tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Kisköre

Kisköre on linn Ungaris Hevesi komitaadis Hevesi kreisis.
Linnas asub 1973. aastal valminud hüdroelektrijaam.
Geograafiline asend.
Kisköre asub Tisza jõe vasakul kaldal, kreisikeskusest Hevesist umbes 19 km kagus ja Hevesi komitaadi keskusest Egerist ligikaudu 46 km lõunas. Linna läbib Kál-Kápolna–Kisújszállási raudteeliin.
Ajalugu.
Piirkond on olnud asustatud juba vähemalt 4000 aastat. Asulat on esmamainitud 1323. aastal ("Kure"). 1967. aastal alustati Tisza jõele Kisköre tammi ehitamist. Linnaõigused sai Kisköre 2005. aastal.
Arshad Nadeem

Arshad Nadeem (urdu keeles ارشد ندیم; sündinud 2. jaanuaril 1997 Mian Channus) on Pakistani odaviskaja.
2019. aasta maailmameistrivõistlustel Dohas viskas ta kvalifikatsioonis Pakistani rekordi 81.52 ja sai 16. koha.
Olümpiamängudeks valmistumisel ei saanud ta Pakistani riigilt toetust ja sponsorite puudumise tõttu oli ta sunnitud peamiselt harjutama koduaias ja tänavatel. 2021. aastal toimunud suveolümpiamängudel Tokyos viskas ta kvalifikatsioonis 85.16 ja pääses esimese Pakistani kergejõustiklasena olümpiamängudel finaali. Finaalis sai ta tulemusega 84.62 viienda koha. 
2022. aasta maailmameistrivõistlustel Eugene'is oli Nadeem 86.16-ga viies. Sama aasta Rahvaste Ühenduse mängudel viskas ta esimest korda oda üle 90 meetri ja võitis mängude ja Pakistani rekordiga 90.18 Anderson Petersi ja Julius Yego ees kuldmedali.
2023. aasta maailmameistrivõistlustel Budapestis viskas Nadeem finaalis 87.82 ja võitis Neeraj Chopra järel hõbemedali.
2024. aasta suveolümpiamängudel Pariisis tuli Nadeem olümpiavõitjaks olümpiarekordiga 92.97, ületades 2008. aasta suveolümpiamängudest Andreas Thorkildsenile kuulunud varasema rekordi enam kui 2 meetriga. Selle viskega püstitas ta ka Aasia rekordi ja tõusis kõigi aegade edetabelis kuuendaks. Temast sai esimene olümpiamängudel individuaalalal kuldmedali võitnud Pakistani sportlane ja esimene olümpiamedali võitnud Pakistani kergejõustiklane. Enne Nadeemi kuldmedalit pärines Pakistani viimane olümpiamedal 1992. aasta suveolümpiamängudelt ning viimane olümpiavõit 1984. aasta suveolümpiamängudelt. Mõlemad medalid võitis maahokimeeskond.
Nadeemi isiklik rekord on 2022. aasta Rahvaste Ühenduse mängudel Birminghamis visatud 90.18. See on ka Pakistani rekord.
Ants Vaadre

Ants Vaadre (6. juuni 1925 Tallinn – 29. märts 2016 Tallinn) oli eesti soomepoiss ja metsavend.
Elulugu.
Ta õppis kuni 1939. aastani Tallinna Prantsuse Lütseumis ja lõpetas 1943. aastal Tallinna 2. Gümnaasiumi, mille järel ta mobiliseeriti Saksa sõjaväkke ja saadeti lennuväe õppekeskusesse. 
Alates 13. novembrist 1943 teenis ta Soome mereväes: sai väljaõppe Turus, teenis Turu laevastikubaasis I ja IV pataljonis, soomuslaeval Väinamöinen, torpeedokaatril, abilaeval Tuppura ja 110. mereväe autokompaniis Helsingis. Ta naasis Eestisse 5. septembril 1944, võitles Narva rindel ja ühines admiral Pitka löögiüksusega, osaledes Keila ja Haapsalu-Risti kaitselahingutes. Ta oli metsavend Lääne-, Pärnu ja Viljandimaal, kuni arreteeriti 19. veebruaril 1946. Talle mõisteti 10 aastat vabadusekaotust ja lisaks 5 aastat sundasumist. Norilski vangilaagrist vabanes ta 1955. aasta veebruaris, oli asumisel Karagandõ oblastis kuni 15. jaanuarini 1957, mil naasis Eestisse. 
Ta oli elektrik, automehaanik ning mehaanik ja transpordiosakonna juhataja naha- ja jalatsikombinaadis Kommunaar, hiljem autotranspordi ja maanteede ministeeriumi õppekombinaadis filiaalijuhataja ja autoeriala õpetaja. 1985. aastal jäi ta pensionile, kuid jätkas õpetamist ka hiljem. 
1980. aastatel lõpus asus ta koondama Eesti mereväe veterane, kogus ja publitseeris nende mälestusi. Vaadre oli Elias Lönnroti Seltsi Soomepoiste sektsiooni juhatuse liige, üks Soome Sõjaveteranide Eesti Ühenduse asutajaid ja juhatuse liige, Soomepoiste Meeskoori asutajaliige ja põhikoosseisu laulja. Ta panustas Eesti mereväe taasloomisse ja osales Eesti Mereväelaste Kogu töös. 1992. aastal asutati tema initsiatiivil Soome Mereväes Teeninud Eestlaste Gild, mille esimees oli ta asutamisest kuni tegevuse lõpetamiseni 2006. aastal. Ta korraldas kokkutulekuid, mälestustahvlite avamisi, trükiste väljaandmist, kujundas mereväe soomeposite sümboolikat. 1992. aastal oli ta üks Lembitu allveelaeva ülevõtmise korraldajatest.
Isiklikku.
Tema isa Ernst-Johannes Vaadre oli Vabadusristi II liigi 3. järgu teenetemärgi kavaler ja Johan Pitka lähedane tuttav. .
Kaljo Schults

Kaljo Schults (26. detsember 1925 Tallinn – 18. oktoober 2004 Tallinn) oli eesti soomepoiss ja füüsik.
Ta lõpetas Hiiu Algkooli ja õppis 1943. aastani Tallinna 2. Gümnaasiumis. 1943. aasta oktoobris läks ta Soome, kus oli jalaväerügemendi-200 radist. 1944. aastal naasis Eestisse ja lõpetas 1945. aastal Tallinna 2. Keskkooli. 
Aastatel 1945–1951 õppis ta Tallinna Polütehnilise Instituudi (TPI) mehaanikateaduskonnas, mille lõpetas insener-elektrikuna elektrimasinate ja aparaatide alal. 
Alates 1948. aastast oli ta Tallinna Toiduainete Tööstuse Tehnikumi ja Merekalandustehnikumi tehnilise mehaanika ja metallide tehnoloogia õpetaja, hiljem töötas ta elektrotehnika teoreetiliste aluste kateedris ja füüsika kateedris. Aastatel 1953–1956 õppis ta TPI-s aspirantuuris tahke keha füüsika erialal. 1961. aastal kaitses ta kandidaadiväitekirja ja 1963. aastal sai dotsendi kutse.
1962. aastast elas ja töötas Schults Kohtla-Järvel. Tema tööpanusega on seotud TPI õppe-konsultatsioonipunkti muutmine TPI üldtehniliseks teaduskonnaks, kus ta oli aastatel 1969–1979 üldtehnikakateedri juhataja ja 1983–1989 dekaan. 1992. aastast oli ta Virumaa Kõrgkooli füüsika õppetooli juhataja, dotsent ja professor, 2000. aastast kuni surmani õpetas ta seal füüsikat ja mitut tehnilist ala. Ta koostas ka füüsika ja tehnilise mehaanika alaseid õppevahendeid. 
Kaljo Schults oli Eesti Füüsika Seltsi asutajaliige ja kuulus 1990. aastast seltsi juhatusse. 
Temalt ilmus umbes 100 teaduspublikatsiooni.
Henno Tooming

Henno Tooming (3. jaanuar 1923 Tartu – 22. oktoober 1979 Stockholm, Rootsi) oli eesti päritolu pianist ja džassmuusik. 
Ta lõpetas 1944. aastal Tallinna Reaalkooli ja põgenes Eestist teise maailmasõja ajal. 
Ta moodustas kvarteti koos saksofonist Tommy Koverhulti, kontrabassist Torbjörn Hultcrantzi ja trummar Leif Wennerströmiga. Ta esines filmis "För vänskaps skull" väikeses rollis pianistina. Ta oli Riksteatri orkestri pianist.
Tooming kuulus alates 1950. aastatest Rootsi džassmuusikute paremikku ja oli ainus teise maailmasõja ajal põgenenud väliseesti muusik, kes tegi koostööd rahvusvaheliste džassitippudega. Rootsi arhiivides säilinud lindistustele toetudes väidab pianist ja džassiuurija Tiit Lauk, et Tooming on üks kõigi aegade parimaid eesti päritolu džasspianiste.
Ilmar Bork

Ilmar Bork (24. juuni 1927 Tallinn – 11. jaanuar 2008 Tallinn) oli eesti arhitekt, purjetaja ja jääpurjetaja.
Ta lõpetas 1945. aastal Tallinna 2. Keskkooli ja 1952. aastal arhitektina Tallinna Polütehnilise Instituudi. 
Bork hakkas purjetama 1947. aastal Kalevi Jahtklubis. Ta tuli Nõukogude Liidu meistriks purjetamises 1947. aastal L3 klassis koos Ernst Kuzmanovi ja Eli Kaldmaga ning jääpurjetamises aastatel 1949–1950 12 m2 vabaklassis koos Rein Kumariga. Ta sai NL-i meistrivõistlustel pronksmedali 1948. aastal jääpurjetamises monotüüp XV klassis koos Ernst Kuzmanoviga ja 1953. aastal purjetamises 5,5R klassis koos Rein Kumari ja Leo Purrega. Ta sai aastatel 1947–1953 purjetamises ja jääpurjetamises Eesti meistrivõistlustel auhinnalisi kohti, kuulus Kalevi ja Jõu spordiseltside liikmeskonda ning oli aastatel 1973–1980 Vinni Näidissovhoostehnikumi spordiklubi esimees.
Bork töötas arhitektina, juhatas Narva taastamistöid pärast teist maailmasõda, oli aastatel 1953–1962 Narva linna peaarhitekt, 1962. aastast Eduard Vilde nimelise kolhoosi ja seejärel Vinni Näidissovhoostehnikumi peaarhitekt.
1957. aastal kavandas ta skulptor Olav Männiga Narvasse Vladimir Lenini monumendi, 1965. aastal skulptor August Vommiga Pajustisse Eduard Vilde monumendi. Bork on Pajusti tammikusse rajatud eksperimentaalelamute kompleksi arhitekt, ühes neist majadest elas ta ka ise. Ta osales Rägavere lahingu mälestussamba taastamisel ja kavandas Kaleva mälestusmärgi.
Endel Nigul

Endel Nigul (16. mai 1927 Tallinn – 7. aprill 1992 Tallinn) oli eesti spordiajakirjanik.
Ta lõpetas 1945. aastal Tallinna 2. Keskkooli ja 1950. aastal Tartu Riikliku Ülikooli kehakultuuriteaduskonna. 
Nigul hakkas sportima 1940. aastal Tallinna Reaalkoolis, treenis Richard Kiipsaare ja Harry Aumere juhendamisel ning tuli tõkkejooksjana Eesti noortevõistlustel auhinnalistele kohtadele. 
Nigul töötas aastatel 1950–1953 Eesti NSV Spordikomitees riikliku kergejõustikutreenerina. 
Aastatel 1953–1957 oli ta Õhtulehe spordiosakonna juhataja, 1958–1977 Spordilehe ja 1977–1987 Kehakultuuri vastutav sekretär, kuulus 1950. aastatel Tallinna spordikomitee kolleegiumi ja 1970.–1980. aastatel Suusaspordiföderatsiooni propagandakomisjoni. Ta oli spordiajakirjanike ühenduse asutajaliige 1957. aastal ja Ajakirjanike Liidu liige 1958. aastast.
Olaf Olmann

Olaf Olmann (17. mai 1926 Tallinn – 8. veebruar 2003 Tallinn) oli eesti kiiruisutamis- ja jalgrattasporditreener ning sporditegelane. 
Ta lõpetas 1945. aastal Tallinna 2. Keskkooli ja õppis Tallinna Polütehnilises Instituudis mehaanikat, Tallinna Muusikakoolis orkestripille ja aastatel 1954–1960 Tartu Riikliku Ülikooli kehakultuuriteaduskonnas. 
Olmann alustas sportimist alustas 1942. aastal Nigul Maatsoo poksikursustel, jätkas Tallinna spordiklubis kiiruisutamistreener Armin Laugeni juhendamisel ja 1948. aastal Eimar Kase jalgratturite treeningurühmas. Ta töötas aastatel 1950–1959 Spartaki spordiühingu kiiruisutamis- ja jalgrattasporditreenerina, oli 1959. aastast Kalevi kesknõukogus jalgrattasporditreener, vastutav instruktor ja mitmel alal juhttöötaja. Ta tegutses kohtunikuna (1980. aastast kiiruisutamises vabariiklik kategooria ja jalgrattaspordis üleliiduline kategooria), kuulus üle 25 aasta kiiruisutamisföderatsiooni ja jalgrattaspordiföderatsiooni presiidiumi ja treenerite nõukokku ning avaldas kirjutisi Kehakultuuris ja Spordilehes. 
Tema õpilaste hulgas olid Ants Antson, Mai Männiste, Ants Saks, Toivo Kauniste, Tamara Brõnova, Jaan Klassepp, Ants Jeret, Vello Altma, Avo Nurm, Rein Kasela, Juhan Anupõld.
Ta oli Swing Clubi asutajaliige ja mängis orkestris Energia. 
Isiklikku.
Tema esimene abikaasa oli jooksja ja treener Eha Olmann, teine abikaasa oli maletaja ja maletreener Monika Tsõganova, tütar on Kerttu Olmann-Mõis.
Lébény

Lébény (saksa keeles "Leiden") on linn Ungaris Győr-Moson-Soproni komitaadis Mosonmagyaróvári kreisis.
Geograafiline asend.
Lébény asub Slovakkia piirist 16 km ja Austria piirist 22 km kaugusel, kreisikeskusest Mosonmagyaróvárist umbes 17 km lõunakagus ja komitaadikeskusest Győrist ligikaudu 20 km lääneloodes. Linna kõrvalt läheb läbi Budapest–Hegyeshalom–Rajka raudteeliin.
Ajalugu.
Lébény ja selle lähiümbrus on arheoloogiliste leidude põhjal olnud pidevalt asustatud alates 5. aastatuhandest eKr. Rooma ajal asus Lébény kohal sõjaväelinnus Quadrata. Lébény kloostrit on ürikutes esmamainitud 1208. aastal. 1529. aastal rüüstasid Viini piiramiselt naasnud Türgi väed Lébényit, rüüstasid ja hävitasid osa kirikust. 1683. aastal rüüstasid Lébényit taas Viinist tagasi pöörduvad Türgi väed. 1841. aastal hävis suur osa külast tulekahjus. Aastatel 1832–1872 oli Lébény turulinn. 1973. aastal liideti Lébény ja Mosonszentmiklósi külad Lébénymiklósi nime alla. Kaks küla said jälle iseseisvateks asulateks 1989. aastal. Linnaõigused sai Lébény 15. juulil 2013.
Herend

Herend (saksa keeles "Herrendorf") on linn Ungaris Veszprémi komitaadis Veszprémi kreisis.
Geograafiline asend.
Herend asub Veszprémist ligikaudu 12 km lääneloodes. Linna läbib Székesfehérvár–Szombathely raudteeliin.
Ajalugu.
Keskajal asus praeguse Herendi alal mitu väiksemat küla. Veszprém oli aastatel 1552–1566 Türgi võimu all, ka Herend tühjenes elanikest. Herendi uuesti asustamist alustati 1764. aastal. Piirkonda saabus palju saksa asunikke. Linnaõigused sai Herend 1. juulil 1999.
Majandus.
Linnas asub 1826. aastal asutatud Herendi portselanimanufaktuur. Teise maailmasõja järel manufaktuur natsionaliseeriti. 1992. aastal portselanimanufaktuur erastati ja 75% sellest kuulub ettevõtte töötajatele. Manufaktuuri juures tegutseb 1964. aastal rajatud portselanimuuseum.
Balatonfűzfő

Balatonfűzfő on linn Ungaris Veszprémi komitaadis Balatonalmádi kreisis.
Geograafiline asend.
Balatonfűzfő asub Balatoni järve kirdenurga ääres, kreiskeskusest Balatonalmádist umbes 4 km põhjakirdes ja komitaadikeskusest Veszprémist ligikaudu 10 km idakagus. Linna läbib Székesfehérvár–Tapolca raudteeliin.
Ajalugu.
Balatonfűzfő kohal oli asula juba Rooma riigi ajal. Küla varasem nimi oli Máma ja seda on ürikutes esmamainitud 990. aastal. Mongolite sissetungi ajal 1242. aastal laastati ka Mámat ja selle kirik võis hävineda. Ühe dokumendi järgi oli juba 1292. aastal külas Püha László auks ehitatud Máma kirik, mis on suure tõenäosusega ehitatud pärast mongolite sissetungi. Máma küla hävimise kohta pole kirjalikke andmeid, kuid oletatakse, et see hävitati 18. sajandi alguses Rakoczi iseseisvussõja ajal. Balatonfűzfő areng hakkas kiirenema pärast raudteeühenduse saamist 1909. aastal. Asulasse rajati keemiatehas ja paberivabrik. Suvituskohaks hakkas Balatonfűzfő kujunema 1920. aastatel. Linnaõigused sai Balatonfűzfő 1. juulil 2000.
Haralds Kalniņš

Haralds Kalniņš (20. juuli 1911 Peterburi – 27. oktoober 1997) oli läti luterlik vaimulik. Lisaks oli ta aastast 1967 Venemaa, Ukraina, Kasahstani ja Kesk-Aasia sakslaste vaimulik hooldaja.
Ta sündis Peterburis saksa-läti segaperekonnas. 1919. aastal opteerusid tema vanemad Lätti. Aastatel 1933–1937 õppis ta vaimulikus seminaris Baselis. Pärast seminari lõpetamist oli ta vikariaadis Elsassis. 1938. aastal naasis ta Lätti. Aastatel 1943–1945 teenis ta Läti SS-leegionis veltveeblina.
Pärast sõjavangist vabanemist 1947. aastal naasis ta Lätti. 1951. aastal ordineeriti ta Läti Evangeelse Luterliku Kiriku peapiiskopi Gustavs Tūrsi poolt Läti Evangeelse Luterliku Kiriku pastoriks. Ta tegutses 1965–1988 pastorina Riia Jeesuse kirikus. 1967. aastal asus ta vaimulikult hooldama Venemaa sakslasi. 1981. aastal sai ta superintendendiks.
1988. aastal lahkus ta Läti kirikust, et saada NSV Liidu saksa kogukondade (saksa keeles Deutschen Evangelisch-Lutherischen Kirche in der Sowjetunion) (tulevane ELKRAS) täieõiguslikuks piiskopiks.
1989. aastal avas ta kaugõppe teoloogilise seminari, mille õppesessioonid toimusid kaks korda aastas.
Jäi 1994. aastal pensionile.
Gabber

Gabber on elektroonilise tantsumuusika stiil ja "hardcore techno" alamstiil. Seda stiili iseloomustavad kiired biidid, moonutatud ja rasked "kick"-trummid, tumedate teemade ja sämplitega. 
Stiil sai alguse Rotterdamis ja Amsterdamis 1990. aastatel.
Rim Tim Tagi Dim

"Rim Tim Tagi Dim" on Horvaatia muusiku Baby Lasagna laul. See ilmus 12. jaanuaril 2024 Virgin Music Groupi kaudu. See laul on kolmas singel Baby Lasagna debüütalbumilt DMNS &amp; Mosquitoes.
Baby Lasagna esindas selle lauluga Horvaatiat 2024. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel ja saavutas 547 punktiga teise koha.
Tuomas Holopainen

Tuomas Lauri Johannes Holopainen (sündinud 25. detsembril 1976 Kitees) on Soome muusik, laulukirjutaja ja produtsent. Ta on tuntud kui peamine laulukirjutaja, klahvpillimängija ja sümfoonilise "metal"'i ansambli Nightwish kaasasutaja.
Ooperiball (film)

"Ooperiball" on 1974. aasta Eesti muusikafilm. Filmi režissöör on Virve Aruoja. Filmi tootis Tallinnfilm.
Filmis toimub lossis ball, kus tollased ooperisolistid kannavad ette tuntud heliloojate (nt Mozarti, Tšaikovski, Verdi) teoseid. Ooperisolistidena mängivad filmis teiste seas Margarita Voites, Hendrik Krumm, Anu Kaal.
2018. aasta jäähoki maailmameistrivõistlused

2018. aasta jäähoki maailmameistrivõistlused oli rahvusvaheline jäähokiturniir, mida võõrustasid Taani linnad Kopenhaagen ja Herning ning mis peeti 4.–20. maini 2018. IIHF kuulutas võidupakkumise välja 23. mail 2014. aastal Valgevenes Minskis. Lõuna-Korea tegi oma debüüdi maailmameistrivõistlustel, olles varem mänginud madalamates divisjonides.
Rootsi jäi turniiril võitmatuks ning tuli pärast finaalis Šveitsi alistamist üheteistkümnendat korda maailmameistriks. Pronksimängu võitis USA, alistades Kanada 4:1.
Turniiri ametlik maskott oli luik, mis on inspireeritud Taani kirjaniku ja poeedi Hans Christian Anderseni muinasjutust "Inetu pardipoeg".
Osalejad.
Eelringi pääsemine põhines 2017. aasta IIHF-i maailma edetabelist, mis lõppes 2017. aasta jäähoki maailmameistrivõistluste lõppedes. Põhigruppi kuulus 16 meeskonda, mis oli jagatud kahte alagruppi (IIHF 2017. aasta edetabel sulgudes):
Alagrupiturniir.
A-alagrupp.
 
B-alagrupp.
Tompa

Tompa on linn Ungaris Bács-Kiskuni komitaadis Kiskunhalasi kreisis.
Geograafiline asend.
Tompa asub Serbia piirist 3,5 km kaugusel, Suboticast 15 km loodes. Kreisikeskusest Kiskunhalasist asub Tompa umbes 25 km lõunas, Szegedist 47 km läänes ja komitaadikeskusest Kecskemétist ligikaudu 78 km lõunas. Linna kõrvalt läheb mööda Budapest–Belgradi raudteeliin.
Ajalugu.
Enne Trianoni rahulepingut oli praeguse Tompa linna ala Subotica (ungari keeles "Szabadka") koosseisu kuuluv tühermaa. Iseseisvaks külaks sai Tompa 12. aprillil 1922. Suurkülaks sai Tompa 1970. aastal. 1978. aastal avati Tompas maanteepiiripunkt. Linnaõigused anti Tompale 2004. aastal.
Jemma Reekie

Jemma Reekie (sündinud 6. märtsil 1998 Beithis) on Suurbritannia jooksja, kelle põhiala on 800 meetri jooks.
Ta võitis 2017. aasta Euroopa juunioride meistrivõistlustel Grossetos 1500 meetri jooksus kuldmedali.
2019. aasta U23 Euroopa meistrivõistlustel Gävles võitis ta kuldmedali nii 800 kui ka 1500 meetri jooksus. 
2021. aastal toimunud olümpiamängudel Tokyos sai Reekie 800 meetri jooksus isikliku rekordiga 1.56,90 neljanda koha, kaotades pronksmedali võitnud Raevyn Rogersile 9 sajandiksekundiga.
2022. aasta Euroopa meistrivõistlustel Münchenis sai ta 800 meetri jooksus ajaga 2.00,31 viienda koha.
2023. aasta maailmameistrivõistlustel Budapestis sai Reekie 800 meetri jooksus viienda koha ajaga 1.57,72.
2024. aasta sisemaailmameistrivõistlustel Glasgow's võitis ta 800 meetri jooksus Tsige Duguma järel hõbemedali.
Pannonhalma

Pannonhalma (kuni 1965. aastani Győrszentmárton, saksa keeles "Martinsberg", slovaki keeles "Rábsky Svätý Martin") on linn Ungaris Győr-Moson-Soproni komitaadis, Pannonhalma kreisi halduskeskus.
Pannonhalma benediktlaste peaklooster ja selle looduskeskkond kuulub alates 1996. aastast UNESCO maailmapärandi nimistusse.
Pannonhalma on Pannonhalma veinipiirkonna keskus.
Geograafiline asend.
Pannonhalma asub komitaadikeskusest Győrist ligikaudu 17 km lõunakagus ja Slovakkia piirist 21 km kaugusel. Linna läbib Győr–Veszprémi raudteeliin.
Ajalugu.
Ungari suurvürst Géza kutsus benediktlased piirkonda 996. aastal. Ungari kuningas István I Püha asutas Pannonhalma kloostri 1002. aastal. 1241. aastal suutis klooster edukalt tõrjuda mongolite rünnakut. 1452. aastal on Győrszentmártonit ürikutes nimetatud turulinnaks ("oppidum"). Alates 1532. aastast rüüstasid türklased asulat mitmel korral. Türgi ikke ajal pidid mungad kloostrist korduvalt põgenema. Klooster taastati 1640. aastatel. Saksa-Rooma keiser ja Austria ertshertsog Joseph II sulges kloostri 1786. aastal, kuid 1802. aastal lubati klooster taasavada. 19. sajandil arenes Győrszentmárton kiiresti. 1965. aastal võttis Győrszentmárton nimeks Pannonhalma.
Pannonhalma sai linnaõigused 2000. aastal.
Emigrate

Emigrate on 2005. aastal Rammsteini kitarristi Richard Kruspe poolt kõrvalprojektina loodud "industrial metal"'i ansambel. Nad on välja andnud neli stuudioalbumit.
Annabel (singel)

"Annabel" on ansambli Mr. Lawrence laul ja singel. See on Mr. Lawrence'i üks tuntumaid lugusid. Muusika ja sõnade autor on Mihkel Raud.
Laul salvestati Stockholmis 1994. aastal ja see ilmus 1995. aastal albumil "Swing". Laul ilmus 1996. aastal ka singlina. 2021. aastal ilmus laulust uus versioon.
Digitaalne valikkutsung

Digitaalne valikkutsung ("Digital Selective Calling", DSC) on standard ettemääratud digitaalsete sõnumite edastamiseks keskmise sagedusega (MF), kõrgsagedusliku (HF) ja väga kõrge sagedusega (VHF) mereraadiosüsteemide kaudu. See on ülemaailmse merehäda ja -ohutuse süsteemi (GMDSS) põhiosa.
DSC töötati välja häälkõne asendamiseks vanemates protseduurides. Kuna DSC-signaal kasutab stabiilset kitsa ribalaiusega signaali ja vastuvõtjal puudub mürasummutamine, on selle leviala veidi pikem kui analoogsignaalidel ja oluliselt kiirem. DSC-saatjad on programmeeritud kasutama laeva liikuva mereside raadiosaatja tunnuskoodi (MMSI) ja võivad olla ühendatud laeva globaalse positsioneerimissüsteemiga, mis võimaldab seadmel teada, kes see on, mis kell on ja kus see on. See võimaldab vajadusel mõne sekundiga saata hädasignaali.
Adam Asnyk

Adam Prot Asnyk (11. september 1838 Kalisz – 2. august 1897 Kraków) oli poola luuletaja, näitekirjanik, esseist ja publitsist.
Elulugu.
Adam Asnyk oli pärit šlahta hulgast. Ta isa oli võtnud osa Novembriülestõusust. 1849. aastal asus ta õppima Kaliszi Kõrgemasse Reaalkooli, mille ta lõpetas 1853. aastal. Kuna ta oli edasiõppimiseks veel liiga noor, jäi ta koju ja õppis keeli. 1856. aastal astus ta isa soovil Varssavi lähedale asuvasse Marymonti Maamajanduse ja Metsanduse Instituuti. Pärast mõnekuulist õppimist katkestas ta õpingud ja pöördus tagasi koju.
Aastatel 1857–1859 õppis ta Varssavi Meditsiini ja Kirurgia Akadeemias, 1859–1860 Breslau Ülikoolis, 1861. aastal Pariisis ja 1861–1862 Heidelbergi ülikoolis. Aastatel 1863–1864 võttis ta osa põrandaalusest tegevusest ja Jaanuariülestõusust. 1864–1867 elas ta välismaal eksiilis, omandades 1866. aastal Heidelbergi ülikoolis doktorikraadi. 1867. aastal asus Asnyk elama Austria-Ungari võimu alla kuulunud Lwówi (tol ajal Lemberg). Alates 1870. aastast elas ta Krakówis. 1882. aasta jaanuaris sai temast Krakowi päevalehe Reforma väljaandja, mis sama aasta novembris nimetati ümber Nowa Reformaks, mille peatoimetaja oli Asnyk 1889. aasta detsembrist kuni 1895. aasta jaanuarini. 1884. aastast oli ta Krakówi linnanõunik. 1889. aastal valiti ta Galiitsia seimi liikmeks. 1890. aastal osales ta Adam Mickiewiczi põrmu toomisel Pariisist kodumaale. Asnyk oli üks Krakówi Rahvakooli Seltsi organisaatoreid (1882). Ta reisis palju mitmel pool Euroopas. 1894. aastal külastas ta Indiat ja Tseilonit.
Looming.
Luuletajana debüteeris Adam Asnyk 1864. aastal. Oma eluajal peeti Asnyki positivistliku ajastu suurimaks poeediks, kuigi kirjandusloolased liigitasid ta sageli romantikute teise põlvkonna hulka. Temalt ilmus neli kogumikku luuletusi pealkirjaga "Poezje" (1869, 1872, 1880, 1894). Sonetikogumik "Nad głębiami" ("Sügavuste kohal") ilmus kahes osas 1883. ja 1894. aastal.
Daniel Roberts

Daniel Ellis Roberts (sündinud 13. novembril 1997 Atlantas) on Ameerika Ühendriikide tõkkejooksja.
Ta võitis 2023. aasta maailmameistrivõistlustel Budapestis 110 meetri tõkkejooksus Grant Holloway ja Hansle Parchmenti järel pronksmedali ajaga 13,09.
2024. aasta suveolümpiamängudel Pariisis võitis Roberts Grant Holloway järel hõbemedali ajaga 13,09.
Asparhernes

Asparhernes ("Tetragonolobus") on liblikõieliste sugukonda kuuluv taimeperekond.
Suur rusujuur

Suur rusujuur ("Lithospermum officinale") on kareleheliste sugukonda arvatud taimeliik.
Zsámbék

Zsámbék (saksa keeles "Schambeck") on linn Ungaris Pesti komitaadis Budakeszi kreisis.
Geograafiline asend.
Zsámbék asub kreisikeskusest Budakeszist umbes 16 km ja Budapesti kesklinnast ligikaudu 25 km läänes. Zsámbék kõrvalt läheb mööda kiirtee M1.
Ajalugu.
Zsámbéki kirik oli olemas juba 1050. aastatel. Kuningas Béla III kinkis Zsámbéki ja selle ümbruse rüütel Aynardile, kes tuli sinna 1186. aastal koos oma naise, Prantsuse kuninga õe Marguerite Capetiga. 1220. aasta paiku ehitas see perekond endise kiriku kohale hilisromaani ja gooti stiilis kolmelöövilise basiilika. Kiriku kõrvale ehitati premonstraatide klooster. Turulinnaks sai Zsámbék 1467. aastal. Aastatel 1541–1686 oli Zsámbék Türgi võimu all ja tühjenes inimestest. Türklaste valitsemise ajal said kirik ja klooster lahingutes kannatada. 1689. aastal ostis Zichy perekond asula ja ehitas 1710. aastatel hävinud lossi kohale varabarokse lossi. 18. sajandi alguses saabus piirkonda saksa asunikke. Zsámbéki premonstraatide kloostri kirik sai 1763. aastal maavärinas tugevasti kannatada, seda ei taastatud ja kirik jäigi varemetesse. 1946. aastal saadeti enamus Zsámbéki saksa rahvusest elanikest riigist välja. Linnaõigused sai Zsámbék 1. juulil 2009.
Tótkomlós

Tótkomlós (slovaki keeles "Slovenský Komlóš") on linn Ungaris Békési komitaadis Orosháza kreisis.
Geograafiline asend.
Tótkomlós asub Rumeenia piirist 15 km kaugusel, kreisikeskusest Orosházast umbes 18 km lõunas ja komitaadikeskusest Békéscsabast ligikaudu 40 km edelas.
Ajalugu.
Türgi ikke ajal jäi senine Nagy-Komlósi küla tühjaks. 1746. aastal alustati piirkonna asustamist slovakkidega. Umbes sada aastat elasid Tótkomlósis peaaegu ainult slovakid. Külakoolis mindi ungarikeelsele õppele üle 1850. aastatel. 19. sajandi lõpul elavnes külas kultuurielu, moodustati lugemisringe. Slovakkia-Ungari rahvastikuvahetuse käigus lahkus külast aastatel 1946–1948 Tšehhoslovakkiasse 3254 slovaki rahvusest inimest. Tótkomlós sai linnaõigused 1. novembril 1993.
Gustav Talmar

Gustav Talmar (sündinud 21. oktoobril 2005 Tallinnas) on eesti muusik ja koorijuht.
Haridus.
Talmar on õppinud Tallinna Muusikakeskkoolis erialapillina klaverit (juhendaja Ira Floss) ja lisapillina metsasarve (juhendaja Vigo Uusmäe). 2024. aasta seisuga õpib ta Tallinna Muusika- ja Balletikoolis dirigent Hirvo Surva käe all koorijuhtimist.
Töö ja looming.
Tegevus koorijuhina.
Gustav Talmar asutas 2023. aastal MUBA noormeestekoori, mida ta siiani ka juhatab.
2024. aasta kevadel saavutas ta koolidevahelisel noorte koorijuhtide konkursil esikoha, juhatades Tallinna Muusika- ja Balletikooli neidudekoori kammerkoosseisu ning segakoori Noorus. 
Ta on ka segakoori K.O.O.R kaasdirigent; seda koori juhatas ta näiteks veebruaris 2024 toimunud Eesti Vabariigi 106. aastapäevale pühendatud kontsert-lavastuses "Inimesed sõdurisinelis – mõeldes Ukrainale". 2024. aasta juulis dirigeeris Talmar Kanal 2 eetris olnud heategevuskontserdil "Laulud sõdurile".
Tegevus lauljana.
Gustav Talmar on hääleliigilt bass. Ta on laulnud Estonia poistekooris (sh solistina), noorte segakooris Vox Populi, kammerkooris Voces Tallinn, segakooris K.O.O.R. ning Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia Projektmeeskooris, aga ka kammerlikes ansamblites (nt duetti Eesti Kooriühingu esindusüritusel jm). 
Isiklikku.
Gustav Talmari isa on koorijuht Raul Talmar.
Cyprian Kamil Norwid

Cyprian Kamil Norwid (täisnimega Cyprian Ksawery Gerard Walenty Norwid; 24. september 1821 Laskowo-Głuchy – 23. mai 1883 Pariis) oli poola luuletaja, proosakirjanik, näitekirjanik ja kunstnik.
Elulugu.
Cyprian Kamil Norwid oli pärit aadliperekonnast. Ta kaotas ema nelja-aastaselt ja seejärel tegeles tema kasvatamisega vanaema Anna Hilaria Sobieska. 1835. aastal suri ta isa Jan Norwid. 1837. aastal jättis Norwid gümnaasiumi pooleli ja asus õppima erakunstikooli.
1842. aastal lahkus ta Poolast ja ei pöördunud enam kunagi kodumaale tagasi. Esialgu jätkas ta Dresdenis ja Itaalias kunstiõpinguid. 1849–1852 elas ta Pariisis. 1853. aasta veebruaris asus ta elama Ameerika Ühendriikidesse New Yorki, kuid pöördus sealt 1854. aasta aprillis Euroopasse tagasi.
Alates 1854. aastast elas Norwid jälle Pariisis. Ta elas vaesuses, tema tervis halvenes ja ta hakkas kurdiks jääma. Alates 1877. aastast elas ta Püha Kasimiri Varjupaigas (Œuvre de Saint Casimir).
Looming.
Norwidi poeetiline debüüt tõi talle esialgu kirjanduskriitikute tunnustuse. Peagi aga selgus, et tema loomingul pole palju ühist romantikute teise põlvkonna poeetikaga. Tema vaated ei sobinud poola romantismi programmi ega ka emigrantlike ringkondade vaadetega. Teda on peetud ka modernismi eelkäijaks poola kirjanduses.
1840. aastal avaldas ta ajakirjas Pismiennictwo Krajowe anonüümselt oma esimese poeemi "Moj ostatni sonnet" ("Minu viimane sonett"). 1862. aastal ilmus Leipzigis Norwidi loomingu kogumik "Poezje", mis sisaldas luuletusi, proosat ja kirjutisi kunstist. Luulekogu "Vade-mecum" oleks pidanud ilmuma 1866. aastal, kuid tegelikult ilmus alles pärast poeedi surma. Ta kirjutas ka novelle ja näidendeid. Suurem osa Norwidi teostest ei ilmunud tema eluajal.
Norwidi surma järel langes ta looming unustusse. 20. sajandi algul tõid ta teosed laiema avalikkuse ette Noor-Poola liikmed eesotsas Zenon Przesmyckiga. Norwidi täielikud kogutud teosed üheteistkümnes köites ilmusid alles aastatel 1971–1976.
2024. aasta Enga maalihe

2024. aasta Enga maalihe oli 2024. aasta 24. mail Paapua Uus-Guinea Enga provintsis toimunud maalihe.
Paolo Cognetti

Paolo Cognetti (sündinud 27. jaanuaril 1978 Milanos) on itaalia kirjanik ja dokumentaalfilmide looja.
Ta alustas Milano ülikoolis matemaatikaõpinguid, kuid läks seejärel üle Milano filmiakadeemiasse "Civica Scuola di Cinema "Luchino Visconti"", mille lõpetas aastal 1999.
Ta on aktiivne ka kirjanikuna. Ülemaailmse kuulsuse saavutas ta aastal 2016 romaaniga "Le otto montagne." Raamat ilmus aastal 2017 ka eesti keeles, pealkirja all "Kaheksa mäge", tõlkijaks Kaidi Saavan. Aastal 2021 ilmus raamat "La felicità del lupo", mis ilmus aastal 2024 pealkirja all "Hundi õnn", tõlkijaks Paul Raud.
Leyanis Pérez

Leyanis Pérez Hernández (sündinud 10. jaanuaril 2002 Pinar del Ríos) on Kuuba kolmikhüppaja.
Ta hüppas 2022. aasta maailmameistrivõistlustel Eugene'is finaalis isikliku rekordi 14.70 sa sai neljanda koha.
2023. aasta maailmameistrivõistlustel Budapest's võitis ta tulemusega 14.96 Yulimar Rojase ja Marõna Behh-Romantšuki järel pronksmedali. 
2024. aasta sisemaailmameistrivõistlustel Glasgow's võitis Pérez Thea LaFondi järel hõbemedali tulemusega 14.90. 2024. aasta suveolümpiamängudel Pariisis sai ta tulemusega 14.62 viienda koha, kaotades pronksmedali võitnud Jasmine Moore'ile vaid 5 sentimeetriga.
2025. aasta sisemaailmameistrivõistlustel Nanjingis võitis ta kuldmedali 14.93-ga.
Péreze isiklik rekord on 2023. aastal San Salvadoris hüpatud 14.98.
Isiklikku.
Leyanis Péreze kaksikõde on käsipallur Lidianis Pérez.
Frýdek-Místek

Frýdek-Místek (saksa keeles "Friedeck-Mistek") on linn Tšehhis Morava-Sileesia maakonnas, Frýdek-Místeki ringkonna keskus. Asub Ostravice jõe ääres Morávka suudme juures.
Linn loodi 1. jaanuaril 1943 kahe linna, Ostravice idakaldal asuva Místeki (esmamainitud 1434. aastal) ja läänekaldal asuva Frýdeki (esmamainitud 1267. aastal) liitmisel.
2023. aasta alguses oli linnas 54 188 elanikku.
Proliferodiscus

Proliferodiscus on seltsi tiksikulaadsed kuuluv seente perekond.
Urmas Lips

Urmas Lips (sündinud 22. augustil 1960 Viljandis) on eesti mereteadlane.
Haridus.
Urmas Lips lõpetas Nõo Keskkooli füüsikaklassi 1978, okeanoloogia erialal 1983 ja NSV Liidu Teaduste Akadeemia P. Širšovi nimelise Okeanoloogiainstituudi aspirantuuri 1987; füüsika-matemaatikakandidaat (1988).
Töökäik.
Töötas Eesti Teaduste Akadeemia Termofüüsika ja Elektrofüüsika Instituudis insenerina 1983–1984 ja teadurina 1988–1990. Oli vanemteadur Eesti Teaduste Akadeemia Ökoloogia ja Mereuuringute Instituudis 1990–1992 ning Eesti Mereinstituudis 1992–2001. Eesti Mereakadeemias erakorraline professor ning hüdrograafia ja meteoroloogia instituudi juhataja kohusetäitja 2000–2001; professor, hüdrograafia õppetooli juhataja ja merendusteaduskonna dekaan 2001–2004; õppeprorektor 2004–2006. Oli ühtlasi Keskkonnaministeeriumi veeosakonna nõunik 2000–2003. Alates 2006 TTÜ Meresüsteemide Instituudis juhtivteadur, merefüüsika sektori/osakonna juhataja 2008–2020, professor aastast 2007 (täisprofessor tenuuris alates 2019).
Teadustöö.
Uurinud Eesti rannikumere seisundit, hüdrofüüsikalisi protsesse Läänemeres, meteoroloogiliste tingimuste ja hüdrofüüsikaliste protsesside mõju sinivetikate vohamisele.
Isiklikku.
Urmas Lipsu abikaasa on hüdrobioloog Inga Lips.
Heldur Kroon

Heldur Kroon (sündinud 6. aprillil 1938 Otepääl, Tartumaal) on eesti endine poksija.
Ta alustas poksiga 1956. aastal, poksis Viljandi Jõus. 
Oli kukk-kaalus (kuni 54 kg) 1958. aastal Eesti NSV meister. Ta oli esimene Jõu (maasportlaste) esindaja, kes tuli Eesti NSV poksimeistriks.
Tuli Jõu 3. raskejõustiku spartakiaadil 1960. aastal ja Põltsamaa rajooni esindajana 4. raskejõustiku spartakiaadil 1961. aastal Eesti NSV maasportlaste meistriks.
Henrik Hinrikus

Henrik Hinrikus (sündinud 15. veebruaril 1994 Põlvas) on eesti lõõtspillimängija, rahvamuusik ja kultuurikorraldaja.
Haridustee.
Henrik Hinrikus on pärit Põlvamaalt Säkna külast. 2010. aastal lõpetas ta Mooste Põhikooli ja omandas seejärel gümnaasiumihariduse Põlva Ühisgümnaasiumis. Ta on õppinud ettevõtlust ja müügikorraldust Lääne-Viru Rakenduskõrgkoolis. 
Aastatel 2017–2024 õppis pärimusmuusikat Tartu Ülikooli Viljandi Kultuuriakadeemias. Ta on õpetanud lõõtspille Viljandi Muusikakoolis.
Loominguline tegevus.
Henrik Hinrikus valdab kitarri ja suupilli. 2010. aastast on ta spetisialiseerunud Teppo tüüpi lõõtspillile, kuid mängib ka teisi lõõtspille (karmoška, nuppakordion).
2020. aastal ilmus tema sooloalbum “Kümme aastat pillimehe leiba”.
Henrik on pillimehena üles astunud nii sooloesinejana kui ka erinevate muusikakollektiivide koosseisus. Ta on rahvamuusikat viljeleva ansambli Estlager asutaja, lõõtspillimängija ja laulja. 2022. aastal andis ansambel välja kolmeteistkümne rahvaliku looga plaadi “Estlager”. Aastast 2023 tegutseb ta ansamblis Kuulsuse narrid, kuhu lisaks temale kuuluvad Tanel Sakrits ja Juhan Suits.
Säkna rehepidu.
Säkna küla traditsioonilist üritust Säkna rehepidu hakkasid 1999. aastal Säkna Rehetalus korraldama Erik ja Karin Hinrikus. Alates 2013. aastast korraldab pidu Henrik Hinrikus. 2019. aastal  lisandus iga aasta augustis toimuvale rehepeole samas kohas mais toimuv üritus Reherock.
2009. aastast on Säkna Rehetalu tegelenud vaarikakasvatusega.
Iljitši vahipost

"Iljitši vahipost" (esilinastunud 1965. aastal pealkirjaga "Ma olen kahekümneaastane") on Nõukogude Liidu mängufilm.
Film on üks sulaaja sümbolitest. 
Sisu.
Film algab sümboolse stseeniga: tänaval kõnnivad kolm oktoobrirevolutsiooniaegset punakaartlast. Ootamatult muutub tegevusaeg 1960. aastate esimeseks pooleks. 23-aastane Sergei Žuravljov saabub tagasi armeeteenistusest. Sergei isa on sõjas hukkunud, ta elab koos ema ja õega kommunaalkorteris. Film jutustab Sergei ja tema sõprade Nikolai Fokini ja tema sõprade Slava Kostikovi elust. Sergei asub tööle soojuselektrijaama ja kavatseb minna instituuti õppima. Ta tutvub trammikonduktori Katja Jermakovaga, kuid Katja ei ole piisavalt huvitav ja nende suhe lõpeb kiiresti. Trammis märkab Sergei juhuslikult Anjat, kuid kaotab ta hiljem silmist. Hiljem kohtuvad nad maidemonstratsioonil ja saavad tuttavaks. Isemeelne ja ettearvamatu käitumisega Anja mõjub Sergeile muljetavaldavalt. Sergei vestluses Anja isaga ilmeb erinevate põlvkondade suutmatus teineteist mõista. Sergei käib koos Anjaga luuleõhtul Polütehnilises Muuseumis, kus esinevad Jevgeni Jevtušenko, Andrei Voznessenski, Rimma Kazakova, Robert Roždestvenski, Mihhail Svetlov, Bella Ahmadulina, Bulat Okudžava ja Boriss Slutski. Anja sünnipäeval tunneb Sergei ennast "kuldse noorsoo" esindajate hulgas võõrana. Jääb ebaselgeks, mis Sergei ja Anja suhtest saab. Film lõpeb vahtkonnavahetuse stseeniga Lenini mausoleumi juures.
Filmi valmimine.
Tööd filmi kallal alustas Hutsijev 1959. aastal. Esialgu pidi stsenaristiks saama Feliks Mironer, kuid Hutsijev vahetas ta välja noorema põlvkonna esindaja Gennadi Špalikovi vastu.
Peaosatäitja Valentin Popovi leidis Hutsijev juhuslikult I. A. Lihhatšovi nimelise Tehase kultuurimaja näiteringist. Filmivõtted algasid 1. mail 1961, kui filmiti maidemonstratsiooni. Teised võtted toimusid enamasti paviljonis. 30. detsembril 1962 võeti film kinostuudios vastu.
8. märtsil 1963 ründas Nikita Hruštšov filmi partei ja riigi juhtkonna kohtumisel kirjanduse- ja kunstitegelastega. Hruštšovi meelest kujutati nõukogude noori filmis valesti. Eriti häiris teda stseen, kus peategelane kohtub oma sõjas surma saanud isaga ja küsib temalt, kuidas peaks elama, kuid isa talle selget vastust ei anna. 12. märtsil 1963 M. Gorki nim. Kinostuudios toimunud koosolekul nõudsid Sergei Gerassimov ja Stanislav Rostotski, et Hutsijev teeks filmi ümber vastavalt parteilisele kriitikale. Hutsijevil oli vestlus NLKP Keskkomitee sekretäri Leonid Iljitšoviga vajadusest jätkata tööd filmiga.
Filmi ümbertöötatud variant pealkirjaga "Ma olen kahekümneaastane" valmis 1964. aastal ja esilinastus 18. jaanuaril 1965.
Filmi esialgne autoriversioon pealkirjaga "Iljitši vahipost" esilinastus 29. jaanuaril 1988 Moskva kinomajas.
Alar Vettik

Alar Vettik (19. mai 1927 – 24. mai 1997) oli eesti agronoom.
Elukäik.
Alar Vettik sündis Salutaguse külas Paasvere vallas. Ta õppis Laekvere algkoolis ja Avanduse Põllutöökoolis ning hiljem Räpina Aianduskoolis kaugõppe teel aiandust. Ta on õppinud ka Eesti Põllumajanduse Akadeemias.
Alates 1944. aastast töötas ta maakorraldajana, hiljem peagronoomina Rudolf Pälsoni nimelises sovhoosis. Peaagronoomina jätkas ta tööd 1975. aastast Väike-Maarja kolhoosis. 
Alar Vettik oli Väike-Maarja külanõukogu saadik, EKP Rakvere Rajoonikomitee ja Väike-Maarja kolhoosi parteikomitee liige. Eesti Looduskaitse Seltsis tegutses ta Lõuna-Pandivere osakonna esimehena. 1986. aastal valiti Vettik Rakvere rajooni viljaklubi presidendiks.
Netiporn Sanesangkhom

Netiporn Sanesangkhom (tai keeles เนติพร เสน่ห์สังคม, 8. august 1995 – 14. mai 2024) oli Tai antimonarhistlik aktivist, kelle peamine eesmärk oli Tai kriminaalkoodeksi paragrahvi 112 kaotamine, mis keelustas Tai kuninga ja kuningapere kritiseerimise.
Netiporn oli pärit õigusteadusliku taustaga perest. Ta oli kohtuniku tütar ja tema õde oli samuti jurist. Netiporn õppis rahandust Kasetsarti ülikoolis, mis on Tai suurim ülikool.
Poliitiliselt aktiivne oli Netiporn juba keskkoolis, kuuludes õpilasesindusse. Õpilasesinduses toetas ta algul koolijuhte nende nõudmistes, et õpilased peavad kandma koolivormi ja et nende soeng peab olema korrektne. Kuid kaasõpilaste seas tekitasid need nõudmised nii palju vastuseisu, et Netiporn hakkas endalt küsima, kas need nõudmised on ikka õigustatud.
Netiporni maailmavaadet mõjutas Suur Koristuspäev, mille käigus likvideeriti palju omaalgatuslikult tekkinud mälestusmärke punasärkide liikumisele, mille valitsus 2010. aasta mais veriselt maha surus. Hukkus sadakond ja vigastada sai mitu tuhat protestijat. Paljudes inimestes tekitas Suur Koristuspäev mulje, et valitsus ei soovigi selle sündmuse kohta tõde, näiteks hukkunute arvu välja selgitada.
30. mail 2022 esitati 8 aktivistile, nende seas Netiporn Sanesangkhomile süüdistus kriminaalkuriteos §112 järgi: majesteedi solvamises. Aktivistid võtsid suure plakati, kirjutasid selle ülaserva küsimuse "Kas kuninglikud autorongid häirivad liiklust?" ja jagasid ülejäänud plakati kaheks osaks: nõustujatele ja mittenõustujatele. Nad pakkusid möödujatele rohelisi kleeppabereid ja palusid igaühel oma paberi kinnitada ükskõik kummale poolele. Kuningliku autorongi moodustavad kuninga ja tema ihukaitse autod, mille möödumise ajaks ülejäänud liiklus seisma pannakse. Enamus küsitlettest nõustus, et see takistab liiklust.
Juunis 2022 alustas Netiporn näljastreiki, mis kestis 64 päeva. Ta vabastati kautsjoni vastu tingimusel, et ta rohkem majesteete ei solva.
6. augustil 2023 vahistati Netiporn teist korda. Ta oli kultuuriministeeriumi ees avalikult määrinud kuninganna Suthida portreed värviga. Kuna ta oli rikkunud vabastamise tingimust, siis teda enam kautsjoni vastu ei vabastatud.
26. jaanuaril 2024 mõisteti Netiporn Sanesangkhom üheks kuuks vangi majesteedi solvamise eest. Järgmisel päeval alustas ta jälle näljastreiki. Veebruaris tegi ta testamendi, millega annetas oma keha Thammasati ülikooli haiglale. Näljastreik nõrgestas teda niivõrd, et ta mõni kuu hiljem suri.
Isaac Rosa

Isaac Rosa Camacho (sündinud 1974. aastal Sevillas) on Hispaania kirjanik. 
Elu ja looming.
Isaac Rosa kasvas üles Badajozis. Praegu elab ta Sevillas. 
Ta on Eldiario.es regulaarne kolumnist ning teeb koostööd ka raadiovõrguga Cadena SER ning ajakirjaga La Marea. Varem on ta teinud kaastööd ka ajalehele Público ning satiiriajakirjale El Jueves. 
Ehkki Rosal on ilmunud teoseid juba 1999. aastast ning tema seni tuntuim romaan "El vano ayer" (tõlkes "Asjatu eilne") ilmus juba 2004. aastal, hakkas kirjaniku populaarsus kasvama pärast 2007. aasta humoorika romaani "¡Otra maldita novela sobre la guerra civil!" (tõlkes: "Veel üks paganama romaan kodusõjast!") ilmumist. 
Rosa teosed on Hispaanias ohtralt auhindu pälvinud. Tema tunnustatuimad romaanid on "El vano ayer", "La habitación oscura" ning "Lugar seguro". 
Isaac Rosa sõnul on tema suurimad kirjanduslikud eeskujud Virgina Woolf, Robert Musil, Juan Goytisolo ja Miguel Espinosa.
Isaac Rosa on külastanud ka Eestit. 2024. aasta Ibero-Ameerika kultuuri kajastava Iberofesti ning kirjandusfestivali Prima Vista raames esines kirjanik Tallinna Ülikoolis ning osales Suurel futuroloogilisel konverentsil Tartu Ülikooli raamatukogus. 
Eesti keeles on Rosa loomingust tõlgitud "Õnnelik lõpp" (2024), Toledo kirjastus, tlk: Marianne Ots.
Oleksandr Martõnenko

Oleksandr Vladlenovõtš Martõnenko (ukraina keeles Олександр Владленович Мартиненко; 22. august 1960 Harkiv – 28. mai 2024 Kiiev) oli Ukraina ajakirjanik. Ta oli 1992–1998 ja taas aastast 2003 uudisteagentuuri Interfax-Ukrajina peadirektor.
Elulugu.
Ta sündis aastal 1960 Harkivis. Ta on lõpetanud Harkivi Ülikooli majandusteaduskonna. Ta töötas aastatel 1987–1990 nooremteadurina Harkivi Riikliku Ülikooli rahvamajanduse planeerimise osakonnas. Edasistel aastatel töötas ta korrespondendina ning ajalehe Orijentõr Dip osakonna toimetajana (1990–1992). Aastal 1992 sai temast agentuuri Harkiv Novõnõ peatoimetaja. Aastal 1992 asutas ta uudisteagentuuri Interfax-Ukrajina, aastatel 1992–1998 oli ta ka selle president. 1991. aastal sai temast Ukraina presidendi administratsiooni juhataja asetäitja ja 2001. aastal konsultant. Aastatel 1998–2001 töötas ta ka Ukraina presidendi pressiesindajana. Aastast 2003 oli ta Interfax-Ukrajina peadirektor.
Juulis 2021 käivitas ta koos ajakirjanik Mõkola Vereseniga YouTube'is kanali "После. Завтра" ("Pärast. Homme").
Ta suri 28. mail 2024 Kiievis.
Voronež (radarijaam)

77Ja6 Voronež (vene keeles "77Я6 Воронеж") on Venemaa kaugmaaradarijaamade kaasaegne põlvkond. 
See on ette nähtud kosmiliste ja aerodünaamiliste objektide (sealhulgas ballistiliste ja tiibrakettide) varajaseks tuvastamiseks. Tööraadius on kuni 6000 km ja korraga on võimalik jälgida kuni 500 objekti.
70. ekspeditsioon

70. ekspeditsioon oli Rahvusvahelise Kosmosejaama 70. alaline meeskond. 
Ekspeditsioon algas 27. septembril 2023, kui jaamast lahkus Sojuz MS-23. Jaama komandöriks sai ESA astronaut Andreas Mogensen, kes oli ametis kuni 11. märtsini 2024, kui komandöriks sai Roskosmose kosmonaut Oleg Kononenko.
Ekspeditsioon lõppes 6. aprillil 2024, kui jaamast lahkus NASA astronaut Loral O'Hara.
Kazys Ladiga

Kazys Ladiga (ka Kazimieras Ladyga; 25. detsember 1893 Iškonys, Biržai vald – 19. detsember 1941 Sol-Iletsk, Orenburgi oblast, Venemaa) oli Leedu sõjaväelane, kindralleitnant.
Õppis Biržai algkoolis, lõpetas Vilniuse Pavlovskise gümnaasiumi. Kuulus "Valge Risti" karskusühingusse. Ta lõpetas 1. detsembril 1914 Vilno sõjakooli.
Aastatel 1914–1917 oli ta Venemaa keiserliku armee 70. polgu ohvitser, ta võttis osa Esimesest maailmasõjast. Kaks korda haavatuna viibis ta kolm kuud haiglates. Aastast 1917 oli ta kapten. 1. jaanuaril 1918 suunati ta sõjaväeakadeemiasse, kuid pärast sõjaväest vabastamist naasis ta Leetu.
Detsembrist 1918 oli ta Leedu sõjaväe vabatahtlik, esimeste üksuste organiseerija. Aastatel 1918–1920 1. jalaväepolgu pataljoni ülem, oli ajutiselt 1. brigaadi ülem. 4.–6. aprillil 1919 juhtis Daugai operatsiooni Punaarmee üksuste vastu, 18. mail läbi Kurkliai–Panevežys operatsiooni. Maist kuni septembrini oli ta Ukmerge rühma ülem, vallutas 2. juunil 1919 Utena ning hõivas 25. augustil 1919 Zarasai. Oktoobris-novembris 1919 oli ta bermontlastega võidelnud Leedu armee rinde komandör, Radviliškise lahingutes osaleja.
Aastal 1920 juhtis Leedu sõjaväe kampaaniat Vilniusesse, augustis-septembris oli ta Leedu riigikaitseministri asetäitja. Pärast Leedu armee lüüasaamist Poola armee üksustele Augustavas ja Seine'is keeldus ta aastatel 1920–1921 armeeülema ametist. Pärast Leedu armee lüüasaamist Poola armee üksustele Augustowis ja Sejnys keeldus ta aastatel 1920–1921 armeeülema ametist, ta oli 4. diviisi ülem.
Aastal 1923 lõpetas Prahas Tšehhoslovakkia kindralstaabi akadeemia. 1923–1925 oli ta 3. diviisi ülem. Aastal 1925 7. mai – 1925 16. september ja 1925. aastal 19. oktoober – 1926 22. juuni Leedu relvajõudude peastaabi ülem. Ta oli üks 17. detsembri 1926 riigipöörde korraldajate esikolmiku liige. Kuid pärast riigipööret alandati ta tihedate sidemete tõttu Leedu Kristlik-Demokraatliku Parteiga. Aasta 1927 lõpus arvati ta reservi ning ta asus elama Gulbinėnai mõisa (asub Pasvalysi rajoonis).
Pärast Leedu okupeerimist Nõukogude Liidu poolt 1940. aasta august ta arreteeriti ja vangistati Panevėžyses Biržais. NSV Liidu-Saksa sõja alguses veeti Venemaale ja vangistati NKVD Sol-Iletski vanglas. 29. oktoobril 1941 mõisteti surma, karistus viidi täide 19. detsembril 1941.
Děčín

Děčín (saksa keeles Tetschen, 1942–1945 Tetschen-Bodenbach, 1945 Děčín-Podmokly) on linn Tšehhis Ústí maakonnas, Děčíni ringkonna halduskeskus. Děčín asub Elbe lisajõe Ploučnice jõe suudme juures, Ústí nad Labemist umbes 18 km kirdes ja Dresdenist ligi 40 km kagus. Linn piirneb põhjas Saksamaaga.
Děčín asub merepinnast 135 meetri kõrgusel ja on sellega kõige madalamal asuv Tšehhi linn.
Děčínit on esmamainitud 993. aastal.
2024. aasta alguses oli linnas 46 799 elanikku.
Vello Sillam

Vello Sillam (13. august 1926 Tallinn – 19. oktoober 2009 Tallinn) oli eesti ettevõtja ja fotograaf.
Sillam sattus 1929. aastal isa surma tõttu Aaspere lastekodusse, lõpetas 1940. aastal kohaliku 6-klassilise algkooli ja astus Tallinna Reaalkooli. Õpingute võimaldamiseks maksis lastekodu esimesel õppeaastal toetust, suvel käis ta tööl. 1944. aastal ostis ta esimese fotoaparaadi. 1944/1945. õppeaasta jäi vahele, sest ta mobiliseeriti Saksa sõjaväkke ja saadeti Saksamaale pioneerpataljoni väljaõppele. Teinud läbi Tšehhi põrgu, sattus ta Punaarmee vangilaagrisse, kust õnnestus põgeneda tänu saksa keele oskusele. Sillam naasis Eestisse 1945. aasta juulis ja jätkas õpinguid Tallinna 2. Keskkoolis, mille lõpetas 1946. aastal, astus Tallinna Polütehnilise Instituudi majandusteaduskonda, kust ta Saksa sõjaväes teenimise avastamise tõttu 1950. aastal eksmatrikuleeriti.
Sillam oli alates 1950. aastast välisfotograaf, hiljem fototöökoja juhataja, samal ajal hakkas tegelema värvifototöödega. 1951. aastal ta abiellus ning kaasas fototööle ka abikaasa Õie. 1972. aastal asutas Sillam toonase teeninduskombinaat Harju kattevarjus oma isikliku värvifototöökoja Alfa aadressil Pärnu mnt 62a. Sillam rajas ja teostas nii-öelda lepingulise töö nime all edukalt eraettevõtlust Eesti NSV tingimustes, olles diapositiivide ja ORWO värvifilmide maaletooja. Ta asutas 1990. aastal oma fotolabori baasil aktsiaseltsi Alfa, 1997. aastal pani poe kinni. Sillami suur kirg oli fotoaparaatide kogumine, tema erakogus oli 300 erinevat aparaati.
Sillam soetas 2000. aastal Aaspere mõisa koos 39 hektari maaga 100 000 krooni eest ja alustas koos teiste lastekodus olnutega peahoone ümberehitamist hotelliks, ent kohalik muinsuskaitse peatas ehitamise vajalike dokumentide puudumise tõttu. Sillam vaidlustas edutult muinsuskaitse otsuse kohtus ja müüs 2003. aasta lõpus mõisa 3,1 miljoni krooni eest ära.
Sillam moodustas mõisa müügist saadud raha eest 26. jaanuaril 2005 Eesti Rahvuskultuuri Fondi alafondina Tallinna Reaalkooli Vello Sillami Fondi, mille eesmärgiks on toetada vähekindlustatud hea õppeedukusega Tallinna Reaalkooli õpilasi.