Sarlakid

Sarlakid (ladina keeles "scarlatina") on nakkav lööbeline laste- (4–8aastaste) ja ka noorukiea (kuni 15aastaste) infektsioonhaigus; üks streptokokkinfektsiooni vorme. Sarlakilööbe tekitaja on streptokokk "Streptococcus pyogenes".
Imikutel esineb sarlakeid haruharva. 10. eluaastaks ringlevad immuunsüsteemis (lümfoid(-immuun)süsteemis) "Streptococcus pyogenes"e pürogeensete eksotoksiinide antikehad kuni 80% lastest.
Nakkus levib kontakti teel ja ka A-grupi streptokokiga saastunud piima kaudu.
Nakatumiseks on vajalik lähedane kokkupuude nakkuskandjaga. Sarlakihaige on nakkusohtlik 24 tundi haiguse algusest ja maksimaalselt 2–3 nädalat. Patsient ei ole nakkusohtlik 24 tundi pärast antibakteriaalse ravi algust.
Harvemini põhjustavad sarlakilöövet ka teised β-hemolüütilised bakterid: C- ja G-grupi streptokokid, mis satuvad organismi kas kirurgilisel operatsioonil, sünnituse ajal või põletushaava kaudu.
Haiguse sesoonne tõus on sügis-talvisel perioodil.
Haiguse kliiniline pilt.
Lööbega haiguste puhul ei ole kliiniline hinnang usaldatav, kuid teatud tüüpilist haiguse väljendust saab kirjeldada.
Asümptomaatiline haiguse kulg.
Kuni 20% kooliealisi lapsi võivad olla streptokoki "Streptococcus pyogenes"'i kandjad. Asümptomaatilist haiguse kulgu üldiselt ei ravita.
Tüüpiline haiguse kulg.
Esmastele nakkusilmingutele võivad nooremate laste puhul eelneda oksendamine, kõhulahtisus või kõhuvalu.
Sarlakite korral on sarlakihaige keel iseloomuliku välimusega – esmalt on keelel valge katt ja alates 3. haiguspäevast muutub see vaarikpunaseks (nimetatud ka vaarikakeeleks ja vaarmarjakeeleks) ja struktuuriliselt näsaliseks.
Täielikult tervenetakse tavaliselt kahe nädalaga, kuid ravita võivad paranemisperioodi 18. päeval tekkida kõrge palavik, angiin, kõrvapõletik, neelupõletik, akuutne glomerulonefriit ja/või reuma.
Raske haiguse kulg.
Sarlakite raske haiguse kulu korral võib tekkida nekrootilis-fibrinoosne angiin, mis võib levida nii söögitorru, makku kui ka kesk- ja sisekõrva.
Harva esineb ka raske kuluga ehk maliigseid sepsisega sarlakeid, mis võivad põhjustada kurtust (kurdistumist), müokardiiti, meningiiti ja streptokokilist toksilise šoki sündroomi.
Diagnoosimine.
Haiguse kliinilist pilti ei peeta lööbega haiguste puhul tänapäeval usaldusväärseks diagnoosimise viisiks.
Eristusdiagnoos.
Ka stafülokokk "Staphylococcus aureus" põhjustab lööbehaigust "Staphylococcal Scarlet Fever".
Diagnoosimiseks tuleks teha eristusdiagnoos, et eraldada sarlakid teistest lööbehaigustest, nagu 
Kliinilise keemia uuringud.
"Streptococcus pyogenes"'i infektsiooni kahtluse korral võetakse kas neelust külvimaterjal või vereanalüüs ning hinnatakse
Antibiootikumide tarbimine võib laboratoorsete analüüside tulemusi moonutada.
Patogenees.
"Streptococcus pyogenes"'i bakter siseneb organismi tavaliselt ülemiste hingamisteede kaudu. Seejärel rajavad streptokokid ensüümide ja valkude abil tee kurgu ja neelu epiteelirakkudesse (F-proteiin) ja hiljem nahale (M-proteiini abil adhesioon keratinotsüütidesse).
Pürogeensed eksotoksiinid (SpeA, SpeB, SpeC) toimivad teadlaste arvates superantigeenidena, indutseerivad tsütokiinide (näiteks tuumornekroosifaktor alfa TNFα) vabanemist ja vahendavad palavikku, sarlakilöövet, organpuudulikkust ning šokki (streptokokiline toksilise šoki sündroom). SpeB toimel surevad südamelihase rakud.
Ravi.
Sarlakid paranevad ka ilma antibiootikumideta, kuid tüsistuste vältimiseks soovitavad arstid haigetel neid siiski manustada.
Sarlakite ravis kasutatakse ravimitest esmase valikuna penitsilliini: 
Penitsilliiniallergia korral võib arst välja kirjutada erütromütsiini.
Palaviku alandamiseks kasutatakse vastavalt arsti soovitustele looduslikke palavikualandajaid või näiteks paratsetamooli (annused vastavalt kehakaalule).
Sarlakihaigele peaks võimaldama voodirahu ja tuleks keelitada teda rohkelt vedelikku (taimetee, kurgutee) tarbima. Väikelastele valmistavad kurguvalu ja neelamise valulikkus ilmselt suurt piina ning seetõttu võiks neile pakkuda tavalisest veidi vedelamat toitu. Võimalik, et haige laps ei ole võimeline kuigi palju toitu alla neelama.
Kodused ravivõtted.
Mitmes Aafrika riigis on kasutatud sarlakitega seotud kurguhädade leevendamiseks puju liigi "Artemisia afra" kuuma auru inhaleerimist.
Tüsistused.
Sarlakite tüsistused on tänapäeval haruldased ning neid seostatakse bakteri ja/või selle osade (näiteks pürogeensed eksotoksiinid) jõudmisega vereringesse: infektsioossed kõrvapõletikud, streptokokkide põhjustatud kopsupõletik, kurgu empüeem, meningiit, juveniilne artriit, ikterus, akuutne glomerulonefriit; harvem sapipõie hüdrops, kopsupõletik ja streptokokilise toksilise šoki sündroom. Sarlakitega seostatakse ka maksapõletikku.
Ennetamine.
Vältida sarlakihaigega lähedast kontakti ja mänguasjade jagamist ning võimalusel eraldada laps(ed) teistest lasteaialastest (panna karantiini).
Haigestumus.
Eestis.
Eestis registreeriti Terviseameti andmetel 2014. aastal sarlakite haigusjuhte järgmiselt:
Eestis 2015. aastal registreeritud sarlakite haigusjuhud:
Ajaloolist.
Haiguse esmakirjelduste kohta andmed puuduvad.
Osaliselt võib eeldada, et Vana-Kreeka arst Hippokrates tundis seda haigust, kattuvusi võib leida ka Celsusel, Caelius Aurelianiusel, Aretaeusel ja Aëtius Amidenusel.
Herodotus, Avicenna ja Rhazes võisid sarlakeid juba päris täpselt kirjeldada, kuid osa autorite arvates kirjeldasid nad leetreid.
John Philip Ingrassias (1510–1580) oli Sitsiilia arst ja anatoom, kes kirjeldas oma raamatus "De Tumoribus praeter Naturam" (1553) leetreid, mida sel ajal tunti "rosalia" ehk "rosania" nimetusega.
Ballonius võis kirjeldada haigust "rubiolae"'na.
Sydenham kirjeldas haigust 1675. aastal raamatus "Observatione Mediae". 
Malfatti kirjeldas "puerperal scarlatina"'t 1801. aastal ja James Paget kirjeldas 1863. aastal kirurgilistele operatsioonidele järgnevaid sarlakeid, mis kaasnesid haavadega.
19. sajandi teisel poolel loeti sarlakeid (nimetati inglise keeles lihtsalt "fever") üle 1aastaste laste levinuimaks surma põhjuseks.
50 aastat tagasi arvati, et sarlakid on ülitundlikkusreaktsioon, kuid see alternatiivteooria ei leidnud laialdast omaksvõttu.
Süstemaatika.
Dr Elliotsoni klassifikatsioon (avaldatud 1839).
Dr Ellitson klassifitseeris sarlakite liigid nahahaiguste III seltsi "Exanthemata", II perekonda "Scarlatina".
"Scarlatina" liigid on "Scarlatina Simplex", "Scarlatina Anginosa", "Scarlatina Maligna".