Magnetiline sulustamine

Magnetiline sulustamine (inglise "magnetic confinement (fusion)") on inertsiaalse sulustamise ("inertial confinement (fusion)") kõrval üks kahest põhimeetodist, millega hoida laetud osakesi eemal ümbritsevast keskkonnast ning teha sellega võimalikuks nende energia suhteliselt pikaajaline säilitamine, kasvatamine ja/või suunamine. Magnetilise sulustamise füüsikaliseks aluseks on magnetvälja B poolt laenguga q ning kiirusega v liikuvale osakestele avaldatav Lorentzi jõud
formula_1
Lorentzi jõu mõjul läheb sirgjooneliselt liikunud laetud osake homogeenses magnetväljas üle spiraalsele trajektoorile, mistõttu kaob ära tema vaba liikumine magnetväljaga ristuvas tasandis.
Lokaliseerituse saavutamiseks ka kolmandas ruumimõõtmes on põhimõtteliselt kaks võimalust. Esimene variant on kasutada peegelsulustamist ja suurendada magnetvälja tugevust kahes punktis piki jõujooni, mille tagajärjel tekib nn magnetpudel. Teise paremini toimiva lahenduse pakub toroidsulustamise kontseptsioon, mille käigus antakse magnetväljale toroidisarnane (sõõriku- või sisekummilaadne, vt joonis 5) kuju ning kaotatakse sulustava magneti poolused, kust kaudu laengukandjaid saaksid süsteemist väljuda.
Magnetilise sulustamise üheks eriliigiks võib veel pidada pintš-sulustamist, mille käigus ei lokaliseerita plasmat mitte kolmemõõtmeliselt, vaid surutakse see pintš-efekti abil peenikeseks plasmajoaks.
Peegelsulustamine.
Peegelsulustamise (') aluseks on fakt, et magnetväljaga B ristioleva kiirusosisega vr ringjalt liikuv laengukandja ehk ringlaeng, mille mass on m, omab nii ajas kui ruumis aeglaselt muutuvas magnetväljas jäävat magnetmomenti,
formula_2
See tähendab, et kui ringlaeng liigub magnetväljas mille tugevus kasvab, siis peab µm jäävuse saavutamiseks kasvama ka tema ristsuunaline kiirus. Kuna aga magnetväli laengukandja kineetilist energiat (väikseid kiirguslikke efekte arvestamata jättes) ei muuda,
formula_3
peab vr kasvades kahanema magnetväljaga paralleelne kiiruskomponent vp, nagu nähtub ka valemist
formula_4
Seega, kui laeng satub magnetvälja, mille tugevus on joonisel 1 kujutatu sarnane, jääb ta perioodiliselt pendeldama tugevama magnetväljaga alade (magnetpeeglite, joonisel 1 BM) vahele. Seda eeldusel, et osakese magnetmoment µm &gt; KE / BM. Viibides magnetvälja vähima tugevusega piirkonnas, kehtib µm = vr02 / 2B0 ja laengukandja magnetpudelis püsimise tingimuse saab kirjutada kui
formula_5
Esitades selle võrratuse graafiliselt moodustub nn kaokoonus ("loss cone"), mida saab kasutada laengu magnetpudelisse jäämise võimalikkuse hindamiseks – osakesed, mille kiirusvektor on suure paralleelkiirusosisega ning jääb seetõttu koonuse sisse, lahkuvad süsteemist, koonusest välja jäänud mitte.
Kaokoonuse olemasolu on põhjuseks, miks peegelsulustamine pole paraku väga efektiivne moodus laengute ruumiliseks lokaliseerimiseks. Nimelt toimuvad reaalsuses osakeste vahel põrked, mistõttu varem või hiljem laengukandja kiirusteruumis kaokoonuse sisse ka satub ja vangistus magnetväljas lõppeb. Kuigi seetõttu ebasobiv termotuumareaktorites plasma sulustamiseks, on magnetpeegli kontseptsioonil siiski oluline roll Maa kaitsmisel kosmilise kiirguse eest.
Peegelsulustumine Maa magnetväljas.
Tõenäoliselt suurima tähtsusega magnetpudel inimese ja kogu seni teada oleva elu jaoks on emake Maa oma van Alleni kiirgusvööndeid tekitava magnetväljaga. Nimelt on Maa magnetvälja profiil just selline, nagu tarvis magnetpeeglite realiseerimiseks – pooluste juures tugevam, ekvatoriaaltasandis nõrgem. Kui kosmilisest ruumist satub magnetvälja mõju alla laetud osake, mille kiirus ekvatoriaaltasandil viibides jääb väljapoole kaokoonust, jätkub tema liikumine kolmes osas:
Mingile jõujoonele vastava kaokoonuse tipunurka ei määra seejuures mitte üksnes magnetvälja tugevuste suhe ekvaatoril ja poolusel, vaid ka atmosfääri tihedus, kuhu laeng oma teekonna kestel satub. Jämedates joontes võib öelda, et kui liikumistee jääb kõrgemale kui ~100 km maapinnast, on atmosfääri ioonide ja neutraalide mõju laengukandjale tühine ja pendeldamine ei sumbu. Allpool 100 km piiri aga kaod järjest suurenevad, mistõttu osakese energia väheneb ja läheb lõpuks atmosfääri koosseisu.
Atmosfääris sumbumise saatus saab varem või hiljem osaks suurele enamusele magnetvälja püütud kosmilistest laengutest, kuna samal põhjusel miks magnetpeegel ei hoia hästi kinni termotuumaplasmat (laengukandjad põrkuvad), ei püsi selles kaua ka kosmiline kiirgus. Lisaks atmosfäärile tegeleb sulustunud laengute neutraliseerimisega suurtes mastaapides läbi geokoroonat
tekitava atomaarse vesinikuga toimuva laenguvahetuse ka eksosfäär.
Toroidsulustamine.
Toroidsulustamisel ("") antakse laengukandjaid enim mõjutavale magnetväljale toroidjas kuju ning tekitatakse olukord, kus laetud osakesed jäävad liikuma ringjale orbiidile.
Lisaks magnetvälja toroidsele komponendile on toroidsulustamisel oluline, et plasmale mõjuks ka B poloidne osis (suunad, mis joonisel 4 kujutatud vastavalt sinise ja punase noolega). Poloidaalse magnetvälja vajaduse tingib asjaolu, et ilma lisameetmeid rakendamata hakkavad elektronid ja ioonid sõõrjas magnetväljas selle paratamatu ebaühtluse tõttu toroidi sümmeetriatelje sihis eri suundades lahknema.
Laengukandjate eristumisel tekib nende vahel elektriväli E, mille suund on risti sulustava magnetvälja B jõujoontega ja põhjustab laengukandjate tiirlemistsentritele ka radiaalsuunalise triivikiiruse
formula_6
Viimase liikumise tekkimist aitab kvalitatiivses plaanis selgitada joonis 5.
Liikudes lõigul a-b mõjub elektriväli E laengule q pidurdavalt, mistõttu selle kiirus saavutab punktis b mingi minimaalse väärtuse vb. Jõudes lõigule b-c hakkab osakese kiirus konstruktiivse E suuna tõttu kasvama kuni saavutab punktis c maksimumi vc. Et osakese trajektoori kõverust määrav Larmori raadius on võrdeline tema kiiruse ristkomponendiga,
formula_7
siis on vc &gt; vb tõttu ka ρc &gt; ρb ja osake triivib risti nii E kui B-ga.
Kirjeldatud lahknemistrende aitab kontrolli all hoida poloidne magnetväli Bp, mis avaldab toroidse kiiruskomponendiga vt laengule q telgsümmeetrilist radiaalsihilist (Lorentzi-)jõudu Fp = q (vt x Bp) (vt joonis 6) ja surub plasma kokku peeneks joaks.
Ajalooliselt esimest korda realiseeriti toroidsulustamine stellaraator-tüüpi seadmetes. Hiljem tehnika arenedes kaldus eelistus üle tokamakidele ning on sellisena püsinud kuni tänapäevani.
Stellaraator.
Stellaraatori esimest versiooni esitleti aastal 1951 ning sestpeale on ta üks peamistest plasma sulustamise seadmetest. Sulustamiseks vajaliku magnetvälja nii toroidne kui poloidne osis tekitatakse vaakumkambrit ümbritsevate elektromagnetitega. Võrreldes tokamakiga kaob nii ära suur kuluartikkel elektrivoolu tekitamiseks ja hoidmiseks plasmas, samuti risk, et vool võiks mingil põhjusel katkeda ja seadmele suuri kahjustusi põhjustada. Samas on keerulisema topoloogiaga magnetvälja nii teoreetiline kui eksperimentaalne käsitlemine oluliselt tülikam, samuti komplitseerub magnetite ja energeetiliste sõlmede disain.
Tokamak.
Tokamaki põhimõtet esitleti laiemale avalikkusele esimest korda 1968. aastal ning on seni parimaid
tulemusi andnud magnetilise sulustamise kontseptsioon.
Sarnaselt stellaraatoriga tekitatakse plasmat sulustava magnetvälja toroidne osis vaakumkambrit ümbritsevate poolide abil. Kuna toimimiseks on tarvis tugevaid magnetvälju, need aga tingivad vajaduse suurte voolude järgi, eelistatakse tänapäeval võimsuskadude vähendamiseks ülijuhtivaid poole. Laetud osakeste trajektooride stabiliseerimiseks kasutatakse pintš-efekti, kui poloidse magnetvälja saamiseks juhitakse läbi plasma tugev elektrivool. Pintš-efekti rakendamine on tokamaki kõige suuremaks põhimõtteliseks eripäraks võrreldes stellaraatoriga.
Kõige käepärasem moodus voolu tekitamiseks oleks see indutseerida muutuva magnetväljaga. Muutuvale magnetväljale panustamine tingiks aga kogu süsteemi impulssrežiimis toimimise vajaduse, mis tooks kaasa mitmeid tehnilisi probleeme, sh materjalide kiirenenud väsimine.
Mõnevõrra parem ja praktikas ka rakendatav variant on kasutada kas elektromagnetilist mõjustamist (sarnane mikrolaineahju soojendamisprintsiibiga) või/ja kõrge energiaga neutraalsete (magnetvälja poolt mitte mõjustatavate) aineosakeste juhtimist plasmasse, kus need laengukandjatega põrkudes panevad viimased soovitud suunas liikuma ja muutuvad samal ajal ka ise laengukandjaiks.
Pintš-efekt.
Pintš-efekt ("") on nähtus, mille käigus toimub elektrit juhtiva keskkonna (tavaliselt plasma, harvem ka metalli) magnetiline kokku surumine. Seadet, kus pintš-efekti rakendatakse, nimetatakse seejuures pintšiks. Sõltuvalt kokku suruva magnetvälja suunast eristatakse z-, Θ- ja kruvipintše vastavalt kui magnetvälja tekitav elektrivool omab silinderkoordinaadistikus z-, Θ- või nii z kui Θ komponenti. Looduslikult esineb pintš-efekt näiteks välgunooltes, virmalistes ja Päikese protuberantsides.
Pintšide tööpõhimõtet on hea vaadelda z-pintši näitel, kus läbi plasma lastakse z-telje sihis tugev elektrivool i. Voolu ümber tekib Θ-sihiline (ringjas) magnetväli B, mis avaldab plasmalõiku dl aja dt jooksul läbivale laengule dq = idt telgsümmeetrilist radiaalsihilist (Lorentzi-)jõudu
formula_8
kus v – laengu dq keskmine liikumiskiirus (joonis 6).
Kui vool on piisavalt tugev ja voolukanal küllalt pikk, kasvab plasma peenikeseks joaks surumise käigus oluliselt selle temperatuur ja rõhk, mistõttu juga muutub ebastabiilseks ning jaguneb väiksemateks juppideks.