Omadussõna

Omadussõnad ehk adjektiivid (ladina keeles "nomen adiectivum") on sõnaliik, millesse kuuluvad sõnad, mida kasutatakse nimisõna või nimisõnafraasi täiendina sellega tähistatud asja omaduse (või ka suhte) märkimiseks, samuti öeldistäitena niisuguse omaduse preditseerimiseks asjale, mida tähistab lause alus. 
Eesti keel.
Omadussõna väljendab asjade, olendite või nähtuste omadusi ja seisundit, vastates algvormis küsimusele "missugune?" Omadussõnade sõnaliiki kuuluvad sõnad, mida kasutatakse nimisõna või nimisõnafraasi täiendina sellega tähistatud asja omaduse (või ka suhte) märkimiseks, samuti öeldistäitena niisuguse omaduse preditseerimiseks asjale, mida tähistab lause alus. Omadussõna väljendab asjade, olendite või nähtuste omadusi ja seisundit, vastates algvormis küsimusele "missugune?" Morfoloogiliselt on tegemist käändsõnaga. Süntaktiliselt on adjektiiv tihedalt seotud nimisõnaga, ühildudes sellega enamasti arvus ja käändes. Adjektiiv on laiendatav kas asesõna või määrsõnaga. Adjektiiv seondub käände-, arvu- ja võrdluskategooriaga. 
Liigitus.
Adjektiivid liigitatakse morfoloogiliselt käänduvateks ja käändumatuteks (viimased on käändekategooria seisukohalt vaegsed) ning kompareeruvateks ja kompareerumatuteks (komparatsioonikategooria seisukohalt vaegsed e vaegomadussõnad). Vormiliselt saab võrdlusastmeid moodustada kõigist omadussõnadest, v.a vaegomadussõnad. 
Tähenduse tõttu vaegvõrdelised on järgmised sõnad:
Leidub ka käändekategooria suhtes vaegseid omadussõnu, mis esinevad lauses täiendina, kuid ei ühildu oma põhisõnaga:
Omadussõna kokkupuutealad teiste sõnaliikidega.
Omadussõna ja nimisõna.
Keele väljendusvõimalused rikastuvad selle arvel, et algselt ühte sõnaliiki kuuluvat sõna hakatakse kasutama teise funktsioonis. Selliste nihete kõige iseloomulikumad näited on omadussõna kasutamisest nimisõna funktsioonis: "ainurakne", "haige", "hakkaja", "punane", "armas", "blond", "tumm". Võimalik on ka vastupidine protsess, s.t nimisõna kasutamine omadussõna funktsioonis, nt "siga inimene", "koer poiss", "pull lugu", "sant värk", "jama etendus".
Sõnaliigi määratlemisel võivad probleeme tekitada nn käändumatud e vaegomadussõnad. Need on omadussõnad, mis väljendavad omadust ja esinevad lauses täiendina, kuid millel pole morfoloogilisi vorme ja seetõttu ei ühildu need põhisõnaga nagu tavalised omadussõnad. Need on enamjaolt kas mingid omadust väljendavad kivinenud sõnakujud (katoliku usk", kulla mees") või pärisnime omastava käände vormid, mida on hakatud kokkuleppeliselt (alates 1919. aastast) väikese tähega kirjutama ("prantsuse kirjandus"). 
Praegune soovituslik suund on kohanimede puhul eelistada taas suurtähelist kuju (v.a keelte ja rahvuste või hõimude nimetused), nt "soome keel", "Rootsi hokimeeskond", "Kuuba sigar", "Hiina restoran", "luteri usk" jt. Suurtähelised kujud tuleks lugeda nimisõnaks, väiketäheliste puhul võimalik kahetine tõlgendus (omadussõna/nimisõna).
Omadussõna ja määrsõna.
Käändumatute omadussõnade puhul tekib piiritlemise küsimus määrsõnadega. Vahetegemine sõltub ennekõike konkreetsest kontekstist, vrd "töö tehti tipp-topp (kuidas?), tipp-topp töö" (missugune?). Vrd ka lauseid "Valgus heitis isemoodi helke" ("isemoodi" = omadussõna) ja "Ta teeb kõike" isemoodi ("isemoodi" = määrsõna). Selline vahetegemine sõltub sõna positsioonist lauses ja tema lauseliikmelisusest. Täiendi ja öeldistäitena esineb enamasti omadussõna, kui aga sõna esineb lauses määrusena, on tegemist määrsõnaga.
Probleemsed on ka tugevaastmelise seesütlevaga sõnad – "loppis, rikkis, lontis, längus, turris" jt. Nt "Auto on rikkis (küsimustada saab seda "missugune?", mitte "kuidas?" või "kus?" küsimuse abil, sest vastavat käändsõna pole enam keeles olemas). Kui seda tüüpi seisundisõnad esinevad täiendi või öeldistäitena, siis võiks need lugeda omadussõnadeks, nt lokkis juuksed, sompus ilm, kissis silmad". Kui need laiendavad aga tegusõna, tuleks need lugeda määrsõnadeks, nt vrd "Ta nägu püsis kogu päeva loppis (adv). "Ta loppis (adj) "nägu tõmbas kogu päeva tähelepanu". Need on sõnad, mis on täiendifraasides kaotanud oma kunagise adverbilisuse ehk verbi juurde kuulumise.
Probleeme võivad põhjustada ka liitsõnad, mille põhisõnaks on "-karva, -ohtu, -väärt, -võitu, -värki". Neid ei saa käänata ega võrrelda, seega puuduvad neil prototüüpsed adjektiivide morfoloogilised omadused, ent samal ajal on nad siiski omadussõnad, mis on peaaegu kaotanud oma esialgse leksikaalse tähenduse.
=Omadussõna ja tegusõna.
Probleeme on oleviku ja mineviku kesksõnadega ("v-, tav-, nud- ja tud-"). Mõlemat tüüpi kesksõnu kasutatakse täiendina, kuigi tundub, et "-nud" ja "-tud" on tegusõnalisuse rohkem säilitanud kui oleviku kesksõnad, nt lugev (missugune?) "laps, loetav (missugune?) "raamat". Sama ka "mata"-vormiga, nt "tegemata töödest, lugemata raamat". Need kuuluvad verbivormistikus käändeliste vormide hulka. Oleviku kesksõna on ühtaegu nii verbi käändeline vorm kui ka omadussõna, millel on olemas omadussõna omadused: ta käändub, tal on olemas võrdlusastmed ja ta esineb lauses täiendi või öeldistäite rollis (loetav raamat, loetavat raamatut, loetavasse raamatusse; loetavaim raamat"). Nt samalaadne ka "haukuja koer", kus "haukuja" on omadussõna. Verbi kasuks räägib kesksõnade puhul see, et neid saab laiendada adverbidega, mis verbi laienditena on säilitanud esialgse seose, nt "kiiresti jooksev poiss". Samas on mõeldav ka omadussõnadeks analüüsimine, kui arvestada nende sõnade funktsiooni lauses.
Omadussõna ja hüüdsõna.
Piirialal paiknevad juhtumid, kus traditsiooniline hüüdsõna (=muutumatu sõna) saab lauses omadussõnalise kasutuse, nt "liivale jäid liipa-lääpa jäljed" või "uih-aih mõtted".
Omadussõna ja asesõna.
Vastandus puudutab eelkõige üksiksõnu, nt sõna "eri" peetakse adjektiiviks, "kogu, terve" aga pronoomeniteks (määratlevad, viidates nimisõnale, mida tahetakse esile tõsta. Nt "Ta on sõber kogu eluks. Sain hea tuju terveks päevaks."). Näiteks võiks tuua ka "oma", mis tavaliselt on asesõna, ent tähenduses ‘tuttav, omane; iseloomulik; isiklik’ esineb omadussõnana. Näiteks: "Ta oli juba oma inimene. Iga asi tuleb omal ajal. Kas sul oma arvamust polegi?"
Ka asesõnal "ise" võib tähenduses ‘erinev, teistsugune’ olla adjektiivne kasutussfäär. Nt "Ta räägib iga kord ise juttu."
"sugune-"lõpulised sõnad loetakse omadussõnadeks, sest "-ne" on omadussõnaliide.
Omadussõna ja arvsõna.
Omadussõnadeks tuleks lugeda arvsõnadest "ne-"liite abil tuletatud sõnad, nt "seitsmene, kahene, tuhandene". Omadussõnana võib esineda ka sõna "teine" tähenduses ‘teistsugune’, nt "Kõik oli siis teine".