Naissaare Nõukogude Vabariik

Naissaare madruste ja ehitajate Nõukogude vabariik (vene keeles "Советская республика матросов и строителей острова Нарген") või Vaba Saar Naissaar ("Вольный Остров Нарген") oli mõnekümne Nõukogude Vene sõjalaevastiku madruse ja töölise poolt moodustatud mikroriik, mis tegutses Tallinna lähedal Soome lahes asuval Naissaarel ("остров Нарген") detsembrist 1917 kuni nende lahkumiseni saarelt 26. veebruaril 1918.
Naissaare "vaba riigi" kuulutasid välja 90 Naissaarel viibivat Vene sõjalaeva Petropavlovsk madrust. Eesti ajaloolane Küllo Arjakas on esitanud hüpoteesi, et sel ajal viibis saarel ja juhtis "vaba riigi" tegevust anarhosündikalistist madrus Stepan Petritšenko. Petritšenko sai hiljem, 1921. aastal laiemalt tuntuks bolševikevastase Kroonlinna ülestõusu juhina. 
Vaba riigi väljakuulutamine ja tegevus.
Pärast Venemaa pealinnas Petrogradis 6.–8. novembril (vkj 24.–26. oktoobril) 1917 toimunud riigipööret, mille käigus bolševikud kukutasid Ajutise Valitsuse ning kehtestasid piirkonnas Nõukogude võimu, moodustati ka Naissaarel "tööliste ja soldatite saadikute nõukogu". Naissaare nõukogu moodustas 17. detsembril (vkj 4. detsembril) saarel oma "valitsuse" ehk rahvakomissaride nõukogu, millesse kuulusid sõjakomissar, siseasjade komissar, töökomissar, rahanduskomissar ja tervishoiukomissar; hiljem lisandus neile hariduskomissar. Naissaare nõukogu deklareeris: "Riigiõiguslikult on Naissaar kujundatud iseseisvaks (nõukogulikuks) vabariigiks." 
Küllo Arjakase andmetel olevat Naissaare rahvakomissaride nõukogu esimeheks valitud Stepan Petritšenko. Petritšenko oli võetud 1913. aastal mereväkke ja määratud lahingulaeva Petropavlovsk meeskonda. 1917. aasta Veebruarirevolutsiooni ajal seisis laev Naissaare juures, mis oli 1914. aastal elanikest tühjendatud, kuid kus 1917. aasta sügiseks elas juba umbes 80–90 Vene madrust ja töölist.
Nõukogu olevat asunud koostama põhiseadust, riigi pealinnaks määratud Lõunaküla, hümniks "Internatsionaal" ja lipuks anarhosündikalismi punamust lipp. Kavatseti ka anda välja oma raha, kuid rahaühikute nimetus pole teada. Naissaare Nõukogude Vabariiki ei tunnustanud "de jure" ükski teine riik, kuid "uue riigi" olemasolu Naissaarel oli vähemalt kaudselt teada samal ajal Mandri-Eestis tegutsenud Nõukogude Venemaa võimuorganitele, kes ei saatnud enam saarele vange "mõne kindluse jaoskonda mullatööle, raudteed puhastama, lund vedama ja liiva kaevama". 
Naissaarel tegutseva "uue riigi" kohta avaldati üksikuid sõnumeid Venemaal ja nende järgi ka Eestis ilmuvates ajalehtedes. Näiteks trükkis ajaleht Eesti Sõjamees 20. detsembril 1917 ilmunud uudisloo pealkirja "Naissaare vabariik" jutumärkidega ja avaldas selles, viitega Venemaa teadete-agentuurile, vaid lühikese teksti (kirjapilt muutmata): ""Russk. Wed." telegraferitakse Mohilewist: "Tallinna kindlustatud piirkonda kuuluw Naissaar kuulutas enese wabariigiks, töötas midagi põhjusseaduse taolist wälja ja paneb oma raha käima. Asutati kabinet: hariduseministriks on welsker, töömin. — ahjukütja, rahaminister — puussep. Mitmesuguste tööde juhataja inshener wõeti wangi ja wiidi Kroonlinna. Kui ministrite tähelepanemist selle pääle juhiti, et wõimata on töösid jatkata, kuna insheneride poolt insheneri koht boikoti alla on pandud, ütles rahaminister, kes nagu selgus, kirjaoskamata on: "Haridusest ei ole lugu: näe mina ei oska ka nimegi kirjutada, aga teenin"". 
Naissaare "vaba riigi" lõpp.
Saksa vägede pealetungi eest Tallinnast lahkuma sunnitud Nõukogude Venemaa Balti laevastiku põgenemise (Jääretke) käigus evakueeriti 26. veebruaril 1918 ka enamik Naissaare asukatest. Nii "valitsuse" liikmed kui ka teised madrused liikusid Vene sõjalaevadel esmalt Helsingi suunas ja seejärel Vene bolševike valitsuse kontrolli all olevasse Kroonlinna sadamasse. Üksikud allesjäänud Naissaare põliselanikud suleti sadamas barakki ja sõjaväelised ehitised mineeriti. Osa objekte päästis õhkimisest kohalik metsavaht, kes juhtmed lahti ühendas.