Kinokeha

Kinokeha (inglise keelest tõlgituna "cinematic body") on tantsufilmi ja "screendance"´i keskne mõiste, mis kujuneb tehnoloogia kaasamisel, näiteks kaamera kasutamisel, montaažil või visuaalsete efektide lisamisel. Erinevalt "võimalikust" ehk füüsilisest kehast, mis allub füüsilisikaseadustele, on "kinokeha" piirideta kujuteldav keha. "Kinokeha" eripära on selle võime ületada gravitatsiooni, tehnilisi takistusi ja bioloogilisi paratamatusi, nagu surm või vananemine.
Mõiste alla kuuluvad sünonüümid: "võimatu kinokeha, ekraanikeha, võimatu keha".
Päritolu.
Mõiste pärineb algselt filmiteooriast ning on seeläbi liikunud edasi ka teistesse valdkondadesse, näiteks tantsufilmi. 
 oli üks inimestest, kes tõi "kinokeha" mõiste(inglise keelest tõlgituna "cinematic body") tantsufilmi diskursusesse, uurides kaamera, tehnika ja keha vahelist seost.
"Kinokeha" mõiste saab selgema kuju tema teoses "Screendance: Inscribing the Ephemeral Image". Ta analüüsib, kuidas tantsiva keha ja liikumise piirangud on vastandatud tänapäeva tehnoloogia ja meedia loodud keha kujutistele. Ta räägib ka protsessist, kuidas "võimalik keha" muutub "võimatuks kehaks". Protsess võib alguse saada juba filmimisest, kus keha olemust mõjutab: valgus, kaameranurgad ning teised võtted. Võimatut keha luuakse ka video järeltöötlusel, kus keha mõjutavad videomaterjali lõikamine, "", eriefektid jne.
Lisaks Rosenbergile on kinokeha mõistet kasutanud ka Patrick Fuery oma töös "The Body as is: The Copula of the (Cinematic) Body." Tema analüüs tugineb C.S. Peirce’i semiootikal (Firstness, Secondness, Thirdness ja ikoonilisus), Freudi teooriatel (ihade psühhoanalüüs) ja Lacani käsitlustel (vaataja ja kehakujutise suhe). 
Fuery rõhutas "kinokeha" olemuses, et tegu pole passiivse objektiga, mida ainult näidatakse ja vaadatakse, vaid aktiivse elemendiga, mis loob tähendusi. "Kinokeha" on justkui vahelüli filmi olemuse ja vaataja kogemuse vahel. Tema analüüsi järgi ületab filmis olev keha kõik füüsilised piirangud ja reaalsuse. Ta rõhutas lisaks, et filmis kehade kujutamine on pidevas muutumises, jättes ruumi vaataja tõlgendustele. Kokkuvõttes ei ole "kinokeha" olemus kunagi lõplik, vaid alati avatud interpretatsioonidele.
Võimalik keha.
"Võimalik keha" on vastand "võimatule kinokehale". Tegu on füüsilise kehaga, mida mõjutab füüsiline maailm ning sellega kaasas käivad füüsikaseadused. Küll aga ei saa välistada, et ka füüsilisel kehal poleks võimalik "võimatu kehana" välja näha. tõi oma teoses “Paberlaevuke” esile kolme sorti kehatehnikaid: argiseid, mitteargiseid ja virtuoosseid.
Argised kehatehnikad on mõeldud kommunikeerimiseks, mitteargised informatsiooni kandmiseks ning virtuoossed hämmastamiseks.
Virtuoossus tähendab "Eesti Õigekeelsussõnaraamatu" järgi meisterlikkust, tehnika poolest täiuslikkust.Sinnapaika võimalik keha ka oma võimetega jääb. See saab tekitada illusiooni, et füüsiline maailm pole keha jaoks piirang, kuigi tegelikkuses on. Tegemist on täiuslikkuseni lihvitud tehnikaga, mis näib vaatajale võimatu, kuid vadkonnas tegutsejale võimalik.
Omadused.
Materiaalsus
Tehnika kasutamise tulemusena kaotab keha oma realistliku füüsilise olemuse. Keha väljanägemine sõltub kaamerast, montaažist, valgusest ja teistest tehnilistest valikutest. Keha filmimisel ning video järeltöötlusel transformeeritakse keha reaalsest objektist visuaalseks ning tähenduslikuks kujutiseks. Kujutis eksisteerib ainult filmilindil ning pole enam füüsiliselt kogetav.
Kaamera ja tehnoloogia loovad uue ulatuse liikumisvõimalustele. Tehnika kasutamisel saab keha lennata, hõljuda ehk teha kõike, mida füüsilises maailmas olev gravitatsioonijõud ei luba.
Aega on võimalik läbi tehnika manipuleerida, seda: kiirendades, aeglustades ja muud moodi muutes. Keha, mida nähakse ekraanil, võib näida vanem või noorem, kui tegelik füüsiline keha. Kehaliigutusi saab muuta üleloomulikult kiiremaks, mida vaataja ei suuda enam hoomata.
"Kinokeha" ei allu bioloogilistele piirangutele, nagu vananemine või surm. Seda saab tehnoloogia abil lõputult taasluua, muutes keha igavikuliseks. Keha on võimalik ka transformeerida millekski täiesti uueks, muutes nt naha tekstuuri.
Kaamera ja montaaž võimaldavad keha fragmenteerida ja keskenduda detailidele. Lähikaadrid eraldavad keha tervikust, tuues esile detaile, mis jääksid tavapäraselt inimsilmale nägemata. Läbi keha tükeldamise on võimalik luua uusi tähendusi.