Austria-Preisi sõda

Austria-Preisi sõda (Saksamaal tuntud ka kui Saksa sõda, Seitsme nädala sõda, Ühinemissõda, Saksa-Saksa sõda, Saksamaa kodusõda või Vennatapusõda) oli aastal 1866 peetud sõda Austria keisririigi juhitud Saksa Liidu ja selle Saksa liitlaste ühelt poolt ning Preisimaa kuningriigi ja selle Saksa liitlaste ning Itaalia kuningriigi teiselt poolt vahel, mille tulemuseks oli Preisimaa domineerimine Saksa riikide üle. Itaalia ühendamise protsessis kutsutakse seda Kolmandaks Itaalia iseseisvussõjaks.
Sõja suurimaks tulemuseks oli võimu nihkumine Saksa riikide seas Austrialt Preisimaale, ja tõuke andmine kõigi Põhja-Saksa riikide ühendamisele "Väike-Saksamaaks", mis välistaks Austria. Nähti ette Saksa Liidu laialisaatmine ja selle osaline asendamine Põhja-Saksa Liiduga, mis välistas Austria ja Lõuna-Saksa riigid. Sõja tulemuseks oli ka Austria Veneetsia provintsi annekteerimine Itaalia poolt.
Põhjused.
Sajandeid oli Saksa-Rooma keiser, kes enamasti tuli Habsburgide seast, nominaalselt valitsenud kogu "Saksamaad" – Saksa-Rooma riiki. Tegelikult oli Kesk-Euroopa territoorium siiski jagatud mõneks suuremaks ja mitmesajaks väikeseks valduseks, kellest igaüks kiivalt säilitas oma "de facto" iseseisvust välise, eriti Prantsusmaa abiga. Austriat – Habsburgi keisrite eravaldust – oli traditsiooniliselt peetud Saksa riikide liidriks, kuid Preisimaa sai üha võimsamaks ning 18. sajandi lõpuks oli see üks Euroopa suurvõimudest. Keisririik kaotati ametlikult aastal 1806, kui Kesk-Euroopa poliitilist kaarti kujundas Napoleon. Saksa riigid sunniti Reini Liitu ("Rheinbund"), mis allutati Prantsusmaa mõjule kuni Prantsuse keisri kukutamiseni. Pärast Napoleoni sõdade lõppu aastal 1815 reorganiseeriti Saksa riigid jälle liitu: Austria juhitavasse Saksa Liitu.
Vahepeal, osalt vastusena Napoleon I võidukale prantsuse natsionalismile ja osalt kui alamklasside romantika ajastul ülistatud orgaanilisest tundest, sai pangermanismist selle aja võimas jõud. Enamuse saksa rahvuslaste lõppeesmärgiks oli kõigi sakslaste ühte riiki koondamine. Lõpuks kerkis esile kaks erinevat rahvusliku ühinemise ideed. Üks oli "Suur-Saksamaa", mis kaasaks kõik saksakeelsed maad, kaasa arvatud (ja domineeriv) paljurahvuseline Austria keisririik; teine (mida eelistas Preisimaa) oli "Väike-Saksamaa", mis välistaks isegi Austria saksakeelsed osad ja milles domineeriks Preisimaa.
Ettekääne konflikti kiirendamiseks leiti Preisimaa ja Austria vaidluses Schleswig-Holsteini administratsiooni üle. Kui Austria tõi vaidluse algul Saksa Riigipäevale ja otsustas kokku kutsuda ka Holsteini Riigipäeva, tungis Preisimaa Holsteini, deklareerides, et Gasteini konventsioon on seeläbi tühistatud. Kui Saksa riigipäev vastas osalise mobilisatsiooni pooldamisega Preisimaa vastu, kuulutas Bismarck Saksa Liidu lõppenuks.
Bismarcki käitumisele enne Austria-Preisi sõda on mitu erinevat tõlgendust, mis keskenduvad peamiselt sellele, kas "raudsel kantsleril" oli üldplaan, mis põhjustas selle sõja, Põhja-Saksa Liidu ja lõpuks Saksamaa ühendamise.
Bismarck väitis, et tema korraldas konflikti, et teostada Põhja-Saksa Liit, Prantsuse-Preisi sõda ja lõpuks Saksamaa ühendamine. Siiski vaidlevad ajaloolased, nagu A. J. P. Taylor, selle tõlgenduse vastu ja usuvad, et Bismarckil ei olnud plaani, vaid ta oli oportunist, kes kasutas ära soodsat olukorda, et end esile tõsta. Taylor arvab, et Bismarck manipuleeris sündmusi Preisimaale võimalikult kasulikumas suunas. Võimalikke tõendeid võib leida Bismarcki poolses Austria kaasamises Saksa-Taani sõtta, mida võib pidada tema diplomaatiliseks "meistriteoseks". Taylor usub ka, et liit oli "Austria jaoks test, mitte lõks", ja et sihikul ei olnud sõda Austriaga, mis on vastuolus sellega, mida Bismarck hiljem oma memuaarides liidu loomise peapõhjusena esitas. Preisimaa huvides oli kaasata liitu Austria nii, et liitlasväed saaksid kergesti alistada Taani ja selle tulemusena lahendada Schleswigi ja Holsteini hertsogkonna probleemi. Liitu võib seega pidada Preisimaa laienemise abina, mitte sõjaprovokatsioonina Austria vastu. Paljud ajaloolased usuvad, et Bismarck oli lihtsalt Preisi ekspansionist, mitte Saksa natsionalist, kes püüdleks Saksamaa ühendamisele. Gasteini konventsioonis oli, et liit Austriaga moodustati Austria sõtta meelitamiseks.
Bismarck lõi liidu ka Itaaliaga, kohustusega sõtta astuda, kui Preisimaa astub üksi Austria vastu kolme kuu jooksul. See leping garanteeris praktiliselt kohustuse Bismarckile sõjas Austriaga 3 kuu jooksul appi tulla, kindlustades, et kõik Austria väed ei ründaks Preisimaad.
Sõjakuulutuse ajastus oli täiuslik, kuna kõik muud Euroopa suurvõimud olid seotud liitudega, mis keelasid sissetungi, või oli koduseid probleeme, mis olid tähtsamad. Suurbritannial ei olnud Preisimaa ja Austria vahelises võimalikus sõjas majanduslikult või poliitiliselt midagi kaalul. Venemaa sissetung Austria poolel oli ebatõenäoline, kuna Austria oli toetanud Venemaa-vastast liitu Krimmi sõja ajal, ja Preisimaa oli toetanud Venemaad Poola rahutuste ajal, samas kui Austria ei olnud. Prantsusmaa sissetung Austria poolel oli ka ebatõenäoline, kuna Bismarck ja Napoleon III kohtusid Biarritzis ja väidetavalt arutati, kas Prantsusmaa sekkuks võimalikus Austria-Preisi sõjas või mitte. Keegi ei tea, mida arutati, kuid paljud ajaloolased arvavad, et Bismarck tagas sõja puhkemisel Prantsusmaa neutraliteedi. Lõpuks, Itaalia oli juba Preisimaa liitlane, mis tähendas, et Austria pidi võitlema mõlemaga, omamata ise liitlasi. Bismarck oli teadlik oma arvulisest ülekaalust, kuid siiski “ta ei olnud valmis seda kohe soovitama, kuigi tal oli soodne ülevaade rahvusvahelisest olukorrast".
Sõjalised tegurid.
Bismarcki võisid sõttaminekuks julgustada eelised, mida Preisi armee omas Austria keisririigi armee üle. Vastupidi, A. J. P. Taylor usub, et Bismarck ei soovinud sõda, kuna sõda "jätaks ta kontrollist ilma, ning ta jättis otsustamise kindralitele, kelle võimeid ta umbusaldas". (Kaks kõige tähtsamat isikut Preisi armees olid sõjaminister Albrecht von Roon ja kindralstaabi ülem Helmuth Karl Bernhard von Moltke.) Taylor vihjab, et Bismarck lootis sundida Austria juhid soodustustele Saksamaal, mitte provotseerida sõda. Tõde võib olla palju keerulisem, et kas Bismarck (kes on suurepäraselt öelnud: "Poliitika on võimalikkuse kunst") esialgu soovis sõda Austriaga, või et ta oli algul sõja vastu Austriaga.
Rivaalitsevad sõjalised süsteemid.
Aastal 1862 viis von Roon ellu mitu armeereformi (ja selle tegemiseks oli oluline, et Bismarck nimetati kantsleriks). Von Roon kindlustas, et kõik Preisimaa kodanikud olid väeteenistusekohustuslikud. Enne seda oli armee suurus fikseeritud varasemate seadustega, mis ei võtnud arvesse rahvastiku kasvu, tehes väeteenistuse sel põhjusel mitterahuldavaks ja ebapopulaarseks. Kuigi Preisi mehed jäid armeesse või reservi kuni 40-aastaseks saamiseni, pääses umbes üks kolmest (või mõnes piirkonnas, kus rahvastik industrialiseerimise tõttu oluliselt kasvas, isegi rohkem) ainult sümboolsesse teenistusse Landwehris (lõdvalt organiseeritud "kodukaitse").
Universaalne väeteenistusse kutsumine, mida kombineeriti aktiivse teenistuse suurendamisega kahelt aastalt kolmele, suurendas dramaatiliselt armee suurust. See pakkus Preisimaale ka reservarmee, mille suurus võrdus sellega, mida Moltke tegelikult Austria vastu kasutas. Kui Prantsusmaa oleks Napoleon III juhtimisel püüdnud sekkuda Austria poolel, oleks Preisimaal olnud neile vastu panna võrdne või suuremgi vägi.
Kolmeaastase tähtajaga tegevteenistus, mille kestel vägesid pidevalt treeniti, tagas ka parema treeningustandardi ja distsipliini kui Austria armees, eriti jalaväes. Mõned Austria väejuhid lubasid jalaväe ajateenijatel jäävalt kodudesse minna kohe varsti pärast nende armeesse sisseelamist, jättes pikaajalised kaadrisõdurid formaalseteks paraadideks. Ärasaadetud ajateenijaid tuli treenida praktiliselt nullist, kui nad kutsuti sõja puhkedes oma üksustesse. Austria ratsa- ja suurtükivägi oli siiski sama hästi treenitud kui Preisi kolleegidki. Austrial oli kaks võrreldamatut raskeratsaväe osa, kuid relvad ja taktika oli pärast Napoleoni sõdasid edasi arenenud ja raskeratsavägi ei olnud enam määrav jõud lahinguväljal.
Mobilisatsioonikiirus.
Preisimaa ja Austria sõjaliste süsteemide tähtis erinevus oli, et Preisi armee asus kodupaigas, organiseerituna kui "Kreise" (ring), millest igaüks omas korpuse peakorterit ja allüksusi. Suurem enamus reserviste elas mõne tunni kaugusel väeosadest ja täielik mobilisatsioon toimus väga lühikese ajaga.
Kontrastina kindlustasid austerlased tahtlikult, et üksused oleks paigutatud kaugele aladest, kust sõdurid teenistusse kutsuti, et hoida ära armeeüksuste osavõtt separatistlikest mässudest. Mobilisatsiooni tulemusel oma üksustesse kutsutud ajateenijad või reservistid jõudsid sinna nädalaid hiljem, mis tegi Austria mobilisatsiooni palju aeglasemaks kui Preisi armees.
Kontsentreerimiskiirus.
Preisimaa raudteesüsteem oli palju laiemalt arenenud, kui Austria oma. Raudteed tegid võimalikuks suurema arvu vägede teisaldamise, kui varem võimalik oli, ning võimaldasid ka vägede kiiret liikumist sõbralikul territooriumil. Preisimaa parem raudteevõrk võimaldas seega Preisi armeel palju kiiremini koguneda kui Austria armeel. Von Moltke, selgitades oma plaane von Roonile, täheldas: "Meile on hindamatuks eeliseks olla võimeline vedada meie 285 000-meheline väliarmee üle viie raudteeliini ja koondada need praktiliselt kahekümne viie päevaga ... Austrial on ainult üks raudteeliin ja 200 000 mehe koondamine võtab neil nelikümmend viis päeva." Von Moltke oli varem ka öelnud: "Miski ei saaks olla meile enam teretulnud, kui praegune sõda, mis meil olema peab."
Austria armee Ludwig von Benedeki juhtimisel Tšehhias (tänapäeva Tšehhi vabariik) võis varem nautida "keskse asukoha" eelist, olles võimeline järjest piki piiri ründearmeesid koondama. Preisimaa võime kiiremini koguneda nullis selle eelise. Selleks ajaks, kui austerlased olid täielikult kogunenud, ei olnud nad võimelised ründama mistahes Preisi armeed koos kohese rünnakuga tiivale ja tagalasse, mis ohustaks sideliine.
Relvastus ja taktika.
Lõpuks, Preisi jalavägi oli varustatud Dreyse lööknõelaga püssidega, tagantlaetavate püssidega, mis võimaldasid anda palju kiiremat tuld kui eestlaetavad Lorenzi püssid, millega oli varustatud Austria jalavägi. Prantsuse-Austria sõjas aastal 1859 kasutasid Prantsuse väed edukalt asjaolu, et selleaegsed püssid tulistasid sagedamini sihituna pika vahemaa tagant. Kiiresti vahemaad vähendades said Prantsuse väed läheneda, vältides liigseid tabamusi Austria jalaväelt. Pärast seda sõda hakkasid austerlased kasutama samu meetodeid, mida nad kutsusid "Stoßtaktik" (šokitaktika). Kuigi neil oli hoiatusi Preisi relvade suhtes, eirasid nad neid ja jäid toore "Stoßtaktik" kui põhimeetodi juurde.
Ühes osas oli Austria armee varustus parem, nende suurtükivägi koosnes tagantlaetavatest vintraudsetest suurtükkidest, kuid Preisi armees oli säilinud palju eestlaetavaid sileraudseid suurtükke. Uusi Kruppi tagantlaetavaid suurtükke oli aeglaselt võetud kasutusele. Sel juhul tuli teiste Austria armee puuduste valguses hoiduda nende suurtükiväe otsustavaks saamisest.
Majanduslikud tegurid.
Aastal 1866 kasvas Preisimaa majandus kiiresti, osaliselt tolliliidu ("Zollverein") tulemusena, ja see andis talle eelise sõjas. See võimaldas Preisimaal varustada armee tagantlaetavate püssidega, ja hiljem uute Kruppi tagantlaetavate suurtükkidega. Austria majandus, vastupidi, kannatas pärast 1848. aasta Ungari revolutsiooni ja pärast Prantsuse-Austria sõda. Austrial oli ainult üks pank (Creditanstalt) ja rahvas oli suurtes võlgades. Paljud ajaloolased (näiteks Andrina Stiles) usuvad, et Preisimaa majanduslik edu mõjutas sõja puhkemist. Konfliktil Austria ja Preisimaa vahel ülemvõimust Saksamaal oli tähtis majanduslik mõõde, oletades, et konflikt Austria ja Preisimaa vahel lahinguväljal tulenes nende pikaajalisest võitlusest majandusliku ülemvõimu üle.
Poliitilised ja dünastilised tegurid.
Kõige olulisem põhjus sõjaks, välja arvatud Bismarck, oli Preisimaa kuningas. Kuningas otsustas sõja kasuks vastumeelselt. A. J. P. Taylor ütles: “Wilhelm I, mitte saksa rahvuslased, tegi 1866. aasta sõja võimalikuks”. See ei olnud Bismarck, kes oli 1866. aasta sõja ainus põhjus, kuna kuningas tegi lõpliku otsuse ja tegi sõja võimalikuks.
Sõjalised liidud.
Enamus Saksa riike olid Austria poolel Preisimaa vastu, kuigi Austria kuulutas sõja. Austria poolel olid Saksimaa, Baieri, Württembergi ja Hannoveri kuningriik. Lõunapoolsed riigid, nagu Badeni suurhertsogiriik, Hessen-Kasseli maakrahvkond, Hessen-Darmstadti suurhertsogkond ja Nassau hertsogkond ühinesid ka Austriaga.
Mõned põhjapoolsed Saksa riigid ühinesid Preisimaaga, eriti Oldenburgi hertsogkond, Mecklenburg-Schwerini suurhertsogkond, Mecklenburg-Strelitzi suurhertsogkond ja Braunschweigi hertsogkond. Itaalia kuningriik liitus sõjas Preisimaaga, kuna Austria hoidis Veneetsia piirkonda, mida Itaalia tahtis Itaalia ühendamise protsessi lõpetamiseks. Vastutasuks Itaalia abi eest Austria vastu lubas Bismarck mitte teha separaatrahu, kuni Itaalia omandab Veneetsia.
Muud võõrvõimud hoidusid sellest sõjast. Prantsusmaa keiser Napoleon III, kes eeldas Preisimaa kaotust, valis sõjast eemalejäämise, et tugevdada läbirääkimiste positsiooni aladel piki Reini, samas Venemaa Keisririik kandis veel vimma Austria vastu Krimmi sõja pärast.
Sõja käik.
Esimene sõda kahe suure mandririigi vahel seitsme aasta jooksul, see sõda kasutas palju samu tehnoloogiaid kui Ameerika Ühendriikide kodusõda, kaasa arvatud raudteed vägede koondamiseks mobilisatsiooni ajal ja telegraaf pikamaa sidepidamiseks. Preisi armee kasutas Johann Nikolaus von Dreyse tagantlaetavaid lööknõelaga püsse, mida sai kiiresti laadida, samas sõdur otsis varju maapinnalt, kusjuures Austria eestlaetavaid püsse sai laadida aeglaselt ja peamiselt seistes.
Sõja peamised sündmused toimusid Tšehhias. Preisi kindralstaabi ülem Helmuth Karl Bernhard von Moltke valmistus sõjaks pedantselt. Ta mobiliseeris kiiresti Preisi armee ja viis selle üle piiri Saksimaale ja Tšehhiasse, kus Austria armee koondus sissetungiks Sileesiasse. Siin Preisimaa armeed, mida nominaalselt juhtis Wilhelm I, koondusid ning kaks poolt kohtusid 3. juulil Königgrätzi lahingus (Sadowa). Preisimaa Elbe armee liikus austerlaste vasakule tiivale ja esimene armee keskele, enneaegselt; nad riskisid ümberpiiramisega oma vasakult tiivalt. Seetõttu olenes võit teise armee õigeaegsest saabumisest vasakule tiivale. See saavutati staabiülem Leonhard von Blumenthali hiilgava tööga. Preisi eeskujulik organiseeritus ja kiirus otsustasid lahingu Austria arvulise ülekaalu vastu, ja võit oli lõplikulähedane, kus Austria kaotas langenutena ligikaudu seitse korda enam kui Preisimaa. Pärast seda lahingut otsis Austria kiiresti rahu.
Peale Saksimaa mängisid teised Saksa riigid, Austria liitlased, põhisündmustes väikest rolli. Hannoveri armee võitis Preisimaad Langensalza lahingus 27. juunil 1866, kuid mõne päeva pärast pidi alistuma vastase arvulise ülekaalu tõttu. Preisi armeed võitlesid Baieri vastu Maini jõel, jõudsid Nürnbergi ja Frankfurti. Baieri kindlus Würzburg oli Preisi suurtükiväe piiramisrõngas, kuid garnison kaitses positsiooni kuni vaherahu päevani.
Austria oli edukam sõjas Itaaliaga, võites itaallasi maal Custoza lahingus (24. juunil) ja merel Lissa lahingus (20. juulil). Giuseppe Garibaldi "alpikütid" võitsid austerlasi Bezzecca lahingus 21. juulil, vallutasid osa Trento provintsist ja liikusid Trento poole. Preisimaa rahu Austriaga sundis Itaalia valitsust otsima 12. augustil vaherahu Austriaga. Vastavalt 12. oktoobril sõlmitud Viini rahule loovutas Austria Veneetsia piirkonna Prantsusmaale, kes omakorda loovutas selle Itaaliale (vaata ka Kolmas Itaalia iseseisvussõda).
Tagajärjed.
Et hoida ära Prantsusmaa või Venemaa sekkumine, tõukas Bismarck kuningas Wilhelm I Austriaga kiiresti rahu tegema, sõda edasiste vallutuste lootuses mitte jätkama. Austria nõustus Prantsusmaa keisri Napoleon III vahendusega. Praha rahuga 23. augustil 1866 lõpetati Saksa Liit, kinnitati paljude Austria endiste liitlaste annekteerimine Preisimaa poolt ja püsiv Austria eemalejäämine Saksamaa siseasjadest. See andis Preisimaale vabad käed moodustada järgmisel aastal Põhja-Saksa Liit, liidendada kõik Saksa riigid Maini jõest põhja pool. Preisimaa valis Austria territooriumi endale mittehaaramise ja see tegi võimalikuks Preisimaa ja Austria liidu tulevikus, kuna Austria oli rohkem ohustatud Itaalia ja panslavismi poolt kui Preisimaa. Sõda jättis Preisimaa Saksamaal domineerivaks ja saksa rahvuslus sundis ülejäänud sõltumatud riigid liituma Preisimaaga Prantsuse-Preisi sõjas aastal 1870, ja siis kuningas Wilhelmi Saksa keisriks kroonimisega ühinema. Ühinenud Saksa riigid pidid saama üheks kõige mõjukamaks Euroopa riigiks.
Kaotanud poolele.
Lisaks sõjahüvitistele leidsid aset järgmised territoriaalsed muudatused:
Neutraalsele poolele.
Sõda tähendas Saksa Liidu lõppu. Sõja ajal neutraalseks jäänud riikidega toimus pärast Praha rahu erinevaid asju:
Austria kättemaksusoov.
Austria kantsler Friedrich Ferdinand von Beust oli "kärsitu võtma Bismarckilt revanši Sadowa eest". Esimese sammuna "sõlmiti kiirelt" Ungariga "Ausgleich". Beust "veenis Franz Josephit nõustuma Ungari nõudmistega, mis olid siiani tagasi lükatud". Kuid Austria ei toetanud Prantsuse keisri Napoeon III pakutud liitu, kui Itaalia oli ka liidu liige. Viktor Emanuel II ja Itaalia valitsus tahtsid selle liiduga ühineda, kuid Itaalia avalik arvamus oli ägedalt selle vastu nii kaua, kui Napoleon III hoidis Prantsuse garnisoni Roomas Pius IX kaitseks, eitades seeläbi Itaalia õigust oma pealinnale (Rooma kuulutati Itaalia pealinnaks märtsis 1861, kui esimene Itaalia parlament Torinos kokku tuli). Napoleon III tegi mitmeid ettepanekuid Rooma küsimuse lahendamiseks, kuid Pius IX lükkas need kõik tagasi. Vaatamata oma eelnevale toetusele Itaalia ühendamiseks ei soovinud Napoleon Prantsusmaa katoliiklaste viha hirmus survet avaldada.
Teine põhjus, miks Beusti soovitud kättemaksu Preisimaa vastu ei toimunud, oli fakt, et aastal 1870 oli Ungari peaminister Gyula Andrássy "jõuliselt vastu".