud kanu, saavutades neil järk-järgult üha suurema munemisvõime.
Puuvõõrik

Puuvõõrik ("Viscum") on linalehikuliste sugukonda kuuluv poolparasiitsete taimede perekond. Puuvõõriku perekonda kuulub umbes 70...100 liiki, mis kasvavad looduslikult parasvöötme- ja troopikapiirkondes: Euroopas, Aafrikas, Aasias ja Austraalias.
Parasiitne taim eelistab kasvada laialehistel lehtpuudel.
Traditsiooniliselt on perekond kuulunud omanimelisse sugukonda – puuvõõrikulised ("Viscaceae").
Perekonna tuntuim liik on harilik puuvõõrik ("Viscum album"). Esimene kindel tõend selle liigi kasvamisest Eestis pärineb 2007. aasta suvest, mil ta avastati Meerapalu lähedalt vahtralt. 
Mitmeid puuvõõriku liike kasutatakse ravimtaimedena.
Baal-Samem

Baal-Samem ehk Ba'al Shamîm (aramea ܒܥܠ ܫܡܝܢ, 'taeva isand') oli Foiniikia peajumal, taeva käskija ja tähtede valitseja, vihma ja kõue peremees. Tema kultus levis üle Kartaago, Küprose, Süüria ning Põhja-Mesopotaamia. Teda kujutatakse poolkuuga otsmikul. Tema sümbol on kotkas.
Esimest korda mainitakse teda 14. sajandil eKr hetiidi kuninga Suppiluliuma I ja Ugariti kuninga Niqmadu I vahelises lepingus.
Palmyras on kaevatud välja suur tempel Ba'al Shamîmile (Beli tempel).
Diane Schuur

Diane Joan Schuur (sündinud 10. detsembril 1953) on USA laulja-pianist, üks hinnatumaid tänapäeva džässartiste.
Diane Schuur on sünnist saati pime. 
Tema esimene singel "Dear Mommy and Daddy" ilmus 1971. aastal.
1975. aastal kutsus trummar Ed Shaughnessy teda koos oma bigbändiga esinema Monterey džässifestivalile. Läbimurre saabus samal festivalil 1979. aastal, kus saksofonist Stan Getz vaimustus tema talendist ning kutsus ta Valgesse Majja esinema.
1984. aastal kutsus tollane Ameerika Ühendriikide presidendi abikaasa Nancy Reagan Schuuri teist korda esinema Valgesse Majja. Selle kontserdi raadioülekanne tõi talle plaadilepingu firmaga GRP. Samal aastal ilmus ka tema esimene plaat "Deedles".
Oma esimese naisvokalisti Grammy võitis ta 1986. aastal, järgmine tuli juba 1987. aastal. Pärast neid auhindu on teda võrreldud džässmuusika suurkujude Sarah Vaughni ja Ella Fitzgeraldiga.
2002. aastal külastas Diane Schuur Eestit ning oli džässifestivali "Jazzkaar" peaesineja.
Lewis Howard Latimer

Lewis Howard Latimer (4. september 1848 Chelsea, Massachusetts – 11. detsember 1928 Flushing, Queens, New York) oli üks tuntumaid mustanahalisi leiutajaid. Tema panus elektrivalgustuse ja telefonside kasutuselevõttu maailmas on tugevalt mõjutanud meid kõiki.
Latimer sündis kasvandusest põgenenud vanemate lapsena 1848. aastal. Ta elas ja kasvas vaesuses. Nooruse veetis Latimer töötades koos isaga ning tehes juhutöid, millest maksis kinni ka oma vähese koolihariduse. 
16-aastaselt liitus ta USA mereväega ning pärast kodusõja lõppu lahkus sealt kiitusega. Tal õnnestus leida töö patendiametis, kus sai alguse tema kokkupuude leiutajatega. Seal omandas Latimer ka oskused, et viia ellu omaenda uudsed ideed. 
1873 leiutas ta uudse veega töötava WC-poti kasutamiseks rongides.
1876 tegi ta joonised ja valmistas ette dokumendid Alexander Graham Belli leiutatud telefoni patenteerimiseks.
1880 asus Latimer tööle USA leiutaja Hiram S. Maximi ettevõttes US Lighting Company, kus ta kaks aastat hiljem leiutas Thomas Alva Edisoni kavanditele toetudes uue lambipirni. Edisoni leiutatud pirnid pidasid vastu vaid 30 tundi. Latimeri tehtud uuenduste järel aga sündis meile tuntud moodne kauapõlev lambipirn, mille modifitseeritud versiooni kasutatakse tänapäevani.
Latimer alustas karjääri Edisoni konkurendi juures töötades. Hiljem, pärast uue elektripirni leiutamist, kutsus Edison Latimeri tööle oma firmasse. Latimer võttis pakkumise vastu ning koos Edisoniga parendasid nad mitmeid olemasolevaid leiutisi. Latimer oli samuti Edisoni raamatukogu juhataja ning tõlkis dokumente prantsuse ja saksa keelest. 1890. aastal andis Latimer välja esimese raamatu elektripirnide kohta. Selle pealkiri oli "Incandescent Electric Lighting: A Practical Description of the Edison System".
Lisaks edukale leiutustegevusele oli Latimer ka kunstnik ja luuletaja.
Ringkonna õigustega linn

Ringkonna õigustega linn (地级市 ("diji shi" ("dìjí shì") 'maa-astme linn') on 2. järgu haldusüksuse tüüp Hiinas.
Koht haldusüksuste hierarhias.
Nad jäävad haldusüksuste hierarhias provintside ja maakondade vahele. Sama tasandi haldusüksused on ringkonnad (地区), aimakid (盟) ja autonoomsed ringkonnad (自治州). 
Olemus.
Ringkonna õigustega linnad ei ole asulad, vaid sisaldavad tavaliselt peale keskuslinna maapiirkondi ja väiksemaid linnalisi asulaid. Peaaegu kõik nad jagunevad mitmeks maakonnaks, maakonna õigustega linnaks ja muudeks 3. järgu haldusüksusteks. Nimelt olid ringkonnad, mille asemele ringkonna õigustega linnad moodustati, suured haldusüksused, kuhu kuulus nii linnalisi asulaid kui ka maapiirkondi. Et eristada ringkonna õigustega linna tegelikust linnast, kasutatakse esimeste kohta sõna 市区 ("shiqu" (shìqū)) 'linna-ala'.
Kriteeriumid.
Selleks et ringkond saaks ringkonna õigustega linnaks, peavad olema täidetud järgmised kriteeriumid:
Levik.
Esimene ringkonna õigustega linn moodustati 5. novembril 1983. Nüüdseks on enamik ringkondi asendatud ringkonna õigustega linnadega ning asendamine jätkub praegugi. Praegu on Hiinas 283 ringkonna õigustega linna. 
Enamik provintse koosneb täielikult või peaaegu täielikult ringkonna õigustega linnadest. Hiina 22 provintsist ja 5 autonoomsest piirkonnast on ainult 3 provintsis (Yunnan, Guizhou, Qinghai) ja 2 autonoomses piirkonnas (Xinjiang, Tiibeti autonoomne piirkond) üle kolme 2. järgu haldusüksuse, mis ei ole ringkonna õigustega linnad. 
Kõige suuremad ringkonna õigustega linnad on Baoding (Hebei provints), Zhoukou (Henan), Nanyang (Henan) ja Linyi (Shandong). igaühes neist on rohkem elanikke kui keskalluvusega linnas Tianjinis.
Võrdlus ringkondade ja aimakkidega.
Ringkonnad ja aimakid on "provintside vahevõimud": erinevalt ringkonnaõigustega linnadest ei ole neil rahvakongresse (人大), Hiina rahva poliitilist konsultatiivkonverentsi (政协) ega rahvavalitsust (人民政府). Viimase asemel on neil haldusamet 行政公署. Ringkondade ja aimakkide muutmine ringkonna õigustega linnadeks tähendab kesktasandi tugevnemist, sest ringkonna õigustega linnadel on täielik haldussüsteem (kahe parlamendikojaga, valitsusega ja "valimistega").
Sarnased mõisted.
15 suurele ringkonna õigustega linnale on antud allprovintsilinna staatus, mis annab neile palju suurema autonoomia. 
Allringkonna õigustega linn on maakonna õigustega linn, mille võimupiirid lähenevad ringkonna õigustega linnade omadele.
Apteegikaan

Apteegikaan ehk kirjukaan ("Hirudo medicinalis") on magevees elav kaan, kes toitub imetajate verest. Noored kaanid toituvad kahepaiksete verest. 
Apteegikaani nimetus tuleb sellest, et varem müüdi neid laialdaselt apteekides, tänapäeval müüakse neid seal harva.
Apteegikaanid on enamikus Euroopa riikides haruldased liigid ja sageli paigutatud kaitsekategooriatesse (Eestis on ta II kaitsekategooria liik). 
Eestis esineb teda väga harva mõnes Lääne- ja Kagu-Eesti veekogus.
Kaanide kasvatamine ja turustus.
Praegu on suurimaid looduslike kaanide kasvatajaid ja müüjaid Ungari, Kreeka, Balkani poolsaare riigid ja Türgi. Nendes riikides viiakse ühes aastas välja umbes 10 tonni apteegikaane.
Kasutamine meditsiinis ja nende toime.
Kaanide kasutamine mitmesuguste haiguste ravimisel ulatub kaugesse minevikku. Tänapäeval on nendega ravimine vähe levinud. 
Verd imevaid kaane kasutatakse praegugi mitmete haiguste raviks (glaukoom, südame isheemiatõbi, tramboflebiit, veenilaiendid, hemorroidid, paistetus, tromid, gangreen, südame- veresoonkonna haigused, infarkt, vererõhuprobleemid, tursed, hormonaalsed häired, põletikud, liigesevalu). Teda on kasutatud ka vererõhu alandamiseks. 
Kaanide teeneid kasutavad kirurgid, neuroloogid, günekoloogid ja silma-ja nahaarstid.
Apteegikaanist eraldatud hirudiin takistab vere hüübimist ja seda kasutatakse veenipõletike ravis.
Ravikeskustes on mõeldud üks kaan ühele inimesele, et vältida vere abil haiguste levikut. Neid kaane hoitakse klaaspurgis.
Rõngusside loend

"Siin on loetletud rõngusse. 
Selles nimekirjas on rõngusside liigid ja teised -taksonid. Muud zooloogia mõisted on loetletud loendites zooloogia mõisteid ja anatoomia mõisteid. Kogu bioloogias käibel olevad mõisted on loetletud loendis Bioloogia mõisteid.
Kui taksonil on eestikeelne nimetus, siis see on paigutatud loendisse vastavalt oma kohale tähestikus. Taksoninimetuse järel on sulgudes ladinakeelne nimetus kursiivis. Edasi tulevad lühiandmed sugukondliku kuuluvuse (sgk) ja levila kohta, samuti leviku kohta Eestis:
Ye Cuchí

Ye Cuchí ("Ye Cuchi", "Islote de la Pirámide", "Islote Pirámide", "Roca Pirámide", "La Pirámide", "Islote Yecuyi") on Ekvatoriaal-Guineale kuuluv väike koonilise kujuga kaljusaar Guinea lahes, Annobóni saare Palmari neemest (ning San Antonio de Palé asulast) veidi põhja pool. 
Saare geograafilised koordinaadid on 1°24,05' S, 5°38,15' E.
Ye Cuchí saare ja San Antonio de Palé vahel on parim ankrukoht Annobóni saare juures.
Quioveo

Quioveo ("Pico Quioveo") on mäetipp Ekvatoriaal-Guinea Annobóni saare keskosas.
Geograafilised koordinaadid on .
Selle kõrgus merepinnast on 598 m.
Vedelik

Vedelik on üks neljast aine agregaatolekust. Vedelikul on kindel ruumala, kuid tal pole kindlat kuju. Vedelikud sarnanevad tahkete ainetega selle poolest, et neil on väike kokkusurutavus ja suur tihedus, gaasidega aga selle poolest, et nad voolavad kergesti ja 
võtavad selle anuma kuju, milles nad asuvad.
Vedelik jahtumisel teatud kindla temperatuurini (mis sõltub rõhust) algab siirdumine tahkesse faasi – tahkestumine, soojenemisel aga siirdumine gaasilisse faasi – aurustumine. Seejuures on võimalik ka vedeliku allajahtumine ja ülekuumenemine.
Vedeliku lihtsaim mudel on kokkusurumatu sisehõõrdumisvaba ideaalne vedelik. Vedeliku tasakaalu ja liikumise seaduspärasusi käsitlevad hüdrostaatika ja hüdrodünaamika.
Vedelike peamised füüsikalised omadused on tihedus (erikaal), soojuspaisumine, viskoossus ja kokkusurutavus, mida väljendab ruumelastsusmooduliga.
Edgar V. Saks

Edgar Valter Saks (25. jaanuar 1910 Tartu – 11. aprill 1984 Montréal, Kanada) oli Eesti poliitik, publitsist, majandustegelane, harrastusajaloolane ja kirjanik, haridusminister eksiilis 8. maist 1971 kuni surmani. 
Elulugu.
Edgar Valter Saks oli mehaaniku poeg.
Saks lõpetas 1928 Tartus Hugo Treffneri Gümnaasiumi, 1934 Tartu Ülikooli õigusteaduskonna, spetsialiseerudes Eestimaa õiguse ajaloole. Ta töötas mitmel pool ajakirjanikuna (sh 1929–1934 Tartus Päevalehe toimetuses), seejärel ametniku ja tööstusjuhina.
1941. aasta suvel oli ta metsavend.Aastal 1944 põgenes Saks Soome, 1944–1949 elas ta Rootsis ja 1949. aastast Kanadas. Hiljem töötas ta Kanadas, Peruus ja Mehhikos. Saks osales mitme väliseestlaste organisatsiooni tegevuses ning oli Eesti Liidu Kanadas asutajaid, Põhja-Kanada Eestlaste Koondise esimees ja Eesti eksiilvalitsuse haridusminister 1971–1984. Ta oli kaheosalise kogumiku "Eesti looming" (Helsingi 1944) kaasautor ja -toimetaja ning Stockholmi nädalalehe Välis-Eesti asutaja ja peatoimetaja (1944–1948), Tegevtoimetaja huumoriajakirjale Pisuhänd (Stockholm 1946).
Saks avaldas ka mitu romaani ja novelle.
Ajalooalased tööd.
Edgar V. Saks kirjutas mitu raamatut ning arvukalt artikleid ja aimepublikatsioone soome-ugri rahvastest, Eesti ala asustamisest ja muinasajast, "aestii" võimalikest sidemetest Muinas-Euroopa rahvastega (kreeklased jt), sotsiaalsest kihistumisest Eestis 13. sajandi alguseks, eesti keelest jm. Ta käsitles eelkõige teemasid, mis olid tema hinnangul ajalooteaduse põhisuunas tähelepanuta jäänud, nagu esiaegne soome-ugri asustus Euroopas, eesti päritolu aadlikud ja eestlaste ühiskonna seisuslik ülesehitus. Saks rõhutas genealoogilise uurimistöö tähtsust, et popside, orjade ja träälide järglased, kellel on vasakpoolne mõtteviis ei imbuks eesti rahva koosseisu ega hakkaks eesti rahva minevikku maha vaikima ja alavääristama. Esiaegne soome-ugri asustus hõlmas Saksa järgi peaaegu kogu Euroopat.
Mitmed tema seisukohad muinaseestlaste sidemeist ja rollist Euroopas on kutsunud esile teadlaste kriitikat, sealhulgas süüdistusi allikate meelevaldses tõlgendamises. Saksale on ette heidetud, et tema ajalooalased teosed tuginevad kohanimede, tänapäeval vananenuks või ebateaduslikuks tunnistatud allikmaterjalide ja teoste ning varasemate ebakriitiliste ajaloolaste tööde uurimisele ja tõlgendamisele. Samuti on teda süüdistatud ajaloohuviliste lugejate eksitamises. Jaan Undusk peab Saksale iseloomulikuks "ebateaduslikku täiusetungi ja viimsete pisiasjadeni minevat järjekindlust". Urmas Sutrop nimetab Saksa fantaseerijaks ja pseudoteaduslike ajalooraamatute autoriks.
Saks oli biograafilise leksikoni "Eesti majandustegelased" (1938) jmt väljaande toimetaja, tema sulest ilmus üle 20 teaduspublikatsiooni.
Isiklikku.
Edgar V. Saks oli abielus Hilda Eskoga (21. september 1909 Rakvere – 17. mai 1996 Montréal).
Tarvastu valla lipp

Tarvastu valla lipp on Viljandi maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Tarvastu valla lipp.
Lipp kinnitati 13. mail 1997.
Lipu kirjeldus.
Tarvastu valla lipp on ruudukujuline vapilipp. Musta kanga keskel on valge tarva (ürgveise) pea, mida ehib punane paelornament. Paelornament on paigutatud nii, et see moodustab sõõrmed ja silmaavad ning tarva peas oleva stiliseeritud krooni.
Lipu vars on must, varda ehis hõbedane.
Põhjendus.
Lipul kujutatud loom on tulnud Tarvastu valla nimest sümboliseerides sellisena rahva püüdlusi, vankumatust ja tahet. Lipu värvid on võetud mulgi rahvarõiva traditsioonist - "mulgi koloriit" - must, valge ning mulgi kuube ehtiv punane kaaruspael.
Lipu kasutamise kord.
Lippu kasutati järgmise korra alusel:
Arnold Rüütli publikatsioonide loend

"Siin on loetletud Arnold Rüütli teoste publikatsioone."
Pontianus

Pontianus oli paavst 230–235. Ta oli 18. paavst. "Liber Pontificalis" paigutab tema ametiaja Anteruse järele, peab tema ametiaja alguseks aastat 233 ja annab ametiaja pikkuseks 5 aastat 2 kuud ja 2 päeva.
Pontianus sündis "Liber Pontificalise" järgi Roomas ja oli Calpurniuse poeg.
Pontianus sai Rooma piiskopiks (paavstiks) 21. juulil 230. Tema ajal jätkus skisma Hippolytusega. Kuigi selle kohta puuduvad andmed, pidi Pontianus juhatama Rooma sinodit, millel arutati Origenese hukkamõistmist.
Pontianusele on omistatud kaks kirja, kuid nende autorsus on vaieldav ja need koostati arvatavasti tunduvalt hilisemal ajal. Ta olevat õhutanud kirikus psalmide laulmist, surmaeelse patutunnistuse andmist ja tervituse "Jumal olgu teiega" ("Dominus vobiscum") kasutamist.
Ta ordineeris 6 presbüterit, 5 diakonit ja 6 piiskoppi.
Märtsis 235 sai Rooma keisriks Maximinus Traaklane, kes hakkas peatselt kristlasi taga kiusama. Pontianus ja Hippolytus olid esimeste vangistatute seas ja nad pagendati Sardiinia kaevandustesse sunnitööle. Asumisel leppisid Pontianus ja Hippolytus ära, lõpetades 18 aastat kestnud kirikulõhe.
Pontianus oli esimene paavst, kes loobus ametist. "Liberiuse kataloogi" andmetel tegi ta seda 28. septembril 235 ja suri veidi hiljem (võib-olla novembris) Tavolara saarel viletsates tingimustes või peksti keppidega surnuks. See on esimene kuupäev paavstluses, mida peetakse ajalooliselt autentseks. Fabianus lasi tema surnukeha tuua Rooma, kus see viidi 13. augustil 236 või 237 San Callisto katakombides asuvasse paavstide krüpti.
Pontianusele pühitsetud kirikud asuvad Sardiinias Carbonias, Spoletos, Luccas ja Argentinas La Platas.
Pontianust austatakse katoliku kirikus ja õigeusu kirikus märtri ja pühakuna. Tema mälestuspäev oli 19. novembril, kuid praegu tähistatakse seda koos Hippolytuse mälestuspäevaga 13. augustil.
Ingrid Rüütel

Ingrid Rüütel (sündinud 3. novembril 1935 Tallinnas) on eesti folklorist.
Ta oli president Arnold Rüütli abikaasa.
Elulugu.
Ingrid Rüütli isa oli Neeme Ruus ja ema Linda Karin Ruus (sünd. Aruküll).
Teadustegevus.
Ingrid Rüütel on kogunud ja uurinud soome-ugri rahvaste rahvalaule ja -muusikat, organiseerinud rahvusvahelisi teaduskonverentse, koostanud ja toimetanud materjalide ja uurimuste kogumikke, korraldanud folkloorifestivale, osalenud kultuuripoliitikas, juhendanud diplomi-, magistri- ja doktoritöid. Ta on avaldanud paarsada uurimust, koostanud kogumikke ja heliplaate soome-ugri rahvaste muusikast.
Isiklikku.
Ingrid Rüütel (neiupõlvenimi Ruus) oli 1958. aastast abielus Arnold Rüütliga. Neil on tütred Maris (sündinud 1958) ja Anneli (1965).
Otsus Eesti riiklikust iseseisvusest

Eesti Vabariigi Ülemnõukogu otsus Eesti riiklikust iseseisvusest võeti vastu 20. augustil 1991. aastal kell 23.03 Eesti Vabariigi Ülemnõukogus. Sama dokumendiga moodustati Põhiseaduslik Assamblee.
Otsusega taastati 1940. aastal okupeerimise tagajärjel kaotatud Eesti iseseisvus 1991. aastal juriidilise järjepidevuse alusel. 
Otsuse vastuvõtmine.
105-liikmelisest Eesti Vabariigi Ülemnõukogust oli kohal 70 rahvasaadikut.
Otsuse poolt hääletasid 69 rahvasaadikut: Ülle Aaskivi, Mati Ahven, Andres Ammas, Tõnu Anton, Uno Anton, Lembit Arro, Hillar Eller, Kaljo Ellik, Ignar Fjuk, Illar Hallaste, Liia Hänni, Arvo Junti, Jaak Jõerüüt, Rein Järlik, Ants Järvesaar, Villu Jürjo, Hillar Kalda, Teet Kallas, Peet Kask, Johannes Kass, Kalju Koha, Valeri Kois, Mai Kolossova, Jüri Kork, Toomas Kork, Heino Kostabi, Ahti Kõo, Tiit Käbin, Ants Käärma, Mart Laar, Marju Lauristin, Enn Leisson, Jüri Liim, Jaan Lippmaa, Alar Maarend, Tiit Made, Mart Madissoon, Tõnis Mets, Aavo Mölder, Ülo Nugis, Ants Paju, Eldur Parder, Heldur Peterson, Andrei Prii, Priidu Priks, Jüri E. Põld, Enn Põldroos, Koit Raud, Jüri Reinson, Andrus Ristkok, Jüri Rätsep, Arnold Rüütel, Tõnu Saarman, Edgar Savisaar, Hanno Schotter, Lehte Sööt, Aldo Tamm, Rein Tamme, Andres Tarand, Indrek Toome, Enn Tupp, Ain Tähiste, Uno Ugandi, Ülo Uluots, Heinrich Valk, Ants Veetõusme, Rein Veidemann, Helgi Viirelaid, Vaino Väljas. 
Vastu ega erapooletuid saadikuid ei olnud. 
Saadik Kaido Kama oli küll kohal, kuid jättis hääletamata.
Otsus ilmus 21. augustil 1991 Riigi Teatajas nr 25:
Madis Salum

Madis-Ilmar Salum (29. november 1945 Tartu – 11. november 2022 Pärnu) oli eesti ajakirjanik ja suhtekorraldaja. 
Haridus ja noorpõlv.
Salum lõpetas Tallinna Pedagoogilise Instituudi 1979. aastal kultuurharidusteaduskonnas õppinud näitejuhina. 
Enne õpinguid töötas ta lühikest aega lavapoisina Eesti Draamateatris ja Ugalas. Näitlejana jõudis Salum lavale 1963. aastal näiteks lavastuses "Orfeus laskub põrgusse". Näitejuhina oli ta ametis kursuse õppejõu Hans Korvi lavastatud diplomietenduses.
1970. aastate alguses tegi karjääri Eesti Õpilasmalevas: oli algul Kärstna rühma komandör, siis Põhja piirkonna komandör ja lõpuks Eesti Õpilasmaleva komandöri asetäitja.
Töö ja looming.
Salum töötas aastakümneid uudisteajakirjanikuna. Aastatel 1976–1987 oli ta Eesti Telegraafiagentuuri korrespondendipunkti juhataja Pärnus ja TASS-i korrespondent. 
Salum kirjutas mitu filmi- ja saatestsenaariumi ning tegi mitu vaatefilmi.
Salum töötas ka inkassofirma Raidman Pärnu büroo juhatajana ning augustist 2005 kuni 2007. aastani AS-i Werol Tehased suhtekorraldajana.
Televisioonis.
Madis Salum töötas aastaid Eesti Televisioonis, oli uudistesaate "Aktuaalne kaamera" toimetaja ja kommentaator ning Pärnu ja Moskva korrespondent. 
Koos Uno Maasika, Mati Talviku, Virve Liivanõmme, Märt Müüri ja teistega juhtis Salum päevakajalist ühiskonnasaadet "Vaatevinkel".
Eesti taasiseseisvumisaja murrangulisi sündmusi kajastas Salum informatsioonisaadete vanemtoimetajana. Ta tegi otseülekandeid Toompea istungitesaalist, Toompea lossi õuel toimunud Interrinde korraldatud meeleavaldusest 15. mail 1990 ja ärevatel päevadel 1991. aasta jaanuaris.
Juunis 1990 osales Madis Salum Eesti Televisiooni pikimas otsesaates "Öö-TV".
Raadios.
Raadiotööd alustas Salum 1960. aastate lõpus Eesti Raadio Andres Vihalemi juhitud noortesaadete toimetuses, kus tegi teemalõike noortesaatele "Tulipunkt". Selle kõrvalt osales Salum Eesti Raadio noorte reporterite klubi õppustel. Esimene toimetaja, kelle käe all ta juba iseseisva noore ajakirjanikuna praktilise ajakirjanikutöö tarkusi kogus, oli spordiajakirjanik Toomas Uba. 
Järgnesid aastakümned, kui ta aitas korrespondendina sisustada uudistesaadet "Päevakaja". Ta oli Eesti Raadio korrespondent Kohtla-Järvel. Salum tegi raadio uudistesaadetele kaastööd ka siis, kui oli Eesti Televisiooni korrespondent Pärnus. 
1993. aasta suvel pani Salum Hiiumaal tööle kohaliku Hiiu Raadio ja oli raadiojaama esimene peatoimetaja. Esimesed saated anti eetrisse koos ajakirjanik Toivo Aarega. Hiiu Raadio kuulus Kohalike Raadiote Liitu (KORAL). Salum oli ka üks KORAL-i asutajaid.
Salum jõudis olla Kagu Raadio peatoimetaja ning ka Valga Raadio looja ja peatoimetaja.
Isiklikku.
Madis Salumi vanemad olid koduloolane Linda Alekõrs ja pedagoog Ants Salum. Tema tütar on ajakirjanik Piret Kooli.
Georgi Malenkov

Georgi Malenkov (vene Георгий Максимилианович Маленков; 8. jaanuar 1902 () Orenburg – 14. jaanuar 1988 Moskva) oli Nõukogude Liidu poliitik, NSV Liidu Ministrite Nõukogu esimees aastail 1953–1955.
Malenkov tõusis Nõukogude võimuhierarhia tippu 1930. aastate lõpul, mil stalinistlik terror hakkas vähenema.
Võimuletõus 1950. aastatel.
Pärast Teist maailmasõda hakati Malenkovi pidama üheks Stalini võimalikuks järglaseks. 1946 sai temast Poliitbüroo liige ning peagi ka üks NLKP sekretäre, kõrvaldades juhtkonnast Andrei Ždanovi, keda peeti kindlaks Jossif Stalini järglaseks NLKP KK peasekretäri ametikohale ning Stalini järel nr. 2 figuuriks kommunistliku partei ladvikus. 
1953. aastal 5. märtsil, kui Jossif Stalin suri, sai Malenkovist NSV Liidu Ministrite Nõukogu esimees ning formaalselt Nõukogude Liidu faktiline juht, ehkki tegelik võim kuulus NLKP KK Poliitbüroole ja NLKP KK I sekretärile. 
Reaalselt see siiski nii ei olnud, sest Berial olid väga tugevad võimuhoovad taasühendatud NSV Liidu Siseministeeriumi ning selle koosseisus olevate riikliku julgeolekuasutusega ning Nikita Hruštšov oskas NLKP KK I sekretärina samuti läbi parteiallorganisatsioonide ning osava kaadrite jaotamise reguleerimisega võimu veidi aeg hiljem enda kätte mängida. 
Malenkovi, Beria ja Hruštšovi kolmikvõim 1953. aastal.
1953. aasta mais otsustasid Malenkov, Beria ja Hruštšov ühiselt NSV Liitu juhtida ning võimu ajutiselt omavahel ära jagada: Beriale jäid ühendatud NSV Liidu Siseministeeriumi siseministrina riikliku julgeoleku ja siseriiklikud küsimused, Malenkovile NSV Liidu Ministrite Nõukogu esimehena valitsuse juhtimine ja Hruštšovile NLKP KK sekretärina parteiaparaadi juhtimine. Beria ja Malenkov olidki 1953. aasta esimesel poolel kõige innukamad reformaatorid, hiljem võttis Hruštšov mitmed nende ideed üle ja kuulutas enda omadeks. Malenkovi reformida jäi majandusvaldkond, Beria tegutses sise- ja välispoliitikas, Hruštšov oli rohkem käsutäitja osas. Esialgu näis selline olukord kõiki osapooli rahuldavat, kuid Beria üha radikaalsemad reformid ja kasvav mõjukus tundusid Malenkovile ja Hruštšovile juuniks juba väga ohtlikud ning nad otsustasid ta kõrvaldada.
Langus 1955. aastal ning elu lõpupäevad.
Seejärel jagasid nad võimu omavahel, kuid osav Hruštšov kallutas vaekaussi aja jooksul üha enam enese kasuks. 1955. aasta veebruaris saavutaski ta Malenkovi vabastamise MN esimehe kohalt ning 1957. aastal sidus ta viimase nn. "parteivastase grupiga", kuhu kuulusid ka mitmed teised vanad stalinistid (Vjatšeslav Molotov, Lazar Kaganovitš ja teised). 
Malenkov kadus lõplikult NLKP eliidi hulgast ning talt võeti 1961. aasta novembris isegi NLKP liikmestaatus. Ta elas kuni elu lõpuni tagasitõmbunult ning hakkas isegi kristlaseks, pettudes seega täielikult kommunistlikus ideoloogias.
Tori valla lipp

Tori valla lipp on Eesti haldusüksuse Tori valla lipp.
Lipu kirjeldus.
Tori valla lipp on heraldiline vapilipp. Pikuti lainelõikeliselt poolitatud kollasel-punasel lipukangal on punane-valge ülalt avatud hobuseraud, mille otstes on vastavalt valge ja punane käpprist.
Lipu laiuse ja pikkuse suhe on 7:8, normaalsuuruses 105x120 cm.
Põhjendus.
Kollane (kuldne) värvus tähistab eluandvat valgust, ülimat tõde ja edu, see on Pärnumaa ja Eesti vapivärv. Punane märgib vaprust, armastust, elujõudu ja elurõõmu, ka Püha Vaimu tegevust ning on (koos hõbedasega) Tori vallaga ühinenud Sindi linna vapivärv. Valge (hõbedane) on tarkuse, ustavuse ja hingepuhtuse tunnusvärv. Kilbi laineline jaotus tähistab jõge. Hobuseraud on muistsetest aegadest tuntud õnnemärk, viitab Torile kuulsust toonud hobusekasvandusele.
Hõbedane ja punane on ka püha Jüri tunnusvärvid ja koos ristidega sümboliseerivad Toris asuvat Eesti Sõjameeste Mälestuskirikut.
Lipu kasutamine.
Valla lipp heisatakse:
Valla lippu laualipuna kasutatakse volikogu ja vallavalitsuse istungitel.
Tori valla lipu kasutamise üle teostab järelevalvet vallavalitsus. Tori valla lipu kasutamist käesoleva põhimääruse nõudeid või head tava eirates käsitletakse avaliku korra rikkumisena.
Tori valla lipp 1996–2019.
Lipp oli kinnitatud 4. märtsil 1997 (Tori vallavolikogus 26. veebruaril 1996).
Lipu autor on Priit Herodes.
Lipu kirjeldus.
Tori valla lipuks oli ruudukujuline vapilipp. Kangas oli jagatud vertikaalse lainelise joonega kaheks võrdseks osaks. Vardapoolne osa oli valge ja lehvipoolne roheline. Kanga keskel oli vastandvärvides hobuseraud, kaarega allapoole.
Kandelipu suurus oli 105x105 cm
Põhjendus.
Lipuvärvid viitavad Tori ajaloolisele kuulumisele Liivimaa koosseisu. Valge on valguse ja vaimsuse sümbol ning märgib ka Tori rahva vaimuerksust läbi aegade. Roheline on maa ja metsa, rahu ning heaolu tähis. Laineline jaotus viitab Pärnu jõele ning sellele, et Tori vald paikneb selle mõlemal kaldal. Hobuseraud viitab valla peamisele eripärale - hobusekasvatusele. Hobuseraud on ka õnne sümbol.
Torma valla lipp

Torma valla lipp on Jõgeva maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Jõgeva valla lipp.
Lipp on kinnitatud 29. jaanuaril 1998.
Lipu kirjeldus.
Torma valla lipuks on ristkülikukujuline vapilipp. Kangas on jagatud valge ristiga, mille alumisest osast väljuvad juured, rohelisteks ja siniseks väljaks. Ülemised kaks välja on rohelised ning kummalgi neist on üks valge ristikuleht. Alumine osa on sinine.
Lipu normaalmõõtmed on 100×160 cm.
Lipul olev rist juurtega sümboliseerib Torma sajanditepikkust haridusteed ja viitab maarahva järjepidevusele läbi sündmusterohke ajaloo - paganausust kristluseni. Sama sümbol tähistab Torma valda kui kunagist majanduslikult jõukat ja edasijõudnud piirkonda, kus ristusid tähtsad maanteed. Ristikulehed sümboliseerivad Tormat kui põllumajanduspiirkonda, kus läbi aegade on säilinud taime- ja loomakasvatus.
Lipu kasutamise kord.
Lippu kasutati järgmistel tingimustel:
Tähtvere valla lipp

Tähtvere valla lipp on endise Eesti haldusüksuse Tähtvere valla lipp.
Lipp kinniti 11. juunil 1998.
Lipu kirjeldus.
Tähtvere valla lipuks on ristkülikukujuline vapilipp. Kangas on jagatud kaldjaotusega, lehvipoolsest ülanurgast vardapoolsesse alanurka vaheldumisi paigutatud kahe lainelise sinise ja kahe lainelise valge laiuga. Kaldjaotuse ülemine laid on sinine ning on valgest laiem. Vardapoolne, ülemine väli on valge ning sellel on must-valge rohunepp. Alumine, lehvipoolne väli on roheline ning sellel on kaks püstist kollast viljapead.
Lipu normaalmõõtmed on 105x165 cm ning laiuse ja pikkuse suhe 7:11.
Põhjendus.
Sinised lainelised laiud sümboliseerivad Tähtvere valla paiknemist Suur-Emajõe ääres. Kollased viljapead viitavad hästi arenenud põllumajandusele Tähtvere vallas. Rohunepp sai koha lipul tänu Tähtvere valla territooriumil Emajõe luhal asuvale rohuneppide mänguplatsile (rohunepp on eriti ohustatud liigina kantud Eesti punasesse raamatusse). Lipul sümboliseerib rohunepp arukat põllumajandust ja loodushoidu.
Fagott

Fagott (itaalia keeles "fagotto") on kahekordse lesthuuliku ehk trostiga C-puupuhkpill, mis koosneb viiest osast: saapast, kahest säärest, lehtrist ja essist – viimase külge kinnitatakse trost. Klapisüsteem koosneb peamiselt kangidest, kusjuures vasaku pöidla teeninduspiirkonda jääb 9–12 kangi-hooba ja lukusti.
Kokkupandud fagott on 134 cm kõrge, toru kogupikkus on 254 cm.
Nimetus pärineb itaalia keelest: 'fagotto' = "haokubu". 
Fagott arenes välja 16. sajandil leiutatud dulcianist, millel oli 8 auku ja 2 kangi.
Fagotipartiid kirjutatakse peamiselt bassi- ja tenorivõtmes. Instrument on kasutatav nii orkestri- kui ka sooloopillina, kuid kuna originaal-soolorepertuaari võrreldes teiste instrumentidega on vähe, kohandatakse fagotile näiteks klarnetikontserte.
Tudulinna valla lipp

Tudulinna valla lipp on Ida-Viru maakonna endise Eesti haldusüksuse Tudulinna valla lipp.
Lipp kinnitati 30. mail 1997.
Lipu kirjeldus.
Tudulinna valla lipp on ruudukujuline kollane kangas, mille keskel on punane ehistuttidega padi. Padja keskosas on kümne kodaraga kollane vokiratas. Lipu üla- ja alaosas ning kahel küljel on neli punast murakat, igal küljel üks.
Kandelipu suurus on 105×105 cm. Lipu vars on roheline, vardaehis kuldne.
Põhjendus.
Vokiratas on oma vormi tõttu valla ühtsuse sümbol. Kodutöönduslik puutöö ja vokitreimine on Tudulinna valla laialt tuttavaks teinud. Lipul olev 10 kodaraga vokk tüüpiline Tudulinnaas valmistatud vokkidele. Ehistuttidega padi viitab Tudulinna nimele (magamine e. tudumine, padi on ju ka lastekeeles tudimise atribuut). Roosõieliste sugukonda kuuluv murakas sümboliseerib taimestiku ja loomastiku kaitseala - Murakaraba. Värvid sümboliseerivad tarbepuu kollakat süüd ja muraka toonide skaalat punasest mesikollaseni.
Genil

Genil on jõgi Hispaanias, Guadalquiviri vasakpoolne lisajõgi.
Algab Sierra Nevada põhjanõlvult, Seejärel voolab läbi Andaluusia mägede valdavalt loodesse ja läände. Alamjooksul laskub Andaluusia tasandikule. Suubub vasakult Guadalquivirisse. 
Genili pikkus on 358 km, valgala pindala 8278 km².
Jõe kaldal asub Granada linn. Teised suuremad jõeäärsed asulad on Loja, Puente Genil ja Écija.
Frösön

Frösön on saar Rootsis Storsjöni järves. Järve kaldal ja osaliselt ka Frösöni saarel asub Östersundi linn. 
Pindala on 41 km². Kõrgus on kuni 176 meetrit üle järvepinna. 
Saar on nime saanud skandinaavia jumala Freyri (Frö) järgi.
Frösönil asub maailma kõige põhjapoolsem ruunikivi, Frösö ruunikivi.
Saarel asub Östersundi lennujaam.
Pala vald

Pala vald oli vald Jõgeva maakonna idaosas, Peipsi järve kaldal.
Ajalugu.
Pala vald sai omavalitsusliku staatuse 30. aprillil 1992. Eesti omavalitsuste haldusreformiga moodustati 2017. aastal Alatskivi valla, Kallaste linna, Pala valla, Peipsiääre valla ning Vara valla ühendamisel uus haldusüksus – Tartu maakonda kuuluv Peipsiääre vald. Pala Vallavolikogu ei soovinud vabatahtlikult ühineda, vaidlustades sundliitmise Riigikohtus. Riigikohtu põhiseaduslikkuse järelevalve kolleegium jättis vallavolikogu taotluse rahuldamata.
Pala viimane vallavanem oli Jozsef Weinrauch.
Asustus.
Vallas oli 23 küla: Assikvere, Haavakivi, Kadrina, Kirtsi, Kodavere, Kokanurga, Lümati, Metsanurga, Moku, Nõva, Pala, Perametsa, Piibumäe, Piirivarbe, Punikvere, Raatvere, Ranna, Sassukvere, Sõõru, Sääritsa, Tagumaa, Vea ja Äteniidi.
Haridus.
Vallas oli üks kool: Anna Haava nimeline Pala Kool.
Paenasti

Paenasti (18. sajandi kaartidel "Painast") on küla Viljandi maakonnas Põhja-Sakala vallas.
Enne 2017. aasta Eesti omavalitsuste haldusreformi kuulus küla Kõo valda.
Paenastis asub Eesti geograafiline keskpunkt, kui arvestada seda Eesti äärmiste punktide järgi neljas põhiilmakaares.
Küla juures oli Paenasti mõis (saksa keeles "Pajusby").
Ajalugu.
Erinevalt teistest praeguse Kõo valla küladest, mis olid varem Pilistvere kihelkonna koosseisus, kuulus Paenasti Kolga-Jaani kihelkonda.
Paenasti oli Paenasti valla keskus kuni selle liitmiseni Soosaare vallaga.
1939. aastal liideti Kolga-Jaani kihelkonda kuulunud Paenasti küla Kõo vallaga ning Otiküla ja Oiu said Tänassilma valla osaks.
Tuntud isikuid.
Paenastist on pärit kultuuritegelane Eduard Heinrich Schönberg.
Elanike arvu areng:
Milan Kundera

Milan Kundera (1. aprill 1929 Brno, Tšehhoslovakkia – 11. juuli 2023 Pariis) oli tšehhi-prantsuse kirjanik.
Elukäik.
Kundera sündis 1929. aastal Brnos haritud ja kultuurihuvilises perekonnas. Tema isa, Ludvík Kundera, oli tunnustatud muusikateadlane ja pianist, kes juhtis pikka aega Brno Muusikaakadeemiat. Muusikal oli Kundera loomingule märkimisväärne mõju.
1948. aastal astus Kundera Praha ülikooli, kus õppis esialgu kirjandust ja esteetikat, kuid vahetas peagi eriala ning jätkas õpinguid filmikunsti alal. 1952. aastal lõpetas ta Praha Filmiakadeemia (FAMU), kus ta hiljem ka ise õpetas. 
Kommunistlikku parteisse astus Kundera 1948. Pärast vahepealset väljaviskamist võeti ta 1956. aastal uuesti vastu, ent 1970. aastal visati ta juba lõplikult välja.
Sarnaselt paljude teiste kirjanikele oli Kundera seotud 1968. aasta Praha kevade sündmustega.
1975. aastal emigreerus Kundera koos abikaasa Věra Hrabánkovága Prantsusmaale. Ta asus tööle Rennes'i ülikoolis ja hiljem Pariisis. 1981. aastal sai temast Prantsusmaa kodanik. Prantsusmaal kirjutas Kundera suure osa oma hilisemast loomingust prantsuse keeles. Ta distantseerus avalikust elust, hoidudes intervjuudest ja meediakajastusest.
Tema kuulsaim romaan, "Olemise talumatu kergus" ("L'insoutenable légèreté de l'être", 1984), keelustati kodumaal aastakümneteks ning saavutas rahvusvahelise tuntuse alles lääne kaudu. Kundera teoseid iseloomustab filosoofiline sügavus, satiiriline lähenemine totalitarismile ning eksistentsiaalne iroonia.
Teoseid.
Milan Kundera tuntuim romaan on "Olemise talumatu kergus" ("Nesnesitelná lehkost bytí", 1984), mis on eesti keeles ilmunud kolmel korral (1992, 2000 ja 2017, tõlkija Leo Metsar). Lisaks sellele on eesti keelde tõlgitud ka tema teosed "Surematus", "Nali", "Teadmatus", "Hüvastijätuvalss" jt.
Guglielmo Marconi

Guglielmo Marconi [gulj'elmo mark'ooni] (25. aprill 1874 Sasso Marconi (Bologna lähedal) – 20. juuli 1937 Rooma) oli vastava hariduseta itaalia insener, keda peetakse sageli raadio leiutajaks.
Marconi sündis Bologna lähedal. Tema isa oli jõukas itaalia maaomanik Giuseppe Marconi ja ema iirlanna Annie Jameson.
Kuigi samal ajal Marconiga tegeles raadio väljatöötamisega teisigi teadlasi, peetakse just Marconit raadio isaks, sest tema süsteem saavutas laialdase leviku ning ta sai ka esimesena patendi.
Marconi demonstreeris raadio teel morsetähestiku esitust Inglismaal Salisbury lähedal 1896. aastal, suurendades saatja ja vastuvõtja kaugust 2 kilomeetrilt 6 kilomeetrini. 13. mail tegi ta esimese raadioülekande üle vee Lõuna-Walesis Lavernock Pointist Flatholmi saarele. 2. juulil 1897 sai ta patendi "elektriimpulsside ja signaalide ülekandmise ja selleks vajaminevate aparaatide täiustamise" kohta. Samal aastal asutas ta Londonis ettevõtte Wireless Telegraph Trading Signal Company, mis avas raadiotehase Chelmsfordis.
Marconi ei olnud teadlik Nikola Tesla ja Aleksandr Popovi samalaadsetest katsetustest ja saavutustest. Samas toetus Marconi India teadlase Jagadish Chandra Bose paar aastat varem avalikustatud uuringutele.
Eraelu.
16. märtsil 1905 abiellus Marconi Edward Donough O'Brieni, 14. paruni Inchiquini tütre Beatrice O'Brieniga (1882–1976). Neil sündis kolm tütart: Degna (1908–1998), Gioia (1916–1996) ja kolmas, kes elas kõigest mõne nädala, ning poeg Giulio (1910–1971). Abielu lahutati 1924 ja tühistati 1927.
1923. aastal astus ta Itaalia fašistlikku parteisse. Benito Mussolini tegi temast Kuningliku Itaalia Akadeemia presidendi. Ametikohast tulenevalt kuulus Marconi ka fašistliku erakonna suurnõukokku. Marconi oli aktiivne fašist, pooldades näiteks Abessiinia sõda.
15. juunil 1927 abiellus Marconi Maria Cristina Bezzi-Scaliga (1900–1994). Mussolini oli Marconi pulmas . Abielust sündis tütar Elettra (1930).
Heidelberg

Heidelberg on linn Saksamaal Baden-Württembergi liidumaal tihedalt asustatud piirkonnas. Linna lähedale jäävad Hessen, Baden-Württemberg, Rheinland-Pfalz, Mannheim ja Ludwigshafen.
Loodus.
Heidelberg asub Ülem-Reini madalikul Neckari jõe kaldal. Selles kohas jõuab jõgi Odenwaldist välja tasandikule ja suubub 22 kilomeetrit Heidelbergist kirdes Reini.
Linna ümber asuvad kolm mäge: Königstuhl (568 m), Gaisberg (375 m) Neckari vasakul kaldal ja Heiligenberg (445 m) paremal.
Heidelbergis on mereline kliima. Linna aasta keskmine sademete hulk on 770 mm ja see jaotub aasta lõikes ühtlaselt. Kõige märjemad kuud on juuni (86 mm) ja mai (79 mm), kõige kuivemad veebruar, märts ja september (kõik 53 mm).
Ajalugu.
1907 avastati Heidelbergi lähedal Maueri külas Heidelbergi inimese jäänused (alalõualuu), mille vanus hinnati 600 000 aastale.
Heiligenbergi kõrgustikult on leitud vanema kiviaja, keldi ja rooma asulate jäänuseid.
Heidelbergi on esmamainitud 1196, kuid mitut tänapäeva linnaosa on mainitud juba 8. sajandil, mil nad olid omaette asulad. 1225 on mainitud Heidelbergi kindlust.
Reformatsiooni alguses oli Heidelberg luterlik, ent kuurvürst Ottheinrich, kes 1556 võimule sai, lähenes kalvinismile ja 1563 (juba pärast Ottheirichi surma) ilmus Heidelbergi kateheesis, mis on kalvinismi üks tähtsamaid aluseid. 17. sajandil vastureformatsiooni käigus piirkond osaliselt rekatoliseeriti.
Heidelbergi vallutasid ja loovutasid Prantsuse väed 1689. ja uuesti 1693. aastal Pfalzi pärilussõjas. Selle tulemusena Heidelbergi loss purustati ja lammutati osaliselt, peamiselt linnaelanike poolt, kes kasutasid lossi jäänuseid pärast sõda linna taastamiseks.
1720 viidi kuurvürsti residents üle Mannheimi, misjärel Heidelberg kaotas poliitilise tähtsuse.
1803 läks Heidelberg koos Pfalzi Reini paremal kaldal oleva osaga Saksa-Rooma riigi erakorralise saatkonna raamlepinguga Badeni kuurvürstkonna (alates 1806 Badeni suurhertsogkonna) koosseisu.
1840. aastal rajati Mannheimi ja Heidelbergi vahele raudtee. See oli esimene raudtee Badenis.
Haridus.
Linnas asub 1386. aastal asutatud Heidelbergi Ruprecht Karli ülikool, mis on vanim ülikool tänapäeva Saksamaa territooriumil.
Heidelbergi ülikoolis on tehtud hulgaliselt avastusi ja leiutisi. Jalgratta leiutaja Karl von Drais oli Heidelbergi ülikooli üliõpilane. Arst Wilhelm Heinrich Posselt ja keemik Karl Ludwig Reimann avastasid Heidelbergis, et nikotiin on tubaka põhiline toimeaine. Robert Wilhelm Bunsen ja Gustav Robert Kirchhoff leiutasid Heidelbergis spektraalanalüüsi.
Hoolimata pikast akadeemilisest kuulsusest, oli Heidelbergi ülikool esimene Saksamaa kõrgkool, kes heitis välja kõik juudi päritolu õppejõud ja üliõpilased, kui natsid 1933. aastal võimule tulid.
Turism.
Heidelberg on populaarne turismikeskus. Aastas külastab linna umbes 3,5 miljonit turisti.
Heidelbergil on kuus sõpruslinna: Cambridge (Suurbritannia, alates 1957), Montpellier (Prantsusmaa, alates 1961), Rehovot (Iisrael, alates 1983), Bautzen (Saksamaa, alates 1991), Simferopol (Ukraina, alates 1991) ja Kumamoto (Jaapan, alates 1992).
Heilbronn

Heilbronn on linn Saksamaal Baden-Württembergi liidumaal Stuttgardi ringkonnas. Asub Neckari jõe kaldal.
Linna ümbritsevad madalad mäed.
Ajalugu.
Heilbronni on esmamainitud 741. aastal "villa Helibrunna" nime all. 841. aastal asus seal Ludwig Sakslase õukond. Linnaõigused sai Heilbronn 1225. aastal.
Kolmekümneaastase sõja ajal sai linn tugevalt kannatada.
Teise maailmasõja lõpus pommitati Suurbritannia ja USA õhurünnakutes linn maatasa.
Angus Young

Angus McKinnon Young (sündinud 31. märtsil 1955 Glasgow's Šotimaal) on Austraalia muusik, laulukirjutaja ja rokkbändi AC/DC soolokitarrist alates bändi loomisest aastal 1973, olles bändi ainus alaline tegevliige. 
Angus Youngi tuntakse energiliste lavasõude, talle iseloomuliku lavalise liikumise (nn "duckwalk" hüplemine, mida esimesena kasutas Chuck Berry) ja koolipoisivormi tüüpi esinemisriietuse järgi. 2003. aastast on ta koos teiste AC/DC põhiliikmetega Rock'n'rolli Kuulsuste Halli liige. 
Ajakiri Rolling Stone paigutas Angus Youngi oma 250 läbi aegade parima kitarristi nimekirjas 38. kohale.
Varasem elu.
Angus Youngi vanemad olid William (1911–1985) ja Margaret (1913–1988). Peres oli peale Anguse veel seitse last: Stephen Crawford (1933–1989), Margaret (1935–2019), John (sünd. 1938), Alexander (1938–1997), William (sünd 1940), George (1946–2017) ja Malcolm (1953–2017). Elati Glasgow Cranhilli tööstuslinnaosas. 1963. aasta juunis kolis pere Austraaliasse Sydneysse, kui Angus oli kaheksa-aastane. Koolis käisid noored Sydney eeslinnas Burwoodis. Angus tuli koolist ära 15- aastaselt, töötades pärast seda erinevatel töökohtadel (näiteks lihapoes).
Muusikukarjäär.
Nii Young kui Malcolm olid George'i ja tema muusikapartneri Harry Vandaga alguses tegevad bändis nimega Marcus Hook Roll Band. Enne AC/DC moodustamist mängis Angus Young kohalikus grupis nimega Kantuckee. Angus ja Malcolm moodustasid 1973. aastal ansambli AC/DC, nime soovitas õde Margaret, kes nägi tähti "AC/DC" oma õmblusmasina tagaküljel. Angus mängis soolokitarri, Malcolm rütmikitarri, Colin Burgess trumme, Larry Van Kriedt basskitarri ning Dave Evans oli solist. Mõni aeg hiljem tuli solistiks Bon Scott. Anguse koolipoisivormi kasutamise idee pärines samuti õde Margaretilt.
AC/DC andis oma debüütalbumi "High Voltage" välja 17. veebruaril 1975. Järgmise kolme aasta jooksul sai AC/DC populaarseks rokibändiks, eriti Austraalias, millele aitasid kaasa albumid "T.N.T.", "Dirty Deeds Done Dirt Cheap", "Let There Be Rock" ja "Powerage". Kõik need viis rahvusvaheliselt tuntuks saanud albumit produtseeris Anguse vend George koostöös Harry Vandaga. Albumite muusikat tutvustati ulatuslikult tuuridel Austraalias ja Euroopas. AC/DC 1979. aasta stuudioalbum "Highway to Hell" omas suurt müügiedu ning oli viimane album, kus osales 19. veebruaril 1980. aastal surnud solist Bon Scott. Scotti surm andis uue tähenduse albumi nimilaulu sõnadele, esitledes justkui laulja elu kuni tema surmani.
Isiklik elu.
Angus Young on abielus hollandlanna Ellen van Lochemiga. Neil on kodud Austraalias, Ühendkuningriigis ja Hollandis. Ta on aktiivne suitsetaja, kuid olnud täiskarsklane kogu oma elu.
Saksamaa liidukantsler

Saksamaa Liitvabariigi liidukantsler on Saksamaa valitsusjuht.
Liidukantsleri valib liidupäev häälteenamusega, mille järel liidupresident nimetab ta ametisse. Juhul kui liidupäev ei ole võimeline liidukantslerit valima, on liidupresidendil õigus liidupäev laiali saata ja uued valimised välja kuulutada.
Alates 6. maist 2025 on liidukantsler Friedrich Merz.
Kesk-Euroopa aeg

Kesk-Euroopa aeg (inglise keeles "Central European Time", lühend "CET") on üks vööndiaja nimetustest, mida kasutatakse eeskätt Euroopas. Kesk-Euroopa aeg on seega maailmaajast üks tund ees. Kesk-Euroopa suveaeg on maailmaajast kaks tundi ees.
Kesk-Euroopa aeg kehtib suuremas osas Euroopa Liidu liikmesriikides, välja arvatud Iirimaa ja Portugal (neis kehtib Lääne-Euroopa aeg), samuti Soome, Eesti, Läti, Leedu, Rumeenia, Bulgaaria, Kreeka ja Küpros (neis kehtib Ida-Euroopa aeg). Kesk-Euroopa aeg on kasutusel ka Šveitsis, Norras, Andorras, Monacos, Vatikanis, San Marinos, Liechtensteinis, Bosnia ja Hertsegoviinas, Serbias, Montenegros, Albaanias ja Põhja-Makedoonias.
Eestis kehtis Kesk-Euroopa aeg aastail 1918–1919 ja Saksa okupatsiooni ajal 1941–1944.
Ka näiteks Prantsusmaa, Hispaania ja Beneluxi maad kuuluvad rohkem Lääne-Euroopa aja vööndisse (7.5 läänepikkuskraadist 7.5 idapikkuskraadini). Enne teist maailmasõda kasutasidki Prantsusmaa, Hispaania, Belgia ja Luksemburg Lääne-Euroopa aega, samas Holland kasutas Amsterdami aega, mis oli maailmaajast 20 minutit ees, baseerudes Westerkerki kiriku päikeseajal (täpsemalt 19 minutit 32,13 sekundit). 1940. aastal, Saksa okupatsiooni ajal kehtestati Prantsusmaal ja Beneluxi maades ametliku ajana Kesk-Euroopa aeg (ehk Berliini aeg), ka Hispaania läks diktaator Francisco Franco käsul ööl vastu 17. märtsi solidaarsusest üle Kesk-Euroopa ajale. Ka Suurbritannia kasutas sõjaajal Kesk-Euroopa aega, 1945. aastal mindi tagasi üle Lääne-Euroopa ajale. Prantsusmaal plaaniti pärast sõja lõppu novembris 1945 taastada Lääne-Euroopa aeg, kuid need plaanid katkestati.
Tambovi konstant

Tambovi konstandiks nimetatakse naljatades arvu, mis liidetakse või lahutatakse saadud tulemusele või millega seda korrutatakse või jagatakse, et saada vajalik tulemus.
Autoajakirjanik Toomas Vabamäe on määratlenud Tambovi konstanti järgmiselt: kõrgkoolide füüsika ja teiste kursuste praktikumides kasutatav universaalne suurus, mis tuleb mõõtetulemusega liita, lahutada, korrutada või jagada, et saada vajalik tulemus.
Mitte rajoon (Berliin)

Mitte on linnarajoon Berliinis, mis hõlmab kesklinna. Mittes asetsevad Saksamaa tähtsaimad valitsusorganid nagu Liidupäev (Riigipäeva hoones), Liidunõukogu ja Liiduvalitsus.
Mitte pindala on 39,47 km² ja seal elab 30. novembri 2009 seisuga 333 534 inimest.
Mitte linnaosad on Mitte, Tiergarten, Hansaviertel, Wedding, Gesundbrunnen ja Moabit.
Mitte ajalugu langeb kuni 20. sajandini kokku Berliini ajalooga. Alles sel ajal hakkas Berliin laienema väljapoole tänapäeva Mitte maa-ala.
Aastatel 1961–1990 kuulus Mitte Ida-Berliini koosseisus Saksa DV-sse. Mitte oli põhjast, läänest ja lõunast ümbritsetud Berliini müüriga, millest on säilinud kõigest üksikud lõigud. Mitte piiril oli kaks kontrollpunkti, mille kaudu pääses Lääne-Berliini.
1. jaanuaril 2001 toimus Berliinis haldusreform. Endise Mittega ühendati varem Lääne-Berliini kuulunud Wedding ja Tiergarten.
Mittest voolab keskelt läbi Spree jõgi. Jõe keskel asub Muuseumisaar, millel asub Berliini katedraal ja hulk muuseume. Mitte keskväljak on Alexanderplatz, kust saab edasi sõita metroo, trammi, rongi ja bussiga. Alexanderplatzil asub ka teletorn, mis on Saksamaa kõrgeim ehitis.
Berliini Mitte rajooni vapp kinnitati ametlikult 9. oktoobril 2001 pärast rajooni piiride laiendamist. Selle kujundas Theodor Lorenz (1929–2005).
2006. aastal valiti linnarajooni halduskogu, kuhu kuulub 55 saadikut. Nendest 19 esindab sotsiaaldemokraate, 11 kristlikke demokraate, 11 rohelisi, 7 Vasakparteid 7, vabu demokraate 3, Töö ja Sotsiaalse Õigluse Parteid 2 ja halle pantreid 2. Linnarajoonivanemaks valiti sotsiaaldemokraat Christian Hanke.
2011. aastal valitud halduskogus esindab 18 saadikut sotsiaaldemokraate, 15 rohelisi, 10 kristlikke demokraate, 6 Vasakparteid ja 5 Piraadiparteid.
Vaatamisväärsused.
Enamus Berliini ajaloolise tähtsusega vaatamisväärsusi asub Mittes.