Merikarp

Merikarp ehk merekarp on merelise eluviisiga teo või karbi suuremamõõtmeline välisskelett ehk koda.
Merikarp eritab jalast tugevat veekindlat kleepuvat valku.
Sümboolika.
Merikarp sümboliseerib võimu, iseseisvust, sõltumatust.
Loomasarvest tehtud pasun ja merikarp, neid kahte vanimat meile teadaolevat helitekitamise instrumenti on inimkond endaga kaasas vedanud tsivilisatsiooni algusaegadest peale.
Esimesed muusikainstrumendid on tuntud juba meso- ja neoliitikumist.
Inglise keeles on puhutava merikarbi puhul kasutusel väljend "Conch Shell Trumpet", mis tõlkes on "merikarbi trompet". Muusikainstrumente, kus heli tekitamine toimub huultega vibreeritava õhujoa abil, kutsutakse ka trompetpillideks ja merikarp, kus heli tekitamine toimub samal põhimõttel, on üks trompeti varasemaid versioone.
Merikarp Indias ja Tiibetis -(Skt. "shankha"; tiibet. "dung dkar")
 väidab, et maailm tekkis merikarbi heli läbi.
Jumal Višnu lemmikmänguasi on merikarp, nimeks Panchajanya, mis tähendab: "omab võimu viie klassi olendite üle".
Vanad India eeposed ja legendid kubisevad kangelastest, kes enamus endaga kaasas tassivad lumivalget merikarpi, millel on antud isegi nimi nagu isikule.
Mahabharata kangelane Ardzuna võimas merikarp kandis nime Devadatta ja selle heli, kui seda puhuti, kutsus vaenlastes alati esile õuduse ja hirmu.
Merikarp oli ka läbi aegade kasutusel kui sõjasarv, mida puhuti signaalide ja käskluste andmiseks sõjaväljal.
Väidetakse, et merikarbi heli pidi eemale peletama halvad jõud ja deemonid, hoidma loodusõnnetuste eest ja kohutama eemale mürgiseid olendeid.
Euroopas kasutati purskkaevude kujunduses, sümboliseeris "igavese nooruse" ja "lõpmatu armastuse lätet". Nii mütoloogias kui kujunduses loetakse merikarpi erootiliseks vormiks ja naise suguelundi sümboliks. 
Aphrodite kaarikuks ja romantiliseks liikumisvahendiks oli suur merikarp, mida vedasid kajakad. Triiton kreeka mütoloogiast puhus merikarpi.
Jaapanis shinto kasutavad preestrid merikarpi templis toimuva tseremoonia algusest teatamiseks.
Jaapanis kasutab peale šintoistide merikarpi ka Yamabushi budistlik võitluskoolkond Honzan Shugenshu. Merikarpi puhutakse So Makuri ja Hiwatari (tulistel sütel kõndimise) tseremooniatel.
Vaikse ookeani regioonis asuvad rahvad kasutasid kõik teda signaliseerimiseks ja muusikalise instrumendina.
Vastavalt Vana-India arusaamale eristatakse kahte tüüpi merikarpe, mis siis vastavalt merikarbi kujule ja kesta paksusele jagatakse mehelikuks (puruša) ja naiselikuks (šankhini) vormiks.
Igale kastile vastab Indias eri värvi merikarp:
Teine klassifitseerimistunnus oli, kas merikarbi spiraal keerdus päri- või vastupäeva. Merikarbid, kus spiraal keerdub päripäeva ehk kellaosuti liikumissuunas, on haruldased ja pühad. Seda nähtust seostatakse merikarbi võimega peegeldada enda vormi abil taevakehade ning tähtede liikumist taevavõlvil.
Buddha juuksekrunn pealael ja lokid keerduvad nagu päripäeva merikarbil. Silmade vahel asuv karvamoodustis ("urna"), mis märgib kolmanda silma asukohta (sümboliseerib sissepoole suunatud pilku, vaimset tähelepanu ja enda meelte jälgimist) keerdub samas suunas. Seda reeglit järgib ka Buddha nabakaar. Need nähtused loetakse Buddha 32 tunnusmärgi (Lhaksana) ehk sümboli hulka kuuluvaks.
Tantristide jaoks sümboliseerib merikarp kartmatut ja lõputut Dharma kuulutamist kõigile elsuolendeile. Neilt on pärit ka kaheksa õpetuse sümbolit, mille seas merikarp seostub taevaga täita, teatades kõigile Buddha õpetuse kuulsusest, tuntusest kõigis maailmasüsteemides, kus õpetus levib sama võimsalt ja müstiliselt nagu merikarbi heli.
Budistlikel tankadel kujutatakse merikarpi annetusena. Ta on tihti asetatud annetatud puuviljade vahele. Sel juhul on merikarp täidetud meeldivate lõhnaõlidega. Ka templites on ta altaril annetuste hulgas pakkumas uimastavaid löhnu jumalustele.