Elen Lotman

Elen Lotman (sündinud 25. septembril 1981 Tartus) on eesti filmioperaator, -stsenarist ja -režissöör.
Elen Lotman on filminud mängu-, lühi- ja dokumentaalfilme ning reisinud erinevate filmiprojektidega Jaapanis, Tiibetis, Hiinas, Tais, Indias, Nicaraguas, Costa Ricas, Lapimaal ja Venemaa Arktikas. Ta on tõlkinud eesti keelde oma vanaisa, tuntud semiootiku Juri Lotmani raamatud "Dialoog ekraaniga" ja "Filmisemiootika".
Hariduskäik.
Ta lõpetas 2000. aastal Tartu Miina Härma Gümnaasiumi ja 2004. aastal "cum laude" Tallinna Pedagoogikaülikooli filmi ja video õppetooli audiovisuaalteose operaatori erialal. Ta on läbinud filmialaseid täienduskursusi Eestis ja välismaal.
Elen kaitses 2021. aastal oma doktoritöö pealkirjaga "Experiential Heuristics in Fiction Film Cinematography", kõrgeima tunnustusega "laudatur".
Töö.
Ta on töötanud Pimedate Ööde Filmifestivali noorte- ja lastefilmide alafestivali Just Film juhina ning režissööri, operaatori ja toimetajana. Alates 2004. aastast on ta vabakutseline operaator dokumentaalfilmides, mängufilmides, reklaamides, televisioonis ja olnud ka Steadicami operaator (sh. täispikad mängufilmid "Georg" ja "Malev", lühifilm "Aknad").
Aastatel 2004–2007 oli ta Tartu Kõrgema Kunstikooli lektor ning alates 2007. aastast on Balti Filmi- ja Meediakooli filmikunsti lektor ja hiljem dotsent.
Elen juhtis alates 2013. aastast Tallinna Ülikooli filmiosakonda kuni osakonna sulgemiseni ülikooli struktuurireformi käigus.
Mitmete režissööridega on Elen operaatorina töötanud korduvalt, näiteks teinud kaks täispikka mängufilmi Ain Mäeotsaga, täispika mängufilmi ja mitu telesarja Elo Selirannaga ning teda seob ka pikk koostöö saami režissööri Paul-Anders Simmaga, kellega koostöös valmisid Koola poolsaarel filmitud "Poron surma" (2012), "Olga" (2013) ja "My Dear Mother" (2020).
Tunnustus.
Tema filmid on võitnud auhindu ja neid on näidatud A-klassi filmifestivalide nagu , , , Pimedate Ööde Filmifestival, Moskva Rahvusvaheline Filmifestival jne võistlusprogrammides.
Tema Tallinna Kunstihoone jaoks filmitud virtuaalnäitused valiti nii New York Timesi kui ka poolt 2020. aasta maailma 10 parima virtuaalnäituse hulka.
2016. aastal ta on saanud Eesti Kultuurkapitali audiovisuaalse kunsti sihtkapitali aastapreemia (eripreemia – filmihariduse jõulise ja süsteemse edendamise eest).
2019. aastal sai ta stipendiumi "Ela ja sära".
2021 Ameerika filmiakadeemia Nicholli filmistsenaariumite konkursil jõudis Elen Lotmani kirjutatud mängufilmi "Konteiner" stsenaarium veerandfinalistide hulka 8191 filmistsenaariumi hulgast üle maailma.
Elulugu.
Kui Elen sündis, olid tema vanemad Kaja ja Aleksei Lotman veel üliõpilased. Nad elasid koos Tartus Burdenko (praegusel Veski) tänaval. Eleni vanemad olid bioloogid ja looduskaitsjad, kes kolisid koos nooremate laste Eno-Martini ja Aliinegaüheksakümnendate alguses Matsalu rahvusparki. Elen jäi vanema õe Silviaga Tartusse, kus ta jätkas Miina Härma Gümnaasiumis käimist ja otsustas, et temast saab filmitegija. Kuid loodusega tugevalt seotud vanemad andsid Elenile kaasa tõenduspõhise maailmavaate. 
Vanavanemate mõju Elenile.
Eleni vanaema on kirjandusteadlane Zara Mints ja vanaisa on semiootik Juri Lotman, keda Elen on kakskeelses peres elades nimetanud "deeduks" s.o eestindatud "deduška" – vene keeles vanaisa. 
Elen on kasvanud koos oma vanavanematega, kes ümbritsesid end kirjanduse ja luulega. Oma huvi kunsti vastu ta on tõendanud ka lapsepõlves kunstikoolis käimisega. Elen kirjeldab vanavanemate korterit järgmiselt :"Peter Brueghel vanema maal "Hollandi vanasõnad" elutoa seinal; hiigelpaks maailma nukkude ajaloo läikivpaberil raamat, mida võis vaadata ainult siis, kui käed olid pestud; õhtul kas kõrvaltoas elavalt vaidlevate tudengite ja õppejõudude jutu või vanaisa peast loetud Puškini luuletuste saatel magama jäämine, prantsuskeelsed maletunnid Larissa Volperti juures laupäeviti. Need asjad on mind kindlasti oluliselt mõjutanud."
Akadeemikute perekonnas oli Elen ümbritsetud raamaturiiulite ja tudengimeluga, kuid tol ajal ta veel ei kujutanud ette, et temast saab filmitegija. Elen mainis "RaadioÖöülikool" saates, et tõlkides "Dialoogi ekraaniga" ning samal ajal enda doktoritööd kirjutades leidis ta end järsku pidevast "dialoogist deeduga" ning oskas seostada oma töövaliku vanaisa filmisemiootika-alase tööga.
Haridusest.
Peale gümnaasiumi lõpetamist 2000. aastal hakkas ta õppima Rein Marani operaatorite kursusel. Kursuse kuraator lootis, et Elen ja tema kursusekaaslased saavad loodusfilmitegijateks. Õppimise käigus avaldasid talle suurt mõju mitte ainult Maran, vaid ka Jüri Sillart ja Mait Mäekivi.
21. sajandi alguses olid filmikooli jaoks vaesed ajad. Neil praktiliselt puudus tehnika. Eleni mälestustes oli õpilastel vaid: "Kaks tuba Laial tänaval, Tallinnfilmi ajast pärit vanad amortiseerunud filmikaamerad, mõni üksik mini-DV-kaamera …". Kuid Rein Maran püüdis olukorda leevendada selliste ainetega nagu filosoofia, semiootika ja kunstiajalugu ning anda ülesandeid, mis suunaksid õigetele asjadele mõtlema. 
Õppimise käigus selgus, et Eleni kutsumus on operaatoritöö. Ta räägib endast: "Ma pole kunagi operaatorina olnud selline visuaalselt intuitiivne inimene ... rohkem verbaalne ja analüütiline inimene". Selleks, et saada aru filmi pildikeelest, süvenes ta tajupsühholoogiasse ja neuroteadustesse. Teadus ja kunst täiendavad teineteist Eleni loengutes ja teevad saladusliku filmikunsti arusaadavamaks ka tema õpilastele.