tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Haradzieja

Haradzieja (transkribeerituna Garadzeja, poola keeles "Horodziej") on alev Valgevenes Minski oblastis Niasviži rajoonis, Haradzieja külanõukogu halduskeskus. Alevit läbib Moskva–Varssavi raudtee Minski ja Baranavičy vaheline raudteelõik. Haradzieja asub merepinnast 169 meetri kõrgusel.
Alevis on kultuurimaja, kino ja kaks raamatukogu. Haridust annavad kaks keskkooli, internaatkool kuulmisvaegusega lastele ja muusikakool. Haradziejas on kergetööstus (lina töötlemine) ja toiduainetetööstus (suhkruvabrik).
Vaatamisväärsusteks on XX sajandi alguses ehitatud katoliku kirik ja õigeusu kirik aastast 1808. Kalmistul asunud aastal 1869 valminud õigeusu kirik ja aastal 1896 valminud õigeusu kirik on hävinud.
Ajalugu.
Esimesed ülestähendused asulast pärinevad aastast 1530 ("Гародзяй"). Toona kuulus see Navahrudaki vojevoodkonda ja oli Czyżide valduses. Aastal 1551 läks see P. Hanuszowiczi valdusse, kes müüs osa asulast aastal 1555 B. Pratasowiczile, aga ülejäänud osa andi talle rendile. Too ostis aastal 1571 välja ka ülejäänud osad asulast, aga aastal 1575 müüs selle Radziwillidele.
Aastal 1726 tekkis Haradzieja juurde karjamõis, ühtlasi oli toona praeguse asula koha peal kaks küla – "Вялікая Гарадзея" ja "Малая Гарадзея". Esimese juurde neist rajati kõrts aastal 1791, teise juurde aga aastal 1795. Aastal 1793 läks piirkond seoses Poola jagamisega Venemaa koosseisu.
XIX sajandi alguses liideti külad üheks ja need hakkasid kandma nime Hornaja Haradzieja ("Горная Гарадзея"). See asula läks aastal 1852 polkovnik Brochocki valdusse. Tema valduses toodeti hollandi tüüpi juustu, mida müüdi nii Moskvasse kui ka Peterburi. Küla juurde kerkis väike mõis, kus valmistati vorsti, seal asusid ka võõrastemaja, sepikoda ja veski. Selle asula juurde tekkis seoses raudtee avamisega ka raudteejaam.
Aastal 1786 asusid alevi territooriumil veel teisedki külad. Brochocki valduses olnud küla juures asusid vesiveski ja tuuleveski, lisaks oli seal kolm kõrtsi. Bołtucitele kuulus Dolnaja Haradzieja ("Дольная Гарадзея"), mille juures asusid nii vesiveski kui ka hobuveski. Lisaks asus raudteejaama juures Marcinkiewiczitele kuulunud Haradzieja. Küla nimega Hurna-Haradzej ("Гурна–Гарадзей") oli kohaliku poe asukohaks, seal asusid ka kõrts ja vallavalitsus. Lisaks kuulus piirkonnas üks Haradzieja karjamõis veel Niesłuchadele, seal asusid vesiveski ja võõrastemaja. Aastal 1915 liideti need üheks asulaks, mis kandis mõnda aega nime Zamirje ("Замір’е").
Pärast Esimest maailmasõda kuulus asula Poola koosseisu, seal sai Haradziejast alev. Aastal 1939 läks alev Valgevene NSV koosseisu.
Simone Boccanegra

Simone Boccanegra (suri 1363) oli esimene Genova doodž. Lugu temast on populariseerinud Antonio García Gutiérrez oma 1843. aasta näidendis "Simón Bocanegra" ja Giuseppe Verdi oma 1857. aasta ooperis "Simon Boccanegra".
Ametisse saamine.
Boccanegra valiti eluaegseks doodžiks 1339. aasta 24. septembril "ghibellini" fraktsiooni kandidaadina. Tema vastu seisis vana kaubanduslikku patritsiaati esindanud aristokraatlik "guelfi" fraktsioon. Boccanegra esimesed teod doodžina tõrjusid "guelfid" ühiskondlikust elust eemale. Kui vana patritsiaat oli võimust kõrvale jäetud, kerkis esile uus kaubanduslike suguvõsade klass: Adorno, Guarco, Fregoso ja Montaldo perekonnad.
Esimene valitsemisaeg.
Boccanegra valitsemisaja jooksul laiendati Genova kontrolli Prantsuse Riviera ja Itaalia Riviera ulatuses (välja arvatud Grimaldide dünastia valdused Monacos ja Ventimiglias) ning Genova galeerid sõitsid appi Kastiilia kuningale Alfonso XI-le tema võitluses saratseenide vastu.
Alates ametisse nimetamisest oli Boccanegra vastu pidevalt suunatud vandenõusid ja püüti ka tema elu kallale kippuda. Esimese konspiraatori pea langes juba 1339. aasta 20. detsembril ja see viis 103 liikmega ratsaihukaitseväe loomiseni. Ihukaitseväelased pärinesid Boccanegra julgeoleku nimel Pisast. Kuigi tegemist oli Genova põlise vaenlasega, oli doodži vend Niccolò sealne "rahvajuht" ning nende ema oli olnud Pisa aristokraat.
Boccanegra oli sunnitud oma ametist lahkuma 1344. aasta 23. detsembril toimunud koosolekul, mille ta oli ise kokku kutsunud.
Teine valitsemisaeg.
Simone Boccanegra järglaseks sai doodž Giovanni I di Murta, kes suri 1350. aasta jaanuari alguses ja kellele järgnes omakorda Giovanni II Valente. Viimane ei saanud ametlikult doodžiks ja peale teda valiti 1356. aastal ametisse tagasi Simone Boccanegra.
Boccanegra mürgitati saatuslikult 1363. aastal.
Pärand.
Renessansiaegne humanistlik poeet Petrarca kirjutas kirju Genova rahvale ja Veneetsia doodžile, paludes neil lõpetada oma vennatapusõjad ja leida ühine eesmärk. Need kirjad olid üks asi, mis inspireerisid Verdit oma ooperit 1881. aastal ümber töötama.
Simone Boccanegra haud San Francesco kirikus Castellettos oli kaunistatud tähelepanuväärse skulptuuriga, mis kujutas teda pärast surma hüvastijätmiseks välja panduna ning seda erakordselt realistlikult. Skulptuur asub tänapäeval Sant'Agostino muuseumis.
Taaniel Tooming

Taaniel Tooming (sündinud 2. veebruaril 1992) on eesti orienteeruja.
2012. aastal võitis rattaorienteerumise juunioride maailmameistrivõistlustel Ungaris Veszprémis hõbeda lühirajal ning rattaorienteerumise juunioride Euroopa karikavõistlustel Tšehhis pronksi sprindidistantsil.
2013. aastal tuli rattaorienteerumises Eesti meistriks tavarajal, lisaks võitnud rattaorienteerumise Eesti meistrivõistlustel aastatel 2013–2016 kolm hõbedat ja kaks pronksi.
ETwinning

eTwinning on Euroopa koolide töötajatele mõeldud virtuaalne keskkond, kus osalejad saavad omavahel suhelda, koostööd teha ja projekte luua. 
Programm sai alguse 2005. aastal Euroopa Komisjoni eÕppe programmi raames. Eesti koolide töötajad ühinesid programmiga 2015. aastal.
Ester Valdvee

Ester Valdvee (sündinud 12. detsembril 1954 Viljandis) on eesti looduskaitsetegelane. 
Ta on õppinud Aravete 8-klassilises Koolis ja Tapa Keskkoolis ning lõpetanud Eesti Põllumajanduse Akadeemia metsamajanduse inseneri erialal. 
Alates 2009. aastast on ta Eesti Orhideekaitse Klubi president.
Riviera

Itaalia Riviera ehk Liguuria Riviera (itaalia keeles "Riviera ligure") on Liguuria mere ja mereäärsete Alpide ning Apenniinide poolt moodustuva mäeaheliku vahel asuv kitsas rannikuriba. Pikuti ulatub ala Prantsusmaa ja Prantsuse Riviera (ehk Côte d'Azuri) piirist Ventimiglia lähedal (endine tollipunkt) kuni Capo Corvoni (varem tuntud ka kui "Punta Bianca"), mis tähistab La Spezia lahe idapoolset lõppu ja on Toscana piiri lähedal. Seega hõlmab Itaalia Riviera tänapäeval peaaegu kogu Liguuria rannikut, kuid ajalooliselt ulatus see kaugemale läände läbi tänase Prantsusmaa territooriumi kuni Monaconi välja.
Ülevaade.
Riviera keskuseks on Genova linn, mis jagab selle ka kaheks peamiseks osaks: Genovast Prantsusmaa piiri poole ulatuv Riviera di Ponente ('loojuva päikese rannik') ning Genova ja Capo Corvo vaheline Riviera di Levante ('tõusva päikese rannik').
Itaalia Riviera on kuulus oma iseäranis pehme kliima ja lõõgastunud elulaadi poolest, mis koos Riviera vanade kalasadamate ja selle maastiku iluga on teinud Rivierast populaarse reisijate ja turistide sihtkoha alates lord Byroni ja Percy Shelley aegadest 19. sajandi alguses.
Mitmed piirkonna külad ja linnad on tuntud üle maailma: näiteks Portofino, Bordighera, Lerici ja Cinque Terre.
Savona linna ümbruses asuvat Riviera di Ponente osa tuntakse omakorda nimega Riviera delle Palme ('palmide Riviera') ning Sanremo linna ümbrust tuntakse pikaajalise lillekasvatuspiirkonnana Riviera dei Fiori.
Asulad.
Itaalia Rivieras või selle lähiümbruses olevad asulad:
Tõnis Laugesaar

Tõnis Laugesaar (sündinud 3. juulil 1994) on eesti orienteeruja.
2013. aastal lõpetas Kadrina Keskkooli.
Aastatel 2008–2014 võitis orienteerumise Eesti meistrivõistlustel noorte ja juunioride vanuseklassides 32 kuld-, 4 hõbe- ja 3 pronksmedalit.
2011. aastal võitis rogaini Euroopa meistrivõistlustel Raunas juunioride klassis hõbeda koos Asso Kesaväliga.
2013. aastal võitis rattaorienteerumise juunioride maailmameistrivõistlustel Rakveres teatevõistlusel hõbemedali Eesti meeskonnas koos Paul Nestori ja Kristjan Linnusega.
Surnud 14. jaanuaril

"Siin loetletakse 14. jaanuaril surnud tuntud isikuid."
Paolo Lucio Anafesto

Paoluccio ehk Paolo Lucio Anafesto (ladina keeles "Anafestus Paulucius" või "Paulicius") oli arvatav esimene Veneetsia doodž. Olles piirkonna tolleaegse tähtsaima linna Eraclea aadlik, valiti ta aastal 697 kogu Veneetsiat ümbritseva laguuni juhiks. Tema ülesandeks oli lõpetada mitmesuguste tribuunide, kes olid kuni selle ajani piirkonna erinevaid osi valitsenud, omavahelised konfliktid ja koordineerida kaitset nende asundustesse tungivate langobardide ja slaavlaste vastu. Ent Anafesto olemasolu ei kinnita üksi 11. sajandist varasem allikas.
Ajaloolase John Julius Norwich järgi oli Paolo Lucio Anafesto tegelikult eksarh Paulus. Lisaks sellele oli Pauluse ühel kõrgemal sõjaväelasel ("magister militum") sama nimi, mis Paolucciole järgnenud arvataval doodžil – Marcello Tegalliano (ka Marcellus Tegallianus). See omakorda pani ajaloolase ka doodži ehtsuses kahtlema.
Nuorgam

Nuorgam (põhjasaami: "Njuorggán") on küla Lapimaal, Utsjoki vallas. Küla asub Teno jõe ääres, mis on kalameeste seas populaarne, sest jões elab palju lõhet. Küla on Soome ja ka Euroopa Liidu põhjapoolseim punkt. 
Nuorgami pääseb Soome poolt mööda 970. piirkonnateed ja Norras ühendab Nuorgami riigitee E6. Nuorgamist on Rovaniemi 510 kilomeetrit ja Ivalosse, kus on Nuogamile lähim lennujaam, 210 kilomeetrit. Brüssel asub Nuorgamist 2655 kilomeetri kaugusel ja Põhja-Jäämeri 30 kilomeetri kaugusel.
Nuorgamis asub Soome-Norra piiripunkt.
Külast.
Nuorgami külas elab umbes 130 inimest ja seal on ka põhikool ja kabel. 2010. aastal õppis koolis 14 õpilast ja seal töötas 3 õpetajat, kellest üks õpetas saami keeles. Külas räägitakse soome, norra ja saami keelt.
Nuorgami ja Rovaniemi vahel on igapäevane bussiühendus.
Kuna Inaris asuv saatejaam ei suuda katta Nuorgami ja selle ümbrust, on Nuorgamil oma sidemast.
Liikumine ja Sport

Liikumine ja Sport on liikumisharrastuse ja spordi küsimusi käsitlev Eesti teadusajakiri.
Ajakirjas avaldatakse teaduslik-metoodilisi materjale ja artikleid, mis on suunatud nii liikumisharrastusest huvitatutele kui ka kutselistele sportlastele ja treeneritele.
Ajakirja annab välja Eesti Olümpiakomitee koos ühendusega Sport Kõigile. Ajakirja väljaandmist on toetanud Kultuuriministeerium.
Ajakirja esimene number ilmus 2007. aastal, ilmumissagedus on olnud üks number aastas. Ajakirja ilmunud numbrid on elektrooniliselt kättesaadavad.
Snoŭ

Snoŭ (transkribeerituna Snov, poola keeles "Snów") on agrolinnake (endine alev) Valgevenes Minski oblastis Niasviži rajoonis, Snoŭ külanõukogu halduskeskus. Agrolinnake asub Snoŭka jõe kaldal asub merepinnast 186 meetri kõrgusel.
Alevis on kultuurimaja, keskkool ja raamatukogu. Vaatamisväärsusteks on aastal 1760 ehitatud katoliku kirik ja õigeusu kirik aastast 1836 (aastal 1893 ümber ehitatud), samuti Hartingitele kuulunud mõisakompleks koos peahoonega ja Rdułtowskitele kuulunud mõisakompleks koos peahoonega. Lisaks asub agrolinnakese juures veel Esimeses maailmasõjas langenud sõdurite kalmistu.
Ajalugu.
Esimesed ülestähendused asulast pärinevad aastast 1478. Aastal 1529 läks see Snowskite valdusse, hiljem kuulus Radziwillidele. Aastal 1569 sai asulast alev. XVII sajandil hakkas Snoŭ kuuluma J. Pratasowiczile, hiljem aga Rdułtowskitele. Aastal 1650 sai alevist katoliikliku kihelkonna keskus, kirik ehitati sinna siiski alles aastal 1699. Aastal 1785 ööbis seal kuningas Stanisław II
Aastal 1793 läks piirkond seoses Poola jagamisega Venemaa koosseisu. Aastal 1812 toimus seal lahing prantsuse vägede ja kasakate vahel. Aastal 1827 valmis Rdułtowskite loss, ka Hartingite loss valmis XIX sajandil. Aastal 1861 asusid alevis lisaks kirikule veel sünagoog, õigeusu kirik ja telliselööv. Seoses Kastuś Kalinoŭski juhitud ülestõusuga konfiskeerisid tsaarivõimud katoliiklastelt kiriku ja andsid selle Moskva patriarhaadi käsutusse.
XIX sajandil asus alevi kõrval veel Dolny Snoŭ ("Дольны Сноў"), kus asus pruulikoda. Aastal 1891 asutatui pruulikoda ka Snoŭ alevisse, aga aastast 1897 on teada, et Dolny Snoŭ külas oli lisaks pruulikojale ka juustuvabrik. Alevis, mida teati ka nime all Horny Snov ("Горны Снов") oli toona 91 elanikku, külas, mida teati aastani 1939 ka nime all Siniłava ("Сінілава"), 70 elanikku.
Pärast Esimest maailmasõda oli Snoŭ Poola koosseisus. Aastal 1939 liideti alev Valgevene NSV-ga. Aastal 1940 sai sellest külanõukogu keskus, asula staatus muudeti külaks. Toona asus seal kaks veskit, alevis tegutsesid tärklisevabrik ja õlivabrik, seal asus ka elektrijaam. 1990. aastatel ühendati Snoŭ ja Dolny Snoŭ.
Surnud 13. jaanuaril

"Siin loetletakse 13. jaanuaril surnud tuntud isikuid."
Oosemägi

Oosemägi ehk Oonega mägi ehk Vanakivi mägi ehk Rebasemägi on paljand Ahja jõe paremkaldal Saesaare paisjärve ääres.
Oosemägi paikneb Ahja jõe ürgoru maastikukaitsealal. Oosemäe paljand on umbes 10 meetrit kõrge ja kuni 120 meetrit pikk Burtnieki lademe Härma kihistiku põimkihiline liivakivipaljand. Paljand on sälkorgudega lõhestatud ja laskub järsu seinana vette.
Oosemäe paljandis on veepiiril ümar koopaava ("oos", "oone" – võru murdekeeles 'koobas'). Eerik Kumari järgi oli Oosemäe koobas enne Saesaare paisjärve rajamist jõetasemest 4 meetri kõrgusel, suudme läbimõõduga 2,5 meetrit ja 15 meetrit sügav, kuid veetaseme tõus paisjärve rajamisel jättis koopa peaaegu kogu ulatuses vee alla. Arvatakse, et just Oosemäe koobast mainis juba Christian Kelch oma 1702. aasta kroonikas. Kelchi kroonika järgi olevat see koobas kaevatud või laiendatud Ivan Julma valitsusajal 16. sajandil. 
Oosemäe koobas oli tõenäoliselt algselt loodusliku tekkega, kuid erinevatel aegadel inimkäte poolt laiendatud ja kasutatud sõjaaegadel varjupaigana. Väidetavalt laskis Oosemäe koobast süvendada Kiidjärve mõisnik. 
Koopaga on seotud mitmeid rahvajutte. On räägitud peidetud varandustest, maa-alustest käikudega ühendatud kambritest ja sadade kilomeetrite pikkustest käikudest, mis ulatunud Petserisse, Riiga ja isegi Kiievisse.
Oosemäe ees jões asus aastakümneid tagasi (enne paisjärve rajamist) suur kivi, mis aga lõhuti, sest takistas palgiparvetamist Ahja jõel.
Kirjandus.
Albert Ivask. Uurimisretk "Oonega mäe" koopasse – Jaan Vahtra, Albert Ivask (toimetajad). Taevaskoja ja Valgemets. Lõuna-Eesti monograafiad nr. 1. Tartu, 1940.
Friedrichshafen FF.41

Friedrichshafen FF.41 oli Saksa päritolu kahe mootori ja kolme istmega suur vesilennuk, mis oli ette nähtud torpeedoheitmiseks ja luureks. Lennukit kasutati eelkõige luurelennukina, ent ka pommituslennukina ja meremiinide paigaldamiseks.
Konstrueerimine ja tootmine.
Flugzeugbau Friedrichshafen GmbH sai torpeedolennuki väljatöötamise tellimuse 24. märtsil 1915. Tellimuse alusel loodi vaid kahes eksemplaris valminud kahe mootoriga Friedrichshafen FF.35. Selle konstrueerimisel saadud kogemuste abil alustati 1916. aasta veebruaris tugevama kerekonstruktsiooni ja parema aerodünaamikaga FF.41 ehitamist. Prototüüp FF.41A (mereväe pardanumber 678) valmis augustis 1916 ning sooritas esmalennu 30. augustil 1916.
Prototüüp FF.41A erines sarilennukeist kolmekiilulise saba poolest, jätkuval seeriana ehitatud lennukeil loobuti sellest konstruktsiooni keerukamaks teinud, kuid juhitavust vähe parandanud elemendist. Sarilennukid said ka torpeedoraamid (lennuk tellitigi ju torpeedokandjana) ning tähistuse FF.41AT. Ehitati vaid üheksa sellist lennukit: prototüüp (pardanumbriga 678) ning kaheksa sarilennukit (pardanumbrid 996–1000 ja 1208–1210). Sarilennukid ehitati septembrist 1916 kuni aprillini 1917.
FF.41 Keiserliku Saksamaa merelennuväes.
Lennukeist kuus paigutati Baltikumi. Lennukite 996, 1000 ja 1209 kodusadamaks oli Vindava (Ventspils) ning lennukitel 997, 998 ja 999 Angernsee (Engure järv Tukumsi lähistel Lätis). 
1918. aasta novembris oli Tallinnas kolm FF.41 lennukit. 
FF.41 Soomes.
Soome õhujõud ostsid 26. novembril 1918 Eestis paiknevatelt Saksa vägedelt ühe FF.41AT. Lennuk viidi Sortavalasse ning tehti korda. 1922. aastal modifitseeriti lennuki kere ning torpeedoseadmed eemaldati. Soome õhujõud kasutasid lennukit aastatel 1918–1923, see oli nende esimene kahemootoriline lennuk.
FF.41 Eestis.
Lahkuvad Saksa väed jätsid Tallinna maha (lisaks Soome müüdud lennukile) kaks lennukõlbmatut FF.41A, millest paremini säilinu võeti 1919. aasta algul arvele iseseisva Eesti õhuväe esimese lennukina (nr 1). Vabadussõja jooksul lennukit korda ei seatud ning sõja lõppedes kustutati arvelt. 1921. aastal alustati lennuki remonti ning võeti uuesti arvele kui nr 55, lennuk saadi lennukorda 1. oktoobriks 1922. Juba järgmisel aastal oleks see sügistormis kaotatud, kuid lendureil õnnestus tõrkuvate mootoritega lennukil laskuda merele ja triivida Loksa lähistel randa. Kuna kohapeal lennukit remontida ei olnud võimalik, siis võeti see koost lahti ning toodi Tallinna. Talve jooksul seati see taas lennukorda ning 1924. aastal lendas taas.
Lennuk kaotati 24. oktoobril 1924 toimunud lennuõnnetuses Viimsi ranna lähedal. Pärast tõrkunud mootori tõttu ette võetud hädamaandumist uuesti startides paiskus lennuk tuulepuhangu tõttu külili. Kuna seda kohe välja tõmmata ei õnnestunud, peksis öö jooksul tormiks tugevnenud tuul selle vastu rannakive tükkideks.
Ka Eesti lennuväes oli Friedrichshafen FF.41 esimene kahe mootoriga lennuk. Eesti FF.41 oli aga üldse viimane lennanud seda tüüpi lennuk.
Liivi rannal

"Liivi rannal" on 1966. aastal valminud Eesti Telefilmi dokumentaalfilm.
Sisu.
Filmis kujutatakse Kuramaa rannakülades elavate liivlaste eluolu.
Haapsalu Võllamägi

Haapsalu Võllamägi on Haapsalus Sireli tänaval majadevahelisel platsil asuv u 2 meetri kõrgune ja 16 meetri laiune küngas, kus kesk- ja varauusajal asus hukkamiskoht.
Haapsalu Võllamägi paiknes linna karjamaal, mis oli linlaste, Saare-Lääne piiskopi ja toomkapiitli ühiskasutuses; Haapsalu linnamüürist väljaspool ning toonaste Lihula ja Tallinna maanteede vahel, olles tõenäoliselt hästi kaugele nähtav. Võllamäe rajamise aeg pole teada, kuid arheoloogiliste väljakaevamiste tulemusel võib öelda, et see oli kasutuses hiljemalt 16. sajandi esimesest poolest. 1566. aastal on esimest mainitud Haapsalu endist timukat Hans Steeni, kellele Haapsalu linnusest palka maksti. Võllamäest endast on esimene kirjalik teada aga 1648. aastast, mil Haapsalu kodanikud kaebasid Rootsi kuninganna Kristiinale, kuidas Haapsalu krahvi Jakob De la Gardie ametnik Wilhelm Cornelisen viis võlla 1642 ära oma seniselt asukohalt Ridala maantee äärest ära linnusele lähemal asuvale Lustimäele ehk Freudenbergile, mida varem peeti pühaks ja kus kodanikud suvel lustida ja mängida armastasid. Kaebuse tulemusena viidi see endisesse kohta tagasi. Võllamäe kasutamisest eriti teavet pole, kuid on teada, et 1798. aastal maeti sinna enesetapjast vabakslastud talupoeg Buxhövedeni Rein. 1801. aastal otsustas Haapsalu raad võllase lammutada, sest sel aastal lõpetati Vene keisririigis avalikud hukkamised.
Võllamäge on kujutatud mitmel 18. ja 19. sajandi linnaplaanil ning selle järgi on saanud nime ka selle lähedusse kujunenud linnaosa (saksa "Galgenberg", eesti Võllaste). Ka võllamäest mööda minev tänav kandis pikka aega Võllaste nime. Rahvapärimuse kohaselt oli mäel veel 20. sajandi alguses märgata võllaste jäänuseid. 1932. aastal toimusid võllamäel esimesed kaevamised, kui kohalikud "kullaotsijad" lootsid sealt leida varandust. Selle asemel avastasid nad ühe luustiku, misjärel võttis kaevamised üle Haapsalu Muuseumi Ühing ning neid asus juhatama kunstnik Roman Haavamägi. Kaevamiste tulemusel avastati ka teine luustik ning luudelt avastati lahkamise jäljed, mida toona tõlgendati ka piinamisjälgedena. Lisaks luustikele leiti ka jälgi võllamäge ümbritsenud ringmüürilaadsest konstruktsioonist ning üksikuid uusaegseid esemeid.
Uued arheoloogilised uuringud toimusid võllamäel 2013. ja 2014. aastal, neid juhatas osteoarheoloog Martin Malve. Nende tulemusena tehti kindlaks, et ringmüür ümbritses kogu võllamäge ning avastati üksikuid luid, kuid mitte uusi luustikke. Lisaks leiti ka mitmeid münte, mille tulemusena sai Võllamäe kasutusaja alguse dateerida 16. sajandi I poolde. Samuti tuvastati, et võllamäel oli esialgu tõenäoliselt puuvõllas, mis hiljem asendati kapitaalsema kivikonstruktsiooniga.
Märt Aints

Märt Aints (9. august 1944 Leningrad – 27. aprill 2022 Tartu) oli eesti füüsik.
Elulugu.
Ta sündis raamatupidaja peres. Lõpetas 1962 Tartu 5. Keskkooli ja 1970 Tartu Riikliku Ülikooli füüsikaosakonna füüsik-elektrooniku erialal.
Teadustöö.
Füüsika-matemaatika-kandidaadi väitekirja "Üheelektroodse kõrgsageduslahenduse formeerumine segapingel", juhendaja Kalju Kudu, kaitses 1988 Tartu Riiklikus Ülikoolis.
Uurimisalad: gaaslahendus, madalatemperatuuriline plasma, kiirguse, plasma ja tahkise vastasmõju optilis-spektroskoopilised uuringud. Avaldanud rohkem kui 50 teaduspublikatsiooni. Tal on üks autoritunnistus.
Sinekuur

Sinekuur (ladina keeles "sine" 'ilma', "cura" 'hool') on vähe vaeva nõudev tulus amet.
Nimetus tekkis keskajal kiriklike ametite kohta, mille vastutusalasse ei kuulunud koguduse "hingede eest hoolitsemine" ehk tavapärane liturgiline ja muu pastoritöö.
Suur Ignatsi Jaagu medal

Suur Ignatsi Jaagu medal on Forseliuse Seltsi poolt välja antav autasu.
Suure Ignatsi Jaagu medaliga autasustatakse Eesti või välismaa teadlasi eesti haridusloo uurimise eest. Pronksist medali on kujundanud 1987. aastal kunstnik Aime Jürjo.
Drøbak

Drøbak on linn Norras Akershusi maakonnas, Frogni valla keskus. Linn asub Oslo fjordis ja seal elab 13 244 inimest.
Ajalugu.
Drøbak ja Frogn asutati kihelkonnana 8. septembril 1823 kuningliku dekreedi alusel. Enne seda olid nad olnud osa Åsi kihelkonnast.
Traditsiooniliselt oli Drøbak Oslo talvine sadam, sest külmad talved jäätasid fjordi Drøbakist kuni Osloni. Aastatel 1842–1962 oli Drøbak linn. 1. jaanuaril 1962 liideti linn ümbritseva vallaga ja linnaõigused sai Drøbak tagasi 13. veebruaril 2006.
Märkimisväärne sündmus linna ajaloos oli 9. aprillil 1940 toimunud Drøbaki lahing, kus Oslo kaitsel olnud Oscarsborgi kindlus uputas lahingus Saksa raskeristleja Blücher. Blücheri uputamine võimaldas valitsuse, kuningliku perekonna ja Stortingi enne Oslo langemist evakueerida.
Varem käisid Drøbakist üle fjordi parvlaevad, aga need on suures osas asendatud veealuse tunneliga. Mõni selleks kasutatud laev töötab tänapäeval suvisel ajal ujuvrestoranina.
Turism.
Drøbak on turistide hulgas populaarne sihtkoht ning soojad suved, linnas asuvad restoranid ka kunstigaleriid meelitavad ligi palju turiste.
Linnas töötab jõulude ajal jõulupood ja sageli jõuavad Euroopast Jõuluvanale saadetavad kirjad Drøbaki.
Nimi.
Vanapõhja keeles oli koha nimi "Drjúgbakki". Nime esimene pool "drjúgr" tähendab rasket või pikka ja teine pool "bakki" tähendab (üles)mäge. See viitab väga järskudel mägedel asuvale teele, mis viib Drøbaki kesklinna.
Kohad.
Drøbak on jaotatud seitsmeks piirkonnaks:
Ignatsi Jaagu medal

Ignatsi Jaagu medal ehk Väike Ignatsi Jaagu medal on Forseliuse Seltsi poolt välja antav autasu.
Ignatsi Jaagu medaliga autasustatakse: 
Vasest medali kujunduse on teinud 1987. aastal kunstnik Endla Tuutma.
Suur Kuldtukat

Suur Kuldtukat ehk Medal "Suur Kuldtukat" on Forseliuse Seltsi poolt välja antav autasu.
Medalil on kaks klassi (järku): esimene klass (kuningavariant) ja teine klass (lihtmedal). Esimese klassi medaliga autasustatakse isikuid, koole ja institutsioone teenete eest Eesti hariduselu edendamisel, teadushariduse juurutamisel ja viljelemisel või seltsi missiooni ja põhikirjaliste eesmärkide elluviimisel. Teise klassi medaliga autasustatakse õpilasi väljapaistvate saavutuste eest teadushariduses.
Medali asutas Kambja Ignatsi Jaagu Põhikool 1988. aastal. Peale Forseliuse Seltsi asutamist 1989. aastal andis kool medali väljaandmise õiguse Forseliuse Seltsile. 
Medali kujunduse on teinud graafik ja kalligraaf Tõnu Soo.
Videotehnika

Videotehnika hõlmab liikuvate kujutiste salvestamise, töötlemise, edastamise ja kuvamise elektroonilisi meetodeid, samuti selleks kasutatavaid videosignaale ja tehnikavahendeid (nt videokaamera, videosalvesti, kuvar).
Videosignaal

Videosignaal ehk pildisignaal on elektrisignaal, mis kannab infot liikuvate kujutiste kohta. Videosignaali mõiste tuli esimest korda kasutusele televisioonitehnikas 1930. aastail.
Must-valge analoogtelevisiooni videosignaal on kujutise elementide heledusele vastava elektrisignaali ridade ja kaadrite kaupa laotus, millele on lisatud rea- ja kaadrisünkronisatsiooni impulsid. Värvilisele kujutisele üleminekul lisati videosignaali heleduskomponendile värvusinfot sisaldav värvussignaali komponent.
Analoogvideosignaali esimeseks salvestusviisiks oli magnetsalvestus ja andmekandjaks oli magnetlint, mis 1960. aastate keskel müügile jõudnud videomagnetofonide puhul oli lindiketastel (lindipoolidel), hiljem kassetis. Alates 1976. aastast kasutati väga laialdaselt VHS-kassettvideomagnetofone.
Analoogiliselt helisalvestusele püüti videosignaale salvestada ka videoplaatidele ("videodisc"). Eriti laia levikut need aga ei leidnud, peamiselt just VHS-videomagnetofonide laia leviku tõttu.
Digitaalselt hakati videosignaali salvestama 1990. aastate alguses laserplaadile Videosignaali analoog-digitaaalmuundamisel (diskreetimine ja kvantimine koos andmetihendusega) saavutatakse andmemahu oluline vähenemine, mis võimaldab salvestada, edastada ja kvaliteetselt taasesitada ka suure lahutusvõimeega pildisignaale (HDTV, UHD). 
Videosignaali edastamine.
Videosignaali on teleri ja muude videoseadmete (DVD- ja BD-mängija, videosalvesti, videoprojektori jt) vahel võimalik edastada mitmel viisil sõltuvalt olemasolevatest pistikühendustest. Koos videosignaaliga edastatakse enamasti ka audiosignaal (liikuva pildiga kaasnev heli).
Analoogsignaali on võimali edastada:
Digitaalse videosignaali ülekandmiseks seadmete vahel kasutatakse DVI- ja HDMI-liidest. Viimane edastab digitaalselt ka audiosignaali. Digiühenduse eelised pildikvaliteedi osas avalduvad eelkõige kõrglahutussignaali ülekandmisel.
Superlove

"Superlove" on Elisa Kolki singel, mille autor on Vahur Valgmaa.
Eesti laul.
Laul osales ka konkursil Eesti laul 2015. Lugu saavutas kolmanda koha Elina Borni ja Stig Rästa ning Daniel Levi laulude järel.
Genova doodžide palee

Genova doodžide palee (itaalia keeles "Palazzo Ducale") on Itaalia põhjaosas Genova linnas asuv ajalooline hoone. Kuni 16. sajandini tunti paleed nimega Palazzo Pubblico.
Kunagine Genova doodžide elukoht on tänapäeval muuseum ja kultuurikeskus. See asub linna südames ning sel on kaks erinevat sissepääsu ja fassaadi: neist peamine Piazza Matteotti väljaku ääres ja teine Piazza De Ferrari ääres.
Ajalugu.
Palee esimesed osad ehitati Genova vabariigi õitsenguperioodil aastatel 1251–1275. Palee küljes oleva torni Torre Grimaldina (ka Torre del Popolo ehk Rahva torn) ehitus lõpetati aastal 1539.
Palee uuemad osad pärinevad ajast, mil Genova vabariik omandas 1291. aastal perekond Doria majad San Matteo ja San Lorenzo kiriku vahele jäävas piirkonnas. Pärast seda algas lisahoone ehitus ning 1294. aastal lisati ka Fieschi perekonna torn.
Paleed restaureeriti 1590. aastatel Andrea Ceresola poolt ja aasta 1655 paiku tegid doodžide kabelisse freskomaale Giovanni Battista Carlone ja Domenico Fiasella. 1777. aastal oli palees tulekahju ning seejärel ehitati palee šveitslasest arhitekti Simone Cantoni juhatusel üles uusklassitsistlikus stiilis.
Palee põhikorrusel (nn Piano Nobile) asuvad freskodega kaetud saalid "Maggior Consiglio" ja "Minor Consiglio", kus korraldatakse mitmesuguseid avalikke üritusi.
Palee tänapäeval.
Doodžide palee restaureeriti 1992. aastal, mil tähistati 500 aasta möödumist ajast, mil Genova vabariigi aladel sündinud Christoph Kolumbus jõudis Ameerikasse.
2001. aasta juulis toimus palees tööstusriikide ühenduse G8 liidrite 27. kohtumine, millest võtsid osa Kanada, Prantsusmaa, Saksamaa, Itaalia, Jaapani, Venemaa, Suurbritannia ja Ameerika Ühendriikide liidrid.
Michael Fallon

Michael Cathel Fallon (sündinud 14. mail 1952 Perthis) on Suurbritannia konservatiivne poliitik, parlamendiliige Sevenoaksi valimisringkonnast.
Michael Fallon oli aastatel 1997–2019 parlamendiliige ning 2014–2017 Suurbritannia kaitseminister ("Secretary of State for Defence") ja Riikliku Julgeolekunõukogu ("National Security Council") liige.
Aastatel 2010–2012 oli ta Suurbritannia Konservatiivse Partei aseesimees.
Fallon on alates 1986. aastast abielus Wendy Elisabeth Payne'iga ning neil on kaks poega.
Raido Mitt

Raido Mitt (sündinud 11. märtsil 1991) on eesti orienteeruja ja kergejõustiklane.
Aastatel 2006–2009 võitis orienteerumisjooksu Euroopa noorte meistrivõistlustel kulla, hõbeda ja 2 pronksi teatevõistlusel Eesti meeskonna koosseisus.
2011. aastal orienteerumisjooksu juunioride maailmameistrivõistlustel teates 8. koht. 2016. aasta orienteerumise Euroopa meistrivõistlustel sai ta segateatesprindis koos Annika Rihma, Kenny Kivika ja Evely Kaasikuga 8. koha.
Eesti meistrivõistlustel orienteerumises võitis ta 2015. ja 2016. aastal OK Põlva Kobras võistkonnas kulla segateatesprindis.
Eesti meistrivõistlustel ekidenis võitis ta 2014. aastal pronksi ja 2015. aastal hõbeda Sparta spordiseltsi võistkonnas. 2019. aastal tuli ta Eesti meistriks maratonijooksus, 2020. aastal võitis samal distantsil hõbeda.
Ta oli Guinnessi rekordina kinnitatud 2018. aasta suvel programmi "Eesti Vabariik 100" ürituste raames korraldatud 100 x 10 km teatejooksu võistkonna liige.
Aastatel 2019–2025 töötas ta Eesti Olümpiakomitee alaliitude koordinaatorina. 12. maist 2025 on ta Kultuuriministeeriumi spordi asekantsler.
Sopwith Camel

Sopwith Camel oli esimese maailmasõja aegne ühekohaline Suurbritannia hävituslennuk, mis jõudis läänerindele 1917. aastal. Tänu lühikesele kerele, võimsale radiaalmootorile ja kahele sünkroonitud kuulipildujale oli Camel üliefektiivne hävitaja. Algajale keeruliselt juhitavad, kuid kogenud piloodi käes ülimalt manööverdamisvõimelised lennukid tulistasid alla kokku 1294 vastase lennukit, rohkem kui ükski teine liitlaste kasutatud lennuk. Seda kasutati ka ründelennukina, eriti sõja lõpufaasis, kui see õhulahingutes uuematele hävitajatele alla hakkas jääma.
Eesti sõjalennuk nr. 5 aastail 1919–1922.
Ville Nousiainen

Ville Nousiainen (sündinud 5. detsembril 1983 Kouvolas) on endine Soome murdmaasuusataja.
2015. aastal abiellus ta murdmaasuusataja Mona-Liisa Nousiaineniga, kes suri 2019. aastal maovähki.
Saavutused.
Maailma karikasarjas.
Ville Nousiainen osalesindividuaalselt 169 maailma karikasarja etapil ja jõudis esikolmikusse kahel korral.
Ida Ingemarsdotter

Ida Maria Erika Ingemarsdotter (sündinud 26. aprillil 1985 Svegis) on endine Rootsi murdmaasuusataja.
Pärast sportlaskarjääri lõpetamist 2019. aastal on ta töötanud treenerina.
Saavutused.
Maailma karikasarjas.
Ida Ingemarsdotter osales individuaalarvestuses 209 maailma karikasarja etapil ja jõudis esikolmikusse üheksal korral. Kaks etappi ta võitis.
Anatoli Kuznetsov (kirjanik)

Anatoli Kuznetsov (vene keeles "Кузнецов, Анатолий Васильевич"; 18. august 1929 Kiiev – 13. juuni 1979 London) oli vene nõukogude kirjanik, kes palus aastal 1969 Inglismaal poliitilist varjupaika.
Ta elas lapsepõlves koos kooliõpetajast ema, vanaema ja vanaisaga Kiievis Kurenjovka rajoonis; isa, insener ja endine punaarmeelane, hülgas perekonna ja asus elama Nižni Novgorodi. Teise Maailmasõja ajal oli tal palju kokkupuuteid Babi Jari ümbrusega. Ta on õppinud balletti Tarass Sevtšenko nimelise akadeemilise Ukraina ooperi- ja balletiteatri balletistuudios. Aastal 1955 astus ta Maksim Gorki nimelisse Kirjandusinstituuti, mille lõpetas aastal 1960 (Enne Stalini surma polnud tal võimalik Kirjandusinstituuti astuda, kuna ta elas sõja ajal fašistide poolt okupeeritud territooriumil). Üliõpilasena töötas ta betoneerijana Irkutski hüdroelektrijaama ehitusel.
Ta on tantsinud balletti Tarass Sevtšenko nimelises akadeemilises Ukraina ooperi- ja balletiteatris. Aastal 1952 töötas ta Kahhovka hüdroelektrijaama ehitusel.
Ash-Shabāb

Ash-Shabāb (araabia keeles الشباب, 'noored') on Somaalia paljurahvuselise sõjalise rühmituse (araabia keeles حركة الشباب المجاهدين; "Ḩarakat ash-Shabāb al-Mujāhidīn", lühend "HSM"; somaali keeles "Xarakada Mujaahidiinta Alshabaab", 'Mudžahiidide Noorte Liikumine') lühem nimetus. Tekkis katusorganisatsiooni "Islami õiguse liidu" ("Ittihād al-mahākim al-islāmiyya") äärmusliku noorteliikumisena 2006. aasta lõpus. Tegutsevad suuremates linnades ja kontrollivad kahte piirkonda Somaalia lõunaosas (seal on kehtestatud šariaat). 
Alates aastast 2009 püüti Ash-Shabābi edutult liita Al-Qaidaga, sest nad keeldusid tapmast muslimeid. Alles pärast Osama bin Ladeni surma õnnestus Ayman az̧-Z̧awāhirīl ("Aiman aẓ-Ẓawāhirī") 2012. aastal muuta Ash-Shabāb Al-Qaida rahvusvahelise võrgustiku osaks.
2014. aastal hinnati Ash-Shabābi vägede suuruseks 7000–9000 võitlejat. Nende juhtidel on Afganistani ja Iraagi sõja kogemused. Struktuur on detsentraliseeritud. 2014. aastast juhib rühmitust Ahmad Umar (Abu Ubaidah).
Somaallased ei kasuta enesetapupomme. Seda teevad sealsed Iraani, Egiptuse ja Liibüa islamistlikud džihadistid. Enamik Ash-Shabābi välisvõitlejatest pärineb Jeemenist, Sudaanist, Afganistanist, Saudi Araabiast, Pakistanist ja Bangladeshist. Aastal 2010 oli nende arv 200–300 sõdurit, kellele lisandus 1000 välissomaallast ja ka mõne tõrjutud rahvusvähemuse esindajaid. Pärast 2012. aastat koosneb rühmitus 25% ulatuses Keenia võitlejatest. Ka Keenia ja Tansaania muslimite alad on värbamispiirkondadeks. Ash-Shabābi rühmitused paiknevad ka mõnes eespool nimetatud riigis.
MI5 2010. aasta teadete järgi olid USA ja Ühendkuningriigi elanikud käinud Somaalias väljaõppel. Inglismaal võib olla ka rühmituse salajane esindus.
Austraalia, Kanada, Uus-Meremaa (10.02.2010), Norra, USA, Araabia Ühendemiraadid, Ühendkuningriik ja Singapur on Ash-Shabābi ametlikult tunnistanud terroriorganisatsiooniks.
Jiří Magál

Jiří Magál (sündinud 11. aprillil 1977 Chrudimis) on Tšehhi murdmaasuusataja.
Magáli ainus tiitlivõistluste medal pärineb 2010. aasta Vancouveri taliolümpiamängudelt, kus ta võitis teatesõidus pronksmedali. Karjääri parim individuaalkoht on 2006. aasta Torino taliolümpiamängudelt 50 km ühisstardist saadud kaheksas koht.
Maailma karikasarjas on Magál osalenud 1997.–1998. aasta hooajast. Parim koht MK-etappidel on 27. novembril 2005 Kuusamos 15 km distantsil saadud viies koht. MK-sarjas on ta kolmel korral teatesõidumeeskonnaga saanud kolmanda koha.
Saavutused.
Maailma karikasarjas.
Jiří Magál on osalenud individuaalselt () 176 maailma karikasarja etapil, kuid pole esikolmikusse jõudnud.
Martin Jakš

Martin Jakš (sündinud 6. septembril 1986 Plzeňis) on endine Tšehhi murdmaasuusataja.
2006. aasta juunioride maailmameistrivõistlustel Kranjis võitis Jakš 10 km klassikas hõbemedali ning suusavahetusega sõidus ja teatesõidus pronksmedali. 2008. aastal võitis ta alla 23-aastaste maailmameistrivõistlustel Malles Venostas 15 km klassikas kuldmedali.
Jakš osales täiskasvanute seas esimest korda maailmameistrivõistlustel 2009. aasta Libereci maailmameistrivõistlustel, kus saavutas 15 km klassikas 22. koha. 2010. aasta taliolümpiamängudel Vancouveris suusatas ta pronksmedali võitnud Tšehhi teatemeeskonnas avavahetust.
Tema viimasteks tiitlivõistlusteks jäid 2018. aasta taliolümpiamängud Pyeongchangis.
Esimest korda osales Jakš maailma karikasarjas 2005.–2006. aasta hooajal, seal sai ta 7. jaanuaril 2005 Otepää etapil 15 km klassikas 46. koha. Järgmisel päeval sõitis ta välja oma esimese punktikoha, kui oli klassikasprindis 25. Esimest korda jõudis ta poodiumile 14. märtsil 2008 etapil Bormios, kus oli 3,3 km vabatehnikasõidus kolmas. 2011. aasta jaanuaris oli ta etapil Otepääl 15 km klassikas kuues ja Tour de Skil üldjärjestuses kaheksas. Parim koht maailma karikasarja lõppjärjestuses oli 16. (hooajal 2010–2011).
Saavutused.
Maailma karikasarjas.
Martin Jakš osales individuaalarvestuses 177 maailma karikasarja etapil ja jõudis esikolmikusse kahel korral.
Leviathan (film)

"Leviathan" (originaalpealkiri "Левиафан") on Venemaa 2014. aasta mängufilm, mille on lavastanud Andrei Zvjagintsev. 
Film valiti 2014. aasta Cannesi filmifestivalil Kuldse Palmioksa võistlusprogrammi. Stsenaristid Andrei Zvjagintsev ja Oleg Negin pälvisid seal parima stsenaariumi preemia. 2015. aastal nimetati film Ameerika Ühendriikide filmi- ja teleauhindade Kuldgloobuste jagamisel parimaks võõrkeelseks filmiks. Film valiti ka Ameerika filmikunsti ja -teaduste akadeemia preemiate Oscarite jagamisel üheks viiest parimast võõrkeelsest filmist.
Gnoosis

Gnoosis (kr γνῶσις: "gnō̂sis") on taipamine, teadmine. Gnoosis tähendab inimvaimu avanemist millegi uue mõistmiseks. Antiikses hellenistlikus maailmas oli gnoosis jumalike saladuste taipamine, tundmine. Gnoosis oli gnostitsismiks nimetatud usuliste suundumuste keskne mõiste.
Gnostitsism (kui "teadmise usund") tekkis Vahemereruumi idaosas ja levis meie ajaarvamise esimestel sajanditel Rooma impeeriumi erinevates piirkondades. Ühe oma haru, maniluse ehk manihheismi näol levis liikumine laialdaselt ka Sassaniidide (ehk Uus-Iraani) riigis, jõudes misjonäride kaudu Hiinasse. Gnoosisel on palju kokkupuutepunkte algkristluse, ja teiste Rooma keisririigis levinud usunditega (judaism, müsteeriumikultused) ja filosoofiasüsteemidega, eriti keskmise platonismiga.
Gnostiline suundumus on iseloomulik kõikidele religioonidele. Gnoosise esilekerkimine toimus pärast I maailmasõda, kui Euroopas tehti katseid levitada (hääbunud) idamaiseid usundeid. 20. sj. lõpus kasutasid gnoosist New Age jt sarnased liikumised.
Wheeleri geomaastikuala

Wheeleri geomaastikuala (kuni 1950 Wheeler National Monument) on kõrge erodeeritustasemega paljandunud vulkaanilise tufi kihiga kaetud piirkond Ameerika Ühendriikide lääneosas La Garita mägedes. Administratiivselt asub geoala Colorados Minerali maakonnas. Ala jääb umbes 13 kilomeetrit Creede'ist kirde suunas. 
Tufi päritolu on seotud umbes 26–28 miljonit aastat tagasi toimunud La Garita hiidvulkaani purskega.
1908. aastal kuulutas president Theodore Roosevelt Wheeleri maastikuala rahvusmonumendiks (osariigi esimene rahvusmonument), kuid 1950. aastal tühistas USA Kongress selle otsuse. Tänapäeval on Wheeleri geoala La Garita ürgloodusala koosseisus.
Geoala on saanud nime kartograaf George Wheeleri järgi, kes uuris seda piirkonda 1874. aastal USA armee ülesandel.
Valdur Himbek

Valdur Himbek (31. juuli 1925 Tallinn – 4. aprill 1991 Tallinn) oli eesti näitleja ja filmirežissöör.
Ta on õppinud Anna Tõrvand-Tellmanni Inglise Kolledžis, ta lõpetas aastal 1943 Tallinna 21. Keskkooli ja aastal 1949 Eesti NSV Riikliku Teatriinstituudi.
Ta oli aastatel 1949–1950 Lõuna-Eesti Teatri näitleja. Aastatel 1950–1955 oli ta represseerituna Venemaal Magadani oblastis vangilaagris. Aastatel 1955–1991 oli ta (vaheajaga) Eesti Televisioonis ja aastatel 1971–1973 Tallinnfilmis režissöör. Lisaks on ta mänginud filmides kõrvalosi.
Isiklikku.
Ta oli abielus pianist Aino Himbekiga; tema isa oli näitleja Aado Hõimre.
Lembit Lump

Lembit Lump (sündinud 14. oktoobril 1959) on Eesti ettevõtja.
Lembit Lump on juhtinud ASi Kodumaja ja sellega seotud ettevõtteid (varem kaubamärkide all Tartu Maja ja Kodumajatehas) alates 1994. aastast, laiendades kontserni tegevuse Eestist Põhjamaadesse: Soome, Taani, Rootsi ja Norrasse. 1. maist 2017 on ta Kodumaja ASi nõukogu esimees.
2008. aastal oli ta Eesti Ekspressi koostatud Eesti miljonäride edetabelis 157. kohal 5,2 miljoni krooni suuruse aastatuluga. Ajaleht Äripäev hindas 2013. aastal tema vara väärtuseks 17 miljonit eurot ja paigutas ta sellega Eesti rikaste edetabelis 141. kohale.
Lump on Rotary klubi liige ja Eesti Maaülikooli kuratooriumi liige.
Petrone Print

Petrone Print on Eesti kirjastus, mille asutas ajakirjanik Epp Petrone.
Tartus tegutseva kirjastuse tuntuim väljaanne on 2007. aastast ilmuv nn Minu-sari, milles inimesed (enamjaolt eestlased) kajastavad oma isiklikke kogemusi mõnest välisriigist, välismaa linnast või piirkonnast. Sarjas on ilmunud ka Justin Petrone kolmeköiteline "Minu Eesti" . 
Eesti Vabariigi 100. aastapäeva puhul 2018. aastal hakati Minu-sarjas laiemalt tutvustama Eesti linnu ja piirkondi.
John Smith (kunstnik)

John Smith on varjunimi, mille all põhiliselt aastatel 2000–2006 tegutsesid Eesti kunstnikud Kaido Ole ja Marko Mäetamm.
John Smith on esindanud Eestit Veneetsia biennaalil.
Kuraator

Kuraator on kunstinäituse koostaja. Harvem nimetatakse kuraatoriks festivali vm kultuuriürituse programmijuhti.
Eestis on tuntud kuraatorid näiteks Anu Allikvee, Reet Varblane, Mari Vallikivi, Eha Komissarov, Anders Härm jt. Kuraator võib tegutseda alaliselt muuseumi juures või olla kutsutud vaid üht näitust koostama.
Ajalooliselt on kuraatoriks nimetatud ka ametlikku hooldajat või järelevalvajat, sh riigivõimu esindajat autonoomse kõrgkooli juures ja õpperingkonna ülemat tsaariaegsel Venemaal.
Surnud 12. jaanuaril

"Siin loetletakse 12. jaanuaril surnud tuntud isikuid."
Näitus

Näitus on valitud esemete korrastatud väljapanek. Enamasti on näitused muuseumides, kunstigaleriides, raamatukogudes vms kultuuriasutustes, kuid näitusi korraldatakse ka mujal. Tavaliselt on näitusele esemete valikul aluseks konkreetne teema. Üks levinumaid näitusetüüpe on kunstinäitused, kus väljapanek koosneb kujutavast kunstist. Samuti korraldatakse näitusi sageli ajaloost ja loodusest.
Enamik näitusi on ajutised, kindlate algus- ja sulgemiskuupäevadega. Muuseumides või muudes mäluasutustes on vahel püsinäitusi, kus on publikule tutvumiseks pandud teema või valdkonna kõige olulisemad eksponaadid. Ühes paigas korraldatavate näituste kõrval on ka rändnäitusi, mis on üleval järjest mitmes kohas. Samuti on tänapäeval levinud veebinäitused, kus eksponaate näidatakse internetis. Vabaõhunäitusel on stendid väljapanekuga väljaspool suletud ruume, näiteks tänaval, väljakul või siseõues.
Alessandro Pittin

Alessandro Pittin (sündinud 11. veebruaril 1990 Tolmezzos) on Itaalia kahevõistleja.
Ta võitis 2010. aasta taliolümpiamängudel normaalmäevõistlusel pronksmedali. 2015. aasta maailmameistrivõistlustel oli Pittin normaalmäevõistlusel teine. Juunioride maailmameistrivõistlustel on ta pälvinud 4 medalit (3 kulda, 1 pronksi).
Pittin on võitnud 3 individuaalset MK-etappi ja 3 kontinentaalkarikasarja etappi.
Eduard Georg Fick

Eduard Georg Fick (19. august 1838 Keila kirikumõis – 13. juuli 1908 Moskva) oli baltisaksa arst.
Ta oli Keila õpetaja Karl Georg Ficki ja selle abikaasa Agnes Sableri poeg ning Johannes Ficki ja Max Wilhelm Ficki vend.
Õppis Tallinna toomkoolis, 1854–1860 Tartu ülikoolis, dr. med. 7/19. detsembril 1860, jätkas õpinguid Viinis.
23. novembrist/5. detsembrist 1865 kuni 1869. aastani oli ta Keila kihelkonnaarst, 1869–1872 maa-arst Jeletsis ja 1872–1874 Putivlis Kurski kubermangus, 1874–1876 vabapraksisega arst Odessas, 6/18. oktoobrist 1876 kuni 1/13. novembrini 1896 Paldiski linnaarst, alates 1899. aastast R. Köhler &amp; Co. direktor ja vabrikuarst Moskvas.
Eduard Georg Fick oli abielus Melanie Gudenusega.
Philip Hammond

Philip Hammond (sündinud 4. detsembril 1955 Eppingis) on Suurbritannia konservatiivne poliitik, parlamendiliige Runnymede'i ja Weybridge'i valimisringkonnast.
Philip Hammond oli alates 15. juulist 2014 kuni 13. juulini 2016 Suurbritannia välisminister. Alates 13. juulist 2016 kuni 24. juulini 2019 oli ta Suurbritannia rahandusminister. Hammond astus ametist tagasi seoses sellega, et Boris Johnsonist sai Suurbritannia peaminister.
Hammond on alates 1991. aastast abielus Susan Carolyn Williams-Walkeriga ning neil on kolm last, kaks tütart ja poeg.
Dmitri Linter

Dmitri Linter (sündinud 22. novembril 1973 Tallinnas) on Venemaa Föderatsiooni ametnik. 2000. aastatel oli ta rühmituse Öine Vahtkond liider Eestis ja seotud Pronksiöö rahutuste korraldamisega.
Linter oli erakonna Vene Erakond Eestis liige.
Aastal 2014 töötas ta Moskvas koordineerimiskeskuses Novaja Russ ("Центр координации "Новая Русь"").
Märtsis 2014 üritas ta Eestis korraldada inimeste sõitmist Venemaa okupeeritud Krimmi. 
Ta on 2014. aastast ühiskondlik-riikliku Venemaa Sõjaajaloo Ühingu (vene keeles Российское военно-историческое общество) direktori nõunik. Sama aasta oktoobris tutvustati teda Lätis Venemaa kultuuriminister Vladimir Medinski visiidil kui ministri abi.
2017. aastal estati talle Eestis süüdistus oma lapsele elatisraha maksmisest tahtlikus kõrvalehoidmises.
2020. aastal sai temast partei "Donetski vabariik" täitevkomitee asejuht Venemaa okupeeritud Ukrainas. Spekuleeritakse tema heade suhete üle Putiniga ning arvatakse, et ta võib olla Donetski Rahvavabariigi juhi Deniss Pušilini väimees.
Isiklikku.
Tema ema on Leonora Linter.
Birger Eriksen

Birger Kristian Eriksen (17. november 1875 Flakstad – 16. juuli 1958) oli Norra sõjaväelane ja ohvitser, kelle tegevusel Oscarsborgi kindluse komandörina oli määrav tähtsus Saksa invasiooni ajal Oslo lähedal Oslo fjordis toimunud Drøbaki lahingus. Ta andis komandörina käsu avada tuli Saksa raskeristleja Blücheri pihta ja suutis sellega Oslo langemise edasi lükata. Ristleja sai lahingus rängalt viga ja uppus. 
Noorpõlv.
Tema isa oli kaupmees ja laevakapten Caspar Edvard Eriksen ning ta ema oli Jensine Petrine Arentzen. Birger lahkus kodunt 12-aastaselt, kui hakkas õppima Oslos. Hoolimata sellest, et ta elas ja õppis Oslos, käis ta igal suvel emal külas, kuni viimane 1936. aastal suri, olles olnud lesk 50 aastat.
21. novembril 1903 abiellus Birger Eriksen Christiane Sæhliega, kellega ta sai poja ja kaks tütart.
Karjäär sõjaväes.
Eriksen lõpetas keskkooli 1893 ja ta õppis seejärel kolm kuud tehnikakolledžis Berliinis. 1896. aastal, pärast Norra Sõjaväeakadeemia lõpetamist, alustas ta karjääri sõjaväes. 1901. aastaks oli ta saanud Norra rannakaitse suurtükiväe kapteniks. 1915. aastal sai temast major ja Agdenesi kindluse komandör.
1931. aastal ülendati ta koloneliks ja kaks aastat hiljem sai temast Oscarsborgi kindluse komandör. Selles ametis oli ta kuni 1940. aastani. Drøbaki lahingu puhkemise ajal oli tal jäänud kuus kuud pensionile minekuni. Enne Oscarsborgi komandöriks saamist oli ta juhtinud kindlusi Tønsbergis, Agdenesis ja Bergenis.
Eriksen viibis Oscarsborgis, kui see 12. mail 1945 taas Norra vägede kontrolli alla läks. Eriksen pidas kõne lipust kui isamaa sümbolist, kui Norra lipp, mis oli Oscarsborgi kindlusel 1940. aasta aprillini lehvinud, taas lipuvardasse tõusis.
Maailmasõjajärgsed uurimised.
Kuigi Erikseni tööd autasustati pärast sõda, sai ta riiklikelt uurijatelt kriitikat, et oli liiga kiiresti sakslastele alistunud. Eriksen kaitses end väitega, et ta oli olnud suure surve all, kui sakslased riiki ründasid, ja et ta oli sissetungijate vastu kohe lahingulaenguid kasutanud, kuigi Norra lahingureeglid nägid ette kõigepealt hoiatuslaskude laskmise.
Kaks uurimist näitasid, et Eriksen oli sissetungi ajal oma kohuseid täielikult täitnud.
Pärand.
Birger Eriksen suri 16. juuli 1958; teda peeti sõjakangelaseks. Tema põrm kremeeriti ja urn tuhaga maeti Drøbaki kirikusse. 4. oktoobril 1977 ta ekshumeeriti ja tema säilmed maeti ümber Vår Frelsers gravlundi kalmistule Æreslundeni matmispaika, kuhu matmine on norralastele suur au.
Lõplikult tunnustati koloneli pingutusi ja lükati ümber tema vastu suunatud sõjajärgne kriitika 1995. aastal, kui Norras tähistati 50. aasta möödumist Teise maailmasõja lõpust. 6. mail 1995 avas kuningas Harald V Oscarsborgi kindluses Borggårdeni väljakul kolonelile pühendatud ausamba. Birger Erikseni peetakse tänapäeval üheks tähtsamaks Norra liidriks Teise maailmasõja ajal.
Kunstinäitus

Kunstinäitus on kunstiteoste väljapanek, üldjuhul kujutava kunsti (maalide, joonistuste, skulptuuride), tarbekunsti, video- ja heliinstallatsioonide, interaktiivse kunsti vms väljapanek. 
Kunstinäitus võib olla ühe kunstniku või kunstnike rühma loomingu näitus; esimest nimetatakse isikunäituseks, teist rühmanäituseks. 
Kunstinäitus võib olla keskendatud mingile žanrile, teemale või kunstikogule. Vahel korraldatakse kunstinäitusi erilisel puhul, näiteks sünnipäeva või aastapäeva tähistamiseks.
Eksponeeritavad teosed võib näitusele valida kuraator või žürii.
Tavaliselt tõstetakse teosed kunstinäitustel esile ruumi ja valgustusega, andes nende kohta teavet siltidel, audiogiidide abil või näitusekataloogides. 
Kunstinäitusi korraldatakse peamiselt muuseumides, kunstisaalides ja galeriides, kuid ka kohtades, mille põhiülesanne ei ole kunsti eksponeerimine ega müük, näiteks kohvikutes. Oluline erinevus on ka selles, kas kunstiteosed on müügiks (nagu on tavaks eragaleriides) või mitte (nagu on üldjuhul muuseumides). 
Kunstinäitused võivad olla ühekordsed, osa näituste sarjast või korduda perioodiliselt. Kahe aasta tagant korraldatavaid näitusi nimetatakse biennaalideks, kolme aasta tagant toimuvaid triennaalideks.
Eesti esimeseks kunstinäituseks peetakse 1906. aastal Tartu Eesti Põllumeeste Seltsi eestvõttel Eesti Üliõpilaste Seltsi majas toimunud näitust, kus eksponeeriti 11 kunstniku teoseid.