Karen Šahnazarov

Karen Georgievitš Šahnazarov (Карен Георгиевич Шахназаров; sündinud 8. juulil 1952 Krasnodaris Vene NFSV-s) on Nõukogude Liidu ja Venemaa filmirežissöör, stsenarist ja filmiprodutsent, Venemaa Föderatsiooni rahvakunstnik (2002). Alates 20. aprillist 1998 Mosfilmi filmikontserni tegevjuht ja juhatuse esimees.
Biograafia.
Suguvõsa pärineb armeenia Melik-Šahnazarjani vürstide aristokraatlikust sugukonnast, kes valitsesid keskajal Mägi-Karabahhis Varanda Armeenia provintsi. Isa Georgi Šahnazarov (1924–2001) oli politoloog ja NSV Liidu presidendi Mihhail Gorbatšovi nõunik.
1975. aastal lõpetas režissöörina Kinematograafia Instituudi (VGIK) Moskvas (Igor Talankini klassis). Tema lõputööks oli lühifilm "Laiemale sammule, maestro!" (1975), mis põhines Vassili Šukšini samanimelisel lühijutul. Juunist oktoobrini 1975 töötas režissöörina Mosfilmis. Oktoobrist 1975 kuni novembrini 1976 teenis Nõukogude armees, misjärel naasis Mosfilmi. Tema debüütfilm oli 1979. aastal valminud film "Lahedad inimesed". Saavutas laialdase tunnustuse režissööri ja stsenaristina 1983. aastal valminud muusikafilmiga "Me oleme džässist", mis valiti samal aastal ajakirja "Sovetski Ekran" lugejaküsitlusel aasta parimaks muusikafilmiks. Tema edasised filmid saavutasid samuti laialdase tunnustuse. "Talveõhtu Gagras" (1985), "Kuller" (1986), "Null-linn" (1988), "Tsaarimõrv" (1991, NSVL – Suurbritannia), "Unenäod" (1993), "Ameerika tütar" (1995), "Täiskuu päev" (1998), "Mürgid ehk mürgitamise maailma ajalugu" (2001), "Ratsanik nimega Surm" (2004), "Palat nr. 6" Anton Tšehhovi jutustuse põhjal (2009), "Valge Tiiger" (2012), "Armastus Nõukogude Liidus" (2012), „Anna Karenina: Vronski lugu“ (2017), "Hitrovka. Nelja märk" (2023). Ta osales filmide „Kes, kui mitte meie“ (1998, režissöör Valeri Priemõhov), Emmanuel Kazakevitši novellil põhineva „Täht“ (2002, Nikolai Lebedev), „Kosuhhi“ (2013, Sebastian Alarcon), „Tema“ (2013, Larissa Sadilova), „Tee Berliini“ (2015, Sergei Popov) produtseerimisel.
1991–2013 "Mosfilmi" juurde loodud filmistuudio "Kuller" ("Курьер") juhataja. 20. aprillist 1998 filmikontserni "Mosfilm" tegevjuht ja juhatuse esimees.
1998. aastal määrati Venemaa Föderatsiooni Kinematograafia Riikliku Komitee juhatuse liikmeks. 2001. aastal määrati ta Venemaa Föderatsiooni Kultuuriministeeriumi kolleegiumi liikmeks. Alates 2008. aastast on ta Venemaa Föderatsiooni presidendi juures tegutseva riiklike autasude komisjoni liige. Ülevenemaalise Rahvarinde Keskstaabi liige. Venemaa Kinematograafide Liidu juhatuse liige. Venemaa Föderatsiooni Kultuuriministeeriumi juhatuse liige. Presidendi kultuuri- ja kunstinõukogu aseesimees. Kodumaise kinematograafia arendamise valitsusnõukogu liige. Moskva Kodanikukoja liige (2006–2011). Venemaa Riikliku Filmikunsti ja -teaduste Akadeemia juhatuse liige. Euroopa Filmiakadeemia liige. Venemaa telekanali "Kanal 1" direktorite nõukogu liige. Alates 2018. aasta oktoobrist Venemaa avalik-õigusliku televisiooni nõukogu liige.
Poliitiline tegevus.
NLKP liige 1985–1991. 2000. aasta aprillis allkirjastas ta kirja, milles toetas äsja valitud Venemaa presidendi Vladimir Putini vallutuspoliitikat Tšetšeenias. 2014. aasta märtsis toetas ta Krimmi annekteerimist ja allkirjastas Venemaa presidendile Vladimir Putinile annekteerimist toetava kirja. Jaanuaris 2018 sai temast Vladimir Putini usaldusalune 18. märtsi 2018. aasta presidendivalimistel. 15. jaanuaril 2020 kaasati ta Venemaa põhiseaduse muutmise ettepanekute (sellega anti Vladimir Putinile võimalus kandideerida ka tulevastel presidendivalimistel) ettevalmistamise töörühma.
Juba esimesel päeval toetas ta avalikult Venemaa sissetungi Ukrainasse: „Minu arvates oli erioperatsioon Ukrainas vältimatu. On selge, et sõda on kohutav asi, eriti sõda tõeliselt vennalike rahvaste vahel. Kuid Ameerika Ühendriigid provotseerisid seda. Olukord oli jõudnud punkti, kus see nõudis selgust, mingisugust lahendust. Ukraina juhtkonna käitumine trotsib loogilist analüüsi. Ilmselt oli esialgne plaan olukorda kuidagi provotseerida ja konfliktiks eskaleerida. Kuid minu arvates on see ennekõike Venemaa julgeoleku küsimus, eriti pärast Volodõmõr Zelenskõi avaldusi tuumarelvade kohta. Sellest on saanud Venemaa ellujäämise küsimus.“ 2022. aasta kevadel ähvardas ta Venemaa esipropagandist Vladimir Solovjovi telesaates sõjakriitikuid massirepressioonidega: "Need Z-tähe vastased peavad aru saama, et kui nad end loodavad säästa – ei, neid ei säästeta. See on nüüd tõsine asi. Kui midagi juhtub, tähendab see koonduslaagreid, ümberkasvatust, nii öelda steriliseerimist. See kõik on väga tõsine." 2022. aasta suvel tunnustati Šahnazarovi patriootlikku entusiasmi – president Putin andis talle ordeni "Teenete eest isamaale" III klassi, "tema olulise panuse eest Venemaa kultuuri ja kunsti arengusse ning pikaajalise viljaka töö eest".
Ta oli Putini usaldusisik 2024. aasta märtsis toimunud Venemaa "presidendivalimistel". 
Sanktsioonid, kriminaalsüüdistus.
26. juunil 2024 algatas Ukraina peaprokuratuur tema vastu kriminaalasja "Venemaa relvastatud agressiooni õigustamises Ukraina vastu". 
18. juulil 2025 kehtestas Euroopa Liit oma 18. Venemaa-vastaste sanktsioonide paketiga talle sanktsioonid: ""Mosfilmi" peadirektorina toetas Karen Šahnazarov oma avalikes kõnedes ja intervjuudes verbaalselt ja ideoloogiliselt Venemaa agressioonisõda Ukraina vastu. Lisaks andis "Mosfilm" Venemaa sõjaväele humanitaar-, tehnilist, rahalist ja materiaalset tuge, sealhulgas varustas neid sõjavarustusega, mida varem kasutati "Mosfilmi" filmides lavastuslikul eesmärgil."