tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Salla mõis

Salla mõis (saksa keeles "Sall") oli rüütlimõis Virumaal Simuna kihelkonnas. Tänapäeval jääb mõisasüda Lääne-Virumaale Väike-Maarja valda Salla külla.
Eesti NSV ajal tegutses mõisahoones Salla 8-klassiline kool.
Mõisa park.
Salla mõisa park on kaitse all nii kultuuri- kui ka loodusmälestisena.
Pargi loodenurgas kasvas Plettenbergi tamm, mille ümbermööt oli 5 meetrit ning kõrgus 17 meetrit, mis hävis 20. sajandi teise poole tormides. Pärimuse järgi istutanud tamme Liivi ordumeister Wolter von Plettenberg. 2002. aastal püstitati parki langenud tammest loodud puuskulptuur "Plettenbergi rüütel".
Liivimaa rüütelkonna hoone

Liivimaa rüütelkonna hoone on Liivimaa rüütelkonnale kuulunud hoone Riias aadressil Jēkaba ielā 11. Tänapäeval on see Läti Seimi hoone.
Skulptuurid.
1870. aastatel püstitati fassaadi orva Wolter von Plettenbergi skulptuur. Selle valmistas Johann Adolf Timmi visandite järgi Taani skulptor David Jensen. Plettenbergi kuju hävis 1921. aasta tulekahjus. 1922. aastal hoone rekonstrueerimisel püstitati Liivi ordumeistri kuju asemele Rihards Maursi loodud Lāčplēsise skulptuur. Karutapja kuju hävitati 1950. aastate alguses.
2007. aastal loodi varasema kuju eeskujul uus Edvīns Krūmiņši Lāčplēsise skulptuur.
Koi

Koi on ujuvvahendil paikneva voodi merenduslik nimetus.
Kirjeldus.
Laeva koid võivad olla kajutite mahutavuse suurendamiseks kuni 3-korruselised. 
Osa koisid võivad olla kajutites parema ruumikuse ja mugavuse saavutamise huvides kas rippest üles tõstetavad või alla lastavad. 
Koidel võivad olla ettetõmmatavad kardinad ja turvalisuse huvides kõrgendatud välisääred.
Norman-Illis Reintamm

Norman-Illis Reintamm (sündinud 10. augustil 1958 Hamiltonis Ontario provintsis Kanadas) on eesti pianist, organist, dirigent ja muusikategelane.
Kõrghariduse on ta saanud Hamiltonis asuvast ülikoolist McMaster University ja Toronto Ülikool (Bachelor of Arts in Music) ja Londonis asuvast ülikoolist Royal College of Music (Post-graduate Diploma in Orchestral Conducting) 
Sai kommertslennunduslitsentsi 2018. aastal
Sai kommertslennunduse instruktori reitingu vahetult pärast kommertspiloodi litsentsi
Sai 2025. aastal Trinity College of Music (London, Inglismaa) orelimängu litsentsiaadi.
Töökohad.
Kanadas.
Georgian Bay Concert Choir dirigent ja kunstiline juht
Brantford Flight Centre Aviation lennundusinstruktor
Barbados Classical Music Festival Kunstiline Konsultant
Välisuurtükk

Välisuurtükk on mürskudega (algselt kahurikuulidega) tulistav vint- või sileraudne tulirelv, mille tähendus on ajalooliselt korduvalt muutunud. Algselt tähendas see kergeid kahureid, mida liikvel olevad sõjaväed võisid kaasas kanda ja mille tulepositsioone sai lahingu käigus muuta, eristamaks neid raskematest kahuritest, mida kasutati kindluste piiramisel või kaitsel.
Oluline areng välisuurtükkide arengus toimus Kolmekümneaastase sõja ajal, mil Gustav II Adolf paigutas kahurid senistest märkimisväärselt suurematele ratastele, mis võimaldas neid lahingus märksa mobiilsemalt kasutada, purustada nende abil koonduvad vastase väed ja anda sellega rünnakueelis oma jalaväele. Napoleoni sõdade käigus kasutas sama võtet Napoleon I. 
Esimese maailmasõja ajaks olid mõningase mobiilsuse omandanud kõik suurtükid – isegi Suur Bertha võis aeglaselt rööbastel liikuda. Tol ajal defineeriti välisuurtükke Inglise vägedes kui 4,5-tolliseid (114,3 mm) ja sellele lähedase kaliibriga suurtükke. Saksamaal oli välisuurtükkide kaliibriks 75–140 mm.
Teise maailmasõja ajal hakati võeti laialdaselt kasutusele mobiilsed haubitsad. Sel ajal hakati välisuurtükkideks nimetama madala tulenurgaga suurtükke. Levinuimad välisuurtükid olid USA 155 mm Long Tom, Briti 5,5-tolline (139,7 mm) suurtükk ja Nõukogude välisuurtükk 100 mm BS-3.
Pärast Teist maailmasõda alustas USA sõjavägi 175-millimeetrilise välisuurtüki M107 loomist. Kuigi see oli kallis, kasutati seda välisuurtükki intensiivselt Vietnami sõjas. Üldiselt on välisuurtükid asendatud teiste relvatüüpidega; vaid M107 on veel kasutusel Iisraeli relvajõududes.
Jalgrattavargad

"Jalgrattavargad" (originaalpealkiri "Ladri di biciclette") on 1948. aastal valminud Luigi Bartolini romaanil põhinev Itaalia draamafilm, mille lavastas Vittorio De Sica ning mida peetakse itaalia neorealismi meistriteoseks. 
Peaosades on harrastusnäitlejad Lamberto Maggiorani meeleheitel isana ja Enzo Staiola järjekindla noore pojana.
Linateos järgib II maailmasõja järgses Roomas toimetavat vaest isa, kes otsib oma varastatud jalgratast, ilma milleta ta kaotaks oma töö, mis on sel ajal noore pere ainsaks pääseteeks töötusest ja vaesusest.
Mängufilm võitis 18 rahvusvahelist filmiauhinda, teiste seas parima võõrkeelse filmi Oscari (1950).
"Jalgrattavargad" on üks Briti Filmiinstituudi filmide nimekirja esikümnes olevaid linateoseid, mis hiljemalt 14-aastaselt peaks olema vaadatud.
Stewart Peak

Stewart Peak on mägi Ameerika Ühendriikides Colorados. Geograafiliselt paikneb mägi La Garita mägedes. Administratiivselt asub ta Saguache'i maakonnas. Creede'ist jääb ta 19,3 km põhja suunas.
Mäe kõrgus on 4264 meetrit. Kõrguselt jääb ta Kaljumäestiku ja Colorado osariigi kõrgeima mäe (Mount Elbert) tipule alla vaid 137 meetrit, kuid kuna osariigis on arvukalt üle 4000 meetri kõrguseid mägesid, siis osariigi mäetippude kõrgusjärjestuses paikneb Stewart Peak alles 55. kohal. Stewart Peak on koos umbes 4 kilomeetri kaugusel asuva San Luis Peakiga 2 kõrgemat tippu La Garita mägedes.
Mägi asub La Garita ürgloodusalal. 
1873. aastal toimus esmatõus Stewart Peakile.
Pelikani memorandum (film)

"Pelikani memorandum" on 1993. aastal valminud Ameerika Ühendriikide mängufilm, mille lavastas Alan J. Pakula. Peaosi mängivad Julia Roberts ja Denzel Washington.
Filmi aluseks on John Grishami kriminaalromaan "Pelikani memorandum", mille põhjal filmi lavastaja Alan J. Pakula stsenaariumi kirjutas.
Alan J. Pakula

Alan Jay Pakula (7. aprill 1928 Bronx, New York – 19. november 1998 Melville, New York) oli USA filmilavastaja, -produtsent ja -stsenarist.
Tunnustus.
Nominatsioonid.
Oscari
Kuldgloobuse
BAFTA
Bengt Nyholm

Bengt Nyholm (30. jaanuar 1930 Härnösand – 10. september 2015 Mantorp) oli rootsi jalgpallur, väravavaht.
Aastail 1948–1965 mängis Rootsi jalgpalliklubis IFK Norrköping. Rahvuskoondises mängis 30 korda.
Aastal 1961 nimetati ta Rootsi aasta parimaks jalgpalluriks (Kuldpall).
Béla Kun

Béla Kun (sünninimi Béla Kohn; 20. veebruar 1886 Lele, Transilvaania (tänapäeval Rumeenia) – 29. august 1938 Moskva) oli Ungari kommunistlik poliitik ja rahvusvahelise kommunistliku liikumise tegelane.
Béla Kun sündis juudi rahvusest notari perekonnas, tema ema oli ungari rahvusest, kuid läks abielludes üle juudi usku. Juba 1902. aastal astus ta Ungari Sotsiaaldemokraatlikku Parteisse. 1904. aastal madjariseeris ta oma perekonnanime, võttis Kohni asemel uueks nimeks Kun. Samal aastal asus ta õppima Kolozsvári Ülikoolis (tänapäeval Cluj-Napoca) õigusteadust. Ülikooli lõpetamise järel töötas ta kindlustusametniku ja ajakirjanikuna.
Esimeses maailmasõjas mobiliseeriti Béla Kun Austria-Ungari sõjaväkke, 1916. aasta kevadel langes ta idarindel Vene vägede kätte sõjavangi. 1917. aastal vabanes Béla Kun sõjavangide laagrist ja astus Venemaa Sotsiaaldemokraatlik Tööliste (bolševike) Partei liikmeks. Ta moodustas 1918. aasta märtsis VK(b)P ungari grupi, oli KV(b)P Välismaagruppide Keskföderatsiooni esimees ja üks internatsionaalsete väeosade organiseerijaid.
1918. aasta novembri keskel pöördus Kun Ungarisse tagasi. Ta osales Ungari Kommunistliku Partei asutamises ja valiti selle esimeheks. 21. märtsil 1919 moodustati Ungari Nõukogude Vabariik. Béla Kun oli selle välisasjade rahvakomissar ja hiljem ka sõjaasjade rahvakomissar. Ta oli Ungari Nõukogude Vabariigi tegelik juht.
Pärast Ungari Nõukogude Vabariigi kukutamist põgenes Béla Kun 1919. aasta augusti algul Viini. Ta vahistati ja interneeriti. 1920. aasta juulis vahetati ta välja Austria sõjavangide vastu ja saadeti Nõukogude Venemaale. 1920. aastal oli Kun Lõunarinde Revolutsioonilise Sõjanõukogu liige ja kuulus Ülevenemaalisesse Kesktäitevkomiteesse. Ta oli üks Kominterni asutajaid ja oli alates 1921. aastast Kommunistliku Internatsionaali täitevkomitee liige.
Suure terrori ajal süüdistati Béla Kuni trotskismis ja ta vahistati 28. juunil 1937. 29. augustil 1938 mõisteti ta surma ja lasti maha.
Béla Kun rehabiliteeriti postuumselt 1956. aastal.
Mälestuse jäädvustamine.
Béla Kuni järgi on nimetatud väljak Moskvas ja tänav Peterburis.
Aastani 1994 oli Narvas Pähklimäe tänava nimi Béla Kuni tänav.
Béla Kuni auks oli ilmunud Ungari postmargid 1966. ja 1986. aastal ning NSV Liidu postmark 1986. aastal (nr 5701).
Welveri vald

Welveri vald (saksa keeles "Gemeinde Welver") on vald Saksamaal Nordrhein-Westfaleni liidumaal Soesti kreisis.
Ron Springett

Ronald Deryk George Springett (22. juuli 1935 London – 12. september 2015 London) oli Inglismaa jalgpallur, väravavaht.
Springett mängis aastail 1959–1966 rahvuskoondises 33 mängus. Ta kuulus 1966. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlustel kuldmedali võitnud Inglismaa jalgpallikoondisse. 
Aastail 1953–1958 ja 1967–1969 mängis ta Inglismaa klubis Queens Park Rangers ning aastail 1958–1967 klubis Sheffield Wednesday FC.
Amuur (laev)

Amuur on Venemaal toodetud sisemootoriga mootorpaatide (Venemaa klassifikatsiooni põhjal kaatrite) seeria.
Ajalugu.
Esimene Amuur valmistati 1966. aastal Amuuri-äärses Komsomolskis asuvas sõjatehases, mille põhitoodanguks olid hävituslennukid. Tollal oli tehas salastatud, tänapäeval kannab see nime КнААПО ("Комсомольское-на-Амуре авиационное производственное объединение").
1970. aastal toodeti 400 5,5 m pikkust duralumiiniumist kaatrit Amuur ja Amuur M, mis varustati Moskvitš 412 60-hobujõuliste mootoritega. Mudeli Amuur-3 puhul võeti kasutusele uudne reduktor, mis tegi kaatri kiiremaks, juhtimise mugavamaks ja kokpiti ruumikamaks. Mudelile, mille nimeks hiljem sai Amuur-2, ehitati kajut panipaikade ja pehmete istmetega.
Amuuri järgmised modifikatsioonid olid Vostok ja Vostok 2 (kajutiga). Kasutusele võeti Moskvitš 248 90-hobujõuline mootor. Paigutades kaatrile 85-hobujõulised välismaised päramootorid, loodi Amuurist mudelid Strela ja Strela-2. Viimaste luksuslikumad versioonid kannavad tähistusi Strela-3, Strela-4 ja Strela-5. Strela-8 on juba 8,6 m pikk ja 2,9 m lai, sellel on kasutusel 240-, 270- või 415-hobujõulised bensiini- või diiselmootorid.
Nõukogude ajast on Amuure eesti kalameeste käsutuses veel praegugi.
Sindi-Lodja sild

Sindi-Lodja sild (ka "Sindi Lodja sild") on sild Pärnus Pärnu–Tori maanteel üle Reiu jõe.
Sild ehitati Nikolai Leydeni projekti järgi aastatel 1932–1933. Sild oli 65 m pikk, 5 m lai ja 40 m kaare sildega. Tarinduselt raudbetoonist ülemise sõiduteega kaarsild. Sild purustati teises maailmasõjas. 1955. aastal ehitati vanadele sammastele samas tarinduses uus, 7 m laiune sild.
Silla kõrvale on kavas ehitada uus sild autoliiklusele ning korrastada vana sild kergliiklejatele.
Piirkonnas on Sindi-Lodja kiviaegne asulakoht ning uue silla ehitusele eelnevate uuringute käigus on leitud veel üks kiviaegne asulakoht.
Varbla kultuurimaja

Varbla kultuurimaja (ka Varbla seltsimaja) on kultuurimaja Pärnu maakonnas Lääneranna vallas Varblas.
Maja sai valmis 1914.
Voltveti kõrts

Voltveti kõrts (ka "Suur kõrts") on endisaegne kõrts Pärnu maakonnas Saarde vallas Tihemetsa alevikus. Endisajal oli see Eesti suurim kõrts, mille mõõtmed olid 85,05×15,3 m. Kõrtsihoone varemed on tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks.
Mõisaküla postijaam

Mõisaküla postijaam on endisaegne Tallinna–Riia postimaantee postijaam Viljandi maakonnas Veelikse külas.
Postijaama hooned said valmis umbes 1800.
Viljandi Eesti Põllumeeste Seltsi hoone

Viljandi Eesti Põllumeeste Seltsi hoone on hoone Viljandi maakonnas Viljandis aadressil Carl Robert Jakobsoni tänav 42/42a. Hoone on tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks.
Hoone ehitati 1882 C. R. Jakobsoni eestvõttel. See on uusrenessanss-stiilis tellishoone. 
Hoonet kasutas Viljandi Eesti Põllumeeste Selts.
1908 alustas hoones tööd Eesti Haridusseltsi kool. Tänapäeval asuvad hoones Viljandi Kesklinna Kooli algklassid.
Johan Laidoneri plats 3

Laidoneri plats 3 on elamu Viljandi kesklinnas aadressil Johan Laidoneri plats 3.
Hoone on tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks. See on üks vanimaid Viljandi puitmaju. Hoone ehitati enne 1790. aastat.. 19. sajandi keskel lisati hoonele sammastega sissepääs ja idatiiva II korrus.
1862–1924 elas hoones eesti kirjanik ja koolmeister Friedrich Kuhlbars.
Viljandi muuseumihoone

Viljandi muuseumihoone on kaitsealune hoone Viljandis aadressil Johan Laidoneri plats 10.
Hoone on tunnistatud riiklikuks ehitismälestiseks. See on Viljandi ainus kivist hoone, mis on säilitanud 18. sajandi välisilme, hoone keldrimüüristik võib pärineda keskajast. 
Hoone ehitas 1779-1780 apteeker ja hilisem Viljandi linnapea Johann Joachim Schoeler ning algul kasutatigi hoonet apteegi ja elumajana. 1882 ehitati hoonele mansardkorrus. 1902. aastal andis Schöleri suguvõsa hoone rendile ja apteek tegutses seal kuni 1940. aastani. 
Aastast 1941 on hoone Viljandi Muuseumi käsutuses.
Viljandi kohtuhoone

Viljandi kohtuhoone (ka "Viljandi rahukohtu hoone") on endisaegse Viljandi rahukohtu hoone Viljandis aadressil Posti tänav 22 / Koidu tänav 5.
Uusrenessanss-stiilis ehitatud hoone on tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks.
Tänapäeval tegutseb hoones Tartu Maakohtu Viljandi kohtumaja. 
Ajalugu.
Enne ehituse algust oli krunt hoonestamata ja sellel asus sõjaväe harjutusväljak.
Hoone valmis aastal 1895 ja selle arhitekt oli Riiast pärit G. Pfeiffer. Ehitas G. Darmeri firma Riiast. 1889. aastal jõustunud kohtu- ja talurahvaasutuste reformiga tegutsesid 1889–1918 Liivi- ja Eestimaa kubermangus 34 rahukohtuniku jaoskonda ja need omakorda olid rühmitaud rahukogu ringkonnaks, Viljandis asus Viljandi-Pärnu Rahukogu. Hoone on algselt planeeritud Viljandi kreisikohtu kohtumajaks ja koos sellega valmis krundi sisemuses ka arestimaja, mis ühendati teise korruse galerii kaudu kohtumajaga 20. sajandi alguses.
Hoone on olnud püsivalt kasutusel kohtumõistmiseks. Novembrist 1917 kuni veebruarini 1918 asus seal Viljandi Tööliste, Soldatite ja Talupoegade Saadikute Nõukogu ja VSDTP Viljandi organisatsiooni komitee. Hoone trepilt luges 1918. aasta 24. veebruaril Viljandi linnapea Gustav Talts ette Eesti iseseisvusmanifesti.
1938. aastal asus hoones Viljandi Ringkonnakohtu Viljandi 1. ja 2. jaoskonnakohus.
Leo Valdma

Leo Valdma (kuni 18. jaanuarini 1938 Leo Valdmann; 11. august 1925 Kunda – 8. september 2015) oli eesti tehnikateadlane, Tallinna Tehnikaülikooli professor ja soomepoiss. 
Haridus.
Ta lõpetas aastal 1939 Kunda algkooli, ta on õppinud Rakvere Keskkoolis ja Tallinna 2. Keskkoolis, ta lõpetas aastal 1946 Tallinna Elektromehaanika Tehnikumi mehaanikaosakonna. Aastal 1952 lõpetas ta Tallinna Polütehnilise Instituudi mehaanikateaduskonna masinaehituse tehnoloogia erialal; aastatel 1952–1955 oli ta samas aspirantuuris. Aastal 1956 kaitses ta tehnikakandidaadi väitekirja (väitekiri kinnitati aastal 1957), aastal 1985 tehnikadoktori väitekirja (Moskva Naftakeemia ja Gaasitööstuse Instituudis). Täiendusõpe: Baumani-nim Kõrgem Tehnikakool Moskvas 1974; Budapesti Tehnikaülikool 1975; Ukraina NSV TA Materjaliprobleemide Instituut 1977.
Tehnikateaduste kandidaat 1956 (kinnitus 1957); dotsent 1962; tehnikadoktor 1985 (Moskva Naftakeemia ja Gaasitööstuse Instituut); professor 1987. 
Töökäik.
Osalenud Soome Jätkusõjas 200. jalaväerügemendis 1943–44. 
Ta töötas aastatel 1946–1947 Eesti NSV Tööstuse Teadusliku Uurimise Instituudis insenerina, aastatel 1947–1949 masinatehases Ilmarine konstruktorina, aastatel 1949–1952 Tallinna Masinatehases vaneminsener-tehnoloogina. 
TTÜs 1952–1994: aastatel 1952–1955 töötas ta Tallinna Polütehnilise Instituudi metallide tehnoloogia kateedris assistendina, aastatel 1956–1958 vanemõpetajana. Aastatel 1958–1985 töötas ta samas kateedris dotsendina; lisaks oli ta aastatel 1973–1983 Tallinna Polütehnilise Instituudi metallide tehnoloogia kateedri juhataja. Aastatel 1986–1992 oli ta metallide tehnoloogia kateedri professor. Aastatel 1992–1994 oli ta Tallinna Tehnikaülikooli materjalitehnika instituudi tööstusharude tehnoloogia erakorraline professor. Aastast 1994 oli ta Tallinna Tehnikaülikooli metallide tehnoloogia emeriitprofessor; 
lisaks oli ta aastast 1997 Tallinna Tehnikakõrgkooli tehnomaterjalide ja tehnoloogia õppetooli professor.
Teadustöö põhisuunad.
Metallide abrasiivkulumine, erosioonikindlad pulberkõvasulamid. Ta lõi kulumiskindlaid kõvasulam-tsentrifugaalpihusteid vedelkütustel töötavatele elektrijaamadele. Ta avaldas üle 200 publikatsiooni, sealhulgas monograafiaid. Tal oli 10 autoritunnistust ning tema juhendamisel kaitsti 5 kandidaadiväitekirja.
Teadusorganisatoorne ja -administratiivne tegevus.
Ta on olnud pulbermetallurgia laboratooriumi teaduslik juhendaja, tegelenud uurimistulemuste juurutamisega tööstusettevõtetes. NSV Liidu Kõrg- ja Keskerihariduse Ministeeriumi pulbermetallurgia koordineerimisnõukogu liige; Eesti NSV Teaduslik-Tehniliste Ühingute pulbermetallurgia sektsiooni esimees; Eesti Materjalitehnika Ühingu liige. Tallinna Kalinini rajooni Rahvakohtu kaasistuja 1959–61.
Huvialad.
Male ja sport, Soomepoiste Meeskoori laulja.
Isiklikku.
Leo Valdma oli abielus kardioloogi Aino Valdmaga. Leo ja Aino lapsed on Ivo Valdma ja Eve Kyntäjä.
Kirjandus.
EE 1998, 10; EE 2000, 14; EMajBL 2003; Tallinna Polütehniline Instituut 1936–1986. Tln, 1986, lk 152, 249, 255–257, 394, 406, 467–469; TTÜ professorid. Tln,1993, lk 57; Mehaanikainseneride koolitus 1918–1998, lk 34, 59, 61–63, 196.
Rehetuba

Rehetuba (Lõuna-Eestis "rehetare") on rehielamu põhiruum, kus elati, kuivatati vilja ja töödeldi lina. Mõnel pool kasutati ka saunana.
Kirjeldus.
Rehetuba oli tavaliselt 30–40 m² suurune, suurtaludes oli pindalaks kuni 70 m², popsidel alla 20 m². Tavalise rehetoa kõrgus oli 3,2–4 meetrit.
Rehetoa põrand oli ehitatud savist või kruusast, võimalusel paeplaatidest. Otsakambritepoolses taganurgas paiknes hoonega risti korstnata keris- või umbahi, mille suu oli esiseina poole. Suits lasti välja uksest või pajaaknast. Ahju ees paiknes kolle, millel rippuvas pajas keedeti toitu. Valdavalt oli põhja tüüpi rehetuba ehitatud madalamate välisseintega hoone sisse, seetõttu olid tal topeltseinad kõrvalruumide (koda, aganik, sahver vms) arvelt või lihtsalt topeltseinad õhuruumiga. Selline ehitusviis võimaldas talvel rehetuba soojana hoida, kuid raskendas valgustamist.
Põhja-Eestis oli rehetoal enamasti kolm ust: rehealusesse, kambrisse ja esiküljele, kus paiknes eeskoda või ulualune. Lõuna tüüpi rehetoal esikülje ust tavaliselt ei olnud. Kui rehetoal oli välisseinu, ehitati nendesse 18. sajandi lõpus ja 19. sajandil 1–3 akent. Põhja tüüpi rehetoal jäeti teisel pool tagaseina asuvate kambri ja aganiku vahele ulualune ("kuredik") akna ehitamiseks. Eesti lääneosas ja Saaremaal eemaldati madalama välisseina akendest valguse saamiseks rehetoa esi- või tagasein parte kõrguseni nii, et rehetuba laieneks rehielamu madalama osa õhuruumi arvel. Nii tekkinud katuslaega rehetoaosa nimetati "liigtoaks".
Sisustus.
Ahju juures nurgas paiknesid toiduvalmistamise ja loomasööda nõud, veepanged. Teiste seinte ääres olid laiad seinapingid ja magamislavatsid, magati ka parsil ja ahju peal. Ahju diagonaalses vastasnurgas seisis lahtiste pinkidega ja järidega söögilaud, otsaga akna poole. Seintel olid mitut liiki varnad riiete ja tööriistade hoidmiseks. Ahju juures oli valgustamiseks pilak. Talvel seati üles kangaspuud, 18. sajandil võeti kasutusele vokk.
Kasutamine.
Rehetoas kuivatati sügisese rehepeksu ajal partel vilja. Seejärel elas rehetoas, kui ainsas köetavas ruumis, kevadeni kogu talupere. Külmal talvel toodi rehetuppa ka väiksemaid loomi. 
19. sajandi keskpaiku hakati köetavate eluruumidena ehitama kambreid, mis muutis rehetoa kasutamist. Esialgu (saartel ja Lääne-Eestis 20. sajandi alguseni) jäi rehetuba igapäevaseks töö- ja söögiruumiks. Kambrite osa laiendamise ja köökide ehitamise järel jäi ruum enamasti ainult vilja kuivatamise ja mustemate tööde tegemise kohaks, samuti panipaigaks. 20. sajandi teisel poolel kohandati säilinud rehetube eluruumideks: jagati vaheseintega osadeks, ehitati uued küttekolded ja laed madalamaks, paigaldati suuremad uksed-aknad, tehti siseviimistlust, paigaldati tehnosüsteeme.
Tallinna Linnateatri maja

Tallinna Linnateatri maja asub Tallinnas aadressil Lai 23 ja hoonet kasutab aastast 1965 Tallinna Linnateater. 
Hoonet on ürikuis mainitud aastal 1467. 
Tallinna Linnateater asub hoonetes alates 1965. aastast, kui hoone eraldati Eesti NSV Riiklikule Noorsooteatrile kontori- ja prooviruumideks. Tänapäeval asuvad Lai 23 majas Väike saal, Linnateatri kohvik, Kaminasaal, Voldemar Panso saal, teatri kontoriruumid ja Diele. 
Linnateatri kaminasaali tõenäoliseks ehitamisajaks 1434. aasta, mis on tuvastatud 2007. aastal saali laepalkide vanuse tuvastamise teel. 
Lai 23 põhiplaan annab küllaltki hea ettekujutuse keskaegsest hilisgooti elamust, mille ehitamist alustati 15. sajandil, lõpliku kuju sai ta 16. sajandil. Diele nurgas asub mantelkorsten, mille alumine osa moodustas koos küttekoldega kööginurga. Dielele esinduslikke lisamiseks ehitati teise korruse galeriile viiv paraadtrepp ja baroksed talamaalingud. Kööginurga all keldris paiknesid hüpokaustahjud, mis ühtlasi soojendasid peretuba ja dornset, kust pääseb siseportaali kaudu tagamajja (bikamer). Keskaegse elamu interjöör taastati aastail 1968–1975 Teddy Böckleri juhtimisel tehtud restaureerimistööde käigus.
Kanuti gildi hoone

Kanuti gildi hoone asub Tallinnas aadressil Pikk 20 / Pühavaimu 5. Hoone on tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks. 
Hoones tegutses ajalooline Tallinna Kanuti gild. ENSV ajal töötas selles sõjaväe tribunal ja suures saalis telefonikeskjaam. Fassaadil on alates 19. sajandist (sealhulgas kogu Eesti NSV aja) seisnud Kanuti ning Martin Lutheri kuju. 
Tänapäeval asub hoones ka Kanuti Gildi SAAL.
Sibulaõli

Sibulaõli ("Allium cepa" õli, CAS-number: 8002-72-0 (v.a sibulast toidu valmistamiseks tehtud maitseõlid, näiteks oliiviõli baasil) on sibulatoodangu kõrvalsaadus, mida toodetakse sibula sibulatest mitmel meetodil, näiteks veeaurudestillatsioonil, saagis varieerub 0,02% ringis, aastane sibulaõlitarve oli 2001. aasta andmetel 59,333,33 naela. 
Sibula õli toimed.
Hariliku sibula erineva koostisega eeterlikud õlid toimivad katsetes puugivastsetele ja -munadele ning täiskasvanutele, näiteks "Boophilus annulatus" 'ele, 
akaritsiidina ja võivad neid suuremas koguses surma saata.
Hariliku sibula eeterlikul õlil on seenevastane toime.
Hariliku sibula õlil on antioksüdantsed toimed. Õli toimeid uuriti nikotiini saanud rottide maksas, kopsudes ja südames ning võrreldi neid E-vitamiini (alfatokoferool) toimetega. Katserottidele süstiti 21 katsepäeva jooksul samaaegselt nikotiini (0,6 mg/kg kehakaalu kohta),sibulaõli (100 mg/kg kehakaalu kohta) või E-vitamiini (100 mg/kg kehakaalu kohta). Nikotiini ja sibulaõli saanud katserottidel suurenes vastupanu rasvade peroksüdatsioonile, sama täheldati ka E-vitamiini saanud rottidel. Nikotiini saanud rottidel alanes katalaasi ja superoksiidi dismutaasi aktiivsus. Sibulaõli või E-vitamiinipreparaate saanud rottide antioksüdantide kontsentratsioon suurenes kõikides uuritud elundites, eriti suurenes glutatiooni, E-vitamiini ja retinooli sisaldus aga E+nikotiini saanud rottidel. Tulemused näitavad, et võrreldes E-vitamiiga on sibulaõli tõhus antioksüdant nikotiini poolt esile kutsutud oksüdatiivsete kahjustuste korral.
MTO droogi päevane annus, kui teisiti pole määratud, on 50 g toorest sibulat või 20 g kuivatatud droogi.
Ross (perekonnanimi)

Ross on perekonnanimi. 
2019. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Ross 171 inimesel: 89 mehel ja 82 naisel. Perekonnanimede levikult on Ross meeste puhul 971. kohal ja naiste puhul 1234. kohal. Perekonnanimi Ross on levinuim Rapla maakonnas, kus neid on maakonna 10 000 elaniku kohta 2,96.
Liisa Oviir

Liisa Oviir (sündinud 1. märtsil 1977) on Eesti jurist ja poliitik.
Ta on lõpetanud 1995. aastal Tallinna Reaalkooli ja 2000. aastal Tartu Ülikooli õigusteaduse alal.
1997–1998 töötas Liisa Oviir referendina Eesti Vabariigi Suursaatkonnas Londonis. 1998–2008 oli ta AS Tallink Grupis jurist. 2008–2015 töötas ta Eesti Energia juhtiva juristina.
Sotsiaaldemokraatlikku Erakonda kuulub ta alates 31. märtsist 2014.
14. septembrist 2015 kuni 23. novembrini 2016 oli Liisa Oviir ettevõtlusminister Taavi Rõivase teises valitsuses.
19. märtsil 2016 valiti Liisa Oviir Harjumaa sotsiaaldemokraatide üldkoosolekul Sotsiaaldemokraatliku Erakonna Harjumaa piirkonna esimeheks.
24. novembrist 2016 kuni 23. augustini 2018 oli Liisa Oviir XIII Riigikogu liige ja Sotsiaaldemokraatliku Erakonna fraktsiooni aseesimees. Ta kuulus väliskomisjoni ja Euroopa Liidu asjade komisjoni.
2018. aasta sügisest on Liisa Oviir erakondade rahastamise järelevalve komisjoni esimees, enne teda oli selles ametis Ardo Ojasalu. Praegu (sügis 2022) töötab Oviir Nõmme Pihlakodu juhina. 
Isiklikku.
Perekonnaseisult on Liisa Oviir teist korda abielus (ta lahutas esimese abielu aastal 2010) ning ta on kahe poja ema. Tema isa on jurist ja riigiametnik Mihkel Oviir, ema poliitik Siiri Oviir. Isapoolne vanaisa oli pastor Madis Oviir.
Väike-Maarja seltsimaja

Väike-Maarja seltsimaja on seltsimaja Lääne-Viru maakonnas Väike-Maarjas aadressil Pikk tänav 2. Seltsimaja on tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks.
Seltsimaja ehitati 1912 Väike-Maarja Põllumeeste Seltsile. Maja projekteeris insener Fromhold Kangro.
Käsmu tuletorn

Käsmu tuletorn (nimetatud ka "Käsmu tulepaak, Käsmu päevamärk") on endine puidust tuletorn Lääne-Viru maakonnas Haljala vallas Käsmu külas. Tuletorn on tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks.
Tuletorn ehitati 1889–1892 Käsmu merekooli eestvõttel. 
Tuletorni tuli ei tööta 1990. aastate algusest. 
Tuletorni haldab Käsmu meremuuseum, see on avatud muuseumikülastajatele.
Tuletorni ajaloost.
Käsmu laht oli kodusadamaks kümnetele laevadele, mistõttu lõppes kaubalaeva merereis sageli ankrusse jäämisega Käsmu lahel. Seni, kuni laevapere liikmed merereisist puhkasid, seisis laev lahesopis ankrus.
Tagamaks ohutut sissesõitu Käsmu lahte ja ankrualale, oli vaja ehitada tuletorn. Majaka tuli ei pidanud paistma kaugele, mistõttu ehitati väike madal kodu tuletorn käsmulaste endi vahenditega. Puidust ehitatud ja valgeks värvitud tuletorn valmis 1892. aastal korjandusest saadud rahaga.
Merepinnast 8,2 m kõrgune majakatuli oli Eesti kõige madalam ja paistis merel kõigest kuue meremiili kaugusele. Algul oli valgusallikaks petrooleumilamp ja valgust koondas dioptriline peeglite süsteem. Alates 1900. aastast töötas tuletorn vilkuva tulega. Hiljem saatis merele valgussignaale atsetüleenil töötav majakatuli, mis andis nähtavuskauguseks 13 meremiili.
Kohtla-Järve kultuurimaja

Kohtla-Järve kultuurimaja on kultuurimaja Ida-Viru maakonnas Kohtla-Järvel Järve linnaosas aadressil Keskallee 36. Ehitis on tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks.
Maja ehitati 1953 ja selle projekteeris Gorstroiprojekti Leningradi osakond. Stiililt on maja uusklassitsistlik.
Allikukivi park

Allikukivi park on park Pärnu maakonnas Saarde vallas Tihemetsa alevikus. Park on tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks.
Park rajati 19. sajandil Allikukivi kalevivabriku direktori elamu pargina.
Pargis asub maalikunstnik August Janseni sünnikohta näitav mälestuskivi.
Allikukivi kalevivabrik

Allikukivi kalevivabrik (varem kasutusel ka nimekujud Hallikukiwi ja Quellenstein, Kwellenstein, ka "Voltveti kammvillriidevabrik", "Voltveti kalevivabrik") oli kalevit ja kammvilla tootev vabrik Pärnu maakonnas Saarde vallas endisaegses Allikukivi külas (tänapäeval Tihemetsa aleviku ala).
Vabriku rajas 1858 Riia tööstur Albert Zoepfel. Vabrikus töötas umbes 400 inimest. Vabrikul oli oma kool, arst ja apteek, samuti ruumid seltsielu tarvis, kus tegutsesid laulukoor, orkester, esitati näitemänge ja loodi karskusselts. Vabrik hävis 12. aprillil 1894 tulekahjus.
Kalevivabriku alal on kaks kultuurimälestiseks tunnistatud objekti: Allikukivi park (mälestis nr 16749) ja Allikukivi kalevivabriku direktori elamu (mälestis nr 16748).
Vanalinn (Rakvere)

Vanalinn on Rakvere linnajagu.
Linnajagu pärineb keskajast. 
Vanalinna alla jääb Vallimäe ja selle jalamil olev Pika tänava piirkond, endisaegse Rakvere mõisa süda, Teatrimägi ja Rahvaaed. 
Vanalinnas asub Lääne-Viru maavalitsus ja asus Rakvere linnavalitsus, mis 2016. aastast paikneb Keskväljaku ääres. 
Vanalinnas on palju vaatamisväärsusi, sealhulgas kultuurimälestisi. Nende kaitseks on moodustatud Rakvere vanalinna muinsuskaitseala.
Tori vallamaja

Tori (uus) vallamaja on vallamaja Pärnu maakonnas Tori vallas Tori alevikus aadressil Selja maantee 2. Maja on tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks. Majas tegutseb tänapäeval Tori vallavalitsus.
Toris aadressil Pärnu maantee 9 asub vana vallamaja, mis on samuti tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks.
Uus vallamaja ehitati 20. sajandi alguses, stiililt on see historitsistlik. Kuni Teise maailmasõjani kasutati maja vallamajana, hiljem haigla ja vanadekoduna ning aastast 2003 taas vallamajana.
Hakubun Shimomura

Hakubun Shimomura (jaapani keeles 下村 博文 " Shimomura Hakubun"; sündinud 23. mail 1954 Takasakis Gunma prefektuuris Jaapanis) on Jaapani poliitik (Liberaaldemokraatlik Partei). Ta oli26. detsembrist 2012 kuni 7. oktoobrini 2015 Jaapani haridusminister.
Ta oli 9-aastane, kui kaotas isa. Ta on lõpetanud Waseda Ülikooli.
Rakvere vanalinna muinsuskaitseala

Rakvere vanalinna muinsuskaitseala on Rakvere vanalinna kaitseks moodustatud muinsuskaitseala.
Muinsuskaitseala hõlmab Tallinna, Näituse, Vabriku ja Tiigi tänavat, Vabriku tänava idapoolsete kinnistute piire, Jakobsoni ja Silla tänavat, Pika tänava ida- ja läänepoolsete kinnistute piire, Tõusu tänava lõunapoolsete kinnistute piire kuni Tammikusse viiva teeni ning edasi mööda Tõusu ja Vallikraavi tänavat.
Jah! Show

"Jah! Show" oli Eesti Televisiooni neljandast stuudiost kahel hooajal (1991–1993) otse-eetrisse läinud meelelahutussaade.
Saate režissöör oli Toomas Kirss, toimetaja-saatejuht oli Vahur Kersna. "Jah! Show" lahutamatuteks osadeks olid Even Tudebergi juhitud triki- ja koduvideokonkurss ning näitleja Harry Kõrvitsa kehastatud nukk Muhkel, kes esitas vaatajate saadetud anekdoote. 
Saate muusikaosas esitasid parasjagu populaarsed ansamblid vastastikku legendaarsete tegijatega teineteise lugusid. (Mihkel Raud "Las kallab", Vello Orumets "Rain"). Pärast Gunnar Grapsi "Valguse" esitamist selles saates sai Eestis laiemalt tuntuks ansambel Smilers. Toivo Kurmetile jäi koos Karavaniga esitatud "Peitus" viimaseks avalikuks esinemiseks.
Päevakauplemine

Päevakauplemine (inglise keeles "day trading") on aktsiaspekulatsioon, mis sisaldab aktsiate ostmist ja müümist ühe päeva sees. Kõik positsioonid suletakse päeva lõppedes. Paljud kauplejad ei pruugi olla otseselt päevakauplejad, kuid kasutavad seda taktikat oma kauplemisstrateegia osana. Kauplejaid, kes sel viisil tehinguid teevad, kutsutakse päevakauplejateks. Seega kauplejad, kes tegelevad päevakauplemisega, on spekulandid.
Ühed kõige enam kaubeldavad finantsinstrumendid on aktsiad, optsioonid, valuutad ja erinevad tuletisinstrumendid.
Päevakauplemine oli varem tegevus, millega tegelesid ainult finantsettevõtted ja professionaalsed spekulandid. Nüüdisajal, mil elektroonilised kauplemisvõimalused on avardunud, on tekkinud palju uusi nn jaekauplejaid, kes kauplevad oma kapitaliga kodusest arvutist.
Karakteristikud.
Mõned päevakauplejad keskenduvad vaid hinnaliikumistele, teised aga tehnilistele mustritele. Osad kauplejad keskenduvad limiteeritud strateegiatele, kus nad tunnevad, et omavad strateegilist eelist.
Seabrook

Seabrook on asula USA-s New Jersey osariigis Cumberlandi maakonnas Upper Deerfieldi vallas.
See on saanud nime ärimehe ja ettevõtja Charles F. Seabrooki järgi, kellel kuulus selles piirkonnas suurim niisutatud aiand maailmas.
Eesti kogukond.
Seabrookis tegutseb eesti Seabrooki kogudus.
Seabrookis on tegutsenud Seabrooki Eesti Võitlejate Ühing, mille esimees oli Avdy Andresson. Ühingu eestvõttel püstitati sinna 1. detsembril 1968 Vabadussõja mälestussammas.
Thomas de Maizière

Karl Ernst Thomas de Maizière (sündinud 21. jaanuaril 1954 Bonnis) on Saksamaa riigitegelane ja poliitik (Saksamaa Kristlik-Demokraatlik Liit). Ta oli 17. detsembrist 2013 kuni 14. märtsini 2018 Saksamaa siseminister.
Ta sündis aastal 1954 Bonnis. Tema isa esivanemad olid prantsuse hugenotid, kes XVII sajandil põgenesid usulise tagakiusamise eest Brandenburgi. Ta lõpetas aastal 1972 Bonnis gümnaasiumi. Seejärel oli ta sõjaväeteenistuses, kus ta aastal 1974 sai leitnandi auastme. Pärast sõjaväeteenistust õppis ta õigusteadust Münsteri ja Freiburgi Ülikoolis. Aastal 1986 kaitses ta Münsteri ülikoolis õigusteaduse doktori väitekirja.
Ta kuulub Saksamaa Kristlik-Demokraatlik Liidu ridadesse aastast 1971.
Isiklikku.
Ta on abielus ja tal on kolm last. Tema isa Ulrich de Maizière (1912–2006) oli sõjaväelane, ema Eva de Maizière (1915–2003) oli kunstnik, vanem vend Andreas de Maizière on pankur. Onupoeg Lothar de Maizière on samuti kristlik-demokraatlik poliitik. Ta on luterlane.
Londoni Eesti Maja

Londoni Eesti Maja on eestlaste kultuurimaja ja kogunemiskoht (Eesti Maja) Londonis. Eesti Maja on tegutsenud Londonis Notting Hilli linnaosas 1956. aasta novembrist alates.
Hoones on mälestustahvel August Tormale, kes 1934-1971 oli Eesti saadik Suurbritannias. Tahvli avas 8. oktoobril 1972 Salme Pruuden ja tahvli pühitses praost Jaak Taul. 
Eesti Maja saalis toimuvad Eesti Abistamise Komitee pühapäevalõunad ja Eesti Kooli aktused ning muud üritused, lisaks tegutseb seal Londoni Eesti Segakoor. Üritustevälisel ajal on Eesti maja külastajatele suletud.
Žamysłaŭli mõis

Žamysłaŭli mõis ehk Žamõslavli mõis ("Жамыслаўскaя сядзіба") on endine mõis Valgevenes Hrodna oblastis Iŭje rajoonis, Subotniki külanõukogus Žamysłaŭli asulas. Mõisakompleks asub Gauja jõe kaldal.
Esimest korda on mõisa mainitud 1587. aastal. Toona kuulus see Zenowiczitele ja kandis nime Kandraciški mõis, mille ostsid Roskad. Aastaks 1700 olid sealsete valduste omanikud Žemłyd, kuigi ametlikult need alad iseseisvat territooriumi endast ei kujutanud. Seejärel olid omanikeks Pacid, aastast 1723 Andruszkiewiczid. Andruszkiewiczite valduses sai alast taas iseseisev mõis. Aastal 1806 ostis mõisa Kenewiczitelt krahv Umiastowski. 
Mõisa vana puidust peahoone oli barokkstiilis. Aastal 1828 lasi toonane omanik selle külgedele ehitada kaks kivist klassitsistlikku kontorihoonet (neist säilinud on üks). Samal ajal rajati ka maneež, kasvuhoone ja jääkelder. Peahoone valmis aastal 1877. Aastal 1883 valmis keskse allee äärde kivist lehtla, kus asus Jumalaema kujutav ikoon. Aastal 1885 valmis ka pruulikoda. Lisaks paraadhoonetele on säilinud ka mõned majandushooned: tall, veski, ladu ja ait.
Mõisa peahoone projekteeris arhitekt Leonard Marconi. Loss ise oli Varssavis asuva Łazienkowski lossi väiksem koopia. T-kujuline peahoone on kahekorruseline, seda kroonib vaatepaviljon. Peamise fassaadi keskel asub täisnurkne lodžaga risaliit. Risaliidi keskel asub nelja sambaga portikus. Fassaadi kaunistavad Korintose sambad. Hoone külgedel asuvad madalad juurdeehitised, mille katusel asuvad avatud terrassid.
Hoone keskel asus ruudukujuline suure kahhelahjuga saal, millest viisid igasse suunda anfilaadidena kujundatud koridorid. Tubades oli parkettpõrand; ruumides asusid marmorist kaminad. Tubade seinu katsid ehispaneelid. Hoones asuv mööbel oli kohalike meistrite poolt käsitsi valmistatud.
XIX sajandi lõpus andis toonane omanik mõisa peahoone välibaasina Vilniuse ülikooli käsutusse. Esimese maailmasõja ajal rajasid sakslased hoonesse kuurordi (aastal 1914). Nõukogude ajal asus hoones kohaliku sovhoosi kontor. Tänapäeval seisab hoone tühjalt; selle interjöör on hävinud.
Park rajati aastal 1883. Selle pindala on seitse hektarit ja see jaguneb kaheks osaks. Regulaarse planeeringuga osa asub peahoone juures, vabakujundusega osa aga Gauja jõe kaldal. Pargis kasvavad harilik pärn, Siberi seedermänd, harilik vaher, pensilvaania saar ja dalekarlia kask.
Nõmme kõrts

Nõmme kõrts on endisaegne kõrts Rapla maakonnas Rapla vallas Nõmme külas. Kõrtsihoone on tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks.
Kõrtsihoone asub Rapla–Juuru ja Tallinna–Hõreda maantee ristil. 
Kõrts on märgitud Ludwig August Mellini "Liivimaa atlases" (1796).
Praegune kõrtsihoone ehitati tõenäoliselt 19. sajandi I poolel.
Ruunavere postijaam

Ruunavere postijaam on endisaegne Tallinna–Riia postimaantee postijaam Rapla maakonnas Märjamaa vallas Pajaka külas. 
Postijaam ehitati 19. sajandi I veerandi lõpus tüüpprojekti järgi. Peahoone ehitati aastail 1821–1824. Sama projekti järgi on ehitatud Jõelähtme, Saue, Sõkla ja Jädivere postijaam. 
Jaama peahoone ja postipoiste maja on tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks, lisaks on jaamas veel tall ja sepikoda. Mälestis on riikliku postiajaloo mälestusmärk ja ajaloolise infrastruktuuri lahutamatu osa ning tunnistati kultuurimälestiseks 1998. aasta keskel.
Postijaam asub Tallinna–Pärnu maantee 47. kilomeetril.
Arhitektuur.
Peahoone ja postipoiste maja on ühekorruselised krohvitud kivihooned klassitsistlikus stiilis. 
Postipoiste majal on S-kiviga kaetud poolkelpkatus. Räästa all on lai mitmeastmeline karniis. Viiluväljal on segmentaken ja fassaadil on lihtsad neljaruudulised aknad. 
Postijaama peahoone on paekivihoone, millel on samuti kelpkatus. Katus oli algselt kaetud pilbaskattega, kuid hiljem kaeti see S-kiviga. Esifassaadi keskosas asub peasissekäik, mida rõhutab kahe paarissamba ja kolmnurkfrontooniga portikus. Sammaste ülaosa ühendab kolmnurkfrontooniga pilaster. Kahe paarissamba vahel on kahepoolne välisuks, mille kohal on framuug. Fassaadi kujundus on klassitsistlikult rikkalik- munavöödikujuline ehhiin, ühine rihveläärega pealisplaat ja talastiku kohal reljeefne palmettfriis. Fassaadil asetsevad lihtsad, kuue ruuduga aknad sümmeetriliselt. Hoone keskel asub mantelkorsten-köök. Ühel pool kööki asusid reisijate toad, teisel pool postijaamapidaja ruumid. Tubades olid kahhelahjud. Peahoone põles 2001. aasta lõpul.
Seisund.
2019. aasta 15. augusti inspekteerimisel otsustati, et peahoone seisund on hea ja postipoiste maja seisund on rahuldav.
Torma postijaam

Torma postijaam on endisaegne Peterburi–Narva–Tartu–Riia postimaantee postijaam Jõgeva maakonnas Mustvee vallas Jaama külas. 
Postijaama peahoone, tall-tõllakuur ja sepikoda on tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks.
Postijaama peahoone ehitati 1832. aastal.
Endel Valk-Falk

Endel Valk-Falk (12. oktoober 1932 Rakvere – 18. september 2019) oli eesti nahakunstnik, restauraator ja köiteajaloolane.
Ta õppis aastatel 1941–1952 Rakvere 1. Keskkoolis ja 1952–1958 Eesti NSV Riikliku Kunstiinstituudi tarbekunsti osakonnas köitekunsti (nahkehistöö) eriala.
1997. aastast kunstiteaduse magister, magistritöö teema oli "Eduard Taska ja Eesti köitekunst".
Looming.
Endel Valk-Falk on loonud albumeid, raamatuköiteid, külalisraamatuid, püüdes neis elustada vanu nahatehnikaid, koostanud oskussõnastikke, rikastanud köitetehnika sõnavara, loonud kreeka-slaavi köite restaureerimismetoodika.
Auganiit

Auganiit on vulkaaniline kivim. Kuulub andesiitsete või basaltsete kivimite hulka. Auganiidiks nimetatakse oliviinivaba basalti (koosneb kaltsiumirikkast plagioklassist ja augiidist) või siis augiiti sisaldavat andesiiti. Auganiit võib sisaldada ka erinevaid pürokseene; küünekivi, biotiiti, hüpersteeni või bronsiiti.. Nimetus auganiit on tuletatud sõnadest "augiit" ja "andesiit", selle pakkus välja A. N. Winchell. 
Algselt leiti auganiiti erinevates USA osariikides; tänapäeval on auganiidina identifitseeritud kivimeid ka mujal. Nii näiteks on avastatud, et auganiiti on peale kaldeera moodustumist pursanud Aso vulkaan Jaapanis.
Päramootor

Päramootor (ka rippmootor) on väiksemat tüüpi veesõiduki kerele (ahtripeeglile) kinnitatav jõuseade, mille mootor, ülekanne ja veekäitur on ühendatud üheks kompaktseks plokiks. Üldjuhul kinnitatakse päramootorid veesõiduki ahtripeegli külge. 
Kirjeldus.
Päramootori eelis, erinevalt sisemootorist, on selle hõlbus eemaldatavus, vahetatavus ja kompaktsus. Samuti veesõiduki kere sees hooldust vajava sõuvõlli ning keret läbiva väljundava puudumine. Puudused on piiratud võimsus, ahtriosale mõjuv raskusjõud ja suurem ilmastikutundlikkus.
Paadil on tavaliselt 1, harvem 2-3 päramootorit, kuid on paigaldatud ka rohkem. Päramootorite võimsus on tavaliselt 2–300 hj. Päramootor võib olla lisaks sisepõlemismootorile ka elektrimootor.
Väiksemad päramootorid on käsihoovast ehk rumplist juhitavad, suuremad omavad vastavat distantsmehhanismi. Vähemalt 5 hj või võimsamatel mootoritel on tavaliselt ka tagasikäigu võimalus. Üldjuhul on käsitsi juhitavatel päramootoritel ohutusvõti ehk ohutuslukk, mille võti või klamber kinnitatakse veniva juhtmega ümber käe või riietuse külge. Paadijuhi ootamatu üle parda kukkumise korral eemaldab tema külge kinnituv juhe teise otsaga mootori küljest ohutusklambri ja mootor seiskub.
Üldjuhul on päramootori jalaosa võimalik kasutamispauside ajaks (parema säilimise huvides) mootori ülespööramisega veest välja kergitada.
Ajalugu.
Esimene teadaolev päramootor oli väike 5 kg kaaluv elektrimootor, mille konstrueeris 1870. aastal Gustave Trouve ja mille patendi ta sai 1880. aasta mais (patent nr 136,560). Hiljem 25 bensiinil töötavat päramootorit esitleti 1896. aastal American Motors Co poolt, kuid sellel alal need mootorid teerajajaks ei saanud.
Esimese bensiinimootoriga päramootori, mis jõudis ka müügile, konstrueeris noor Yale inseneeria tudeng Cameron Waterman 1903. Patenditaotlus esitati 1905. aastal, aasta hiljem alustati mootori tootmist ja loodeti müüa 25 000 mootorit aastaks 1914.
Kõige edukama mootori sellel ajajärgul lõi Norra-Ameerika leiutaja Ole Evinrude (1877–1934) 1909. aastal, kelle nimi katab nii mõnegi tänapäevase mootori kapotti. Ajavahemikul 1909–1914 tootis Evinrude Co tuhandeid päramootoreid, mida müüdi edukalt kogu maailmas.
Ajalooliselt on enamus päramootoreid olnud kahetaktilised ottomootorid, mis on varustatud karburaatoriga, kuna selle konstruktsioonil on olnud oma lihtsus, usaldusväärsus, madal hind ja kergem kaal. Puudused on suurem looduse reostus, mis tuleb põlemata kütuse ja õlijääkidest heitgaaside hulgas ja suuremast mürast. Kuigi neljataktilisi mootoreid müüdi 1920. aasta lõpust, siis nende mootorite laialdasem levik leidis aset sajandi teises pooles. Neljataktiliste mootorite eelised on väiksem müra, vähesem kütusekulu ja suurem töökindlus, puudus aga suurem mass.
Saponiinid

Saponiinid on taimse päritoluga glükosiidse olemusega seebitaoliste pindaktiivsete ainete rühm, mille struktuur võib olla kas steroidne või triterpenoidne. Sahhariidse osa võivad moodustada kas D-glükoos, D-galaktoos, D-ksüloos, D-glükuroonhape, D-galakturoonhape, L-arabinoos, L-ramnoos või L-fruktoos. Esimene saponiin eraldati 1811. aastal harilikust seebilillest ("Saponaria officinalis").
Saponiinide bioaktiivsust ära kasutades on taimsete triterpenoidsete saponiinide baasil sünteesitud mitmeid kaasaegseid kommertssteroide, nagu östrogeenid, progesteroon, testosteroon, kortisoon, androgeenid.
Saponiine kirjeldas Ludwig Kofler oma 1927. aastal ilunud raamatus "Die Saponine".
Saponiinid jaotatakse kahte rühma: triterpenoidsed saponiinid ja steroidsed saponiinid.
Monoloog tundmatuga

"Monoloog tundmatuga" oli Eesti Televisioonis hooajal 1990/1991 eetris olnud saatesari, mis esmakordselt käsitles põhjalikumalt kohalikke ufojuhtumeid. 
Saatest sai alguse Enn Mikkeri (Vormsi Ennu) üle-eestiline tuntus. Saatejuht-toimetaja oli Vahur Kersna, režissöör Nele Laanejärv, konsultant Hans Raudsik.
Gilbert Saboya Sunyé

Gilbert Saboya Sunyé (sündinud 28. juulil 1966 Sant Julià de Lòrias Andorras) on Andorra majandusteadlane ja poliitik. 
Ta oli 16. maist 2011 kuni 17. juulini 2017 Andorra välisminister.
Noortestuudio pärastlõuna

"Noortestuudio pärastlõuna" oli kahel hooajal (1986–1988) pühapäeviti Eesti Televisiooni eetris käinud otsesaadete sari.
Saatest said tuule tiibadesse autorid-saatejuhid Vahur Kersna ja Ivar Vigla, kursusekaaslased TRÜ ajakirjandusosakonnast. Samuti sai seal laiemalt tuntuks Alo Mattiisen, kes kommenteeris saates välismaiseid muusikavideoid. Režissöör Jüri Pihel salvestas just selle saatesarja jaoks mitu ETV kullafondi läinud muusikavideot (Alo Mattiiseni "Ei ole üksi ükski maa", J.M.K.E. "Tere perestroika", PS Troika "Põdrakasvataja" jpt).
Saate toimetajad olid Ulvi Funk (Pihel) ja Urve Tiidus, kunstnik oli Tiina Alver.
Shaunae Miller-Uibo

Shaunae Miller-Uibo (sündinud 15. aprillil 1994) on Bahama sprinter, 400 meetri jooksu maailmameister ja kahekordne olümpiavõitja.
Ta omandas keskhariduse St. Augustine Kolledžis Nassaus ja astus 2012. aastal Georgia Ülikooli USA-s.
2011. aasta noorte kergejõustiku maailmameistrivõistlustel Veebruaris 2012 täitis ta 2012. aasta suveolümpiamängude kvalifikatsiooninormi. Miller tegi Londonis hea stardi, kuid katkestas jooksu vigastuse tõttu. Rahvaste ühenduse mängudel 2014. aastal oli ta 400 m jooksus seitsmes. 2015. aasta kergejõustiku maailmameistrivõistlustel Pekingis võitis ta 400 m jooksus ajaga 49,67 Allyson Felixi järel hõbemedali.
2016. aasta suveolümpiamängudel Rio de Janeiros tuli ta 400 meetri jooksus olümpiavõitjaks, püstitades isikliku rekordi 49,44-ga. Olümpiamängude avatseremoonial oli ta Bahama lipukandja.
2017. aasta kergejõustiku maailmameistrivõistlustel Londonis võitis ta 200 meetri jooksus ajaga 22,15 pronksmedali. 400 meetri jooksu finaalis oli lõpusirgel juhtpositsioonil, kui teda tabas paarkümmend meetrit enne finišit tõenäoliselt lihasekramp, mistõttu jäi ta ajaga 50,49 neljandaks.
2017. aastal tuli ta Teemantliiga üldvõitjaks nii 200 kui ka 400 meetri jooksus.
2018. aasta Rahvaste Ühenduse mängudel võitis ta 200 meetri jooksus kuldmedali võistluste rekordit tähistava 22,09-ga.
2019. aasta kergejõustiku maailmameistrivõistlustel Dohas võitis ta 400 meetri jooksus Põhja-Ameerika rekordiga 48,37 Salwa Eid Naseri järel hõbemedali.
Suveolümpiamängudel Tokyos tuli Miller-Uibo 400 meetri jooksus ajaga 48,36 teist korda olümpiavõitjaks, parandades enda Põhja-Ameerika rekordit ühe sajandikuga.
2022. aasta kergejõustiku sisemaailmameistrivõistlustel Belgradis võitis ta 400 meetri jooksus kuldmedali Femke Boli ja Stephenie Ann McPhersoni ees. Maailmameistrivõistlustel Eugene'is tuli ta samal alal maailmameistriks ka välitingimustes, joostes finaalis 49,11.
Isiklikku.
2016. aasta aprillis kihlus ta Eesti kümnevõistleja Maicel Uiboga. 4. veebruaril 2017 paar abiellus.
Malcolm Turnbull

Malcolm Bligh Turnbull (sündinud 24. oktoobril 1954 Sydneys) on Austraalia poliitik. Ta oli 15. septembrist 2015 kuni 24. augustini 2018 Austraalia peaminister.
Ta sündis aastal 1954 Sydneys. Aastal 1973 asus ta õppima Sydney ülikooli, mille lõpetas aastal 1977 "Bachelor of Arts" kraadiga ja aastal 1978 "Bachelor of Laws" (õigusteaduse bakalaureuse) kraadiga. Aastal 1978 sai ta Rhodesi stipendiumi ja tänu sellele õppis ta aastatel 1978–1980 Oxfordi Ülikoolis (Brasenose kolledžis) tsiviilõigust.
Turnbull oli aastatel 1993–2000 Austraalia vabariikliku liikumise juht.
Paldiski Radoneži Vaga Sergi kirik

Paldiski Radoneži Vaga Sergi kirik on Paldiskis asuv 2015. aastal valminud kirik, mida kasutab Moskva Patriarhaadi Eesti Õigeusu Kiriku Paldiski Püha Suurmärter Panteleimoni kogudus.
Kiriku ehitamist alustati 2012. aasta juunis. Seda rahastas Lukoili tütarettevõtte Litasco juhi Sergei Tšaplõgini ja tema abikaasa Aleksandra Azova asutatud Boris Tšaplõgini mälestusfond. Kiriku risti ja kellade pühitsemise tseremoonia toimus 22. septembril 2013. Kiriku avamine ja pühitsemine toimus 13. juunil 2015.
Dokumentide järgi oli kiriku ehituse näol tegemist haigla renoveerimisega, kuigi mingit hoonet kinnistul ei olnud (lastehaigla hoone lammutati 2007. aastal). Samuti ei kehtestatud seaduses nõutud detailplaneeringut, mille menetlemine tähendanuks muu hulgas ka selle avalikku eksponeerimist, huvitatud osapoolte ettepanekute kogumist ning ka avalikku arutelu nende üle.
Kiriku alumise korruse altari juures, mis on nimetatud ravitseja Panteleimoni auks, asub baptisteerium, kus ristitav kastetakse täielikult vee alla. 
V. Šadrini projekti põhjal rajatud kirikuhoone vastab puitkirikuarhitektuuri kaanonitele. Kiriku puitosa on valmistanud ning tööd teostanud Soome ettevõte Honkarakenne, ristid ja kuplid on tehtud Eestis. Kiriku kellad on valatud Voroneži Anissimovi tehases. Ikonostaas on valmistatud Kreekas.