Tartu Linnaujula

Tartu Linnaujula oli arhitekt Arnold Matteuse projekti järgi ehitatud ujula Tartus, mis töötas aastatel 1928–1944 ja oli linnaelanike seas väga populaarne. 1944. aastal tules hävinud ujula taastati hiljem lihtsustatud kujul, mis omakorda hävines 1988. aasta tulekahjus. 
1927. aastal projekteeris Emajõe äärde kaarja puidust linnaujula Tartu linnaarhitekt Arnold Alvil Matteus (1897−1986), mis kujunes Tartu üheks maamärgiks. Ujula avati külastajatele 3. juunil 1928. Meestebasseini kavandas Tartu linnaarhitekt Voldemar Tippel (1907–1995). II maailmasõjas ujulahoone põles ning taastati lihtsustatud kujul. 1988. aastal oli puhkes tulekahju ning hoone lammutati seejärel. Vana linnaujula kohal paikneb tänapäeval Lodjakoda.
Varasema supelmaja traditsioon Emajõel ja idee uuest ujulast.
19. sajandi keskpaigas kogusid populaarsust merekuurordid, kuna ujumist peeti oluliseks immuunsüsteemi tugevdajaks ja turgutajaks. Tartus ei olnud suplemiseks eraldi randa, seega ehitati kinnised supelmajad, kuna privaatsust peeti sellel ajal oluliseks. Supelmajad olid vaiadele ehitatud puithooned ning asusid Kivisilla ja Puusilla/ hiljem Vabaduse silla vahel. Pärast I maailmasõda tegutses Tartus Veespordiklubi, mis kasutas samuti ühte neljast supelmajast. Linnarahvas sai seal ujuda kuni 1927. aastani. Hiljem, kui Emajõe vasakule kaldale ehitati 1928. aastal uus linnaujula, jätkati oma tegutsemist seal.
1926. aastal sai Arnold Matteus Tartu linnaarhitektiks. Matteus leidis eest üsna vaesunud ja laostunud Tartu, kus valitses korralagedus, jõekaldad olid võssa kasvanud, kuhu keegi ei julgenud minna jalutama. Supelmajad olid Tartu südalinnas vanad ning lagunenud, jõekallastel suplemine oli täiesti korraldamata. Linnaelanike nurin pani ka linnavalitsuse mõtlema uue suplushoone ehitamise peale. Linnaarhitektina oli Matteuse jaoks oluline linna korda tegemine, selle kaasajastamine ning haljastamine. Tartu heakorrastuse programmi raames puhastati risustunud jõekaldad, lammutati putkad ning vanad supelmajad Emajõe kahe silla vahel. Matteus kindlustas Emajõe kaldaid ning rajas ujula ümbrusse puiesteed.
1927. aasta Postimees kirjutab vanade supelmajade lammutamisest Emajõel, kuna need polnud enam silmale ilusad vaadata. Samuti ka rajatava ajakohase ujulahoone plaanidest, sest ilma supluskohata Tartu linn läbi ei saa. Ajalehest tuleb välja, et esialgselt plaaniti ujula ehitada Emajõe paremale kaldale, Supilinna Piiri tänava otsa. Sealne soodne looduslik asupaik, liivapõhi ning rohelus sobisid hästi kontseptsiooniga kokku. Samuti plaaniti rajada korralik puiestee jalakäijatele ning Oa tänava kaudu saaks hõlpsasti ujula juurde ka hobuste ja omnibussidega. Mõeldi ka Piiri tänava kohalt üle jõe ehitada jalakäijatele rippsilla, mis ühendaks omavahel kaks Emajõe kallast.Edasi Matteuse ujula ideest: "Ühine meestele ja naistele tuleb uus ujula. Üldse saab olema kolm basseini. Kaks meestele ja naistele eraldi, kolmas aga ühine, milles ainult kostüümides lubatud supelda. Viimane saab olema poolkaares kahe basseini vahel, kusjuures jõepoolne külg saab täitsa lahtine olema. Selle basseini pikkus oleks 50 meetrit ja siia lastakse ainult häid ujujaid. Siin saaks korraldatud ka veemängud ja spordipidud. Basseini otsadesse tuleksid einelauad. Ühtlasi ehitatakse väike paadisild linnapoolsesse tiiba, kus võiks lootsikud peatuda, kui nendel linnast suplema tullakse. Peale selle tulevad ehitada teised ruumid, nagu ruumikas eeskoda, riietusruumid, toilettruum jne. Teise tiiba tuleb süstade peatuskohi ja ujumistarvete panipaik ning supelmaja vahi elukorter. Muuseas on kavatsus ka kunstlikku liivaranda lamamiseks asutada, nagu see Helveetsias [Šveitsi ld nimi] moes."Matteus arvestas, et uus ujula mahutaks kuni 2000 inimest päevas. Hoone ehitus planeeriti nii, et seda oleks võimalik otsade arvelt suurendada kui peaks hiljem vajadus tekkima. Ujula hoone ehitatakse puidust, kuid katus kivist. Uue ujulahoone ehitusprojekti maksumuseks kujunes 2 500 000 marka. Ehitustöödega plaaniti alustada sügisel, enne külmade tulekut ning suurema töö pidid ära tegema talvel ühiskondliku töö töölised. Ujula valmisajaks arvati 1928. aasta varakevad. Matteuse kirjeldusest näeme, et hoone idee on jäänud samaks, ainult asukoht on hiljem muutunud. Linnaujula hoone idee realiseerus lõpuks Emajõe vasakkaldal.
Tartu Linnaujula asukoha valik ja ehitamine.
Asukoha valik ei olnud kerge ülesanne, kuna pidi arvestama jõekalda iseärasusi ning jõkke suubuvaid kanalisatsioonitorustikke. Oluline tingimus oli veepuhtus ja liivase põhja olemasolu, seepärast osutus Piiri tänava asukoht esimeseks valikuks. Matteus märgib miinusena, et Piiri tänav jäi linnast liiga kaugele, kuid kesklinna veefiltritega ujula ehitamine tuleks kallim. Märksa soodsam oli ehitada linnast välja. Ujula juurde planeeriti rajada korralik kõnnitee ning puiestee. Matteus hakkas juba 1927. aasta sügisel hoonet kavandama. Mitmete variantide hulgas osutus valituks hoone, mis pidas silmas avarust ning päikesevannide võtmise võimalikkust, mis oli suvitusasutuse üheks suurimaks nõudeks.
Näeme, et Matteuse hoone idee on jäänud suuresti samaks: kavandatav ujula jaotus kolmeks osaks, kus asuvad kolm basseini. Peasissekäigu teisel korrusel asuv rõdu oli mõeldud orkestrile. Läbi peasissekäigu tulles algas üldujula, kuhu pääses ainult supelkostüümis. Üldujula kavandati poolkaartena, kus asusid riietuskabiinid. Kabiinide ette liivarannale kavandati suur jõepoolne kallak, et külastajad saaksid paremini võtta päikesevanne. Liivarannaga samas poolkaares oli mitte-ujujatele mõeldud madala veega poolringikujuline välibassein ning ujujatele, aga sügavam 50 m bassein. Vasakul asuvas hoones paiknesid: hüppetorn, süstamaja ja ruumid sportlaste jaoks. Paremal pool asus kahekorruseline einelaud, mis oli sümmeetriline vasakpoolse hoonega. Kummaski hoonetiivas asusid privaatsed basseinid nii meestele kui ka naistele. Ujula külastajate arvu suurendati 1000 inimese võrra ning ujulas käik oli tasuline.
Puidust hoone ehitamisel oli plaanis transportida hööveldamata laudu ning pärast värvida need Rootsi punaseks. Kõigepealt tuli täita jõekallas, milleks mulda võeti jõe vastaskaldalt. Vaja oli vedada umbes 200 vagunitäit liiva. Ehitustöödega taheti varakult pihta hakata, kuna talv oli olnud erakordselt soodne. Ka ehitusmaterjal lasti ette valmistada. 15. mail 1928. aastal loodeti alustada hoone ehituse ning ümbruse korrastamisega. Linnaujula maksumuseks arvati 70 357 krooni. Ka ajalehed elasid hoone ehitusele kaasa, Päewalehes tähendatakse, et tegemist on esindusliku projektiga, mis kindlasti tasub ennast igatepidi ära.
1928. aasta alguses oli ujula mõeldud Emajõe paremkaldale. Hoone osas oli märksa suurem selgus: puithoone, puidust vaiadel ning kivist katusega. Miinuseks sai asjaolu, et oma asendi tõttu jääks ujula ja liivarand põhjasuunda, kus ta varjaks ära päikese. Ka jõekallas oli seal madalam ning see nõuaks suuri täitmistöid. Lõpuks jõutakse järeldusele, et ujula asukohaks sobis paremini Piiri tänavaga vastastikku asetsev jõekallas, mis oli kasutuses linna heinamaana. Vasak kallas oli tunduvalt kõrgem ning kõvema jõepõhjaga ning hoone paikneks lõunasuunal. Samuti plaaniti rajada jalakäijatele puiestik mõlemale jõekaldale. Meltsiveski (nüüd Ujula) tänava kaudu suunatakse transpordiühendus. Ehituskulud koos mullatöödega pidid maksma minema kuni 72 000 krooni. Idee kiitis heaks Tervishoiu- ja ehituskomisjon. Linnavalitsus pani volikogule ette ehitada uus ujula vasakule kaldale Meltsiveski tänava kohale.
Ujulat hakati ehitama kevade alguses, valminud hoone avati 3. juunil 1928. Rahvast oli ujula avamisele kogunenud mitme tuhande kandis. Kohal oli linnavalitsus ja -volikogu. Rohkete tervituste saatel viisid avamistseremoonia läbi praost Gustav Rutopõld ja õigeusu preester Nikolai Kokla. Kohal oli ka Teedeministeeriumi ministri abi Karl Jürgenson. Kõne pidas linnapea Karl Julius Luik. Linnapea andis edasi tänusõnad Teedeministeeriumile ja teedeminister August Keremile, kes aitasid hoone ehitusele kaasa. Päeva naelaks kujunesid sportlaste poolt tehtud vettehüpped. Muusikat mängis sõjaväeorkester. Ujulahoone võeti rahva poolt hästi vastu ning kiideti arhitekt Arnold Matteuse head tööd.
Linnapea andis ülevaate ujula saamisloost ning märkis, et hoone ehituse peale kulus kokku 30 000 krooni, millest 10 000 krooni saadi Teedeministeeriumilt. Eelarve ise oli 70 000 krooni ning ülejäänu läheb ujula täienduseks. Suuremaid töid tehakse ühiskondliku tööde raames. Meltsiveski tänava otsa ehitati uus tee, et pääseks transpordiga ligi. Ka süstade või paatidega saab ujula juures peatuda.
Arnold Matteuse projekteeritud Tartu linnaujula kirjeldus.
Puidust kaarjas linnaujula oli jaotatud kolmeks. Suurem hoone ja kaks väiksemat kahekorruselist ehitist olid kujundatud kandilistena, mida kattis teravatipuline telkkatus. Suhteliselt tagasihoidlikult oli kujundatud ujulahoone fassaad, kuid liigendatud hoonekehand see-eest väga oskuslikult valitud ning sobitatud maastikku. Vaadates suunaga Emajõe poole paiknes ujulahoone keskel kahekorruseline nelinurkse põhiplaaniga hoone, mis on ujula peasissekäiguks. Seal asusid kassad, ujula ametiruumid ja orkestri ala teisel korruse rõdul. Peasissekäigust sümmeetriliselt kahel pool paiknesid poolkaartena riietuskabiinid ja -ruumid, mille otstes asusid kaks väiksemat sissepääsu. Matteus kavandas need kaheksanurksete paviljonidena, millest valmis ehitati ainult parempoolne. Hoone otstes asusid privaatsed alad ja basseinid meestele ning naistele, mis meenutasid supelmaju. Huvitavat nüansi lisasid eri kujuga akna- ja ukseavad. Ujulahoone kaaristu oli kujundatud kolmnurkkaartena, mis andsid hoonele kohati eksootilise hõngu. Sama motiiv kordus privaatsetel aladel.
Kabiinide eest algas üldala tuulevaikse tehisliivarannaga, mille suurus oli üle 2000 m². Ihastest veeti kohale 990 t liiva. Mitte-ujujatele oli mõeldud poolringikujuline bassein suplemiseks, mis asus liivarannaga kohakuti. Sealt edasi algas 50 m pikkune bassein, mis oli jõepoolsest küljest lahtine. Basseinist vasakul pool asus kahekorruseline einelaud ning paremal pool ruumid duši, süstade ja sportlaste jaoks. Ujulakompleksi kuulusid: kassa, ujula direktori kabinet, ambulants, oote- ja üldriietusruumid, 104 riietuskabiini, 11 m kõrgune hüppetorn, kõlakoda, kahel korrusel kulgev einelaud, süstamaja ning teenijate ruumid. Avamiseks jõuti plaanitavast valmis ehitada ainult üldala. Paar aastat hiljem valmis üldujula kõrval olev naistebassein ning 11 m kõrgune hüppetorn. Rahapuudusel ehitati meestebassein alles 1939. aastal, mille autoriks on Tartu linnaarhitekt Voldemar Tippel. Meestebassein läks maksma 10 600 krooni ning ehitustööde konkursi võitis ehitusettevõtja P. Subtshenkov ja Ko. Meeste basseinis korraldati ka ujumisvõistlusi. 1939. aastal korrastati ujulahoonet ning kavatseti vana hüppetorni asemele ehitada uus, madalam torn. 1944. aastal hävis Arnold Matteuse projekteeritud linnaujula tules. Ujula taastati hiljem lihtsustatud kujul, kuid mitte enam Matteuse projekti järgi. Ujulahoone jäi lõpuks hoolduseta ning hakkas vaikselt lagunema. 1988. aastal tekkis tulekahju ning hoone läks lõpuks lammutamisele.
Tegevused linnaujulas.
Arnold Matteuse projekteeritud hoonest sai linlastele palavalt armastatud suvitus- ning sportimiskoht. Hea suveilma korral oli ujula rahvast juba hommikul pungil. Seetõttu tuli ujulahoone esialgset lahtiolekuaega kella 8–21ni pikendada ning edaspidi avati ujula hommikuti juba kella 6-st. Ujula oli tasuline: riidehoiuga ujulapilet täiskasvanutele maksis 5 senti, ilma riidehoiuta 3 senti. Üldbasseinis ujumine ja avalikul alal viibimine oli lubatud vaid supelkostüümides. Naiste- ja meestebasseinis võis ujuda ka alasti. Ujulas korraldati ka ujumiskursusi. Suplejaid ja suvitajaid rõõmustas igal reedel orkester, mis mängis kella 18–20-ni muusikat. Iga päev mängiti raadio- ja grammofonimuusikat.
Järgmine väljavõte on 1936. aasta Postimehest, kes pingsalt jälgib ujulas toimuvat siginat-saginat: "Peakohal aina kõrvetab päike selgest sinisest taevast ja on päevi, mil pole tuulekestki vedamas pilvekangast varjuks higistama linna ja tulise ketta vahele. [---] Linn on keskpäeval unine, täis leitsakut ja elab vaevalt. Tartlasi tuleb selliste päevade pärastlõunail otsida ujulast ja Emajõe luhtadelt. Ujula papli-puiesteel voorib aina päev läbi mehi ja naisi pintsakud kaenlas ja supelrõivad näpu otsas, et aga saaks vette. Ujula võtab need kuumuse eest põgenikud vastu, muudab nad kõik samaväärseks suplejateks, ja rivistab palavale liivale päevitajate paraadiks. Ujula külastajate koosseis on päeva jooksul väga muutlik. Hommikupoolikul naudivad supelmõnusid peamiselt nooremad need kellel pole tarvis veel kontorites, ärides ja mujal igapäevast leiba teenida. Pealelõunal siis siirduvad ujulasse peamiselt ametnikud ja õhtul ärides teenivad isikud, kelle tööpäev kõige pikem. Kes aga päev läbi end päikeses praadivad on ujula kuulus „raudvara“ spordihuvilised noormehed ja tütarlapsed, kelle ainsamaks elukutseks on veeta päev ujulas."Ujulahoonet on maalinud pallaslane Karl Pärsimägi (1902–1942), kes vaieldamatult kuulub Eesti kunsti klassikasse. Õlimaalil "Siseõu" on kujutatud nelja inimest, kellest üks päevitab kollasel rannaliival ning teised kolm on koondunud hoone lähedusse. Kunstniku koloriit on üsna erk ning ka teosel on kasutatud nii siniseid, punaseid kui kollaseid toone, mis paneb paratamatult mõtlema, et äkki on pallaslane maalinud mõnda Pariisi või Prantsuse Riviera privaatset supelmaja või hoovi. Kuid ei, tegemist on Tartu linnas asunud linnaujulaga.