Eksegees

Eksegees (kreeka ἐξήγησις, "exēgēsis" – 'välja juhatamine', 'lahti seletamine') on teksti tähenduse süstemaatiline ja kontekstipärane seletus. Eksegees püüab mõista teksti selle algses keeles, ajas, kultuuris ja kirjanduslikus vormis, eristades autori kavatsust ning teksti adressaatide horisonti. Eksegeesiga tegelevat inimest nimetatakse eksegeediks.
Eksegeesi eristatakse sageli hermeneutikast: hermeneutika on tõlgendamise teooria (printsiibid ja meetodid), eksegees on nende printsiipide rakendamine konkreetse teksti puhul. Vastandmõistena eisegees tähendab teksti tõlgendamist lugeja enda eelarvamuste või soovmõtete alusel.
Etümoloogia.
Sõna "eksegees" tuleneb vanakreeka tegusõnast ἐξηγέομαι ("exēgeomai") – 'välja juhatama', 'ette kandma', 'selgitama'. Antiikautorite juures tähistas see nii müütide, seaduste kui ka ennustuste seletamist. Uusaegses teaduskeeles kinnistus termin tähistamaks kriitilist ja reeglipärast tekstitõlgendust.
Ajalugu.
Eksegees kui tekstitõlgenduse distsipliin on kujunenud eri kultuuride ja ajastute ristumiskohas. Vana-Lähis-Ida tekstikultuurides esinesid juba kommentaarid, glossad ja paralleelide kogumikud, mis seostasid pühatekste õiguse, kultuse ja õpetusega; juudi traditsioonis kujunesid hiljem midraši vormid — halahhiline (õiguslik) ja hagadiline (jutustav, õpetlik) — ning institutsioonina õppemaja ("beit midraš").
Hellenistlikus judaismis ühendas Aleksandria Philo Toora lugemise allegoorilise tõlgendusega, tõlgendades Pühakirja kreeka filosoofiliste kategooriate abil. Tema töö ja metoodika mõjutasid hilisemaid varakristlasi Aleksandrias, kes tuginesid allegoorilisele meetodile Piibli tõlgendamisel.
Varakristlikul ajastul kristalliseerusid kaks mõjukat rõhuasetust: Aleksandria koolkond (nt Pantaenus, Klemens, Origenes), mis viljeles allegooriat ja tüpoloogiat, ning Antiookia koolkond (nt Diodoros Tarsosest, Theodoros Mopsuestiast), mis rõhutas literaalset (sõnasõnalist) ja ajaloolis-filoloogilist lugemist. Need suunad kujundasid pikaajalise dialoogi kiriklikus traditsioonis ning mõjutasid keskaja ja hilisema teoloogia tõlgendusviise.
Keskajal kinnistus läänes neliktähenduse skeem ("sensus litteralis, allegoricus, tropologicus, anagogicus"), mille sünteesiks kujunes kommentaarium "Glossa ordinaria"; juudi hermeneutikas sõnastati paralleelselt PaRDeS ("pšat, remez, deraš, sod") tasandid. Glossad ja skolastilised summa’d vahendasid autoriteetseid tõlgendusi üle terve kristliku Euroopa.
Reformatsioon (16. saj) seadis esikohale ajaloolis-grammatilise lugemise, toetudes humanistlikule filoloogiale ning rõhutades teksti mõistmist algkeeltes ja algses kontekstis (Luther, Calvin). Järgnenud sajanditel panid varasele kriitilisele uurimisele aluse B. Spinoza ja R. Simon, 18.–19. sajandil süsteematiseeriti ajaloolis-kriitiline uurimine (J. S. Eichhorn, W. M. L. de Wette, J. Wellhausen). 20. saj alguses lisandusid vormikriitika (H. Gunkel, M. Dibelius, R. Bultmann) ja hiljem redaktsioonikriitika (G. Bornkamm, W. Marxsen, H. Conzelmann); Uue Testamendi uurimises mängisid rolli ka traditsioonikriitika ja kerygmaalsed rõhuasetused.
20. sajandil mõjutasid eksegeesi tugevalt Qumrāni (Surnumere) käsikirjade avastused, mis tõid hulganisti uut materjali Piibliteksti traditsiooni ja juudi teise templi perioodi religioosse tausta uurimiseks. Olulise muudatusena toimus muuseas Heebrea Piibli ja Uue Testamendi tekstikriitika standardiseerumine (E. Tov; B. Metzger, B. D. Ehrman).
Sama sajandi hermeneutikas rõhutati, et tõlgendaja ei seisa tekstist väljaspool: H.-G. Gadamer kirjeldas arusaamist kui horisontide sulandumist ("Verschmelzung der Horizonte"); E. D. Hirsch kaitses vahet autori kavatsuse ("meaning") ja vastuvõtulise tähendusvälja ("significance") vahel; P. Ricoeur integreeris teksti autonoomia, sümboli mitmetähenduslikkuse ja narratiivse identiteedi rõhuasetused.
Kiriklikud dokumendid rõhutasid metoodilist pluralismi: Pontifikaalne Piiblikomisjon nimetas 1993. aasta dokumendis ajaloolis-kriitilise meetodi „paljudel põhjustel asendamatuks”, ent rõhutas selle täiendamist kirjanduslike, sotsiaalteaduslike ja kanooniliste lähenemistega ning hoiatas fundamentalistliku lugemisviisi eest.
21. sajandil on eksegees interdistsiplinaarne: ajaloolis-kriitilise uurimise kõrval kasutatakse kirjanduslikku ja narratiivset analüüsi (R. Alter, M. Sternberg), retoorikakriitikat (J. Muilenburg, P. Trible), sotsiaalteaduslikke mudeleid (B. J. Malina) ja retseptsiooniajalugu (U. Luz). Uued käsiraamatud (nt "The New Cambridge Companion to Biblical Interpretation", 2022) kaardistavad lähenemiste paljusust ning dialoogi teoloogia, ajaloo ja humanitaarteaduste vahel.
Meetodid.
Eksegeesis kasutatakse mitut lähenemisviisi, mida sageli kombineeritakse. Klassikaline jaotus eristab filoloogilisi ja tekstikriitilisi võtteid, ajaloolis-kriitilisi meetodeid ning kirjanduslikke ja sotsiaalteaduslikke käsitlusi; 20.–21. sajandil on lisandunud narratiivsed, retoorilised, kanoonilised ja retseptsiooniajaloolised suunad.
Filoloogiline analüüs. Uuritakse algkeeli (heebrea, aramea, kreeka), sõnavara, morfoloogiat ja süntaksit, stiili ja semantikat; eesmärk on selgitada tähendust keele- ja kirjandusloolises kontekstis.
Tekstikriitika. Võrreldakse käsikirju ja varaseid tõlkeid, et rekonstrueerida tekst võimalikult algsel kujul; standardkäsiraamatud on E. Tovi Heebrea Piibli tekstikriitika ning B. Metzgeri/B. Ehrmani UT tekstikriitika.
Allikakriitika ("Quellenkritik"). Eristab teose koostamisel kasutatud allikaid ja kirjakihti (nt dokumentaarhüpotees Pentateuhhis; sünoptiliste allikate mudelid).
Vormikriitika ("Formgeschichte"). Klassifitseerib väiksemaid üksusi (perikoobid) žanride kaupa ja rekonstrueerib nende suulise traditsiooni elukonteksti ("Sitz im Leben"). Klassikud: H. Gunkel, M. Dibelius, R. Bultmann.
Redaktsioonikriitika ("Redaktionsgeschichte"). Uuritakse, kuidas toimetajad (evangelistid) on allikaid valinud ja ümber kujundanud ning milliseid teoloogilisi eesmärke taotlenud (nt G. Bornkamm Matteuse, W. Marxsen Markuse, H. Conzelmann Luuka puhul).
Kirjanduslik ja narratiivne analüüs. Käsitleb teksti tervikteosena (kompositsioon, süžee, jutustajahääl, motiivid, intertekst). Olulised teosed: R. Alter ja M. Sternberg.
Retoorikakriitika. Rakendab antiikse retoorika kategooriaid ja kaasaegset argumentatsioonianalüüsi; meetodit aitas kujundada J. Muilenburg, edasi arendas P. Trible jt.
Kanooniline lähenemine (kanooniline kriitika). Keskendub kanooni lõplikule kujule ja tekstide teoloogilisele funktsioonile koguduse elus; eriti B. S. Childs.
Sotsiaalteaduslikud käsitlused. Tõlgendus lähtub sotsiaalse konstrueerituse arusaamast ja kasutab antropoloogia ning sotsioloogia mudeleid (nt au/häbi kultuur, patroon–klient suhted). Klassik: B. J. Malina.
Retseptsiooniajalugu ("Wirkungsgeschichte"). Uuritakse, kuidas teksti on eri aegadel vastu võetud teoloogias, liturgias, kunstis ja kultuuris; piibliuuringutes esinduslikult nt U. Luz Matteuse vastuvõtulugude kaardistamisel.
Metoodiline pluralism. Kiriklikul tasandil on rõhutatud mitme meetodi kasutamist paralleelselt: ajaloolis-kriitiline meetod on „paljudel põhjustel asendamatu”, ent seda täiendavad kirjanduslikud, sotsiaalteaduslikud ja kanonilised lähenemised (Pontifikaalse Piiblikomisjoni 1993. a dokument).
Eksegees ja hermeneutika.
Hermeneutika on tõlgendamise teooria (eeldused, eesmärgid ja reeglid), eksegees aga nende printsiipide rakendamine konkreetse teksti puhul. Praktikas on need lahutamatult põimunud: eksegeet teeb hermeneutilisi valikuid (nt autori kavatsuse, žanri ja adressaatide rekonstruktsioon), samal ajal kui hermeneutika teoretiseerib eksegeetilist praktikat ja selle eeldusi (eelarusaam, ajalisus, keeleline vahendus).
20. sajandi hermeneutikas rõhutati, et tõlgendaja ei seisa tekstist väljaspool: H.-G. Gadamer kirjeldas arusaamist kui horisontide sulandumist, kus traditsioon ja küsija perspektiiv kohtuvad; E. D. Hirsch kaitses eristust tähenduse (autori kavatsus) ja tähendusvälja (signifikatsioon) vahel; P. Ricoeur vahendas neid rõhuasetusi, ühendades teksti autonoomia, sümbolite mitmetähenduslikkuse ja distantsi teooria narratiivse identiteedi käsitlusega.
Teoloogilises eksegeesis on laialt leitud, et metoodiline pluralism – ajaloolis-kriitilise meetodi, kirjanduslike ja sotsiaalteaduslike lähenemiste ning kanonilise lugemise üheaegne kasutamine – on otstarbekas: iga meetod valgustab tekstil eri tahku ning tulemused tuleks integreerida tervikpildi loomiseks. Seetõttu eristatakse sageli sensus litteralis’e (teksti sõnasõnaline/autoripärane mõte) ja resonantside tasandit (retseptsiooniajalugu, liturgiline ja teoloogiline kasutus), mida ei vastandata, vaid neid suhestatakse tõlgenduses järjepidevalt vastavalt nõuetele ja vajadusele.
Eksegees vs eisegees.
Eksegees: tähenduse „välja toomine” tekstist, lähtudes teksti struktuurist, keelest ja kontekstist.
Eisegees (kreeka εἰς – 'sisse'): lugeja eelarvamuste, ideoloogiliste või psühholoogiliste eelduste pealesurumine tekstile.
Rakendusalad.
Eksegeesi kasutatakse lisaks teoloogiale ka õigusteaduses (seadustekstide tõlgendamine), kirjandusteaduses (kriitiline kommentaar), filosoofias (klassikaliste tekstide interpretatsioon) ja klassikalises filoloogias.
Eesti kontekst.
Eesti erialakeeles on juurdunud terminid nagu eksegees, hermeneutika, tekstikriitika, vormikriitika, redaktsioonikriitika, kanooniline lähenemine, retseptsiooniajalugu ja literaalne lugemine. Eksegeesi õpetatakse ülikoolide teoloogia- ja usuteaduskondades osana piibliteaduse õppekavadest.
Vaata ka.
Hermeneutika
Eisegees
Tekstikriitika
Piibliteadus
Midraš