tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Kolõma

Kolõma (vene keeles "Колыма") on piirkond Venemaa Kaug-Idas Ida-Siberi mere ja Ohhoota mere vahel praeguse Tšuktšimaa, Magadani oblasti ja Jakuutia territooriumil.
Kolõma piirid on täpselt määratlemata. Ta pole kunagi omaette haldusüksust moodustanud. Üldjoontes hõlmab see Kolõma jõe ja selle suurima lisajõe Omoloni jõgikonna ning Kolõma alamjooksul asuva Kolõma madaliku, mis jõgikonnast osalt välja jääb.
Kolõma keskuseks on nimetatud Magadani, ehkki see ei asu Kolõma jõgikonnas. Teisi suuri (üle 10 000 elaniku) asulaid selles kandis ei ole.
Termin "Kolõma" mitte jõe, vaid piirkonna tähenduses tekkis millalgi 1920. aastatel seoses kulla ja teiste maavarade rikkalike leiukohtade avastamisega. 
1932–1954 toimunud massiliste repressioonide ajal ja hiljemgi paiknesid seal eriti karmide olude poolest tuntud parandusliku töö laagrid. Nõukogude ajaloolane Roi Medvedev on võrrelnud sealseid tingimusi Auschwitzi koonduslaagri omadega.
Kolõmas asub Kolõma rahvuspark.
Apollo 9

Apollo 9 oli Apollo programmi kolmas mehitatud missioon ja esimene missioon, millel lendas kaasa kuumoodul.
Missioon startis Kennedy Kosmosekeskusest 3. märtsil 1969 ja saabus tagasi Maale 13. märtsil.
Missiooni eesmärk oli katsetada esimest korda komplektset kosmoselaeva koos kuumooduliga. Kümnepäevase lennu käigus testiti Maa orbiidil kuumooduli põkkumist juhtimismooduliga. Katsetamine sujus edukalt.
Apollo 9 meeskonda kuulusid komandör James McDivitt, juhtimismooduli piloot David Scott ja kuumooduli piloot Russell Schweickart. Schweickart ja Scott käisid ka avakosmoses; Schweickart katsetas muuhulgas õnnestunult uut autonoomset skafandrit.
Esimest korda lubati Apollo meeskonnal oma kosmoselaeva moodulitele ise nimed panna. Nad andsid kuumoodulile nimeks "Spider" ja juhtimismoodulile "Gumdrop".
AxCMS.net

AxCMS.net oli üks esimesi sisuhaldusprogramme, mis põhines .NET-tehnoloogial. Seda arendas Saksa ettevõte Axinom.
AxCMS.net on tasuta, mitmekeelne, piiramatul hulgal kasutajaid, haldajaid ja administraatoreid hõlmav veebisisuhaldur. Praeguseks on selle uusim versioon 9.0, mis avaldati 9. septembril 2009.
Axinom kinnitab oma veebilehel, et AxCMS.net-i kasutavad teiste seas Microsoft, Siemens, Deutsche Telekom ja Staedtler.
Sturmpanzer II Bison

Sturmpanzer II Bison täisnimetusega 15cm sIG33 auf Fahrgestell PzKpfw II (Sf) on Teise maailmasõja ajal Saksamaal toodetud liikursuurtükk, mida toodeti firmas Alkett (Altmaerkische Kettenwerk GmbH) 1941. aasta lõpust kuni 1942. aasta jaanuarini kokku 12 masinat.
Kui tootmisse läks Sturmpanzer I, otsustati Panzer II baasil välja töötada uuem ja parem versioon sellest masinast. Kuigi Panzer II oli 1941. aastaks juba suht vananenud, sobisid need moderniseerimiseks ja ümberehitusteks muude sõjamasinate tarbeks. Esimene uue liikursuurtüki prototüüp saadetigi 13. juunil 1940 Kummersdorfi polügoonile katsetustele. Oktoobris 1940 sai oma esimese prototüübi valmis ka firma Alkett, mis oli ehitatud Panzer II Ausf. B šassiile. Katsetustel selgus, et see masin ei suuda vedada talle plaanitud suurtükiraskust betoonplokki, laskekatsetused aga näitasid, et ka laskmine oli suhteliselt võimatu. 18. veebruaril võeti vastu otsus ehitada Sturmpanzer II modifitseeritud ja ilma tornita Panzer II šassiile/korpusele (pikendatud Panzer II versioon). Juulis-augustis valmis firmas Alkett esimene Sturmpanzer II Bison ning jaanuariks olid valmis kõik esimese seeriana tellitud (rohkem ei tellitudki) 12 masinat (1941. aastal ehitati 7 ja 1942. aastal 5 masinat).
150 mm jalaväesuurtüki sIG 33 L/11,4 äramahutamiseks suurendati korpuse mõõtmeid pikkuses 60 cm ja laiuses 32 cm ning veermikku lisati kuues kanderatas. Arvestades seda, et suurendati nii masina pikkust, kui ka laiust jäi Bison oma siluetilt küllaltki madalaks. Oma järglasest Wespest erines Bison selle poolest, et sellel ei olnud suurtüki ja selle meeskonna kaitsmiseks mõeldud pealt lahtist soomustorni, kaitseks jäi suurtüki enda kilp. Suurtüki laskekaugus oli 4,7 km ja selle tõstenurk oli 0 kuni +75 kraadi. Laskemoonana kasutati mürske GR39H1/A, mis kaalusid 25 kg ja mille algkiirus oli 280 m/s. Enesekaitseks oli masinal üks 7,92 mm kuulipilduja MG34
Tehniliste näitajate poolest sarnanes Bison Panzer II-ga, mille jõuallikas oli kuuesilindriline Maybach HL62TRM, kuigi osa allikaid väidab, et Bisoni mootor oli Buessing-NAG L8V. Maybachi mootori puhul olid tehnilised näitajad järgmised: kiirus maanteel 45 km/h, tegevusraadius 160 km ja mootori võimsus oli 140 hobujõudu. Masinale oli paigaldatud käigukast SSG46, mis tagas masinale 6 edasi- ja 1 tagasikäigu. Raadiosaatjana oli raadiojaam FuG 5. Meeskonda kuulus 4 meest, komandör, kaks laskurit ja juht. Bisoni kaalus 16 tonni.
Kõik masinad olid paigutatud 707. ja 708. raskesuurtükiväe roodu (sIG Kp (Sfl.)), mis veebruarist 
aprillini paiknes Liibüas, Põhja-Aafrikas. 2. detsembril 1942 kaotati kaheksa masinat, millest osa masinaid remonditi ning kuus masinat teenisid kuni 1943. aasta kevadeni DAK (Deutsches Afrika Korps) koosseisus, mil kaotati ka viimane masin.
Mõningad andmed väidavad, et Saksamaa lõplikul kokkuvarisemisel langes kuskil Saksamaa tehases inglaste kätte kuus töökorras Bisonit, ning ka seda, et üks masin osales Egiptuse armee koosseisus 1948. aastal sõjas Iisraeliga.
Roger Chartier

Roger Chartier (sündinud 9. detsembril 1945 Lyonis) on prantsuse ajaloolane, Pariisi õppe- ja teaduskeskuse École des hautes études en sciences sociales õppejõud, Annaalide koolkonna noorema põlvkonna liige.
Chartier tegeleb peamiselt varauusaegse Euroopa raamatu- ja lugemislooga, ta on Prantsusmaa kirjastamisajaloo ja Euroopa lugemisajaloo üldkäsitluste koostaja.
Ta tunneb ka suurt huvi ajalooteooria vastu, eesti keeles on ilmunud tema vaidlus Hayden White'iga ajaloolise narratiivi ja ajalooteaduse üldisema olemuse üle. Ka on eesti keeles ilmunud tema teos "Prantsuse revolutsiooni kultuurilised lätted", kus ta vaatleb lähemalt 18. sajandi prantsuse kultuurielu.
Juuli Lill

Juuli Lill (aastast 2002 Juuli Köster; sündinud 21. septembril 1978 Tallinnas) on eesti ooperi- ja kammerlaulja (metsosopran).
Juuli Lill on õppinud laulmist Peterburi Konservatooriumi ettevalmistusosakonnas (1999–2001, professor Iraida Levanda klassis) ja Eesti Muusikaakadeemias (2001–2005, professor Mati Palmi klassis), aastail 2004–2006 ühtlasi Viini Muusika- ja Esituskunstide Ülikoolis (juhendaja Leopold Spitzer) ning aastail 2005–2009 Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia magistriõppes (professor Mati Palmi juhendamisel).
Laulis 2002–2003 Eesti Filharmoonia Kammerkooris, olnud alates 2006. aastast Rahvusooperi Estonia solist.
On andnud hääle Kaspar Jancise animafilmidele "Krokodill" (2009), Villa Antropoff (2012) ja "Piano" (2015)
Suuremad filmirollid on Martha osatäitmine Nele Kirsipuu tudengifilmis "Võlutari leivapätsid" (2012) ning Riina roll Jaak Kilmi mängufimis "Tagurpidi torn" (2022). On osalenud ka telesarjas "Pilvede all" Tuuli rollis.
Isiklikku.
Juuli Lill on professor Irene Lille ja klaasikunstnik Ivo Lille tütar. Juuli Lill on abielus ooperilaulja Andres Köstriga. Neil on poeg Julius ja tütar Judith.
Arvo Leibur

Arvo Leibur (sündinud 17. oktoobril 1964) on eesti viiuldaja. 
Ta on õppinud Tartu lastemuusikakoolis, Tallinna Muusikakeskkoolis ja Moskva Konservatooriumis, ning töötanud Kuopio Konservatooriumis ja kammerorkestris New Sinfonietta Amsterdam.
Aastast 1995 on ta orkestri Holland Symfonia ning aastast 2001 ERSO kontsertmeister. Alates 2011. aastast on ta Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia õppejõud.
Tiiu Levald

Tiiu Levald (sündinud 15. märtsil 1940 Tallinnas) on eesti laulja (sopran), laulupedagoog ja muusikakriitik. 
Ta on lõpetanud 1959. aastal Tallinna 21. Keskkooli, 1965. aastal Tallinna Muusikakooli (õpetaja Ludmilla Issakova) ja 1970. aastal Tallinna Riikliku Konservatooriumi (Linda Sauli klass). Täiendanud end Kiievis, Riias, Peterburis, Moskvas, Jerevanis, Thbilisis, samuti 1984. aastal Soomes (Erna Spohrenbergi meistrikursusel), 1992. aastal Kanadas (Toronto Konservatooriumi lauluosakonnas) ja 1997- aastal Haagis ja Hannoveris (Hannoveri Muusikakõrgkooli ja Haagi Konservatooriumi lauluosakonnas). 
Ta laulis aastatel 1964–1973 Estonia ooperikooris ja töötas aastatel 1970–1973 ühtlasi Tallinna Riiklikus Konservatooriumis Linda Sauli assistendina, olnud aastatel 1973–2013 Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia õppejõud (aastast 1992 dotsent). 
Ta on esinenud kammeransamblitega Camerata Tallinn ja Consortium.
Isiklikku.
Tema isa oli tšellist ja helilooja Martin Levald ja ema näitleja Leida Levald. Ta oli 1964–1969 abielus Vardo Rumesseniga.
Ralf Taal

Ralf Taal (sündinud 27. märtsil 1974 Tallinnas) on eesti pianist ja muusikapedagoog.
Ta on lõpetanud klaveri erialal 1992. aastal Tallinna Muusikakeskkooli (õpetajad Maigi Pakri, Bruno Lukk) ja 1997. aastal Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia (Lauri Väinmaa, Peep Lassmann). Ta on osalenud Kalle Randalu, Arbo Valdma, Petras Geniušase, Boris Bermani ja paljude teiste meistrikursustel.
1989. aastal võitis Taal rahvusvahelise noorte pianistide konkursi Ústí nad Labemis Tšehhis. 1993. aastal saavutas ta esikoha Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia ja Norra Saatkonna korraldatud Edvard Griegi 150. sünniaastapäevale pühendatud noorte interpreetide konkursil. 1994. aastal võitis Taal vabariikliku pianistide konkursi ja noorte interpreetide konkursi "Con Brio" ning oli hooajal 1994/95 Eesti Kontserdi stipendiaat. 1995. aastal võitis ta Franz Schuberti nimelisel rahvusvahelisel pianistide konkursil Dortmundis noorima finalisti eripreemia.
1992. aastal andis ta oma esimese soolokontserdi. Ta on esinenud nii solisti kui ka kammermuusikuna Eestis, Soomes, Rootsis, Norras, Saksamaal ja Lätis.
Ralf Taal töötas aastatel 1993–2021 kontsertmeistrina Eesti Muusika- ja Teatriakadeemias ning 1998–2014 korrepetiitorina rahvusooperis Estonia. 1998. aastast töötab ta õpetajana Georg Otsa nimelises Tallinna Muusikakoolis ning aastatel 2003–2015 töötas ka õppejõuna Eesti Muusika- ja Teatriakadeemias.
Ralf Taal on Eesti Interpreetide Liidu liige. 
Ta on abielus Kai Taaliga.
Steriilne särk, revolverkülmad prillid

"Steriilne särk, revolverkülmad prillid" on Eesti alternatiivrokibändi John Stuart Mill EP, mille andis välja plaadifirma Shitsounds Co. 
Pealkiri on valitud samanimelise laulu järgi, mille teksti on kirjutanud Arvi Siig. Kogu materjal salvestati septembris 2007, EP ilmus ametlikult sama aasta 20. detsembril.
Oma ja võõras

Oma ja võõras on kultuurisemiootika baasopositsioone. See on analoogne teiste binaarsete vastandustega nagu sees-väljas, semiootiline-mittesemiootiline, kord (süsteem) – kaos jne. Ühevõrra oluline "oma" ja "võõraga" on kultuurisemiootika seisukohalt piir nende vahel ja nende omavaheline dialoogisuhe. Oma ja võõra opositsioon funktsioneerib analüüsimudelina kultuuritekstide uurimiseks.
Oma

Oma või OMA võib tähendada mitut asja:
Mihhail Bahtin

Mihhail Bahtin (29. november (vana kalendri järgi 17. november) 1895 Orjol – 7. märts 1975 Moskva) oli vene filosoof, kirjandusteadlane ja semiootik. Ta on tuntud tänu uudsetele Dostojevski tõlgendustele, tuues kirjandusteadusesse selliseid mõisted nagu kronotoop, polüfoonia, heterofoonia ja karneval. Bahtini käsitlust karnevalikultuurist ("Rabelais ja tema maailm" 1941), on selle paindlikkuse tõttu on edukalt rakendatud ka mitmesuguste keskaja ja renessansikultuurist märksa hilisemate nähtuste analüüsil.
Bahtin rõhutas, et kunsti eesmärk on kommunikatsioon. "Kunsti vorm on erakordselt tähtis väärtuste süsteemi kandja, mille funktsioon tuleneb kommunikatsiooni olemusest endast - see on tähenduslike teadete vahendamine."
Tähtsad on Bahtini ideed semioosi rollist kunstivälises sfääris. Vastandudes teooriatele, mis pidasid elu inertseks kaoseks, väidab ta, et inimkäitumine on väärtustega laetud ning kommunikatsioonile orienteeritud süsteem. Kunst transformeerib elu organisatsiooni uueks süsteemiks ja markeerib seega ka uusi väärtusi.
Mats Estonius

Mats Estonius (sündinud 3. juunil 1960 Rootsis) on eesti arstiteadlane.
1994. aastal kaitses ta Karolinska Instituudis doktoritöö meditsiinilises biokeemias ja biofüüsikas.
Aastatel 2006–2011 oli ta Tallinna Ülikoolis algul teadus- ja arendusprorektor, hiljem teadusprorektor.
Hortus Semioticus

Hortus Semioticus on Tartu Ülikooli semiootika osakonna poolt välja antav rahvusvaheline võrguajakiri. 
Ajakiri avaldab peamiselt üliõpilaste semiootikaalaseid artikleid ja kirjutisi. Ajakirja esimene number ilmus 2007. aastal.
Kolju

Kolju (ladina keeles "cranium") ehk pealuu ehk kolp ehk surnupealuu on selgroogsetel pea skelett, mis kaitseb ja toestab peaaju, meeleelundeid ning seede- ja hingamiselundite alguosa. 
Kolju koosneb ajukoljust ja näokoljust. 
Selgroogsete kolju jagatakse silmakoopa taguste avade järgi (oimuauk) järgmiselt:
Kolju luud on õmbluste ja kõhrliiduste varal üksteisega liikumatus ühenduses ning liikuvas ühenduses on ainult alalõualuu (liigestub oimuluudega), keeleluu ja kuulmeluukesed. Koljuluudele kinnituvad näolihased.
Inimese kolju.
Inimese kolju koosneb aju- ja näokoljust, milles on üldiselt 22 luud, kuid koos kuulmeluukeste ning keeleluuga kokku 29 luud.
Väikelapsel on otsmikuluid paarisarv, hiljem kasvavad need kokku üheks luuks.
6 paaritut luud.
Eesti keeles - ladina keeles - inglise keeles - vene keeles
8 paarilist luud.
Eesti keeles - ladina keeles - inglise keeles - vene keeles
6 kuulmeluukest (paarisluud).
Eesti keeles - ladina keeles - inglise keeles - vene keeles
Muud.
Eesti keeles - ladina keeles - inglise keeles - vene keeles
Albatroslased

Albatroslased ("Diomedeidae") on sugukond suuri merelinde, kes on fülogeneetiliselt tihedalt seotud torminiglaslaste ("Pelecanoididae") ja tormipääsulastega ("Hydrobatidae"). Siia kuulub 4 perekonda 13–24 liigiga.
Albatroslased on laialt levinud Lõuna-Jäämeres ja Vaikse ookeani põhjaosas, neid ei ela aga Atlandi ookeani põhjaosas. 
Selle sugukonna "Diomedea" perekonda kuuluvatel liikidel on elusolevatest lindudest kõige suurem tiibade siruulatus.
Pesakast

Pesakast (ka linnumaja) on inimese tehtud kast, mis on mõeldud lindudele pesitsemiseks. Tavaliselt kasutavad pesakaste mets- või kodustatud linnud, kuid neis võivad elada ka imetajad, näiteks oravad ja nahkhiired. 
Pesakastis on linnupojad paremini kaitstud. Pesakasti ühes seinas asub tüüpiliselt ümar avaus, kust linnud saavad väljuda ja hiljem kasti tagasi lennata.
Ava ja kasti suurus, samuti kasti kuju ja ava paigustus määravad selle, kes pesakasti elama asub. Väiksematesse pesakastidesse tulevad käblikud, pöialpoisid ja teised väiksemad linnud, kuid pesakaste on olemas ka luikede ja öökullide jaoks (viimaseid saab näha näiteks Tallinna loomaaias).
Nahkhiirte pesakastid erinevad lindude pesakastidest väiksema ava poolest, mis sageli asub pesa alaküljel. Nahkhiirte pesakastid on keskkonnasõbralik moodus kontrollida sääskede ja teiste putukate arvukust.
Pesakaste tuleb kord aastas hooldada. Vana pesamaterjal tuleb välja visata, sest sellesse võivad olla kogunenud parasiidid. Hooldamise hõlbustamiseks on paljudel pesakastidel hingega avanev kaas või külg. Lahtikäivat külge, katust või põhja saab kasutada ka lindude rõngastamiseks või nende munade ärakorjamiseks.
Linnupesades võivad olla pesakaamerad, millega jälgitakse pesas toimuvat tegevust.
Kui pesakast on valmistatud ja sobivasse kohta (ida-lõuna suunaline, vastavalt liigile ka sobival kõrgusel ja taimestikus) üles seatud, siis tavaliselt esimesel aastal sellesse veel elama ei tulda: kastil on veel inimese lõhn küljes. Järgmisel aastal, kui pesakast on aasta aega päikese, tuule ja vihma käes seisnud, võivad linnud-loomad selle juba asustada.
Halvasti kinnitatud pesakastid võivad puu otsast alla kukkuda, pesapuu võib hävida, samuti võivad probleeme põhjustada kahjurid, näiteks sipelgad, rotid ja ämblikud.
Flamingo (perekond)

Flamingo ("Phoenicopterus") on flamingoliste seltsi flamingolaste sugukonna ainuperekond, kuhu arvatakse 6 liiki.
Flamingosid leidub nii lääne- kui ka idapoolkeral, arvukamalt küll esimeses. Ameerikas elab neli ja Vanas Maailmas kaks flamingoliiki.
Liigid ja alamliigid.
Sugulus.
Flamingodel pole lähisugulasi, seetõttu kuuluvad nad eraldi seltsi. Suhteliselt palju sarnasusi on pütiliste ja flamingoliste vahel.
Käitumine.
Flamingod seisavad sageli ühel jalal, teine jalg on samal aja tõmmatud keha alla. Võimalik, et seistes ühel jalal võib lind säästa rohkem kehasoojust, kuna nad veedavad palju aega külmas vees. 
Noortel flamingodel on hall sulestik, kuid täiskasvanutel ulatub värvistik heleroosast kuni helepunaseni. Täiskasvanud saavad oma värvi vees sisalduvatelt bakteritelt ning see näitab kui hästi nad on toitunud.
Toitumine.
Flamingod filtreerivad soolasest veest krevette ja sinivetikaid.
Nende nokad on kohandatud muda filtreerimiseks. Flamingod, kelle ainus toit on sinivetikad, on tumedama värvusega võrreldes nendega, kes seda söövad vähem.
Eluviis.
Flamingod on väga kokkuhoidvad linnud, kes elavad kolooniates, kuhu võib kuuluda tuhandeid linde. 
Flamingode gruppides on isas- ja emaslindude arv enam-vähem võrdne. Nende vaheline side on nõrgem gruppides, kus on rohkem flamingosid.
Sigimine.
Flamingod otsivad pesakoha, mille valivad tavaliselt emased. Osad flamingod üritavad teha pesa, varastades teiselt paarilt pesapaiga. Flamingod kaitsevad väga tigedalt oma pesapaika, kui keegi üritab seda varastada. Pärast poegade koorumist annavad täiskasvanud flamingod poegadele „piima“. See sarnaneb imetajate piimaga, kuid on pooltahke ja sarnaneb pisut kodujuustuga. See on väga palju suurema valgu- ja rasvasisaldusega kui imetajate piim. Samuti sisaldab see palju antioksüdante ja immuunsust suurendavaid tegureid. 
Nii isas- kui ka emasloomad toodavad piima ja saavad sellega oma järglasi toita. 
Elu esimese kuue päeva jooksul jäävad pojad pesapaika. Umbes 7–12 päeva pärast hakkavad pojad pesast välja liikuma, et uurida ümbrust. 
Kaks nädalat pärast koorumist liituvad pojad ühisesse gruppi, kus võib olla tuhandeid flamingopoegi. Paljud pojad hukkuvad röövloomade tõttu.
Huvitavaid fakte.
Vanad roomlased pidasid flamingo keelt delikatessiks.
Andide kaevurid tapsid palju flamingosid, saamaks neilt rasva, millega arvati ravitavat tuberkuloosi.
Vanad egiptlased uskusid, et flamingod on jumal Ra maapealsed esindajad.
Sageli kujutatakse flamingosid kunstis.
Roosast plastist flamingod on väga populaarsed aiakaunistused Ameerika Ühendriikides.
Flamingo on Bahama rahvuslind.
Levik.
Flamingosid leidub põhiliselt Lõuna-Aafrika lõunaosas ja suurel määral Aafrika kaguosas, kuid ka mujal.
Flamingo

Flamingo ("Phoenicopterus ruber") on suur lind flamingolaste sugukonnast. Ta on suguluses heleflamingo ("Phoenicopterus roseus") ja punaflamingoga ("Phoenicopterus chilensis"), kes mõnikord arvatakse ka flamingo ("Phoenicopterus ruber"'i) alamliigiks.
Oredeži jõgi

Oredež (vene keeles Оредеж) on jõgi Venemaal Leningradi oblastis. 
Jõe pikkus on 192 km, valgla pindala 3220 km², vooluhulk suudmes 20 m³/s, keskmine jõesängi laius on 25–30 m ja keskmine sügavus 1,5–2,0 m. Jõe voolukiirus on keskmiselt 0,1 m/s. Vee maksimaalne kuu keskmine temperatuur ei ületa Võritsas tehtud pikaajaliste vaatluste tulemusena +19,1 °C. Jõe läbipaistvus on ülemjooksul üle 3,5 meetri ehk kõige sügavamateski kohtades põhjani.
Oredež algab Isuri kõrgustiku kagunõlvalt. Ülemjooksul voolab Oredež itta ja läbib Siverski. Seejärel pöördub jõgi Võritsas lõunasse ja Jam-Tjossovos läände, voolab läbi Torkovitši ja Oredeži ning suubub Luuga ja Tolmatšovo vahel paremalt Lauga jõkke. Oredeži suurimad lisajõed on Suida, Kremenka ja Tessova.
Daimištšes ja sealt allavoolu paljanduvad Oredeži kaldail punased devoni liivakivid, mis on Oredeži nii-öelda visiitkaardiks ja on näha jõe ääres paljudes kohtades. Seal lookleb jõgi sügavas orus. Faarvaater läheb kord ühe, siis teise kalda lähedale. Tavaliselt on üks kallastest järsk ja teine lauge. Liivakividest on leitud rüükalade ja teiste elukate kivistisi. Liivakivide kaitseks on loodud 1540 km² suurune Ülem-Oredeži kaitseala (loodus- ja ajaloopargi nime all).
Keskjooksul on üldiselt jõe mõlemad kaldad madalad. Alamjooksul voolab Oredež ürgorus, kuhu on moodustunud rida järvetaolisi laiendusi.
Jõe veetaset ülemjooksul reguleerivad karst ja endiste hüdroelektrijaamade paisud. Alamjooksul on jõgi laevatatav.
Nagu ülejäänudki selle kandi jõed, jäätub Oredež ajavahemikul novembri lõpust jaanuari alguseni ja vabaneb jääkattest aprillis.
Oredeži mainiti esimest korda 1240 Novgorodi ja Liivi ordu konflikti ajal. Sel ajal elasid jõe kaldail kõikjal soomeugrilased. Jõe nime päritolu on selgusetu.
Keskajal lülitus Oredež veeteede süsteemi. Alates 18. sajandist kuni 20. sajandi esimese pooleni parvetati mööda jõge metsa.
1948 rajati jõe ülemjooksule hulk väikesi hüdroelektrijaamu: esialgu 4, hiljem veel 2. Hüdroelektrijaamade kaskaadi peajaam asus Siverskis. 1973 kõik 6 jaama demonteeriti.
Ülemjooksul on jõe vesi ebatavaliselt külm ja kare. Tšikino järvest allpool muutub vesi soojemaks ja pehmemaks. Jõevesi on kergelt radioaktiivne, kuid raviomadustega. Keemiliselt koostiselt kuulub see hüdrokarbonaatsesse klassi kaltsiumi rühma. Vesi on nõrgalt aluseline, sisaldab mineraale 180–280 mg/l. Sellepärast asub Oredeži kaldal hulgaliselt laste sanatooriume ja puhkekeskusi.
Repniku mõis

Repniku mõis, ka Hiiemetsa mõis, (saksa keeles "Repnik") oli rüütlimõis Vaivara kihelkonnas Virumaal. Repniku oli Laagna mõisast 18. sajandi teisel poolel eraldatud rüütlimõis Vaivara kihelkonnas Virumaal, nüüdisajal jääb mõisakoht Ida-Viru maakonna Narva-Jõesuu linna Hiiemetsa küla maadele.
Ajalugu.
Mõis eraldati 18. sajandil Laagna mõisast, 18. sajandi lõpus kuulus Repniku mõis H. G. von Wulfile. 1837. aastal omandas mõisa rittmeister Johann Andreas von Seidlitz. Tema pojatütar paruness Sophie von Stackelberg müüs mõisa 1876. aastal Laeweritele. 1881. aastal ostis mõisa kindral Eduard von Brevern. 1889. aastast kuulus mõis Alfred Alex von Baerile. Hiljem oli mõisaomanik õigusteadlane Karl Alfred von Baer, kelle käest ka mõis 1919. aastal võõrandati.
1827. aastal toimusid Repniku mõisas talurahvarahutused. Talupojad keeldusid tegemast teorenti, mida mõisnik tahtis suurendada.
1835. aastal sai mõisas 22 peret perekonnanime.
Repnikus on olnud ka üks kuulus karjapoiss. 20. sajandi alguses pärast vanemate Narvasse kolimist pidas Repniku mõisas karjapoisiametit hilisem luuletaja ja publitsist August Alle.
Mõisa hoonestus hävis Teises maailmasõjas Eestis toimunud ägedate Auvere ja Sinimägede lahingu ajal.
Hüüp (perekond)

Hüüp ("Botaurus") on perekond linde haigurlaste sugukonnast.
Liigid.
Perekonnas on 13 retsentset liiki:
Perekonda kuulub ka kaoriki-väikehüüp ("Botaurus novaezelandiae"), kes on välja surnud.
Hüüp on Eestis väikesearvuline haudelind, väikehüüp on juhuslik haudelind.
Ester Tuiksoo

Ester Tuiksoo (sündinud 5. märtsil 1965 Põlvas) on eesti poliitik ja majandustegelane. 
Haridus.
Ester Tuiksoo on lõpetanud Põlva Keskkooli 1983. aastal ning Tartu Ülikooli kaubandusökonoomika erialal 1990. aastal.
Töökäik ja tegevus ühingutes.
Tuiksoo on töötanud Põlva Tarbijate Ühistus majatarvete kaupluse juhatajana 1990–1991, kaubamaja naistekaupade osakonna juhatajana 1990–1993 ja toitlustusdirektorina 1993–1996, Põllumajandus-Kaubanduskojas majandusjuhatajana 1996–1997, aseesimehena 1997–2001 ning juhatuse esimehena 2001–2004.
2023. aasta aprilli seisuga on ta Paldiski Ettevõtjate Liidu tegevjuht.
Ta on Põlva Hoiu-Laenuühistu nõukogu liige, Ettevõtlike Naiste Assotsiatsiooni liige, Eesti Rukkiseltsi liige ning liikumise "Ei tubakale!" liige.
Poliitiline tegevus.
Ester Tuiksoo oli põllumajandusminister Juhan Partsi valitsuses ja Andrus Ansipi esimeses valitsuses 2004–2007. Ta oli XI Riigikogu ja XII Riigikogu liige.
Tuiksoo on olnud Eesti Reformierakonna liige (1994–2000) ja Eestimaa Rahvaliidu liige (2004–2010). Ta oli Rahvaliidu esimehe kohusetäitja 19. märtsist kuni 29. aprillini 2007 ning Rahvaliidu aseesimees. 
Novembrist 2010 kuni juulini 2014 kuulus ta Eesti Keskerakonda. Oktoobrist 2011 kuni maini 2015 oli ta ka Keskerakonna juhatuse liige.
2011. aasta Riigikogu valimistel kogus ta 971 häält ja osutus valituks. 
Riigikohus tunnistas ta 2014. aastal kriminaalkorras süüdi pistise võtmises.
Tuiksoo on alates augustist 2018 taas Keskerakonna liige. 2023. aasta oktoobri seisuga on ta Keskerakonna Põlvamaa piirkonna esimees. Alates aprillist 2024 on ta ka Keskerakonna juhatuse liige.
Charlotte Perrelli

Charlotte Perrelli (sünninimi Anna Jenny Charlotte Nilsson; sündinud 7. oktoobril 1974 Hovmantorpis) on Rootsi poplaulja.
Juba 13-aastaselt hakkas Charlotte laulma oma sünnilinnas Bengt Ingvari tantsuansamblis, mida hakati nimetama Bengt Ingvars med Charlotte. Kuid Hovmantorpis polnud keskkooli, nii pidi ta põhikooli lõpetamise järel haridusteed jätkama naaberlinnas Växjös, kus ta sai kohaliku bändi Kendix solistiks.
1994 hakkas Charlotte laulma juba üle Rootsi tuntud Anders Enbgergi tantsuansamblis. Samal aastal oli Anders lahutanud oma naisest Lotta Engbergist, kelle asemel Charlotte bändis laulma hakkaski. Charlotte on Lottast 11 aastat noorem.
1997. aastast laulis Charlotte tantsuansamblis Wizex, mis oli moodustatud juba 1973 ja tegutses veel 2012. aastalgi. Charlotte esitatud laul "Take Me to Your Heaven" võitis 1999. aasta Eurovisiooni lauluvõistluse. Viis riiki, sealhulgas Eesti, andsid Perrellile maksimaalsed 12 punkti. Järgmine, kes Rootsile Eurovisiooni võidu tõi, oli Loreen 2012. aastal. 1999 salvestas Wizex plaadi "Take Me to Your Heaven", mida müüdi umbes 235 000 eksemplari – see on läbi aegade suurima läbimüügiga Wizexi plaat. Ühtlasi mängis Charlotte 1997–1998 seebiooperis "Vita lögner", mille tegevus toimub haiglas, aeroobikainstruktorit.
Seejärel alustas Perrelli soolokarjääri. Juba samal 1999. aastal avaldas ta omanimelise sooloalbumi. 2001. aastal ilmus album "Miss Jealousy" ning seda reklaamides käis ta turneel Euroopas ja isegi Uus-Meremaal. Sellelt plaadilt pärineva laulu "You Got Me Going Crazy" hispaaniakeelset kaverit, millest sai Hispaania laulja Natalia läbilöögihitt, müüdi ainuüksi Hispaanias üle 200 000.
2003 juhtis Charlotte Eurovisiooni Rootsi eelvooru Melodifestivaleni poolfinaali. 2004 usaldati talle juba Melodifestivaleni juhtimine. Selle põhjal pakkus Rootsi telekanal TV4 talle oma telesaadet. Selleks sai laste talendiotsimissaade "Super Troupers", millest ongi välja kasvanud edukaid lauljaid.
2003 abiellus Charlotte Stockholmis restorani pidava itaallase Nicola Ingrossoga. Nicola vend Emilio Ingrosso oli abielus teise rootsi laulja Pernilla Wahlgreniga. Kuid Ingrossod läksid omavahel tülli, mistõttu Nicola Ingrosso ja Charlotte võtsid uueks perekonnanimeks Perrelli.
Abielust sündis kaks poega: Angelo (2004) ja Alessio (2005). 2008. aasta juunis asusid Charlotte ja Nicola lahku elama ja usutavasti oli üks lahkumineku põhjusi Charlotte suur töökoormus. 24. septembril 2009 esitasid nad avalduse abielu lahutamiseks.
Charlotte Perrelli esindas Rootsit ka 2008. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel, esitades laulu "Hero". Ta jõudis finaali ja sai 18. koha. Seekord andis Eesti talle 2 punkti.
Apollo 10

Apollo 10 oli Apollo programmi neljas mehitatud missioon, mis sooritas teise lennu Kuu orbiidile.
Apollo 10 startis Kennedy Kosmosekeskusest 18. mail 1969 ja jõudis tagasi Maale 26. mail. Meeskonda kuulusid lennu komandör Thomas Stafford, juhtimismooduli "Charlie Brown" piloot John Young ja kuumooduli "Snoopy" piloot Eugene Cernan.
Apollo 10 lend oli Kuul maandumise peaproov. Lennu eesmärk oli testida kuumoodulit Kuu orbiidil. Katsemanöövrite käigus jõudis moodul 15,6 km kaugusele Kuu pinnast. Esimest korda saadeti Maale värviline telepilt kosmosest.
2001. aasta Guinnessi rekordite raamatu väitel saavutas Apollo 10 tagasiteel Maale suurima kiiruse, millega mehitatud sõiduriist on kunagi liikunud – 39 897 km/h ehk 11,08 km/s.
Alain Corbin

Alain Corbin (sündinud 12. jaanuaril 1936) on prantsuse ajaloolane, kes tegeleb peamiselt 19. sajandi uurimisega. Ta on Sorbonne'i ülikooli emeriitprofessor.
Corbin on tuntud oma uuenduslike meetodite ja valitud temaatika poolest: ta on uurinud tunnete, lõhnade, prostitutsiooni ja helitajumise ajalugu. Osaliselt võib tema teoseid liigitada ka mikroajaloo alla kuuluvateks.
Isuri kõrgustik

Isuri kõrgustik ehk Isuri lavamaa (vene keeles "Ижорская возвышенность" ehk "Ижорское плато") on kõrgustik Leningradi oblasti lääneosas, Ordoviitsiumi lavamaa suurim osa.
Kõrgustik sai nime isurite järgi.
Isuri kõrgustik paikneb Lauga, Oredeži ja Tosna jõe orgude vahel. Keskmine kõrgus merepinnast on 100 m, suurim 176 m. Kõrgustiku põhja- ja läänekallakud on küllaltki järsud (50–80 m) Balti klindi astangud.
Isuri lavamaa moodustavad lubjakivi ja dolokivi, laialt levinud on karst.
Lavamaa keskosas vetevõrk täiesti puudub, äärealadel (eriti klindi piirkonnas) esinevad sügavatel jäärakutel mineraalvee allikad (Lopuhhinka, Gostilitsõ, Ropša, Dudergof, Gattšina, Hrevitsõ jt).
Lubjakivi ja dolokivi kasutatakse ehitusmaterjalina.
Schütze

Schütze on Saksamaa sõjajõudude kõige madalam auaste, mis võeti esmalt kasutusele I maailmasõjas. Sõna "schütze" kasutatakse Saksamaal ka lihtsalt püssimehena. II maailmasõjas võeti "schütze" auaste kasutusele Relva-SS-is. Praegusel ajal pole "schütze" enam sõjaväes eriti populaarne. Igalpool kasutatakse teisi auastme nimetusi.
Giga Bokeria

Giorgi (Giga) Bokeria (გიგა ბოკერია; sündinud 20. aprillil 1972 Thbilisis) on Gruusia poliitik. Ta on Ühinenud Rahvusliku Liikumise liige ning üks selle asutajaid. Bokeriat on peetud Rahvusliku Liikumise halliks kardinaliks ja Mihheil Saakašvili kõige lähedasemasse usaldusaluste ringi kuuluvaks isikuks.
Bokeria mängis olulist rolli "rooside revolutsiooni" ettevalmistamisel. Tema abiga toodi Gruusiasse rahumeelse revolutsiooni läbiviimise tehnikaid õpetama Serbia noorteliikumise Otpor aktivistid.
2004. aastal valiti Bokeria Gruusia parlamenti. Aastatel 2005–2008 oli ta Euroopa Nõukogu Parlamentaarse Assamblee asepresident.
2008. aasta aprillis määrati Bokeria riigi asevälisministriks. Alates 2010. aasta novembrist on Bokeria presidendi julgeolekunõunik ja Julgeolekunõukogu sekretär.
Paavo Lipponen

Paavo Tapio Lipponen (sündinud 23. aprillil 1941 Turtolas) on Soome poliitik.
Haridus.
Ta lõpetas 1971. aastal Helsingi Ülikooli magistrikraadiga rahvusvaheliste suhete alal. Õpingute ajal töötas ta ajakirjanikuna.
Tööalane ja poliitiline karjäär.
Paavo Lipponen on olnud Eduskunna liige 1983–1987 ja 1991–2007. Aastatel 1993–2005 oli ta Soome Sotsiaaldemokraatliku Partei esimees.
Paavo Lipponen oli kahe järjestikuse Soome valitsuse peaminister aastatel 1995–2003. Seejärel oli ta 2003–2007 Eduskunna esimees.
Paavo Lipponen lahkus poliitikast 2007. aasta parlamendivalimiste eel.
15. augustil 2008 teatas Paavo Lipponen, et sõlmis Põhja-Euroopa gaasijuhet rajava rahvusvahelise kontsortsiumiga Nord Stream AG lepingu, mille kohaselt asub üheks aastaks tööle ettevõtte nõustajana. 
2011. aastal naasis ta poliitikasse ning oli Sotsiaaldemokraatliku Partei kandidaat 2012. aasta Soome presidendivalimistel. Ta kogus 1. voorus vaid 6,7% häältest jäädes viiendaks.
Isiklikku.
Paavo Lipponen oli nooruses Soome tipptasemel veepallur ja ujuja ning on tegutsenud ka veepallitreenerina.
Ta on teist korda abielus (abikaasa Päivi Lipponen). Tal on kolm tütart.
Kalevi Sorsa

Taisto Kalevi Sorsa (21. detsember 1930 Keuruu – 16. jaanuar 2004 Helsingi) oli Soome poliitik, pikaajalisim peaminister Soome ajaloos.
Sorsa oli aastatel 1975–1987 Soome Sotsiaaldemokraatliku Partei esimees ja 1989–1990 Eduskunna esimees.
Ta oli kokku nelja Soome valitsuse peaminister (1972–1975, 1977–1979, 1982–1983, 1983–1987). Kalevi Sorsat peetakse üheks Soome heaoluriigi rajajatest. Ta oli kolmel korral ka Soome välisminister.
Kalevi Sorsa suri soolevähki. Ta on maetud Helsingi Hietaniemi kalmistule.
Jaan Manitski

Jaan Manitski (sündinud 7. märtsil 1942 Viinistul) on Eesti poliitik, ettevõtja ja kunstikoguja.
Ta põgenes sõja ajal koos ema ja isaga 1943. aasta sügisel Soome ning pärast Soome ja Nõukogude Liidu rahulepingu sõlmimist Rootsi. Ta õppis Göteborgi Ülikoolis majandusteadust (1968) ning töötas seejärel Rootsis mitmes finantsettevõttes.
Eestisse tuli ta esimest korda 1989. aastal. Oli Eesti Kongressi liige.
Pärast Lennart Meri siirdumist suursaadikuks Soome 1992. aastal sai Jaan Manitskist Tiit Vähi esimese valitsuse välisminister.
Seejärel kuulus ta Eesti Erastamisagentuuri nõukokku ning oli selle peadirektor.
2000. aastatel tegutseb Jaan Manitski eraettevõtjana ja kodukoha Viinistu aktiivse arendajana, olles kohaliku kultuurielu elavdaja ja suuremaid tööandjaid Viinistul. Manitskile kuulub üks suuremaid erakunstikogusid Eestis, mida ta eksponeerib endale kuuluvas Viinistu Kunstimuuseumis.
Temast on tehtud portreefilm "Jaan Manitski tagasitulek" (režissöör Rein Raamat, Eesti 2009).
Martin Höllwarth

Martin Höllwarth (sündinud 13. aprillil 1974 Schwazis) on endine Austria suusahüppaja. 
Aprillist 2008 kuni sügiseni 2009 oli ta Eesti suusahüppajate koondise peatreener.
Höllwarth tõusis maailma suusahüppajate tippu maailma karikasarja 1991/1992 hooajal, kui ta tuli nelja hüppemäe turneel üldarvestuses teisele kohale ja sai 1992. aasta olümpiamängudel Albertville'is hõbemedali nii normaalmäel, suurel mäel kui ka meeskonnavõistluses. Järgmistel hooaegadel Höllwarthil nii hästi ei läinud, alles 1998. aasta OM-il Naganos võitis ta meeskonnavõistluses pronksmedali. 
Maailmameistrivõistlustel on Höllwarth tulnud meeskonnavõistluses kolm korda maailmameistriks ja võitnud kaks pronksmedalit. Lisaks on tal individuaalne pronksmedal 2001. aasta maailmameistrivõistlustelt Lahtis. Nelja hüppemäe turneel sai ta üldarvestuses teise koha 2003/2004 ja 2004/2005 hooajal ning kolmanda koha 2001/2002 hooajal.
Maailma karikasarjas on Höllwarth võitnud kaheksa etappi ja jõudnud 29 korda poodiumile. Nelja hüppemäe turneel sai ta ühe etapivõidu 2005. aasta jaanuaris Bischofshofenis.
Höllwarth lõpetas sportlaskarjääri 2008. aasta kevadel. Sama aasta 12. aprillil kinnitas Eesti Suusaliit ta suusahüppajate peatreeneriks, kuigi ta polnud päevagi treenerina töötanud, kui mitte arvestada seda, et ta oli viimasel viiel hooajal iseennast juhendanud. 
17. septembril 2009 otsustas Eesti Suusaliit eelkõige rahapuuduse tõttu koostöö Martin Höllwarthiga lõpetada.
Saavutused.
Maailma karikasarjas.
Maailma karikasarja etapivõidud.
Martin Höllwarth osales 307 korda maailma karikasarja etappidel ja jõudis poodiumile 29 korral, millest 8 korda kõige kõrgemale astmele.
Eesti Suusaliit

Eesti Suusaliit on spordiorganisatsioon, mis toetab ja edendab Eesti suusaspordialasid: murdmaasuusatamist, ⁶suusahüppeid, kahevõistlust, mäesuusatamist, lumelauasõitu ja vigursuusatamist.
Suusaliit koordineerib kogu suusasporti Eesti Vabariigis. See on Eesti suusaspordi kõrgeim esindusorgan Eesti Vabariigis ja rahvusvahelistes organisatsioonides. Suusaliit on mittetulundusühing, millesse kuuluvad juriidilised isikud.
Eesti Suusaliit loeb oma sünnipäevaks 28. novembrit 1921, mil Tallinnas Pikal tänaval asutati Eesti Talvespordi Liit. 15. märtsil 1935 võeti Eesti Talvespordi Liit Kõrg-Tatrates samal ajal toimunud 1935. aasta maailmameistrivõistlustel rahvusvahelise suusaföderatsiooni (FIS-i) täieõiguslikuks liikmeks.
Suusaliit peab suusatamist Eesti rahvusspordiks. Oma põhiväärtusteks organisatsioonina on Eesti Suusaliit kuulutanud traditsiooni, professionaalsuse, pühendumuse, arengu ja hoolivuse.
Eesti Ajalehtede Liit nimetas suusaliidu 2011. aasta pressivaenlaseks.
Ajalugu.
Eesti Talvespordi Liidu juhid.
Pärast teist maailmasõda puudus seitse aastat juhtiv organisatsioon. Sõjaeelse Eesti suusajuhid represseeriti ja hukati. 1947. aastal moodustati Eesti NSV Suusasektsioon, mille etteotsa valiti presiidium. Presiidiumi tööd juhtis selle esimees.
Eesti NSV Suusaföderatsiooni presiidiumi esimehed.
25. mail 1990 jätkas tegutsemist Eesti Suusaliit, mis on 1921. aastal loodud Eesti Talvespordi Liidu õigusjärglane. Suusaliit jätkab vahepealsel ajal Eesti suusaelu juhtinud Suusaföderatsiooni tegevust. Suusaliidu presidendiks valiti Arnold Green. 1992. aasta juunis Budapestis toimunud FIS-i kongressil kinnitati ametlikult Eesti liikmesus rahvusvahelises suusaföderatsioonis (FIS).
Andrus Veerpalu dopingukahtlus.
Ajakirjanduses kritiseeriti Suusaliidu käitumist seoses Andrus Veerpalu dopingukahtluse juhtumiga 2011. aastal, kus Eesti Suusaliidu peasekretär Jüri Järv nimetas artikleid Veerpalu dopingust kuulujutuks ja Eesti Suusaliidu juhatuse liige Andres Jõesaar tegi liidu juhatusele ettepaneku minna Andrus Veerpalu vastaste dopingusüüdistustega välja tulnud meediaväljaande vastu kohtusse. Dopingukahtlust eitas ka suusaliidu president Toomas Savi. "Äsjast rahvuslikku tragöödiat seoses mitmekordse olümpiavõitja Andrus Veerpalu väidetava dopingu kasutamisega püüdis Eesti suusaliit lahendada Aaviksoo doktriini kohaselt: valetades ja varjates ning tõenäoselt mõjutades ka sportlast osalema tõe varjamises – kui sportlane ise üldse täpselt teabki, kuidas arstide ja treenerite meeskond temaga eksperimenteerib," kirjutas politoloog Ilvi Jõe-Cannon.
Kuna ESL-i sekretariaat ei edastanud kõigile juhatuse liikmetele tõest infot ja väitis, et Veerpalu polnud andnud positiivset dopinguproovi, tegi Andres Jõesaar ettepaneku minna Andrus Veerpalu vastaste dopingusüüdistustega välja tulnud meediaväljaande vastu kohtusse. Kui selgus, et ka talle oli valetatud, vabandas ta ajakirjanike ees. Andres Jõesaar pole kunagi võtnud sõna dopingut pruukinud sportlaste kaitseks.
Aprikoosipuu

Aprikoosipuu ehk harilik aprikoosipuu ("Prunus armeniaca" ehk "Armeniaca vulgaris") on viljapuu, mis kuulub roosõieliste sugukonna toompuu perekonda.
Aprikoosipuu kasvab looduslikult Kesk-Aasias ja Hiinas. Kultiveerti Hiinas 3. aastasajal enne meie ajaarvamist. Ka Kesk-Aasias Fergana orus ja Armeenias on teda ammust ajast kasvatatud. Itaalias tunti aprikoosipuud esimesel sajandil, sinna viidi ta Armeenia ja Väike-Aasia kaudu.
Kuni 5 m kõrgune puu on vähenõudlik ja pikaealine, nõuab vähem hoolt kui mõned tuntumad viljapuud.
Aprikoosipuud kasvatatakse lähistroopikas ja ka parasvöötmes. Eestis on katsetatud aprikoosipuuga ja on selgunud et mõnel aastal võib siingi saaki saada. Kuid ebapüsiva ilmastikuga talved kahjustavad puid, mis on õrnemad kui meil rajoonitud ploomisordid. Huvilised võivad siiski katsetada aprikoosipuu kasvatamist koduaedades varjatud kasvukohas.
Nimi.
Hariliku aprikoosipuu ladinakeelne teaduslik nimetus "Prunus armeniaca" tähendab 'armeenia ploomipuu'. Aprikoos on üks Armeenia sümboleid.
Droogina.
Hariliku aprikoosipuu osad kuuluvad meditsiiniliselt oluliste droogide hulka. Droogina kasutatakse vilju ("Pruni armeniacae fructus"), rasvõli, puukoort, lehti ja aprikoosi seemneid. 
Viljad.
Aprikoosipuu vili on aprikoos, mis on luuvili.
Käsitööline

Käsitööline on elukutseline käsitöö tegija, kes müüb oma toodangut või on ühinenud teiste käsitöötegijatega artelli või kooperatiivi.
Norman Salumäe

Norman Salumäe (sündinud 12. juunil 1991) on eesti laulja, üks "Eesti otsib superstaari" teise hooaja finalistidest. 
Ta on õppinud Gustav Adolfi gümnaasiumis ning elab Tallinnas. Ta on laulnud ETV laulustuudios Aarne Saluveeru juhatusel, Lydia Rahula poistekooris, Estonia poiste- ja meestekooris ning käib WAF-i muusikakoolis. 
Ta on näidelnud ja laulnud muusikalides "Oliver", "Hüljatud", "Nunnad hoos" ja "Kinky Boots ehk Kirglikud kontsad". 
2010. aastast on Norman noorteansambli August Hunt solist. Ansambel on välja andnud plaadi ja mitu singlit. Populaarseim on olnud singel "Tantsulõvi", mis sai konkursil Eesti Laul 2012 8. koha.
August Hundi solistina esines ta Eesti Laul 2014 esimeses poolfinaalis lauluga "Kus on EXIT?" 14. veebruaril ja teises poolfinaalis 21. veebruaril astus ta lavale oma lauluga "Search".
2019. aasta sügisel osaleb ta TV3 paroodiasaates "Su nägu kõlab varsti tuttavalt".
Bjørn Einar Romøren

Bjørn Einar Romøren (sündinud 1. aprillil 1981 Oslos) on Norra suusahüppaja, kes võistleb maailma karikasarjas alates 2002. aastast.
Romøren on seni kehtiva pikima suusahüppe maailmarekordi omanik 239 meetriga, mille ta hüppas 20. jaanuaril 2005 Sloveenias Planica lennumäel.
2004. aastal Planicas ja 2006. aastal Kulmis kuulus ta Norra võidukasse meeskonda suusalennu maailmameistrivõistlustel ning 2008. aastal Oberstdorfis pronksmedali saanud meeskonda. Oberstdorfis juhtis ta esimese päeva järel individuaalvõistlust, kuid langes lõpuks neljandaks.
2003. aasta MM-il Val di Fiemmes ja 2005 Oberstdorfis sai ta meeskonnavõistluses pronksmedali. 2006. aasta olümpiamängudel Torinos sai ta jälle meeskondliku pronksmedali. 
Maailma karikasarjas on Romøren saanud seitse etapivõitu, olnud viis korda teine ja kaheksa korda kolmas. Esimene etapivõit tuli 6. jaanuaril 2003 Bischofshofenis.
Saavutused.
Maailma karikasarjas.
Maailma karikasarja etapivõidud.
Bjørn Einar Romøren on (seisuga 12. aprill 2008) osalenud 146 maailma karikasarja etapil, millest poodiumile jõudnud 20 korda ja neist 7 korral kõige kõrgemale astmele.
Enno Tammer

Enno Tammer (sündinud 9. aprillil 1960 Tallinnas) on eesti ajakirjanik ja kirjastaja.
Haridus.
Enno Tammer on lõpetanud Tallinna 21. Keskkooli 1978 ning Tartu Riikliku Ülikooli ajakirjanduse erialal 1983. Tema diplomitöö teema oli "Eesti ajakirjanduse geograafia aastatel 1766–1939".
Töö.
Tammeri toimetamisel on alates 2000. aastast ilmunud raamatusari "Kes? Mis? Kus?".
Süüdimõistmine solvamises.
Enno Tammer tunnistati Tallinna Linnakohtu 3. aprilli 1997. a. otsusega kriminaalkoodeksi § 130 järgi süüdi selles, et tema, ajalehe Postimees 3. aprilli 1996. a. numbris avaldatud kirjutises pealkirjaga "Ülo Russak eitab vargust", solvas Vilja Laanarut, nimetades teda "rongaemaks" ja "abielulõhkujaks".
Tallinna Ringkonnakohus ning Riigikohus jätsid Tallinna Linnakohtu otsuse jõusse. 
Seejärel pöördus Tammer 19. veebruaril 1998 Euroopa Inimõiguste Kohtu poole, leides, et tema süüdimõistmisega ajaleheintervjuus tehtud märkuste eest on rikutud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artiklit 10. Euroopa Inimõiguste Kohus otsustas 6. veebruari 2001, et konventsiooni artiklit 10 ei ole rikutud.
Punakaart

Punane kaardivägi (vene keeles "Красная гвардия") ehk Punakaart oli bolševike partei peamine relvajõud oktoobrirevolutsiooni ajal ja Vene kodusõja alguses aastatel 1917–1918.
Punakaart koosnes töölisvabatahtlike võitlussalkadest, mida juhtisid bolševikud. Petrogradis oli oktoobripöörde eel 32 000 punakaartlast.
Punakaart Eestis.
Eestis oli Saksa vägede sissetungi ajal 1918. aasta veebruaris ja märtsis umbes 5000 punakaartlast, põhilisteks formeerimiskohtadeks olid tööstuslinnad Tallinn, Narva ja Tartu. Enamik punakaartlasi astus 1918. aasta märtsis Punaarmeesse.
NbFz

NbFz (NeubauFahrzeug) oli Saksamaal toodetud rasketank, mida toodeti ettevõtetes Rheinmetall-Borsig ja Krupp aastatel 1932–1936 kokku viis tanki. Mõlema ettevõtte toodetud tankid erinesid teise omadest torni poolest.
Esimene tank valmis ettevõttes Rheinmetall 1932. aasta oktoobris. Ehituselt sarnanes see Nõukogude tankidega T-28 ja T-35 ning Inglise tankiga Vickers A1E1 Independent. Peagi valmis ka teine ning neid masinaid on nimetatud ka "Rheinmetallideks". Nende kahe masina korpused olid valmistatud lehtrauast, mitte terasest. Neid ei kasutatud sõjategevuses kunagi, vaid need jäid meeskondade väljaõppeks. Järgmised kolm masinat valmistati ettevõttes Krupp, need olid tehtud juba soomusterasest ja osalesid otseses sõjategevuses. Rheinmetalli masinatest erinesid need peatorni kuju ja suurtükkide paigutuse poolest (Krupil paiknesid 75 ja 37 mm suurtükk tornis kõrvuti, Rheinmetallil aga üksteise peal).
Tehnilised näitajad.
Lahingumass – 23,41 tonni, meeskond – 7 meest (komandör, sihtur, laadur, kaks laskurit kuulipilduja tornides, juht-mehaanik ja radist). Pikkus – 6650 mm, laius – 2900 mm, kõrgus – 2650 mm. Relvastus – üks 75 mm suurtükk KwK 1/24 lahinguvaruga 80 mürsku ja üks 37 mm suurtükk lahinguvaruga 60 mürsku, mis mõlemad paiknesid peatornis, kas kõrvuti või üksteise peal. Torn oli keevitatud, selle katusel asus komandöritorn ja kummalgi küljel üks luuk. Neli kuulipildujat MG13 paiknesid kahes kuulipildujatornis, kummaski kaks. Tornid olid masinale paigaldatud malekorras ning sarnanesid PzKpfw I tornidega. Mootor – kuuesilindriline vedelikjahutusega karburaatormootor BMW-Va, võimsusega 290 hobujõudu (osa allikaid nimetab jõuallikaks ka 360 hj 12-silindrilist Maybach HL 108TR vedelikjahutusega karburaatormootorit). Maksimaalne kiirus maanteel – 30 km/h. Läbisõit maanteel 120 km. Tankil oli raadiojaam. Korpus oli needitud-keevitatud. Veermik: kümme kanderatast, mis paarikaupa moodustasid viis iseseisvat vankrit, neli tugirullikut ja juhtratas esiosas ning vedav ratas ahtris.
Bolševikud

Bolševikud ehk enamlased (vene keeles "большевики") olid Venemaa Sotsiaaldemokraatliku Töölispartei radikaalse tiiva esindajad. VSDTP II Kongressil 1903. aastal said radikaalsed sotsiaaldemokraadid, keda juhtis Vladimir Lenin, partei keskorgani valimisel häälteenamuse. Sellest tulebki nimetus "enamlased". Vähemusse jäänud vastaseid hakati nimetama menševikeks ehk vähemlasteks.
Sotsiaaldemokraadid hindasid aastatel 1905–1907 alanud revolutsioonilist liikumist kui kodanlik-demokraatlikku revolutsiooni, mis oli suunatud tsaari isevalitsuse nõrgestamisele, mitte aga klassivõitlusest lähtuvat proletariaadi diktatuuri kehtestamisele. Bolševike arvates pidi antud revolutsiooniline liikumine üle kasvama sotsialistlikuks, menševikud aga arvasid, et Venemaa peab enne sotsialismi läbima rea reforme. Samuti olid bolševikud ja menševikud eriarvamusel VSDTP organisatsioonilise ülesehituse suhtes: bolševikud ja Lenin arvasid, et partei peab olema rangelt tsentraliseeritud, sõjaväetüüpi organisatsioon, mis võimaldaks saavutada peale taktikaliste eesmärkide ka strateegilisi eesmärke (proletariaadi maailmarevolutsioon jne). 
Menševike juht oli Georgi Plehhanov.
Bolševikud pidasid erinevalt menševikest revolutsioonilise liikumise peajõuks töölisklassi, proletariaadi diktatuuri võimu aluseks ja sotsialismi ehitamise põhitingimuseks pidasid nad töölisklassi ja talurahva liitu. 
Bolševike võitlus vähemlaste vastu lõppes VSDTP VI Kongressil 1912. aastal sellega, et vähemlased heideti parteist välja.
VSDTP VI kongress

VSDTP VI kongress oli 1917. aasta juulis Moskvas toimunud ülevenemaaline bolševike parteiorganisatsioonide kogunemine, mis toimus terava võimuvõitluse olukorras pärast Veebruarirevolutsiooni bolševike, esseeride ja menševike vahelise ajutise koostöö tingimustes.
Alates VI kongressist kuni Nõukogude Liidu lagunemiseni toimusid kõik VSDTP ja NLKP kongressid Moskvas.
Kongressi VSDT(b)P Keskkomitee.
VSDTP VI kongressil 3. augustil 1917 valitud VSDT(b)P Keskkomitee: 
VSDT(b)P Põhja-Balti oblasti komitee esindus.
Eestimaa kubermangu bolševikke esindasid VI kongressil VSDT(b)P Põhja-Balti komitee saadikud Ivan Rabtšinski ja Kovvi.
Väljavõte nende esitatud ülevaatest Eestimaa bolševike tegevusest:
Erik Puura

Erik Puura (sündinud 14. mail 1964 Tartus) on eesti geoloog (keskkonnageoloogia ja hüdrogeokeemia valdkonnas) ja keskkonnateadlane.
Ta õppis Tallinna 7. Keskkoolis (1971–1976) ja Tallinna 37. Keskkoolis (1976–1982, lõpetas kuldmedaliga).
Ta lõpetas 1989. aastal Tartu Riikliku Ülikooli geoloogia erialal. Keskkonnakaitse MSc 1993, kaitstud Manchesteri Ülikoolis, tehnikadoktor (Ph.D 1999 keemiatehnika erialal, kaitstud Stockholmi Kuninglikus Tehnikaülikoolis). 
2007. aastast on Puura olnud Tartu Ülikooli tehnoloogiainstituudi direktor, 2009. aastast Tartu ülikooli ettevõtlussuhete ja innovatsiooni juht. Alates 1. septembrist 2012 kuni 31. maini 2022 oli ta Tartu Ülikooli arendusprorektor.
Alates 1. juunist 2022 kuni 23. aprillini 2023 töötas Puura prorektori ameti järgse erialase enesetäiendamise raames täiskohaga Tartu Ülikooli tehnoloogiainstituudis külalisteadurina, uurides Ida-Virumaa tahkete jäätmete kasutusvõimalusi ja keskkonnamõjusid. Töö tulemusena käivitub 2023. aasta sügisel rakenduslik uurimisprojekt "Ida-Virumaa keskkonda ladestatud tahkete jäätmete ringlussevõtt", milles osalevad 9 jäätmete kasutusest huvitatud ettevõtet. 24. aprillil 2023 asus Puura tööle Tallinna Tehnikaülikooli ettevõtlusprorektori ametikohale. 
Teadustegevus.
Uurinud Eesti põlevkivitööstuse tahkete jäätmete mineraloogiat ja geokeemiat, isesüttimis- ja leostumisprotsesse Maardu fosforiidikarjääri puistangutes, põhjavee hüdrogeokeemiat, tahkete jäätmete matmisel toimuvaid protsesse.
Ta on Eesti Geoloogiateenistuse nõukogu liige ja Eesti Geoloogia Seltsi juhatuse esimees.
2007–2012 kirjutas blogi "Keskkonnaabi".
Tunnustus.
2012 Tartu Ülikooli aumärk
2022 Tartu Ülikooli medal
Isiklikku.
Erik Puura on geoloog Väino Puura poeg ja geoloog Ivar Puura vend.