Rongiprobleem

 
Rongiprobleem (originaalkeeles “The Trolley Problem”) on sari mõtteeksperimente eetika ja psühholoogia vallas, mis hõlmab eetikaküsimuse "Kas on eetiline ohverdada üks, et päästa mitu?" versioone.
Dilemma kõige tuntum versioon on Judith Jarvis Thomsoni "Kang" (originaalkeeles “Switch” või “Bystander at the Switch”) ja see kõlab järgmiselt:
Kumb on eetilisem valik?
Philippa Foot tutvustas otsustusprobleemide sarja 1967. aastal Oxford Reviews avaldunud artiklis “The Problem of Abortion and the Doctrine of the Double Effect”. Hiljem on dilemmat põhjalikult uurinud filosoofid Judith Jarvis Thomson, Frances Kamm ja Peter Unger. Thompsoni 1976. aastal ilmunud artikkel “Killing, Letting Die, and The Trolley Problem” algatas suure huvi dilemma vastu, muutis selle eraldi uurimisobjektiks ning nimetas selle "The Trolley Problemiks" ('rongiprobleem'). Pärast seda on dilemma kohta ilmunud väga palju kirjutisi, kus on dilemmast esitatud rohkesti värvikaid ja kohati absurdseid versioone. Näiteks kui ohverdus oleks hoopis selline, et rongi peatamiseks lükatakse selle ette paks mees. Erinevate versioonide eesmärk on keerulisemaks muuta meie järeldusi põhjuse-tagajärje suhtes.
Enne Philippa Footi on sarnaseid dilemmasid esitanud ka teised filosoofid. Frank Chapman Sharp viis 1905. aastal Wisconsini ülikooli üliõpilaste seas läbi uuriva küsitluse, milles esines sarnane dilemma. Tema versioonis kontrollis kangi rongijaamas töötav rööpaseadja ja ohverdatavaks isikuks oli rööpaseadja laps. Sarnase dilemma üle on arutlenud 1930. aastal ka saksa filosoof Karl Engisch, kes uuris seda oma habilitatsioonitöös. Sarnaselt uuris 1951. aastal seda ka saksa õigusteadlane Hans Welzel.
Alates 2001. aastast on rongiprobleemi ja selle variante laialdaselt kasutatud moraalipsühholoogia empiirilistes uurimustes. Lisaks on sellest kirjutatud mitu raamatut. Rongiprobleemiga sarnased stsenaariumid esinevad ka autonoomsete sõidukite disainimise eetikas, kus tuleb programmeerides valida, mille pihta auto avariiolukorras eelisjärjekorras sõidab.
Originaalne dilemma.
Philippa Footi originaalne versioon "Trolley Driver" mõtteeksperimendist:
Utilitaristliku vaate järgi oleks kohustuslik rong ümber juhtida rajale, millel on üks mees. Klassikalise utilitarismi järgi oleks see lubatud ja ka eetiliselt parem valik, sest teine valik on selles olukorras mitte millegi tegemine. 
Philippa Foot ise selle probleemiga enam edasi ei tegelenudki, kuid ta pakkus välja lahenduse. Footi lahendus probleemile on järgnev: Me peame aktsepteerima, et meie “negatiivsetest kohustustest”, nagu näiteks kohustus hoiduda tapmisest, tuleb rangemalt kinni hoida kui meie “positiivsetest kohustustest”, nagu seda on päästa elusid. Kui rongijuht ei tee midagi ja seetõttu tapab viis inimest, siis rikub ta “positiivset kohustust”. Kui ta aga pöörab teisele teele, siis rikub ta “negatiivset kohustust”.
Muud rongiprobleemi versioonid.
Rongiprobleemi eri versioonid rõhutavad erinevust deontoloogilise ja konsekventsialistliku eetilise süsteemi vahel. Dilemma põhiküsimus on "Kas on õige aktiivselt pärssida üksikisiku kasu, kui see tooks suuremale hulgale inimestele kasu?".
Judith Jarvis Thomson.
Lisaks rongiprobleemi kõige tuntumale versioonile "Kang" (vt artikli alguses) lõi Judith Jarvis Thompson rongiprobleemist muidki versioone:
"Paks mees".
Kuigi tulemus on sama, mis "Kangi" versioonil, siis küsitluste tulemused näitavad, et enamik inimesi ütlevad, et viie inimese elu päästmiseks tuleks kangi tõmmata, aga paksu meest sillalt alla lükata ei tohiks. Selle tõttu on püütud leida moraalset erinevust nende kahe versiooni vahel.
Shelly Kagan toob oma raamatus "The Limits of Morality" välja sellise eristuse – "Kangi" versioonis ei tehta kavatsuslikult kellelegi liiga, ühe tapmine on selles versioonis lihtsalt kõrvalmõju kangi tõmbamisele. "Paks mees" variandis on ühe tapmine lahutamatu osa sellest, et päästa viis. Selles samas raamatus lükkab ta selle väite lõpuks ka ümber.
Põhimõtteliselt on eristus kahe versiooni vahel see, et "Paks mees" versioonis on ühe tapmine, et päästa viis, kavatsuslik ja see on vale, aga "Kangi" versioonis pole tapmine kavatsuslik. Selline lahendus viitab topelttagajärje doktriinile, mis ütleb, et võib teha valikuid, millel on halvad kõrvalmõjud, aga tahtlikult kellegi vigastamine, ka heal eesmärgil, on vale.
"Paks pahalane".
See versioon on eelmise edasiarendus.
Sellisel juhul võib arutleda, et paksu mehe ohverdamine pole mitte ainult moraalselt lubatud vaid ka moraalselt kohustuslik.
Mis moraalsetesse valikutesse puutub, siis tehniliselt on kõikide nende dilemmade puhul kolm moraalset valikut: 1. moraalne kohustus tappa üks, et päästa viis; 2. moraalselt lubatud, aga mitte moraalselt kohustuslik tappa üks, et päästa viis; 3. moraalselt keelatud tappa üks, et päästa viis.
"Silmuse variant".
See on kolmas arendus, mis on seotud paksu mehega.
Ainuke erinevus on siin lisatud rada, mis tundub tühine, sest rong ise ei sõidaks mööda seda rada. Põhjus, miks see kellegi vastust võiks muuta on see, et ühe tapmine on siin osa plaanist päästa viis. Michael J. Costa avaldas 1987. aastal artikli "Another Trip on the Trolley", milles ta väidab, et kui me selles versioonis midagi ei tee, siis me laseme viiel surra, et päästa üks.
"Siirdamine".
See on Judith Jarvis Thomsoni pakutud rongiprobleemi alternatiiv, millel pole rongiga mingit pistmist. See käib järgmiselt:
"President".
Neid dilemmasid on kaks:
Esimese puhul on plaan lasta lõhkeda aatomipommil, teise puhul hävitada Worcester. Kuigi tulem on sama, kas siis erinev sihtmärk muudaks midagi?
"Mees aias".
Ka Peter Unger on loonud versioone rongiprobleemist, üks neist on selline:
Unger väidab, et vastused sellele ja ka muudele rongiprobleemidele sõltuvad sellest, kas vastaja on varem mingite rongiprobleemidega kokku puutunud. Tema sõnul püüavad inimesed oma vastuseid rongiprobleemidele hoida järjekindlatena. Unger väidab, et inimesed, kes pole rongiprobleemiga varem kokku puutunud vastaksid antud juhul, et oleks väär sellesse olukorda sekkuda. Need, kes on varem rongiprobleemiga kokku puutunud, väidaksid vastupidist.
Unger järeldab sellest, et vastused seda sorti probleemidele põhinevad pigem psühholoogial kui eetikal. Tema sõnul on tema versioonis ainus oluline erinevus see, et meile tundub, et aias magav mees pole olukorraga üldse seotud ja seega pole aus ka teda ohverdada, aga Ungeri sõnul ei ole selline aspekt moraalsusega seotud.
Empiirilised uurimused.
2001. aastal avaldas Joshua Greene koos kolleegidega esimese tähendusrikka empiirilise uurimuse tulemused, milles uuriti inimeste vastuseid rongiprobleemile. Kasutades funktsionaalset magnetresonantstomograafiat demonstreerisid nad, et isikulised dilemmad, näiteks mehe sillalt alla lükkamine, stimuleerib aju osasid, mis on seotud emotsioonidega. Mitteisikulised dilemmad, näiteks rongi raja vahetamine kangi läbi, stimuleerivad aju neid osi, mis on seotud loogilise arutluskäiguga. Nendel alustel propageerivad nad duaalse protsessi teooria tähtsust moraalses otsustamises. Pärast seda on mitmed uurimused kasutanud rongiprobleemi, et uurida moraalseid hinnanguid ja kuidas need on mõjutatud stressist, emotsionaalsest seisundist, muljete haldamisest (teooria), anonüümsusest, ajukahjustustest, füsioloogilisest erutusest, neurotransmitteritest ja geneetilistest teguritest.
Eri versioone rongiprobleemist on palju kasutatud kui utilitarismi mõõdet, aga selliseid uurimusi on ka laialdaselt kritiseeritud.
2017. aastal korraldas Michael Stevens esimese realistliku rongiprobleemi eksperimendi. Eksperimendis asetati katsealused üksinda kohta, mida nemad pidasid päris raudteelüliti jaamaks. Seejärel näidati neile filmimaterjali, mida nemad pidasid reaalajas juhtuvaks, aga mis tegelikult oli varem filmitud, milles oli näha rongi, mis sõitis mööda rongirööpaid, millel oli viis inimest ja selle kõrval olevat rongirada, millel oli üks inimene. Katsealustel oli võimalus vajutada lülitit, mis juhiks rongi kõrvalrajale. Enamus katsealustest ei vajutanud lülitit. 
Uurimistulemused.
Rongiprobleem on olnud paljude uurivate küsitluste teemaks, milles umbes 90% vastajatest on valinud tappa ühe, et päästa viis. Kui aga situatsioon on muudetud selliseks, milles see ohverdatav üks on vastaja sugulane või lähedane, siis on väiksem tõenäosus, et vastaja ohverdaks ühe, et päästa viis.
David Bourget ja David Chalmers tegid 2009. aastal uurimuse, mis näitas, et 69,9% kutselistest filosoofidest tõmbaks kangi ja ohverdaksid sellega ühe, et päästa viis. 8% filosoofidest ei tõmbaks kangi ja ülejäänud 24% pakkusid välja kas mingi muu lahenduse või ei osanud vastata.
Kriitika.
2014. aastal avaldas Social and Personality Psychology Compass artikli, milles teadlased kritiseerivad rongiprobleemi kasutust teaduses. Muude argumentide seas on kirjas, et rongiprobleemi stsenaariumid on liiga ekstreemsed ega seostu päriselu moraaliküsimustega, seega ei ole need selles valdkonnas harivad ega kasulikud.
Brianna Rennix ja Nathan James Robinson lähevad Current Affairsis ilmunud artiklis veel kaugemale ja väidavad, et rongiprobleemi mõtteeksperiment pole mitte ainult kasutu, vaid inimpsühholoogiale kahjulik. Autorid väidavad, et hüpoteetiliste olukordade üle, milles iga alternatiivne olukord lõppeks kellegi koletu surmaga, on külmade kalkulatsioonide tegemine miski mis julgustab tagant mõtteviisi, millel puudub inimlik empaatia. Nad seavad kahtluse alla ka stsenaariumi alused. Öeldes, et: "Kui mind sunnitakse vastu minu tahtmist olukorda, milles inimesed surevad ja minul ei ole võimalik seda kuidagi peatada, siis ei ole minul selles olukorras mingisugust tähenduslikku faktorit ja seega ei saa mul esineda ka moraalset valikut kahe tähenduslikult erineva valiku vahel."
2017. aastal ajakirjas Science, Technology, and Human Values ilmunud artiklis toob Nassim JafariNaimi välja rongiprobleemi vastuolulise olemuse eetiliste probleemide kujundamisel, mis aitab tema sõnul säilitada utilitarismi aegunud versiooni. Ta väidab, et populaarne argument, et rongiprobleem võib kuidagi olla algoritmilise moraali malliks, põhineb valedel alustel ja sellel võivad olla kohutavad tagajärjed meie linnade tulevikule.
2017. aastal ilmus Roger Scrutoni raamat "On Human Nature", milles ta kritiseerib filosoofe, nt Derek Parfitit ja Peter Singerit, kes kasutavad eetilisi dilemmasid, nagu näites rongiprobleem, et illustreerida omaenda eetilisi vaateid. Tema sõnul eemaldavad sellised dilemmad situatsioonist kõik moraalselt relevantsed suhted ja taandavad probleemi aritmeetilisele tasandile. Scruton usub, et lihtsalt sellepärast, et keegi valiks kangi tõmbamise, et ohverdada üks ja päästa viis, ei tähenda, et nad tingimata on konsekventsialistid. Selleks, et tuua välja vigu konsekventsialistlikes vaadetes eetilistele dilemmadele, toob Scruton välja vastuolulisi elemente utilitarismis ja muudes sarnastes vaadetes. Näiteks usub Scruton, et Robert Nozicki kogemusmasina mõtteeksperiment lükkab ümber hedonismi.
2018. aastal ilmus Psychological Review's artikkel, milles toodi välja, et utilitarismi mõõtmise mallidena, mõõdavad ohverduslikud dilemma, nagu seda on rongiprobleem, utilitarismis ainult ühte külge, milleks on lubav suhtumine instrumentaalsetele kahjudele. Samal ajal ignoreeritakse erapooletut mure üldise heaolu suhtes. Seega ütlevad autorid, et rongiprobleem pakub pooliku mõõte utilitarismile.
Rongiprobleemi seos autonoomsete sõidukitega.
Rongiprobleemiga sarnased probleemid tõstatuvad ka autonoomsete sõidukite tarkvara loomisel. Eelduseks on olukorrad, milles potentsiaalselt surmaga lõppevad avariid on vältimatud ja milles auto tarkvara peab valima, kelle või mille otsa ta sõidab. Näiteks, kas auto tarkvara peaks pidama olulisemaks autos olevate inimeste ohutust või potentsiaalseid ohvreid väljaspool autot?
MIT Media Lab lõi platvormi "Moral Machine" mis, kasutades rongiprobleemi paradigmat, laseb inimestel avaldada oma arvamust selle kohta, milliseid valikuid autonoomsed sõidukid eri olukordades tegema peaksid. Platvormil kogutud info näitab suhteliste erinevuste eelistusi eri riikides. On kasutatud ka virtuaalset reaalsust, et uurida inimeste reaktsioone sellistes olukordades. 
Siiski on vaieldav see, et rongiprobleemi rakendamisest autonoomsete autode eetilisuse uurimisel mingit kasu oleks. Rongiprobleemi paradigma on praktilises võtmes väga limiteeritud ja sellise tehisintellekti arendamiseks on vaja väga palju põhjalikumat ja detailsemat uurimust ja plaani.
Küsimuseks on ka see, et kes peaks kehtestama eetikastandardid, millest autonoomsed sõidukid lähtuvad? Kas seda peaks tegema riiklik seadus? Või kas autonoomse sõiduki omanik individuaalselt peaks saama valida oma auto eetilisi väärtusi, näiteks, et auto peaks hindama omaniku elu rohkem kui teiste liiklejate? Jan Gogoll ja Julian F. Müller räägivad oma uurimuses, et enamik inimesi ei oleks ilmselt nõus sõitma automatiseeritud sõidukiga, mis elu-surma olukorras neid eelisjärjekorras ohverdaks, kuid usuvad siiski vastuolulist väidet, et kohustuslike eetikaväärtuste kasutamine, antud olukorras, oleks nende huvides. Nende sõnul on selle põhjuseks see, et isikupärastatud eetilised regulatsioonid lõppevad suure tõenäosusega vangi dilemmaga.
2016. aastal pani Saksamaa valitsus kokku komisjoni, kelle ülesandeks oli uurida autonoomsete sõidukite eetilisi tagajärgi. Komisjon kehtestas kakskümmend reeglit, mis kehtestavad autonoomsete sõidukite eetilised valikud. Nende kehtestatud reeglitest on rongiprobleemiga relevantne järgmine:
8. Ehtsad problemaatilised otsused, näiteks otsus ühe või teise inimelu säästmise vahel, sõltuvad konkreetsest olukorrast, hõlmates osapoolte ettearvamatut käitumist. Seega ei saa selliseid olukordi selgelt standardiseerida ega programmeerida nii, et need oleksid eetiliselt vaieldamatud. Tehnoloogilised süsteemid peavad olema kavandatud õnnetuse vältimiseks. Tehnoloogilisi süsteeme ei saa standardiseerida õnnetuse mõjude komplekseks või intuitiivseks hindamiseks nii, et need oleksid võimelised asendama vastutustundliku juhi võimet teha moraalselt õigeid otsuseid. On tõsi, et autojuht käituks ebaseaduslikult kui ta tapaks ühe või mitme elu päästmiseks teise inimese, kuid ta ei oleks tingimata ka süüdi. Selliseid õiguslikke otsuseid, mis on tehtud tagantjärele ja erilisi asjaolusid arvesse võttes, ei saa kasutada üldisteks eelhinnanguteks ja seega ei saa neid kasutada ka vastavateks programmeerimistöödeks. ...
Päriselu juhtum.
Rongiprobleemiga sarnanev päriselus toimunud juhtum leidis aset 20. juunil 2003, kui kontrolli alt väljunud 31 vaguniga Union Pacificu mehitamata rong sõitis mööda esimest rada Los Angelese poole. Selleks, et vältida rongi jõudmist Union Pacificu Los Angelese hoovi, kus ta oleks põhjustanud palju kahju firmale, aga milles oleks jõudmise hetkeks asunud ka Metrolinki reisirong koos reisijatega, otsustas dispetšer suunata mehitamata rongi neljandale rajale, mis läbis hõredamalt asustatud madalaklassilist piirkonda. Neljanda raja kiiruspiirang oli 15 mph (u 24 km/h) ja dispetšer oli teadlik, et mehitamata rongi kiirus oli sellest oluliselt suurem ja seega on võimalik, et rong sõidab rööbastelt maha. Mehitamata rong, millel oli üle 3800 tonni puitu ja ehitusmaterjale, sõitis rööbastelt maha California Commerce'i piirkonnas ning sõitis läbi mitmest majast. Juhtunu põhjustas kolmteistkümnele inimesele kergeid vigastusi. Ühes majas maganud lapseootel naine suutis vältida raskemaid vigastusi sellega, et hüppas kodu aknast välja ja tänu sellele ei saanud ta pihta lendavate rongirataste ja erinevate ehitusmaterjalidega.
Rongiprobleem popkultuuris.
Rongiprobleem on pakkunud palju mõtte- ja kõneainet, seda väga paljudes valdkondades. Oma koht on rongiprobleemil ka popkultuuris.
1960. aastate keskel hakkas levima linnalegend, mis kirjeldab tõsielulist sündmust, milles tõstesilla pidaja oli sunnitud valima, kas ta ohverdab reisirongi või oma nelja-aastase poja. 2003. aastal loodi Tšehhis selle põhjal lühifilm "Most" (eesti keeles "Sild"). Seda linnalegendi ja ka filmi kasutatakse illustreerimaks Kristlaste usku, et Jumal ohverdas oma poja Jeesus Kristuse.
Film, teater ja televisioon – näiteid.
Üks sisukamaid näiteid rongiprobleemist televisioonis on telesarja "The Good Place" osa "The Trolley Problem". Selles osas kirjeldatakse rongiprobleemi ja arutletakse selle üle, aga lahendus pakutakse välja hilisemal hooajal. Nende pakutud lahendus rongiprobleemile on eneseohverdus.
2002. aasta filmis "Ämblikmees" võitleb peategelane Rohelise Paharetiga, kellel on ühes käes Mary-Jane Watson ja teises käes tramm reisijatega. Roheline Paharet sunnib Ämblikmeest valima, kumba ta päästab. Lõpuks laseb Roheline Paharet mõlemad lahti ja Ämblikmehel õnnestub mõlemad päästa, vältides sellega rongiprobleemi tulemit.
Sarja "Elavad surnud" kolmandal hooajal peab üks tegelastest valima, kas ta annab valitsejale üles oma sõbra või astub sõtta Woodbury linnaga. Kui ta valib esimese variandi, siis ta sõber tapetakse. Kui ta valiks teise, siis sureksid paljud.
Ulmesarja "" kolmanda hooaja 15. osas esitleti rongiprobleemi, milles ühel rajal on kümme inimest ja teisel rajal on vastsündinud beebi. Esitletud probleem tekitas küsimuse – miks situatsiooni nägev inimene ei hoiata rongiradadel olevaid või ei tõtta beebit päästma?
2019. aastal esietendus Bo Robinsoni kirjutatud näidend "The Trolley Problem". Lavastuses rullub lahti rongiprobleemi versioon, milles on kontrolli alt väljunud rong, mis suundub viie inimese poole. Tüdruk seisab kangi kõrval ja peab otsustama, kas ta tapab viieliikmelise perekonna või kõrvalrajal oleva võõra. Lavastus hindab ja analüüsib rongiprobleemi versioone, kaasaarvatud varem mainitud paksu mehe varianti.
Mängud.
2010. aastal ilmunud mängus "Fable 3" peab mängija valima, kas ta tapab oma noorpõlvearmastuse või rühma protestijaid. Kui otsust ei tehta määratud aja jooksul, surevad kõik.
Rongiprobleemist on loodud on ka interaktiivseid mänge, näiteks "The Trolley Problem Game" ja "Moral Machine".
2020. aasta alguses ilmus ka lauamäng "Trial by Trolley".
Interneti-meemid.
2016. aastal loodi Facebooki leht "Trolley Problem Memes", mis on saanud väga populaarseks. Lehel jagatakse koomilisi versioone rongiprobleemist, mis tihtilugu segavad mitmeid filosoofilisi dilemmasid. Üks tuntumaid naljaversioone on "Multitrack trifting", milles tõmmatakse kangi nii, et rongi esimesed rattad jäävad esimesele rajale ja teised teisele rajale, tekib lahendus, milles kõik radadel olevad inimesed saavad surma.
Arvatavasti just tänu Interneti-meemidele on rongiprobleem tänapäeval (ja just mittefilosoofide jaoks) nii tuntud. Ühest küljest on see tore, et inimesed huvituvad filosoofiast. Dilemma tuntuse tõttu nähakse rongiprobleemi tihti kui eetiliste dilemmade tippu, kuid nagu ka varem empiirilistest uurimustest rääkides välja tuli, ei ole teaduslikus mõttes tegu kuigi hästi üles ehitatud dilemmaga.