Juhan Smuul

Juhan Smuul (1954. aastani Johannes Schmuul; 18. veebruar 1922 Koguva küla, Muhu saar – 13. aprill 1971 Tallinn) oli eesti proosakirjanik ja luuletaja. 
Enamik tema teostest räägib meremeeste, kalurite ja rannarahva elust. Samas esineb ka kommunismi ja stalinismi ülistavat kirjandust. 
Tähelepanu on pälvinud tema vastuoluline tegevus Nõukogude perioodil. Eriti tema vahetu osalemine vara üles märkijana märtsiküüditamises. 
Ta oli Eesti NSV teeneline kirjanik ja Eesti NSV rahvakirjanik, Stalini preemia ja Lenini preemia laureaat. Tema järgi on nimetatud Juhan Smuuli tee ja Muhus asub Juhan Smuuli monument. Tema sünnikodust on tehtud muuseum.
Elukäik.
Juhan Smuul õppis 1930–1936 Piiri algkoolis, pärast seda lühikest aega Jäneda põllutöökoolis Järvamaal. Õpingud katkesid, kuna ta külmetus ja sattus kopsupõletikuga Tartu kliinikusse. Sellega tema formaalne haridustee ka piirdus.
Aastal 1941 mobiliseeriti Juhan Smuul Punaarmeesse, tervise tõttu rindele ei saadetud ning demobiliseeriti 1944. aasta alguses.
Juhan Smuul oli kirjanduslik kaastööline Rahva Hääle toimetuses Leningradis. Ta oli aastatel 1944–1946 ajalehe Sirp ja Vasar vastutava toimetaja asetäitja ning 1946. aastal lühikest aega (märtsist aasta lõpuni) ajakirja Pioneer vastutav toimetaja. Mõlemad ametikohad kuulusid EKP Keskkomitee nomenklatuuri. Alates 1946. aastast kuulus Smuul ELKNÜ Keskkomiteesse, mille liikmeks jäi ta 1950. aastate alguseni. Aastal 1948 sai Smuul Eestimaa Kommunistliku Partei liikmekandidaadiks ja 1951. aastal liikmeks.
Alates 1947. aastast oli Smuul vabakutseline kirjanik.
Eesti Nõukogude Kirjanike Liitu võetis Juhan Smuul 30. detsembril 1945, alates 16. jaanuarist 1950 oli ta selle juhatuse liige. Aastatel 1951–1952 oli ta Eesti Nõukogude Kirjanike Liidu aseesimees ja aastatel 1952–1971 esimees. 1954–1971 oli ta ühtlasi ka NSV Liidu Kirjanike Liidu juhatuse sekretär.
Juhan Smuul oli NSV Liidu Ülemnõukogu viienda ja kuuenda koosseisu ja Eesti NSV IV Ülemnõukogu koosseisu saadik. Aastail 1956–1958 ja 1960–66 oli ta EKP Keskkomitee liige. 
Juhan Smuul tegi ajalehekorrespondendina või kirjanikuna kaasa ekspeditsioonid heeringalaevaga Põhja-Atlandile 1955, polaarekspeditsioonilaevaga Antarktisesse 1957–1958, uurimislaevaga Jaapani merele 1959 ja Teravmägedele 1960.
Vastuoluline tegevus stalinistlikul perioodil.
Juhan Smuul oli vähemalt kuni Jossif Stalini surmani veendunud stalinist, nagu ilmneb paljudest tema luuletustest ja sõnavõttudest ning ka näiteks kirjandusteadlase Jaan Unduski uurimustest.
Maikuus 1944 toetas Juhan Smuul avalikult Eesti linnade pommitamist Punaarmee poolt (sealhulgas märtsipommitamist), milles hukkus arvukalt tsiviilelanikke. Tollal Leningradis elanud Smuul kirjutas Venemaal ilmunud eestikeelses ajalehes Rahva Hääl: "... on paratamatu, et selliste rünnakute juures saavad tahtmatult kannatada ka rahulikkude inimeste elamud, kunstilise ja ajaloolise väärtusega ehitused ja mälestusmärgid. Sakslasi ei saa me Eestist minema kihutada paljaste sõnadega. Nad tulevad välja peksta sealt ükskõik milliste ohvrite hinnaga. Pidage meeles suure Lenini surematuid sõnu: "Kui sõda on osutunud vältimatuks — kõik sõja heaks.""
17. veebruaril 1949 asus Smuul kirjutama poeemi "Mina – kommunistlik noor" teise osa algust pealkirjaga "Lahtine kiri Marie Underile". Selles pöördus Smuul pilkavas toonis Marie Underi poole, kritiseerides teravalt Underi 1942. aastal ilmunud luulekogu "Mureliku suuga", ning naeruvääristas Underi seal väljendatud muret ja hingevalu 1941. aasta juuniküüditamise pärast. Smuul avaldas luuletuse "Lahtine kiri Marie Underile" pärast 1949. aasta märtsiküüditamist ajakirjas "Pilt ja Sõna" 8/1950.
Endise parteitöötaja Roland Lääne mälestustes "Murrangulised aastad", mis ilmusid ajalehes "Harju Elu" järjeloona veebruaris 1988, on kirjas, et Juhan Smuul ja Debora Vaarandi olid märtsis 1949 komandeeritud Kõue valda sealsete elanike küüditamisega seotud üritusele ning Juhan Smuul osales eestlaste küüditamises küüditatute vara kirjapanijana. Selle kohta, et Smuul osales 25. märtsil 1949 küüditatava pere vara üleskirjutajana, on aprillis 2023 leitud arhiivist vara üleskirjutamise akt, millel on Juhan Smuuli nimi ja allkiri (LVMA.3HA.1.377, lehed 248 ja 248p). Ajaloolane, Eesti Mälu Instituudi vanemteadur Meelis Saueauk kommenteeris 20. aprillil 2023 ERR-i saates "Terevisioon" Smuuli osalemist küüditamises nii, et Juhan Smuul oli küüditamisoperatsioonis Priboi määratud operatiivgrupi koosseisu, nn partei ja nõukogude aktiivi hulka, kelle põhiline ülesanne oli väljasaadetavate vara üleskirjutamine. Hiljem on Meelis Saueauk Vikerraadios täpsustanud võimalikke asjaolusid seoses Smuuli osalemisega küüditamises ja märkinud, et on põhjendatud nimetada Smuuli küüditajaks, mitte manukaks. Smuuli ja küüditamisega seotud asjaolusid ning võimalikke motiive on aprillis 2023 kommenteerinud ka ajaloolane, Tallinna Ülikooli Humanitaarteaduste Instituudi teadur Kristo Nurmis.
Mõni nädal pärast osalemist märtsiküüditamises asus Smuul jätkama 20. märtsi paiku alustatud luuleteost "Poeem Stalinist". Ta kirjutas 15.aprillil 1949 Võrust: "Läheb "Poeem Stalinist". Mul on imelik tunne — ma elan nagu palavikus. Sellest tuleb kas suurepärane asi või ei kõlba ta kusagile. … Süda valutab ja elan ainult poeemile. See poeem sünnib mulle maailma suure valuga — ja olen teda armastama hakanud, ka neid osi, mida veel ei ole."
Eesti Kirjanike Liidu juhatuse 4. mai 1950 otsusel (ERA.R-1765.1.54b, leht 19), millega heideti Kirjanike Liidust välja teiste seas Johannes Semper, Paul Viiding, August Sang, Kersti Merilaas, Betti Alver, Hugo Raudsepp ja Mait Metsanurk, oli ühena kahest Eesti Kirjanike Liidu juhatuse liikme Juhan Smuuli allkiri. Sama otsusega tegi kirjanike liidu juhatus ettepaneku võtta kirjanik Friedebert Tuglaselt rahvakirjaniku aunimetus, mida Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidium 16. juuli 1950. aasta otsusega ka tegi.
Ajalehes "Sirp ja Vasar" ilmus 20. mail 1950 Juhan Smuuli poeem "Norra brigg". 1951. aastal ilmus sama poeem (uue pealkirjaga "Inglise brigg") ka Smuuli luulekogus "Et õunapuud õitseksid". Selles tekstis ründas Smuul avalikult oma kolleege, kes olid kaotanud Nõukogude võimude soosingu ja langenud põlu alla (kirjanikud Nigol Andresen, Johannes Semper, Hans Kruus, Paul Viiding ja kunstnik Adamson-Eric), ning viitas neile kui kodanlikele natsionalistidele, st Nõukogude-vaenulikule elemendile.
Aastaid pärast Stalini surma, 1969. aastal kirjutas Smuul enda stalinistliku kirjandusloomingu kohta tagasivaateliselt järgmist: "1949. aastal, elades väikeses Lõuna-Eesti linnakeses Võrus, kirjutasin "Poeemi Stalinile", makstes sellega oma lõivu isikukultusele. Mind ei sundinud keegi seda kirjutama, mul polnud selleks isegi niinimetatud sotsiaalset tellimust. Ma ei usu, et kirjanikku saab sundida kirjutama midagi, millesse ta ise ei usu, kuigi selletaolisi näiliselt enesekriitilisi hääli kostis pärast isikukultuse paljastamist nii vasemalt kui paremalt. Suurele osale meist, kes said täiskasvanuks ja kujunesid inimestena välja Suure Isamaasõja aastatel, kes nägid näost näkku klassivõitluse halastamatust sõjajärgses Eesti külas (mõne kuu jooksul, mis ma Võrus elasin, tapsid bandiidid ümberkaudsetes valdades kümneid parteilasi ja kommunistlikke noori), polnud Stalini nimi odavat konjunktuurlust taotlevaks sildiks, vaid lipp ja rusikas. Nii oli ka minuga. Ja seepärast on poeemis peale vaieldamatu lõivu Stalini kultusele ka peatükke, millele ma ilma kahjutundeta ei saaks risti peale tõmmata."
Looming.
Luulekogud
Näidendid
Mälestuse jäädvustamine.
1971. aastal määras EKP Keskkomitee ja Eesti NSV Ministrite Nõukogu Lenini preemia laureaadi, Eesti NSV Kirjanike Liidu juhatuse esimehe, Eesti NSV rahvakirjaniku Juhan Smuuli mälestuse jäädvustamiseks:
Nii nimetati 1971. aastal Liiva Algkool ümber Juhan Smuuli nimeliseks Muhu 8-klassiliseks Kooliks (1988. aastast Muhu 9-klassiline Kool) ja Võru Rajooniraamatukogu Juhan Smuuli nimeliseks Võru Rajooniraamatukoguks. 1972. aastal nimetati aga senine Eesti NSV kirjanduse aastapreemia ümber Juhan Smuuli nimeliseks kirjanduse aastapreemiaks.
Tallinnas Lasnamäel sai kirjaniku järgi nime Juhan Smuuli tee ja Kuressaares Juhan Smuuli tänav. (2025. aasta seisuga püsivad mõlemad nimed, ehkki 2024 tegid Saaremaa vabadusvõitlejate ühing ja Saare maakonna Memento ühendus ettepaneku nimetada tänav Kuressaares ümber August Mälgu tänavaks. Smuuli tänava ümber on kasvanud Smuuli elurajoon.) 1972. aastal nimetati tema järgi Eesti Kalatööstuse Tootmiskoondise Ookean traaler ja 1973. aastal avati Muhul Koguval Kingissepa muuseumi filiaalina Juhan Smuuli muuseum (tänapäeval Muhu muuseum).
1990. aastal avati Kadrioru pargis skulptor Tõnu Maarandi loodud Juhan Smuuli monument. See võeti maha 1996. aastal. 19. juulil 2006 taasavati monument Muhu saarel Koguva külas.
21. aprillil 2023 arutas Eesti Kirjanike Liidu üldkogu samal aastal varem liidus tehtud ettepanekut teisaldada Tallinna Kirjanike maja seinalt Juhan Smuuli bareljeefiga mälestustahvel seoses sellega, et on ilmnenud uued faktiandmed Smuuli osalemise kohta 1949. aasta märtsiküüditamises, ning muude asjaoludega Smuuli vastuolulises tegevuses stalinistlikul perioodil. Kirjanike liidu üldkogu otsustas bareljeefi ja mälestustahvli sellele seinale alles jätta (97 häält bareljeefi teisaldamise vastu; 47 häält teisaldamise poolt; 45 erapooletud).
Isiklikku.
Juhan Smuul oli abielus algul tõlkija Ita Saksa ja seejärel alates 1952. aastast luuletaja Debora Vaarandiga. Enne surma elas ta kolm-neli aastat koos raadio- ja soomekeelsete telesaadete toimetaja Ellen Noodaga, abielluda nad ei jõudnud. Tal ei olnud järeltulijaid.