Küüditamine

Küüditamine (ka deporteerimine, deportatsioon) on inimeste sunniviisiline ümberasustamine. Massiline küüditamine võib olla toime pandud genotsiidi täidesaatmisel.
Küüditamised Eestis.
Küüditamised Nõukogude okupatsiooni ajal.
Eestist küüditati üle 30 000 inimese Nõukogude okupatsiooni ajal Siberisse ja teistesse piirkondadesse, et hävitada Eestis nõukogude võimu aktiivsed ja potentsiaalsed vastased ning nende lähedased ja perekonnaliikmed, kogu iseseisvusaegne poliitiline ja majanduslik juhtkond. Hirmu ja terroriga loodeti maha suruda juba eos igasugune mõte vastupanust ja iseseisvuse taastamisest. 
Juuniküüditamine algas 14. juunil 1941. Selle käigus deporteeriti üle 10 000 inimese. Täisealised mehed kuulutati arreteerituiks ja lahutati perekondadest. Enamik neist hukkus vangilaagrites. Naised ja lapsed saadeti asumisele Kirovi ja Novosibirski oblastitesse. Neist jäi ellu umbes pool küüditatute arvust. Samal ajal toimusid massiküüditamised ka Lätis, Leedus, Lääne-Valgevenes, Lääne-Ukrainas ja Moldovas. 
Läänemaailmas mälestati juuniküüditamise päeva, 14. juunit, ikestatud rahvaste päevana. 
30. juunist 1. juulini 1941 pandi Lääne-Eesti saartel toime uus küüditamisaktsioon (juuliküüditamine), mille käigus viidi ainuüksi Saaremaalt ära 654 inimest, kellest üle 400 (naised ja lapsed) pääses tänu Saksa vägede kiirele edasitungile kuuajalise vangistuse järel Tallinnast tagasi koju.
15. augustil 1945 toimunud sakslaste küüditamisoperatsiooni käigus saadeti Eestist Permi oblastisse asumisele 407 sakslast ja nende perekonnaliiget.
Märtsiküüditamine algas 25. märtsil 1949. Selle käigus deporteeriti üle 20 000 inimese, enamasti naised ja lapsed. Suurem osa neist saadeti Krasnojarski kraisse ja Novosibirski oblastisse.
1. aprillil 1951 küüditati Eestist Operatsiooni Sever käigus Siberisse 282 Jehoova tunnistajat.
Küüditamisi korraldasid okupatsioonivõimud, NSV Liidu ja Eesti NSV Siseasjade Rahvakomissariaadi ("NKVD") töötajad, koos kohalike abilistega. Relvadega ähvardades sunniti inimesi oma kodudest lahkuma ja toimetati loomavagunites minema. Nende vara konfiskeeriti. 
Alates 1956. aastast lubati küüditatutel Eestisse tagasi tulla, kuid nende vara ei tagastatud. Vara tagastamine sai võimalikuks alles pärast okupatsiooni lõppu ja Eesti taasiseseisvumist.
Küüditamised mujal maailmas.
Küüditamine on olnud aastatuhandeid laialdaselt kasutusel impeeriumites nii poliitikavahendina vallutatud alade elanikkonna integreerimiseks põhielanikkonda ja iseseisvuspüüete peatamiseks kui ka karistusmeetmena vastuhakkude korral. Väikeriigid tavaliselt küüditamist ei rakenda, kuna küüditamine eeldab suurt territooriumi, mille ühest otsast teise küüditatuid eraldaks varasemast kodust piisav vahemaa, et äraviimine avaldaks küüditatutele mõju ning tagasipöördumine oleks raske isegi otsese keelu lõppedes.
Rahvuspõhise massküüditamise üks tuntumaid näiteid ajaloost on juutide küüditamine Juudamaalt Uus-Babüloonia impeeriumis (597 ja 587 eKr), mida on kirjeldatud piiblis nn Paabeli vangipõlvena.
Korduvalt kasutati küüditamist alistatud rahvaste "rahustamiseks" Ahhemeniidide riigis, Partias, Sassaniidide riigis, samuti Vana-Roomas.
Keskaja Euroopas küüditati korduvalt eri maade elanikke usulisel alusel. Massilisi küüditamisi panid toime mõlemad osapooled islami ja kristluse piiril Pürenee poolsaarel, üle Euroopa saadeti sageli oma senistest elukohtadest välja juute.
Euroopa kolonialismi arenedes 16. sajandist avanes võimalus küüditada kurjategijaks kuulutatuid (sageli võlgnikke ja usulisi vähemusi) asumaadesse. Nii küüditasid Portugal, Hispaania ja Suurbritannia arvukalt inimesi Ameerikasse, Suurbritannia hiljem ka Austraaliasse (peamiselt 1787–1855).
Vene impeeriumis oli küüditamine levinud meede ülestõusude mahasurumise järel. Nii näiteks küüditati Eestisse sunnitööle Jemeljan Pugatšovi talurahvaülestõusust osavõtnud.
Ameerika Ühendriikide vallutussõdade ajal Põhja-Ameerika põlisrahvaste vastu (nn Indiaanisõjad) küüditasid Ühendriigid mitmeid põlisrahvaid rohkearvuliselt nende varasemast asualast kaugele. Küüditamine oli üks põhivahenditest genotsiidis, mida kauakestva poliitikana rakendati, et annekteerida põlisrahvaste territooriumeid.
Teise maailmasõja ajal küüditati Ameerika Ühendriikides kõik Vaikse ookeani läheduses elanud jaapanlased tükk maad ida poole ning paljud interneeriti laagritesse.
Teise maailmasõja järel (peamiselt aastail 1945–1948, vähemas mahus kuni 1950. aastani) küüditati Saksamaast ida poole jäävatelt aladelt (sh Saksamaalt sõja tulemusena äravõetud aladelt) vähemalt 10 miljonit sakslast Saksamaale. Mitme allika kohaselt hukkus selle protsessi käigus vähemalt pool miljonit sakslast. Kuna Saksamaa oli sõja kaotanud riik, siis palju aastakümneid oli sakslaste küüditamisest rääkimine tabuteema. 3691 sakslast saadeti 1946–1948 välja ka Hollandist (operatsioon "Must tulp"). Nõukogude mõjusfääri langenud Ida-Euroopa piiride muutmise käigus sunniti "ajaloolisele kodumaale" asuma veel mitmete rahvaste liikmeid.
Türgi on enam kui 70 viimase aasta jooksul korduvalt küüditanud Türgi idaosas elavaid kurde Türgi keskosasse, viljatutele või väheviljakatele aladele. Kokku on küüditatud üle 2 miljoni (mõnedel andmetel aga üle 3 miljoni) kurdi. Pärast Teist maailmasõda toimunud küüditamiste alusel on Türgi kõige enam inimesi küüditanud riik maailmas. (Vt Kurdide küüditamised)
2022. aastast toimub küüditamine Venemaa okupeeritud Ukraina aladelt Venemaal asuvatesse filtreerimislaagritesse. Küüditatute edasise saatuse kohta kindlaid andmeid pole.