tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Allan Pettersson

Gustaf Allan Pettersson (19. september 1911 – 20. juuni 1980) oli Rootsi helilooja.
Ta sündis sepa neljalapselises perekonnas Granhammari mõisas umbes 35 km kaugusel Stockholmist, kuid kasvas vaestes oludes üles Stockholmis, kuhu jäi kogu eluks. Ta ütles ise oma lapsepõlve kohta, et ta pidi muusika asemel õppima sepatööd, tema isa oli alkohoolik, kuid ema vaga naine, kes laulis ja mängis oma lastega.
1930. aastal hakkas ta õppima viiuli- ja vioolamängu ning kontrapunkti ja harmooniat Stockholmi konservatooriumis. Ta sai silmapaistvaks vioolamängijaks, kuid juba 1930. aastatel hakkas kirjutama ka laule ja kammermuusikat. Teise maailmasõja puhkedes õppis ta Pariisis vioolat. 1940. aastatel töötas ta viiuldajana Stockholmi Kontserdiühingu orkestris ja võttis komponeerimise eratunde Karl-Birger Blomdahlilt ja Otto Olssonilt. Tema tähtsamad teosed sellest kümnendist olid 24 laulu tsüklis "Barfotasånger" ('paljajalu laulud'; 1943–1945) ning kontsert viiulile ja keelpillikvartetile (1949).
1951. aastal kirjutas ta esimese oma seitsmeteistkümnest sümfooniast, kuid jättis selle lõpetamata. Samal aastal läks ta Pariisi kompositsiooni õppima. Rootsi naasis ta 1953. aastal ja sel aastal diagnoositi ta polüartriit. 1962. aastaks, kui valmis tema viies sümfoonia, oli ta tervis tõsiselt halvenenud. Petterssoni menukaim teos oli tema seitsmes sümfoonia (1966–1967), mille esitusi on rohkem salvestatud kui tema teisi teoseid ning mis tõi talle rahvusvahelise tuntuse.
1970. aastal oli ta pärast üheksanda sümfoonia valmimist üheksa kuud haiglaravil, kus alustas kümnenda kirjutamist. See valmis 1972. Oma elu viimasel kümnendil kirjutas ta veel kaheteistkümnenda sümfoonia (1973) segakoorile ja orkestrile, kantaadi "Vox Humana" Ladina-Ameerika luuletajate tekstidele (1974), kontserdid viiulile ja orkestrile (1977–1978) ning vioolale ja orkestrile (1979).
Petterssoni seitsmeteistkümnes sümfoonia jäi lõpetamata, sest 68-aastaselt ta suri.
Ärgake, Baltimaad

"Ärgake, Baltimaad" (läti keeles "Atmostas Baltija"; leedu keeles "Bunda jau Baltija") on kolmes keeles esitatav Baltimaade laul, mille muusika autor oli Boriss Rezņiks ning sõnade autor Valdis Pavlovskis. Leedu keelde tõlkis sõnad Stasys Povilaitis ja eesti keelde Heldur Karmo.
Laul loodi Balti keti jaoks, mis väljendas suurt protesti Nõukogude okupatsiooni vastu ning Baltimaade iseseisvuspüüdlust Molotovi-Ribbentropi pakti 50. aastapäeval. Laulu nimetatakse ka Baltimaade ühishümniks. 
Eesti keeles laulis seda Tarmo Pihlap, läti keeles Viktors Zemgals, leedu keeles Žilvinas Bubelis. 
Rezņiks palus algul eestikeelset osa laulma Erich Kriegeri. Krieger keeldus ja soovitas enda asemele Pihlapit.
Lõimetsa

Lõimetsa (18. sajandi kaartidel "Löimetz") oli küla Pilistvere kihelkonnas. Tänapäeval asuvad küla maad Tallinna–Tartu maantee ääres Järva vallas Käsukonna ja Imavere vahel ja on Jalametsa küla koosseisus.
Lõimetsa külast läks tee Tallinna–Tartu maantee lääneküljelt Tammeküla kaudu Laimetsa mõisa ja Tallinna–Tartu maantee idaküljelt Jalametsa mõisa ja Jalametsa külasse. 18.sajandi kaardi järgi oli Lõimetsa külas kõrts.
Geograafilised koordinaadid on . 
Lõimetsa külast lõunas Tallinna–Tartu maantee idaküljel paiknes Kiksvere (mõnel uuel kaardil ka Kikevere, mitte segamini ajada Kiigeverega). 1892. aastal ehitas Kikevere õigeusu kogudus Kikevere Jumalaema Uinumise kiriku, mille puidust hoone põletati maha juulis 1941.
Ajalugu.
Aprillist 1931 arvati kaks Pilistvere kihelkonna keskel asunud Põltsamaa kihelkonna Adavere valla lahus maatükki (Lõimetsa küla, Suurküla ja Ojaküla) Imavere valla koosseisu.
Tuuleenergia Eestis

2020 oli Eestis tuuleenergia elektrijaamade koguvõimsus 320 MW. Töös olevate tuuleenergia allikate koguvõimsus Eestis on 184 MW, ligikaudu 546 MW väärtuses projekte on arendamisel. Kõik senised tuulepargid asuvad maismaal, veekogudes on plaanis tuulepargid ehitada Peipsi järvele ja Läänemerele Hiiumaa lähedale.
Pakri tuulepark asub Paldiskis, Pakri poolsaare tipus, vana tuletorni lähedal. See koosneb kaheksast tuuleturbiinist, mille koguvõimsus on 18,4 MW.
Veepealne tuuleenergia.
Kokku on Eestisse planeeritud kolm suuremat projekti, mille koguvõimsus on 1490 MW: 700 MW Nelja Energia projekt Hiiumaa lähedal, 600 MW Eesti Energia projekt Liivi lahel ja 190 MW veepealne tuulepark Eesti läänerannikul, mille rajajaks on Neugrund OÜ.
Statistika.
Alljärgnevas tabelis on näidatud Eestis tuulepargite paigaldatud võimsus ja elektrienergia tootmine:
Propedeutika

Propedeutika on eelõpetus. Tavaliselt mõeldakse propedeutika all sissejuhatavaid teadmisi mõne teadusala kohta.
Leszek Drogosz

Leszek Melchior Drogosz [l'ešek m'elhior dr'ogoš] (6. jaanuar 1933 Kielce – 7. september 2012 Kielce) oli Poola poksija ja filminäitleja.
Drogosz oli kokku kaheksakordne Poola meister – I kergekeskkaalus (kuni 63,5 kg) 1952. aastal ning II kergekeskkaalus (kuni 67 kg) aastatel 1954–1955, 1958, 1960–1961, 1964 ja 1967. Ta esindas aastatel 1952–1960 maavõistlustel Poolat 33 korda ning võitis neist 30 ja kaotas 3 kohtumist.
Drogosz sai II kergekeskkaalus (kuni 67 kg) pronksmedali 1960. aasta Rooma olümpiamängude poksivõistlustel, kaotades poolfinaalis hilisemale hõbemedalivõitjale Juri Radonjakile (NSV Liit) ja jäädes edasisest medaliheitlusest välja.
Ta võistles sulgkaalus (kuni 57 kg) 1952. aasta Helsingi olümpiamängude poksivõistlustel, kuid kaotas veerandfinaalis hilisemale hõbemedalivõitjale Sergio Caprarile (Itaalia) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja ning I kergekeskkaalus (kuni 63,5 kg) 1956. aasta Melbourne'i olümpiamängude poksivõistlustel, kuid kaotas 2. ringis hilisemale kuldmedali- ja olümpiavõitjale Vladimir Jengibarjanile (NSV Liit) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja.
Drogosz võitis I kergekeskkaalus (kuni 63,5 kg) 10. Euroopa meistrivõistlustel (Varssavi, 1953) ning II kergekeskkaalus (kuni 67 kg) 11. Euroopa meistrivõistlustel (Lääne-Berliin, 1955) ja 13. Euroopa meistrivõistlustel (Luzern, 1959) kuldmedali ning tuli Euroopa meistriks.
Drogosz on tegutsenud ka filminäitlejana. Ta on mänginud 15 Poola filmis, sealhulgas ka mitmes poksiteemalises filmis.
Taihō Kōki

Taihō Kōki (jaapani keeles 大鵬 幸喜; sünninimega Kōki Naya 納谷 幸喜 "Naya Kōki" või ukrainakeelse nimega Іван Боришко "Ivan Borõško"; 29. mai 1940 Shikuka – 19. jaanuar 2013 Tōkyō) oli Jaapani elukutseline sumomaadleja, "yokozuna".
Ta sündis jaapanlasest ema ja ukrainlasest isa pere noorima pojana Sahhalini saarel Shikukas. 1945. aastal okupeeris Nõukogude Liit Sahhalini saare. Isa vahistati ja represseeriti, ema kolis lastega Hokkaidō saarele Teshikagasse.
Ta sai 48. yokozunaks 1961. aastal 21-aastaselt ning võitis 32 turniiri aastatel 1960–1971, mis oli 2015. aastani rekord. Ta võitis kahel korral kuus turniiri järjest. 
Ta oli 1,87 m pikk ja kaalus karjääri tipus olles 153 kg.
Owl City

 
Owl City on Ameerika Ühendriikide laulja, laulukirjutaja ja multiinstrumentalisti Adam Youngi 2007. aastal alustatud ühemeheprojekt elektronmuusika vallas.
Young tegutseb Owatonnas Minnesota osariigis. 
Oma laulude avalikustamist alustas ta Myspace'is.
Owl City debüütalbum "Ocean Eyes", mille hitiks sai laul "Fireflies", ilmus 2009. aastal. 
2011. aastal avaldas Owl City kolmanda stuudioalbumi "All Things Bright and Beautiful". Sellele järgnes 2012. aastal avaldatud "The Midsummer Station ".
Viljeldavad žanrid on elektronmuusika, sündipop ja popmuusika.
Koosseis.
Adam Young – eeslaulja, programmeerimine, klahvpillid, klaver, süntesaatorid, kitarrid, bassikitarr, löökriistad, vibrafon
Kuigi Young kirjutab, komponeerib, salvestab ja toodab kogu Owl City muusikat ise, toetab teda lavaesinemiste ajal rühm muusikuid.
Praeguse ringreisi liikmed:
Endised ringreisi liikmed:
Raimo Nõu

Raimo Nõu (sündinud 3. novembril 1979 Keilas) on eesti sporditegelane ja -ajakirjanik.
Ta lõpetas aastal 1999 Tallinna Vanalinna Täiskasvanute Gümnaasiumi ja õppis aastatel 1999–2000 Tartu Ülikooli ajakirjandusosakonnas.
Ta töötas aastatel 1999–2000 FC Flora kommertsdirektorina ja Jalgpalliliidu projektijuhina, 2002–2005 ja 2006–2009 Eesti Spordiseltsi Kalev turundusjuhina ja spordidirektorina.
Aastatel 1996–1999 oli ta Spordilehe reporter ja tegevtoimetaja, 1998 Postimehe reporter ja 2005–2006 sporditoimetuse juhataja ning 2001 Eesti Spordi Infolehe tegevtoimetaja.
Raimo Nõu on olnud Spordiajakirjanike Liidu liige (1999), Jalgpalliklubi Tallinna Kalev juhatuse liige (2002–2016) ja klubi president (2008–2016), Eesti Jalgpalli Liidu naiste- ja amatöörjalgpalli komisjoni liige, Kalevi Keskstaadioni direktor (2008–2012) ja Eesti Spordiseltsi Kalev juhatuse liige (2010–2013).
Jalgpalliklubi Põhja-Tallinna JK Volta asutaja ning juhatuse liige. 2016 ajakirja Kalevlane peatoimetaja.
2018. aastal tunnistas ta Sõle spordikeskuse endisele juhile Toomas Ristlaanele altkäemaksu andmist.
Adam Young

Adam Young (sünninimega Adam Randal Young; sündinud 5. juulil 1986 Owatonnas) on USA muusik, multiinstrumentalist, tootja, laulukirjutaja, laulja ja projekti Owl City looja. Ta on olnud muusikas aktiivne alates aastast 2007.
Tor Ulven

Tor Ulven (14. mai 1953 Oslo – 18. mai 1995 Oslo) oli norra kirjanik.
Ulven debüteeris 1977. aastal luulekoguga "Skyggen av urfuglen" ("Iidse linnu vari"), tema varast loomingut mõjutas suures osas André Breton ja sürrealism. 
1980. aastatel kujunes Ulvenil välja oma eripärane kirjutamisstiil, mis on väga minimalistlik. 
Tema luule käsitleb peamiselt surma, tühjust ja eksistentsiaalset ängi. Peale luuletuste on ta kirjutanud ka lühiproosat, esseesid ja ühe romaani. 
Tor Ulvenit peetakse üheks 20. sajandi Norra olulisemaks ja omapärasemaks kirjanikuks.
Ilmar Moss

Ilmar Moss (sündinud 3. juunil 1935 Räpinas) on Eesti laulu- ja tantsupidude üks korraldajaid ning koorimuusika edendaja. 
Moss lõpetas 1968. aastal Tallinna Muusikakooli akordionieriala. Aitas aastatel 1962–2003 korraldada üldlaulu- ja üldtantsupidusid. 
Ilmar Moss oli aastatel 1962–1966 üldlaulupeo büroo juht, 1991–1998 Eesti üldlaulupeo direktsiooni juht ja 1998–2003 Eesti Laulu- ja Tantsupeo Sihtasutuse juht. Töötas aastatel 1979–1988 Eesti NSV kultuuriministri asetäitjana. 
Moss on olnud ka Eesti Kooriühingu tegevdirektor.
Georg (Saksi hertsog)

Georg, ka Georg Habemik (saksa "Georg der Bärtige"; 27. august 1471 Meißen – 17. aprill 1539 Dresden) oli Saksi hertsog 1500–1539 Wettini dünastia albertiini liinist. 
Georg sündis Meißenis hertsog Albrecht Vapra pojana ning seoses isa viibimisega sõjaretkedel osales hertsogiriigi valitsemises juba 1488. aastast. Tema noorem vend Heinrich päris võimu osa Friisimaa üle, ent 1505. aastal leppisid vennad kokku, et Georg saab võimu ka Friisimaa valduste üle, samas kui Heinrich piirdub Freibergi ja Wolkensteini ametkondade valitsemisega Saksimaal.
Georg oli haritud valitseja, ta oskas ladina keelt ning huvitus usuasjust. 1520. aastatel kujunes temast üks veendunumaid Martin Lutheri poliitika vastaseid, sest kuigi ta toetas katoliku kiriku reformimist, ei soovinud ta nii radikaalseid uuendusi nagu Luther. Kuni surmani püüdis Georg reformatsiooni oma valdustes takistada ning lasi Leipzigi ja Dresdeni trükikodades välja anda rohkelt luterlusevastast kirjandust, mõni nendest traktaatidest oli ka tema enda kirjutatud. Georgi kirikureformipoliitika polnud siiski kuigi edukas, sest luterluse keskus Wittenberg asus tema valduste lähedal ning 1520. ja 1530. aastatel oli keiser Karl V poliitiline tegevus impeeriumis väga piiratud, kuna ta viibis enamasti Hispaanias.
Georg oli 38 aastat abielus Poola kuninga Kazimierz IV tütre Barbaraga. Kui too 1534. aastal suri, kasvatas Georg endale leina märgiks habeme, mille tõttu sai ka oma hüüdnime. Georgi katoliiklik reformipoliitika ei jätkunud pärast tema surma, sest tema mõlemad pojad, Johann ja Friedrich, surid enne teda. Tema valdustes päris võimu luterlikult meelestatud vend Heinrich Vaga, kes viis seal läbi reformatsiooni.
Georgi teine noorem vend Friedrich oli 1498–1510 Saksa ordu kõrgmeister. Saksi kuurvürst Friedrich Tark oli tema onupoeg.
Henn Tiivel

Henn Tiivel (sündinud 14. mail 1937 Valgamaal Helme vallas) on Eesti rahvatantsujuht ja üldtantsupidude korraldaja.
Esimene kokkupuude tantsuga oli tal Hummuli algkoolis, kus õpetaja Juta Talviste õpetas õpilastele võimlemist, tantsu ja ringmängu . Kõrghariduse omandas Tallinna Pedagoogilises Instituudis, mille lõpetas tööõpetuse, joonistamise ja joonestamise õpetaja kutsega. 
Henn Tiivel on kuulunud 1970. aastast üldtantsupidude korraldusmeeskonda. Ta oli 2009. aastal üldtantsupeo idee autor ja peo aujuht. 
Tiivel on olnud Tartu Ülikooli Rahvakunstiansambli tantsutreener. Ta nõustab Pärnus tegutsevat rahvatantsurühma Tuurit-Tuurit .
Ta on töötanud ka Tartu 5. Keskkoolis joonestamise ja kunstiajaloo õpetajana.
Järva Teataja

Järva Teataja on Eesti kohalik ajaleht, mis ilmub Järva maakonnas ja kajastab maakonna sündmusi. Ajalehe väljaandja on AS Eesti Meedia.
Järva Teataja asutati 1926. aastal põllumeeste ja asunike häälekandjana, kuid muutus mõne aastaga kogu Järvamaa häälekandjaks. 
Lehest saab lugeja aimu Järva maakonna inimestest, majandusest, poliitikast, kultuurist, koolielust, spordisaavutustest. Ajaleht ilmub kolm korda nädalas: teisipäeval, neljapäeval ja laupäeval. 
Ajalehe toimetus asub Paides. Ajalehe peatoimetaja on Tiit Reinberg. 
Nimed.
Lehel on aegade jooksul olnud mitmeid nimesid:
Leegajus

Leegajus oli aastatel 1971–1995 tegutsenud eesti rahvamuusikaansambel. 
Ansambel viljeles ehedat rahvalaulu ja rahvapillimuusikat. Esitati ka leedu, läti, vene, liivi, vadja, isuri, karjala, vepsa, soome muusikat. Eheda rahvamuusika saavutamiseks tehti eeltööd muuseumifondides.
Enamiku tegutsemisaja jooksul (1972–1992) oli neil umbes 20 liiget.
Ansambli kunstilised juhid on olnud Igor Tõnurist, Kristin Kuutma.
Anastassia Morkovkina

Anastassia Morkovkina (sündinud 6. aprillil 1981) on Eesti jalgpallitreener ja endine jalgpallur. Ta on alates 2022. aastast Eesti naiste jalgpallikoondise peatreener.
Ta mängis Naiste Meistriliigas klubis Pärnu JK.
Aastatel 1997–2012 oli ta Eesti võistkonna kapten. 
Morkovkina tuli mängijana 15 korda Eesti meistriks ja valiti 8 korda Eesti parimaks naisjalgpalluriks. Eesti koondises mängis ta 75 mängus ja lõi 40 väravat.
Leszek Błażyński

Leszek Błażyński (5. märts 1949 Ełk – 6. august 1992 Katowice) oli Poola poksija.
Błażyński oli kärbeskaalus (kuni 51 kg) kokku kahekordne Poola meister aastatel 1971 ja 1973. Ta esindas aastatel 1971–1974 maavõistlustel Poolat 12 korda ning võitis neist 10 ja kaotas 2 kohtumist.
Błażyński sai kärbeskaalus (kuni 51 kg) pronksmedali 1972. aasta Müncheni olümpiamängude poksivõistlustel, kaotades poolfinaalis hilisemale kuldmedali- ja olümpiavõitjale Georgi Kostadinovile (Bulgaaria) ja jäädes edasisest medaliheitlusest välja ning 1976. aasta Montréali olümpiamängude poksivõistlustel, kaotades poolfinaalis hilisemale kuldmedali- ja olümpiavõitjale Leonard Randolphile (USA) ja jäädes edasisest medaliheitlusest välja
Błażyński osales kukk-kaalus (kuni 54 kg) 2. maailmameistrivõistlustel (Belgrad, 1978), kuid kaotas 1. ringis hilisemale hõbemedalivõitjale Fazlija Šaćirovićile (Jugoslaavia) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja.
Błażyński võitis kärbeskaalus (kuni 51 kg) 22. Euroopa meistrivõistlustel (Halle, 1977) kuldmedali ning tuli Euroopa meistriks. Ta sai kärbeskaalus (kuni 51 kg) 19. Euroopa meistrivõistlustel (Madrid, 1971) hõbemedali, kaotades finaalis kuldmedalivõitjale ja Euroopa meistrile Juan Francisco Rodríguezele (Hispaania). Ta osales kärbeskaalus (kuni 51 kg) 20. Euroopa meistrivõistlustel (Belgrad, 1973), kuid kaotas veerandfinaalis hilisemale pronksmedalivõitjale Nikolai Lodinile (NSV Liit) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja.
Błażyński lõpetas 6. augustil 1992 elu enesetapuga.
New Yorgi Eesti Naiskoor

New Yorgi Eesti Naiskoor on New Yorgi Eesti Majas tegutsev naiskoor, mis asutati aastal 1950.
Naiskoor on peale ilmaliku muusika esitanud ka vaimulikku muusikat.
Koori on dirigeerinud Meta Tari-Noorkukk, Maimo Miido, Valdeko Kangro. Praegu (2012) on koorijuht Andrejs Jansons.
New Yorgi Eesti Meeskoor

New Yorgi Eesti Meeskoor on New Yorgi Eesti majas tegutsev meeskoor, mis asutati aastal 1950. 
Meeskoori esimene juhataja oli August Ruut. Suuremat edu – nii Ameerikas kui ka Euroopas – saavutas koor aastatel 1952–1962, mil koori juhtis Manivald Loite. Koori on hiljem juhtinud Erik Veski, Endel Stafenau, Valdeko Kangro, Peeter Paul Lüdig, Maaja Duesberg-Roos, Lembit Koorits.
Raevangla fotomuuseum

Fotomuuseum on Tallinnas endises Raevanglas asuv muuseum, mis on asutatud 1980. aastal. Fotomuuseum on Tallinna Linnamuuseumi filiaal.
1983. aastal avas Tallinna Linnamuuseum Raevanglas fotoosakonna, mis kandis 1991. aastast nime Raevangla fotomuuseum.
Raevangla mõlemal korrusel on püsiekspositsioonid, mis tutvustavad Eesti fotograafia ajalugu aastatel 1840–1940. Peale fotode on eksponeeritud ka tolleaegset fotovarustust, näiteks vanaaegseid kaameraid.
Fotomuuseumi galeriis ja suvehooajal ka fotohoovis toimuvad näitused ja üritused.
Veski posti raudteepeatus

Veski posti raudteepeatus (ka nimega "Lutheri post") oli raudteepeatus Tallinna Kesklinnas kitsarööpmelisel Tallinna–Viljandi raudteeliinil. 
Veski posti raudteepeatusest läks raudteeliin Tallinn-Sadama raudteejaama, vahepeal oli Odra raudteepeatus.
Veski posti raudteepeatusest ehitati hiljem harutee Dvigateli postini (Lasna e Ülemiste jaama).
M252 miinipilduja

M252 on Ameerika Ühendriikides Suurbritannia algversiooni L16 järgi valmistatud 81mm kerge miinipilduja.
Miinipilduja on tüüpilise ehitusega. Kasutusele võetud vanema miinipilduja M29 asemel 1986.–1987. aastal. 2011. aastal valmis uus kergematest materjalidest versioon M252A1.
Taktikalis-tehnilised andmed:
Lasn

Lasn on eesti etnograafias eri kuju ja otstarbega puulabidas.
Lasn oli kasutusel mitmel otstarbel, aganate tampimiseks kasutati aganalasna, leivaküpsetamiseks oli abiks leivalasn, õlgkatuse ehitamisel oli abivahendiks katuselasn jne.
Läänemurdes ja saarte murdes tähendas lasn ka vankri rattapaare ühendavat vahepuud ehk keelikat
Leivalabidas

Leivalabidas ehk (leiva)lasn on pika varre ja ovaalse või ümara labaga puulabidas, mida kasutati leiva küpsetamisel leiva ahjupanemiseks ja väljatõstmiseks. Oli Euroopas üldtuntud, Eestis kasutati kuni 20. sajandi keskpaigani, mil lõpetati kodune leivaküpsetamine.
B-455

B-455 on Iisraelis Soltami tehases (Soome Tampella tehase mudeli järgi) valmistatud 81 mm miinipilduja.
Anthony Head

Anthony Stewart Head (sündinud 20. veebruaril 1954 Londonis Camden Townis) on inglise näitleja ja muusik. 
Suurbritannias sai ta tuntuks osalemisega Nescafé Gold Blendi (USA-s Taster's Choice) telereklaamides. Tänapäeval teatakse teda eelkõige rollide tõttu teleseriaalides "Vampiiritapja Buffy" (Buffy õpetaja Rupert Giles) ja "Merlin" (vana kuningas Uther Pendragon). Muuhulgas on ta mänginud ka filmides "" ning "Raudne leedi" (asepeaminister Geoffrey Howe).
1984. aastast on Anthony Headi elukaaslane Sarah Fisher. Neil on kaks last, Emily ja Daisy Head, kes on samuti näitlejad. Anthony Headi vanem vend on laulja Murray Head.
Anthony Headi isa oli dokumentaalfilmirežissöör Stewart Murray Head (1919–2009) ja ema näitleja Helen Shingler.
LibraryThing

LibraryThing on kataloogimise sotsiaalse tarkvara veebirakendus, millega saab talletada raamatukatalooge ja mitmesuguseid raamatute metaandmeid. Seda kasutavad üksikisikud, autorid, raamatukogud ja kirjastajad.
Tirma mõis

Tirma mõis (saksa keeles "Tirmast", rootsi keeles "Termastby") oli mõis Tartumaal Laiuse kihelkonnas, Vaimastvere mõisa abimõis. Tänapäeval jääb kunagine mõis Jõgeva maakonna Jõgeva valla Endla külla.
Ajalugu.
Mõisa juures oli endine Tirma küla. Rootsi ajal pantis valitsus osa Tirmastu ja Paduvere külast kirikuõpetaja Reinerius Broocmannile. Nii kuulusid Kärde mõisa külad osaliselt ka Ripuka mõisale. Põhjasõjale järgnenud suure katku ajal (1711–1712) suri Tirmastu ja Paduvere külas kokku 38 inimest, ellu jäi 56, nendest 20 last.
Kivijärve mõis

Kivijärve mõis (saksa keeles "Kibbijerw") oli mõis Tartumaal Laiuse kihelkonnas. Tänapäeval kuulub kunagise mõisa asukoht Jõgeva maakonda. 
Ajalugu.
Mõisa on esmamainitud 1406. aastal, kuulus Wrangellidele. Hiljem kuulus see von Bockide, 1792. aastast Karl Magnus von Wrangellile. 1799. aastal ostis mõisa leitnant Woldemar von Pistohlkors, 1809–1859 oli see Samson-Himmelstjernade käes. 1859. aastast kuulus Gustav von der Pahlenile ja 1870. aastast Gotthard Heinrich Leonhard von Stryckile (surn. 1895) ja 1903. aastast Emil Alexander von Strykile. 
Kivijärve karjamõis oli Lemuvere mõis (saksa keeles "Lemmofer").
Viimane omanik 1909. aastast enne võõrandamist oli Erich von Oettingen. (1862–1928)
Mõisaansambel.
Mõisa peahoone on hävinud, ümberehitatuna on säilinud mõned kõrvalhooned.
Mr. Bean (seriaal)

"Mr. Bean" on Briti komöödiasari, mille peategelane on Mr. Bean (osatäitja Rowan Atkinson).
Sarja stsenaariumi on kirjutanud Rowan Atkinson, Robin Driscoll, Richard Curtis ja Ben Elton. 
Esimene jagu anti eetrisse 1. jaanuaril 1990. Kokku tehti 15 jagu, viimane neist läks eetrisse 15. detsembril 1995. Iga jao pikkus oli 25 minutit.
Sarja järjena ja Mr. Beani tegelaskuju kasutades on hiljem tehtud animasari ja kaks täispikka mängufilmi.
Mr. Beani tegelaskuju arendas Atkinson, kui ta õppis Oxfordi ülikoolis elektrotehnika magistriõppes. Üks Beani varasemaid esinemisi toimus Montréalis Kanadas 1987. aastal, kus Atkinson osales "Just for Laughs" komöödiafestivalil. Atkinson soovis seal aga kindlasti osaleda prantsuskeelses programmis, mispeale festivali korraldajad olid imestunud, kuna Atkinsoni sketšis ei olnud üldse prantsuskeelset dialoogi. Selgus, et Atkinson nägi seda testesitusena, soovides näha, kui populaarne oleks Beani tegelaskuju, kes peaaegu üldse ei räägi ja peamiselt tugineb kehakeelele, mitteingliskeelse publiku hulgas.
Asser Murutar

Asser Murutar (24. oktoober 1934 Valga – 28. märts 2017 Tartu) oli eesti filosoof, komsomolitöötaja ja sotsioloog. 
1958. aastal lõpetas ta Eesti Põllumajanduse Akadeemia metsandusteaduskonna maakorraldusinseneri erialal.
Aastail 1966–1975 töötas ta Tartu Riikliku Ülikooli sotsioloogialaboris ning aastail 2000–2003 Eesti Põllumajandusülikooli maasotsioloogia ja ühistegevuse instituudis dotsendina. 
Ta on olnud ELKNÜ Keskkomitee instruktor, ELKNÜ Tartu Linnakomitee I sekretär, EPA NLKP ajaloo ja filosoofia vanemõpetaja, filosoofiakateedri juhataja, dotsent. 
Filosoofiakandidaat (1978).
1959. aastast tegeles võistluspurjetamisega ja võitis Väinamere regatte.
Isiklikku.
Tema pojad on kirjastaja Alo Murutar ja psühholoog Vahur Murutar.
San Francisco 49ers

San Francisco 49ers on Ameerika Ühendriikide Ameerika jalgpalli liigas NFL osalev meeskond. Tema kodulinn on California osariigis asuv Santa Clara ja kodustaadion Levi's Stadium.
San Francisco 49ers on nime saanud 1849. aasta California kullapalaviku järgi.
Meeskond mängib konverentsi NFC Läänedivisjonis koos Seattle Seahawksi, Arizona Cardinalsi ja Los Angeles Ramsiga. 
San Francisco 49ers asutati 1946. aastal. Meeskonna värvid on punane ja kuldne. San Francisco 49ersi logol on ovaalsel punasel kilbil valged tähed S ja F.
Oma divisjoni meistriks on 49ers tulnud aastatel 1970, 1971, 1972, 1981, 1983, 1984, 1986, 1987, 1988, 1989, 1990, 1992, 1993, 1994, 1995, 1997, 2002, 2011, 2012 ja 2019. Väljalangemismängudeni on meeskond jõudnud 25 hooajal. Konverentsi meistriks on 49ers tulnud kuus korda: 1981, 1984, 1988, 1989, 1994, 2012 ja 2019. 
Super Bowlis on 49ers mänginud kuus korda (1981, 1984, 1988, 1989, 1994, 2012 ja 2019) ja viiel esimesel korral võitnud ka karika. Finaali jõuti ka 2012. aastal alanud hooajal. 3. veebruaril 2013 peetud finaalmängus kaotas 49ers Baltimore Ravensile 31:34.
Maksim Karpov

Maksim Karpov (17. märts 1975 – 28. oktoober 1999) oli Eesti politseinik, kes hukkus teenistusülesandeid täites.
Surm.
28. oktoobri 1999 öösel peatas ta koos paarimehega kahtlaselt liikunud taksoplafooniga Ford Scorpio. Karpov läks auto juurde ja küsis dokumente, kuid kurjategija tulistas teda kohe pähe. Karpov kukkus ja Ford kihutas minema. Karpovi paarimees jõudis Fordi ka tulistada, kuid ainult üks lask tabas autot, mis ei peatanud seda. 
Hiljem peeti kinni kaks narkomaani, kes tunnistasid üles, et nad tapsid taksojuhi ja politseiniku. Selgus, et mehed lasid taksojuhi maha selleks, et auto röövida. Karpov lasti maha, ilma et ta oleks jõudnud vastu hakata või teenistusrelva järele haarata. Politsei kahtlustas, et neil võis olla kindel plaan neid kontrollima tulnud politseinik "lihtsalt põnevuse pärast" maha lasta.
Tallinn-Sadama – Viljandi – Ruhja – Riia raudteeliin

Tallinn-Sadama – Viljandi – Ruhja – Riia raudteeliin oli raudteeliin Teise maailmasõja ajal Saksamaa okupeeritud Eestis ja Lätis Tallinna–Viljandi raudteeliinil, Pärnu–Mõisaküla–Viljandi raudteel ja Valga–Ruhja–Pärnu raudteel.
Ruhja ekspress.
Liinil sõitis rong Ruhja Ekspress, millel olid 1942. aasta sõiduplaani järgi järgmised peatused:
Aime Lutsar

Aime Lutsar (sündinud Aime Veskimäe; 6. september 1947 Leisi – 18. jaanuar 2013) oli eesti näitleja, lavastaja ja näitejuht.
Ta lõpetas 1966. aastal Kohila Keskkooli, 1969. aastal Ugala teatri õppestuudio ja 1980. aastal Tallinna Pedagoogilise Instituudi kultuurharidusteaduskonna.
Lutsar alustas näitlejana 1967. aastal Viljandi Ugalas. 1984. aastast juhatas ta Salme kultuurikeskuse harrastusteatrit Tallinnas.
Ta on mänginud Veljo Käsperi filmis "Tuulevaikus" (1970) ning Ugala teatri lavastustes "Elu ja armastus" (1968), "Armastus, džäss ja kurat" (1969) ja "Kured lendavad" (1971).
Tema õpilaste seast on sirgunud hulk kutselisi näitlejaid ja kultuuritegelasi, nagu Kärt Tomingas, Indrek Ojari, Mart Koldits, Kristo Viiding, Jim Ashilevi, Marilyn Jurman ja teised.
Aime Lutsar suri 18. jaanuaril 2013 ja maeti 26. jaanuaril 2013 Metsakalmistule.
Isiklikku.
Ta oli aastast 1971 abielus sambomaadleja ja judotreeneri Andres Lutsariga; ka nende poeg Jaan Lutsar on judoka ja judotreener.
Eesti Vabadussõja kronoloogia

Eesti Vabadussõja kronoloogia on ülevaade Eesti Vabadussõja sündmustest kuupäevaliselt 1918, 1919. ja 1920. aastal.
Hinnanguliselt oli Eesti rahvaväes sel hetkel 630 ohvitseri, 6400 tääki ja mõõka, 200 kuulipildujat ja 20 suurtükki. Punaarmeel Põhja-Eestis 4300 tääki ja mõõka ning 21 suurtükki, Lõuna-Eestis paar tuhat tääki ja mõõka ning paarkümmend suurtükki.
Salme kultuurikeskus

Salme kultuurikeskus (ametlikult "Tallinna Salme Kultuurikeskus") on kultuuriasutus, mis tegutseb Tallinnas Kalamaja asumis aadressil Salme12. 
Asutus kandis Eesti NSV ajal Ametiühingute kultuurikeskuse, Jaan Tombi nim. kultuuripalee, Eesti Ametiühingute Kultuurikeskuse ja Eesti NSV Ametiühingute Nõukogu J. Tombi nim. Kultuuripalee nime. 
Jaan Tombi nimeline Kultuuripalee sai tuntuks eeskätt seal tegutsenud Eesti NSV Riikliku Noorsooteatri tõttu.
Jaan Tombi nimeline kultuuripalee asutati 1940. aastal Mustpeade majas (Pikk tänav 26). 1945. aastal oli Eesti NSV Ametiühingute Kesknõukogu J. Tomp'i nimelise Kultuurhoone direktor Nikolai Goldšmidt. 
1965. aastal koliti kultuurikeskus uude hoonesse Salme tänaval. Pärast Eesti taasiseseisvumist nimetati keskus ümber asukoha järgi Salme kultuurikeskuseks. Tänapäeval tegutseb seal rohkesti huviklubisid, ringe, stuudioid jms, 2013. aasta seisuga oli seal 39 kollektiivi ligi 1500 osavõtjaga. Kultuurikeskuses tegutseb ka 1947. aastal asutatud Salme Teater. 
Salme kultuurikeskus on Tallinna linna kultuuriasutus, mis kuulub Põhja-Tallinna linnaosavalitsuse haldusalasse.
Ruhja jõgi

Ruhja jõgi (Lätis nimega "Rūja") on jõgi Eestis ja Lätis. Jõgi algab Eestist Sakala kõrgustikust Ruhijärvest. 
Eestis läbib jõgi Viljandimaa Mulgi valla Lilli küla. Jõe pikkus on 77 km (sellest Lätis 72 km). Jõgi suubub Asti järve.
Ruhja linnast edelas on Ruhja jõel suured kalatiigid.
Jõe järgi on nime saanud Rūja kihistik.
Genfi Ülikool

Genfi Ülikool on ülikool Šveitsis Genfis.
Ülikooli asutas 1559. aastal usureformaator Johann Calvin. Kuni 17. sajandini oli ülikool keskendunud teoloogiale, valgustusajastul hakkas religioossus vähenema ning 1873. aastal muutus ülikool ametlikult ilmalikuks.
Tänapäeval on Genfi ülikool õppijate arvult riigis suuruselt viies. Üliõpilasi on enam kui 17 000.
Teaduskondi on kaheksa.
David Gregory

David Gregory (algselt Gregorie; 3. juuni 1659 Upper Kirkgate, Aberdeen, Šotimaa – 10. oktoober 1708 Maidenhead, Berkshire, Inglismaa) oli Šoti matemaatik ja astronoom. Ta oli Edinburghi Ülikooli matemaatikaprofessor, Savile'i astronoomiaprofessor Oxfordi Ülikoolis, Londoni Kuningliku Seltsi liige ning Isaac Newtoni teose "Philosophiæ Naturalis Principia Mathematica" kommentaator.
David Gregory sündis neljandana Kinnairdyst Banffshire'is pärineva arsti David Gregorie ja Orchistonist pärit Jean Walkeri viieteistkümnest lapsest. Ta oli astronoomi ja matemaatiku James Gregory nõbu. Nagu onu, õppis ka David Aberdeeni algkoolis ja Aberdeeni Ülikooli Marischali kolledžis (1671–1675), alustades õpinguid juba 12-aastaselt. Pärast ülikooliõpinguid (mis jäidki lõpetamata) külastas ta 16-aastaselt mitut riike Euroopas, sealhulgas Madalmaid (kus alustas meditsiiniõpinguid Leideni Ülikoolis) ja Prantsusmaad, ning naasis Šotimaale alles 1683. aastal. 24-aastaselt määrati ta Edinburghi Ülikoolis matemaatikaprofessoriks.
1690. aastal, mil Šotimaad kimbutasid poliitilised ja usulised rahutused (Gregorie'd olid episkopaalid ning seotud jakobiitlusega), otsustas Gregory kolida Inglismaale, kus ta 1691. aastal valiti Oxford Ülikoolis Savile'i astronoomiaprofessoriks, seda suuresti tänu Isaac Newtoni mõjule. Samal aastal sai temast ka Londoni Kuningliku Seltsi liige. 1692. aastal valiti ta ka Oxfordi Ballioli kolledži liikmeks.
Kui 1707. aastal ühendati Šotimaa Inglismaaga personaalunioonis, tehti Gregoryle ülesandeks korraldada ümber Šoti rahapaja töö.
Gregory suri Maidenheadis Berkshire'is ning maeti Maidenheadi kirikaeda.
Isiklikku.
Ta oli filosoof Thomas Reidi onu.
Gregoryl ja tema naisel Elizabeth Oliphantil oli üheksa last, kuid seitse neist surid täiskasvanuks saamata.
Tõnis Vint

Tõnis Vint (22. aprill 1942 Tallinn – 22. juuni 2019 Tallinn) oli eesti graafik.
Ta lõpetas 1960. aastal Tallinna 10. Keskkooli. 1962. aastal astus Eesti Riiklikku Kunstiinstituuti, mille lõpetas 1967. aastal graafika erialal.
Ta töötas Tallinnas reklaami ja raamatukujunduse alal, aastatel 1971–1977 almanahhis Kunst ning aastatel 1974–1980 ajakirja Kultuur ja Elu kujundajana, seejärel vabakunstnikuna.
Looming.
Ta on osalenud näitustel alates 1963. aastast, lisaks Eestile ka Hollandis, Poolas, Itaalias, Horvaatias, Jaapanis, Lätis ja Saksamaal.
Ta oli kunstnikerühmituse ANK '64 asutajaid ja suunajaid. 1972. aastal oli ta Stuudio 22 asutaja.
Tõnis Vindi 2012. aastal Kumus toimunud näitusel väljas olnud teoste reproduktsioonidest on kokku pandud raamat "Tõnis Vint ja tema esteetiline universum".
Isiklikku.
Tema isa oli põllumajandusmajandusteadlane Endel Vint. Vend Toomas Vint on kunstnik ja kirjanik, õde Maara Vint on kunstnik (graafik).
Aastatel 1967–1976 oli ta abielus graafik Mare Vindiga.
Aidu raamatukogu

Aidu raamatukogu on raamatukogu Vägari külas Põltsamaa vallas Jõgevamaal. See on Põltsamaa Raamatukogu haruraamatukogu.
Raamatukogu asub aadressil Kooli tee 4-16.
Ajalugu.
Aidu raamatukogu asutati 1946. aastal Aidu külas. 1959. aastal tehti raamatukogus remont. 1962. aastal kolis raamatukogu sama hoone ühe tiiva esimeselt korruselt teise tiiva teisele korrusele. 1963. aastani kuulus raamatukogu Põltsamaa rajooni, pärast seda Jõgeva rajooni. 1967. aastal pandi lastekirjandus eraldi riiulitele klasside kaupa. 1969. aastal avati Aidu Algkoolis laenutuspunkt lastele, tänu sellele kasvas laenutuste arv võrreldes eelmise aastaga ligi poole võrra. .
1992. aastal sai Aidu raamatukogust Pajusi valla alla kuuluv asutus. 1996. aastal võeti kasutusele uus Eesti rahvaraamatukogude liigitussüsteem.
2001. aastal kolis raamatukogu ümber Vägari külasse. 2007. aastal tuli kasutusele elektrooniline laenutus, mis lihtsustas tööd märgatavalt.
Maara Vint

Maara Vint (sündinud 31. oktoobril 1955 Tallinnas) on eesti graafik.
Ta lõpetas aastal 1973 Tallinna 10. Keskkooli. Aastatel 1975–1993 (vaheaegadega) õppis ta Tartu Ülikoolis inglise filoloogiat.
Ta töötas aastatel 1973–1975 Ajaloomuuseumis, aastatel 1975–1978 Tallinna Riiklikus Keskarhiivis, seejärel olnud vabakunstnik.
Isiklikku.
Tema isa Endel Vint oli majandusteadlane. Vend Tõnis oli graafik, vend Toomas on kunstnik ja kirjanik.
Kärde mõis

Kärde mõis (saksa keeles "Kardis") oli rüütlimõis Tartumaal Laiuse kihelkonnas. Tänapäeval jääb kunagine mõis Jõgeva valda Jõgeva maakonnas.
Ajalugu.
Esimesed teated mõisast on 1532. aastat, mil selle omanik oli Johann Rebuck. 1680. aastatel mõis redutseeriti. Hiljem oli see von Rosenite ja Baranoffite käes ning 1819. aastal omandas mõisa Woldemar Friedrich von Pistohlkors. 1890. aastal ostis selle Liivimaa maakohtunik Viktor von Stackelberg. 
Kalmistu.
Mõisa alal asub kunagine kalmistu, mis oli tõenäoliselt külakalmistu.
Rahumajake.
Mõisa maal asub ka Kärde rahumajake, mis tähistab 1656–58 kestnud Rootsi-Vene sõda lõpetava Kärde rahu sõlmimist 1661. aastal. Ehkki rahvapärimuse väitel sõlmitud rahuleping just selles majas, on paviljon tõenäoliselt siiski hilisem.
Mõisaansambel.
Peahoone.
Mõisa peahoone oli ühekorruseline puithoone, mida algselt kattis õlgkatus. Selle kohale on praeguseks rajatud uus ehitis. 
Valitsejamaja.
Ühekorruseline valitsejamaja on ehitatud kahes järgus.
Tall-ait.
Historitsistlik pooleteistkorruseline, viilkatuse ning tellisest ja maakivist krohvimata tall-aidahoone paikneb esifassaadiga mõisasüdame poole.
Park.
Pargi tuumik on rajatud 18. sajandi II poolel, seda on oluliselt muudetud 1870. aastatel Viktor von Stackelbergi käsul. Tema ajal istutati ka nulugrupp teisel pool Jõgeva-Tartu maanteed. Praegu on ajalooline planeering hävinud.
Mõisa kalmistu.
Mõisa südamest linnulennult umbes 1 km kaugusel kagu pool on Neitsimäel Kärde mõisa kalmistu, kus asub suur Stackelbergide vapiga maakivi (Preilikivi).
Leedi mõis

Leedi mõis (saksa keeles "Ledis", varem "Ropenhof") oli mõis Tartumaal Laiuse kihelkonnas. Tänapäeval jääb kunagine mõis Jõgeva maakonda. Mõisa puidust peahoone on hävinud.
Ajalugu.
Mõisat on esmamainitud 1408. aastal. 1653. aastal andis Rootsi kuninganna Kristiina selle kapten Adolf Grassile. 1685. aastal mõis redutseeriti. 1728. aastal tagastati see siiski Grasside suguvõsale. Hiljem kuulus mõis järjest von Belowitele, Samson von Himmelstjernadele ja Mühlenitele, 1912. aastal ostis selle parun Karl Pilar von Pilchau. Viimane võõrandamiseelne omanik oli Alexander von Dehn.
Mõra mõis

Mõra mõis (saksa keeles "Morra", varem "Ellenbachhof") oli kuni 1821. aastani rüütlimõis ja seejärel poolmõis Laiuse kihelkonnas, Tartumaal ja Tartu kreisis. 
Tänapäeval jääb kunagine mõis Jõgeva maakonna Jõgeva valda.
Ajalugu.
Mõisat on esmamainitud 1533. aastal, mil selle omanik oli Ottomar Ellenbach. 1821. aastal müüs toonane mõisnik rittmeister von Langhammer selle 11 500 rubla eest eesti soost möldrile Hans Lorenzohnile ning mõis sai rüütlimõisast poolmõisaks.
Mõisa peahoone on hävinud.
Pakaste mõis

Pakaste mõis (saksa keeles "Pakkas", hiljem "Pakkast") oli rüütlimõis Tartumaal Laiuse kihelkonnas. Jõgeva mõisa kõrvalmõisaks muudeti see majanduslikel põhjustel 1919. aastal. Tänapäeval jääb kunagine mõis Jõgeva maakonda.
Mõisa kivist ühekorruseline poolkelpkatusega peahoone ehitati 18 sajandil. Mõis on eravalduses ja restaureerimisel. Maja all on tähtvõlvlagedega täiskelder. Säilinud on ka mõned kõrvalhooned. Maanõunik krahv Gotthard Johann von Manteuffel (1690–1763) asutas 1756. aastal majoraadi. Viimasesse kuulusid peale Pakaste veel Jõgeva, Puurmani ja Härjanurme mõis. Manteuffelitele kuulus mõis kuni 1919. aasta võõrandamiseni.
Rääbise mõis

Rääbise mõis (saksa keeles "Repshof") oli mõis Tartumaal Laiuse kihelkonnas, Jõgeva mõisa karjamõis. Tänapäeval jääb kunagine mõis Jõgeva maakonda.
Mõisa peahoone on hävinud.
Ajalugu.
Mõisa on esmamainitud 1408. aastal, mil selle omanik oli Tyle Brincken. 1600. aastast kuulus mõis Gersdorffide suguvõsale, 1686. aastal redutseeriti ning 1720. aastatel tagastati. 1802. aastal omandas selle Laiuse pastor Heinrich Johann von Jannau, kes müüs Rääbise kohe edasi Otto Friedrich Jürgensonile. Hiljem oli mõis von Wahlide ja Walterite valduses, viimane võõrandamiseelne omanik oli Hermann von Walter.
Vaimastvere mõis

Vaimastvere mõis (saksa keeles "Waimastfer") oli mõis Tartumaal Laiuse kihelkonnas, selle kõrvalmõis oli Tirma. Tänapäevase haldusjaotuse järgi jääb kunagine mõis Jõgeva maakonda.
Mõisa härrastemaja oli ühekorruseline puumaja, Eesti Vabariigi ajal peeti seal kooli. 1995. aastal maja põles ja taastati ümber ehitatuna. Säilinud on ka maakividest ait.
Ajalugu.
Vaimastvere mõisa on esmamainitud 1552. aastal. 1750. aastal omandas selle Christoph Jacob Schwartz, kuid pärast tema surma 26. augustil 1756 läks valdus 1775. aastal pettuse teel major Georg Friedrich von Hoyningen-Huenele. Schwartzi lese ja laste kaebuse põhjal otsustas senat mõisa siiski 1779. aastal tagastada. 1796. aastal ostis selle asekuberner Balthasar von Campenhausen, kellest sai hiljem Venemaa välisminister. Hiljem kuulus Vaimastvere von Steinheilidele, Grünewaldtidele ja 1842. aastast maamarssal Alexander von Oettingenile. Mõisa viimased omanikud olid 1849. aastast von Braschid.
Indrek Niitla

Indrek Niitla (sündinud 5. jaanuaril 1965 Tallinnas) on Eesti arhitekt.
Ta õppis aastatel 1972–1983 Tallinna 43. Keskkoolis. Arhitektuurialase kõrghariduse omandas ta aastatel 1983–1990 Tallinna Kunstiülikooli arhitektuuriteaduskonnas. 
1990–1992 töötas ta projekteerimisinstituudi Tsentrosojuzprojekt Tallinna filiaalis ja 1992–1997 ETK Projektis arhitektina. Alates 1997 töötab ta projekteerimisbüroos OÜ Eeteprojektis arhitektina. 
Aastatel 1999–2000 õppis ta Eesti Kunstiakadeemia Restaureerimiskooli kursusel.
Liikmesus.
Ta on Eesti Arhitektide Liidu liige.
Coritiba Foot Ball Club

Coritiba Foot Ball Club on Brasiilia jalgpalliklubi, mis tegutseb Paraná osariigi pealinnas Curitibas. See mängib Brasiilia kõrgliigas Campeonato Brasileiro Série A ja Paraná osariigi meistrivõistlustel Campeonato Paranaense.
Klubi asutasid 1909. aastal saksa sisserändajad. See on osariigi vanim jalgpalliklubi.
1985. aastal tuli Coritiba Brasiilia meistriks. See on Athletico Paranaense kõrval üks kahest Paraná osariigi klubist, mis on tulnud Brasiilia meistriks. Aastatel 2011 ja 2012 mängis Coritiba Brasiilia karikavõitluste finaalis – esimesel aastal kaotati Vasco da Gamale ja teisel aastal Palmeirasele. Paraná osariigi meistriks on Coritiba tulnud 39 korda, millega on see osariigi edukaim klubi. Kaks korda on Coritiba osalenud Lõuna-Ameerika klubide sarjas Copa Libertadores ja viis korda tugevuselt teises klubide sarjas Copa Sudamericana.
Coritiba suurimad rivaalid on Athletico Paranaense ja Paraná.
Klubi kodustaadion on 1932. aastal avatud Estádio Couto Pereira, mis mahutab 37 182 pealtvaatajat.
Mängijad.
"Seisuga 28. juuli 2023
Geert van Dijk

Geert van Dijk (8. märts 1924 Rhenen – 31. detsember 2012 Ede) oli Hollandi kabetaja, rahvusvaheline suurmeister ja Hollandi suurmeister. 
Kabet hakkas ta mängima Wageningenis 1941. aastal sealses klubis WSDV. Hollandi meistriks tuli ta 1958. aastal, kus ta turniiril jagas esikohta Reinier Cornelis Kelleriga, aga võitis seejärel järelmatši tulemusega 7-5. 
1959. aastal võitis ta Monacos maailmameistripretendentide turniiri ja sai õiguse pidada matši Iser Kupermaniga. Ta kaotas selle tulemusega 13-27. 1965. aastal võitis ta Euroopa meistrivõistlustel pronksmedali. Hollandi meistrivõistlustel osales ta kokku 25 korda, lisaks ühele esikohale võitis ta 8 hõbe- ja 3 pronksmedalit.
Ivan Dõtško

Ivan Fedorovõtš Dõtško (ukraina keeles Іван Федорович Дичко; kasahhi keele ladina kirjas Ïvan Fyodorulı Dıçko, slaavi kirjas Иван Фёдорұлы Дычко ja araabia kirjas يۆان فيودورۇلى دىچكو; sündinud 11. augustil 1990 Rudnõis (Rūdnıy) Kostanaj (Qostanay) oblastis Kasahstanis) on Kasahstani poksija, rahvuselt ukrainlane.
Poksijana.
Kasahstani meistrivõistlustel.
Ta oli vähemalt kolmekordne (aastatel 2009–2011) Kasahstani meister üliraskekaalus (üle 91 kg). 
Kaasaegsetel olümpiamängudel.
Ta sai üliraskekaalus (üle 91 kg) pronksmedali 2012. aasta Londoni olümpiamängude poksivõistlustel, kaotades poolfinaalis hilisemale kuldmedali- ja olümpiavõitjale Anthony Joshuale (Suurbritannia) ja jäädes edasisest medaliheitlusest välja ning 2016. aasta Rio de Janeiro olümpiamängude poksivõistlustel, kaotades poolfinaalis hilisemale hõbemedalivõitjale Joseph Joyce'le (Suurbritannia) ja jäädes edasisest medaliheitlusest välja.
Maailmameistrivõistlustel.
Ta osales üliraskekaalus (üle 91 kg) 15. maailmameistrivõistlustel (Milano, 2009), kus kaotas 2. ringis oma kohtumise ja jäi edasisest medaliheitlusest välja. 
Ta sai üliraskekaalus (üle 91 kg) 16. maailmameistrivõistlustel (Bakuu, 2011) pronksmedali, kaotades poolfinaalis hilisemale kuldmedalivõitjale ja maailmameistrile Məhəmmədrəsul Məcidovile (Aserbaidžaan) ja jäädes edasisest medaliheitlusest välja. 
Ta sai üliraskekaalus (üle 91 kg) hõbemedali 17. maailmameistrivõistlustel (Almatı, 2013), kaotades finaalis kuldmedalivõitjale ja maailmameistrile Məhəmmədrəsul Məcidovile (Aserbaidžaan) ning 18. maailmameistrivõistlustel (Doha, 2015), kaotades finaalis kuldmedalivõitjale ja maailmameistrile Tony Yokale (Prantsusmaa).
Aureliano Bolognesi

Aureliano Bolognesi (15. november 1930 Sestri Ponente Genova – 30. märts 2018 Genova) oli Itaalia poksija.
Bolognesi oli kergekaalus (kuni 60 kg) kahekordne Itaalia meister aastatel 1951–1952.
Ta võitis kergekaalus (kuni 60 kg) 1952. aasta Helsingi olümpiamängude poksivõistlustel kuldmedali ning tuli olümpiavõitjaks.
Elukutselisena.
Bolognesi poksis märtsist 1954 kuni oktoobrini 1956 elukutselisena. Ta osales kokku 21 kohtumisel ning võitis neist 17 (neist 3 nokaudiga), kaotas 2 (need mõlemad nokaudiga) ja viigistas 2 kohtumist.
Johannes Poopuu

Johannes Poopuu VR I/2 ja VR II/2 (9. juuli 1886 Mustjala vald, Saaremaa – 11. märts 1929 Tallinn) oli Eesti sõjaväelane (kolonelleitnant).
Johannes Poopuu (sünnijärgne eesnimi Ivan) sündis 1886. aastal Saaremaal Mustjala vallas Ohtja külas.
Esimeses maailmasõjas võitles J. Poopuu jalaväeohvitserina. Eesti rahvusväeosade moodustamisel oli 1. Eesti jalaväepolgu 3. roodu ülem ja vahistati 1918. aastal enamlaste poolt ning saadeti Petrogradi Krestõ vanglasse, kuid vabanes pärast Bresti rahu sõlmimist, 1918. aasta märtsis. Eesti Vabadussõja alguses oli ta Saare-, Hiiu- ja Muhumaa Kaitseliidu ülem. 
1919. aasta 20. veebruarist oli J. Poopuu Soomusrongide Divisjoni staabiülem ja augustist ümbernimetatud Soomusrongide Diviisi staabiülem. 
Pärast Vabadussõja lõppu teenis J. Poopuu Soomusrongide diviisi staabiülemana kuni diviisi reorganiseerimiseni 1921. aasta jaanuaris Soomusrongide Brigaadiks, kus jätkas teenistust staabiülemana kuni 1921. aasta 29. juulini, mil lahkus sõjaväeteenistusest.
Pärast sõjaväeteenistusest lahkumist tegeles J. Poopuu Saaremaal talupidajana ja ettevõtjana maaparanduses. 
1926. aastal astus J. Poopuu uuesti sõjaväeteenistusse ning oli 6. Jalaväerügemendi kompaniiülem ja VI pataljoni ajutine ülem. 
1928. aasta 1. oktoobrist nimetati J. Poopuu 1. Soomusrongirügemendi Laiarööpmelise soomusrongi nr. 3 ülema kohusetäitjaks.
Kolonelleitnant Johannes Poopuu suri 11. märtsil 1929 Tallinnas Ohvitseride Keskkogu ruumides südamerabandusse ja on maetud Kudjape kalmistule Saaremaal.
Hans Raudsepp

Hans Raudsepp VR II/3 (3. jaanuar 1894 Vana-Tänassilma vald, Viljandimaa – 2. oktoober 1943 Norillagi vangilaager, Krasnojarski krai, NSV Liit) oli Eesti sõjaväelane (major).
Hans Raudsepp sündis 1894. aastal Viljandimaal Vana-Tänassilma vallas Puskarantsu talus, osales Esimeses maailmasõjas, mille käigus sai kuulipildur-ohvitseri väljaõppe.
1918. aasta detsembris Eesti Vabadussõja alguses astus Eesti Rahvaväkke, kus määrati Laiarööpmelise soomusrongi nr. 1 kuulipildujate komandosse, kus juba 1919. aasta jaanuaris määrati kuulipildujate komando ülemaks.
1919. aasta märtsist nimetati ta soomusrongi dessantpataljoni ülemaks ja rongiülema abi kohusetäitjaks ning 1919. aasta juunist rongiülema abiks.
1919. aasta 18. oktoobril pärast soomusrongi Kapten Irv ülema Eduard Nepsi haavatasaamist nimetati soomusrongi Kapten Irv ülema kohusetäitjaks, kellena tegutses 1919. aasta lõpul ja 1920. aasta alguses. 
Pärast Vabadussõja lõppu 1920. aasta juulis nimetati H. Raudsepp Laiarööpmelise soomusrongi nr. 3 ülema abiks, kuid demobiliseeriti 1920. aasta septembris.
1922. aasta maikuus asus uuesti sõjaväeteenistusse ja määrati Soomusrongide Brigaadi Kitsarööpmelise soomusrongi nr. 2 ülema abiks, 1923. aastal viidi üle teenistust jätkama Valgas asunud Kitsarööpmelise soomusrongi nr. 1 ülemana.
Soomusrongide brigaadi jaotamisel 1. ja 2. Soomusrongirügemendiks nimetati H. Raudsepp soomusrongi Kapten Irv ülema abiks ja hiljem soomusrongi Kapten Irv ülema kohusetäitjaks.
1934. aastast teenis H. Raudsepp jalaväeosades, 1940. aastal pärast juunipööret ja Eesti Rahvaväe ümberkujundamist Punaarmee 22. Eesti Territoriaalseks Laskurkorpuseks jätkas H. Raudsepp teenistust Punaarmees, kuid vahistati 15. juunil 1941 ja suri 2. oktoobril 1943 NSV Liidus Norillagi vangilaagris.
Eesti lugu (raamatusari)

"Eesti lugu" on aastatel 2008–2009 ilmunud raamatusari.
Raamatusarja esimene raamat ilmus 20. septembril 2009 ja viimane 29. augustil 2009. Sarjas ilmus kokku 50 raamatut ja sarja eesmärgiks on püüd vastata küsimusele missugused on eestlased ja milline on nende kujunemislugu. Sarja raamatud ilmusid laupäeviti, nende hind oli 74 krooni.
Endrik Tamm

Endrik Tamm (29. august 1894 Tõlliste vald Tartumaa – 2. veebruar 1988 Lakewood Ameerika Ühendriigid) oli eesti sõjaväelane (kapten) ja metsateadlane.
Endrik Tamm sündis 1894. aastal Tartumaal Tõlliste vallas Plindsi talus. Ta osales Esimeses maailmasõjas jalaväeohvitserina.
1918. aastal alanud Eesti Vabadussõjas osales ta algul jalaväeüksustes, 26. juulist 1919 nimetati Kitsarööpmelise soomusrongi nr. 4 ülemaks, kellena teenis kuni Vabadussõja lõpuni, ja 1920. aasta mais läks sõjaväeteenistusest erru.
Pärast Vabadussõda töötas E. Tamm Tarvastus riigimaade valitsejana, pidas talu ning lõpetas 1938. aastal Tartu Ülikooli metsaosakonna.
1940. aastal toimunud Eesti okupeerimise järel varjas E. Tamm end metsavennana. Teise maailmasõja ajal Saksa okupatsioonivõimude poolt piirirügementide formeerimise ajal 1944. aastal oli E. Tamm Eesti 1. Tagavararügemendi adjutant. 1944. aasta sügisel evakueerus Saksamaale, kus pärast sõja lõppu kaitses 1948. aastal doktoritöö kaskede kasvatamisest.
1948. aastal asus E. Tamm Ameerika Ühendriikidesse, kus elas kuni surmani 2. veebruaril 1988 Lakewoodis.
Conrad Bain

Conrad Stafford Bain (4. veebruar 1923 – 14. jaanuar 2013) oli Kanada päritolu USA näitleja.
Francesco Musso

Francesco Musso (sündinud 22. augustil 1937 Port-Saint-Louis-du-Rhône'is Arles'i vallas Bouches-du-Rhône'i departemangus Provence-Alpes-Côte d'Azuri piirkonnas Prantsusmaal) on Itaalia endine poksija. Ta oli sulgkaalus (kuni 57 kg) Itaalia meister 1960. aastal.
Musso võitis sulgkaalus (kuni 57 kg) 1960. aasta Rooma olümpiamängude poksivõistlustel kuldmedali ning tuli olümpiavõitjaks.
Musso osales kergekaalus (kuni 60 kg) 13. Euroopa meistrivõistlustel (Luzern, 1959), kuid kaotas 1. ringis oma kohtumise ja jäi edasisest medaliheitlusest välja.
Musso poksis oktoobrist 1960 kuni oktoobrini 1964 ja uuesti 12. augustil 1966 elukutselisena. Ta osales kokku 28 kohtumisel ning võitis neist 24 (neist 7 nokaudiga) ja kaotas 4 kohtumist.
Vambola Tõnissoo

Vambola Tõnissoo (5. juuli 1946 – 22. jaanuar 2004) oli eesti keemik.
Ta lõpetas 1973. aastal Tartu Ülikooli keemia erialal, tema diplomitöö elektrokeemia teemal kandis pealkirja "Metalli ja lahuse piirpinna elektrilise kaksikkihi struktuuri ja adsorptsiooni uurimine". 
Tõnissoo töötas Tartus Füüsika Instituudis, Tartu Külmhoones, Eesti Põllumajandusministeeriumi Tehnoloogia ja Konstrueerimise Büroos Keskkonnakaitse Osakonnas Tartus, Tartu Õlletehases, Veterinaar- ja Toidulaboris Tartus. 
Tõnissoo hukkus 2004. aasta jaanuaris liiklusõnnetuses Tartu–Tallinna maantee 90. kilomeetril Anna kurvis tee libeduse tõttu. Viis Tartu veterinaar- ja toidulabori töötajat olid teel Tallinna aastakonverentsile.