tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Klas Lestander

Klas Ivar Vilhelm Lestander (18. aprill 1931 Arjeplog – 13. jaanuar 2023 Arjeplog) oli rootsi laskesuusataja.
Klas Lestander võitis 1960. aasta taliolümpiamängudel Squaw Valleys esmakordselt olümpiamängude kavas olnud laskesuusatamise võistluses kuldmedali. Esimene olümpiavõitja selgitati välja 20 km distantsil.
1961. aasta maailmameistrivõistlustel Umeås võitis ta võistkonnavõistluses pronksmedali. Individuaalvõistluses sai ta üheksanda koha. Pärast neid maailmameistrivõistlusi lõpetas oma sportlaskarjääri.
Klas Lestander suri oma sünnilinnas Arjeplogis 91-aastaselt 13. jaanuaril 2023.
Henrik Nordbrandt

Henrik Nordbrandt (21. märts 1945 – 31. jaanuar 2023) oli taani luuletaja, romaanikirjanik ja esseist.
Ta õppis Kopenhaageni Ülikoolis araabia, türgi ja hiina keelt. Suurema osa täiskasvanu elust elas Henrik Nordbrandt temale sobivama kliimaga maades: Türgis, Kreekas ja Hispaanias.
Tema debüütluulekogu "Digte" ilmus 1966. aastal. 2002. aastal ilmus tal autobiograafiline teos „Døden fra Lübeck“, mis räägib tema lapsepõlvest Taanis.
Eesti keeles tema teoseid seni ilmunud ei ole.
Henrik Nordbrandti teos "Violinbyggernes by" on arvatud Taani kultuurikaanoni nimekirja.
Haab (perekonnanimi)

Haab on perekonnanimi.
Šveitsis ja Ameerika Ühendriikides oli perekonnanime Haab kandjaid 2014. aastal üle 600 isiku.
Statistika Eestis.
2023. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Haab 113 inimesel: 55 mehel ja 58 naisel. Perekonnanimede levikult oli Haab meeste puhul 1841. kohal ja naiste puhul 1948. kohal. Kõige levinum oli perekonnanimi Haab vanuserühmas 70–74, kus neid on 10 000 elaniku kohta 1,07. Nimi oli kõige sagedasem Jõgeva maakonnas, kus sellist nime kandis maakonna 10 000 elaniku kohta 2,15 inimest.
19. sajandi algul pandi pärisorjusest vabastamise käigus talupoegadele Saaremaal Kihelkonna kihelkonna Karala mõisavallas ja Jämaja kihelkonna Torgu mõisavallas nimeks Haab. 
Nimede eestistamisel võeti perekonnanimi Haab aastatel 1935–1938 kasutusele 11 korral isikute poolt, kes kandsid varem nime Angelius, Bindscha, Haamann, Haan, Hänmann, Hansen, Kirp, Pauk, Reikop ja Veidebaum (2).
Haak (perekonnanimi)

Haak on perekonnanimi.
Perekonnanime Haak kandjaid oli 2014. aastal Saksamaal üle 6500 isiku, Ameerika Ühendriikides üle 3300 ja Hollandis üle 2500 isiku.
Statistika Eestis.
2023. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Haak 169 inimesel: 84 mehel ja 85 naisel. Perekonnanimede levikult oli Haak meeste puhul 1053. kohal ja naiste puhul 1172. kohal. Kõige levinum oli perekonnanimi Haak vanuserühmas 70–74, kus neid on 10 000 elaniku kohta 1,87. Nimi oli kõige sagedasem Võru maakonnas, kus sellist nime kandis maakonna 10 000 elaniku kohta 12,84 inimest.
19. sajandi algul pandi pärisorjusest vabastamise käigus talupoegadele Saaremaal Kihelkonna ja Pöide kihelkonnas; Viljandimaal Tarvastu ja Pilistvere kihelkonnas; Pärnumaal Pärnu-Jaagupi, Tõstamaa ning Pärnu-Elisabethi kihelkondades; Harjumaal Keila, Võrumaal Vastseliina ja Läänemaal Varbla kihelkonnas 11 korral nimeks Haak (ka Haack). 
Nimede eestistamisel võeti perekonnanimi Haak aastatel 1935 ja 1938 kasutusele 2 korral isikute poolt, kes kandsid varem nime Haakmann ja Obring.
Haamer (perekonnanimi)

Haamer on eesti perekonnanimi.
Statistika.
2023. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Haamer 157 inimesel: 76 mehel ja 81 naisel. Perekonnanimede levikult oli Haamer meeste puhul 1200. kohal ja naiste puhul 1248. kohal. Kõige levinum oli perekonnanimi Haamer vanuserühmas 15–19, kus neid on 10 000 elaniku kohta 1,96. Nimi oli kõige sagedasem Põlva maakonnas, kus sellist nime kandis maakonna 10 000 elaniku kohta 8,61 inimest.
19. sajandi algul pandi pärisorjusest vabastamise käigus talupoegadele Eesti maakondade (välja arvatud Võrumaa ja Valgamaa) erinevates kihelkondades 22 korral nimeks Amer ja Hammer (normaliseeritult Haamer). 
Nimede eestistamisel võeti perekonnanimi Haamer aastatel 1935–1940 kasutusele 19 korral isikute poolt, kes kandsid varem nime Amer, Ammermann, Hämmel, Hammelmann, Hammer ja Hammermann.
Peedivein

Peedivein ehk "peet" oli 1970. ja 1980. aastatel Nõukogude Liidus, sealhulgas ka Eestis, halvustav nimetus suhteliselt odavatele alkohoolsetele jookidele, piiritusega kangemaks tehtud veinidele. 
Rahvapärased nimetused "peet" või "peedivein" viitasid sellele, nagu koosneksid need joogid punase peedi mahlaga lahjendatud alkoholist. 
Tuntumad olid portveinid "Solntsedar", "Agdam" jmt.
Harlani maakond

Harlani maakond on kahe maakonna nimi Ameerika Ühendriikides:
2023. aasta Jishishani maavärin

2023. aasta detsembris tabas Hiinat 6,2 magnituudiga maavärin, milles hukkus enam kui 140 inimest. Maavärinas sai kõige enam kannatada Gansu provintsis Linxia Huei autonoomses ringkonnas asuv Jishishani maakond, lisaks oli purustusi Gansu naaberprovintsis Qinghais.
Põhitõuge ja järeltõuked.
Põhitõukele järgnes mitmeid järeltõukeid.
Bill Bailey

Mark Robert Bailey (sündinud 13. jaanuaril 1965 Bathis) on inglise koomik, näitleja ja muusik. 
Ta on tuntud Manny rolliga komöödiasarjas "Black Books" (2000–2004), koos Dylan Moraniga. 
Bailey on korduvalt käinud Eestis esinemas.
Dumbarton

Dumbarton () on linn Šotimaa läänerannikul Clyde'i jõe põhjakaldal kohas, kus Leveni jõgi sellesse suubub. See on West Dunbartonshire'i omavalitsuse keskus. Dumbarton oli ajaloolise Strathclyde'i kuningriigi pealinn ja hilisema Dunbartonshire'i krahvkonna keskus. Linnas asuv Dumbartoni loss on kõige pikema kirjaliku ajalooga kindlus Šotimaal.
Dumbarton tõusis esile 19. sajandil laevaehituse ning klaasi- ja viskitootmise keskusena. Dumbartonis ehitati USA aurulaev Delta Queen ja Eestis kalapüügi- ja kaubalaevana kasutatud Eestirand, mis oli 1932–1939 aastail Eesti suurim laev. Linna tööstusharud on aja jooksul tähtsust kaotanud ning Dumbarton täidab tänaseks aina enam magalarajooni rolli Glasgow' jaoks, mis asub 21 kilomeetrit kagus. Selle kohalik jalgpalliklubi on Dumbarton F.C. ning linnas asub BBC Scotlandi telesarjade stuudio.
Ooker-oganahkis

Ooker-oganahkis ("Steccherinum ochraceum") on klassi "Agaricomycetes" kuuluv kandseente liik.
Seen kasvab lehtpuude lamatüvedel ja sai eestikeelse nime aprillis 2024 komisjoni kaudu, kuhu kuuluvad Eesti juhtivad mükoloogid, sh Irja Saar. Seene algse nime pakkus välja Sven Pruul.
Pruitt-Igoe

Wendell O. Pruitti kodud ja William Igoe korterid, ühise nimega Pruitt-Igoe (), olid liidetud majutusprojektid USA-s Missouri osariigis Saint Louise linnas. Neisse koliti sisse 1954. aastal. Kokku 33 üheteistkümne korrusega kõrghoonet oli projekteerinud Minoru Yamasaki ning Pruitt-Igoe oli avamise ajal üks riigi suuremaid avalike eluruumide projekte. See ehitati föderaalvalitsuse rahastusega endise slummi asemele osana Saint Louise linnauuenduse programmist. Kuigi see pidi juriidiliselt olema rassiliselt integreeritud, majutas see peaaegu eksklusiivselt afroameeriklasi.
Ehkki kompleksi peeti algselt paremaks kortermajadest, mida ta asendas, hakkasid elutingimused Pruitt-Igoe's halvenema varsti pärast ehituse lõppu. 1960. aastate keskpaigaks vaevas seda kehv hooldatus ning see kannatas vandalismi ja muu kuritegevuse all, eriti noorte hulgas. Mitmed katsed kurssi parandada ebaõnnestusid ning 1970. aastaks oli enam kui kaks kolmandikku elamutest tühi. Kompleksi lammutamine algas 1972. aastal ning mitme hoone implosiooni kajastati teleülekannetes. Järgneva nelja aastal jooksul tehti ülejäänud elamud tühjaks ja kõrvaldati.
Lammutamise järel sai Pruitt-Igoest sümbol, mis esindas modernistliku arhitektuuri kui ühiskonda muutva jõu ebaõnnestumisi. Projekti probleemides süüdistati arhitektuurseid vigu, mis tegid rajoonist vaenuliku ja ebaturvalise keskkonna. Kriitik Charles Jencks kutsus kompleksi lammutamist "päevaks, kui modernne arhitektuur suri." Hilisemad hinnangud on pannud suuremat rõhku Saint Louise linna vähenevale rahvaarvule ning kohaliku majutusvõimuorgani rahalistele probleemidele. Ajakirja The Architectural Review sõnul on tänapäeval kõige enam levinud arvamus, et projekt oli "algusest peale hukule määratud." 2016. aasta seisuga on suurem osa Pruitt-Igoe platsist kasutamata ning kinnikasvanud.
Kirjeldus.
Pruitt-Igoe koosnes 33-st 11-korruselisest ja telliskividega vooderdatud seintega betoonist korterelamust 23-hektarilisel krundil Saint Louise põhjaküljel. Iga hoone kõrgus oli 52 meetrit ning enamus neist sisaldas 80–90 elamuüksust, kuigi mõnel hoonel oli neid kuni 150. Kompleksis oli kokku 2868 korterit (1736 Pruittis ja 1132 Igoes), majutades täieliku täituvuse korral enam kui 10 000 inimest. Korterid olid tahtlikult väiksed, minimaalse suurusega köögitarvetega, kuigi mõned üksused olid ehitatud ka suuremate perede jaoks. Korteritel puudusid rõdud. Hoonete peatusi vahelejätvad liftid peatusid ainult esimestel, neljandatel, seitsmendatel ja kümnendatel "ankurkorrustel", et vähendada ülekoormatust, mis omakorda sundis paljusid elanikke liikuma mööda treppe. Neil ankurkorrustel olid pesuruumid, prügišahtid ning suured lõuna poole suunatud ühiskoridorid, mida kutsuti galeriideks.
Ivans Baturins

Ivans Baturins (sündinud 25. juunil 1997) on Läti jalgpallur (väravavaht), kes mängis Eesti Premium liiga klubis Harju JK Laagri.
Koondisekarjäär.
Baturins on kuulunud Läti U17 ja U19 koondistesse, kuid ei mänginud ühtegi mängu.
Karjääri statistika.
Klubi.
"Uuendatud seisuga 20. detsember 2023"
Kevin Dubrovski

Kevin Dubrovski (sündinud 30. juulil 2004 Viimsis) on Eesti jalgpallur (kaitsja), kes mängib Eesti Premium liiga klubis Harju JK Laagri.
Karjääri statistika.
Klubi.
"Uuendatud seisuga 20. detsember 2023"
Walter Q. Gresham

Walter Quintin Gresham (17. märts 1832 Lanesville, Indiana – 28. mai 1895 Washington) oli Ameerika Ühendriikide poliitik ja jurist.
1854. aastal alustas Gresham tööd juristina ning koos Thomas C. Slaughteriga avas ta erapraksisise. Üsna pea tärkasid temas poliitilised huvid, kui orjusevastasena propageeris ta orjuse järkjärgulist rahumeelset kaotamist. 1860. aastal valiti Gresham Vabariikliku Partei liikmena Indiana osariigi Esindajatekoja liikmeks.
Ameerika Ühendriikide kodusõjas tegi ta kiiret sõjaväelist karjääri. 1861. aasta septembris sai ta Indiana vabatahtlike jalaväes kolonelleitnandiks. Juba sama aasta detsembris tõusis ta koloneli auastmesse ning ta pandi juhtima 53. Indiana vabatahtlike jalaväerügementi, mis võttis järgmine aasta osa muuhulgas Corinthi piiramisest ja Vicksburgi lahingust. 1863. aastal ülendati Gresham vabatahtlike brigaadikindraliks ning ta asus Mississippi osariigis Natchezis juhtima föderaalvägesid. 1864. aastal juhtis Gresham William Tecumseh Shermani Atlanta sõjakäigul XVII. korpuse ühte diviisi. Paar päeva enne Atlanta lahingut 20. juulil 1864 sai ta põlve kuulihaava, mille tõttu oli ta sunnitud tegevteenistusest loobuma.
1865. aastal jätkas Gresham Indianas tööd juristina ning ta avas erapraksisise. 1866. aastal kandideeris ta USA Esindajatekotta, kuid sai Michael C. Kerrilt lüüa. Aastatel 1869–1883 oli Gresham ringkonnakohtunik Indianas.
9. aprillist 1883 kuni 4. septembrini 1884 oli Gresham president Chester A. Arthuri valitsuses Ameerika Ühendriikide Postiteenistuse juht ja seejärel lühikest aega 1884. aasta 5. septembrist kuni 28. oktoobrini rahandusminister. Pärast seda asus Gresham tööle föderaalkohtunikuna.
1884. aastal oli Gresham Vabariikliku Partei kokkutulekul asepresidendikandidaat. Presidendiks kandideeris Gresham 1888. aasta valimistel, kuid Vabariikliku Partei kandidaadiks valiti Benjamin Harrison. 1892. aasta presidendivalimistel pakuti Greshamile kandideerimist Populiste Partei ridades, kuid Gresham otsustas toetada Demokraatliku Partei kandidaati Grover Clevelandi.
7. märtsist 1893 kuni surmani 28. mail 1895 oli Gresham Clevelandi valitsuses Ameerika Ühendriikide riigisekretär.
Gresham maeti Arlingtoni riiklikule kalmistule.
Tema järgi on saanud nime linn Oregoni osariigis ning küla Nebraska osariigis (Gresham (Nebaraska)) ja Wisconsini osariigis (Gresham (Wisconsin)).
Allikmäe

Allikmäe on eesti perekonnanimi.
Statistika.
2023. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Allikmäe 76 inimesel: 37 mehel ja 39 naisel. Perekonnanimede levikult oli Allikmäe meeste puhul 3077. kohal ja naiste puhul 3180. kohal. Kõige levinum oli perekonnanimi Allikmäe vanuserühmas 35–39, kus neid on 10 000 elaniku kohta 0,88. Nimi oli kõige sagedasem Rapla maakonnas, kus sellist nime kandis maakonna 10 000 elaniku kohta 3,53 inimest.
Nimede eestistamisel võeti perekonnanimi Allikmäe aastatel 1935–1939 kasutusele 17 korral isikute poolt, kes kandsid varem nime Aalberg, Amon, Antons (2), Bachblum, Elstein, Freienthal (3), Höövelson, Jürisson, Mildeberg, Penberg, Tõnnisson, Värk, Veber (2).
Allikvee

Allikvee on eesti perekonnanimi.
Statistika.
2023. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Allikvee 125 inimesel: 70 mehel ja 55 naisel. Perekonnanimede levikult oli Allikvee meeste puhul 1356. kohal ja naiste puhul 2077. kohal. Kõige levinum oli perekonnanimi Allikvee vanuserühmas 50–54, kus neid on 10 000 elaniku kohta 1,43. Nimi oli kõige sagedasem Põlva maakonnas, kus sellist nime kandis maakonna 10 000 elaniku kohta 2,87 inimest.
Nimede eestistamisel võeti perekonnanimi Allikvee aastatel 1935–1940 kasutusele 62 korral isikute poolt, kes kandsid varem nime Aaron (2), Abner, Abramov, Adamson, Aleksejev, Allikoff, Allimann, Alter (2), Amann, Ambach, Amberg, Antson (2), Antsov, Antzov, Anvelt, Anzov, Argibus, Arkipus-Argibus, Arkipys (3), Aron (2), Asveid (2), Beck, Ein, Gefria, Greenfeldt, Hermann (2), Hiller, Ipris, Jurn, Kodvilmann, Krinthal, Lebedev, Lias, Linkholm, Miltop, Minter, Möls, Parm, Pauman, Pressel, Reinson, Sahharov, Shtsherbakov, Soomann, Teinburg (2), Teinburk, Tibu, Veber, Veberson, Veddel, Vedel, Zimin.
Käbinarmik

Käbinarmik ("Auriscalpium vulgare") on kandseente hõimkonna "Agaricomycetes" klassi kuuluv liik seeni.
Pornofilm

Pornofilm on täiskasvanutele suunatud film, mis on loodud seksuaalse erootilise sisuga meelelahutuseks. Sellised filmid keskenduvad sageli seksuaalsetele stseenidele ja tegevustele ning on mõeldud vaatajale seksuaalse naudingu pakkumiseks. Pornofilmid võivad hõlmata erinevaid žanre, stiile ja tegevusi, sõltuvalt loojate eesmärkidest ja vaatajaskonnast.
On oluline märkida, et pornograafia mõiste võib olla subjektiivne ning erinevad kultuurid ja ühiskonnad võivad suhtuda sellesse erinevalt. Mõned inimesed leiavad pornograafia täiesti aktsepteeritavana, samas kui teised võivad sellele suhtuda kriitiliselt või pidada seda vastuvõetamatuks. Oluline on arvestada inimeste individuaalsete vaadetega ning mõista, et seksuaalsus ja selle väljendamine võivad olla mitmekesised ja mitmetahulised teemad.
Kauhaneva-Pohjankangase rahvuspark

Kauhaneva–Pohjankangase rahvuspark (soome keeles "Kauhanevan–Pohjankankaan kansallispuisto") on rahvuspark Soomes Lõuna-Pohjanmaa ja Satakunta maakondades. Rahvuspark on asutatud 1982. aastal ja see hõlmab 67 ruutkilomeetrit. See koosneb sooaladest, peamiselt rabadest nagu 16,3-ruutkilomeetrise pindalaga Kauhaneva raba.
2004. aastal lisati park Ramsari rahvusvahelise tähtsusega märgalade hulka. Rahvuspark kuulub ka Natura 2000 kaitsealade võrgustikku.
Kurjenrahka rahvuspark

Kurjenrahka rahvuspark (soome keeles "Kurjenrahkan kansallispuisto") on Soome rahvuspark Päris-Soome maakonnas. 
Rahvuspark asutati 1998. aastal ja hõlmab 31 ruutkilomeetrit. Piirkond koosneb peamiselt rabast, kuid sisaldab ka põlismetsi, millest osa on olnud majandamata üle 150 aasta. Kurjenrahkas elab alaliselt harilik ilves, kuid pargis on nähtud ka pruunkarusid ja hunte, kes teadaolevalt elavad pargis või selle läheduses. Märgistatud matkarajad on kokku üle 300 km pikad.
Keskajal olid metsad kohaliku kihelkonna kaasomandis. 1800. aastate alguses ostsid metsad ära kaks mõisat, kuid neil olid majanduslikult rasked ajad ja need pidid metsad enne 19. sajandi lõppu riigile maha müüma. Enne müüki tegid mõisnikud kõik hästi ligipääsetavad alad metsast puhtaks, kuid mõned saared keset soid jäid puutumata.
Lauhanvuori rahvuspark

Lauhanvuori rahvuspark (soome keeles "Lauhanvuoren kansallispuisto") on Soome rahvuspark, mis asub Kauhajoki ja Isojoki valla vahel, Lõuna-Pohjanamaal. 
Rahvuspargi pindala on 59 ruutkilomeetrit ja see asutati 1982. aastal. Pargi territooriumil asub Lauhanvuori, mis on 231 meetrit kõrge. See paistab muidu tasasest Pohjanmaa maastikust välja ja on Lääne-Soome üks kõrgeimaid punkte. Lauhanvuori taimestik ja geoloogia on ümbritsevast erinev. Rahvuspargis on ojad, allikad, allikatega sood, viljatud männimetsad ja põlised rannakivikesed ehk kiviojad. Kuna park asub Suomenselkä veelahkmel, leidub selle looduses nii põhja- kui ka lõunapoolseid liike.
Rahvuspark sobib hästi ühepäevareisi sihtkohaks. Pargis on märgistatud matkaradu umbes viisteist kilomeetrit.
Leivonmäki rahvuspark

Leivonmäki rahvuspark (soome keeles "Leivonmäen kansallispuisto") on Soome rahvuspark, mis asub Kesk-Soome maakonnas. 
See asutati 2003. aastal ja hõlmab 31 ruutkilomeetrit.
Rahvuspargi tüüpilised maastikud on sood, Rutajärvi kaldad ja vallseljakud.
Väikesed ja keskmise suurusega ettevõtjad

Väikesed ja keskmise suurusega ettevõtjad ehk mikro-, väikesed ja keskmise suurusega ettevõtjad (lühendid vastavalt VKEd ja MVKEd) on „ettevõtjad, kellel on vähem kui 250 töötajat ja kelle aastakäive ei ületa 50 miljonit eurot ja/või aastabilansi kogumaht ei ületa 43 miljonit eurot“.
VKEd/MVKEd „moodustavad 99% Euroopa Liidu äriühingutest. VKEdes on kaks kolmandikku erasektori töökohtadest ja nad loovad enam kui poole Euroopa Liidu ettevõtjate kogulisandväärtusest.“
Liigitus:
Liesjärvi rahvuspark

Liesjärvi rahvuspark on rahvuspark Soomes Kanta-Häme maakonnas.
See asutati 1956. aastal ja see on üks Soome vanimaid rahvusparke. Parki on 1980. ja 2000. aastatel laiendatud ning tänaseks on selle pindala umbes 21 ruutkilomeetrit. Pargi territooriumil on ligi 50 kilomeetrit rannajoont.
Linnansaari rahvuspark

Linnansaari rahvuspark (soome keeles "Linnansaaren kansallispuisto") on 1956. aastal asutatud rahvuspark Soomes Lõuna-Savo ja Põhja-Savo maakondades. 
Rahvuspark paikneb Haukivesi järve keskel, mis on osa suuremast, Saimaa järvest. Rahvuspark loodi Soome järvede väärtuslike looduslike omaduste säilitamiseks. See hõlmab lisaks Linnansaari saarele veel sadu väiksemaid saari ja laide. Peasaarel asub vana talu, mille õueala on hooldatud traditsioonilise maastikuna ja mille põlde haritakse siiani vanade kultuurliikide kaitseks. Suur osa saarest on looduslikud nõmmemetsad, kuid leidub ka lehtmetsi. Linnansaare kandis võib kohata ka väga ohustatud Saimaa hüljest.
2022. aastal külastas rahvusparki umbes 36 000 inimest.
Lõuna-Konnevesi rahvuspark

Lõuna-Konnevesi rahvuspark (soome keeles "Etelä-Konneveden kansallispuisto") on Soome rahvuspark Kesk-Soome ja Põhja-Savo maakondades.
Park on asutatud 2014. aastal ning selle pindala on 17 ruutkilomeetrit. Park hõlmab saari Konnevesi järve lõunaosas ja maad järve idakaldal.
Konnevesi järve kaldal asub Jyväskylä Ülikooli uurimisjaam.
Petkeljärvi rahvuspark

Petkeljärvi rahvuspark (soome keeles "Petkeljärven kansallispuisto") on rahvuspark Soomes Põhja-Karjalas Ilomantsis. 
See asutati 1956. aastal ja selle pindala on 7 ruutkilomeetrit. 
Pargi territooriumil asuvad vallseljakud ja Jätkusõja-aegsed osaliselt renoveeritud kindlustused. Pargi taimestik koosneb valdavalt heledatest männimetsadest.
Park kuulub koos Patvinsuo rahvuspargiga UNESCO Põhja-Karjala biosfäärikaitsealade hulka.
Täitevkorraldus

Täitevkorraldus (inglise keeles "executive order") on Ameerika Ühendriikides presidendi poolt välja kirjutatav direktiiv, mille eesmärk on hallata föderaalvalitsuse toimimist. Täitevkorralduste kehtivusel on mitu juriidilist ja põhiseaduslikku allikat. USA põhiseaduse teine artikkel annab presidendile laia valiku otsustada, kuidas seadusi jõustada ja hallata täidesaatva võimu ressursse ja personali. Mitmed kongressi aktid delegeerivad, või annavad vihjamisi, presidendile teatud määral vabadust teha taolisi otsuseid (delegeeritud seadusandlus). Suur enamus presidentide poolt allkirjastatud täitevkorraldusi on esitatud föderaalagentuuride poolt.
Täitevkorraldusteks kutsutakse ka osariikide kuberneride poolt välja kirjutatud direktiive, mille eesmärk on korraldada ühiskondlikku elu, näiteks kriiside ajal. Neid kasutatakse ka osariiklike agentuuride asutamise tarbes.
USA presidentide täitevkorraldused arvudes.
"2023. aasta 27. novembri seisuga."
Neitsisaarte rahvuspark

Neitsisaarte rahvuspark ("Virgin Islands National Park") on Ameerika Ühendriikide rahvuspark, mis säilitab umbes 60% Saint Johni saare maa-alast Ameerika Ühendriikide Neitsisaartel, samuti enam kui 22,26 ruutkilomeetrit külgnevat ookeani ja peaaegu kogu Hasseli saare pindalast.
Neitsisaarte rahvuspargi eesmärk on säilitada ja kaitsta silmapaistvaid maalilisi objekte, Kariibi mere troopilisi mere- ja maismaaökosüsteeme nende looduslikes tingimustes ning kultuuripärandit Kolumbuse-eelsest ajaperioodist kuni Taani koloniaalajani.
2017. aasta septembris tabasid Neitsisaari kaks 5. kategooria orkaani, Irma ja Maria. 2018. aastal külastas park 112 287 külastajat ja sellele eelneval kümneaastasel perioodil 2007–2016 keskmiselt üle 450 000 külastaja aastas. Park avati uuesti 2017. aasta detsembris ning kõik teed, rajad ja rannad kuulutati külastajatele ligipääsetavaks.
UD Las Palmas

Unión Deportiva Las Palmas on Hispaania jalgpalliklubi, mis tegutseb Kanaaride saarestikku kuuluva Gran Canaria saare suurimas linnas Las Palmases. See mängib Hispaania kõrgliigas La Liga.
Klubi asutati 22. augustil 1949, kui viis Kanaari saartel tegutsenud klubi liitusid. Kohe kahe esimese hooajaga jõudis Las Palmas Hispaania kõrgliigasse. Las Palmase kõige edukam periood oli aastatel 1964–1983, mil Hispaania kõrgliigas mängiti 19 hooaega järjest. Selle aja jooksul jõudis Las Palmas liigas viie parima sekka neljal korral, parimana saavutati hooajal 1968/69 teine koht. 1978. aastal jõudis Las Palmas Hispaania karikavõistlustel finaali, kus kaotati FC Barcelonale tulemusega 1:3. Hooaegadel 1972/73 ja 1978/79 mängis Las Palmas UEFA karikavõistlustel, esimesel korral jõuti 16 parema sekka ja teisel korral 32 parema sekka.
Pärast seda, kui Las Palmas pärast hooaega 1987/88 Hispaania kõrgliigast välja langes, on kõrgliigas uuesti mängitud kuuel hooajal, viimati 2023/24.
Las Palmase suurim rivaal on naabersaarel tegutsev CD Tenerife.
Alates 2003. aastast on klubi kodustaadion olnud Estadio Gran Canaria, mis mahutab 32 392 pealtvaatajat.
Las Palmases jalgpallurikarjääri alustanud Hispaania koondislaste hulka kuuluvad teiste seas Antonio Guayre, Manuel Pablo, Juan Carlos Valerón ja Vitolo.
Praegune koosseis.
"Seisuga 31. august 2023"
Villio Reinsalu

Villio Reinsalu (sündinud 4. mail 1930 Ida-Virumaal Arumäe külas) on Eesti sportlane (võrkpallur) ja haridustegelane, Illuka kooli endine õpetaja ja direktor. Töötas Illuka koolis järjest 50 aastat, neist 46 aastat direktorina (1955–2001).
Haridus.
Villio Reinsalu on lõpetanud 1948. aastal Narva 2. Keskkooli ja 1952. aastal Tartu Õpetajate Instituudi. Tal on matemaatika-füüsikaõpetaja diplom ja kehalise kasvatuse lisaeriala tunnistus.
Töökäik.
1952. aastal suunati ta Tartu Õpetajate Instituudi poolt Jõhvi rajooni haridusosakonda. Valikus oli kaks kooli: rajoonikeskuse keskkool ja Kuremäe kloostri lähedal olnud Illuka kool. 
Aastatel 1952–1955 töötas ta Illuka koolis õpetajana ja 1955. aastal määrati Villio Reinsalu Illuka kooli direktori ametikohale. Töötas koolijuhina aastani 2001.
Sport.
Spordiga hakkas ta tegelema Narvas. Võrkpalli hakkas mängima 1950. aastatel Illukal. &lt;br&gt;Ta on võitnud 1956. aastal Jõu maakonnavõistlustel Jõhvi meeskonnas pronksi.
Ta on olnud 25 aastat Kurtna sovhoosi spordijuht ja Kohtla-Järve Jõu presiidiumi liige. 
Isiklikku.
Villio Reinsalu abikaasa Marta Reinsalu (sünd Haamer, 1934–2017) oli samuti Illuka kooli kauaaegne klassi- ja kunstiõpetaja. Marta tuli Illukale Rakvere Õpetajate Seminari lõpetamise järel samal aastal kui Villio. Nende tütar Kristina Reinsalu on filosoofiadoktor (PhD) meedia ja kommunikatsiooni alal.
Mererahvad

Mererahvad on nimetus hüpoteetilisele meresõitjate konföderatsioonile, mis olevat rünnanud Vana-Egiptust ja teisi alasid Vahemere idaosas enne pronksiaja kollapsit (1200–900 eKr) ja selle ajal. Pärast hüpoteesi teket 19. sajandil sai mererahvaste sissetungidest üks Egiptuse ajaloo kuulsamaid peatükke tänu selle seosele "klassikaliste riikide etnograafia ja primitiivse ajaloo kõige tähtsamate küsimustega," Wilhelm Max Mülleri sõnades.
Mererahvaste päritolu ei ole dokumenteeritud, aga selleks on pakutud mitmeid asukohti, sealhulgas Anatoolia lääneosa, Egeuse mere rannik, Vahemere saared ja Lõuna-Euroopa. Kuigi arheoloogilistes leidudes ei viidata migratsioonile, arvatakse, et mererahvad seilasid pronksiaja lõpus ümber Vahemere idaosa ja korraldasid ründeretki Anatoolias, Süürias, Foiniikias, Kaananis, Küprosel ja Egiptuses.
Prantsuse egüptoloog Emmanuel de Rougé kasutas esimesena terminit "peuples de la mer" ('mere rahvad') 1855. aasta kirjelduses Medinet Habus leiduvate reljeefide kohta, mis kirjeldasid vaarao Ramses III kaheksandat valitsemisaastat. 19. sajandil lõpus populariseeris nime "mererahvad" ja sellega seotud migratsiooniteooriat Gaston Maspero, de Rougé' järeltulija Collège de France'is. 1990. aastate algusest saati on tema migratsiooniteoorias kahelnud mitmed haritlased.
Mererahvaste identiteet on siiani tänapäeva teadlaste poolt tuvastamata ning hüpoteesid mererahvaste erinevate gruppide päritolu kohta pakuvad suurt arutelu. Erinevate teooriate sõnul võisid nad olla kas mõni mitmetest Egeuse hõimudest, ründeretkelised Kesk-Euroopast, laialiläinud sõdalased, kellest said piraadid või pagulased; või migrandid, kes olid kannatanud looduskatastroofide käes, näiteks maavärinate või kliimamuutuste.
Mark Edur

Mark Edur (sündinud 11. detsembril 1998 Tallinnas) on Eesti jalgpallur (kaitsja), kes mängib Eesti Premium liiga klubis Harju JK Laagri.
Klubikarjäär.
Viljandi JK Tulevik.
2019. aasta hooaja eel liitus Edur laenulepingu alusel Viljandi JK Tulevikuga. 1. juulil 2019 omandas Tulevik tema mängijaõigused.
Veliko Tarnovo FK Etar.
30. septembril 2020 liitus Edur 2-aastase lepingu alusel Bulgaaria kõrgliiga klubiga Veliko Tarnovo FK Etar. 2021. aasta veebruaris lõpetati Eduriga leping klubi rahaliste raskuste tõttu.
Nõmme Kalju FC.
1. märts 2021 liitus Edur Eesti kõrgliiga klubiga Nõmme Kalju FC. Kalju eest käis Edur väljakul vaid 29 sekundiks, kui teda kasutati Tipneri karikavõistlustel Viljandi JK Tuleviku vastu KTM reegli täitmiseks.
Koondisekarjäär.
Edur on mänginud U21 koondises mänginud kolm mängu.
Karjääri statistika.
Klubi.
"Uuendatud seisuga 21. detsember 2023"
Mõrsjalill

Mõrsjalill ("Gaillardia") on korvõieliste sugukonda kuuluv taimeperekond.
Karel Eerme

Karel Eerme (sündinud 22. aprillil 2004 Tallinnas) on Eesti jalgpallur (ründaja), kes mängib Eesti Premium liiga klubis Harju JK Laagri.
Koondisekarjäär.
Eerme on mänginud Eesti U19 koondises kaheksa mängu ja löönud ühe värava.
Karjääri statistika.
Klubi.
"Uuendatud seisuga 21. detsember 2023"
Artišokk (perekond)

Artišokk ("Cynara") on korvõieliste sugukonda kuuluv taimeperekond.
Usalifa Jose Indi

Usalifa Jose Indi (sündinud 3. detsembril 1999 Bissauas) on Guinea-Bissau jalgpallur (poolkaitsja), kes mängib Eesti Premium liiga klubis Harju JK Laagri.
Karjääri statistika.
Klubi.
"Uuendatud seisuga 21. detsember 2023"
Aleksandr Ivanjusin

Aleksandr Ivanjusin (sündinud 7. septembril 1995 Kohtla-Järvel) on Venemaa jalgpallur (kaitsja), kes mängib Eesti Premium liiga klubis Harju JK Laagri.
Karjääri statistika.
Klubi.
"Uuendatud seisuga 21. detsember 2023"
Haav (perekonnanimi)

Haav on perekonnanimi.
Nigeerias oli perekonnanime Haav kandjaid 2014. aastal üle 120 isiku.
Statistika Eestis.
2023. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Haav 169 inimesel: 86 mehel ja 83 naisel. Perekonnanimede levikult oli Haav meeste puhul 1020. kohal ja naiste puhul 1209. kohal. Kõige levinum oli perekonnanimi Haav vanuserühmas 5–9, kus neid on 10 000 elaniku kohta 2,12. Nimi oli kõige sagedasem Jõgeva maakonnas, kus sellist nime kandis maakonna 10 000 elaniku kohta 7,16 inimest.
19. sajandi algul pandi pärisorjusest vabastamise käigus talupoegadele Saaremaal Kihelkonna kihelkonna Kihelkonna mõisavallas, Harjumaal Jõelähtme kihelkonna Maardu, Kostivere ja Rummu mõisavaldades ning Läänemaal Lihula kihelkonna Sipa mõisavallas viiel korral nimeks Haaw (Haav). 
Nimede eestistamisel võeti Haav 1936. ja 1940. aastal uueks perekonnanimeks neljal korral isikute poolt, kelle perekonnanimi oli varem Haar, Herbst (2) ja Paulmann.
Uniqlo

Uniqlo Co., Ltd. (jaapani keeles 株式会社ユニクロ "Kabushiki-gaisha Yunikuro") on Jaapani ettevõte, mis töötab välja, toodab ja müüb vabaajarõivaid. Jaapanis asutatud ettevõte laienes 21. sajandil ka väljapoole Jaapanit ning kasvas kiiresti suureks rõivabrändiks, mis on võrreldav selliste ettevõtetega nagu H&amp;M. 2023. aasta seisuga oli Uniqlol üle 2400 poe üle maailma.
Ajalugu.
Uniqlo asutati 1949. aasta märtsis Yamaguchi prefektuuris Ubes ja on osa Fast Retailing Groupist, mida tollal tunti Ogori Shori nime all.
1984. aastal avati Hiroshimas unisex-vabaajarõivaste pood Unique Clothing Warehouse, mille nimi lühendati hiljem Uniqloks.
Uniqlo avas oma esimese poe väljaspool Jaapanit Londonis 2001. aastal ja esimese poe Shanghais 2002. aastal. 2005. aastal avati esimene Ameerika Uniqlo New York.
Uniqlo annab praegu tööd enam kui 30 000 inimesele ja tal on esindused enam kui 25 riigis. Maailmas on üle 2400 poe, sealhulgas üle 800 Uniqlo poe Jaapanis (üle 100 ainuüksi Tokyos) ja üle 70 poe Euroopas, enamik neist Prantsusmaal (26) ja Ühendkuningriigis (17).
Poisid Brasiiliast

"Poisid Brasiiliast" ("The Boys From Brazil") on kirjanik Ira Levini põnevusromaan. Raamatu põhjal tehti 1978. aastal samanimeline film.
Sisu.
Yakov Liebermann on Viinis elav natsikütt (tema prototüübiks on Simon Wiesenthal), kes peab natside kuritegusid dokumenteerivad keskust. Kuna lääneriikide huvi natside sõjakurjategijate vastu on vähenemas ja tema keskuse varasid hoidnud pank läks pankrotti, peab ta keskust pidama oma kodus.
Septembris 1974 saab Liebermann kõne noorelt mehelt Brasiilias, et natsidoktor Josef Mengele plaanib ODESSA taasaktiveerida, missiooniga saata kuus endist SSi ohvitseri üle maailma tapma 94 65-aastast meest Lääne-Euroopas ja Põhja-Ameerikas, kellel pole palju ühisjooni.
Liebermann kahtleb, kas tegu polnud tüngakõnega, kuid hakkab asja sellegipoolest uurima ja avastab, et nimetatud mõrvad siiski toimuvad. Kui ta ei suuda mõrvade põhjust avastada, avastab ta aga, et tapetud meeste pojad on identsed. Liebermann avastab, et kõik 94 sihtmärki on riigiametnikud, abielus neist umbes 23 aastat nooremate naistega ja neil on 13-aastased pojad. Selgub, et nende pojad on kõik Adolf Hitleri geneetilised kloonid, kes adopteeriti neile välja. Mengele plaanib nimelt luua neile samasuguse lapsepõlve nagu Hitleril, mispeale tulebki tappa nende isad, kui nad on 13-aastased (Hitleri isa Alois suri 65-aastaselt, kui Hitler oli 13-aastane). Liebermann jõuab uurimisega nii kaugele, et ODESSA otsustab operatsiooni katkestada ja kuus natsi tagasi kutsuda, mispeale vihane Mengele otsustab operatsiooni ise lõpule viia.
Liebermannil õnnestub välja nuputada Mengele järgmine sihtmärk – Henry Wheelock Pennsylvaniast. Ta reisibki Pennsylvaniasse, et Wheelockit hoiatada, kuid Mengele jõuab kohale enne teda ja tapab Wheelocki. Mengele tulistab seepeale Liebermanni, kuid enne, kui ta ta tappa jõuab, päästab Liebermann lahti Wheelockite koerad. Kui koju jõuab Wheelock 13-aastane adopteeritud poeg Bobby, kes on üheks Hitleri kloonidest, üritab Mengele veenda teda endaga liituma ja räägib Bobbyle, kes ta tegelikult on. Bobby peab teda aga hulluks ja laseb pere koerad Mengelele kallale, kes ta surnuks purevad. Bobby lepib kokku Liebermanniga, et kutsub abi, kui Liebermann ei ütle, et ta lasi koerad Mengelele kallale. Liebermann põletab seepeale ära nimekirja 94 kloonist, et mõni noorem natsikütt ei hakkaks neid jahtima, arvates, et neist ei pruugi veel saada Hitlereid, ja et nad ei tohiks langeda natside tasemele ja tappa lapsi.
Tulistamine Karli ülikoolis

21. detsembril 2023 sai Tšehhis Praha kesklinnas Jan Palachi väljakul Karli ülikooli kunstiteaduskonna hoone juures toimunud massitulistamises surma 15 inimest, sealhulgas kurjategija. Veel 25 sai vigastada, neist kümme raskelt. Sündmusele reageerinud politsei sulges kogu väljaku ja selle ümbruse. Pärast politsei reageerimist võttis tulistaja endalt elu ja ülikoolihoone evakueeriti.
Tšehhi siseminister Vít Rakušan on teatanud, et teisi tulistajaid ei olnud, kuid kutsus kõiki üles politseiga koostööd tegema. Peaminister Petr Fiala tühistas oma kavandatud üritused ja suundus vahetult pärast tulistamist Prahasse. Tšehhi president Petr Pavel avaldas Twitteris kaastundeavalduse hukkunute lähedastele ja sõpradele ning samuti šoki tulistamise pärast.
Singerocybe

Singerocybe on šampinjonilaadsete seltsi kuuluv seente perekond.
Moskva Relvapalat

Relvapalat (vene keeles "Оружейная палата") on Moskvas Suure Kremli palee hoones asuv muuseum. See on üks vanimaid muuseume Moskvas ja kuulub Moskva Kremli muuseumide kompleksi.
Kogud.
Relvapalati kogudes on enam kui 4000 eset Venemaalt, Lääne-Euroopast ning Aasiast 11. sajandist kuni 20. sajandi alguseni. Kogud koosnevad suuremalt jaolt väärisesemetest, mis sajandite jooksul on kogunenud suurvürstide ja tsaaride varakambrisse ja Moskva patriarhi valdusse. Osa esemeid on valminud Kremli töökodades, osa on kingitused välissaadikuilt. Kogusse kuuluvad tsaaride riiklikud regaalid ja muud insiigniad, tseremooniarõivastusesemed ja kroonimisrüüd, kõrgvaimulike rõivad, suur hulk Kremli töökodade käsitööliste valmistatud kuld- ja hõbeesemeid, Lääne-Euroopast pärit väärismetalltaieseid, tseremooniarelvi ja -turviseid, rikkaliku kaunistusega ehisrakmeid ja -sõidukeid.
Ajaloost.
Algselt oli Relvapalat tsaari arsenal, mis asutati 1508. aastal. Enne pealinna ja õukonna üleviimist Peterburi tegeldi Relvapalatis tsaaride relvade, väärisesemete ja mitmesuguste tarbeesemete valmistamise, ostmise ja säilitamisega. Relvapalatis töötasid 16.–17. sajandil Moskoovia parimad relvasepad vennad Vjatkinid, juveliirid nagu Gavrila Ovdokimov ja maalikunstnik Simon Ušakov. 1640.–1683. aastal tegutsesid Relvapalatis töökojad, milles anti ikonograafilist ja maaliõpetust, samuti õpetati välja käsitöömeistreid. 1700. aastal lisati Relvapalati kogusse Venemaa tsaaride kulla- ja hõbedakambri varad.
Jekaterina Duntsova

Jekaterina Sergejevna Duntsova (sündinud 24. aprillil 1983 Krasnojarskis) on Venemaa poliitik ja avaliku elu tegelane, endine ajakirjanik ja jurist, kes oli aastatel 2019–2022 Tveri oblasti Rževi linnaduuma saadik. 
2023. aasta 6. novembril teatas Duntsova kavast osaleda 2024. aasta Venemaa presidendivalimistel. 
Venemaa Keskvalimiskomisjon lükkas 23. detsembril tagasi rahu nõudva kandidaadi taotluse kandideerida järgmise aasta presidendivalimistel.
Komisjon viitas vigadele dokumentides, mille esitas Jekaterina Duntsova, kes tegi kampaaniat rahu ja demokraatlike protsesside nimel, teatas Vene televisioon. 
Keskvalimiskomisjoni juhi Ella Pamfilova sõnul olid selle liikmed Duntsova kandidatuuri tagasilükkamisel üksmeelsed. Komisjoni otsuse kohaselt ei saa Duntsova minna kandidaadina järgmisele etapile, milleks on tuhandete toetusallkirjade kogumine.
Kultuurilooline arheoloogia

Kultuuriajalooline arheoloogia (inglise "Culture-historical archaeology", vene "Культурно-историческая археология") oli 1910.–1960. aastatel lääne teadlaste seas levinud arheoloogiline koolkond. See rõhutab ühiskondade määratlemist erinevateks etnilisteks ja kultuurilisteks rühmadeks vastavalt nende materiaalsele kultuurile.
Kultuuriajalooliste arheoloogide kõige silmatorkavam puudus oli see, et muutusi seostati jätkuvalt väliste protsessidega (näiteks migratsioon). Vähe jõupingutusi tehti aga selleks, et välja selgitada, miks kultuurid võtsid omaks või tõrjusid muudatusi, ning kuidas need uuendused ühiskondi muutsid. Puudu oli tahtmisest õppida, kuidas üksikud kultuurid on süsteemina toimisid ja muutusid. Hilisemad arheoloogilised teooriad, nagu protsessuaalne ja postprotsessuaalne arheoloogia, on tekkinud nende puuduste kõrvaldamiseks ja pakkumaks rohkem tõlgendavaid vaatenurki minevikule.
Ajalugu.
Kultuuriajalooline arheoloogia arenes tänu kasvavale teadlikkusele arheoloogiliste dokumentide geograafilisest varieeruvusest. 19. sajandil koguti kogu Euroopas üha suuremal hulgal arheoloogilist materjali intensiivse põllumajanduse ja maaparandusprojektide tulemusena: teede, raudteede, kanalite ja tehaste ehitamine. Lisaks loodi rohkem muuseume ja teadusasutusi ning ülikoolidesse tekkisid arheoloogiakursused.
20. sajandil hakati enamikku Euroopa riike vaatlema etnilise identiteedi poliitiliste väljendusvormidena, mis põhinesid ühel keelel, kultuurilisel ja rassilisel ühtsusel ning ühisel ajalool. Nende arengutega kaasnes kasvav rahvuslus ja rassism, mis muutis etnilise kuuluvuse üha olulisemaks. Tol ajal oli arheoloogia kasutusel vahendina tõestamaks oma rahva tihedat seotust iidsete rahvastega ning õigusi kindla maa üle.
Enamikus riikides kadus selline arheoloogia kasutamine etnilise ja natsionalistlike eesmärkide kasutamiseks pärast 1945. aastat.
Tänapäev.
Kultuuriajalooline lähenemine on tänapäevalgi kasutusel, isegi domineeriv mõnes maailma piirkonnas ja teatud distsipliini valdkondades.
Arheoloogid tunnistavad nüüd, et materiaalse kultuuri varieeruvusel on palju põhjuseid. Mõned neist kajastavad ajalisi erinevusi keskkonnatingimustes, ressursside kättesaadavuses, kohalikes käsitöötraditsioonides, kauplemismustrites, usulistes veendumustes jms.
Luis Malagón

Luis Ángel Malagón Velázquez (sündinud 2. märtsil 1997 Zamoras) on Hispaania jalgpallur, kes mängib Mehhiko kõrgliigaklubis Club América ja Mehhiko jalgpallikoondises.
Klubikarjäär.
2014. aastal liitus ta Atlético Moreliaga, mille põhimeeskonnas debüteeris ta 2016. aastal Mehhiko karikavõistlustel. Mehhiko kõrgliigas tegi ta Morelia meeskonnas debüüdi 5. aprillil 2019 mängus Puebla vastu.
Aastatel 2020–2022 oli Malagón Mehhiko kõrgliigaklubi Necaxa esiväravavaht.
2022. aasta detsembris siirdus ta Américasse. 2023. aasta "Apertura"-hooajal tuli ta Américaga Mehhiko meistriks.
Koondisekarjäär.
2019. aasta Panameerika mängudel võitis Malagón Mehhiko võistkonnaga pronksmedali.
Ka 2020. aasta suveolümpiamängude jalgpalliturniiril võitis ta Mehhiko olümpiavõistkonnaga pronksmedali; ta oli seal varuväravavaht.
Mehhiko jalgpallikoondisse kutsuti esimest korda 2021. aasta detsembris, kuid koondisedebüüdi tegi Malagón alles 7. juunil 2023 mängus Guatemala vastu. Samal aastal võitis ta Mehhiko koondisega CONCACAF Gold Cup'i, kus Malagón oli taas vaid varuväravavahi rollis.
Diego Valdés

Diego Alfonso Valdés Contreras (sündinud 30. jaanuaril 1994 Puente Altos) on Tšiili jalgpallur, kes mängib ründava poolkaitsjana Mehhiko kõrgliigaklubis Club América ja Tšiili jalgpallikoondises.
Ta alustas klubikarjääri Tšiili klubis Audax Italiano, mille põhimeeskonnas debüteeris ta Tšiili kõrgliigas 2012. aasta septembris.
Aastatel 2016–2018 mängis Valdés Mehhiko kõrgliigaklubis Morelia ja 2019–2021 samasse liigasse kuuluvas Santos Lagunas. 2022. aasta jaanuaris liitus ta Américaga. 2023. aasta "Apertura"-hooajal tuli ta Américaga Mehhiko meistriks. 2021. aasta 2023. aasta "Apertura"-hooajal ja 2022. aasta "Clausura"-hooajal valiti Valdés Mehhiko kõrgliiga hooaja sümboolsesse koosseisu. Hooajal 2022/23 valiti ta liigahooaja parimaks ründavaks poolkaitsjaks.
Tšiili jalgpallikoondises debüteeris Valdés 2015. aasta jaanuaris sõprusmängus USA vastu. Koondisekarjääri esimese värava lõi ta 8. juunil 2018 sõprusmängus Poola vastu. Ta kuulus Tšiili koondisse 2019. aasta Copa Américal, kus saavutati neljas koht.
2018. aasta septembris sattus Valdés skandaali, kui enne sõprusmängu Lõuna-Korea jõudis ajakirjandusse foto, kus Valdés oli tegemas rassistlike žeste.
Raimond Isok

Raimond Isok (29. juuli 1914 Tallinn – 22. august 2001 Tallinn) oli eesti sporditegelane ja -pedagoog. 
Isok alustas sportimist 1924. aastal koduõues ning oli omaealiste spordiseltsi Algaja asutaja ja esimees. Õpetajate Konstantin Müüri ja Voldemar Resev-Reseli juhendamisel tuli 1927–1932 korv-, võrk-, jalg-, jää- ja veepallis, teate- ja orienteerumisjooksus ning ujumises Tallinna Koolinoorte Spordiringide Ühingu meistriks. Seejärel harrastas ta Noorte Meeste Kristlikus Ühingus ujumist (oli ujumisklubi esimees), hiljem sõjakoolis suusatamist. Ta kuulus 1930. aastast spordiseltsi Kalev ja lõpetas 1932. aastal Tallinna Reaalkooli.
Pärast 1940. aasta juunipööret sai ta kinofikatsioonivalitsuse üldosakonna juhatajaks. Aastatel 1942–1945 oli ta 300. laskurpolgu kehalise kasvatuse ülem ning 1946–1953 Eesti NSV Spordikomitee treener ja õppespordiosakonna juhataja. 1955. aastal lõpetas ta Tartu Riikliku Ülikooli kehakultuuriteaduskonna. Aastatel 1955–1977 oli ta Tallinna Pedagoogilise Instituudi laborant, spordiklubi juhataja, kehalise kasvatuse ja spordi kateedri juhataja ja dekaan (1964. aastast dotsent), 1977–1990 ENSV Kõrgema ja Keskerihariduse Ministeeriumi inspektor. 
Isok tegutses ka kohtunikuna: üleliiduline kategooria veepallis ja ujumises (1946), vabariiklik kategooria kergejõustikus, suusatamises, korv- ja võrkpallis. Aastatel 1935–1940 oli ta Eesti Veespordi Liidu juhatuse sekretär ja kohtunikekogu esimees, kuulus 1946–1947 ja 1957–1968 Veespordi- ja Ujumissektsiooni presiidiumi. Aastatel 1940–1941 oli ta Tallinna Spordikomitee osakonnaülem, 1985–1997 Tallinna ja Eesti Spordiveteranide Liidu juhatuse esimees, hiljem auliige ning 1990. aastast Eesti Spordiajaloo Seltsi liige. Avaldas kirjutisi Kehakultuuris ja Spordilehes.
Palveõde (béate)

Palveõde (prantsuse keeles "béate") oli naine, kes kuulus 17. sajandil Prantsusmaal Velay ja Forez piirkonnas lapsi harinud ja neile usku õpetanud naiste institutsiooni. 19. sajandil oli Prantsusmaal ohtralt palveõdesid ja nad õpetasid tüdrukutele Puy niplispitsitehnikat. 
Ajalugu.
Palveõdede institutsioon eksisteerib juba 17. sajandist. Anne-Marie Martel asutas 1665. aastal Puy-en-Velay’s Tütarlaste Haridusühingu (Filles de l'Instruction). Palveõed olid laialt levinud Velay ja Forez provintsides, Ardèche’is, Haute-Loire’is ja ümbritsevates piirkondades. Mitmete sajandite kestel kinnistus nendes piirkondades protestantism, usuline rivaalitsemine muutis piirkonna ebakindlaks ja vastureformatsioon püüdis takistada protestantismi arengut, tuues küladesse ristiusuõpetuse. Abt Tronson, Puy ususeminaride juht, palus Anne-Marie Martelil harida noori tüdrukuid, kes läheksid Velay küladesse katekismust õpetama ja lapsi harima. Nendes mägistes piirkondades oli see edasiliikumine tüdrukute hariduses. 
Prantsuse revolutsiooni määrused peatasid palveõdede tegevuse ja nad pidid end varjama. Salaja praktiseerisid nad niplamist.
19. sajandil olid palveõed esindatud Velay maapiirkondades. Haute-Loire’i arhiivis on nende arvuks registreeritud 790. Sajandi lõpus seati kahtluse alla nende õpetamispädevus, kuna nende haridustase näis ebapiisav. See oli ajajärk, mil Prantsusmaa pani paika riigihariduse. 1905. aastal kaotati usukongressi peamaja, mis palveõdesid välja koolitas. 
Roll.
Palveõed olid vallalised naised, kes läbisid kahe aasta jooksul Puy novitsiaadis baaskoolituse. Neil oli tähtis sotsiaalne roll: nad olid samaaegselt õpetajad, kes õpetasid lapsi lugema, kirjutama ja arvutama; nende tähtsus usuõpetuses oli üldtuntud; nad hooldasid haigeid oma abinõuga ja palvetasid surijate eest. Külaelanikud kogunesid õhtuti palveõe majas ehk kogudusemajas. Kogunemised naabritega olid "couvige"’id, kus naised valmistasid pitsi. Palveõed võimaldasid noortele tüdrukutele Puy pitsitehnika õpetamist. Nende töid ostsid vahendajad ("leveuses"), kes kauplesid Puy-en-Velay kaupmeestega. Palveõdesid peetakse niplispitsi elushoidjateks. 
Riietus.
Palveõed kandsid musta villast rüüd, valget peakatet ja väikest hõberisti. Nende riietus sarnanes nunna rüüle, kuigi nad ei kuulunud vaimulikku ordusse. Nad olid ilmikud, kes ei olnud andnud usuvannet. 
Palveõdede majad.
Kõikides Velay külades oli näha üht väikest madalat maja, mis kandis kella: see oli palveõe maja. Palveõe maja kutsuti kogudusemajaks. Palveõde oli küla võõrustaja, kellele ehitati maja, mida sisustati ja hooldati. Talle viidi puid, toitu, natuke raha vastutasuks tema teenustele, vastavalt kohalike ressurssidele, kuid ta elas üsna viletsalt. Ta elas maja teisel korrusel, esimest korrust kasutati klassiruumina ja kogunemiseks. Hoone ristiga püstakul asetses väike kell, mille helin korraldas külaelu.
Nete Tiitsaar

Nete Tiitsaar (kirjanikunimega poetess Nete, sündinud 1. märtsil 1989) on eesti luuletaja ja kirjanduspildis silmapaistvalt omanäoline autor. Tema loomingut iseloomustab kaasaegne romantiline tundekeel, millele on omane poeetiline julgus, eneseiroonia ja sõnamänguline sensuaalsus.
Tiitsaar on tuntud kui „"kirjaneitsi, aga mitte päris süütu“" – tema tekstides põimuvad haavatavus ja jõud, esteetika ja sotsiaalne vaist, südamesosinad ja kultuuriline kommentaar. Lisaks klassikalisele luulele loob ta digitaalseid luuleformaate ning ühendab oma loomingus kunstivormid nagu kaasaegse romantika neurokeemilised monoloogid.
2018. aastal ilmus tema debüütluulekogu "Ööraamat", millele järgnes 2019. aastal "Murtud südamete hooldusraamat". 2025. aastal valmistub ta avaldama oma kolmandat, seni kõige mahukamat ja kontseptuaalsemat teost. Ta on ka oma teoste isekirjastaja, kes seisab loomingulise vabaduse ja tundepõhise kirjutamise eest.
Keel (perekonnanimi)

Keel on perekonnanimi.
Ameerika Ühendriikides oli perekonnanime Keel kandjaid 2014. aastal üle 11 000 isiku, Šveitsis üle 1000 ning Inglismaal üle 800 isiku.
Statistika Eestis.
2023. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Keel 111 inimesel: 51 mehel ja 60 naisel. Perekonnanimede levikult oli Keel meeste puhul 2042. kohal ja naiste puhul 1862. kohal. Kõige levinum oli perekonnanimi Keel üle 85-aastaste vanuserühmas, kus neid on 10 000 elaniku kohta 1,86. Nimi oli kõige sagedasem Võru maakonnas, kus sellist nime kandis maakonna 10 000 elaniku kohta 7,42 inimest.
19. sajandi algul pandi pärisorjusest vabastamise käigus talupoegadele Viljandimaal Põltsamaa kihelkonna, Virumaal Haljala kihelkonna, Tartumaal Sangaste kihelkonna ning Võrumaal Kanepi ja Karula kihelkonna mõisavaldades viiel korral nimeks Keel ja Kehl. 
Nimede eestistamisel vahetas üks isik 1936. aastal perekonnanime Keel uue nime Vainomaa vastu.
Gustav von Ungern-Sternberg (1821–1876)

Vabahärra Karl Gustav Andreas von Ungern-Sternberg (13. detsember 1821–12. jaanuar 1876) oli Ungern-Sternbergi aadlisuguvõsast pärinev baltisaksa mõisnik ning vabahärra. 
Ta oli aastatel 1869–1871 Eestimaa rüütelkonna 85. peamees ning 1871–1875 Eestimaa maanõunik. Talle kuulusid Võnnu, Jõesse, Keskvere, Tagavere ja Vidruka mõis. 
Elulugu.
Karl Gustav Andreas von Ungern-Sternberg sündis 13. detsembril 1821 Ridala kihelkonnas Võnnus. Tema vanemad olid Peter Ludwig Konstantin von Ungern-Sternberg ja Charlotte Helene Elisabeth von Ungern-Sternberg (sünninimega von Below).
1848. aasta 26. augustil abiellus Ungern-Sternberg Alexandra von Rosenbaumiga. Sama aasta 19. septembril omandas ta oma vanematelt Võnnu, Jõesse ja Keskvere mõisa.
1869. aasta 1. oktoobril valiti Ungern-Sternberg Eestimaa rüütelkonna peameheks. Ametiaja alguses sõitis ta Peterburi, et lahendada tüli rüütelkonna komitee ja Eestimaa kindralkuberner Pjotr Albedinski vahel, kuna eelmine peamees Nikolai von Dellingshausen oli keiser Aleksander II atentaadist pääsemisele pühendatud tänujumalateenistusel käinud luterlikus kirikus. Ungern-Sternbergi ametiaeg lõppes 9. detsembril 1871. Pärast seda oli ta Eestimaa maanõunik kuni 1875. aastani.
Karl Gustav Andreas von Ungern-Sternberg suri 12. jaanuaril 1876 Itaalias Lazios.