Arabia Petraea

Arabia Petraea või Petrea, ka Rooma Araabia provints (ladina keeles "Provincia Arabia"; araabia keeles "العربية البترائية") või lihtsalt Araabia, oli Rooma keisririigi piiriprovints alates 2. sajandist; sinna kuulusid endine Nabatea kuningriik Jordaanias, Lõuna-Levant, Siinai poolsaar ja Araabia poolsaare loodeosa. Selle pealinn oli Petra. See külgnes põhjas Süüriaga, läänes Juudamaa (ühendatud Süüriaga aastast 135 pKr) ja Egiptusega ning lõunas ja idas ülejäänud Araabiaga, tuntud kui "Arabia Deserta" ja "Arabia Felix".
Territooriumi annekteeris keiser Traianus, nagu palju teisigi idapoolseid Rooma keisririigi piiriprovintse, kuid erinevalt Armeeniast, Mesopotaamiast ja Assüüriast hoiti see pärast Traianuse valitsemist alles – selle kõrbepiiri kutsuti "Limes Arabicus". Sealt oli pärit Philippus, kes sündis 204. aasta paiku. Piiriprovintsina hõlmas see araabia hõimudega asustatud kõrbe ja külgnes Partia sisemaaga.
Ehkki partialaste ja palmyralaste rünnaku ja vallutuse alla sattunud, ei sarnanenud see pidevate sissetungidega Rooma piiri muudes piirkondades, nagu Germaania ja Põhja-Aafrika, ega juurdunud seal kultuuriline kohalolek, mis määras muid, helleniseeritud idaprovintse.
Geograafia.
Araabia geograafilises ülesehituses on mõningaid variatsioone. See hõlmab suhteliselt viljakat Moabi lavamaad, mis sai aastas 200 mm sademeid, selle lõunatipus asub Petra, mis koos Bostra (või Busraga) moodustavad provintsi poliitilised keskpunktid.
Külalislahkusetus on aga norm ja koos kõrbega, mis on Siinai, on kuiv Negev, mis ulatub Siinaist põhja, praktiliselt selline. Koos sellega on Punase mere rannikualad; bädlandid nimega Hismā, mis laienevad rannikust põhja poole; ja alati esinev kivine maastik.
Suured linnad.
Enamus Araabiast oli hõredalt asustatud ja selle linnad olid koondunud põhja, Jordani jõe suunas. Ainus suur sadam oli Akaba, mis asus Punase mere samanimelise laia lahe lõpus. Selle kohta, mis oli provintsi pealinn, on mõned lahkarvamused väidetega, et Bostra Süüria provintsi piiri lähedal oli ainus pealinn, ja muude väidetega, et nii Petra kui ka Bostra täitsid seda eesmärki.
Petras asus "Legio III Cyrenaica" baas ja provintsi kuberner võis aega veeta mõlemas linnas, väljastades mõlemast edikte. Provintsi annekteerimisel omandas Bostra apellatiivi "Traiane", kui Traianus kuulutas selle pealinnaks, samas kui Hadrianus tegi sama piduliku toimingu Petrale, kui ta keisriks sai.
Ajalugu.
Rooma vallutus.
Enne Rooma kontrolli aastal 106 pKr valitses ala Rabbel II Soter, Nabatea viimane kuningas, kes oli valitsenud aastast 70 pKr. Kui ta suri, liikus "Legio III Cyrenaica" Egiptusest põhja Petrasse, samas liikus "Legio VI Ferrata", Süüria garnisoni üksus, lõunasse Bostrasse. Nabatea vallutamist saab kõige paremini kirjeldada kui juhuslikku juhtumit, Traianuse tegu, mille eesmärk oli tugevdada ala kontrolli enne kavandatavat territooriumi vallutamist üle Tigrise ja lõpuks Mesopotaamia südames.
Annekteerimise ettekäände kohta pole ühtegi tõendit: Rabbel II pärija oli nimega Obodas ja kuigi võitlust oli vähe (seda kinnitab asjaolu, et Traianus ei võtnud nimetust "Arabicus"), näib, et nabatealaste alandamiseks oli piisavalt lüüasaamist olnud. Kaks lõpuks Araabiasse sattunud kohorti olid tegevuse ettevalmistamiseks Egiptusest Süüriasse seilanud. Peale mõne Nabatea kuningliku kaardiväe üksuse ei paistnud see olevat tugevat vastupanu osutanud, nagu viitab tõsiasi, et mõned Nabatea väed teenisid Rooma abivägedena vahetult pärast vallutamist.
Araabia vallutamist ei tähistatud ametlikult enne Via Traiana Nova valmimist. See tee ulatus provintsi keskpunktist Bostrast Akabasse. Alles projekti lõppedes ilmusid mündid, millel Traianuse büst esiküljel ja kaamel tagaküljel, Araabia omandamist meenutama. Neid münte vermiti aastani 115, sel ajal pöördus Rooma keiserlik fookus kaugemale itta.
Tee ei ühendanud mitte ainult Bostrat ja Akabat, millel peale sadama olemise ei paista keiserliku valitsuse jaoks suurt tähtsust olevat olnud, vaid ka provintsi keskel maantee kahe otsa vahel istuv Petra. Kuigi Traianus kuulutas Bostra provintsi pealinnaks, andis ta ka Petrale metropoli staatuse, märgiks, et ta leppis selle olulisuses kokku oma järeltulija Hadrianusega, kes pidas seda väärikaks ja ajalooliseks.
Hiljuti avastati tõendeid selle kohta, et Rooma leegionid hõivasid Traianuse ajal Madain Saleh Hidžazi mägedes Kirde-Araabias, suurendades "Arabia Petraea" provintsi ulatust lõunasse.
Romaniseerimine.
Rooma vallutusega kaasnes ladina ja kreeka keele kehtestamine ametlikus arutelus. Ida-Rooma provintsi jaoks oli see tavapärane, kuid Araabial oli heleniseerimise ja romaniseerimise ajalugu palju vähem kui naabritel ja kreeka keelt kasutati vähe enne selle sisseviimist roomlaste poolt. Pärast vallutust hakati kreeka keelt kasutama nii rahva seas kui ka ametlikult, nabatea ja aramea keelt tõrjudes, nagu tõendavad kirjed Umm al Quttainis. Ladina keele esinemine provintsis oli haruldane ja piirdus selliste juhtumitega, nagu T. Aninius Sextius Florentinuse hauakiri, kuberner aastal 127, ja mõneti paradoksaalselt ka isikunimedes.
Millar teeb juhtumi kreeka-rooma helleniseerimisest Araabias. Lõppude lõpuks on see piirkond, mida Aleksandri valitsemise ajal märkimisväärselt ei helleniseeritud ja kohalikud kõnelesid algselt oma emakeelt, mitte kreeka keelt. Nii et Rooma võimu kehtestamisega koos paljude klassikalise Rooma sotsialiseerumisega seotud aspektidega, nagu avalikud tööd ja sõjaväe ülistamine, tutvustati ka kreeka kultuurilisi ja sotsiaalseid väärtusi. Aarabia kohandus uue kultuuriga nii täielikult, et tundub, et algsed keelerühmad hajusid. Rooma keisririigi ajal oli hajali nabatea kirjeid.
Araabia hilise Rooma keisririigi ajal.
Kui Avidius Cassius mässas oma arust surnud Marcus Aureliuse vastu, ei saanud ta Araabia provintsist toetust, mõnede ajaloolaste poolt tähelepanuta jäetud põhjusel, et tõenäoliselt ei olnud Araabial Süüria rikkust ega poliitilist jõudu. Araabia vastas sarnaselt, kui Süüria kuberner Pescennius Niger kuulutas end aastal 193 keisriks.
Kui Septimius Severus tuli võimule ja võttis Süüria linnalt Antiookialt selle metropoli staatuse osaluse tõttu mässus ja määras karistuse kõigile teistele, kes ebaõnnestunult valisid vale poole, "Legio III Cyrenaica" sai aunimetuse "Severiana". Lisaks lubati Araabia kuberneril Publius Aelius Severianus Maximusel jätkata oma postil tänutäheks ustavuse eest. Süüria jagati hiljem kaheks ja Araabiat laiendati, et hõlmata Leja ja Jebel Drūz, ebatasane maastik Damaskusest lõunas, ning ka M. Julius Phillipuse ehk Philippus Araablase sünnikoht.
Severus suurendas provintsi, mis oli juba tohutu. Seejärel asus ta Mesopotaamia vallutamise kaudu keisririiki laiendama. Leja ja Jebel Drūz üleandmine näis olevat olnud osa keisri poliitiliste tegude kavalast seeriast, et tugevdada ala kontrolli enne seda vallutust. Araabiast sai Septimius Severuse ideoloogiline võimubaas Rooma Lähis-Idas. Ilmne vajadus nõrgendada ja taltsutada Süüria provintsi võimu, mis oli ikka ja jälle end mässu taimelavana näidanud, täideti seejärel kolmes osas: Süüria ümberkorraldamine kaheks poliitiliseks üksuseks, selle territooriumi vähendamine Araabia kasuks ja keisri abielu kavala Julia Domnaga.
Araabiast sai Severusele ja keisririigile selline lojaalsuse sümbol, et tema sõja ajal Clodius Albinuse vastu Gallias levitasid Süüria oponendid kuulujuttu, et "Legio III Cyrenaica" oli poolt vahetanud. See, et Gallias oleks oluline, et üksainus leegion meretaguses provintsis keisririigi teises otsas mässab, näitab Araabiat vallanud poliitilist suundumust. Pole märkimisväärse rahvaarvu või ressursside või isegi strateegilise positsiooniga maa - sellest oli saanud Rooma kultuuri aluspõhi. See, et tegemist oli Ida-Rooma kultuuriga, ei paistnud seda tähtsust läänes vähendavat. Just seetõttu, et Araabiat oli nii vähe, et ta suutis end määratleda Roomana ja et see suurendas tema lojaalsust keiserlikule Roomale.
Keiser Diocletianuse keisririigi ümberkorraldamisega aastatel 284–305 laiendati Araabia provintsi nii, et see hõlmas tänapäeva Iisraeli osi. Diocletianuse järgi sai Araabia Idadiötseesi osaks, mis oli Idaprefektuuri osa.
Bütsantsi võim.
Idadiötseesi osana muutus Araabia rindejooneks Bütsantsi-Sassaniidide sõdades. 5. või 6. sajandil sai sellest "Palaestina Salutaris".