tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Spišské Vlachy

Spišské Vlachy (ungari keeles "Szepesolaszi", saksa keeles "Wlachi", "Wlachy", "Wallendorf") on linn Slovakkias Košice maakonnas Spišská Nová Vesi ringkonnas.
Geograafiline asend.
Spišské Vlachy asub ajaloolises Spiši piirkonnas Hornádi nõos, Spišská Nová Vesist umbes 17 km idas ja Košicest ligikaudu 42 km loodes.
Ajalugu.
Spišské Vlachyt on esmamainitud 1243. aastal. 8. novembril 1412 andis Sigismund Poola kuningale Władysław II Jagiełłole 16 linna Spišist, sealhulgas Spišské Vlachy, tagatiseks laenu eest, mida ta vajas sõjaks Veneetsiaga. 1772. aastal läks linn Esimese Poola jagamise tulemusel Habsburgide Austria keisririigi võimu alla.
Rahvastik.
Slovakkia 2021. aasta rahvaloenduse andmetel oli Spišské Vlachy elanikest slovakke 92,74%, mustlasi 1,12% ja tšehhe 0,21%. Rahvus oli teadmata 5,61%-l elanikest.
Laurits (perekonnanimi)

Laurits on perekonnanimi.
Statistika.
2023. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Laurits 271 inimesel: 125 mehel ja 146 naisel. Perekonnanimede levikult oli Laurits meeste puhul 596. kohal ja naiste puhul 545. kohal. Kõige levinum oli perekonnanimi Laurits vanuserühmas 0–4, kus neid on 10 000 elaniku kohta 3,90. Nimi oli kõige sagedasem Rapla maakonnas, kus sellist nime kandis maakonna 10 000 elaniku kohta 6,47 inimest.
19. sajandi algul pandi pärisorjusest vabastamise käigus talupoegadele Tartumaal Nõo ja Kambja kihelkonnas, Saaremaal Pöide kihelkonnas, Pärnumaal Tõstmaa kihelkonnas, Viljandimaal Paistu kihelkonnas, Võrumaal Karula kihelkonnas, Virumaal Jõhvi kihelkonnas ja Läänemaal Martna kihelkonnas üheteistkümnel korral nimeks Lauritz, Lauriz ja Laurits.
Nimede eestistamisel võeti Laurits 1937. aastal uueks perekonnanimeks isiku poolt, kelle perekonnanimi oli varem Roplik.
Läänemaa Haigla

Läänemaa Haigla on haigla Lääne maakonnas Haapsalus aadressil Vaba tänav 6.
Läänemaa Haigla koosseisu kuuluvad ka Läänemaa Haigla Polikliinik ja Läänemaa Haigla Hooldekodu, mis asuvad aadressil Vaba tänav 4, endises De la Gardie lossis.
Trenčianske Teplice

Trenčianske Teplice (saksa keeles "Trentschin-Teplitz", ungari keeles "Trencsénteplic") on linn Slovakkias Trenčíni maakonnas Trenčíni ringkonnas.
Trenčianske Teplice on kuurortlinn, seal asuvad kuumaveeallikad.
Geograafiline asend.
Trenčianske Teplice asub riigi lääneosas Strážovi mäestiku jalamil, Trenčínist ligikaudu 9 km idas.
Ajalugu.
Küla on esmamainitud 1355. aastal ja kuumaveeallikaid 1379. aastal. 1835. aastal ostis spaa Viini pankur Jozef Sina, kes alustas selle arendamist ja populariseerimist. Linnaõigused sai Trenčianske Teplice 24. novembril 1990.
Rahvastik.
Slovakkia 2021. aasta rahvaloenduse andmetel oli Trenčianske Teplice elanikest slovakke 91,78%, tšehhe 0,78%, ungarlasi 0,18% ja poolakaid 0,13%. Rahvus oli teadmata 6,06%-l elanikest.
Kultuur.
Alates 1993. aastast korraldati Trenčianske Teplices filmifestivali Art Film Fest, mis hiljem laienes ka Trenčínisse. 2016. aastal viidi filmifestival üle Košicesse.
Laimjala jahiselts

Laimjala jahiselts on Saare maakonnas Saaremaa vallas Laimjalas tegutsev jahiselts.
Selts ise loeb oma alguseks aastat 1967, mil seltsi tegemisi koordineeris Eduard Varvas. Seltsil on oma jahimaja. Tegu on Saaremaa viimase meierei hoonega Aaviku külas, mis on seltsi hoole all aastast 2002. 
Laimjala jahiselts kuulub Saarte Jahimeeste seltsi (SJS). Laimajala selts 47 liikmega on väiksema poole üks suurimaid seltse. Seltsi esimees on Teet Peedu. Enne teda täitis seda rolli Rain Kallas ning aastatel 2001-2014 oli seltsi esimees Maidu Vallik, kes oli aseesimees aastast 1981.
Lisaks riikliku küttimistellimuse täitmisele osaletakse võistlustel ning ollakse aktiine ka ühiskondlikult tutvustades jahindust kui hobi ja elustiili laiemale ringile. Nii võideti näiteks 2013 ja 2018 Saarte Jahimeeste kokkutuleku seltsidevahelised võistlused. Selts on ka ise maakondliku kokkutuleku korraldanud. Lisaks kokkutulekute on korraldanud veel jäärajasõitu, kalapüügivõistlusi ja meistrivõistlused saskus, viimasest on saanud iga-aastane maakondlik võistlus.
Saue Raamatukogud

Saue Raamatukogud on Saue vallavalitsuse haldusalas olev asutus, mis koondab Saue valla territooriumil asuvaid haruraamatukogusid ja teeninduspunkte. Valla raamatukogud liideti ühise juhtimise alla 1. aprillist 2022.
Sládkovičovo

Sládkovičovo (kuni 1948. aastani Diosek, ungari keeles "Diószeg", saksa keeles "Diosek") on linn Slovakkias Trnava maakonnas Galanta ringkonnas.
Geograafiline asend.
Sládkovičovo asub Kesk-Doonau madalikul, Trnavast 19 km lõunas.
Ajalugu.
Küla on esmamainitud 1252. aastal. 1530. aastal rüüstasid seda türklased. Linnaõigused sai asula 1582. aastal. 1850. aastal ehitati linna läbiv raudteeliin, mis ühendas Bratislavat ja Budapesti. 1867. aastal ehitati linna suhkruvabrik. 1870. aastal taastati Diószegi linna staatus. 1946. aastal saadeti linna saksa rahvusest elanikkond riigist välja. Vahepeal kaotatud linnaõigused sai Sládkovičovo tagasi 1. jaanuaril 1983.
1948. aastal sai linn slovaki luuletaja Andrej Sládkoviči (1820–1872) auks nime Sládkovičovo.
Rahvastik.
Slovakkia 2021. aasta rahvaloenduse andmetel oli elanikest slovakke 70,88%, ungarlasi 25,41%, tšehhe 0,48%, mustlasi 0,35%, rumeenlasi 0,15% ja vietnamlasi 0,15%.
Kaliningradi aukodanike loend

Kaliningradi aukodanike loend on mittetäielik loend inimestest, kes on valitud Kaliningradi aukodanikeks.
Angheluș Dinicu

Angheluș Dinicu (1838 Bukarest, Valahhia vürstiriik – 7. november 1905 Bukarest, Rumeenia kuningriik) oli mustlasjuurtega rumeenia 
muusik, flötist (mängis paaniflööti). 
Dinicu sündis õukonnamuusiku perekonnas.
1889. aastal esines ta koos ansambliga Rumeenia muusika esindajatena Pariisi maailmanäitusel. 
Dinicu on tuntud muusikapala "Ciocârlia" ('lõoke') autor (see kõlas ka 1889. aastal Pariisi maailmanäitusel).
Isiklikku.
Angheluș Dinicu poeg Gheorghe Dinicu oli helilooja, dirigent ja viiuldaja, kes aastatel 1900–1916 oli Bukaresti konservatooriumi professor.
Angheluș Dinicu pojapoeg Grigoraș Dinicu oli viiulivirtuoos.
Vieranika Cepkała

Vieranika Valerjeŭna Cepkała (valgevene keeles Вераніка Валер’еўна Цэпкала; vene keeles Вероника Валерьевна Цепкало "Veronika Valerjevna Tsepkalo"; sündinud 7. septembril 1972 Mahiloŭs Valgevene NSV-s) on Valgevene opositsiooniline poliitaktivist. Valeryj Cepkała abikaasa.
Vieranika Cepkała lõpetas 1998. aastal Valgevene Riikliku Ülikooli rahvusvaheliste suhete teaduskonna.
Ta on töötanud Microsoftis.
2020. aasta Valgevene presidendivalimistel oli algul abiks Valeryj Cepkała valimiskampaanias. Pärast Sviatłana Cichanoŭskaja ühendstaabi moodustamist osales selle töös.
Rootsituru plats

Rootsituru plats on haljak Haapsalu vanalinnas Haapsalu vanalinna muinsuskaitsealal aadressil Karja tänav 1. 
Rootsiturult algab Haapsalu peatänav Karja tänav, platsiga piirneb Ehte tänav. 
Rootsiturg oli veel 20. sajandi algul lage plats, kus peeti kalaturgu. 1930. aastatel rajati pisike haljasala linnakaevuga, mille kaunistamiseks telliti skulptor Juhan Raudsepalt skulptuur “Poiss kalaga”, mis paigaldati 1936. aastal.
Horitschon

Horitschon ([ˈhɔʁɪt͡ʃɔn]) on vald ("Marktgemeinde") Austrias Burgenlandi liidumaal Oberpullendorfi ringkonnas. Siin asub üks viiest Ungari konsulaadist Austrias.
Kaisersdorf

Kaisersdorf on vald ("Gemeinde ") Austrias Burgenlandi liidumaal Oberpullendorfi ringkonnas.
Vald (Ukraina)

Vald (ukraina keeles територіальна громада "terõtorialna hromada" 'territoriaalne kogukond') on Ukraina haldusjaotuse põhiüksus, kolmanda taseme haldusüksus, mis sarnaneb omavalitsusüksusele. Selle kehtestas Ukraina valitsus 12. juunil 2020. aastal.
Territoriaalne kogukond on elanike rühm, keda ühendab alaline elukoht külas, linnas või alevis, mis on iseseisev haldusterritoriaalne üksus, või mitme küla, linna või alevi elanike vabatahtlik ühendus, millel on üks halduskeskus (vastavalt Ukraina seadusele "Kohalik omavalitsus").
Keskuse järgi jagunevad vallad linna-, alevi- ja külavaldadeks. 2023. aasta 1. oktoobri seisuga oli riigis 1469 valda, sealhulgas
Ron Whitehead

Ron Whitehead (sündinud 1950) on luuletaja, kes elab Ameerika Ühendriikides.
Ta on korduvalt külastanud Eestit, sealhulgas esines ta kirjandusfestivalil Prima Vista aastal 2023 Tartus.
Leesment

Leesment on eesti perekonnanimi.
Statistika.
2023. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Leesment 182 inimesel: 85 mehel ja 97 naisel. Perekonnanimede levikult oli Leesment meeste puhul 1040. kohal ja naiste puhul 974. kohal. Kõige levinum oli perekonnanimi Leesment vanuserühmas 15–19, kus neid on 10 000 elaniku kohta 2,08. Nimi oli kõige sagedasem Lääne maakonnas, kus sellist nime kandis maakonna 10 000 elaniku kohta 6,72 inimest.
19. sajandi algul pandi pärisorjusest vabastamise käigus talupojale Pärnumaal Saarde kihelkonnas Pati mõisavallas nimeks Leesment Pati vallast pärit Hendrik Leesment ostis 22.05.1913 viimaselt Haimre mõisnikult Paul von Straelbornilt 11 000 rubla eest Lemmiku karjamõisa.
Nimede eestistamisel võeti Leesment 1935.–1939. aastal uueks perekonnanimeks seitsmel korral isikute poolt, kelle perekonnanimi oli varem Lensment (6 juhul) ja Rull-Leesment. 
Aastatel 1935.–1938. loobuti Eestis nimest Leesment üheteistkümnel korral ning uueks nimeks võeti Laanemaa, Lahe, Laidla, Lees, Leesalu, Leeväli, Lehemets, Lehesmets (3) ja Lehiste. 
Päritolu.
Eestis on mõnda aega ringelnud teooria, et leesment on kodalukkude valmistaja, kuid seda ei ole suudetud veenvalt tõestada, ehkki on keeleteadlasi, kes on sellele seosele ammu tähelepanu juhtinud. Üks põhjusi on see, et olemuselt on puulukk nii lihtne, et selle eest ei olnud mõtet meistrile eraldi maksta, seega polnud puuluksepaks mõtet spetsialiseeruda. Leesment on nimena Eestisse sissetoodud. Üks tähenduse võimalik selgitus on selle päritolu vanainglise keelest, kus "leah" tähendas raiesmikku või niitu, ning "smið" seppa või käsitöölist.Selle võimalikud variatsioonid on Lesment, Liesment, Leisment, Lousment, Lesmont, Liesmont, Lesmant jt.
Välislingid.
__SISUKORRATA__
Burgundia Adelaide

"Burgundia Adelaide" (originaalis "Adelaide di Borgogna, ossia Ottone, re d’Italia" – 'Burgundia Adelaide ehk Ottone, Itaalia kuningas') on Gioachino Rossini ooper ("dramma") kahes vaatuses Giovanni Schmidti libretole. 
Esmaettekanne toimus 27. detsembril 1817 Rooma Teatro Argentinas.
Ajalugu.
Detsembri alguses läks Rossini Rooma, et asuda uut ooperit komponeerima. Kuid tal oli aega vaid kolm nädalat, et juba välja kuulutatud esietenduseks ooperi partituur valmis saada. Ajapuuduse tõttu kannatas töö tulemus. Rossinile käis üle jõu saada partituur valmis nõutud ajaks ja ta kutsus appi oma sõbra Michele Carafa. Avamänguks kasutas maestro "La cambiale di matrimonio" avamängu. Carafa komponeeris mitu muusikalist numbrit, mis aga konkreetselt pole ära näidatud. Rossini kasutas hiljem üheksat muusikalist numbrit oma ooperis "Eduardo e Cristina".
"Adelaide" esietendus kukkus läbi. Lavastus püsis vaid mõne nädala Rooma teatri repertuaaris nagu ka mõned lavastused Veneetsias (1820), Lissabonis (1822) ja Livornos (1825). Isegi helilooja kõige tulihingelisemad austajad ei leidnud selle oopuse jaoks tunnustavaid sõnu. Seda ooperit on peetud Rossini kõige halvemaks teoseks. 
Tänapäeval on siiski ooper olnud siin-seal ettekandmisel. 1978. aastal toimus Londoni Queen Elizabeth Hallis ja 2005 Edinburghi Usher Hallis kontsertettekanne. 1984. aastal lavastati ooper Valle d'Itria ooperifestivalil Martina Francas. 2006 ja 2011. aastal oli "Adelaide" Pesaro Rossini ooperifestivalil programmis.
Ooper on helisalvestatud 1984., 2006., 2011. ja 2018. aastal.
Süžee.
Tegevus põhineb ajaloolisel sündmusel Itaalias 951. aastal. Tegevuskohaks on Canossa loss ja lossiväljak ning Garda järve ümbrus. Berengario (Berengar II) on mürgitanud Itaalia kuninga Lotario (Lothar II) ja hõivanud tema trooni. Lotario abikaasa, kuninganna Adelaide on jäänud ellu ja põgenes Paviasse, mida Berengario piiras. Seal võeti Adelaide vahi alla ja pandi Garda lossi torni luku taha. Oma valitsemise seadustamiseks plaanis Berengario panna oma poeg Adelberto (Adalbert II) ja Lotario lesk Adelaide (Adelheid von Burgundy) paari, kuid Adelaide oli selle ettepaneku tagasi lükanud. Adelaide ootab Garda lossis Saksa kuninga Ottone (Otto I) saabumist, kellega Itaalial oli pikaaegne vastastikuse abistamise leping. Ottone tulebki Adelaidele appi ning pakub Adelbertole viletsaid rahutingimusi. Samas aga armub ta Adelaidesse ja nad otsustavad abielluda. Pulmatseremoonia katkestab Berengario sekkumine. Adelberto võtab Ottone kinni ja suleb vangitorni. Sealt õnnestub kuningal põgeneda, koguda väed ning lüüa lahingus Berengario armeed. Ottone kroonitakse Itaalia kuningaks ja ta saab abielluda Adelaidega.
Torvaldo ja Dorliska

"Torvaldo ja Dorliska" (originaalis "Torvaldo e Dorliska") on Gioachino Rossini ooper ("dramma semiserio") kahes vaatuses Cesare Sterbini libretole Jean-Baptiste Louvet de Couvray romaani/memuaaride "Vie et amours du chevalier Faubles" (1790) ja Claude-François Fillette-Loraux’ "Lodoïska" libreto (1791) järgi. 
Esmaettekanne toimus 26. detsembril 1815 Rooma Teatro Valles.
"Torvaldo e Dorliska" on õnneliku lõpuga päästeooper. "Buffo" rollide kaasamine on põhjus, miks see on määratletud "semiserio" teosena.
Ajalugu.
Kõigepealt palus Rossini Rooma teatri uue ooperi jaoks koomilise iseloomuga libretot Angelo Anellilt. Anelli pakkus talle ühte oma vana teksti, mis ei pakkunud Rossinile huvi. Ka rahaasjades ei suudetud kokku leppida. Siis pöördus Rossini noore riigiametniku Cesare Sterbini poole, kellele see oli esimene ooperitekst. Varsti kirjutas Strebini libreto Rossini tippteosele "Il barbiere di Siviglia". 
Ooper oli karnevalihooaja avaetendusena väljatulekul mõõdukalt populaarne, kuid polnud läbikukkumine. Publik hindas head muusikat, ehkki faabula oli kesisevõitu. Heideti ette koomilise elemendi puudumist. Sellele vaatamata jäi uus ooper mitmetes Itaalia linnades (Veneetsias, Milanos, Napolis, Livornos, Bolognas ja mujal) repertuaari järgmiseks 25 aastaks. Esitati ka Lissabonis (1820), Barcelonas (1820), Pariisis (1820), Münchenis (1820) ja Madridis (1828). Rossini lühendas peagi ooperi ühevaatuseliseks ja pani selle pealkirjaks "L'inganno felice. Teose üksikuid osi kasutas ta oma #Otellos". 
Ooper vajus unustusse pärast 1840. aastat. Seda esitati taas alles 1987. aastal Viinis, 1989. aastal Savonas ja 1992 Luganos. On olnud Pesaros Rossini ooperifestivalil  ettekandmisel 2006. ja 2017. aastal.
Ooper on helisalvestatud 1976., 1992., 2003. ja 2006. aastal.
Süžee.
Tegevus toimub keskajal d´Ordowi lossis ja selle ümbruses. Teos räägib Dorliska ja Torvaldo vahelisest armuloost. Türanlik hertsog d’Ordowi tahab Torvaldo kaunitarist naist Dorliskat omale. Hertsog juhtub naisega metsas kokku ja soovib teda vallutada. Dorliska põgeneb d’Ordowi eest ja otsib varjupaika naabruses asuvast lossist. Õnnetuseks kuulub see loss hertsogile. Naine jäetakse vangina lossi. Torvaldo läheb abikaasat päästma. Ta soovib maskeerituna lossi tungida, kuid avastatakse ja võetakse samuti kinni. Hertsogi teener Giorgio ja naine Carlotta aitavad Dorliskal ja Torvaldol põgeneda. Külaelanike abil võetakse hertsog kinni ja mõistetakse surma.
Augusto Ferrer-Dalmau

Augusto Ferrer-Dalmau Nieto (sündinud 20. jaanuaril 1964 Barcelonas) on realistliku ja akadeemilise stiiliga hispaania maalikunstnik, kes on spetsialiseerunud ajaloo- ja lahingumaalidele.
Elulugu ja looming.
Augusto Ferrer-Dalmau õppis San Ignacio de Sarriá jesuiitide koolis. 1980. aastate lõpus töötas ta mitmes ettevõttes tekstiilidisainerina. Huvi sõjaväelase elukutse ja ajaloo vastu ajendas teda juba väga noorelt sellel teemal maalima ja raamatut ("Román Battalion") kirjutama, kuigi tema esimesed teosed olid maastikud, eelkõige meremaastikud. Inspireerituna Antonio López García loomingust keskendus ta linnakeskkonnale ja jäädvustas lõuendile Barcelona vaateid. 1990. aastate lõpust on ta keskendunud ajaloolis-sõjalistele teemadele ning kujutab oma maalidel sageli maastikku koos lahingutegevusega. 
Ta on loonud omanimelise kunsti ja ajaloofondi ("Fundación Arte e Historia Ferrer-Dalmau"). 2010. aastast on ta teinud koostööd kirjastuste ja institutsioonidega ning Hispaania sõjaajaloole spetsialiseerunud ühendusega. Ta asutas ka ajakirja FD Magazine, milles ta käsitleb Hispaania ajalugu ja rahvast kunstilisest ja sotsiaalsest vaatenurgast. Ferrer-Dalmau on olnud sõjakunstnikuna maailma konfliktipiirkondades, näiteks Afganistanis, Süürias, Liibanonis, Malis, Iraagis, Somaalias, kus ta on teinud visandeid ja maalinud. 
Ferrer-Dalmau teoseid võib näha mitmes muuseumis, näiteks Museo de la Guardia Real (Palacio Real de El Pardo, Madrid), el Museo del Ejército, el (Zaragoza), el Museo de la Academia de Caballería de Valladolid,​ el Museo del Arma de Ingenieros" (Madrid) jm.
Tunnustus.
Ta on saanud Isabel la Católica ordeni ja suure sõjaväeristi (la Gran Cruz al Mérito Militar). 2022. aastal pälvis Ferrer-Dalmau Hispaania kultuuriministeeriumi kuldmedali kaunite kunstide alal ""). Ta on CEU San Pablo ülikooli audoktor ning Santa Isabel de Hungría Kuningliku Kaunite Kunstide Akadeemia (Sevilla) ja San Romualdo de San Fernando Kuningliku Akadeemia (Cádiz) liige.
Antonio de Felipe

Antonio de Felipe (1965 Barcelona, Hispaania) on hispaania popkunstnik.
Haridus.
Antonio de Felipe omandas Valencia ülikoolis kraadi kaunite kunstide alal. Õpingute ajal töötas ta loovdisainerina reklaamiagentuuris, mis on mõjutanud tema stiili ja meetodit andmaks edasi mõjuvõimsaid sõnumeid läbi kunsti. 1996. aastal kolis ta Madridi, kus tal on oma stuudio. 
Looming ja karjäär.
Antonio de Felipe teosed, mis kuuluvad enamasti sarjadesse, moodustavad žanrilise segu, mis ühendab klassikalist ja kommertskunsti. 
Sarjad.
Tema sarjadest on tuntumad 
Näitused.
Antonio de Felipe on eksponeerinud oma teoseid enam kui 70 isikunäitusel nii Hispaanias kui ka välismaal. 
Tema teoseid on väljas olnud paljudel grupinäitustel üle maailma, näiteks La Casa de Vacas Madridis, Museu Picassos Barcelonas, Museo de la Ciudadis Valencias, Bilbao Bizkaia Kutxa (BBK) Fondis ja Soma kunstimuuseum Soulis; samuti olulistes galeriides, nagu Galerie Levy Hamburgis, Galerie Terminus Münchenis, Andipa galerii Londonis, FMR (Franco Maria Ricci) galerii Roomas ja Lee galeriis Soulis. 
Kunstirühmitused.
Antonio de Felipe kuulub rühmitusse Les nouveauX pop ning on koos William Sweetlove'i, Cecilia Cubarle'i, Philippe Huarti ja Maria Manuelaga loonud näitusi nii Euroopas kui ka Aasias.
Muu loometegevus.
Antonio de Felipe on olnud tegev ka muudel loomealadel, filmikunstist ajakirjanduseni. Ta on teinud koostööd režissöör Pedro Almodóvariga filmis "" (1997), ta on kujundanud Santa Clara portselanibrändile nõusid, plakateid ja albumikaasi ning teinud kaastööd sellistele juhtivatele meediaväljaannetele nagu ByN Dominical, El País, Magazine (El Mundo pühapäevalisa), Marie Claire, Elle, Qué leer ja Rolling Stone.
Piitsaplaksu efekt

Piitsaplaksu efekt (Forresteri efekt) on ilming nõudluse prognoosidest juhinduvas tarneahelas, mille liikmed saavad infot nõudluse kohta vaid oma otseste klientide esitatavatest tellimustest. Tarneahela liikmeks olevate ettevõtete tellimused tarnijatele kalduvad kõikuma rohkem kui müük ostjatele.
See kontseptsioon ilmus esmakordselt Jay Forresteri teoses Industrial Dynamics (1961) ja on seetõttu tuntud ka kui Forresteri efekt.
Stanfordi ülikooli teadlased on selle kontseptsiooni lisanud tarneahela kõnekeelde, kasutades Volvo lugu. Keskkonnasõbralike sõidukite ülekülluse all kannatades koostasid ettevõtte müügi- ja turundusosakonnad programmi liigse laoseisu puhastamiseks. Lavastus ei olnud nendest reklaamiplaanidest teadlik. Ta pidas müügi kasvu näitajaks kasvavat nõudlust keskkonnasõbralike autode järele ja suurendas sel põhjusel tootmist.
Piitsaplaksu efekti selgitamiseks on hea kasutada lihtsat tarneahelat, mis koosneb tarbijast, jaemüüjast, hulgimüüjast ja tootjatehasest. Tagasiside ahel algab kliendist, kelle ost annab jaemüüjale impulsi hulgimüüjalt kauba juurdetellimiseks, viimane omakorda tellib sarnaselt kaupa tootjatehaselt. Tulemaks toime muutuva nõudlusega tellib jaemüüja kaupa ülemäära suure varuga. Analoogiliselt toimivad ka tarneahela ülejäänud liikmed. Ahela lõpust tootja suunas muutub tellitav kogus aina suuremaks – seda annabki võrrelda piitsaplaksuga, kus võnkeamplituud suureneb eksponentsiaalselt kaugusega piitsa käepidemest.
Mineko Iwasaki

Mineko Iwasaki (岩崎 峰子/岩崎 究香, Iwasaki Mineko, sünninimega Masako Tanaka (田中 政子); sündinud 2. novembril 1949) on jaapani ärinaine, kirjanik ja endine geiša. Iwsaki oli 1970. aastate Jaapanis oma põlvkonna edukaim geiša kuni äkilise pensionile jäämiseni 29-aastaselt 1979. aastal. Ta on tuntud esinemiste poolest kuulsustele ja kuningliku perekonna liikmetele. Iwasaki oli oma perekonna geiša maja ("okiya") pärija.
Ameerika kirjanik Arthur Golden intervjueeris Iwasakit 1992. aastal, kogudes materjali oma 1997. aastal ilmunud raamatu „Geiša memuaarid“ kirjutamiseks. Iwasaki kahetses intervjuus osalemist tema konfidentsiaalsuse rikkumise pärast ning kaebas kirjaniku kohtusse enda elu ja Goldeni romaani peategelase Nitta Sayuri elusündmuste paralleelide tõttu. 2002. aastal ilmus Iwasaki autobiograafia „Geiša. Elu“ ("Geiša: A Life") koostöös Rande Browniga.
Elukäik ja karjäär.
Masako Iwasaki sündis Masako Tanakana kunstnike Shigezo ja Chie (neiupõlvenimega Akamatsu) Tanaka peres. Tal oli neli vanemat venda: Seiichiro, Ryozo, Kozo, Fumio ja kuus õde: Yaeko, Kikuko, Kuniko, Yoshiko, Tomiko, Yukiko. Mitu Mineko vanemat õde on samuti geišaks õppinud.
Iwasaki kolis nelja-aastaselt Iwasaki "okiya’"sse (geišade maja) Gion Kobus Kyotos ja hakkas kuueaastaselt traditsioonilise Jaapani tantsukoolkonna Inoue tantse õppima. Kui Iwasaki oli kümneaastane, lapsendas "okiya" perenaine Oima ta ametlikult Iwasakide perekonda ja temast sai ametlik "atotori" ehk pärija.
Iwasaki sooritas "maiko"-eksami (geišaõpilane) 15-aastaselt ja kogus kiiresti populaarsust, olles viis aastat kõige edukam "maiko". Täisealise geiša staatuse sai ta 21-aastaselt.
Autobiograafia järgi pingutas ta õpingutes oma vaimsete ja füüsiliste võimete piirideni, magades ööpäevas kolm tundi ja õppides ning töötades "maiko’"na ilma puhkepäevadeta. Tal on olnud mitmesuguseid terviseprobleeme, näiteks eemaldati tal pimesool ja põletikulised mandlid, mis oleksid peaaegu viinud neerupuudulikkuseni.
Iwasaki oli kuulus ja nõutud geiša, kes esines mõjuvõimsatele inimestele nagu kuninganna Elizabeth II, prints Charles ja president Ford. Iwasaki kuulsuse tõttu pidi ta taluma kolleegide kadedust ja kuulujutte ning tänavatel puutus ta korduvalt kokku seksuaalse ahistamisega.
29-aastaselt oma karjääri tipus olles loobus Iwasaki äkitselt ametist rahulolematuse tõttu geišade kogukonna jäikuse ja piiritletusega. Nende seas puudulik juurdepääs haridusele, võimalus mitte õpetada ja avalikel esinemistel mõistlikul määral raha teenida. Ametit maha pannes lootis ta kogukonda šokeerida ja kutsuda selles esile muutusi. Kuigi 70 geišat loobusid Iwasaki järel oma ametist enneaegselt, siis muutusi ei järgnenud. Iwasaki arutleb oma autobiograafias, et kui kogukond ei suuda muutuvate majanduslike ja sotsiaalsete oludega kohaneda, jääb see ajale jalgu.
Pärast geiša ameti lõppu sulges Iwasaki "okiya" ja lammutas maja, et avada selle asemel klubi ja restoran, kuid müüs mõlemad pärast maha. Mineko Iwasaki abiellus kunstnik Jin'ichirō Satōga pärast mehe neljandat abieluettepanekut 2. detsembril 1982 ja omandas kunstimänedžeri litsentsi. Paar kolis Yamashinasse ja neil sündis 1983. aastal tütar Kosuke.
MinskEkspa

Näitusepaviljon MinskEkspa (valgevene keeles выставачны павільён «МінскЭкспа») on hoone Minskis, kus korraldatakse rahvusvahelisi näitusi. See asub praspiekt Pieramožcaŭ ('võitjate prospekt') ja Arłoŭskaja vulica ristumiskohas, płošča Dziaržaŭnaha Sciaha ('riigilipu väljak') lähedal.
Hoone projekti arhitektuurse osa koostasid arhitektid Leanard Maskalevič, Halina Łaskavaja, Viktar Kapyłoŭ ja Haŭryił Fiedasienka ning projekti konstruktiivse osa autorid on ehituskonstruktorid Leanid Vaŭčecki ja Sofja Majsiejeva.
Hoone ehitust alustati 1983. aastal ja see valmis 1988. aastal.
Näitusekeskuses on 5000 m² põrandapinda.
Iseseisvuse palee

Iseseisvuse palee (valgevene keeles палац Незалежнасці) on palee Minskis, Valgevene Vabariigi presidendi ametlik residents. 
Palee asub aadressil praśpiekt Pieramožcaŭ 12 ('võitjate prospekt 12'), näitusekeskuse MinskEkspa ja płošča Dziaržaŭnaha Sciaha ('riigilipu väljak') kõrval.
Hoone (üldpinnaga 53 800 m²) projekti autor on arhitekt Uładzimir Archanhielski. Hoone on ehitatud postmodernistlikus arhitektuuristiilis. Valmis 2013. aastal.
Rahvusvahelisi kohtumisi palees.
2015. aasta veebruaris toimus Iseseisvuse palees Normandia neliku tippkohtumine. Saksamaa, Venemaa, Ukraina ja Prantsusmaa poliitilised liidrid saabusid Minskisse, et osaleda enam kui 15 tundi kestnud läbirääkimistel.
Igor Grosu

Igor Grosu (sündinud 30. novembril 1972 Andrușul de Susis Cahuli rajoonis) on Moldova poliitik, ta on erakonna Tegevus ja Solidaarsus ("Partidul Acțiune și Solidaritate") esimees. Ta on 29. juulist 2021 Moldova parlamendi esimees.
Elulugu.
Ta on hariduselt ajaloolane. Ta on õppinud Moldova Riiklikus Ülikoolis ja Ion Creangă nimeline Riiklikus Pedagoogikaülikoolis.
Ta töötas aastal 2003 Majandusministeeriumis projektikoordinaatorina. Detsembrist 2003 kuni juunini 2004 oli ta majandusministeeriumi projektijuht, 2004–2008 juhtis majandusministeeriumis osalemise nõukogu sekretariaati. 2008. aasta augustis-septembris juhtis ta ÜRO arenguprogrammi riigikantselei poliitilise analüüsi osakonna osalusnõukogu sekretariaati. Aastatel 2009–2012 töötas ta Riigikantseleis vanemeksperdina. Aastatel 2005–2012 oli ta Amnesty International Moldova direktorite nõukogu liige.
Aastatel 2012–2015 töötas ta haridusministri asetäitjana, (Maia Sandu oli samal ajal haridusminister). Augustis 2015 vallandas Moldova Vabariigi peaminister Valeriu Streleț ta ja määras ta peaministri teaduse, hariduse, tervishoiu ja sotsiaalkaitse peanõunikuks. Pärast Valeriu Streleți tagasiastumist tagandas peaministri kohusetäitja Gheorghe Brega Igor Grosu kõigilt valitsuses olnud ametikohtadelt.
Kui Maia Sandu aastatel 2015–2016 erakonna Tegevus ja Solidaarsus Erakonna asutas, liitus Grosu temaga asutajaliikmena ja temast sai erakonna esimene aseesimees. Ta oli valimisliidu "ACUM Platforma DA și PAS" poliitilise nõukogu liige.
2019. aasta parlamendivalimistel kandideeris ta ACUM Platforma DA și PAS valimisblokis, kuid kaotas tollasele peaministrile Pavel Filipile. Igor Grosu pääses parlamenti aga ACUM bloki üleriigilise nimekirjaga, milles sai 4. koha.
2020. aasta detsembris, pärast Maia Sandu presidendivalimiste võitu ja erakonnast lahkumist, sai erakonna Tegevus ja Solidaarsus esimeheks Igor Grosu. 25. mail 2021 andis Maia Sandu Grosule ülesandeks moodustada valitsus, et püüda laiali saata Moldova Vabariigi kümnes seadusandlik kogu. Pärast parlamendi enamuse lahkumist parlamendist lükati ettepanek automaatselt tagasi. Parlament saadeti laiali 28. aprillil 2021 ja ennetähtaegsed valimised toimusid 11. juulil 2021.
29. juulil 2021 valiti Igor Grosu Moldova parlamendi esimeheks.
Sigismund (Rossini)

"Sigismund" (originaalis "Sigismondo") on Gioachino Rossini ooper ("dramma") kahes vaatuses Giuseppe Maria Foppa libretole. 
Esmaettekanne toimus 26. detsembril 1814 Veneetsia Teatro La Fenices.
Ajalugu.
Ooper on kirjutatud vahetult enne Rossini Napolisse tööle asumist. Ta komponeeris selle pärast suuri õnnestumisi ooperitega "Tancredi" ja "L'italiana in Algeri" ning vahetult pärast Milanos edukalt esitatud "Il turco in Italiat". Milanost Veneetsiasse reisimiseks, libreto leidmiseks, komponeerimiseks ning ooperi proovideks ja lavastamiseks jäi napilt neli kuud.
Teos kukkus karnevalihooaja avamise esietendusel läbi, ega saavutanud ka edaspidi mingit publikumenu. Osa ebaõnnestumisest oli tingitud armetust teemast, mis oli sama, mida Foppa oli kasutanud Rossini farsis "L'inganno felice". Esitati vähese eduga ka Cremonas (1819), Reggio Emilias (1819), Padovas (1819), Senigallias (1820), Firenze (1820), Siena (1821), Portos (1821) ja lõpuks Bolognas (1827). Pärast Bolognas lavastamist see ooper enam kuskil mängukavva ei ilmunud. Rossini kasutas osa muusikat hiljem oma palju edukamates ooperites "Elisabetta, regina d’Inghilterras", "Il barbiere di Siviglia" laimujutu aarias ja "La Cenerentolas".
1992. aastal toimusid kontsertetendused Rovigos, Savonas ja Trevisos ning 1995. aastal Praha laval. 2010. aastal toimus esimene ettekandmine Pesaros Rossini festivalil. On olnud ka Rossini festivali programmis Wildbadis (2016).
Helisalvestised on aastatest 1992, 1995 ja 2016.
Süžee.
Tegevus käsitleb sündmusi 16. sajandil väljamõeldud Poola kuninga Sigismondo ministri Ladislao antud nõuannete täitmise ümber, kuidas kuningas peaks kohtlema oma naist Aldimirat, kes oli Böömimaa ja Ungari kuninga tütar. Sigismondo mõistis aastaid tagasi oma naise Aldimira truudusetuse pärast surma. Nüüd on ta kahetsusest ja süütundest peaaegu hullunud. Ta ei tea, et Aldimira oletatav truudusetus oli tema peaministri Ladislao salakavalus, kelle lähenemise oli Aldimira tagasi lükanud ja kes talle sel moel kätte maksis. Nüüd tahab Ladislao, et ta õde Anagilda abielluks kuningaga. Aldimira isa Ulderico läheb Sigismondo vastu sõtta. Kuid Aldimira pole surnud, vaid elab inkognito aadlik Zenovito hoole all Poola metsades. Sigismondo sattub metsaonni. Ta näeb Aldimira ja usub, et see on Zenovitose tütar, kuid tabab ära ka suure sarnasuse oma väidetavalt hukatud naisega. Böömimaa kuningas Ulderico ei taha suurest sarnasusest hoolimata oma õde ära tunda. Sigismondo kaotab sõja. Aldimira saab taas kuningannaks.
Shōgun

“Shōgun” on James Clavelli romaan. See on ilmunud 1975. aastal ning on autori "Aasia triloogia" kolmas avaldatud raamat, kuid on kronoloogiliselt sarja esimene. Raamat on jagatud 6 osaks ning 61 peatükiks. Kuigi see on ilukirjanduslik teos, on see lähedalt seotud ajalooga ja võtab palju eeskuju Jaapani ajaloost.
Romaani minategelane erineb peatükkides, kuid peategelane, kes on enamasti jutustaja, on John Blackthorne. Paljudel raamatu tegelastel on ajalooline isik eeskujuks: John Blackthornei eeskujuks on 16. sajandi Hollandi laeval Erasmus töötav Inglise tüürimees William Adams. Romaani alguses uhutakse Hollandi laev Jaapani rannikule ning alles jäänud meeskond pääseb vaevalt eluga, kui kohalik feodaal ehk "daimjo," Kasigi Yabu annab käsu Blackthorne ja tema meeskond hukata. Blackthorne pääseb siiski eluga ning kohtub Kantō ala isanda Toranagaga kelle ajalooline eeskuju on Tokugawa Ieyasu. 
Blackthorne satub Toranaga ja tema poliitilise rivaali Ishido vahele, kuna tema informatsioon ja suhted Jaapani-välisest maailmast on väärtuslikud. Kuigi Blackthorne on teose alguses väga skeptiline Jaapani kultuuri ja keele suhtes, õpib ta neid paremini tundma seal elades. Ka jaapanlased väärtustavad teda, kui ta on rohkem integreerunud nende ühiskonda ja õppinud kohalikku keelt. 
Blackthorne on vastumeelne ka kohalikkudele jesuiitidele, kuna ta ise on protestant. Seetõttu proovivad kohalikud jesuiidid teda tappa ja saboteerida, et ta ei saaks mõjutada kohalikke elanikke nende vastu ega naasta Inglismaale nüüd, kui ta teab teed Jaapanisse.
Kui Ishido, kelle ajalooline eeskuju on Ishida Mitsunari, võtab mitmed "daimjo"de pereliikmed pantvangi, siis Toranaga samurai ja Blackthornei armuke Mariko ohverdavad ennast, et päästa pantvangid ning seejärel Ishido nad ka vabastab. 
Raamatu lõpus avastab Blackthorne, et tema laev on maha põlenud, kuid Toranaga organiseerib Blackthorneile materjalid ja töömehed uue laeva ehitamiseks. Raamatu viimane peatükk on aga Toranaga vaatepunktist, kus ta paljastab enda sisemonoloogis, et tema lasi Blackthornei laeva maha põletada ning plaanib samuti põletada maha kõik tema tulevased laevad.
Južnouralsk

Južnouralsk on linn Venemaal Tšeljabinski oblastis. Asub Uvelka jõe ääres, 88 km Tšeljabinskist lõuna pool.
Južnouralsk on asutatud 1948. aastal elektrijaama ehitusega seoses. Aleviks sai 1950. aastal ja innaõigused 1963. aastal.
Linna jaanuari keskmine õhutemperatuur on −14,7 °C ja juuli keskmine õhutemperatuur 20,6 °C.
Linnas on 882 MW võimsusega soojuselektrijaam ning masinaehitus-, ehitusmaterjalide ja toidutööstuse ettevõtted.
Južnouralski elanike arv oli 1. oktoobri 2021 seisuga 37 478.
Plast (linn)

Plast (vene "Пласт") on linn Venemaa Tšeljabinski oblastis, Plasti rajooni keskus.
Asula tekkis 19. sajandil kullakaevurite külana, 1940 sai linnaõigused.
Ilze Indriksone

Ilze Indriksone (abielus Ilze Liepiņa; sündinud 29. oktoobril 1974 Talsis) on Läti keskkonnaplaneerimise spetsialist ja poliitik. Ta oli 26. maist 2022 kuni 15. septembrini 2023 Läti majandusminister.
Ta on õppinud Laidze põhikoolis ja lõpetanud 1992. aastal praeguse Talsi riigigümnaasiumi, seejärel õppinud Bulduri aiandustehnikumis. Ta on lõpetanud 1998. aastal Läti Põllumajandusülikooli bakalaureuseõppes keskkonnateaduste alal ning 2001. aastal Läti Ülikooli äri-, juhtimis- ja majandusteaduskonna magistriõppes keskkonnajuhtimise alal.
Indriksone on töötanud ettevõttes Talsu Autotransports reisijateveo osakonna juhatajana. Seejärel oli Talsi piirkonna maavolikogu aseesimees.
Ta oli aastatel 2000–2011 erakonna Isamaale ja Vabadusele/LNNK liige, aastast 2011 on ta Rahvusliku Liidu "Kõik Läti eest!" – "Isamaale ja Vabadusele/LNNK" liige. 
2018. aasta Läti parlamendivalimistel valiti ta seimi liikmeks. Pärast majandusminister Jānis Vitenbergsi tagasiastumist 2022. aasta mais esitati I. Indriksone Rahvusliku Liidu kandidaadiks majandusministri ametikohale. 26. mail 2022 kinnitas seim ta ministriks. 2022. aasta Läti parlamendivalimistel valiti ta uuesti seimi liikmeks ning ta säilitas ka majandusministri koha.
Isiklikku.
Ta on lahutatud naine ja nelja lapse ema. Tema huvialad on rahvatants ja aiandus.
Leetmaa

Leetmaa on eesti perekonnanimi.
Statistika.
2023. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Leetmaa 109 inimesel: 43 mehel ja 66 naisel. Perekonnanimede levikult oli Leetmaa meeste puhul 2528. kohal ja naiste puhul 1637. kohal. Kõige levinum oli perekonnanimi Leetmaa vanuserühmas 15–19, kus neid on 10 000 elaniku kohta 1,27. Nimi oli kõige sagedasem Viljandi maakonnas, kus sellist nime kandis maakonna 10 000 elaniku kohta 1,97 inimest.
Nimede eestistamisel võeti Leetmaa 1935.–1940. aastal uueks perekonnanimeks 54 korral isikute poolt, kelle perekonnanimi oli varem Adamson (2 juhul), Eermann (2), Hanni, Kolumbus, Krusel (3), Land (3), Leder, Leemann (4), Leesmann, Leetberk, Leetsmann (8), Leidecker, Leimann, Leitmann, Lemann, Lensmann, Lentsmann, Lenzmann (3), Lestberg, Leterman, Letmann, Limberg, Lomann, Loomann, Lutsberg, Ondsul, Peedov, Peeduli, Pusshunt, Tökmann, Uhlmann ja Vitte.
Kobersdorf

Kobersdorf on vald ("Marktgemeinde") Austrias Burgenlandi liidumaal Oberpullendorfi ringkonnas.
Kobersdorf asub Kesk-Burgenlandis ning jaguneb Kobersdorfi, Lindgrabeni ja Oberpetersdorfi ringkondadeks. Vald asub Austria viimase kustunud vulkaani Paulibergi jalamil keset "Naturpark Landseer Berget".
Ajalugu.
Kobersdorf kuulus koos ülejäänud Burgenlandiga kuni 1920/1921. aastani Ungari kuningriiki. Pärast Esimese maailmasõja lõppu anti Ungari läänepiiri äärne ala Saint-Germaini ja Trianoni rahulepingutega Austriale. Alates 1921. aastast kuulub linn Burgenlandi liidumaa koosseisu.
Kobersdorf oli üks Burgenlandi juudi Siebengemeinden. Selle 1860. aastal ehitatud sünagoog on seitsmest kogukonnast ainus, mis on alles. Alates taastamisest on seda kasutatud mälestusteenistusteks.
Kobersdorf on olnud turulinn alates 1973. aastast.
Kultuur ja maamärgid.
Kobersdorfi palee (Schloss Kobersdorf) on kuulus etenduste poolest, mis seal igal aastal juulis toimuvad. Alates 2004. aastast on neid juhtinud Wolfgang Böck, enne seda lavastas seal Rudolf Buczolich. 2006. aasta pealavastus oli "Kolmekrossiooper". Wolfgang Böck mängis Väitsa-Mackie rolli.
Ettevõtlus ja taristu.
Olulisemad tööandjad:
Võimalus teeb varga ehk Kohvri vahetus

"Võimalus teeb vargaks" (originaalis "L'occasione fa il ladro, ossia il cambio della valigia" – 'võimalus teeb vargaks ehk kohvrivahetus') on Gioachino Rossini ühevaatuseline koomiline ooper ("burletta per musica") Luigi Prividali libretole Eugène Scribe’i näidendi "Le prétendu par hasard, ou L’occasion fait le non" (1810) järgi. 
Esmaettekanne toimus 24. novembril 1812 Veneetsia Teatro San Moisès.
Süžee.
Tegevus toimub 19. sajandi alguses Napolis. Krahv Alberto kohtub ühel tormisel õhtul Napoli kõrtsis seikleja, veiniarmastaja ja naistemehe don Parmenionega ning tema riukalise teenri Martinoga ning räägib neile oma peat­sest abiellumisest don Eusebio õetütre Bere­nicega. Ta pole küll neiuga kunagi kohtunud, kuid on näinud Berenice onu saadetud pilti. Alberto teener on ekslikult vahetanud krahvi kohvri don Parmenione oma vastu, milles on must pesu. Don Parmenione saab aga krahvi kohvrist noobli riietuse, passi, raha, dokumendid ja Berenice pildi. Tormi vaibudes lahkub krahv kõrtsist. Don Parmenione otsustab end esitleda Albertona ja abielluda ise Berenicega. Berenice valmistub koos oma teenijanna Ernestinaga krahviga kohtuma. Kuid Berenice on õnne­tu, sest ta ei soovi abielluda mehega, keda ta vaevalt tunneb. Ta teeb Ernestinale ettepaneku rollid vahetada. Elegantselt riietatud don Parmenione satub Ernestina peale. Alberto aga armub Berenicesse, kes esineb teenijan­nana. Ka Berenice kiindub Albertosse. Don Parmenione paljastatakse ning Alberto ja Berenice abielluvad.
Ajalugu.
"Võimalus teeb vargaks" oli 20-aastase helilooja varase loominguperioodi üks paremaid ja meelelahutuslikumaid farsse, mis sai komponeeritud 11 päevaga. Retsitatiivide kirjutamiseks vajas ta abi ning proovide ajal orkestreeris kvinteti. Esietendus polnud nii edukas, nagu oodati. Kritiseeriti, et lavateos oli liiga lühike ning lauljate võimekusega polnud õigesti arvesse võetud. Sellele vaatamata oli farss pärast väljatulekut sageli esitamisel ning püsis 19. sajandi II pooleni Itaalia teatrite repertuaaris ning vajus siis unustusse. 1916. aastal ilmus teos Pesaro teatri mängukavva. Seejärel esitati seda alles 1963. aastal Napolis, misjärel on teos olnud taas Itaalia teatrite repertuaaris. 1987 ja 2007 esitati seda suure eduga Pesaros Rossini festivalil. Helisalvestised on tehtud aastatel 1953, 1987, 1992 ja 2012.
Almazna

Almazna on linn Ukrainas Luhanski oblastis Kadijivka omavalitsuses. Asub Kadijivkast 7 km edelas. 2014. aastast on linn venemeelsete mässuliste (Luhanski Rahvavabariik) kontrolli all ja on 2022. aastast Venemaa annekteeritud.
Linn asutati 1870. aastal Izjumi külana, 1878 sai praeguse nime. 1977. aastal sai linnaõigused.
2001. aastal oli linnas 5061 elanikku, neist 38,67 % emakeel oli ukraina keel ja 60,98 % vene keel.
Anna Sychravová

Anna Sychravová (7. juuli 1873 – 22. veebruar 1925) oli Tšehhoslovakkia koolitaja ja poliitik. 1920. aastal valiti ta saadikutekotta, saades üheks esimeseks naisliikmeks ja ainsaks Slovakkiast.
Biograafia.
Sychravová sündis Austria-Ungaris (praegu Tšehhis) Humpolecis 1873. aastal vaimulikus perekonnas. Temast sai õpetaja, töötades Prahas ja Žižkovis, kus ta töötas ka provintsi- ja rajoonivalitsuse noorteteenistuses. Tšehhoslovakkia iseseisvumise järel pärast esimest maailmasõda töötas ta aasta sotsiaalhoolekande ministeeriumis, enne kui kolis Vrútkysse, kus naasis õpetajaametisse.
Ta oli Tšehhoslovakkia Sotsiaaldemokraatliku Töölispartei kandidaat 1920. aasta parlamendivalimistel ja valiti saadikutekotta. Oma ametiajal kuulus ta kultuurikomiteesse. Ta suri veebruaris 1925 Vinohrady haiglas enne, kui tema ametiaeg oli lõppenud. Tema koha võttis üle Jozef Pajger.
Zlata Kolarić-Kišur

Zlata Kolarić-Kišur (29. oktoober 1894 – 24. september 1990) oli Horvaatia kirjanik.
Kolarić-Kišur sündis Slavonski Brodis, kuid kolis perega Požegasse. Ta kirjeldas oma lapsepõlve raamatus "Moja Zlatna dolina" (tõlkes "Minu kuldne org"). Aastatel 1919–1990 elas ta Zagrebis. Ta oli abielus Hinko Kolarić Kišuriga. 
Ta suri Zagrebis 24. septembril 1990 96-aastaselt.
Anete Sietiņa

Anete Sietiņa (sündinud 5. veebruaril 1996 Limbažis; sünninimi Anete Kociņa) on läti odaviskaja.
Ta osales 2020. aasta Tōkyō olümpiamängudel. Tulemusega 58.84 ta kvalifikatsioonist edasi ei pääsenud.
2023. aasta Budapesti maailmameistrivõistlused olid esimesed täiskasvanute suurvõistlused, kus Kociņa kvalifikatsioonist edasi pääses. Finaalis viskas ta neljandas voorus 63.18, millega tõusis teiseks, kuid viimases voorus möödusid temast jaapanlanna Haruka Kitaguchi ja austraallanna Mackenzie Little, mistõttu leppis Kociņa neljanda kohaga.
Sietiņa isiklik rekord odaviskes on 64.47, mis on visatud 16. juunil 2017 Bydgoszczis toimunud Euroopa U23 meistrivõistlustel.
Metsasääsk

Metsasääsk ("Aedes" ja "Ochlerotatus") on perekond kahetiivalisi putukaid sugukonnast pistesääsklased ("Culicidae"). 
Metsasääskede alamperekond "Ochlerotatus" on hiljem tõstetud perekonna staatusesse, ent siis vahel jälle alamperekonnaks tagasi.
Perekonnas on kokku umbes 700 liiki. Kui perekond on kaheks jaotatud, siis jääb perekonda "Aedes" 28 liiki.
Metsasääsed on tavalisimad verd imevad sääsed. 
Eesti liigid.
Eestist on teada 19 liiki metsasääski. Neist tavalisimad on "O. communis", "O. punctor" ja "O. cataphylla".
Alois Dryák

Alois Dryák (24. veebruar 1872 Olšany – 6. juuni 1932 Prahas) oli Tšehhi arhitekt ja dekoratiivdisaini professor.
Dryák on enim tuntud juugendstiilis meistriteoste dekoratiivse detaili kujunduse poolest, nagu 1905. aastal Tšehhis Prahas asuva hotelli "Europa" (tuntud ka kui "hotell Evropa", endise nimega "Hotel Šroubek") ümberkujundamine, mis tehti koos kaasarhitekti Bedřich Bendelmeieri ja arhitektuurse skulptori Ladislav Šalouniga.
Europa ja teine Dryáki komisjon, hotell "Garni", asuvad mõlemad Vaclavi väljakul, kus domineerib Püha VáclavI ratsakuju. Dryak kujundas selle kuju ehitud pjedestaali. Tema tööd võtsid osa 1932. aasta suveolümpiamängude kunstivõistluse arhitektuuriüritusest.
Jovan Bijelić

Jovan Bijelić (30. juuni 1884 – 12. märts 1964) oli maalikunstnik ja akadeemik. Bijelić on Jugoslaavia värviekspresionismi üks olulisemaid esindajaid.
Serbia Teaduste Akadeemia kaunite kunstide ja muusika osakond Belgradis valis Bijelići 5. detsembril 1963 täisliikmeks.
Bijelić on kantud 100 silmapaistvama serblase nimekirja.
Simona

Simona on naisenimi.
2023. aasta seisuga on see Eestis esinemissageduselt 422. naisenimi. 1. jaanuari 2023 seisuga oli Eestis eesnimi Simona 319 naisel. Simona oli keskmiselt 14 aasta vanune (mediaanvanus oli 12). Kõige populaarsem oli eesnimi Simona vanuserühmas 10–14, kus neid oli 10 000 elaniku kohta 10,77.
Proovikivi

"Proovikivi" (originaalis "La pietra del paragone") on Gioachino Rossini ooper ("melodramma giocoso") kahes vaatuses Luigi Romanelli libretole. 
Esmaettekanne toimus 26. septembril 1812 Milano Teatro alla Scalas.
Ajalugu.
Tegu on helilooja esimese tööga La Scala teatrile ja ühtlasi ühe esimese suurema kordaminekuga. Esietendusel sai lavateos vaimustatud vastuvõtu osaliseks. Teater etendas seda ooperit samal karnevalihooajal 53 korda. Edu tagas 20-aastasele Rossinile asekuninga korraldusel vabastuse väeteenistusest Napoleoni armees. Rossini kasutas uues ooperis oma "L'equivoco stravagante" jahimeeste koori, teise vaatuse kvintetti ja Clarice aariat. Laene oli ka tema ooperitest "La scala di seta" ja "Ciro in Babilonia". Mitu muusikalugu leidsid hiljem koha "Tancredis" ja "Sevilla habemeajajas". Erinevalt varasemast praktikast ei kasutanud Rossini kopeerijate abi, vaid kirjutas partituuri ise puhtaks, muutes samal ajal vähem või rohkem orkestratsiooni, lõpukadentsi ja muid ooperi detaile. 
Ooperit esitati Veneetsias (1813), Torinos (1818), Pariisis (1821) ja Lissabonis (1822). Kuid siis jäi see väga edukate ooperite "Sevilla habemeajaja", "La Cenerentola" ja "L'Italiana in Algeri" varju ja langes kiiresti unustusse.
1952. aastal lavastati see teos Firenzes, 1955 West Hartfordis ja 1959 Milano La Scalas. Seejärel on "La Pietra del paragone" olnud suhteliselt sagedasti teatrite mängukavas Napolis (1961), Veneetsias (1962), Londonis (1963), Glyndebourne’is (1964), Pesaros (1968), Toulouse'is (1970), Pariisis (1971), Milano Piccola Scalas (1982), Edinburghis (1982), Bergamos (1982), Bolognas (1983), Parmas (2006) ja Madridis (2007).
Ooperi helisalvestised pärinevad 1971., 2002., 2004. ja 2007. aastast.
Süžee.
Tegevus toimub 19. sajandi alguses Toscanas. Varakas noor krahv Asdrubale on poissmees. Ta paneb proo­vile kolm noort leske (markiis Clarice, paruness Aspasia ja leedi Fulvia), kes kõik soovivad temaga abielluda. Seejuures peavad naised tõrjuma ka oma austajate tähelepanu. Clarice on hädas poeet Giocondo lähenemiskatsetega, leedi Fulvia austaja on värsisepp Pacuvio ja Aspaiale pakub seltsi ajakirjanik Macrobio. Asdrubalele meeldib kõige rohkem Clarice, kuid ta otsustab panna oma teenija Fabrizio soovitusel kõik naised proovile. Maskeerinud end türklaseks, saabub ta iseenda lossi ning teatab, et Asdrubale on talle võlgu suure summa raha. Fulvia ja Aspasia kaotavad otsekohe tema vastu huvi. Vaid Clarice ja poeet Giocondo jäävad tema sõpradeks. Clarice ise soovib kontrollida krahvi truudust. Ta riietab end husaaride kapteniks, teatades, et on Clarice kaksikvend "Lucindo" ning tulnud, et viia oma õnnetu õde lossist minema koju. See paneb krahvi kiiresti tegutsema ning ta teeb Claricele ettepaneku abiellu­da. Fulvia ja Aspasia peavad leppima oma seniste austajatega.
Jevhenija Emerald

Jevhenija Emerald (ukraina keeles Євгенія Емеральд; sündinud 1991) on Ukraina juveliir, ühismeediakuulsus ja snaiper.
Eraelu.
Emeraldi isa õpetas ta relvi käsitsema 9-aastasena ja ta soovis enda sõnul lapsena saada mitte modelliks või printsessiks, vaid snaipriks.
Kiievis Tarass Sevtšenko Riikliku ülikoolis õigusteaduste, psühholoogia ja avaliku halduse õppimise järel läbis ta sõjalise õppe ja temast sai reservväelane. Ta lõi oma juveeliäri. Tal on tütar esimesest abielust. 2022. aasta oktoobris abiellus Emerald maakaitsejõudude liikme Jevhen Stipanjukiga sõja eesliinil Harkivis. 2023. aasta aprillis sündis ta teine tütar.
Tegevus relvajõududes.
Venemaa 2014. aasta invasiooni ajal soovis ta liituda relvajõududega, kuid teda keelduti vastu võtmast, kuna ta tütar oli alla 3-aastane.
Pärast Venemaa sissetungi Ukrainasse 2022. aasta 24. veebruaris liitus Emerald vabatahtlikuna Ukraina relvajõudude maakaitsejõududega, hiljem Ukraina politsei üksuses "Safari". Tema tegevus naissnaiprina pälvis rahvusvahelise meedia tähelepanu ning teda hakati tema kutsungi järgi Ukraina Jeanne d'Arciks kutsuma.
Sama aasta kevadel tegutses Emeraldi üksus Butša vabastamisel, kus Venemaa armee pani toime raskeid sõjakuritegusid. 
Pärast rasestumist loobus tegevusest eesliinil, kuid jätkas tagalas armeed toetava vabatahtliku tööga.
Vabatahtlik tegevus.
Venemaa sissetungi alguses Ukrainasse majutas Jevhenija põgenikke oma kodus, korraldas relvajõudude toetuseks korjanduse ning vedas varjenditesse toitu. Maakaitsejõududes tegevust alustades ilmnes, et kuna naised Ukraina relvajõududes on üsna uus nähtus (lubatud sõjaväkke alates 2014. aastast), siis puuduvad naistele sobivad vormid. Seetõttu lõi Emeraldi vend Andrii koos oma kaasaga naisvõitlejaid varustava mittetulundusühingu.
Līga Meņģelsone

Līga Meņģelsone (sündinud 31. mail 1972) on Läti ettevõtja ja poliitik. Ta oli parteitu Läti tervishoiuminister Arturs Krišjānis Kariņši teises valitsuses. Enne seda oli ta Läti Tööandjate Keskliidu (LDDK) peadirektor.
Ta õppis Läti Kultuuriakadeemias kultuurikorralduse bakalaureuseõppes, hiljem Läti Ülikoolis rahvusvahelisi majandussuhteid.
Ta juhtis transiidifirma "Noord Natie Ventspils Terminals" müügiosakonda, oli turundus- ja müügiosakonna juhataja firmas "Coats Latvija", avalike suhete spetsialist firmas "Es&amp;Partneri".
Aastatel 2001–2004 oli ta uudisteagentuuri "BNS Latvija" direktor, 2005. aastal SIA "Mediju Grupa Tops" juhatuse liige, 2008. ja 2009. aastal JSC "News Media" juhatuse liige. Group+" ja SIA "Telegraf" juhatuse esimees.
Augustis 2011 valiti ta Läti Tööandjate Konföderatsiooni (LDDK) peadirektoriks.
2022. aastal, detsembri alguses, esitati ta ühisnimekirjas "Apvienatais listis" (kuhu kuulusid Läti Roheline Partei, Läti Regioonide Ühendus ja Liepaja partei) Läti tervishoiuministri kandidaadiks. Ta oli 14. detsembrist 2022 kuni 15. septembrini 2023 Läti tervishoiuminister.
Ühistranspordi kaart

Ühistranspordi kaart on tavaliselt trükitud või elektrooniline dokument, mis sisaldab teavet bussiliinide, peatuste ja sõidugraafikute kohta. 
Kaart on tavaliselt loodud mingi linna, piirkonna või riigi ühe kindla transpordisüsteemi (nt bussid) jaoks.
Ühistranspordi kaartidel võib olla ka täiendavat teavet, nagu piletihinnad, sõidukaardi kasutamise juhised, transpordivahendite tüübid ja võimalikud ühendused teiste transpordiliikidega (nagu rongid, trammid või metroo).