Urbanus V

Urbanus V (Guillaume Grimoard, 1310 – 19. detsember 1370) oli paavst 1362–1370. Ta oli 200. paavst ja 6. Avignoni vangipõlve paavst.
Guillaume de Grimoard sündis Prantsusmaal tänapäeva Le Pont-de-Montvertis asuvas Grizaci lossis Bellegarde senjööri Guillaume II de Grimoardi ja tema abikaasa Amphélise de Sabrani kuuelapselises peres vanima lapsena. Tema ristiisa oli Ariano krahv ja hiljem pühakuks kuulutatud Elzéar de Sabran, kelle palvete mõjul paranes Grimoard lapsena raskest haigusest.
Grimoard õppis Montpellier', Toulouse'i ja Pariisi ülikoolis kanoonilist õigust ja teoloogiat ning sai 1342. aastal doktorikraadi. Ta asus 1335 elama Marseillesse Saint-Victori benediktlaste kloostri Chiriaci prioraati, kus tema onu oli prior. Ta ordineeriti preestriks, mille järel õpetas ta Toulouse'i, Pariisi, Montpellier' ja Avignoni ülikoolides kanoonilist õigust.
Grimoard sai Notre-Dame du Pré kloostri prioriks, 13. veebruaril 1352 Auxerre'i Saint-Germaini kloostri abtiks, 1352 Clermont-Ferrandi ja 1357 Uzèsi generaalvikaariks ning 2. veebruaril või 2. augustil 1361 Marseille Saint-Victori kloostri abtiks. Clemens VI saatis ta 1352 ning Innocentius VI 1354, 1360 (või 1361) ja 1362 legaadiks Itaaliasse.
1362. aasta konklaav.
Urbanus V valiti paavstiks 28. septembril 1362 Avignoni paavstipalees ning ordineeriti piiskopiks ja pühitseti ametisse 6. novembril Avignoni katedraalis kardinal Andouin Auberti poolt. Ta nimetas end Urbanuseks, kuna tema väitel olid kõik varasemad seda nime kandnud paavstid saanud pühakuteks. Enne teda oli viimane mittekardinalist paavst Clemens V, hiljem on mittekardinalidest paavstiks saanud vaid Urbanus VI.
22.–28. septembrini 1362 toimunud konklaavil osales 21 kardinali. Matteo Villani kroonika järgi oli konklaavil soosikuks Clemens VI vend Hughues Roger, kes sai 15 häält, kuid oli keeldunud vanuse tõttu paavsti ametist. Teine soosik oli kardinal Étienne Aubert. Kui kardinalid kokkulepet ei saavutanud, tegi kardinal Guillaume d'Aigrefeuille ettepaneku valida paavstiks abt Grimoard, kelle kardinalid 28. septembril ka valisid. Nad ei avaldanud skrutiiniumi tulemusi, vaid saatsid saadikud paavstiks valitu juurde, et saada temalt nõusolekut.
Urbanus V viibis paavstiks valimise ajal Itaalias. Ta saabus 27. oktoobril Marseillesse ja 28. oktoobril või 30. oktoobril Avignoni, kus ta tunnustas enda saamist paavstiks.
Konklaavil osalenud kardinalid
Avignoni vangipõlv.
Urbanus V teatas 23. mail 1363 Rooma kodanikele, et ta kavatseb siirduda Itaaliasse, kuid kõigepealt sai talle takistuseks Itaalia sisepoliitiline olukord. Ta kutsus Milano valitsejat Bernabò Viscontit Avignoni oma tegevusest aru andma, kuid kui Visconti keeldus, siis paavst ekskommunitseeris ta 3. märtsil 1363, kuid sõlmis 13. märtsil 1364 temaga lepingu, mille alusel vabastas paavst Visconti ekskommunikatsioonist ja andis talle pool miljonit kuldfloriini.
Paavst üritas tulutult luua Itaalia linnriikidega liigat kondotjeeride Landau krahvi Konradi ja John Hawkwoodi vastu. Ta saatis Itaaliasse legaadiks kardinal Gil Álvarez de Albornozi, kes ei suutnud kondotjeere paavsti jurisidiktsiooni alla tuua, mistõttu paavst ekskommunitseeris 1366 kondotjeerid ja kutsus Saksa-Rooma keisrit Karl IV nendega võitlema. Itaalia linnriigid sõlmisid septembris 1366 kondotjeeride vastu liiga.
Paavst andis ka korralduse Vatikani paavstipalee taastamiseks. Saksa-Rooma keiser Karl IV külastas 1365 Avignoni ja pakkus paavstile Itaaliasse siirdumiseks eskorti. Paavst teavitas 14. septembril 1366 keisrile, et tahab Rooma minna.
1367 vangistas inkvisitsioon Roomas tšehhi usureformaatori Jan Milíči, kes kuulutas antikristuse saabumist. Paavst vabastas Milíči hiljem vanglast.
Paavst lahkus 30. aprillil 1367 Avignonist ja maabus 3. juunil Itaalias, kus viimati oli paavstidest valitsenud Benedictus XI. Järgmisel päeval tõid roomlased talle tervituse märgiks Castel Sant'Angelo kindluse võtmed. Ta asus 9. juunil Viterbosse ja saabus 16. oktoobril koos Savoia krahvi Amadeo VII ja Ferrara markii Niccolò II d'Estega Rooma, kuhu ta jäi kolmeks aastaks, viibides suviti Viterbos ja Montefiascones. Ta muutis Rooma konstitutsiooni ja asus linnas taastama ehitisi.
1369 puhkes taas Saja-aastane sõda ja 1370 algasid rahutused Perugias. Paavst kehtestas Perugiale interdikti, kuid roomlased avaldasid Perugiale toetust, mistõttu paavst pidi siirduma Viterbosse ja sealt Montefiasconesse. Seetõttu otsustas paavst minna tagasi Avignoni ega hoolinud püha Birgitta ja Francesco Petrarca soovitustest. Birgitta kuulutas Prantsusmaale naasmise korral ette paavsti varajast surma.
Urbanus V teatas 26. juulil 1370 Rooma elanikele, et kavatseb minna tagasi Avignoni. Ta lahkus 26. augustil 1370 Montefiasconest ja 5. septembril Itaaliast Prantsusmaa kuninga Charles V saadetud laevaga. Ta saabus 16. septembril Marseillesse ja 27. septembril Avignoni.
Suhted Prantsusmaaga.
Urbanus V kohtus 20. novembril 1362 Avignonis Prantsusmaa kuninga Jean II-ga, kes soovis, et paavst tunnustaks tema poja Philippe'i abielu Napoli kuninganna Giovanna I-ga, kuid paavst oli 7. novembril tunnustanud kuninganna abielu Mallorca kuninga Jaime IV-ga. 29. novembril teatas paavst kuningannale, et ta peab abielluma Prantsusmaa printsiga, kuid kuninganna kihlus 14. detsembril Jaimega.
26. novembril 1362 viibisid paavst ja Jean II Innocentius VI säilmete ümbermatmise juures.
Jean II soovis paavstilt saada nõusolekut, et tõsta vaimulike makse, kuid paavst keeldus seda lubamast. Ta ei soovinud nimetada kardinaliks ka nelja kuninga poolt esitatud vaimulikku. Paavst määras kuninga 1363 Osmanite impeeriumi vastu kavandatud ristisõja juhiks.
Paavst avaldas 1364 Prantsusmaal marodööritsevate palgasõdurite vastu bullad "Cogit nos" ja "Miserabilis nonullorum".
Paavst viibis oktoobris 1365 Marseilles, külastas mais 1367 Marseille Saint-Victori kloostrit ja 9. jaanuarist 8. märtsini 1367 Montpellier'd.
Suhted Bütsantsiga.
Urbanus V kohtus juunis 1369 Bütsantsi keisri Johannes V-ga, kes soostus saama katoliiklaseks.
Suhted Inglismaaga.
Urbanus V nõudis Inglismaa kuningalt Edward III-lt tribuuti, mida kuningas oli Prantsusmaa kuningale lubanud. Paavst ei andnud 16. jaanuaril 1365 dispensatsiooni kuninga noorimale pojale Yorki hertsogile Edmund Langleyle ja tema pruudile Flandria krahvinnale Marguerite de Male'ile.
Ta tunnustas 1367 William Courtenay valimist Oxfordi ülikooli kantsleriks ja William Wickhami (Wykeham) valimist Winchesteri piiskopiks.
Suhted Kastiiliaga.
Urbanus V ekskommunitseeris Kastiilia kuninga Pedro I, kes tarvitas vaimulike kallal vägivalda.
Suhted Moldovaga.
Moldova vojevood Laţcu pöördus 1369 paavsti poole, et saada luba Sireti piiskopkonna rajamiseks.
Suhted Saksamaaga.
Urbanus V kohtus mais 1366 Avignonis ja oktoobris 1368 Viterbos Saksa-Rooma keisri Karl IV-ga. Keisri saatel sisenes paavst 21. oktoobril 1368 Rooma, kus kroonis 1. novembril Karl IV abikaasa keisrinnaks.
Ta määras 1365 Praha peapiiskopi Jan Očko z Vlašimi legaadiks Bambergis, Meissenis ja Regensburgis.
Suhted türklastega.
Küprose kuningas Pierre I Lusignan ilmus 29. märtsil 1363 Avignoni ja soovis, et paavst kuulutaks välja ristisõja türklaste vastu. Urbanus V kutsus 31. märtsil 1363 üles alustama ristisõda Osmanite impeeriumi vastu ning andis Prantsusmaa, Taani ja Küprose kuningatele risti. Ta määras ristisõja juhiks Prantsusmaa kuninga Jean II, kes aga suri 1364. Paavsti korraldusel läks 1366 ristisõtta Savoia krahv Amadeo VII.
Suhted Ungariga.
Urbanus V määras 1369 Ungari kuninga Lajos I sugulase Karlo Drački Horvaatia baniks.
Urbanus V ja Eesti.
Urbanus V tühistas 28. augustil 1364 kõik maksud ja kinnitused, mida Saksa ordu oli vaimulikelt nõudnud. Ta teavitas oma otsusest ka Riia peapiiskoppi Fromhold von Vyshusenit. Ta andis 26. aprillil 1366 Riia peapiiskopile evokatsiooni privileegi.
Ta nõudis 23. jaanuaril 1365 Saare-Lääne, Verdeni ja Lübecki piiskoppidelt, et nad kaitseksid Tartu piiskoppi Johannes I Viffhusenit Saksa ordu rünnakute eest. Ta nõudis 8. juunil 1369 Verdeni piiskopilt Riia peapiiskopi poolt Bremeni peapiiskopi vastu esitatud nõude osas otsuse langetamist.
Paavsti volitusel sätestasid 24. aprillil 1367 Santi Silvestro e Martino ai Monti kardinalpreester Gilles Aycelin de Montaigu ja San Lorenzo in Lucina kardinalpreester Guillaume Bragose, et Riia kirikule tehtud kahju saaks lepingu järgi täidetud. Ta andis 12. novembril 1367 Riia peapiiskopile korralduse, et ta laseks preestritel korrastada kirikuid ja kalmistuid.
Paavst andis augustis 1368 Saksa ordu orduliikmetele privileegi lasta pidada paganate vastu peetaval sõjakäigul hommikuti missat. Ta andis privileegi, mille alusel tuli lasta pidada hommikuti missat Viljandi, Tallinna, Järvamaa ja Narva koguduste liikmetele, kes on sõjakäigul teeninud lipu. Ta andis 3. septembril 1368 Saksa ordu liikmetele privileegi kanda Liivimaal sõjakäigul kaasas kantavat altarit.
Taani kuningas Valdemar IV soovis 15. mail 1364 paavstilt Theodericus Vresenile (Dietrich Vrese) Tartu toomhärrakoha saamist ja prebende. Lübecki toomhärra Gotfrid Warendorp soovis paavstilt 1362 või 1363 Innocentius VI antud Tartu toomhärraameti ja prebendide kinnitamist. . Paavst andis 20. juulil 1363 korralduse kõik Tartu dekaani Johannes Guilaberti õigused anda üle Gottfried Warendorpile.
Ta nimetas 24. juulil 1363 Konrad II Saare-Lääne piiskopiks ja 11. aprillil 1370 Siegfried von Blombergi Riia peapiiskopiks.
Ta andis 10. juunil 1363 Riia vaimulikule Theodericus Crudenerile benefiitse, 31. juulil 1363 Saare-Lääne piiskopkonna kanoonikule Hermann Verdelexele prebende, 25. märtsil 1364 Tartu vaimulikule Johannes de Thisenhusenile prebende, 15. mail 1364 Tartu kanoonikule Theodericus Vresenile prebende Tallinnas ja Kullamaal ning 5. veebruaril 1365 Tartu kanoonikule Marquardus Luigheramele indulgentse. Ta määras 22. augustil 1363 Saare-Lääne piiskopkonna vikaari Jakob Hapezelle kanoonikuks, kuid jättis ta Vana-Pärnu Toomase kiriku vikaariks. Ta määras 25. märtsil 1364 Märjamaa koguduse rektori Gerlacus de Castella Saare-Lääne piiskopkonna kanoonikuks, samal päeval Theodorus de Hammeri Saare-Lääne piiskopkonna kanoonikuks, 19. aprillil 1366 Tartu kanoonikuks Arnoldus de Calmaria, 28. mail 1366 Tartu preestri Jakob Weltstede Saare-Lääne piiskopkonna Maarja kiriku vikaariks, 22. augustil 1367 Henricus Langhen de Baardi Saare-Lääne piiskopkonna kanoonikuks ja 1. septembril 1368 Schwerini piiskopkonna vikaari Michael Hildensteini ametisse Tartu Maarja kogudusse.
Suhted kiriku institutsioonidega.
Urbanus V vähendas kuuria kulutusi. Ta julgustas provintsiaalsinodite pidamist. Ta sätestas 1363, et vaid paavstil on voli määrata ametisse patriarhe ja suurte kloostrite abte.
Kuna Monte Cassino benediktiini kloostri munkade eluviisid polnud kooskõlas kiriku tavadega, siis kuulutas paavst end kloostri abtiks ja kutsus kloostrisse uusi munki. Ta määras 1370 Andrea di Faenza kloostriülemaks.
Ta tunnustas 1367 jesuaatide ordut ja augustis 1370 birgitiinide ordut.
Ta andis dominiiklaste käsutusse Aquino Thomase säilmed.
Liturgilised otsused.
Urbanus V lubas 1365 Worcesteri prioril kanda piiskopi peetaval missal mitrat ja piiskopisõrmust.
Elzéar de Sabrani kanoniseerimine.
Urbanus V kanoniseeris 15. aprillil 1369 Elzéar de Sabrani. Ta kinnitas Delphine'i austamise.
Prantsusmaa kuninga Charles V nõudel alustas paavst 1369 Bretagne'i hertsogi Charles de Blois'ga seotud imetegude uurimist.
Suhted juutidega.
Urbanus V avaldas 7. juunil 1365 bulla "Sicuti judaeis non debet", milles keelas juutide vägivaldse ristimise.
Onupojapoliitika.
Urbanus V määras kardinaliks oma venna Angelic de Grimoardi.
Uued kardinalid.
Urbanus V määras 14 kardinali 4 konsistooriumil.
Urbanus V kultuuriloos.
Urbanus V lasi Roomas taastada Lateraani basiilika, Vatikani paavstipalee ja mitmeid kirikuid. Abtina lasi ta teha Marseille Saint-Victori kloostris ehitustöid.
Ta kinnitas 1. septembril 1364 Krakówi, 18. juulil 1365 Viini ja Prantsusmaal Orange'i ülikooli rajamise. Ta rajas 1363 Padova ülikooli usuteaduskonna ja Tretsi kolleegiumi. Ta toetas rahaliselt Montpellier' kolleegiumi. Ta abistas vaeseid üliõpilasi stipendiumitega.
Paavsti korralduse rajati Montpellier' merega ühendav kanal.
Francesco Petrarca tervitas Urbanus V saamist paavstiks, kuid taunis tema lahkumist Itaaliast.
Austria hertsog Rudolf IV saatis 1365 filosoof Albertus Parvuse saadikuks paavsti juurde.
Avignoni paavstipalees asub kunstnik Henri Séguri portree paavstist.
Surm.
Urbanus V haigestus novembris 1370 ja suri 19. detsembril 1370 Prantsusmaal Avignonis. Ta maeti esmalt Avignoni katedraali, kuid 5. juunil 1372 maeti tema säilmed ümber Marseille Saint-Victori kloostrisse.
Taani kuningas Valdemar IV nõudis tema kanoniseerimist ja Gregorius XI lubas 1375 seda teha. Pius IX kuulutas ta 10. märtsil 1870 õndsaks, tema mälestuspäeva tähistatakse 19. detsembril.