tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Erm Lund

Erm Lund (7. veebruar 1914 Tallinn – 22. jaanuar 2003 Tallinn) oli eesti tõstja. 
Ta lõpetas 1931. aastal Tallinna Poeglaste kaubanduskooli. Tõstmist hakkas harrastama 1929 Tallinna Töölisspordi Ühingus Arnold Luhaääre juhendamisel. Kuulus 1932–1940 Spordi ja 1940–1959 Spartaki meeskonda. 
Sai 1936 Berliini olümpiamängudel sulgkaalus tulemusega 270 (72,5 + 85 + 112,5) 13. koha. I Eesti mängude (1935) võitja kergekaalus. Tuli 1937 sulgkaalus ning 1940–1941 ja 1946–1947 kergekaalus Eesti meistriks. Püstitanud sulgkaalus kuus ja kergekaalus neli Eesti rekordit. Isiklik kergekaalu kolmevõistlusrekord 317,5 (87,5 + 100 + 130). 
Tegutses ka kohtunikuna (1960 üleliiduline kategooria). 1946–1954 Eesti NSV Spordikomitee tõstespordisektsiooni aseesimees ja 1955–1957 esimees. 1982–1990 Eesti Spordiveteranide Koondise revisjonikomisjoni esimees. Töötas 1951–1982 Vabariiklikus Raamatukaubastus kaubandusosakonna juhatajana. 
Erm Lund suri 2003. aastal Tallinnas ning on maetud Tallinna Metsakalmistule
Tabivere raamatukogu

Tabivere Raamatukogu on raamatukogu Tartu maakonnas Tartu vallas Tabivere alevikus. 
Raamatukogu asub Tabivere põhikooli hoones aadressil Hariduse 1. Enne kolimist 2020. aasta sügisel asus raamatukogu Tabivere lasteaia majas Tuuliku 11.
Tabivere Raamatukogu teeninduspiirkond on Tabivere alevik ning Voldi, Tormi, Kõduküla, Sepa, Koogi, Kõnnujõe, Sortsi, Raigastvere, Kärksi, Õvanurme ja Valgma küla.
Raamatukogu direktor on Anne Aunap.
Raamatukogu eelkäija oli 1920. aastal avatud Voldi Tuletõrjujate Seltsi rahvaraamatukogu. Tabivere raamatukogu asutati 1948. aastal Voldi raamatukoguna. Tabivere sai aleviku ametlikuks nimeks 1977. aastal, seejärel muudeti ka raamatukogu nimi Tabivere Raamatukoguks.
Tapiku raamatukogu

Tapiku raamatukogu on raamatukogu Jõgeva maakonnas Põltsamaa vallas Tapiku külas, Põltsamaa Raamatukogu välisteeninduspunkt.
2019. aasta veebruari seisuga on raamatukogu juhataja on Hiie Nugis. Varem oli Tapiku raamatukogu raamatukogujuhataja Virve Etulaid.
Torma raamatukogu

Torma raamatukogu on raamatukogu Jõgeva maakonnas Jõgeva vallas Torma alevikus. Raamatukogu juhataja on Nele Tõnissoo.
1909. aasta novembris asutati Torma Põllumeeste Seltsi majas Võtikvere Rahvaraamatukogu Selts. Esimene pind saadi Torma vallamajas, kuid õige pea koliti Torma rahvamajja. 1925. aastal võttis selts täita valla avaliku raamatukogu kohustused ja nimi muudeti Torma Raamatukogu Seltsiks. 1961. aastal saadi tuba Torma külanõukoguga samasse majja ja samas hoones tegutsetakse tänaseni.
Vaimastvere raamatukogu

Vaimastvere raamatukogu on raamatukogu Jõgeva maakonnas Jõgeva vallas Vaimastvere külas. Raamatukogu juhataja on Maris Paas.
Raamatukogu asub samas hoones Vaimastvere kooliga.
Voore raamatukogu

Voore raamatukogu on raamatukogu Jõgeva maakonnas Mustvee vallas Voore külas. See on Mustvee raamatukogu haruraamatukogu.
Raamatukogu juhataja on Tea Daskova.
Raamatukogu alustas tegevust 15. märtsil 1915 Roela Rahvaraamatukogu Seltsina.
Aaspere raamatukogu

Aaspere raamatukogu oli raamatukogu Lääne-Viru maakonnas Haljala vallas Aaspere külas. Aaspere raamatukogu oli Haljala vallaraamatukogu haruraamatukogu. 
Aaspere raamatukogu suleti 1. jaanuarist 2024. seoses Haljala valla raamatukoguvõrgustiku korrastamisega.
Lepna raamatukogu

Lepna haruraamatukogu on raamatukogu, mis tegutseb Lääne-Viru maakonnas Rakvere vallas Lepna külas. See on Sõmeru raamatukogu struktuuriüksus.
Ajalugu.
Raamatukogu täpne ja ametlik asutamise aeg pole kindlalt teada. Raamatukogus leiduvas kroonika kirjutaja arvates ulatub see 1892. aastasse, kuid dokumentaalset kinnitust sellele ei ole leitud. Kirjas on, et raamatukogu asutati Tõrma valla kooli juurde. Küll aga saab ajalehest Virulane (10. mai 1928) lugeda, et Rakvere valla avalik raamatukogu asutati 1925. aasta lõpul "Avalikkude raamatukogu seaduse" alusel ja alustas tegevust 1. jaanuaril 1926.
Raamatukogu aluspõhi töötati välja Rakvere vallas töötavate seltside poolt, kes oma raamatukogud täies ulatuses avalikule raamatukogule üle andsid. Raamatukogu tegevust toetasid rahaliselt nii Rakvere vald kui Haridusministeerium.
Rakvere valla avaliku raamatukogu all töötasid erinevad osakonnad (7. osakond), mille juhatajateks olid nii koolide juhatajad ja teised haridustegelased. Edukamaks osakonnaks aga peeti Mädapea osakonda, mida juhatas Mädapea Algkooli juhataja Jakob Awik. Raamatukogu asus Mädapea mõisas, Mädapea Algkooliga ühe katuse all. 1934. aastal laenutas raamatuid välja toonane kooliõpetaja Helene Tammik.
1965–1991 oli Mädapea mõis Energia kolhoosi hallata.
1991 avati Lepna alevikus paiknev Lepna teeninduspunkt kortermaja neljatoalises korteris kolmandal korrusel. Raamatukogu kogu oli jaotunud kahte hoonesse: Mädapea mõisa ja Lepna kortermajja.
1995 kolis raamatukogu Mädapealt Lepna alevikku kortermaja kahte korterisse, mis asusid maja kolmandal korrusel.
26. juunist 1996 nimetatakse Mädapea raamatukogu Lepna raamatukoguks.
Alates 12. septembrist 2018 kuulub raamatukogu haruraamatukoguna Sõmeru raamatukogustruktuuri.
Raamatukogul on kaks teeninduspunkti: Veltsi Lasteaed-Algkoolis ja Lasila Põhikoolis.
Töötajad.
Mädapea raamatukogu töötajad alates 1927. aastast vastavalt Lepna raamatukogu üleandmise ja vastuvõtmise aktidele:
Muuga raamatukogu

Muuga raamatukogu on raamatukogu Lääne-Viru maakonnas Vinni vallas Muuga külas. Raamatukogu juhataja on Maarika Lausvee.
Roela raamatukogu

Roela raamatukogu on raamatukogu Lääne-Viru maakonnas Vinni vallas Roela asulas. Raamatukogu juhataja on Tiina Alavere.
Sõmeru raamatukogu

Sõmeru raamatukogu on raamatukogu Lääne-Viru maakonnas Rakvere vallas Sõmeru asulas. Sõmeru raamatukogul on haruraamatukogu Lepnal. Raamatukogu direktor on Ene Tamm.
Raamatukogu sai alguse 20. sajandi alguses Kaarli-Raudlepa kooli raamatukogust ning arenes edasi kohalike seltside koostöös. 1951. aastal loodi Kaarli raamatukogu, mis 1994. aastal nimetati ümber Sõmeru raamatukoguks. Alates 2010. aastast tegutseb raamatukogu nüüdisaegsetes ruumides Sõmeru Keskusehoones.
The Australian Girls Choir

The Australian Girls Choir (Austraalia tüdrukute koor) on koor, mis on osa Austraalia esinemiskunstide koolist. 
Selle asutas Judith Curphey, OAM, aastal 1984 ning alates sellest ajast on nad pälvinud ülemaailmse tähelepanu.
Malle Agabuš

Malle Jamieson-Agabuš (ka Malle Agabus, neiupõlvenimega Malle Valg, 1970–1975 Malle Lorents; 9. september 1948 Tallinn – 14. aprill 2012 Laguna Niguel, California, USA) oli eesti sisearhitekt ja mööblidisainer.
Elulugu.
Malle Agabuš lõpetas 1967. aastal Tallinna 2. Keskkooli ja 1973. aastal Eesti NSV Riikliku Kunstiinstituudi ruumi- ja mööblikujunduse erialal, kus tema diplomitööks oli tivoli-tüüpi lõbustuspark "Mängumaastikud" (juhendaja Leila Pärtelpoeg). Hiljem osales ta erialases täiendõppes Budapestis (Ungaris) ja Göteborgis (Rootsis).
Aastail 1973–1977 töötas Agabuš mööblitootmiskoondises Standard, 1977–1982 tootmiskoondises Kooperaator ja 1988–1989 projekteerimisettevõtte Tsentrosojuzprojekt Tallinna filiaalis. 1976. aastast tegutses ta üldkompositsiooni õppejõuna Eesti NSV Riiklikus Kunstiinstituudis (hilisemas Tallinna Kunstiülikoolis ja Eesti Kunstiakadeemias), kus oli 1990. aastast dotsent. Õppejõuna lõi ta aastail 1994–1996 sidemed Eesti ja Rootsi üliõpilaste vahel. Samuti tutvustas ta Eesti üliõpilaste töid videote abil. Ta osales Kaljo Põllu ekspeditsioonil Karjalas ning korraldas 1995. aastal puutöötoa Käsmus.
Malle Agabuši kujundatud interjööride seas olid galerii Molen (1991), Mardi matkabüroo, Nissani keskus ja Tipp TV fuajee (1994), Estonia kontserdisaal (1997), Vanemuise kontserdimaja Tartus (1998) ja Tallinna Keskraamatukogu (OÜ Stuudio-R Sisekujundusbüroo, 2000–2002), samuti Deco Galerii, puuetega laste arenduskeskus Mustamäel, Honda autokeskus ja Tammsaare majamuuseum Tallinnas. Ta kujundas ka näitusi ("Aeg ja koht" 1986, "ACTA '87" 1987, Eesti Tarbekunsti- ja Disainimuuseumis "Eesti nahkehistöö" 1989 ja "1960. aastate tarbekunst" 1991, metallikunstinäitus "Tehnika ja traditsioon" 1999), disainis sarimööblit (diivan "Eva" 1974, mida kunstikriitik Karin Paulus on nimetanud "nõukogude mugavuse sümboliks", tool "Pluss" 1979, laud "Tre", valgusti "Honda", komplekt laudu "Uni", tool "P-Z" jt) ning postmodernistlikku unikaalmööblit. 1973. aastast osales Agabuš näitustel, teiste seas koos Mari Aakre, Urve Küttneri, Ülle Raadiku, Ivi-Els Schneideri ja Evi Tihemetsaga.
Agabuši loomingut leidub Eesti Arhitektuurimuuseumi ning Eesti Tarbekunsti- ja Disainimuuseumi kogudes.
Ühiskondlik tegevus.
1980. aastast kuulus Malle Agabuš Eesti Kunstnike Liitu, 1990. aastast Eesti Disainerite Liitu ning 1990. aastal sai temast ka Eesti Sisearhitektide Liidu asutajaliige.
Malle Agabuš oli Isamaaliidu liige, kuuludes 2001. aastal ka selle juhatusse ning kandideerides 1999. aastal riigikogu valimistel Isamaaliidu nimekirjas valimisringkonnas nr 3 (Tallinna Mustamäe ja Nõmme linnaosas) 9.
kohal ja kohalikel valimistel Isamaaliidu nimekirjas valimisringkonnas nr 5 (Mustamäel) 4. kohal. 1999. aastal määras Tallinna linnavolikogu ta Mustamäe linnaosa halduskogu liikmeks.
Isiklikku.
2001. aastal USA-d külastades jäigi Malle Jamieson-Agabuš elama California osariiki, kuid külastas seejärel korduvalt ka Eestit. Tema esimene abikaasa oli hilisem raudteeameti peadirektor ja riigikontrolli kontrolör Raivo Agabuš (1950–2006). Nende poeg on arhitekt Mattias Agabus. Teine abielu oli USA-s.
Surnud 14. aprillil

"Siin on loetletud 14. aprillil surnud tuntud inimesi.
Irena Timusk

Irena Timusk (sündinud 31. mail 1947) on eesti sisearhitekt.
1973. aastal lõpetas ta Eesti Riiklikus Kunstiinstituudis sisearhitektuuri eriala. 1978-1982 töötas Timusk disainerina tootmiskoondises Kooperaator. 1997. aastast tegutseb ta sisearhitektina Perfetto Stuudio OÜ-s.
1985. aastal osales Timusk ühisnäitusel Tallinna Kunstisalongis koos Ell-Maaja Randküla, Tiiu Pai ja Aili Vahtrapuuga; näituse plakati kujundas Tõnis Vint.
2005. aastal pälvisid Harry ja Irena Timusk oma Vormsi vallas Saxby külas asuva talu kujunduse eest peaministri tänukirja.
Irena Timusk on Eesti Sisearhitektide Liidu ja Eesti Kujunduskunstnike Ühenduse liige.
Ülo Sirp

Ülo Sirp (24. jaanuar 1927 Mägiküla, Vohnja vald, Virumaa – 1. jaanuar 2021) oli eesti arhitekt, sisekujundaja, skulptor ja kunstnik. 
Ta sündis ehitusmeistrist isa ja koduperenaisest ema perekonnas. 1929. aastal kolis pere Nõmmele ning 1934. aastal Saue valda Üksnurme külla riigilaenu toel ostetud tallu. Seal lõpetas ta 1941. aastal Saku-Kajamaa 6-klassilise algkooli ning õppis Nõmme Gümnaasiumis. 1948–1954 õppis ta ruumikujundust Tallinna Tarbekunsti Instituudis (hilisemas Eesti Kunstiakadeemias), lõpetas kiitusega. 
Sirp suunati tööle Kunstitoodete Kombinaadi töökodade Tartu osakonda, kus töötas algul kunstnikuna ja hiljem kunstiala juhatajana, õpetades samal ajal ka Tartu Kunstikoolis. 
1970. aastal kolis Sirp koos perega Tallinna. Ta töötas Tööstusprojektis algul sisearhitektina, hiljem grupijuhi, osakonna peaspetsialisti ja osakonna juhataja asetäitjana, pensioniea saabudes aga veel kolm aastat treial-lukksepana. 
Ülo Sirbi olulisemate tööde hulka kuuluvad Tallinna Linnahalli (koos Mari-Ann Hakkiga), Tartu Ülikooli raamatukogu (koos Linda Arikega) ja Tallinnas Sütiste teel asuva täiendkoolituse keskuse sisekujundused. Ta on maalinud ka akvarelle, valmistanud puust mööblit ja skulptuure, mida on kogunud isalt päritud Rännaku tallu Harjumaal Üksnurmel. 
Koostöös Endel Tanilooga on Sirp loonud kirjanik Jaan Kärneri mälestussamba, mis asub Elva kalmistul , 1919. aasta Saaremaa vastuhaku mälestusmärgi (ajalehe Saarte Hääl teatel "esimene figuraalse, kubismi mõjutustega dolomiitmonument eesti kunstis" hüüdnimega "Upa mehed", valmis 1963 ja asus nüüdse Ferrumi kaubamaja kohal, teisaldati 1990 ning on nüüdseks hävinud) , skulptuuri Kivijüri Käina-Kõrgessaare-Heltermaa teeristil Hiiumaal (mälestusmärk Teises maailmasõjas osalenud Hiiumaa kaitsjate auks) ja Siimusti vennaskalmistu monumendi . 
Koos skulptor Juhan Paberitiga valmis sõjamonument Paides (1967) . Sirbi akvarellinäitused on toimunud Tallinna Keskraamatukogus ja Saku Vallaraamatukogus. 
Isiklikku.
Tema abikaasa oli muusikaõpetaja Kersti Sirp, neil on kaks poega. 
Kirjandus.
[[Kategooria:Eesti arhitektid]]
[[Kategooria:Eesti kunstnikud]]
[[Kategooria:Eesti sisearhitektid]]
[[Kategooria:Eesti skulptorid]]
[[Kategooria:Tallinna Nõmme Gümnaasiumi vilistlased]]
[[Kategooria:Eesti Kunstiakadeemia vilistlased]]
[[Kategooria:Valgetähe V klassi teenetemärgi kavalerid]]
[[Kategooria:Rahumäe kalmistule maetud]]
[[Kategooria:Sündinud 1927]]
[[Kategooria:Surnud 2021]]
Tea Tammelaan

Tea Tammelaan (sündinud 23. märtsil 1964) on eesti sisearhitekt ja mööblikunstnik, kes on paistnud silma nii istmedisaini kui ka muuseumi- ja näitusekujundustega.
Ta lõpetas 1982. aastal Kohtla-Järve Laste Kunstikooli ja 1988. aastal Eesti NSV Riiklik Kunstiinstituudi sisearhitektuuri eriala.
Instituudi lõpetamise järel oli ta mõne aasta vabakutseline, 1990–1994 töötas disainerina Tallinna Linnakujunduse Arendusbüroos, 1994–1997 oli taas vabakutseline ning 1997–2011 tegutses arhitektuuri- ja disainibüroos Laika, Belka &amp; Strelka OÜ.
Looming ja tunnustus.
Kunstikriitik Karin Pauluse hinnangul sai Tammelaan 1980. aastate lõpus ning 1990. aastate alguses tuntuks nn antidisainiga ehk veidrate torujalgadega toole meenutavate kunstiliste objektidega, hiljem aga kujundas "lavastuslikkust nõudvaid ruume", mille näideteks on Tartu Jaani kirik, Tartu Mänguasjamuuseum, Eesti Maanteemuuseum ja teaduskeskus Ahhaa.
2014. aastal toimunud juubelinäitusel "Taburet &amp; 50" Eduard Vilde muuseumi Kastellaanimaja galeriis esitles Tammelaan taburette, mis olid Eesti esimesed tooted värvilisest puitmaterjalist Valchromat.
Tammelaan, Lepland ja Jürgenson on kujundanud muu hulgas A. H. Tammsaare muuseumi püsiekspositsiooni Vargamäel.
Liikmesus.
Tea Tammelaan on Eesti Sisearhitektide Liidu liige.
Andres Labi

Andres Labi (sündinud 10. aprillil 1977) on eesti sisearhitekt ja disainer.
2000. aastal lõpetas Labi sisearhitektuuri erialal Eesti Kunstiakadeemia. 2013. aastal astus ta Tallinna Tehnikaülikoolis magistrantuuri disaini alal.
Aastast 2004 töötab ta sisearhitektina Ruumilabor OÜ-s, kus on asutaja ja osanik.
Nagiseeria Ulukid eest pälvisid Labi ja Janno Roos Ruumilaborist Eesti Sisearhitektide Liidu aastapreemia. 2009. aastal võitis Eesti paviljoni ideekonkursi Shanghai maailmanäitusele EXPO 2010 Illimar Truverki, Andres Labi, Janno Roosi ja Ionel Lehari töö, mis tutvustas Eestit innovaatilise ja säästliku infotehnoloogiariigina. Ruumilabori meeskonna sisekujundustest on tõstetud esile restorane Vertigo, Kaerajaan ja Buenos Aires (Tallinn), pannkoogikohvikut Arabella ning restorane Turuplatz ja Mezzo (Rakvere), džässibaari Relax Cafe, Aasia kiirtoidurestoran Chopsticks (Tallinn), kiirtoidukohta Tarapita (Pärnu), Eesti Energia esindusi ning Fiskostari bürood.
Edukaks on osutunud Labi disainitud uudne riideese: lipspõll, mis pälvis Eestis tähelepanu Eesti Disainerite Liidu konkursil Meeste Asi 2013. aastal. Kui Andres Labi naine alustas diplomaaditööd Brüsselis, kolis ta naisega kaasa ning keskendus oma toote ekspordile.2014 esindas lipspõll Eestit esindanud disainimessil Londonis ja 2015 Milanos. 2015. aastal saavutas lipspõll konkursil International Design Awards oma kategoorias teise koha.
Andres Labi on Eesti Disainerite Liidu ja Eesti Sisearhitektide Liidu liige.
Eeva Masso

Eeva Masso (sündinud 7. juulil 1975) on eesti sisearhitekt.
Ta lõpetas Eesti Kunstiakadeemia sisearhitektuuri erialal 1998. aastal.
Masso on loonud sisekujundused Tartu Ülikooli Physicumile, Noblessneri kvartali elamutele, Rahva Raamatu poele Mustika keskuses, Eleringi peahoonele, Pärnu Jahtklubile jpm.
2015. aastal oli Eesti arhitektuuri aastapreemiale nomineeritud parima ühiskondliku hoone interjööri kategoorias Tallinna Tondiraba jäähall, mille sisekujunduse lõid Kadri Tamme, Liis Mägi ja Eeva Masso.
2017. aastast on ta Eesti Sisearhitektide Liidu juhatuse liige.
Ceviche

Ceviche () on populaarne Ladina-Ameerika ja Kariibi mere rannikupiirkondades mereandidest (kalast ja koorikloomadest) valmistatav külmroog. 
Kuigi "ceviche" päritolu üle on tuliselt vaieldud, seostatakse rooga kõige tihedamalt Peruuga. Roog on tavaliselt valmistatud tsitrusmahlas (sidrun või laim) hoitud ning niiviisi marineeritud värskest toorest kalast, mida on vürtsitatud "ají" ("Capsicum baccatum") või tšillipipraga. Täiendavalt võidakse maitsestada hakitud sibula, soola, koriandriga. "Ceviche" kõrvale pakutakse maitse täiendamiseks tavaliselt magusat kartulit, salatit, maisi, avokaadot või jahubanaane. 
Kuna rooga ei valmistata kuumutades, peab see olema hoolikalt ette valmistatud ja tarbitud värskelt, et vähendada toidumürgistuse riski.
Sidruni- ja laimimahl sisaldab sidrunhapet, mis saab muuta õrna kalaliha valkude struktuuri. Kuigi sidrunimahla mõju tugevust ei saa võrrelda ahjus küpsetamise mõjuga, kus valgud lagunevad ja kalaliha muudab oma konsistentsi, on tegu sarnase protsessiga.
Toomas Korb

Toomas Korb (sündinud 6. oktoobril 1975) on eesti sisearhitekt ja disainer.
Ta lõpetas Eesti Kunstiakadeemia sisearhitektuuri erialal 1999. aastal.
Korb on kujundanud advokaadifirma Glikman ja Partnerid büroo, ilusalongi Finissage Tallinnas Pirital, Laulasmaa spaa jpm.
2006. aastal nomineeriti Toomas Korb ja Toivo Raidmets Eesti Sisearhitektide Liidu publitsistikapreemiale kui Eesti Kunstiakadeemia sisearhitektuuri kateedri aastaraamatu koostajad.
2008. aastal pälvis Toomas Korb Eesti Sisearhitektide Liidu aastapreemia restorani Chedi sisekujunduse eest. Žürii esimees Tiina Mang põhjendas seda järgnevalt: "Kaasaegses võtmes korrektselt rahvuslikel teemadel lõpuni lahendatud nauditavas tervikus on detailidele piisavalt tähelepanu pööratud."
Toomas Korb on Eesti Sisearhitektide Liidu liige.
Korneti mõis

Korneti mõis (saksa keeles "Schreibershof", läti keeles "Korneta muiža") oli rüütlimõis Liivimaal Valga kreisis Apekalnsi kihelkonnas. Tänapäeval asub Lätis Alūksne piirkonnas Vana-Laitsna vallas Kornetis.
Ajalugu.
Marienburgi valdaja Melchior Helfreich andis selle valduse koos Nēķene mõisaga Walter Vogelsangile, aastal 1596 doneeris selle talle ka Sigismund III. Tema tütar, kes selle päris, oli abielludes omandanud Schreiberi nime. Seejärel päris mõisa omakorda tema tütar, kes oli abielus Matthias Gülteniga. Aastal 1632 doneeris Sigismund III mõisa Matthias Gültenile, vaatamata sellele, et Vogelsangid olid rootslaste toetajad. Otto Gülten müüs mõisa aastal 1666 Johann von Freymannile. Reinhold Johann von Freymann sai selle mõisa aastal 1727 oma vennalt Carl Ottolt ja pärandas selle ma pojale Otto Carlile. Aastal 1784 müüs Gotthard Wilhelm von Freymann mõisa 10 000 rubla eest Hermann Gotthard Wichmannile, kes selle siis sama summa eest aastal 1789 Heinrich Ludwig Matthias von Härtelile edasi müüs. 
Aastal 1796 pantis von Härtel mõisa 18 500 rubla eest 45 aastaks Dorothea Christina von Diessile. Temalt omandas siis pandiõiguse 24 000 rubla eest aastal 1817 Franz Joseph von Elss. Aastal 1843 pantis Amalie von Elss mõisa 17 000 rubla eest Carl Roppele ja Eduard vor dem Bellenile. 28. septembril 1853 said Elssidena sündinud Fanny von Tiedenhöhl, Auguste von Daue ja Hugo von Elss mõisa tagasi ning pantisid selle väidetavalt samal päeval, aga teistel andmetel 25. veebruaril 1854, veel kord 17 000 rubla eest Carl Roppele ja Eduard vor dem Bellenile pantisid. Aastal 1859 said need mõisa pärisomanikeks, olles eelnevalt õigused mõisale 25 000 rubla eest kuni aastani 1862 Fromhold von Nasakinile loovutanud. See loovutas õigused 28 000 rubla eest aastal 1859 Woldemar von Glasenappile. Aastal 1863 omandas too lepingu lõppedes l0 000 rubla eest mõisa ja müüs aastal 1874 selle 26 695 rubla eest Wilhelm Gustav Adolph Stahlile.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 2 ja 1/4 adramaad, sellele allus 50 mees- ja 67 naishinge.
Aastal 1627 oli Korneti mõisa suurus kokku 4 adramaad, sellest 2 adramaad oli haritavat maad. Aastal 1641 oli mõisal adramaid 1 ja 5/6. Aastal 1688 kuulus Korneti mõisale adramaid 1 ja 7/8, nagu ka aastal 1734. Aastal 1758 oli mõisa suurus 2 ja 1/4 adramaad. Aastal 1823 oli selle suurus 2 ja 3/5 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal 2 ja 2/5 adramaad maad, aastal 1881 oli adramaid 1 ja 57/80, lisaks allus mõisale 2 ja 75/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.
Lūši mõis

Lūši mõis (saksa keeles "Luxenhof", läti keeles "Lūša muiža") oli rüütlimõis, hiljem Vastse-Laitsna kõrvalmõis (fideikomiss) Liivimaal Valga kreisis Apekalnsi kihelkonnas. Mõisakompleks asub tänapäeval Lätis Smiltene piirkonnas Hopa vallas.
Ajalugu.
Lūši maad kuulusid algselt Zeltiņi mõisale. Sellest kujunes Völkersahmide valdus, mis kuulus neile aastani 1763, mil Carl Gustav von Völkersahm koos oma õega mõisa 1500 taalri eest parun Johann Gottlieb von Wolffile müüs. Too pärandas mõisa koos Vastse-Laitsna mõisaga oma vennapojale, kelle nimeks oli samuti Johann Gottlieb. Tema pärandi jagamisel sai need mõisad endale Joseph Otto Albert von Wolff. Aastal 1857 sai Vastse-Laitsna mõisast koos Repjekalnsi ja Lūši mõisadega fideikomiss, mis läks Stephan Woldemar Gottlieb von Wolffi omandisse.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 1/2 adramaad, sellele allus 32 mees- ja 41 naishinge.
Aastal 1627 oli Repjekalnsi mõisa suurus koos Lūši mõisaga kokku 2 adramaad, sellest ühe adramaa jagu oli haritavat maad. Aastal 1641 oli mõisadel adramaid 1/2. Aastal 1688 kuulus mõisadele adramaid 3, ent aastal 1734 oli neid 1 ja 7/8. Aastal 1758 oli mõisade suurus 2 ja 1/2 adramaad. Aastal 1823 oli nende suurus 4 ja 1/10 adramaad. Aastal 1832 oli mõisadel 4 ja 1/10 adramaad maad, aastal 1881 arvestati nende maid aga koos Vastse-Laitsna mõisaga.
Māriņkalnsi mõis

Māriņkalnsi mõis (saksa keeles "Marienstein", läti keeles "Māriņkalna muiža") oli rüütlimõis Liivimaal Valga kreisis Apekalnsi kihelkonnas. Tänapäeval asub Lätis Alūksne piirkonnas Ziemeri vallas Māriņkalnsi külas.
Ajalugu.
Varasem ajalugu.
Keskajal kuulusid hilisema mõisa alad Saksa Ordu Aluliina komtuurkonna koosseisu. Vana-Laitsna, Vastse-Laitsna, Väike-Laitsna ja Māriņkalns olid seejärel "Puremoise", Laitsna ja Grūbe nime all osa Aluliina lossipiirkonnast. Rootsi-Poola sõja järel langes see valdus Rootsile. Kuningas Gustav II Adolf läänistas lossipiirkonna hilisemale feldmarssalile, Rootsi riiginõunikule ja Liivimaa kindralkubernerile Gustaf Horn af Björneborgile (1592−1657). 1681. aastal eraldati omaette mõisaks Vastse-Laitsna ("Neuer Laitzen"). XVII sajandi lõpul mõisad redutseeriti. 1688. aastal on seda nimetatud Aluliina kihelkonna redutseeritud mõisate nimekirjas.
Vana-Laitsna riigimõisana.
Hornid olid mõisa ilmselt juba varem ära pantinud. 1724. aastal oli selle pandi- ja rendivaldajaks kapteniproua Helmersen. Järgnevalt said valduse eluaegsele rendile ("ad dies vitae") kindralmajor Reinhold Johann von Freymann (1680−1736) ja tema abikaasa Gerdruta von Freymann (sündinud Baltzer), keda on rendivaldajatele nimetatud 1735. aastal. Nende ajal eraldati Vana-Laitsnast Romeškalnsi ja Vastse-Laitsna mõis, mis doneeriti vastavalt 1744. ja 1747. aastal. Pärast abielupaari surma sai rendivaldajaks nende poeg kindralmajor Johann Friedrich von Freymann (u 1720−1782), keda on rendivaldajana nimetatud aastatel 1765−1782. Mõis jäi kroonumõisaks 1797. aastani, mil Venemaa keiser Paul I doneeris suurema osa − kolmeadramaaline valdus jäi riigi kätte edasi − mõisast vabaproua Maria Elisabeth Catharina von Delwigile (sündinud von Förster) (suri 1816).
Māriņkalnsi mõis.
Mõis eraldati aastal 1826, mil Johann Gottlieb Wolff selle oma pojale Sigismund Wolffile jättis.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 9 adramaad, sellele allus 30 hinge.
Aastal 1627 oli Vana-Laitsna, Māriņkalnsi ja Vastse-Laitsna mõisade suurus kokku 39 ja 1/2 adramaad, sellest 31 ja 1/2 adramaad oli haritavat maad. Aastal 1641 oli mõisadel adramaid 33 ja 5/6. Aastal 1688 kuulus Vastse-Laitsna mõisale koos Māriņkalnsi mõisaga adramaid 15, aastal 1734 aga 31 ja 5/8. Aastal 1758 oli mõisade suurus 37 ja 7/8 adramaad. Aastal 1823 oli mõisa suurus 10 ja 9/20 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal 10 ja 9/20 adramaad maad, aastal 1881 oli adramaid 2 ja 66/80, lisaks allus mõisale 12 ja 31/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.
Romeškalnsi mõis

Romeškalnsi mõis, ka Auguli mõis (saksa keeles "Romeskaln", läti keeles "Romeškalna muiža") oli rüütlimõis Liivimaal Valga kreisis Apekalnsi kihelkonnas. Tänapäeval asub Lätis Alūksne piirkonnas Veclaicene vallas Romeškalnsi külas.
Ajalugu.
Mõisa alad allusid varem Vastse-Laitsna mõisale, kuid eraldati aastal 1744, mil need vürst Trubetskoile doneeriti. Järgmisel aastal ostis selle Rembert Johann von Sternstrahl. Tolle lesk Charlotte müüs mõisa aastal 1780 George von Koskullile, saades selle eest 5000 rubla. George loovutas mõisa omakorda Heinrich Ludwig Mathias von Härtelile.
Aastal 1822 pantis von Härtel mõisa 8680 rubla eest Amalie von Elssile. Aastal 1833 sai too mõisa endale. Aastal 1842 pantis Amalie von Elss mõisa 10 000 rubla eest Carl Gotthard Jacobsenile. 2 Aastal 1847 omandas mõisa August von Transehe. Aastal 1869 loovutas too mõisa 25 000 rubla eest oma pojale Joseph Rudolph von Transehele.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 2 ja 1/3 adramaad, sellele allus 45 mees- ja 46 naishinge.
Aastal 1627 oli Vana-Laitsna, Māriņkalnsi ja Vastse-Laitsna mõisade suurus kokku 39 ja 1/2 adramaad, sellest 31 ja 1/2 adramaad oli haritavat maad. Aastal 1641 oli mõisadel adramaid 33 ja 5/6. Aastal 1688 kuulus Vastse-Laitsna mõisale koos Māriņkalnsi mõisaga adramaid 15, aastal 1734 aga 31 ja 5/8. Aastal 1758 oli neist mõisadest eraldatud Romeškalnsi mõis suurusega 2 ja 1/5 adramaad. Aastal 1823 oli mõisa suurus 1 ja 3/5 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal 1 ja 3/520 adramaad maad, aastal 1881 oli adramaid 1 ja 15/80, lisaks allus mõisale 1 ja 66/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.
Repjekalnsi mõis

Repjekalnsi mõis (saksa keeles "Reppekaln", läti keeles "Repjekalna muiža") oli rüütlimõis, hiljem Vastse-Laitsna kõrvalmõis (fideikomiss) Liivimaal Valga kreisis Apekalnsi kihelkonnas. Mõisakompleks asub tänapäeval Lätis Smiltene piirkonnas Trapene vallas.
Ajalugu.
Repjekalnsi maad kuulusid algselt Schwarzhofide perele. See omandas need Poola ajal. Kuna Schwarzhofid jäid Poola riigi toetjateks, konfiskeeriti nende valdused pärast rootslaste võimuletulekut. Veel aastal 1627 oli mõis Johann Rödingeri valduses, kes selle abielu teel omandas. Aastal 1660 doneeris Karl XI mõisa Edmund Griepenhjelmile. Too müüs mõisa aastal 1671 Andreas ja Bernt Virginiusele. Virginiuste valdusesse jäi mõis aastani 1748, mil Magnus Adrian von Virginiuse lesk selle 3700 taalri eest parun Johann Gottlieb von Wolffile müüs. Too pärandas mõisa koos Vastse-Laitsna mõisaga oma vennapojale, kelle nimeks oli samuti Johann Gottlieb. Tema pärandi jagamisel sai need mõisad endale Joseph Otto Albert von Wolff. Aastal 1857 sai Vastse-Laitsna mõisast koos Repjekalnsi ja Lūši mõisadega fideikomiss, mis läks Stephan Woldemar Gottlieb von Wolffi omandisse.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal kaks adramaad, sellele allus 113 mees- ja 116 naishinge.
Aastal 1627 oli Repjekalnsi mõisa suurus koos Lūši mõisaga kokku 2 adramaad, sellest ühe adramaa jagu oli haritavat maad. Aastal 1641 oli mõisadel adramaid 1/2. Aastal 1688 kuulus mõisadele adramaid 3, ent aastal 1734 oli neid 1 ja 7/8. Aastal 1758 oli mõisade suurus 2 ja 1/2 adramaad. Aastal 1823 oli nende suurus 4 ja 1/10 adramaad. Aastal 1832 oli mõisadel 4 ja 1/10 adramaad maad, aastal 1881 arvestati nende maid aga koos Vastse-Laitsna mõisaga.
Väike-Laitsna mõis

Väike-Laitsna mõis ehk Mazlaicene mõis (saksa keeles "Klein-Laitzen", läti keeles "Mazlaicenes muiža") oli riigimõis Liivimaal Valga kreisis Apekalnsi kihelkonnas. Tänapäeval asuvad mõisa maad Lätis Alūksne piirkonnas Veclaicene vallas, mõisakompleksi sellel mõisal ei olnud.
Mõis kujunes aastal 1826, mil Vastse-Laitsna mõisa omanik Johann Gottlieb Wolff sealsed alad oma pojale, Vastse-Roosa mõisa valdajale Carl Eduard Wolffile andis.
Aastal 1627 oli Vana-Laitsna, Māriņkalnsi ja Vastse-Laitsna mõisade suurus kokku 39 ja 1/2 adramaad, sellest 31 ja 1/2 adramaad oli haritavat maad. Aastal 1641 oli mõisadel adramaid 33 ja 5/6. Aastal 1688 kuulus Māriņkalnsi ja Vastse-Laitsna mõisale koos Māriņkalnsi mõisaga adramaid 15. Aastal 1725 kuulus Māriņkalnsi ja Väike-Laitsna mõisadele 30 ja 1/3 adramaad maad, aastal 1734 aga 31 ja 5/8. Aastal 1757 oli mõisade suurus 37 ja 5/78 adramaad. Aastal 1832 oli mõisa suurus 1 ja 13/20 adramaad, aastal 1881 oli adramaid 6 ja 65/80, lisaks allus mõisale 102 ja 76/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.
Kirsti Laanemaa

Kirsti Laanemaa (tihti ekslikult Kristi Laanemaa; 17. oktoober 1940 – 21. detsember 2023) oli eesti sisearhitekt.
Ta lõpetas Eesti Kunstiakadeemia sisearhitektuuri erialal 1966. aastal.
Laanemaa on kujundanud Sakala keskuse (Poliitharidusmaja), Tallinna Peapostkontori , Maarjamõisa psühhoneuroloogiahaigla talveaia (1988), Eesti Muusikaakadeemia hoone Rävala puiesteel, Projekteerijate Maja, Tallinna Kaubamaja juurdeehituse jpm. Ta oli ka üks Viru hotelli sisearhitektidest.
1981. aastal pälvis Kirsti Laanemaa (koos Aulo Padariga) Eesti NSV Kunstnike Liidu 1981. aasta kujundajate aastapreemia B-preemia Eesti Projekti saali sisekujunduse eest.
Kirsti Laanemaa oli Eesti Sisearhitektide Liidu ja Eesti Arhitektide Liidu liige.
Zeigarniki efekt

Zeigarniki efekt tähendab, et inimesed mäletavad lõpetamata ülesandeid/tegevusi paremini kui tehtud ja lõpetatuid. See võimaldab järeldada, et õpilased, kes teevad õppimises pause (tegelevad mõne teise ainega, mängivad jne), mäletavad materjali paremini, kui need, kes õpivad ühes osas.
Bljuma Zeigarnik asus efekti uurima pärast seda, kui tema juhendaja professor Kurt Lewin oli juhtinud tähelepanu sellele, et lõpetamata asjad jäävad paremini meelde. Näiteks seisavad ettekandjal hästi meeles veel maksmata arvete üksikasjad, kuid need, mis juba tasutud, ununevad kiiresti. Zeigarnik töötas välja eksperimentide seeria, et seda fenomeni uurida. Katseid viidi läbi nii individuaalselt kui ka grupitestimistena. Peamiselt kasutati plaani, kus eksperimendis anti katseisikutele ükshaaval 18–22 ülesannet. Katsealustel tuli need ära teha võimalikult kiiresti ja korrektselt. Katseisikuid häiriti poolte ülesannete lahendamise ajal. Pärast viimast ülesannet palus eksperimentaator katseisikutel öelda, millised ülesanded neile katse käigus anti. Autorid tõid välja, et esimestena meenusid katseisikutele ja said nimetatud need ülesanded, mille juures oli ülesannete täitjaid häiritud. Autorid spekuleerisid, et lahendamise häirimisest tulenev "šokk" rõhutas ülesannet, sellele pöörati rohkem tähelepanu ja see jäi katseisikutele paremini meelde. Töö avaldati 1927. aastal.
Tudu käsitöötare-muuseum

Tudu käsitöötare-muuseum on asutus Lääne-Viru maakonnas Vinni vallas Tudu asulas. Muuseumis eksponeeritakse eesti traditsioonilist käsitööd. Asutus loodi 2000. aastal.
Tarmo Piirmets

Tarmo Piirmets (sündinud 22. detsembril 1974) on eesti sisearhitekt.
Ta lõpetas Tallinna Reaalkooli 1993. aastal ja Eesti Kunstiakadeemia sisearhitektuuri erialal 1997. aastal.
Piirmets on kujundanud Bigbanki peakontori, kohvik-restorani Paprika, renoveeritud restorani Tuljak
Tarmo Piirmets on Eesti Sisearhitektide Liidu liige.
Elavik

Elavik (elumaailm, eluilm) on isikuülene inimestevahelises suhtluses loodud tähenduslik keskkond. Elaviku vastand on süsteem ehk seadistu. Mõistet kasutatakse Edmund Husserli ja Jürgen Habermasi saksakeelse sõna "Lebenswelt" tõlkevastena. Giorgio Agambeni tõlkes kasutatakse vastet elusus. Alates 2018. aastast on "elaviku" ja "elususe" asemel kasutatud oskussõna elavus.
Rakke raamatukogu

Rakke raamatukogu (2018. aastani Rakke Valla raamatukogu) on Lääne-Viru maakonna Väike-Maarja Valla Raamatukogu haruraamatukogu Rakke alevikus. 
Rakke raamatukogu asutati 1912. aastal Rakke Rahvahariduse Seltsi poolt ja see hakkas tegutsema endises seltsimaja hoones. Nüüd asub raamatukogu kunagise hobupostijaama hoones, mis 1996. aastal kohandati täielikult raamatukogu tarvis. Hoone seinal on mälestustahvlid seal sündinud lastekirjaniku, kriitiku ja tõlkija Marta Sillaotsa ning tema venna, zooloogiaprofessor Heinrich Riikoja mälestuseks. 
Aastatel 1923–1929 töötas Rakke Rahvahariduse Seltsi Raamatukogu juhatajana Helmi Veinmann-Kõrran, seejärel juhatas raamatukogu kuni 1941. aastani Gerda Paalberg. Raamatukogu asus algul Hariduse Seltsi maja eri ruumides. Mõne aasta pärast viidi raamatukogu Rakke koolimajja. Nõukogude aja algusaastail paigutati raamatute kapp endistesse Karl Kadaku ruumidesse. 
1941. aastal kolis raamatukogu Nurme majja (praegu Metsa tn 2), kus juhatajana töötas Johannes Kaljussaar. Aastatel 1952–1975 töötas Rakke raamatukogus Laine Kiigemägi. 1962. aastal saadi avaramad ruumid Pauluse majja (praegu Faehlmanni tee 23). 1968. aastal koliti Rosalie Laaneveerile kuuluvasse majja (Faehlmanni tee 16).
1971. aastal moodustati Rakke ja Liigvalla raamatukogu ühendamise teel Rakke põhiraamatukogu ja Liigvalla haruraamatukogu. Põhiraamatukogu juhatajaks jäi Laine Kiigemägi ja haruraamatukogu juhatajaks jäi Liigvalla raamatukogus alates 1966. aastast töötanud Aime Kinnep. 1972. aastal koliti raamatukogu Rakke külanõukogu endistesse ruumidesse aadressil Faehlmanni tee 26, kus see asub ka praegu. 1975. aastast oli Rakke raamatukogu juhataja Aime Kinnep.
Salla raamatukogu

Salla raamatukogu (ametlikult Rakke raamatukogu Salla laenutuspunkt) on raamatukogu Lääne-Viru maakonnas Väike-Maarja vallas Salla külas. Raamatukogu on Rakke valla raamatukogu struktuuriüksus.
Raamatukogu asutas 1920 Salla Haridusselts.
Ebamari

Ebamari on okaspuude marjataoline vili või kaheiduleheliste lihakas paljuseemneline vili, mis moodustub alumise sigimikuga õiest (nt sõstar, karusmari, mustikas, jõhvikas, paprikad).
Bella Ferraro

Isabella Ferraro (sündinud 20. augustil 1994), esinejanimega Bella Ferraro, on Austraalia laulja. Ta osales telesaate "The X Factor Australia" neljanda hooaja saadetes ja tuli 4. kohale.
Isiklikku.
Ferraro sündis ja kasvas üles Sydneys. Ta hakkas lauludega esinema juba lapsepõlves. Viieaastaselt sai ta tüdrukutekoori The Australian Girls Choir liikmeks, mis on esinenud iga-aastasel kontserditurneel "Carols in the Domain" ja ka Oprah Winfrey Austraalia-turneel. Ferraro lahkus kooli 12. klassist, et viia täide oma unistus elada elu muusikuna. 
Inspiratsioon.
Ferraro nimetab oma muusikaliste inspireerijatena artiste nagu Bon Iver, Lykke Li, Crystal Castles, Foals ja Two Door Cinema Club.
Brieži mõis (Rubene kihelkond)

Brieži mõis (saksa keeles "Palmhof", läti keeles "Briežu muiža") oli riigimõis Liivimaal Volmari kreisis Rubene kihelkonnas. Tänapäeval asub mõisasüda Lätis Valmiera piirkonnas Vaidava vallas.
Ajalugu.
Mõis loodi Kokmuiža mõisast eraldatud maadest.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 7 ja 3/8 adramaad, sellele allus 167 mees- ja 200 naishinge. Aastal 1688 oli mõisa suurus seitse adramaad, aastal 1734 oli adramaid 6 ja 1/2, aastal 1757 aga 7 ja 3/8. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 6 ja 1/30, aastal 1881 allus mõisale 5 ja 76/80 adramaad mõisatele kuuluvate talude valduses.
Podzēni mõis

Podzēni mõis (saksa keeles "Podsem", läti keeles "Podzēnu muiža") oli rüütlimõis Liivimaal Volmari kreisis Rubene kihelkonnas. Tänapäeval asub mõisasüda Lätis Valmiera piirkonnas Vaidava vallas Podzēnis.
Ajalugu.
Selle mõisa ostis Jürgen Üxküllilt Gerdt Krüdener ja müüs aastal 1467 Ewold Patkullile 1300 Riia marga eest edasi. Patkullidele kuulusid veel Pāpēni, Vaidava ja Ķieģeļi mõis. Podzēni jäi Ķieģeļi kõrvalmõisaks aastani 1750, mil see pärandi jaotamisel koos Vaidava mõisaga Margaretha Johanna von Albedylli valdusse läks. Aastal 1778 ostis mõisad 50 200 taalri eest Magnus Johann von Bock. Aastal 1785 ostis mõisa 31 000 taalri eest Hermann Georg Wichmann, aastal 1792 pantis aga Christian von Ruhendorff Podzēni 30 000 taalri eest Gotthard von Falckile. Aastal 1798 ostis pandiõigused 38 500 taalri eest Christian von Hübbenett. Aastal 1803 omandasid Jacob Christian von Sievers ja tema abikaasa 42 000 rubla eest pandiõigused. Aastaks 1819 olid neist saanud mõisa omanikud ja nad pantisid selle 45 000 rubla eest Jacob Anton von Hübbenettile.
Jacob Anton von Hübbenett loovutas pandiõigused vahepeal oma vennale, ent ostis need siiski tagasi ja sai aastal 1837 mõisa omanikuks. Aastal 1864 ostis mõisa 64 000 rubla eest Theodor von Ganel. Aastal 1876 ostis mõisa Rudolph Heerwagen.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal kaheksa adramaad, sellele allus 165 mees- ja 176 naishinge. Aastal 1757 oli mõisa suurus kaheksa adramaad, aastal 1823 aga 6 ja 1/17 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 6 ja 1/10, aastal 1881 aga 8 ja 11/80, lisaks allus mõisale 3 ja 51/80 adramaad mõisadele kuuluvate talude valduses.
Karjamõisad.
Mõisale kuulus aastal 1816 üks karjamõis: Ozoliņš ("Ohsoling").
Vaidava mõis

Vaidava mõis (saksa keeles "Waidau", läti keeles "Vaidavas muiža") oli rüütlimõis Liivimaal Volmari kreisis Rubene kihelkonnas. Mõisakompleks asub tänapäeval Lätis Valmiera piirkonnas Vaidava vallas Vaidavas muiža külas.
Vaidava mõisa hoonetekompleks, sealhulgas ka aidaga kelder ja häärber, on muinsusmälestisena regionaalse kaitse all.
Mõisakompleks jääb osaliselt Gauja rahvusparki. Külas kasvavad pärnad ümbermõõduga 3,77 ja 3,69 meetrit (osa mõisa alleest) on looduskaitse all. Rahvuspargi piiridesse jääb veel seitse looduskaitsealust allee pärna, rahvuspargi piiridest väljaspool on neid kuus.
Ajalugu.
1468. aastal müüsid Hans ja Dietrich von Rosen selle mõisa Andreas Patkullile. Mõis oli algselt ühendatud Podzēni mõisaga. 18. sajandi teisel poolel kuulus Bellingshausenitele. 1783. aastal ostis selle 20 000 taalri eest Eberhard Wevell (1788. aastast Wevell von Krüger) (1742−1806). 1789. aastal müüs too mõisa 30 000 taalri eest Friedrich Ludwig von Albedyllile, kes selle omakorda 1803. aastal oma pojale Franz Magnusele 38 000 taalri eest edasi müüs. See pantis 1815. aastal mõisa 35 300 rubla eest Carl Schumannile.
Carl Schumann müüs 1830. aastal pandiõiguse 20 800 rubla eest Matthias Wilhelm von Hübbenetile (1799 − pärast 1862), see aga loovutas õigused 1836. aastal Karl Magnus Adolph Ernst von Siversile (1798−1869). Too sai selsamal aastal ka ametlikult mõisa omanikuks. Seitse päeva hiljem pantis ta mõisa omakorda 24 000 rubla eest Carl Helmsingile (1804−1876). See loovutas järgmisel aastal õigused sama hinna eest Johann Reinhold Schmidtile (1811−1890). Carl ostis temalt mõisa välja 1842. aastal ja 1851. aastal pantis selle meditsiinidoktor Leo Theodor von Rohlandile (1811−1877). 1853. aastal ostis ta mõisa järjekordselt välja, olles selle varem 30 000 rubla eest Carnikava pastorile Adolph von Albanusele (1798−1856) müünud. 1863. aastal ostis mõisa 48 000 rubla eest Gregor Georg Paul von Helmersen (1809−1889), kes müüs selle 1875. aastal Wilhelm Treyle. Viimane omanik oli aastatel 1890−1920 Robert von Vegesack.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 4 ja 1/2 adramaad, sellele allus 107 mees- ja 104 naishinge. 1641. aastal oli mõisa suurus koos Veļķi mõisaga 24 ja 1/2 adramaad, 1688. aastal oli adramaid 35 ja 5/8. 1737. aastal oli mõisa suurus 14 ja 7/8 adramaad, 1757 aga 4 ja 1/2 adramaad. 1823. aastal oli mõisa suurus 3 ja 1/3 adramaad. 1832. aastal oli mõisal adramaid 3 ja 1/5, 1881. aastal aga 2 ja 30/80, lisaks allus mõisale 2 ja 21/80 adramaad mõisatele kuuluvate talude valduses.
Karjamõisad.
Mõisale kuulus 1816. aastal üks karjamõis: Jaunāmuiža ("Neuhof").
Sprēstiņi mõis

Sprēstiņi mõis (saksa keeles "Spurnal", läti keeles "Sprēstiņu muiža") oli rüütlimõis Liivimaal Volmari kreisis Rubene kihelkonnas. Tänapäeval asub mõisasüda Lätis Valmiera piirkonnas Dikļi vallas.
Ajalugu.
Varasem ajalugu.
Esimene teadaolev mõisavaldaja oli Wilhelm von Tiesenhausen, kellele see kuulus pandina. Viimaselt pärandus see tema lesele Adelheidile (sündinud Krüdener), kes abiellus uuesti Ķieģeļi mõisa omaniku Andreas Patkulliga. 1598. aastal leppisid nad kokku Wilhelmi venna Kuramaa hertsogi kantsleri Georg Tiesenhauseniga, et see ei osta mõisa välja, vaid läheb 12 300 Riia marga eest Andrease ja Adelheidi valdusse. Aastal 1630 ostis mõisa Christoph Pröbstingu vahendusel Anna Buddenbrock (sündinud Tiesenhausen). Et ta aga kogu raha maksta ei suutnud, andis tema poeg Johann Buddenbrock kolm aastat hiljem Pröbstingile üle, sellal kui nemad maksid tagasi neile antud 1000 taalri suuruse summa ja lisasid sellele veel hobuse. 1682. aastaks oli mõis läinud Heinrich Cronstierna valdusse. Mõis jäi reduktsioonist puutumata. 
Mõis XVIII sajandist kuni võõrandamiseni.
Aastal 1740 oli mõisa omanik Wilhelm Schröder. Seejärel oli kuulus see Dietrich von Zimmermannile (1712−1750), kes liitis sellega Berģumuiža mõisa Straupe kihelkonda jäänud osad. Aastal 1780 valdas mõisa aga Ulrike Caroline von Ceumern (1763−1820). Aastal 1806 müüs ta mõisa 35 000 taalri eest Riia linnaarst Joachim Edler von Rammile (1763−1825). Aastal 1832 pantis Margaretha Julie Edle von Ramm (1793−?) mõisa 31 200 rubla eest kümneks aastaks Ernst Conrad von der Seedeck gen. Querfeldile (1765−1854). Aastal 1839 ostis ta aga mõisa taas välja. Siiski läks mõis hiljem taas Seedeck gen. Querfeldide valdusse, sest aastal 1860 müüs Conrad August von der Seedeck gen. Querfeld (1801−1860) mõisa 160 000 rubla eest Charlotte von Holstile (sündinud von Reusner) (1807−1887). 1876. aastal omandas selle Constantin Ernst Blessig (1828−1911). Pärast tema surma valdasid seda tema pärijad, kellelt mõis võõrandati 1920. aastal.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 7 ja 3/8 adramaad, sellele allus 159 mees- ja 208 naishinge. Aastal 1641 oli mõisa suurus kaks adramaad, aastal 1734 oli adramaid 1 ja 5/8, aastal 1757 aga 7 ja 3/8. Aastal 1823 oli mõisa suurus 6 ja 4/5 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 6 ja 1/5, aastal 1881 aga 4 ja 39/80, lisaks allus mõisale 8 ja 35/80 adramaad mõisatele kuuluvate talude valduses.
Karjamõisad.
Mõisale kuulus aastal 1816 üks karjamõis: Annasmuiža ("Annenhof").
Pāpēni mõis

Pāpēni mõis (saksa keeles "Rosenblatt", varem "Papendorf", läti keeles "Pāpēnu muiža") oli rüütlimõis, hiljem Ķieģeļi kõrvalmõis Liivimaal Volmari kreisis Rubene kihelkonnas. Tänapäeval asub mõisasüda Lätis Valmiera piirkonna Kocēni vallas.
Ajalugu.
Mõisa varasem saksakeelne nimekuju on andnud Rubene kihelkonnale selle saksakeelse nime. Aastal 1468 müüsid Hans ja Dietrich von Rosen Andreas Patkullile kaks küla, kes omandasid ka Hans ja Arend Papendorfile kuulunud mõisa. Hiljem hakkas see koos Podzēni ja Vaidava mõisaga kuuluma Patkullide valduses olevasse Ķieģeļi mõisade rühma. Aastal 1682 loovutas Johann Reinhold von Patkul (1660−1707) pandimõisa 1833 taalri eest oma õele Christine Elisabeth von Kursellile. See loovutas mõisa pandiõigused omakorda sama summa eest aastal 1709 Wilhelm Schleyerile (1668−1744). Seejärel sai mõisa omanikuks Helene von Klüver (sündinud Rehbinder), kelle tütar Margaretha Elisabeth (1713−?) mõisa abielu teel Krüdeneride suguvõsa valdusse viis.
Aastal 1738 loovutas Ķieģeļi mõisa omanik Karl Gustav von Patkul (1686−1750) mõisa ametlikult Krüdeneridele. Aastal 1796 ostis mõisa vabahärra Otto Christoph von Budberg, misjärel Pāpēnist sai Ķieģeļi kõrvalmõis. 
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 2 ja 3/8 adramaad, sellele allus 43 mees- ja 49 naishinge. Aastal 1734 oli mõisa suurus 1 ja 1/8 adramaad, aastal 1757 aga 2 ja 3/8 adramaad. Aastal 1823 oli mõisa suurus 2 ja 1/3 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 2 ja 1/5, aastal 1881 aga 2 ja 42/80, lisaks allus mõisale 1 ja 37/80 adramaad mõisatele kuuluvate talude valduses.
Karjamõisad.
Mõisale kuulus aastal 1816 üks karjamõis: "Sprestul".
Veļķi mõis (Rubene kihelkond)

Veļķi mõis (saksa keeles "Welkenhof", läti keeles "Veļķu muiža") oli rüütlimõis Liivimaal Volmari kreisis Rubene kihelkonnas. Tänapäeval asub mõisasüda Lätis Valmiera piirkonnas Vaidava vallas Vaidavas, peahoone asub aadressil Skolas iela 5.
Ajalugu.
Mõisa esimene teadaolev omanik oli Dietrich Völckersahm. Aastal 1577 tapsid ülestõusnud talupojad maha peakogu Völckersahmide pere, ellu jäi vaid tema vennapoeg Johann, kes asus aastal 1626 endale mõisa omandiõigust taotlema. Poola võimu ajal kuulus mõis Võnnu staarostitele, seejärel Võnnu piiskoppidele. Gustav II Adolf andis selle kantsler krahv Axel Oxenstiernale, ent aastal 1634 läks mõis taas Völckersahmide (Johanni pojad Christoph ja Meinhold) valdusse. Aastal 1727 ostis selle Giesbert von Reutern (1700−1728), kes selle aga kohe Dietrich von Zimmermannile (1681−1740) edasi müüs. Pärast tolle poja surma päris selle Dietrichi tütar Margaretha Johanna von Albedyll (1724−?), kes müüs mõisa aastal 1751 4200 taalri eest Christian George von Willemsenile (suri pärast 1767). Aastal 1781 kuulus mõis kapten Christer Johann von Glasenappile. Aastal 1809 pantisid Carl Gustav von Bergi pärijad mõisa 10 000 taalri eest Adam Krögerile.
Aastal 1825 omandas mõisa 8000 rubla eest Friedrich Traugott Liborius von Bergmann (1777−1845). Aastal 1833 ostis mõisa temalt 9000 rubla eest Samuel Wilhelm von Kade (1798−1850). Too müüs aastal 1842 mõisa 12 410 rubla eest Karl Johann von Sengbuschile (1800−1893). Aastal 1852 pantis see mõisa 14 500 rubla eest Ernst Leopold Johann Haussele (1825−?), kes kolm aastat hiljem pandiõiguse 20 800 rubla eest parun Eugen von Fölckersahmile loovutas. See müüs õiguse omakorda kaks aastat hiljem 25 000 rubla eest Julius Eckardtile, kes selle sama hinna eest aastal 1858 Fromhold Daniel von Braunschweigile (1818−?) loovutas. Too müüs aastal 1859 pandiõigused 26 500 rubla eest Ulrich Georg von Hohenhausenile (1803−1878), ent aastal 1861 ostis Karl von Sengbusch mõisa jälle pandist välja. Aastal 1880 ostis mõisa 39 200 rubla eest Johann Gustav Jürgensohn. 1892. aastal kuulus see Carl Julius Kochile (1847−1925) ja seejärel alates 1900. aastast vabahärra Leon Freytag von Loringhovenile.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 1 ja 7/8 adramaad, sellele allus 61 mees- ning 70 naishinge. Aastal 1641 oli mõisa suurus koos Vaidava mõisaga 24 ja 1/2 adramaad, aastal 1688 oli adramaid 35 ja 5/8. Aastal 1757 oli mõisa suurus 1 ja 7/8 adramaad, aastal 1823 aga 2 ja 1/2 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 2 ja 1/2, aastal 1881 aga 73/80, lisaks allus mõisale 2 ja 42/80 adramaad mõisadele kuuluvate talude valduses.