tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Apollo 17

Apollo 17 oli NASA Apollo programmi üheteistkümnes mehitatud missioon, mis sooritas kuuenda ja viimase maandumise Kuule. 
Apollo 17 meeskonda kuulusid komandör Eugene Cernan, juhtimismooduli America piloot Ronald Evans ja kuumooduli Challenger piloot Harrison Schmitt. Cernanile oli see kolmas, Evansile ja Schmittile esimene kosmoselend.
Esialgu oli Apollo 17 varumeeskonnaks määratud Apollo 15 meeskond David Scott, Alfred Worden ja James Irwin, kuid NASA tühistas selle pärast ilmsikstulekut, et Apollo 15 meeskond oli NASA teadmata võtnud kosmoselennule kaasa sadu postkaarte, mida nad kosmoses tembeldasid ja pärast lendu osa neist saksa postkaardikaupmehele Hermann Siegerile müüsid. Seejärel määrati varumeeskonnaks Apollo 16 meeskonna liikmed John Young ja Charles Duke ning Apollo 14 liige Stuart Roosa.
Kosmoselaev startis Kennedy Kosmosekeskusest 7. detsembril 1972 kell 5.33,00 UT ja jõudis Kuule 11. detsembril kell 19.54,57. Kuumooduli maandumispaigaks oli Taurus-Littrow (20°11'26.88" N, 30°46'18.05" E).
Schmitt oli esimene teadlane (geoloog) Kuul.
Schmitt ja Cernan väljusid Kuu pinnale kolm korda. Nad uurisid Taurus-Littrow orgu, läbides kuuautoga "Rover" 34 km. Ronald Evans tiirles samal ajal Kuu orbiidil (tema kaaslaseks oli hiir).
Kuult lahkuti 14. detsembril kell 22.54,37 ja Maale tagasi jõuti 19. detsembril kell 19.24,59. Lennu kestus oli 301 tundi 51 minutit ja 59 sekundit ehk 12 päeva 13 tundi 51 minutit ja 59 sekundit.
Cernan ja Schmitt on siiani viimased inimesed, kes on Kuule astunud. Kokku käis Apollo programmi raames Kuul 12 astronauti.
Kosmoselaev maandus Vaiksesse ookeani Ameerika Samoast kagus 1,9 km kaugusel selleks määratud punktist. Astronaudid korjas pardale lennukikandja USS Ticonderoga.
Kapten Cernan võttis kosmoselaeva kaasa Tšehhoslovakkia lipu, sest tema vanemad olid Tšehhoslovakkia päritolu. Hiljem andis ta selle Ondřejovi observatooriumile, mis asub tänapäeva Tšehhis.
Apollo 17 meeskonna logo on keerulisem kõigist teistest Apollo programmi logodest. Logo kujundas kunstnik Robert McCall koos astronautidega. Sellel domineerib vanakreeka päikesejumala Apolloni kujutis. Selleks kasutati Belvedere Apolloni skulptuuri, mis asub Roomas Vatikani galeriis. Selle taga on USA-d sümboliseeriv kotkas, mis on kujutatud valge piirjoonega tumesinisel taustal. Kotka tiival olevad 4 tumepunast triipu sümboliseerivad USA lippu. Ülemise triibu peal on 3 valget tähte, mis sümboliseerivad 3 astronauti. Logo paremas ülaservas on osa kuukettast, paremal keskel Saturn ja paremal all spiraalgalaktika või udukogu. Kotka tiiva piirjoon kulgeb üle kuuketta, sümboliseerides seda, et ameeriklased on juba Kuu peal käinud ja selles mõttes Kuu vallutanud. Kotkas lendab ja Apollon vaatab paremale, Saturni ja galaktika suunas, mis sümboliseerib inimkonna eesmärke külastada planeete ja kaugemas tulevikus võib-olla tähtigi. Logo värvid on USA lipu värvid sinine, punane ja valge ning kollane, mis sümboliseerib Apollo 17 lennuga algama pidanud kosmoselendude kuldajastut. Logo raamib helehall rõngas, mille ülaosas on kiri "APOLLO XVII" ja allosas astronautide nimed "CERNAN EVANS SCHMITT" ning nende vahel taas kolm valget tähte.
Guam

Guam on Ameerika Ühendriikidele kuuluv saar Vaikse ookeani lääneosas. Saar on ametlikult USA inkorporeerimata organiseeritud territoorium - saare elanikud on USA kodanikud, kuid ilma hääleõiguseta presidendivalimistel; ka Kongressis esindab saart üks hääleõiguseta delegaat Esindajatekojas.
Saare põlisasukad on tšamorrod, kes asustasid saare umbes 3500 aastat tagasi. Nad räägivad tšamorro keelt.
Guami majanduse aluseks on turism, eriti Jaapanist, ja saarel paikneva USA sõjaväebaasi ("Andersen Air Force Base"; hõlmab kolmandiku saarest) teenindamine.
Saare kuberner on 2019. aastast Lou Leon Guerrero.
Ajalugu.
Eurooplastele avastas saare Fernão de Magalhães 1521. aastal. Hiljem sai saarest vahepeatust võimaldav baas teel Filipiinidelt Mehhikosse.
Hispaania-Ameerika sõja tulemusena läks Guam 1898. aastal Ameerika Ühendriikidele ja sai baasiks USA laevadele, mis kurseerisid USA lääneranniku ja samuti USA-le läinud Filipiinide vahel.
1941. aastal vallutasid saare Jaapani väed, kes 1944. aastal toimunud Guami lahinguga sealt lahkuma sunniti.
1960. aastate alguses said saare põliselanikud tšamorrod USA kodakondsuse.
Alates 1. juulist 1997 kuulub saar Põhja-Ameerika numeratsiooniplaani, suunakoodiks on (+1)-671.
Saarel on lennuühendus Tokyo, Souli, Manila ja Honoluluga.
Sport.
Guami ROK-i kood on GUM.
Saint-Pierre ja Miquelon

Saint-Pierre ja Miquelon on Prantsusmaa osalise omavalitsusega meretagune ühisala.
Saared asuvad Kanada Newfoundlandi lõunaranniku lähedal.
Puerto Rico

Puerto Rico Ühendus on Ameerika Ühendriikide omavalitsuslik inkorporeerimata organiseeritud ala (ühendus) Kariibi mere loodeosas Dominikaani Vabariigist ida pool Puerto Rico saarel ning mitmel väiksemal saarel, sealhulgas Mona saar, Vieques ja Culebra.
Kuigi Puerto Rico kuulub Ameerika Ühendriikidele, nimetatakse seda maaks või "sõltuvaks riigiks", nagu teisigi sõltuvaid alasid. Puerto Ricol on rahvusvahelistel spordivõistlusel, näiteks olümpiamängudel, eraldi võistkonnad.
Riik.
Poliitiline staatus.
Puerto Rico võttis 1952 ametliku ingliskeelse nimena kasutusele "Commonwealth of Puerto Rico", sest hispaaniakeelse nime "Estado Libre Asociado de Puerto Rico" 'Puerto Rico Vaba Assotsieerunud Riik' sõnasõnaline tõlge "Free Associated State of Puerto Rico" poleks olnud USA Kongressile vastuvõetav. Hispaaniakeelne nimi väljendab nende taotlusi, kes tahaksid säilitada ja koguni "parandada" suhteid USA-ga, saavutades suurema autonoomia ja võib-olla suveräänsuse, kuid säilitada USA passi.
Ühenduse pooldajad pooldavad ühendust USA-ga, mis hõlmab ühist kodakondsust, ühist kaitset ja ühist valuutat. Seisuga november 2004 paistis, et umbes pooled valijad eelistavad Ühendust, teine pool pooldab USA osariigi staatust. Umbes 3% valijatest paistab pooldavat iseseisvust.
6. novembril 2012 toimunud rahvahääletusel hääletas 54% senise poliitilise staatuse säilitamise vastu, nendest 61,16% oli osariigiks saamise poolt, 33,34% tahtis ühendust, ning 5,49% iseseisvust.
2022. aasta mais ühinesid kongressi liikmed, kes toetasid konkureerivaid seaduseelnõusid Puerto Rico territoriaalse staatuse ja selle suhte USA-ga lahendamise kohta, et kehtestada uued õigusaktid, mis ühendavad mõlemat. Kavandatav õigusakt ühendab osariiklust toetava seaduseelnõu elemendid, mille esitasid president Darren Soto (D-Fla.) ja Jenniffer Gonzalez, Puerto Rico hääleõiguseta kongressi liige ja vabariiklane, koos esindajate Puerto Rico enesemääramise seadusega. Alexandria Ocasio-Cortez ja Nydia Velázquez, mõlemad New Yorgi demokraadid. Seaduseelnõu näeb ette, et 5. novembril 2023 korraldatakse Puerto Rico poliitilise staatuse lahendamiseks rahvahääletus.
Ajalugu.
Puerto Rico saarel elasid sajandeid tainod.
19. novembril 1493 jõudis Puerto Rico saarele oma teisel reisil Christoph Kolumbus, see kuulutati Hispaania Kuningriigile valduseks.
Puerto Rico saar nimetati algul Borinqueniks, hiljem Puerto Ricoks (hispaania keeles 'rikas sadam').
Puerto Rico oli 400 aastat koloniseeritud. Sel ajal hävitati peaaegu kogu põlisrahvas ning toodi sisse arvukalt Aafrika neegerorje. Lisaks saabus saarele palju hispaania asunikke, valdavalt Kanaari saartelt ja Andaluusiast.
1898. aastal haaras Hispaania-Ameerika sõja tulemusena saarel võimu USA. 1917. aastal said Puerto Rico elanikud USA kodakondsuse. 1952. aastal jõustus Puerto Rico põhiseadus. Aastatel 1967, 1993 ja 1998 toimunud rahvahääletustel otsustati Puerto Rico poliitilist staatust mitte muuta, 2012. aastal hääletas 54% saareelanikest aga selle muutmise poolt.
Puerto Rico Interneti tippdomeen on .pr.
ROK-i maakood on PUR.
Elektroonikakomponentide loend

Elektroonikakomponendid on elektroonikas kasutatavad kindlate parameetritega terviklikud üksikdetailid, millest luuakse elektroonikalülitusi ja koostatakse mitmesuguse otstarbega elektroonikaplokke (sõlmi).
Aktiivkomponendid.
Elektrovaakumseadised.
Televisioonisaatetoru
Muud elektroonikakopmponendid ja mikrolülitused.
• Piesomootor
Aktiivtakisti

Aktiivtakisti (ka resistor) on elektriahela element, mille tähtsaim ülesanne on tekitada ahelas ettenähtud väärtusega aktiivtakistus ja muuta sellega voolu või pinget.
Eritüüpi aktiivtakisteid kasutatakse näiteks temperatuuri või teise aktiivtakisti takistuse mõõtmiseks.
Pooljuhtdiood

Pooljuhtdiood on kahe elektroodiga diood, mille eesmärk on lasta elektrivoolu läbi ainult ühes suunas. Seadise põhiosaks on enamasti pooljuhtkristalli sisse tekitatud pn-siire, Schottky dioodil metall-pooljuhtkontakt ‒ Schottky barjäär. 
Pooljuhtdioode valmistatakse monokristallilisest ränist ja germaaniumist, samuti pooljuhtühendeist (peamiselt galliumarseniidist GaAs); viimase elektrilised parameetrid, eriti ümberlülituskiirus ja temperatuuritaluvus on paremad kui ränil, rääkimata germaaniumist. On kasutatud ka polükristallilisi pooljuhtmaterjale: seleeni (seleenventiil) ja vaskoksiidi (kuproksventiil).
Dioodi kest võib olla kas klaasist, plastist või metallist. Metallkesta kasutatakse enamasti suurevoolulistel dioodidel ja tavaliselt on see parema jahutuse võimaldamiseks ühendatud dioodi katoodiga.
Liigitamine.
Kasutusel on olnud erinevaid dioodide liigitusi, praegu enamlevinud liigitus lähtub nende kasutusalast. Kui dioodis leiab kasutust pn-siirde põhiomadus (ühesuunaline elektrijuhtivus ehk ventiili toime), nimetatakse neid dioode põhidioodideks. Põhidioodid on alaldusdioodid, lülitidioodid ja impulssdioodid. Neid kasutatakse vahelduvvoolu alaldamiseks (alaldites), moduleeritud elektrivõngete detekteerimiseks (näiteks raadiovastuvõtjates), ka sageduse muundamiseks ja segustamiseks ülikõrgsagedustel.
Kui leiab kasutust mõni pn-siirde eriomadus, näiteks siirde mahtuvus, siis on tegemist eriotstarbeliste dioodidega. Siirde mahtuvuse pingesõltuvust kasutatakse mahtuvusdioodides. Pn-siirde elektrilisel läbilöögil põhinevad stabilitronid. 
Pn-siirde staatilisel negatiivsel diferentsiaaltakistusel põhinevad tunneldioodid ja dünaamilisel negatiivsel takistusel laviin-läbilennudioodid. 
Dioodide tingmärgid.
Elektri- ja elektroonikaskeemides kasutatakse dioodide tingmärke (graafilisi sümboleid) vastavalt standardeile IEC 60617 (peamiselt Euroopas) ja ANSI Y315 (ANSI/IEEE 315 (peamiselt USAs)
Fotodiood

Fotodiood on pooljuhtdiood, mille elektrilised omadused sõltuvad tema pn-siirdele (või pin-siirdele) langevast nähtavast valgusest, samuti ultraviolett- või infrapunakiirgusest. Sisefotoefekti toimel tekitab valgus siirdes elektromotoorjõu, mida olenevalt dioodi ühendusviisist saab kasutada elektrivoolu tekitamiseks või siirde elektrijuhtivuse muutmiseks.
Tööpõhimõte.
Fotodiood on ehitatud nii, et tema pn-siire oleks keskkonnast langevale valgusele avatud. Pn-siirdele langevad valgusosakesed, footonid, tekitavad vabade laengukandjate paare (augud ja elektronid), mis siirde elektrivälja toimel pn-siirde läbivad ja dioodi viikudele tekib potentsiaalide vahe, mida nimetatakse fotoelektromotoorjõuks.
Töörežiimid ja kasutamine.
Fotodioode kasutatakse kahes töörežiimis:
Fotogalvaaniline režiim.
Kui dioodiga ühendatud koormustakistus on suur (tühijooksurežiim), ei sõltu dioodi genereeritav pinge kuigivõrd valgustustihedusest. Koormuse suurendamisel (koormustakistuse vähendamisel) hakkab pinge langema ja vool tugevnema, kuni saavutab lühise korral suurima väärtuse. Koormustakistus (tööpunkt pinge-voolu tunnusjoonel) valitakse sellise vahepealse väärtusega, et koormusel eralduks maksimaalne võimsus. 
Vastupingerežiim.
Selles režiimis on dioodile rakendatud välisest toiteallikast vastupinge. Valguse mõjul kujuneb fotovool läbib dioodi vastassuunas, olles võrdelises seoses talle langeva valguse hulgaga. Selles režiimis reageerib diood valgusele väga kiiresti. Vastupingerežiimis töötavad fotodioodid näiteks fototajuritena pildisensorites, samuti informatsiooni vastuvõtjana näiteks teleris, kuhu suunatakse juhtpuldist silmale nähtamatu infrapunane kiir.
Türistor

Türistor (kreeka keeles "thyra" 'uks' + inglise keeles "resistor" 'takisti') on ränistruktuuriga nelja- või enamakihiline pooljuhtseadis.
Türistor on selline pooljuhtelement, mis päripinge olemasolul pärast lühikese tüürvoolu impulsi andmist tüürelektroodile juhib voolu anoodilt katoodile. Türistor jääb avatud ehk juhtivasse olekusse ka pärast tüürimpulsi lõppu. Türistor sulgub siis, kui anoodvool väheneb nullilähedaseks. Türistore valmistatakse kõigist pooljuht-lülituselementidest suurimale voolule ja lubatavale vastupingele.
Türistoris piirnevad paksu (kuni 200 nm) n-tüüpi pooljuhikihiga kaks õhukest p-tüüpi kihti ning ühega viimastest külgneb (osaliselt) õhuke n-tüüpi kiht.
Kui türistori katoodi ja anoodi vahel on piisavalt suur pinge ja tüürelektroodile antakse vooluimpulss, läbib elektrivool türistori nii kaua, kuni vool muudel asjaoludel katkeb või suunda vahetab.
Türistore kasutatakse ümberlülitusseadistena muundurites, inverterites, tüüritavates alaldites ja teistes elektriahelates.
Türistori tööpõhimõtte esitas esimesena 1950. aastal William Bradford Shockley. Esimese türistori töötasid välja General Electricu insenerid Gordon Halli juhtimisel Bell Labsis 1956.
Türistori saab kokku panna kahest bipolaartransistorist, kusjuures üks neist peab olema npn- ja teine pnp-tüüpi.
Termistor

Termistor ehk termotakisti on termoelektriline pooljuhtseadis, mille takistus sõltub tugevalt ja mittelineaarselt temperatuurist. Seega on termistoril suur takistuse temperatuuritegur. Seda tegurit väljendab takistuse suhteline muutus protsentides 1-kraadise temperatuurimuutuse kohta.
Olenevalt valmistamiseks kasutatud materjalidest võib see tegur olla positiivne (lühend PTC inglise k sõnadest "positive temperature coefficient") või negatiivne (NTC "negative temperature coefficient"). Positiivse temperatuuriteguriga termistoride ehk PTC-termistori takistus temperatuuri tõustes kasvab (vooluahelasse ühendatud termistori läbiv vool vastavalt väheneb). NTC-termistoride takistus soojenemisel väheneb. Temperatuuriteguri absoluutväärtus on PTC-termistoridel enamasti kuni 30%/K, NTC-termistoridel ehk NTC-termistoridel 2 …10%/K.
NTC-termistorid.
NTC-termistorid on tehtud keraamilistest materjalidest. Need omakorda sisaldavad erinevaid oksiide, mille koostises on näiteks mangaani, niklit, koobaltit, titaani, vaske, rauda ja uraani. Elektrilised tunnussuurused varieeruvad sõltuvalt kasutatavast oksiidist ja termistori suurusest ning ehitusest. Mõned termistorid on valmistatud töötama temperatuuridel kuni 1000 °C.
PTC-termistorid ehk posistorid.
PTC-termistore toodetakse lisaainega töödeldud polükristall|polükristallilisest ainest ja pooljuhtivast baariumtitanaadist. Kui temperatuuri tõstetakse üle kriitilise piiri (vaata: Curie temperatuur), kasvab takistus järsult. Töötemperatuur on tavaliselt ‒30 kuni +150 °C.
Kasutamine.
Termistore kasutatakse automaatikas väga mitmel otstarbel. Kasutusviise võib liigitada termistori soojenemispõhjuse järgi:
Fototransistor

Fototransistor on bipolaartransistor, mille baasi valgustamisel tekib elektrivool, mida sama seadis ka võimendab. Räni-fototransistor on kõige tundlikum infrapunakiirguse piirkonnas, lühemalainelise kiirguse (seega ka nähtava valguse) suunas väheneb tundlikkus kiiresti.
Bipolaartransistori poolläbipaistva baasikihi kaudu siirde piirkonda langev valgus suurendab kollektorsiirde vastuvoolu. See vool toimib ühtlasi baasivooluna, mistõttu resulteeriv kollektorivool suureneb vooluülekandeteguri kordselt. Sellest tulenevalt on fototransistor 50‒200 korda fotodioodist tundlikum. Et aga vastavalt kasvab ümberlülituskestus, jääb fototransistori piirsagedus madalamaks. Näiteks 0,01 mm² suuruse valgustatava pinnaga fototransistoride tundlikkus on 0,1‒0,5 A/lm ja valguse intensiivsuse või spektri muutusele reageerimise kiirus mõnisada mikrosekundit (piirsagedus sadades kilohertsides).
Kiiretoimelisemad on pn-väljatransistori struktuuriga fotodetektorid. Levinud on ka fotodioodist ja MOSFET-transistorist koostatud lülitus.
Fototransistore kasutatakse optronites, kiirgusloendurites ja -tajurites, fotosensorites, pildipunktide lugemisel skaneerimisel ja mujal.
Fototakisti

Fototakisti (ingl LDR "light dependent resistor") on pooljuhtseadis, mille takistus väheneb valguse, infrapuna- või ultraviolettkiirguse toimel. Takistuse vähenemine põhineb sellel, et valguskiirguse toimel suureneb takisti materjalis laengukandjate arv või nende liikuvus. Kui fototakisti ühendada jadamisi koormustakistiga, sõltub ahela vool ja seega ka takistil tekkiv pingelang fototakisti valgustundliku pinna valgustatusest. 
Ehitus.
Keraamilisele isoleeralusele kantud valgustundliku materjali kiht on nähtavale valgusele tundlikes takistites kaadmiumsulfiidist (kõige tundlikum lainepikkusel 520 nm) või kaadmiumseleniidist (730 nm), nähtavale ja infrapunakiirgusele tundlikes takistites pliisulfiidist (0,3…3,5 µm) või indiumantimoniidist (4,5…6,5 µm). Valgustundlikku materjali katab läbipaistev kaitsekiht. 
Parameetrid.
Fotovoolu sõltuvus pingest mingi kindla valgustustiheduse korral on võrdlemisi lineaarne (graafik lähedane sirgjoonele).
Kui püsival pingel hakata valgustust tugevdama, siis algul kasvab fotovool võrdeliselt valgusvooga, valgustuse suurendamisel fotovoolu kasv aeglustub.
Fototakisteile on omane takistuse suur temperatuurisõltuvus (takistuse temperatuuritegur kuni ‒0,001 1/K) ja suur inerts valgustuse muutumisel (reaktsiooniaeg mitu millisekundit); viimase asjaolu tõttu on fototakistid kasutatavad sageduseni ainult kuni mõni tuhat hertsi.
Kasutamine.
Fototakisteid kasutatakse kiirgusdetektoritena, näiteks kaamerate valgusmõõdikutes ja optronites, samuti anduritena valgustuse automaatlülitites.
Tuletorn

Tuletorn ehk majakas on laevasõidu ohutust tagav ja orienteerumist kergendav tornikujuline ehitis kaldal või madalas vees.
Tuletorne rajatakse eriti selleks, et hoiatada meresõitu takistavate ohtude, näiteks kari, korallrifi või madaliku eest. Tuletornid hõlbustavad ka sissesõitu sadamasse.
Tuletorni põhiosad on vundament, torn, rõduga ülaosa ja valgusti ehk latern, mis koosneb valgusallikast ja optikaseadmest. Lisaks võivad udu korral kasutuses olla heli- ja raadiosignaalid.
Tuletorni kõrguse valimisel arvestatakse pilvede väikseimat (umbes 100 meetrit) ja lainete suurimat kõrgust (10–15 meetrit). 
Kuni 10-meremiilise nähtavuskaugusega majakat nimetatakse tulepaagiks.
Ajalugu.
Meresõitu hõlbustavaid märgutulesid põletati Ateenas juba 5. sajandil eKr. 
Kui Ptolemaioste ajal tihenes laevaliiklus Aleksandria lähistel sedavõrd, et öinegi liiklus muutus tihedaks, jäi märgutuledest väheks ja vaja oli tuletorni. Rajati Pharose tuletorn, mis oli üks seitsmest maailmaimest. Selle tipus põles lahtine haotuli. Pharose tuletorn hävis 14. sajandil maavärinas.
100. aasta paiku laskis Servius Lupus ehitada Loode-Hispaaniasse tänapäeva A Coruñas asuva 41 m kõrguse Brigantiumi tuletorni (Herculese torni), mis töötab tänapäevalgi. 
Maailma vanuselt kolmas tänapäevani töötav tuletorn on Eestis Hiiumaal asuv Kõpu tuletorn. See rajati 1531.
Maailmas esimene raudbetoonist tuletorn ehitati 1904. aastal Tsaari-Venemaal – Ožarski tuletorn Mõkolajivi lähistel.
Tänapäeval on majakad üldiselt automatiseeritud. Automaatika abil ei lasta valgust pidevalt, ühtlase joana, vaid sinna sisse tehakse pause, nii et valgusjuga meenutab pisut triipkoodi. Lähestikku paiknevatel majakatel on see muster alati erinev ja selle järgi saab majakaid eristada.
Töötavate tuletornide arv maailmas on hakanud vähenema suurte hoolduskulude tõttu. Neid asendavad laevadel olevad moodsad navigeerimise abivahendid.
Tänapäeval on tuletornid osaliselt ka turismisihtkohad. Eestis on turistidele avatud Kihnu, Kõpu, Naissaare, Osmussaare, Pakri, Ristna, Ruhnu, Saxby, Sõrve, Tahkuna, Vilsandi ning Suurupi alumine ja ülemine tuletorn.
Eestis oli 2022. aastal 55 tuletorni: sama palju kui ülejäänud Läänemere riikidel kokku.
Laid

Laid (omastav "laiu") on väljakujunenud taimkattega väike saar. 
Pindala on harilikult paarist hektarist mõnekümne (harvem mõnesaja) hektarini. Laiud on tavaliselt asustamata.
Laiud on näiteks Hobulaid, Kesselaid, Viirelaid. Suurim laid on Vohilaid, väikseimat on raske määratleda.
Enamik Eesti laidusid asub Lääne-Eestis.
Kuna Lääne-Eestis esineb märgatav maatõus, on aja jooksul mitmetest laidudeks nimetatavaist saartest saanud poolsaared või seljandikud rannikulähedasel mandril. Sellest hoolimata võib olla laiu nimi jätkuvalt kasutusel. Näiteks on selline Puhtulaid (alates 19. sajandist tegelikult poolsaar), samuti selle lähedal (Virtsu ja Puhtu vahel) olevad vähemärgatavad künkad Jürilaid ja Peedulaid.
Apollo 16

Apollo 16 oli NASA Apollo programmi kümnes mehitatud missioon, mis sooritas viienda maandumise Kuule. 
Lend startis Kennedy Kosmosekeskusest 16. aprillil 1972 kell 17.54,00 UT. Meeskond jõudis Kuule 21. aprillil kell 2.23,35, lahkus sealt 24. aprillil kell 1.25,48 ja jõudis Maale tagasi 27. aprillil kell 19.45,05. Lend kestis kokku 265 tundi 51 minutit ja 5 sekundit ehk 12 ööpäeva 13 tundi ja 52 minutit.
Apollo 16 meeskonda kuulusid komandör John Young, juhtimismooduli Casper piloot Kenneth Mattingly ja kuumooduli Orion piloot Charles Duke.
Erinevalt eelmistest Apollo lendudest laskus Apollo 16 kuumoodul mägisele alale. Selgus, et seda ala polnud geoloogiliselt kujundanud vulkanism, vaid see oli täis kokkupõrgete tulemusena moodustunud kivimeid (bretšat). Apollo 16 lend näitas, et Kuu mäestikke on meteoriidid kujundanud rohkem kui vulkaanid.
Young ja Duke väljusid Kuu pinnale kolm korda, veetes seal kokku 20 tundi. Kuuautoga läbisid nad 27 km kiirusega kuni 13 km/h. See on kantud Guinnessi rekordite raamatusse kui suurim ratastel liikuva sõidukiga väljaspool Maad saavutatud kiirus.
Koguti 94,7 kg kivimiproove. Sealhulgas toodi ära 11-kilone kamakas, mis on suurim Apollo astronautide poolt Maale toodud kivi.
Apollo 16 jättis 34 päevaks Kuu orbiidile väikese tehiskaaslase, mis uuris peamiselt magnetvälju ja päikesetuult. Tehiskaaslane koosnes kesksest silindrist, mille küljes olid 3 poolteise meetri pikkust varrast. Tehiskaaslane visati kosmosesse vedrumehhanismi abil, mis andis tehiskaaslasele suhtelise kiiruse kosmoselaeva suhtes 1,2 m/s ja pöörlemiskiiruse 2 pööret sekundis. Tehiskaaslase orbitaalperiood oli 120 minutit. Ta lasti välja orbiidi suboptimaalse kaldega, orbiit tuli Kuule järjest lähemale ja pärast 425 tiiru kukkus ta Kuu peale. Maandumiskoht on teadmata, sest see on Kuu tagaküljel.
Teel tagasi Maale käis Ken Mattingly avakosmoses.
Apollo 16 logo on ringikujuline. Ringi ääristavad ülevalt 16 viisnurkset tähte ja altpoolt astronautide perekonnanimed. Ringis on kujutatud kuupind, millel asub kilp. Kilbi peal asub tiibu lehvitav valgepea-merikotkas nagu USA vapilgi. Kilbi ülaossa on sinisele taustale valgete tähtedega kirjutatud "Apollo 16", alumine osa koosneb 7 püsttriibust, mis on vaheldumisi punased ja valged. Üle kilbi ulatub kollane hark, mis pärineb NASA logolt (seal on see küll punast värvi). Logo kujundas NASA kunstnik Barbara Matelski.
Jäätee

Jäätee on üle jäätunud veekogu kulgev tee, mis olenevalt jää paksusest võib olla ette nähtud inimeste, erineva raskusega autode või muude liiklusvahendite liikluseks. Jäätee on jääle rajatud talitee osa.
Kandevõime.
Inimest hakkab tugev jää kandma, kui selle paksus on 5–8 sentimeetrit, sõiduautod nõuavad 18–20 cm ja traktorid vähemalt 30 cm paksust jääd. Eestis avatakse ametlik jäätee siis, kui jää paksus igas punktis on üle 22 cm. Tugevaks peetakse eeskätt äsjatekkinud jääd, sest siis ei ole sulailmad jõudnud jää struktuuri kahjustada.
Jääle on rajatud ka raudteid, näiteks Baikali järvele Vene-Jaapani sõja ajal ja Laadoga järvele Leningradi blokaadi ajal. Peterburis on jääle rajatud ka trammiteid.
Eeltööd.
Mõõtmine.
Jää paksuse mõõtmiseks kasutatakse jääpuuri (harvem ka jäätuura) ja roostevaba mõõdulinti, joonlauda või muud vahendit. On olemas ka spetsiaalsed radarid.
Märgistamine.
Jääteed märgitakse Eestis kadakatega, mis on enamasti umbes 50–100-meetriste vahedega jääl, sest lehtpuud on talvel raagus ega paista nii hästi välja ning männid ja kuused maksavad rohkem. Ametliku tee puhul on jää kadakate juures mõõdetud ja paksem kui liikluse avamiseks vaja. Jääpraod ja muud ohtlikud kohad tähistatakse tavaliselt kahe või enama kadakaga. Vajadusel tehakse suuremast praost üle puidust sillad.
Jää paksuse suurendamine.
Püsivate külmakraadide puhul saab jääd paksemaks teha, kui jäässe auke puurida ning vett jääle peale pumbata.
Liiklemise reeglid.
Liiklus jääteel toimub ainult valge ajal, kui nähtavus on vähemalt 300 m. Sõit jääteele on lubatud ainult tähistatud kohast. Jääteelt kõrvale sõitmine on keelatud.
Jäätee algusse paigutatakse infotahvel käitumisreeglitega ja neist tuleb kinni pidada. Samuti peab täitma jäätee valvetalituse korraldusi.
Jääteel on ühesuunalised sõiduteed. Möödumine ja möödasõit on keelatud. Jääteele sõitmise ajaline intervall ei tohi olla alla kahe minuti, kaugus sõidukite vahel ei tohi olla alla 250 meetri.
Sõiduki lubatud massi ja kiiruspiirangu määrab jäätee valvetalitus olenevalt jää- ja ilmaoludest. Kiiruspiirang on tavaliselt vahemikus 10−25 km/h või 40−70 km/h. See on seotud sellega, et teistel kiirustel liikudes tekitavad sõidukid jääs võnkeid, mis võivad kaasa tuua jää purunemise.
Liikumise ajal peavad sõiduki uksed kergesti avanema (näiteks tuleb desaktiveerida nn lapselukk) ning juhil ja sõitjatel on keelatud end turvavööga kinnitada.
Seismajäämine jääteel on lubatud ainult erakorralistes olukordades. Kui Te olete sunnitud seisma jääma, tuleb auto jäält ära viia. Kui see on võimatu, tuleb teavitada jäätee valvetalitust.
Jääteed Eestis.
On teada, et pikim Eestist alguse saanud jäätee oli 1323. aastal Saaremaa ja Lübecki vahel.
Ametlikke jääteid on loodud Hiiumaa ja mandri (tüüpiline marsruut Sarve–Rohuküla, ~25 km), Hiiumaa ja Saaremaa (Tärkma–Jõiste, ~15 km), Muhu ja mandri (Kuivastu–Virtsu, ~10 km), Vormsi ja mandri (Sviby–Rohuküla, ~12 km), Kihnu ja mandri (~15 km), Manilaiu ja mandri (1–2 km), samuti Haapsalu ja Noarootsi vahele (3 km).
Jääteid on rajatud ka Peipsi järvel Laaksaarelt Piirissaarele.
2010. ja 2011. aastal oli Hiiumaa ja mandri vaheline jäätee Euroopa pikim.
Läti riigipeade loend

Läti riigipeade loend sisaldab iseseisva Läti riigipead. Välja on jäänud nii kommunistlike valitsuste juhid kui ka Balti hertsogiriigi juhid.
Alžeeria riigipeade loend

Alžeeria riigipeade loend loetleb Alžeeria riigipead alates riigi iseseisvumisest 1962. aastal.
!Alates!!Kuni!!Riigipea!!Eluaastad
Mahtuvus

Elektrimahtuvus (lühemalt mahtuvus) on füüsikaline suurus, mis iseloomustab elektrit juhtiva keha või kondensaatori võimet salvestada elektrilaengut. Mahtuvuse tähis on formula_1 (ladina keele sõnast "capacitas", mahutavus) ja mõõtühik farad (inglise füüsiku Michael Faraday järgi). 
Mahtuvust mõõdetakse elektrilaenguga formula_2, mis tõstab keha potentsiaali formula_3 või kondensaatori elektroodide (plaatide) vahelist pinget formula_4 ühe ühiku (voldi) võrra:
formula_5 või formula_6
kus
 formula_1 on mahtuvus faradites (F);
 formula_2 on laeng kulonites (C);
 formula_3 on juhtiva keha potentsiaal voltides (V) lõpmatuse suhtes (selle potentsiaal loetakse üldiselt nulliks);
 formula_4 on pinge voltides (V) kondensaatori elektroodide vahel, mis kannavad laenguid formula_2 ja formula_12.
Kuigi mahtuvus on igal füüsikalisel kehal või süsteemil, millesse elektrilaeng võib salvestuda, siis praktikas on see mõiste enamasti kasutusel kondensaatori tunnussuurusena.
Kondensaatorisse salvestatud energia.
Kondensaatorisse salvestatud energia on võrdne tööga, mis on vajalik laengu viimiseks laadimisallikast kondensaatori elektroodidele:
 formula_13
kus
formula_14 on energia džaulides (J);
 formula_1 on mahtuvus faradites (F).
formula_4 on pinge kondensaatori elektroodide vahel voltides (V).
Näiteks superkondensaatorisse 100 F, 3 V salvestub energia
formula_17
Pinge laetud kondensaatoril on niisama suur kui laadimisallikal
Mahtuvuse arvutusvalemeid.
Mahtuvus ise ei sõltu pingest ega laengust, see sõltub vaid kondensaatori elektroodide kujust, mõõtmetest ja vastastikusest asetusest ning nendevahelise keskkonna dielektrilisest läbitavusest.
Valemitähiste selgitus: "A" – elektroodi pindala; "d" – elektroodide vahekaugus; "l" – elektroodi pikkus; "R"1, "R"2 – elektroodi raadius; dielektriku absoluutne dielektriline läbitavus formula_18, milles formula_19 on elektriline konstant ja formula_20 dielektriku suhteline dielektriline läbitavus.
Mahtuvustakistus.
Mahtuvust omav elektriahela element avaldab vahelduvvoolule mahtuvuslikku reaktiivtakistust, mida nimetatakse ka mahtuvustakistuseks. Mahtuvustakistus formula_21 on pöördvõrdeline vahelduvvoolu sagedusega formula_22 ja mahtuvusega formula_1:
formula_24
Malaisia riigipeade loend

Malaisia riigipeade loend sisaldab Malaisia valitud konstitutsioonilisi monarhe ehk "ülemvalitsejaid" alates riigi iseseisvumisest. Kuni aastani 1965 olid need riigipead ka Singapuri riigipead, kuid pärast seda Singapur eraldus ja iseseisvus.
Mali riigipeade loend

Mali riigipeade loend sisaldab riigi presidente alates riigi iseseisvumisest aastal 1960.
Piisav tingimus

„"X" on "Y" piisav tingimus“ tähendab: kui "X", siis "Y" (või: iga kord, kui "X", siis "Y"). Näiteks „vihma sadamine on selle piisav tingimus, et ta läheb vara koju“ tähendab, et iga kord kui sajab, läheb ta vara koju. 
"X" võib olla "Y" piisav, kuid mitte tarvilik tingimus. "X" võib olla "Y" tarvilik, kuid mitte piisav tingimus. "X" võib olla "Y" piisav ja tarvilik tingimus. Sel juhul "X" ja "Y" on ekvivalentsed. Kui "X" on "Y" piisav ja tarvilik tingimus, siis "Y" on "X" tarvilik ja piisav tingimus.
Kui "X" on "Y" piisav tingimus, siis "Y" on "X" tarvilik tingimus. 
"X" võib olla "Y" piisav tingimus kas paratamatult või faktiliselt.
Tarvilik tingimus

„"X" on "Y" tarvilik tingimus“ tähendab: "Y" ainult juhul, kui "X". Näiteks „vihma sadamine on selle tarvilik tingimus, et ta läheb vara koju“ tähendab, et ta läheb vara koju ainult juhul, kui sajab.
"X" võib olla "Y" tarvilik, kuid mitte piisav tingimus. "X" võib olla "Y" piisav ja tarvilik tingimus. Sel juhul "X" ja "Y" on ekvivalentsed. Kui "X" on "Y" piisav ja tarvilik tingimus, siis "Y" on "X" tarvilik ja piisav tingimus.
Kui "X" on "Y" tarvilik tingimus, siis "Y" on "X" piisav tingimus.
"X" võib olla "Y" tarvilik tingimus kas paratamatult või faktiliselt.
Propositsioon

Propositsioon on lausesisu ehk lause tähendus, see mida uskumuse puhul usutakse, soovi puhul soovitakse, teadmise puhul teatakse jne, ehk teisisõnu propositsioonilise hoiaku sisu. Propositsioon on see, mida saab uskuda – või ka mitte uskuda. Propositsiooni saab uskuda, väita, eitada või ka lihtsalt mõelda või üldse mitte mõelda.
Propositsioon on see, mida väite väljaütlemisel väidetakse või mida ilma väitmiseta väljendatakse kõrvallauses. Paljude filosoofide meelest on just propositsioonid esmases mõttes tõesed või väärad. 
Propositsiooni võiks ka defineerida kui seda, mis on ühine väitlausele ja selle tõlkele, väitlausele ja selle samatähenduslikule parafraasile samas keeles ning väitlausele ja selle kontekstist tulenevale teisendile.
Propositsioone vaadeldakse tavaliselt abstraktsete objektidena.
Alternatiivsed tähendused.
Keskaja ladina keeles kasutati sõna "propositio" 'propositsiooni märgi' tähenduses. Mõned filosoofid järgivad seda keelekasutust ning nimetavad propositsioonideks väitlauseid.
Propositsioone väljendatakse lausetega.
Propositsioone väljendatakse lausetega. Tavaliselt väljendatakse propositsioone mõtestatud jutustavate lausetega ehk väitlausetega (mis erinevad küsilausetest ja käsklausetest). 
Väitlaused, küsilaused ja käsklaused on üksteisest eristatavad grammatilise vormi järgi, kuid pole sugugi välistatud, et küsilauset kasutatakse millegi väitmiseks või käskimiseks („Kas kaks korda kaks ei ole mitte neli?“, „Kas sa võtaksid oma jala eest ära?“), käsklauset kasutatakse millegi väitmiseks või küsimiseks („Usu, et ma armastan sind!“, „Ütle mulle oma telefoninumber!“) ja jutustavat lauset kasutatakse millegi küsimiseks või käskimiseks („Ma tahaks ikkagi teada, kuidas sa siia said.“, „Nüüd sa pead ütlema, keda sa Peetri juures nägid.“). 
Erinevad laused võivad väljendada üht ja sama propositsiooni. 
Esiteks, tegemist võib olla samatähenduslike lausetega eri keeltes („Lumi on valge“, „"Snow is white"“). 
Teiseks, tegemist võib olla samatähenduslike lausetega ühes ja samas keeles („Üleeile maandus siin lennuk“, „Tunaeile laskus siia aeroplaan“).
Kolmandaks, tegemist võib olla eritähenduslike lausetega eri kontekstides. Oletame, et me oleme kahekesi ning ma ütlen sulle: „Sul on kõht tühi.“ Ja oletame, et sina lausud selle peale: „Mul on kõht tühi.“ Siis esimene lause minu suus väljendab sama propositsiooni mis teine lause sinu suus. Selleks et taibata, millist propositsiooni lause väljendab, ei piisa taipamisest, mida sõnad tähendavad, vaid tuleb taibata ka seda, millisele objektile üks või teine sõna (sõna konkreetne esinemisjuht ehk eksemplar) selles lauses osutab.
Lause võib ka olla kahemõtteline (see termin ei välista, et "mõtteid" võib olla rohkem kui kaks). Näiteks „Tee on valmis“ võib rääkida nii joogist kui ka näiteks kõnniteest. Kui lause kahemõttelisus tuleneb ühe või mitme kindla sõna kahemõttelisusest, siis on tegemist semantilise ehk leksikaalse kahemõttelisusega.
Üldjuhul ei väljenda lause mingit ühte kindlat propositsiooni.
Kogum (täpsustus)

Kogum on mitmetähenduslik sõna:
Põhjend

Põhjend ehk alus (inglise keeles "reason") on uskumus või propositsioon, millele mingi uskumus (mingi propositsiooni uskumine) või tegu tugineb.
Uskumuse põhjend on hea, kui selle abil on võimalik uskumust õigustada.
Mõtestatud lause

Mõtestatud lause mingis kindlas keeles on selle keele sõnade lõplik jada, mis on kooskõlas selle keele grammatikaga ja mida saab kasutada millegi teatamiseks, oletamiseks, küsimiseks või käskimiseks. 
Näiteks "Võti on mati all" on eesti keeles mõtestatud lause, millega saab öelda, et võti on mati all. Seevastu lause "On all võti mati" koosneb küll samadest sõnadest, ent ei ole eesti keeles mõtestatud lause. 
"Mere sees on must torn" on ingliskeelsete sõnade jada, kuid ei ole inglise keeles mõtestatud lause, küll aga on seda eesti keeles.
Lause vastavus keele grammatikale ja lause kasutatavus on ebamäärased mõisted, mis kipuvad üksteist määratlema.
Naisriigipeade loend

Siin on välja toodud loend naistest, kes on olnud riigipead. Loend ei hõlma naismonarhe ega naisvalitsusjuhte, kes ei ole olnud samal ajal riigipead. 
Alates 20. sajandi keskpaigast on kõige rohkem naisriigipäid olnud San Marinol (kokku 17, kusjuures kolm neist on kaks korda olnud riigi kaptenregent).
Tammiski nukk

Tammiski nukk (saksa keeles "Tammiskoots") on Muhu saare põhjaosa loodepoolseim neem. See asub Mõisaküla territooriumil.
Neeme geograafilised koordinaadid on . Kaugemale põhja eendub Muhus vaid Seanina.
Nimi.
Tammiski võis nime saada kunagise tammede rohkuse järgi. Tänapäeval on tammesid palju rohkem Pallasmaa küla pool. Samuti on võimalik, et Muhu põhjaosa kohanimed on Seaninast lääne pool nihutatud või on iseloomulik taimestik aja jooksul nihkunud. Lepaninal, järgmisel suuremal nukil, ei ole ühtegi leppa. Sanglepad kasvavad hoopis Seaninast mõnisada meetrit läänes asuva väiksema maasääre lähedal. Küll aga kasvavad Lepanina juures tammed, mida Tammiskil võib leida vaid paar väiksemat.
Loodus.
Nukki katavad päris põhjatipu lähedal türnpuud, kadakad, paakspuud, põldmuraka- ja mageda sõstra põõsad. Veidi lõuna pool katab poolsaart kadastik ja tihedam lehtpuuvõsa (valdavalt türnpuud), kuni algab männik. Suurematest lehtpuudest on sagedamad saar ja harilik pihlakas.
Mõnikord võib kohata merikotkast ja teisi merelinde.
Läänerannik on järsem ja kivisem, idarannik laugem ja kohati pillirooga kaetud. Läänerannikul, 15 meetri kaugusel veepiirist, asub 3,3 meetri kõrgune ja 15,4-meetrise ümbermõõduga Tammiski mustkivi, mida on seostatud Muhu kunstmuistendilise vägilase Musta Mardiga, samuti Suure Tõllu naisega.
Talvel ja kevadel kuhjuvad nuki lähedale rüsijäävallid (jäämäed), mille kõrgus mõnel aastal on ulatunud 10 meetrini.
Inimtegevus.
Ajalooliselt on Tammiskilt kala püüdmas käinud Põitse ja Mõisaküla inimesed. Seal asus väike paadilauter, mis ei ole säilinud.
Tammiski rannasaunas elanud perest on teateid aastast 1854. Enne Teist maailmasõda elas Tammiskil vähemalt üks pere, pärast sõda sinna elanikke ei jäänud. Kuni 1952 on kaartidele märgitud 3–4 hoonet. Praeguseks on säilinud ainult kiviaedade lõigud, nukile lähimad majad on mõnesaja meetri kaugusel (Mõisaküla Ranna-Uielu talu).
Tammiski nukki viib nii Pallasmaa kui ka Mõisaküla poolt mööda rannaäärt kehvas seisus katteta tee.
Seanina

Seanina (muhulased kutsuvad ka Seana) on Muhu saare põhjapoolseim neem. Seanina asub Nõmmkülas.
Nime on koht saanud ilmselt selle järgi, et lähedal lepikutes elab palju metssigu.
Seaninal paiknevad korduvalt pankrotistunud endise kalatööstuse hooned. Kalatööstuse raudbetoonplokkidest ehitatud sadamasillal saavad randuda jahid.
Seaninast kirdes paikneb väike Leemetikare. Väidetavalt on Seanina Saare maakonna põhjapoolseim punkt, kuid Leemetikare põhjatipp asub veidi rohkem põhja pool. Leemetikarest lõunas asub Seanina ehk Võrkaia paadisadam.
Merel aitab navigeerida Seanina tulepaak. Seaninast kuni 0,5 kilomeetri kaugusel põhja pool asuvate karide kohal on mere sügavus kohati ainult mõnikümmend sentimeetrit. 2017. aastal paigaldati madala juurde Seanina põhjatooder.
Olenevalt talveilmadest on sõidetud Seanina juurest Hiiumaale (Salinõmme külani) ka mitteametliku jäätee kaudu.
1996. aastal püüti Seanina lähedalt merest 2,9 meetri pikkune atlandi tuur.
Seaninale viitab Viira–Nõmmküla tee viimasel kilomeetril asuv liiklusmärk.
Eesti poolsaarte loend

"Siin on loetletud Eesti poolsaari ja neemi."
A.
Aavalaiu säär –
Aavena säär -
Adjanina – 
Alliots – 
Allinga nina –
Ammulaid – 
Atjalaid –
Ausneem -
Austurgrunne neem
B.
Bussby neem
D.
Diby neem – 
Dirhami neem
E.
Eeriksaare poolsaar – 
Eerikneem – 
Esisäär
G.
Gabrieli poolsaar
H.
Harilaid – 
Hauaneem – 
Hiiessaare neem – 
Hundipea neem - 
Hundipea poolsaar
I.
Ihasalu poolsaar - Illiklaid
J.
Juksirahu – Juminda neem – Juminda poolsaar
K.
Kaavi nina –
Kaberneem – 
Kaberneeme poolsaar – 
Kahtla laid – 
Kakumäe neem – 
Kakumäe poolsaar – 
Kammilaneem (Aksi saar) - 
Kammilaneem (Prangli saar) - 
Karepa neem -
Kastna poolsaar – 
Kastna nina – 
Kelnase neem – 
Kiipsaare nukk – 
Kootsaare nina - 
Kootsaare poolsaar - 
Kopli neem – 
Koplinina –
Kopli poolsaar –
Krimmi holm - 
Kubjamaa säär – 
Kuivasääre ots – 
Kurikneem – 
Kuusnõmme poolsaar –
Kõpu poolsaar – 
Kõrgessaare poolsaar -
Kärdla neem – 
Kärrsläti neem – 
Käsmu poolsaar – 
Kübassaare poolsaar
L.
Laidunina - 
Laikneeme -
Langakari neem – 
Lembrilaid – 
Leeltse nina - 
Lemmik (Aegna) - 
Lepanina (Häädemeeste) – 
Lepanina (Muhu) – 
Letipea neem – 
Liimneem – 
Liiva neem – 
Liivamäe neem –
Liivanuka ots - 
Linarahu neem – 
Liu säär -
Lobi neem – 
Lohusalu poolsaar - 
Läbara nina –
Löösneem
M.
Marksa neem – 
Muhukare – 
Muraja poolsaar - 
Muratsi poolsaar –
Mõisaholm - 
Mäetaguse säär
N.
Nasva ots – 
Natturi neem – 
Neolaid – 
Nigunina –
Niikneem – 
Ninamaa neem –
Ninase poolsaar -
Noarootsi poolsaar - 
Nurmeniidi nina
O.
Oosaare neem – 
Orjassaare nukk
P.
Pakri neem – 
Pakri poolsaar – 
Palganeem – 
Paljassaare poolsaar –
Pammana nina - 
Pammana poolsaar –
Panganukk – 
Papina neem –
Papissaare poolsaar - 
Pedassaare neem – 
Piganeem – 
Pitkanina (Tammuna) - 
Pitkanina (Hiiu maakond) -
Pitkanina (Oju) -
Pitsernina –
Pivarootsi poolsaar –
Puhtu –
Puise nina - 
Puise poolsaar - 
Purekkari neem – 
Purmemaa poolsaar – 
Purmesäär (Kungla) –
Purmesäär (Pöide) –
Põõsaspea neem – 
Pähkneem – 
Pärispea poolsaar –
Pöörna säär - 
Pühadekare neem – 
Püssinina
R.
Raespa poolsaar - 
Rahuneem – 
Ramsi neem – 
Ristna neem – 
Rohuneem – 
Roomassaare poolsaar - 
Rumpo nina – 
Rumpo poolsaar – 
Rumpo säär –
Rübjagi neem
S.
Saastna poolsaar - 
Sarve poolsaar –
Sadama neem – 
Sadamneem – 
Salinõmme poolsaar –
Sassi poolsaar –
Savilo neem – 
Saxby neem – 
Seanina –
Siiksaare nina –
Sitna ots –
Suur Paljassaar - 
Suur-Tulpe poolsaar –
Suurupi poolsaar –
Sõnninina –
Sõrve poolsaar –
Sääre nina - 
Sääretirp
T.
Tagamõisa poolsaar –
Tagasäär – 
Tahkuna poolsaar – 
Talneem – 
Tammiski nukk – 
Tammneem – 
Tapurla neem – 
Telise neem – 
Tiidunina –
Tiirneem – 
Tirbi poolsaar – 
Tirbi säär – 
Toolse neem – 
Torila ots -
Triigi nina -
Triigi poolsaar -
Turbuneem – 
Turja laid – 
Tõstamaa poolsaar – 
Tõuga säär – 
Täkksaare poolsaar –
Täkunasu – 
Tärkma neem -
Tükipealse -
Türineeme
U.
Uhti nina – Uluneem
V.
Vainupea neem – 
Vani säär – 
Vareslaid – 
Varesneem – 
Vergi neem – 
Vergi poolsaar – 
Viimsi poolsaar –
Virtsu poolsaar -
Võll-laid -
Võrgusääre nukk -
Väike Paljassaar
Ä.
Ärgi neem 
Ü.
Ülesaare neem
Mihhail I Fjodorovitš

Mihhail I Fjodorovitš (Feodorovitš) Romanov ehk Mihhail Romanov (vene keeles "Михаил I Феодорович Романов") (22. juuli 1596 – 23. juuli 1645) oli Romanovite dünastia rajaja Venemaal. Ta oli Vene tsaar 11. juulist 1613 kuni surmani.
Noorus ja trooniletõus.
Mihhail Fjodorovitši isa oli bojaar Fjodor (Feodor) Nikititš Romanov (munganimi Filaret) ja ema Ksenia Ivanovna Šestova (Romanova; nunnanimi Suur Marfa).
Romanovid, nagu Godunovid olid Kostroma maaomanikud. Ka opritšniku tütar Ksenia Šestova oli pärit Kostromast. Tema ema oli opritšniku Bogdan Otrepjevi, kes samuti oli pärit Kostromast, tütar. Seega oli isehakanud Dmitri ehk Vale-Dmitri I (Grigori Otrepjev) tema sugulane. Sellega seletatakse ka Vale-Dmitri I heatahtlikku suhtumist Romanovitesse. Mihhali isa, patriarh Filaret oli Moskva tsaari Ivan IV esimese abikaasa, tsarinna Anastasia vennapoeg ja tsaar Fjodor I onupoeg.
Ta valiti Maakogu (Zemski Sobor) poolt 21. veebruaril 1613 kogu Venemaa valitsejaks 16-aastaselt. Moskva tsaariks kroonimine leidis aset Moskva Kremlis Uspenski katedraalis 11. juulil 1613. 
Enne Mihhaili valitsemisaega oli Moskva tsaaririigis nn segaduste aeg, mille tingisid senise valitseva tsaaridünastia Rjurikovitšite valitsejateliini katkemine pärijate puudumisel, samuti toimunud sõjad Rzeczpospolitaga. 
Isiklikku.
Mihhail oli kaks korda abielus. 
Mihhail Fjodorovitš on maetud Moskva Kremli Arhangelski katedraali.
Sinivaal

Sinivaal ("Balaenoptera musculus") on vaguvaallaste sugukonda vaguvaala ("Balaenoptera") perekonda kuuluv mereimetaja, suurim kiusvaalaline ja suurim kunagi Maal elanud imetaja.
Mõnede väidete kohaselt on sinivaal suurim kunagi maakeral elanud loom. Sinivaal on kuni 30 meetrit pikk ja võib kaaluda kuni 200 tonni. Isasloom on emasest tavaliselt väiksem. Suurima teaduslike meetoditega mõõdetud isendi pikkus oli 33,6 m (1922).
Tema ladinakeelne nimi "musculus" tähendab 'lihaseline', kuid juhtumisi ka 'hiireke'.
Levik.
Sinivaal elab kõikides maailmamere avaosades, välja arvatud rannikumeres ja troopilistes vetes.
Kirjeldus.
Sinivaala selg on tumehall sinaka varjundiga, küljed ja kõht helesinised. Heledad laigud vaala kehal on nahaparasiitide kahjustused.
Tal ei ole hambaid, vaala suus on kiused nagu omamoodi lamellkardin.
Hinnanguliselt võib sinivaal elada 80 aastat vanaks, aga see ei ole täpselt teada, sest vaalasid on hakatud individuaalselt jälgima alles hiljaaegu. Kindla peale on teada, et Vaikse ookeani kirdeosas elas üks sinivaal 34 aastat.
Toitumine.
Sinivaal toitub antarktilistes vetes hiilgevähilistest (krillist), arktilistes vetes väiksematest koorikloomadest. Ta sööb ka aerjalalisi ja muud zooplanktonit. Täiskasvanud sinivaal võib süüa kuni 40 miljonit krilli päevas. Vaal toitub aladel, kus krille kõige rohkem leidub, ja sööb neid päevas kuni 3,6 tonni. Koos krilliga neelab ta kalmaare, koorikloomi ja väikseid kalu, aga sihilikult ta neid ei söö. Sinivaala päevane energiavajadus on umbes 1 500 000 kcal. Päeval toitub ta rohkem kui saja meetri sügavusel, öösiti veepinnal.
Eluviis.
Isendid hoiduvad üksinda, harvem kahe-kolmekaupa.
Lühikest aega võib sinivaal ujuda kiirusega kuni 40 km/h, arendades selleks võimsust 500 hj. Sukeldumisrekordiks on täheldatud 36 minutit, 20 minutit kestev sukeldumine on sagedane, 10 minutit on keskmine.
Paljunemine.
Emane sinivaal saab suguküpseks 4.–5. eluaastal, isane 8.–10. eluaastal.
Emane sünnitab 2–3 aasta tagant 6–8 meetri pikkuse järglase. Vaalapoeg imeb päevas umbes 90-200 liitrit emapiima. Sündides kaalub vaal umbes 2,7 tonni – sama palju kui täiskasvanud jõehobu. Järglast on tarvis imetada 7–8 kuud ja selle aja jooksul kasvab ta poole pikemaks. Iga päev joob väike vaal 400 liitrit piima ja võtab päevas juurde 90 kg. Poolteiseaastane vaal on juba 20 meetrit pikk.
Vaenlane, vaalaküttimine.
Sinivaala ainus looduslik vaenlane on mõõkvaal. Uuringu järgi kannab veerand sinivaaladest mõõkvaalade rünnakuis saadud arme. Kuna mõõkvaalad sinivaalu nii sageli ründavad, siis järelikult peavad need rünnakud vahel vilja kandma, aga kui suur osa rünnakutest mõõkvaalale edukalt lõpeb, on teadmata.
Vaalaküttimise tagajärjel vähenes sinivaalade arv ligikaudu 200 000-lt (1930) umbes 1000-le (1965), kuni 1966. aastal sinivaalade püük keelati. Tänapäeval on sinivaalasid umbes 10 000 ja nende arv kasvab aeglaselt.
Diogo Antônio Feijó

Diogo Antônio Feijó [di'ogu ant'oniu feiž'o] (3. august 1784 São Paulo – 10. november 1843 São Paulo) oli Brasiilia ainuregent ("Regente Único") 12. oktoobrist 1835 – 19. septembrini 1837, kes valitses Brasiilia alaealise keisri Pedro II eest.
Feijó sündis enda sõnul "tundmatute vanemate pojana".
Feijó ordineeriti 25. veebruaril 1809 katoliku preestriks.
Ta valiti 1821 Brasiilia esindajana Portugali Üldisesse ja Erakorralisse "Cortes" 'isse 1821–1822. Koos teiste brasiillastest saadikutega keeldus Feijó alla kirjutamast Portugali konstitutsioonile ning hiljem (1824) kritiseeris ta väga teravalt selle autoritaarsust. 
São Paulot esindanud Saadikutekoja liikmena (1826–1829, 1830–1833) ründas Feijó ägedalt keiser Pedro I poliitikat. Ta astus välja ka preestrite tsölibaadi kaotamise eest.
Pärast keisri loobumist troonist (7. aprill 1831) ja Alalise Regendinõukogu valimist (17. juuni 1831) sai Feijó juulis 1831 justiitsminister, kuid astus 3. augustil 1832 tagasi, sest senat keeldus vallandamast José Bonifácior alaealise keisri Pedro II õpetaja kohalt.
Juulis 1833 sai ta senaatoriks. Tema tegevus parlamendis oli innukas, sõltumatu ja julge. 1834 valiti ta senati statistikakomitee liikmeks.
7. aprillil 1835 valiti Feijó neljaks aastaks regendiks. Häälte lugemise viis lõpule üldkogu (senati ja saadikutekoja ühine istung), mis peeti Senatihoones Rio de Janeiros 9. oktoobril 1835.
Hääletustulemused.
11. oktoobril valiti Feijó Mariana piiskopiks, kuid ei võtnud seda kohta vastu.
12. oktoobril 1835 andis Feijó üldkogu ees Senatihoones Rio de Janeiros ametivande.
Feijó valitsus püüdis peatada riigi lagunemist, kuid ei suutnud jagu saada suurtest mässudest Pará provintsis (""Cabanagem") ja Rio Grande do Suli provintsis ("Farroupilha"").
Halva tervise ja tema vastu suunatud ägeda kriitika tõttu esitas Feijó 19. septembril 1837 tagasiastumisavalduse. Järgmiseks regendiks sai Pedro de Araújo Lima.
Pärast tagasiastumist läks Feijó tagasi São Paulosse.
1839. aastal valiti Feijó senati presidendiks. Hemorraagia tõttu tekkis tal sama aasta lõpul vasaku kehapoole halvatus. See sundis teda jääma São Paulosse. Rio de Janeiros käis ta ainult keiser Pedro II kroonimisel ja muudel erilistel puhkudel.
1842. aastal ühines Feijó liberaalidega, kes rahulolematutena parlamendivalimiste tulemustega tõstsid mässu (liberaalne revolutsioon). Kui Caxiasi hertsog revolutsiooni maha surus, siis Feijó arreteeriti Sorocabas ja pagendati Vitóriasse Espírito Santo osariigis. Mõni kuu hiljem ta vabanes ning naasis São Paulosse. Senati avaistungil 1843 esines ta kaitsekõnega oma asjas.
Diogo Antônio Feijó suri 10. novembril 1843, enne kui senat jõudis tema asjas otsuse teha.