tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Haapsalu maantee (Pärnu)

Haapsalu maantee on Pärnus asuv tänav, Vana-Pärnu linnaosa peatänav, mis algab Siimu silla juurest Sauga jõe paremkaldal ja lõpeb Papsaare külas.
Maantee alguses jääb paremale üle Siimu silla J. V. Jannseni tänav, mis suundub üle Siimu silla Ülejõele ja paikneb põhiosas seal. Maantee vasakule poole jääb Emajõe, Kevade, Väike-Toome, Suur-Toome, Ranna tänav ning edasi läbivat maanteed Jüri, Jakobi, Peetri, Mõrra tänav ja linnapiiri lähistel algab paremal pool maanteed Nurmeotsa tee.
Haapsalu maantee ääres asub Vana-Pärnu kalmistu.
Tänav on ligikaudu 1,6 kilomeetrit pikk.
Nimi.
Ajalooliselt on tänav kandnud nime Tallinna postimaantee (saksa keeles "Revalsche Poststraße") või Tallinna-Posti tänav, kuna enne Nurme silla ehitamist kulges Tallinna viiv postimaantee läbi Vana-Pärnu. 1933. aastal nimetati tänav ümber Kuressaare maanteeks, sest samal aastal sai Jänesselja maanteest Tallinna maantee. Hiljem nimetati tänav Haapsalu maanteeks.
Lõuna-Korea 2014. aasta taliolümpiamängudel

Lõuna-Korea osales 2014. aasta taliolümpiamängudel Sotšis 71 sportlasega, kes võistlesid 13 spordialal.
Olümpiamängude avatseremoonial kandis Lõuna-Korea lippu Lee Kyou-hyuk.
Olümpiavõitjaks tulid kiiruisutaja Lee Sang-hwa, lühirajauisutaja Park Seung-hi ja lühirajauisutamise naiskond.
Bling Ring

"Bling Ring" (originaalpealkiri "The Bling Ring") on Ameerika 2013. aasta musta huumoriga kriminaalfilm, mis põhineb tõsielus juhtunul. Selle režissöör, lavastaja ja produtsent on Sofia Coppola. Filmis mängivad Israel Broussard, Katie Chang, Claire Julien, Taissa Farmiga ja Emma Watson. 
Võtteid alustati 2012. aastal ning film esilinastus 2013. aasta Cannes'i filmifestivalil kategoorias "Un Certain Regard", Ameerika Ühendriikides 14. juunil ja mujal maailmas 21. juunil. Film sai positiivset kriitikat, eriti kiideti Watsoni, Broussardi ja Changi näitlejatööd. 
"Bling Ring" jäi ameerika filmioperaatori Harris Savidesi, kellele film on pühendatud, viimaseks tööks. Savides suri ajuvähki ajal, mil film oli alles tootmisfaasis.
Näitlejad.
Kõrvalosatäitjad, kes mängisid filmis iseennast:
Hiina 2014. taliolümpiamängudel

Hiina osales 2014. aasta taliolümpiamängudel Sotšis 66 sportlasega, kes võistlesid üheksal spordialal.
Olümpiamängude avatseremoonial kandis Hiina lippu iluuisutaja Tong Jian.
Olümpiavõitjaks tulid lühirajauisutajad Li Jianrou ja Zhou Yang ning kiiruisutaja Zhang Hong.
Kundziņsala

Kundziņsala on asum Lätis, Riia linna Põhjarajooni osa pindalaga 5,554 km². Asub Daugava jõe samanimelisel saarel peaharu ja Sarkandaugava nimelise jõeharu vahel. Kundziņsala on kahe silla kaudu ühendatud Sarkandaugava asumiga. 468 elanikku (2010).
Kundziņsala asub üldiselt madalal ja tasasel alal, mis ulatub 1–3 meetrit üle merepinna. Asumi kõrgeimad osad on tehislikku päritolu, ulatudes 9 meetrit üle merepinna.
Ajalugu.
Kundziņsala alal oli vanasti mitu erinevat saart. XVIII sajandi teisel poolel rajati jõe kaldale tamm ja erinevad saared said nii üheks Kundziņsala saareks ühte liidetud. Toona liitunud saarte seas olid Rutku, Pīļu, Kurpnieku ja Zirgu saared. Üks tähtsamaid oli Rutku saar, millel asus Iļķēnsala mõis.
Esimesed tööliselamud kerkisid saarele juba aastal 1861. Asumi alad liideti Riiaga aastal 1911. Toona kujunes asum Sarkandaugava asumi tehasetööliste elamute alaks, puudusid tänavad ja majad asusid liinidel nagu Koplis. Asumis oli ka üks tehas – Provodņik. Seal valmistati kummist mitmesugust toodangut, näiteks kalosse ja tihendeid. Läti vabadussõja ajal asus saarel tühjaks jäänud tehase hoonetes üks neljast Riia "loomaaiast" – kommunistliku režiimi koonduslaagreist. Aastal 1946 rajati Provodņiku hoonetesse Riia elektrotehnika tehase osakond.
XX sajandi keskel täideti pinnast ning Kundziņsala saarega liideti veel Maz Iļķeniešu, Gulbju ja Butovica saared. Aastal 1959 rajati üle Sarkandaugava jõeharu sild. Aastal 1981 rajati saarele Riia sadama konteineriterminal. Sellega seoses ehitati saarele viiv raudtee ja teine sild üle Sarkandaugava. Sadama alla jäi ka osa saare elamutest. Praegu kuulub suurem osa saarest Riia kaubasadamale.
1206. aasta esimene Holmi lahing

1206. aasta esimene Holmi lahing oli juunis Holmi saarel Riia piiskopi ja liivlaste vägede vahel toimunud lahing, mida on kirjeldatud Henriku Liivimaa kroonikas.
Eellugu.
1205. aastal suure ristisõdijate väega Liivimaale saabunud piiskop Albert tõhustas nende sõjajõu toel oma seni suhteliselt ebakindlat kontrolli ristitud Väina liivlaste alade üle. Olukorraga mitte leppinud Holmi liivlased ülik Ako juhtimisel hakkasid 1206. aastal organiseerima sõjakäiku piiskopi baasiks olnud Riia linna hävitamiseks. Polotski vürsti juurde läkitatud saadikud veensid teda liituma Riia-vastase aktsiooniga kurtes talle, et piiskop Alberti võim on liiga vägivaldne ja uus usk väljakannatamatu. Pärast ristisõdijate Saksamaale lahkumist ootamatult rünnata lootnud vürst aga loobus oma plaanist, kui sai teada, et Polotskis viibinud Alberti saadikud olid vandenõu avastanud ja käskjala juba hoiatusega Riiga saatnud. Nüüd otsustas ta tüliküsimuse lahendamiseks korraldada mitmepoolsed läbirääkimised. 30. mail Ogre jõe ääres toimunud nõupidamisele piiskop aga kedagi ei saatnud ja kohale tulnud liivlased otsustasid Riia ründamise kasuks.
Ühisvägi, millega liitus lisaks Väina liivlastele ka turaidalasi ja leedulasi, kogunes Holmi linnuse juurde, tappes seal viibinud piiskopi preestri koos tema kaaskonnaga ja tehes sealt rüüsteretki Riia suunas. Peagi otsustas osa neist, tõenäoliselt leedulased, kuna kroonikas neid hilisemates sündmustes enam ei mainita, lahkuda. Sellest kuulda saanud Albert kogus kiiresti ristisõdijatest, Mõõgavendade ordu liikmetest ja Riia liivlastest väe, mis liikus 4. juunil laevadega Holmi alla.
Lahing.
Pärast mõningast kõhklust neid kaldal ootavate liivlaste suurt hulka nähes hüpati siiski paatidest välja ja asuti eesotsas orduvenna Arnoldiga pealetungile. Liivlased vastasid nende pihta odade ja kivide heitmisega, kuid ründajatel õnnestus kõigepealt vallutada kaldapealne ja siis jätkunud lahingus lüüa vastased põgenema. Osad liivlastest põgenesid üle jõe ujudes, teised taandusid linnusesse. Kokkupõrkes sai surma Riia-vastase sõja algataja Ako, kelle pea võidu märgina kohe koos Riiga tagasi pöördunud haavatutega piiskopile saadeti.
Piiramine.
Järgnevalt asus kristlaste vägi linnust piirama. Seesolijatest jagu saamiseks kasutati ambe, millega lasti linnusekantsi kaitsjaid, ja kiviheitemasinaid, millega loobiti linnusesse kive ja tuld. Piirajatel õnnestus süüdata ka linnusemüüri puitosad. Suurte kaotuste tõttu andsid liivlased lõpuks alla. Turaidalastega sõlmiti rahu ja neil lasti vabalt lahkuda, kuid Holmi liivlaste juhid viidi Riiga ja pandi seal ahelatesse.
Tagajärjed.
Võiduga sai piiskop Albert tugeva Holmi linnuse taas oma kontrolli alla, võimaldades nii mitte ainult oma vägedel seal varjuda, vaid takistades ühtlasi ka vastastel seal enda kindlustamist. Ako tapmine ja teiste Holmi ülikute vangistamine murdis Holmi liivlaste aktiivse vastupanu. Kui hiljem samal aastal Holmil uus kokkupõrge toimus, siis sealsed liivlased enam piiskopi vägede vastu välja ei astunud.
Tallinna Niguliste kogudus

Tallinna Niguliste kogudus tegutses Tallinna Niguliste kirikus ja oli traditsiooniliselt saksakeelne. 
Pärast Eesti Evangeeliumi Luteriusu Kiriku (E.E.L.K.) asutamist 1919. aastal rajati Saksa praostkond. Tallinnas kuulusid Saksa praostkonda 1939. aastal Oleviste, Niguliste ja Toomkogudus.
Viimasel jumalateenistusel 16. mail 1940 ütles Curt Hausen: "Jumal on kõikjal ja tema viimne tahe ja olemus on rahu. Rahu olgu siia jääjaile ja sinna asujaile."
Niguliste kirik taastamist, pärast 1944. aasta märtsipommitamis alustati 1953. aastal. Pärast ligi 30 aastat kestnud restaureerimist avati muuseum-kontserdisaaliks kohandatud hoone 1984. aastal Eesti Kunstimuuseumi filiaalina, mitte tegevkirikuna. 
Tallinna Niguliste kogudus.
Pärast E.E.L.K. saksa praostkonna ja koguduste likvideerimist moodustati endisest Tallinna Jaani koguduse III pihtkonnast 1940. aastal, EELK Konsistooriumi 17. juuli 1940 otsusega uus Tallinna praostkonna, EELK Tallinna Niguliste kogudus, Tallinna Niguliste koguduse õpetajaks nimetati Hans Kubu, vabastades ta Tallinna Jaani koguduse 3. pihtkonna õpetaja ametist. Pärast 1944. aasta märtsipommitamist kasutas kogudus Tallinna toomkirikut.
Tõnis Arnover

Tõnis Arnover (sündinud 12. augustil 1952) on eesti majandusajakirjanik ja tõlkija.
Lapsepõlv möödus Pelgulinnas Tallinnas.
Haridus.
1970. aastal lõpetas ta Tallinna 22. keskkooli. Aastatel 1971–1976 õppis ta Tartu Riiklikus Ülikoolis eesti filoloogiat soome-ugri eriharus, kõrvalainena omandas rootsi keele.
Sarzana Luni lennujaam

Sarzana Luni Bartolomeo Arrigoni lennujaam ("aeroporto "Bartolomeo Arrigoni" di Sarzana-Luni") on tsiviilkasutuseks avatud sõjaväelennuväli Itaalias Liguuria maakonnas La Spezia provintsis, umbes 10 kaugusel La Speziast idakagus, 3 kilomeetri kaugusel Sarzanast kagus, Ortonovo omavalitsusüksuse Luni fraktsioonis. Lennujaamale on antud I maailmasõja kangelase Bartolomeo Arrigoni nimi.
Lennuvälja kasutavad peamiselt Itaalia merevägi ja rannavalve.
Jaan Tiks

Jaan Tiks (16. detsember 1887 Viljandi – 14. mai 1942 Suure-Jaani) oli Eesti poliitik.
Ta oli I, II ja III Riigikogu liige ning Suure-Jaani alevivanem.
Jakob Mikiver

Jakob Mikiver (5. august 1881 Kolga vald, Harjumaa – 1. juuni 1964 Loksa külanõukogu, Harju rajoon) oli eesti kellassepp ja rahvaluulekoguja.
Ta oli Asutava Kogu liige (Eesti Sotsiaaldemokraatlik Tööliste Partei).
Jakob Mikiver on kirjutanud järgmised raamatud:
Katarina Jee

Katarina Jee on Eesti esimene raamatukogubuss ehk rändraamatukogu, millega Tallinna Keskraamatukogu teenindab lugejaid alates 2008. aastast.
Esimene raamatukogubuss ehitati Volvo alusraamile Soomes Kiitokori OY-s, kus on niisuguseid sõidukeid ehitatud juba 1965. aastast. Bussis oli lisaks hulgale riiulitele kaks töökohta teenindajatele ning invatõstuk ratastoolis külastajatele.
Raamatukogubussi sise- ja väliskujunduse tegi Tallinna keskraamatukogu kunstnik Kertu Sillaste.
Nime leidmiseks korraldati avalik konkurss, mille tulemusel valiti välja Katarina Jee – August Gailiti "Toomas Nipernaadi" tegelase Katariina Jee järgi.
Bussi kogus on umbes 4000 teavikut eesti- ja venekeelset uuemat kirjandust ning ka klassikalist, sealhulgas üldhariduskoolides õppekavas soovitatavat kirjandust. Samuti on võimalik raamatuid Pelguranna raamatukogust ette tellida. Kõik bussis ja Pelguranna raamatukogus olevad raamatud võib leida e-kataloogist ESTER.
Bussis kehtib Tallinna keskraamatukogu lugejakaart, mille saab soovi korral ka bussis vormistada. Laenatud teavikute tagastamistähtaeg on sama nagu kõigis osakondades ja haruraamatukogudes. Buss teenindab lugejaid neljal päeval nädalas. Kõige pikemad lugejate järjekorrad on bussil olnud Lasnamäel, kus on võrreldes muude piirkondadega vähem statsionaarseid raamatukogusid. Buss teenindas ka selliseid eraldi asuvaid piirkondi nagu Tiskre, Mõigu ja Merivälja.
Transpordiameti andmetel oli esimeseks raamatukogubussiks kohandatu ametlikult sihtotstabeline kolmeistmeline sõiduk, mis oli 2008. aastal uuena Eestis esmaregistreeritud kui veoauto Volvo Kiitokori B9R Omnistar-Libris.
Esimese Katarina Jee nimelise bussi töö Tallinna Keskraamatukogu raamatukogubussina lõppes 28. novembril 2024. 17 tööaasta jooksul läbis see 142 000 kilomeetrit, seal teenindati 200 000 lugejat ja laenutati 300 000 teavikut. Vana bussi asemel võeti kasutusele uus ja moodsam raamatukogubuss, mis lugejate nõudmisel kannab samuti Katarina Jee nime. Vana buss saadetakse Ukrainasse.
Arnold Süvalep

Arnold Paul Süvalep (kuni 1935. aastani Arnold Paul Schulbach; 18. aprill 1888 Avinurme vald, Tartumaa – 23. juuni 1968 Tallinn) oli Eesti poliitik, ajakirjanik, harrastusajaloolane.
Arnold-Paul Schulbach õppis 1898–1901 Narva Aleksandri kiriku algkoolis ja 1901–1905 Narva linnakoolis. Töötas 1906–1907 Narvas Põhja Tulekinnituse Seltsi kontoriametnikuna, siis 1907–1917 Narva Vastastikuse Krediitseltsi kontoriametnikuna, hiljem raamatupidajana ja asjaajajana. 
1918. aastal oli A. Schulbach lühikest aega ajalehe Meie Elu toimetaja.
Arnold Schulbach oliNarva toitluskomitee raamatupidaja ja novembrist 1918 Eesti Ajutise Valitsuse usaldusmees Narvas. Arnold Süvalep oli tegev Narva seltsides (Eesti Karskuse Seltsi Võitleja, Narva Kooliseltsi, Narva Rahvahariduse Seltsi, Vaeslaste Varjupaiga Seltsi Saron juhatuse liige jm). juhatuse liikmena ja näitejuhina, muude ametite seas oli ka Narva kooliseltsi esimees. Aastatel 1917 ja 1919 kuulus ta Narva linnavolikogusse ja hiljem Tallinna linnavolikogusse.
Arnold-Paul Schulbach võttis osa Vabadussõjast - Eesti merejõudude dessantroodus ja 1. jalaväepolgus ja valiti Asutava Kogu liikmeks. Arnold Schulbach oli Eesti Tööerakonna Narva osakonna üks asutajaist ja Eesti Tööerakonna keskkomitee sekretär. Kuulus Riigikogu I, III ja IV koosseisu, olles ühtlasi 1920–1921 töö-hoolekandeministri abi. Riigikokku valimise järel elas Tallinnas.
Arnold Schulbach töötas alates 1920. aastast pikka aega ajalehes Vaba Maa, 1921−1938 toimetuse liige.
Arnold Schulbach oli 1933. aastast Tallinna Ajaloo Seltsi asutajaliige ning hiljem juhatuse liige, osales ka seltsi artiklikogumike Vana Tallinn väljaandmisel. Oli ka Eesti Haridusliidu üks juhtivaid tegelasi ning Estonia Seltsi liige. 1936. aastal avaldas Arnold Süvalep Narva Ajaloo Seltsi toimetistes, Narva ajalugu kajastava „Narva ajaloo“ I köite.
Aastatel 1938–1940 oli Arnold Süvalep Sotsiaalministeeriumi sotsiaalkindlustuse inspektor ja pärast töötas 1947. aastani sotsiaalkindlustuse valdkonnas. 1947 ja 1949. aastatel töötas Raasiku Villa- ja Jahutööstuses raamatupidajana, 1948. aastast Töönduslike Artellide Kooperatsiooni Kindlustuskassas, aastatel 1950−1952 töötas Karinu ja Padise piiritusetehastes ning 1953−1959 NSV Liidu Kalatööstuse Ministeeriumi Sanitaarinspektsiooni Eesti osakonnas.
Arnold Süvalep suri 1968. aastal Tallinnas, ning on maetud Hiiu-Rahu kalmistule.
Isiklikku.
Tema poeg oli näitleja ja lavastaja Kulno Süvalep, tütar oli kirjanik ja kirjanduskriitik Ine Viiding (1933–1990).
Toolse looduskaitseala

Toolse looduskaitseala on looduskaitseala Lääne-Viru maakonnas Kunda linna ning Haljala ja Viru-Nigula valla territooriumil.
See moodustati Rakvere rajooni RSN Täitevkomitee 11.12.1978 otsusega nr. 198. Tänapäevase Toolse looduskaitseala kaitse-eeskiri on vastu võetud Eesti Vabariigi valitsuse määrusega nr. 117, 06.06.2005.
Kaitseala eesmärgid on: 
Kaitseala maismaaosa pindala on 216,1 hektarit ja veeosa pindala on 251,8 hektarit. 
1992. ja 1993. aasta talvel taheti sinna rajada Kunda sadama nn. Toolse varianti. See plaan tõkestati Virumaa Linnuühingu presidendi Marek Vahula eestvõttel.
Lielvārde muinaslinnus

Lielvārde muinaslinnus oli Daugava lisajõe Rumbiņa suudmes tänase Lielvārde linna territooriumil asunud kohalike liivlaste linnus.
Linnus koosnes 110 x 85 m suurusest pealinnusest ja 150 x 50 m suurusest eeslinnusest.
Ajalugu.
Koos ümbritseva külaga oli Lielvārde muinaslinnus 13. sajandi alguses üks Väina liivlaste asuala peamistest keskustest. Sealne linnus oli Uldevene residentsiks. 1201. aastal andis Riia piiskop Albert linnuse benefiitsiks Danielile, kes hiljem sai ka selle piirkonna foogtiks. Enne tema Lielvārdesse asumist oli aga vaja kohalikud liivlased kõigepealt piiskopi võimule allutada, mida tehti 1205.–1206. aasta sõdades. Seejuures pani ristisõdijate vägi 1205. aasta sõjaretke ajal Lielvārde linnuse põlema.
Teist korda süüdati linnus 1212. aastal, mil Daniel sai teada liivlaste plaanist sakslaste-vastane ülestõus korraldada. Selle ennetamiseks vangistas ta kohalikud ülikud ja põletas maha nende linnuse. Daniel võis olla selleks ajaks endale juba eraldi residentsi rajanud.
Endise muinaslinnuse koha peale rajati 14. sajandil Lielvārde piiskopilinnus.
Eesti rahvakultuuri leksikon

"Eesti rahvakultuuri leksikon" on 1995. aastal ilmunud teatmeteos Eesti rahvakultuurist.
Leksikoni autorid on Ellen Karu, Gea Troska, Igor Tõnurist, Lauri Vahtre ja Ants Viires. Teatmeteose andis välja Eesti Entsüklopeediakirjastus. 
2007. aastal ilmus teose 3., täiendatud trükk.
Naisenimi

Naisenimi on eesnimi, mida pannakse tüdrukutele.
Eesti naisenimesid.
Levinumad naisenimed Eestis koos nimede esinemise arvuga on järgmised:
1. jaanuari 2017 seisuga
Eesti levinuimad naisenimed olid järgmised:
Seisuga 1. jaanuari 2019
Seisuga 1. jaanuar 2021
Seisuga 1. jaanuar 2022
Seisuga 1. jaanuar 2023
Seisuga 1. jaanuar 2025
Pärnu mudaravila

Pärnu mudaravila on Pärnus asuv uusklassitsistlik hoone, kus tegutseb spaahotell.
Algne hoone valmis 1838. aastal, kui seal olid merevannid ja saunad. Hoonesse on rajanud skulptuurid Voldemar Mellik. 1915. aastal hävis hoone aga tulekahjus. 
1926.–1927. aastal taastati hoone Olev Siinmaa, Erich von Wolffeldti ja Aleksander Nürnbergi projekti järgi. 1929. aastal ehitati mudaravilale vasak tiib, kus asus süsihapperaviosakond, ning 1935. aastal parem tiib, kus oli vesiraviosakond. Pärast Eesti taasiseseisvumist jäi hoone tühjaks ja kasutuseta.
Ajalugu.
Linnakarjamaade vahel kulgev sirge tee (hilisem Supeluse tänav) viis mereäärse kaitserajatiseni, mis kohendati arvatavasti 1830. aastatel kõrtsiks ja 1838. aastal supelasutuseks. 1889. aastal läks see linna omandusse, mille järel seda laiendati. Puithoone põles aga esimese maailmasõja ajal.
Ala taashoonestamiseks korraldati 1922. aastal arhitektuurikonkurss, kus võitsid esimese ja teise koha baltisakslased Erich von Wolffeldt ja Aleksander Nürnberg, kelle tööde alusel koostati uus projekt. Hoone jäi aga ehitamata ning siin on põhjusena oletatud nii majanduslikke olusid, võimalikku onupojapoliitikat kui ka arhitektide baltisaksa päritolu.
Uus arhitektuurikonkurss viidi läbi 1924. aastal. Rahvusvahelise võistluse tingimused sisaldasid meeste ja naiste osakondi eraldavat supelasutuse ruumiprogrammi. Kokku esitati 43 tööd, millest 20 olid Soomest. Muuhulgas osales Alvar Aalto projektiga "La Tour de Soleil", mis avastati uuesti 2002. aastal. Kuna ta oli osa ruume paigutatud keldrikorrusele, siis ei pääsenud aga tema töö esimesest voorust edasi. Võidutöö jäi valimata ja konkursil III koha pälvinud vastsele linnaarhitektile Olev Siinmaale tehti ülesandeks koostada uus projekt koos Wolffeldti ja Nürnbergiga. Fassaadilahenduse puhul võeti aluseks 1922. aasta konkursitöö ning põhiplaani osas lähtuti viimasel võistlusel II koha pälvinud tööst, mille autorid olid Riia arhitektid Arnold Maydelli ja Kurt Baetge.
1927. aastal valmis uusklassitsistliku fassaadiga peahoone koos külgmiste tiibade algusosadega ja mere poole liikuva mudaosakonnaga ning omaette mudakeldriga. Kahe aasta pärast pikendati söehappevannide jaoks hoone idatiiba ja 1936. aastal ehitati vesiravi tarbeks välja läänetiib.
Kuurort riigistati Nõukogude okupatsiooni ajal. Saksa okupatsiooni ajal oli see avatud tsiviilelanikkonnale ja taastusravi vajavate sõduritele. Uue Nõukogude okupatsiooni ajal kuurort taasriigistati ning lisati keskküte, mis võimaldas kuurordil tegutseda aasta läbi.
Spaahotell Hedon.
2013. aasta kevadel algas mudaravila renoveerimine arhitektide Inga Raukase, Tarmo Teedumäe ja Paco Ulmani projekti järgi. Sisekujunduse on teinud Vaikla Stuudio. Mudaravila omanik on olnud AS Pärnu Mudaravila (Äriregistrist kustutatud 2005). 2014. aastal avati seal spaahotell Hedon. Renoveerimise käigus korrastati hoone fassaad, skulptuurid ja siseruumid ning sinna tehti hoolitsusruumid, basseinid ja saunad. Lisaks ehitati hoonele juurdeehitis, kuhu tuli neljatärnihotell.
Pärnu Suurmärter Katariina kirik

Pärnu Suurmärter Katariina kirik (ka "Jekateriina kirik") on Pärnus Vee tänava ja Uue tänava nurgal asuv barokkstiilis õigeusukirik. 
Ajalugu.
Kirik on ehitatud arhitekt Pjotr Jegorovi projekti järgi 1768. aastal, umbes sajand varem kui enamik teisi õigeusu kirikud, mistõttu on sellel teistega võrreldes erinev arhitektuur. Kiriku rajamiseks anti korraldus pärast 1764. aastat, kui Pärnus oli läbisõidul olnud Venemaa keisrinna (1762–1796) Katariina II. Kirik ehitati Katariina II käsul ja rahastamisel algselt Pärnu garnisonile 1752. aastal rajatud puukiriku asemele. Kirik pühitseti sisse 1769. aastal. Kirikul on kuus torni.
Tänapäev.
Tänapäeval tegutseb kirikus Moskva Patriarhaadi Eesti Õigeusu Kiriku Pärnu vene Pärnu Püha Suurmärter Jekateriina kogudus.
Ungari 2014. aasta taliolümpiamängudel

Ungari osales 2014. aasta taliolümpiamängudel 16 sportlasega, kes võistlesid 5 spordialal.
Ungarit esindasid murdmaasuusatajad Ágnes Simon ja Milan Szabó, mäesuusatajad Anna Berecz, Edit Miklós ja Norbert Farkas, laskesuusatajad Emöke Szöcs ja Károly Gombos, kiiruisutaja Konrád Nagy ning lühirajauisutajad Rózsa Darázs, Bernadett Heidum, Andrea Keszler, Zsófia Kónya, Szandra Lajtos, Bence Béres, Viktor Knoch ja Sándor Liu Shaolin.
Tšiili kuisma

Tšiili kuisma ("Eucryphia cordifolia"), päritolumaal nimetusega "ulmo", on puuliik perekonnast "Eucryphia". APG III süsteemi järgi kuulub seltsi "Oxalidales" (jänesekapsalaadsed) ja sugukonda "Cunoniaceae" (lusikpuulised).
Teda kasvab Tšiilis ja Argentinas. Liiki ohustatab liigraie ja looduslike elupaikade kadu. Looduslik kasvukoht paikneb piki Andide mäestikku vahemikus 38–143 °S lõunalaiust ja ulatub kõrguseni kuni 700 meetrit üle merepinna. Tšiili kuisma on väga elegantne jämeda tüve ja laia võraga puu ning võib kasvada üle 12 m kõrgeks. Sõltuvalt laiuskraadist ja kõrgusest õitseb ta veebruarist kuni märtsini. Viljaks on umbes 1,5 cm pikkune kupar.
Kasutamine.
Tema õied sisaldavad kõrgelt hinnatud aromaatset nektarit, mida koguvad Euroopast sissetoodud ja kasvatatavad mesilased. Kuisma mett müüakse nimetusega "ulmo mesi" ("miel de Ulmo").
Puit on hele- kuni tumedam pruun, raske, suhteliselt kõva ja vastupidav. Kohalikud kasutavad seda ehitustel ning väga laialdaselt ka lõkke- ja küttepuuna.
Ta kasvab hästi ka näiteks Euroopas, Šotimaal, samuti on pandud teda kasvama Ameerika Ühendriikide lääneranniku põhjapoolsematele aladele.
Keemiline koostis.
Tšiili kuisma koorest on eraldatud kromoon ramnosiidi eukrüfiini.
To/Die/For

To/Die/For on Kouvolast pärit Soome bänd, mis on loodud 1999. aastal.
Ajalugu.
Jarno Perätalo (kitarr ja laulja), Tonmi Lillman (trummid) ja Make Kanki (basskitarr) alustasid moodustasid 1993. aastal Kouvulas bändi nime all Mary-Ann. Hiljem liitusid bändiga klahvpillimängija Juska Salminen, trummar Jaani Peuhu (Lillman hakkas basskitarri mängima) ning kitarristid Andy ja Juha-Pekka Sutela. Hiljem sai basskitarristiks Tonmi asemel Miikka Kuisma. Mary-Anni nime all avaldati EP-d "Mary-Ann" 1997. aastal ja "Deeper Sin" 1998. aastal. Pärast kahe EP ilmumist sõlmiti plaadileping firmaga Spinefarm Records 1999. aastal. Lepingu tõttu sai bändi uueks nimeks To/Die/For ning Tonmi naasis bändi. Esimene album "All Eternity" ilmus samal aastal. Lisaks sõlmiti leping firmaga Nuclear Blast, et albumeid Euroopas levitada, ning firmaga Pony Canyon, kes tegutses Jaapanis. 
2000. aastal käis bänd Euroopa turneel koos ansamblitega Dark Tranquillity, Sentenced ja In Flames. 
Järgmise albumi "Epilogue" salvestusperioodil lahkus bändist Miikka Kuisma, tema asemele tuli Marko Kangaskolkka. Album ilmus 2001. aastal ja sellele järgnes turnee bändiga Lacrimosa.
2002. aastal esines bänd Venemaal ja Mehhikos. Pärast seda hakkas bänd kirjutama uut materjali kolmanda albumi jaoks. Album "Jaded" ilmus 2003. aastal. Sama aasta augustis lahkus bändist laulja Jarno Perätalo, kelle asemele tuli Juha Kylmänen. Jarno Perätalo lõi bändi Tiaga, kuid hiljem avaldas To/Die/For nime all sama bändiga albumi "IV (To/Die/For album)" (ilmus 2005. aastal). Albumi ilmumise järel mindi Euroopa turneele ansambliga Soulrelic. Bändist lahkus kitarrist Juha-Pekka Sutela, kelle asemele tuli Soulrelici kitarrist Antti-Matti Talala. Ka Juska lahkus bändist kontserditurnee ajal.
2006. aasta kevadel läks bänd puhkama ja siis viienda albumi "Wounds Wide Open" materjali kirjutama. Salvestusperioodi jooksul läks bänd kontserditurneele Euroopas ja Venemaal ning ka albumi ilmumise järel külastati Euroopat, Mehhikot ja Ameerika Ühendriike.
2010. aasta sügisel alustas bänd kuuenda albumi "Samsara" kirjutamist, see ilmus 2011. aastal.
Tsükloalkaanid

Tsükloalkaanid on orgaanilised ühendid, küllastunud süsivesinikud, mille molekulis mingi hulk süsiniku aatomeid on ühendatud ühe või mitme suletud ringina ehk tsüklina.
Tsükloalkaanide molekulid koosnevad ainult süsiniku (C) ja vesiniku (H) aatomitest ning ei sisalda teiste elementide aatomeid ega kordseid sidemeid. Nende üldvalem on CnH2(n+1-g), kus n on C aatomite arv ja g on tsüklite arv molekulis.
Ühte tsüklit sisaldavate tsükloalkaanide (monotsükliliste) korral kasutatakse nimetusi, mis on analoogsed atsükliliste alkaanide nimetustega: tsüklopropaan, tsüklobutaan, tsüklopentaan, tsükloheksaan jne. Nende ühendite omadused on suhteliselt sarnased vastavate atsükliliste ühenditega. Rohkem kui 20 süsiniku aatomit sisaldavaid tsüklilisi süsivesikuid nimetatakse tsükloparafiinideks.
Tsükliliste ühendite stabiilsus sõltub märgatavalt tsüklis olevate aatomite arvust. Kõige stabiilsemad on 5- ja 6-lülilised tsüklid (vaata: tsüklilised ühendid). Tsükliliste ühendite molekulid saavad esineda erinevates tasakaalulistes konformatsioonides, millest üks võib olla energeetiliselt eelistatum. Kui tsükliga on seotud kaks või enam asendusrühma, siis tsüklilise molekuli korral esineb asendusrühmade ruumis vaba pöörlemise takistus, mis hoiab need rühmad üksteise suhtes fikseerituna, s.t. esinevad "cis"- ja "trans"-isomeerid (vaata. cis-trans-isomeeria).
Mitut tsüklit sisaldavate tsükloalkaanide (bitsüklo-, tritsüklo- jne) – need on kondenseerunud tsüklitega molekulid – nimetustes näidatakse süsiniku aatomite arvud igas tsüklis. Taoliste ühendite korral kasutatakse süstemaatiliste IUPAC-i nimetuste kõrval ka mugavamaid triviaalnimetusi. 
Ühendeid, mille tsüklis on peale süsikuku aatomite veel teiste elementide aatomeid, nimetatakse heterotsüklilisteks ühenditeks.
Kuisma

Kuisma ("Eucryphia") on kuismaliste sugukonda kuuluv taimeperekond.
Perekonda kuulub seitse liiki puid ning suuri põõsaid, mille looduslik levila asub Lõuna-Ameerikas ja Ida-Austraalia antarktilise kliimaga piirkondades. Kaks liiki kasvavad Lõuna-Ameerikas ning viis Austraalias, veel tuntakse mitmeid hübriide. 
Kõik liigid välja arvatud "Eucryphia glutinosa" on igihaljad. Liikidel on kas lihtlehed või 3-13 lehekesest koosnevad vastakad liitlehed. Taimed õitsevad hilissuvel või sügisel kaunite aromaatsete 3-6 cm suuruste kreemikasvalgete õitega. 
Klassifikatsioon.
Kuisma perekonda klassifitseeritakse järgmised liigid: 
Cronquisti süsteem.
Cronquisti süsteemis klassifitseeritakse perekond roosilaadsete seltsi kuismaliste sugukonda.
APG III süsteem.
APG III süsteemi järgi "Oxalidales" seltsi "Cunoniaceae" sugukonda.
Edda Moser

Edda Moser (sündinud 27. oktoobril 1938) on saksa koloratuursopran. Ta on eriti hinnatud Mozarti interpreet. 
Edda Moser külastas 2013. aastal Eestit, andis meistrikursuse ooperilauljatele ja osales festivali PromFest raames Klaudia Taevi nimelise konkursi žürii töös.
Rollid.
Various albums on EMI with songs by Robert Schumann (Frauenliebe und -leben), Clara Schumann (Drei Lieder nach Friedrich Rückert), Brahms, Wolf (Mignon Lieder), Strauss (Brentano Lieder, Ophelia Lieder), Pfitzner and Schubert.
Karl von Winkler

Karl (Carl) Alexander von Winkler (6. juuli 1860 Tallinn – 23. august 1911 Dresden) oli baltisaksa päritolu Eestimaa kunstnik.
Elulugu.
Karl von Winkler sündis arsti perekonnas. Aastal 1879 lõpetas ta Toomkooli; õppis 1879–1884 Tartu Ülikooli keeleteaduskonnas ("mag. phil") ja samal ajal Rudolf von zur Mühleni juures joonistamist.
Aastatel 1884–1891 reisis ta Euroopas, täiendas end Berliinis ja Lausanne'is. Aastatel 1897 ning 1901–1907 reisis ta taas Euroopas. Aastal 1911 läks ta ravile Dresdenisse, suri seal. Karl von Winkler maeti Tallinna Mõigu kalmistule.
Looming.
Karl von Winkler lõi põhiliselt linna- ja maastikuvaateid, millele on omane tundeküllus ja varjundirikas koloriit.
Kägistamine (zooloogia)

Kägistamine on mitme maoliigi kasutatav saaklooma surmamise meetod, mille korral saaklooma ümber keerdunud madu pigistab kinni oma haardes oleva looma vereringe, põhjustades seeläbi saaklooma surma. Madusid, kes seda surmamisviisi kasutavad, nimetatakse kägistajamadudeks.
Saaklooma surmavad kehakeerdudega kägistades näiteks boalased, püütonlased, maisi-roninastik, "Bogerthopis", kuningmadu ja jämepeamadulastest "Pseudoboa". 
Kuna kehakeerdudega kägistamine võimaldab madudel ohutumalt kinni püüda ja süüa enda suurusega võrreldes suuremaid loomi kui nende esivanemad sisalikud seda suutsid, siis on sellise käitumise teke olnud maoliste adaptiivse radiatsiooni üheks võtmeinnovatsiooniks ehk kohastumuslikuks läbimurdeks. Selline käitumine on olnud loodusliku valiku poolt soositud ning tänapäeva madude kujunemisel üheks oluliseks teguriks, aidates tõenäoliselt kujundada ka madude mõnd anatoomilist iseärasust.
Kägistavad maod on tavaliselt mittemürgised ning selline käitumine on omasem evolutsiooniliselt primitiivsematele liikidele (boalased, anakondad, püütonid jt). Samas kuulub kägistavate madude hulka ka mürkmadusid. 
Erinevad maoliigid võivad kehakeerdudega kägistamisel kasutada erinevaid meetodeid: osad üksnes kägistavad, teised hammustavad ja kägistavad. Maod võivad kehakeerud ka ümber surnud saaklooma keerata.
Varem on olnud kehakeerdudega kägistamisel surmamise mehhanism ebaselge. Levinud arvamuseks on olnud, et saakloom sureb lämbumise tõttu, kuna kägistava mao pigistus surub kokku saaklooma kopsud ega lase sel hingata. Veel on arvatud, et kägistamise tõttu saaklooma kehas tõusev rõhk häirib südame tööd ja põhjustab selle seiskuse. Anakondade saagiks langenud kapibaarade, kaimanite ja hirvede vigastuste põhjal arvatakse, et lühiajaline, kuid tugev kägistus võib murda ka saaklooma kaela või selgroo, paralüseerides või tappes niimoodi saagi. Praeguseks arvatakse, et surma põhjustab tõenäoliselt kägistamisel saaklooma vereringe kinnisurumine.&lt;br&gt;On ka leitud, et kägistavad maod tunnetavad oma saagi südamelööke ning reguleerivad vastavalt sellele oma haarde tugevust ja kestust. 
Inimene saakloomana.
Inimesed ei ole madudele saakloomaks. Kuid on teada üksikuid juhtumeid, mil kägistajamadu on rünnanud väiksemat kasvu inimest. 
Zooloog Aleksei Turovski meelest võivad inimesed (kuni 35 kg kaaluvad) teoreetiliselt saakloomaks olla kahele maoliigile: hiidanakondale ja aasia võrkpüütonile.
Margit Rennebaum

Margit Rennebaum (neiuna Margit Uusneem; 3. detsember 1968 – 24. detsember 2011) oli eesti tõlkija.
PMR

"PMR" on Eesti 2014. aasta dokumentaalfilm, mille autorid on Kristina Norman ja Meelis Muhu. 
Film räägib Moldova ja Ukraina vahel asuvast, "emamaa" Moldova ja Venemaa mõjusfääris tegutsevast väikeriigist Transnistriast (Pridnestrovskaja Moldavskaja Respublika ehk PMR). Filmis jälgitakse riiki enne 2011. aasta presidendivalimisi. Norman ja Muhu viibisid kohapeal kolm kuud.
Alamkorrakohus

Alamkorrakohus ehk alamraspraava oli Venemaa keisririigi asehalduskorra ajal aastatel 1784–1796 Eestimaa ja Liivimaa kubermangus maakonna tasemel olnud esimese astme kohus. 
Alamkorrakohus koosnes kubermanguvalitsuse nimetatavast korrakohtunikust ("Rechtspflegerichter, расправный судъя"), kes pärines aadlike või ametnike hulgast ning kaheksast talupoegade valitud kaasistujast. Olid valitud kolmeks aastaks.
Kohuse pädevusse kuulusid riigitalupoegade väiksemad kriminaal- ja tsiviilasjad. Sellest kohtust sai edasi kaevata ülemkorrakohtusse.
Alammaakohus

Alammaakohus oli Eestimaa kubermangus olnud esimese astme kohus. Kohtu pädevusse kuulus väikeste võlgade sissenõudmine linna- ja talurahvakohtule mitte alluvatelt inimestelt. Eestimaal tegutses kohus hiljemalt aastatel 1617–1889. 
Alammaakohtu koosseis oli järgmine:
Alammaakohus (asutus)

Alammaakohus oli aastatel 1783–1797 Tallinna ja Riia asehaldurkonnas asehalduskorra ajal tegutsenud maakonna politsei- ja haldusasutus.
Alammaakohtu koosseisu kuulusid maakonna politseiülem, kaks aadlikku ja kaks riigitalupoega.
Alammaakohtu ülesanneteks olid: järelevalve seaduste täitmise, heakorra ja keelatud kaupadega kauplemise üle; sildade ja teedega seotud küsimuste lahendamine, toidukaupade hindade igakuine registreerimine; kaalude ja mõõtude õigsuse ning korrasoleku kontroll; järelevalve teostamine, et keegi ei võtaks vastu, peaks ega varjaks põgenikke (st pagenud pärisorje).
Alammaakohus toimetas politseiasjades paikkondlikku juurdlust ja võttis vastu otsuseid. Alammaakohtu ebaõigete toimingute ja otsuste peale võis kaevata kreisikohtusse või (selle puudumisel) alamkorrakohtusse.
Otepää püss

Otepää püss on Otepää piiskopilinnuse ühest ruumist 1955. aastal Osvald Saadre juhendatud kaevamistel leitud tükkideks purunenud algeline käsitulirelv. See jäi aastateks arheoloogiakogusse seisma nimetuse all "malmtoru tükid". Need määras algeliseks käsitulirelvaks Ain Mäesalu, kes avaldas ühtlasi artikli koos rekonstruktsioonjoonisega ja nimetas leidu üheks Euroopa vanimaks senileitud püsside hulgas. Püss on valatud pronksist, on eestlaetav ja lukuta ning koosneb kokku umbes 740 grammi kaaluvast 12 tükist. Püssi pikkus on u 17,5 cm.
Püssi dateering on seotud Otepää kivilinnuse hävinguga, mille Osvald Saadre dateeris (1966) linnuse põlengukihist leitud ja numismaatik Arkadi Molvõgini poolt määratud 26 hõbemündi põhjal 1396. aastasse, mida toetas esialgu ka Ain Mäesalu. Hiljem selgus, et üks müntidest on vermitud alles 1407. aasta paiku. Mäesalu analüüsis põhjalikult Otepää linnust puudutavaid kirjalikke allikaid ja teisi leide, mille põhjal pakkus välja, et linnus võis hävida kümme kuni paarkümmend aastat hiljem. Püss võis jõuda linnusesse siiski juba 1396. aastal, mil Tartu piiskop ja tema vasallid valmistusid sõjaks Liivimaa orduga, aga linnuse rusude alla jäi see aastaid hiljem. Jaak Mäll (2016) toetab seevastu Armin Tuulse varasemat (1942) seisukohta, et Otepää linnus eksisteeris veel hiljemalt 1477. aastal ja võib-olla isegi Liivi sõja ajal.
Aserbaidžaan 2014. aasta taliolümpiamängudel

Aserbaidžaan osales 2014. aasta taliolümpiamängudel Sotšis nelja sportlasega, kes võistlesid kahel spordialal.
Aserbaidžaani esindasid Venemaalt pärit iluuisutajad Julia Zlobina ja Aleksei Sitnikov ning Grenadast pärit mäesuusataja Gaia Bassani Antivari ja Austriast pärit mäesuusataja Patrick Brachner.
Olümpiamängude avatseremoonial kandis Aserbaidžaani lippu riigi iluuisutamise föderatsiooni president Rahman Khalilov.
Adila mõis

Adila mõis (saksa keeles "Addila") oli mõis Hageri kihelkonnas Harjumaal. Tänapäeval on mõis Rapla maakonna Kohila valla territooriumil.
Ajalugu.
Mõisa on esimest korda mainitud 1586. aastal, kui see kuulus Risbiteritele. Pärast Põhjasõda läks mõis Hoyningen-Huenede valdusse, 1843. aastal omandasid mõisa von Stackelbergid ja 1887. aastal said mõisa omanikuks Ungern-Sternbergid.
20. sajandi alguses jõudis mõis olla Karl von Luederi, Gustav von Knorringu, Adolf von Rammi ja Franz de Vriesi valduses. 1913. aastal omandas mõisa Talurahva Põllupank ja mõisasüda jagati taludeks.
Mõisakompleks.
Mõisa peahoone oli pikk ühekorruseline viilkatusega ehitis. Tänapäeval on peahoone koos mitmete kõrvalhoonetega hävinenud ning alles on vaid varemed. Osa kõrvalhoonetest on kõrval oleva talukompleksi jaoks ümber ehitatud.
Eidapere mõis

Eidapere mõis (saksa keeles "Edaperre") oli rüütlimõis Vändra kihelkonnas Pärnumaal, tänapäeval Kehtna vallas Rapla maakonnas.
Mõisa peahoone põles 1930. aastal maani maha, samas kohas valmis 1932. aastal koolimaja. Praegu asub vanas koolimajas õpilaskodu. Hoone on järk-järgult renoveeritud.
Adolf Yllö

Adolf Yllö (11. aprill 1920 Hakaja, Jamburgi maakond, Peterburi kubermang – 14. veebruar 1992 Uppsala) oli ingerisoome päritolu eesti arst.
Ta sündis Ingeris Hakaja külas koolmeistrite pojana. 1922. aastal rändasid tema vanemad Eestisse Virumaale Haljala kihelkonda, kus isa hakkas talu pidama. Ta õppis Narvas ja lõpetas 1938. aastal Rakvere Ühisgümnaasiumi. 1938. aastal astus ta Tartu Ülikooli arstiteaduskonda, mille lõpetas 1944. aastal. Ta kuulus üliõpilasseltsi Liivika.
1944. aastal pääses ta soomlasena kogu perega Soome elama, kus astus vabatahtlikuna Soome sõjaväkke ja teenis arstina soomepoiste rügemendis JR200. 1944. aastal, pärast Soome – Nõukogude Liidu rahulepingu sõlmimist, siirdus ta Soomest Rootsi.
Rootsis töötas ta algul Hallstavikis (praeguse haldusjaotuse järgi Norrtälje vallas) jaoskonnaarsti abilisena ja hiljem paljudes kohtades, sealhulgas kümme aastat ka sõjaväearstina. Meditsiinilitsentsiaadi eksamid sooritas ta 1952. aastal Karolinska Instituudi juures. Aastatel 1952–1954 stažeeris ta Stockholmis Södra sünnitusmajas (, "Södra BB"), spetsialiseerudes günekoloogiale. 
Aastatel 1955–1968 töötas ta Göteborgi Volvo peatehastes tööstuse ülemarstina. Tööstusarstina arendas ta väga palju sellealast teenistust Rootsis ja on avaldanud selleteemalisi kirjutisi ka ajakirjanduses. Aastatel 1968–1969 oli ta arst Göteborgi Raudteevalitsuses ja 1969–1973 Göteborgi linnaarst. 
1973. aastal oli ta Rahvusvahelise Tööorganisatsiooni konsultant Tais. Aastatel 1973–1985 oli ta Uppsala linnavalitsuses tööstuse ülemarst. 
Ta huvitus ergonoomiast, sel alal on ta avaldanud töid Rootsis. Tema sulest on ilmunud ka pikemate kirjutistena mälestusi ajakirjanduses.
Isiklikku.
Tema vend oli agronoom Leo Yllö. 
Ta oli abielus, tal on kaks tütart ja üks poeg.
1206. aasta teine Holmi lahing

1206. aasta teine Holmi lahing oli Holmi linnusesse varjunud Riia piiskopi väe piiramine Polotski vürsti ja turaidalaste väe poolt, mida on kirjeldatud Henriku Liivimaa kroonikas.
Eellugu.
Varem samal aastal Holmi saarel toimunud lahingus õnnestus piiskop Alberti kogutud väel lüüa liivlaste väge, tappes ühtlasi ka piiskopi-vastase sõja eestvedaja Ako ja vangistades Holmi liivlaste juhid. Holmi linnuse võtsid oma kontrolli alla sakslased eesotsas piiskopi köögiülem Gevehardi ja preester Danieliga. Pärast seda organiseeris Albert sõjakäigu Turaidasse, kus vallutati ja hävitati Turaida muinaslinnus, kuid sealse Sattesele linnuse piiramine edu ei toonud ja liivlaste vastupanu lõplikult murda ei suudetud. Kui pärast neid sündmusi piiskop koos paljude ristisõdijatega Liivimaalt lahkus, siis läkitasid liivlased saadikud Polotski vürsti Woldemari juurde ja veensid teda neile appi tulema. Peagi saabuski vürst väega Liivimaale, peatudes kõigepealt Üksküla linnuse juures, kuid nähes, et see on rüütel Konradi juhitud ammuküttidega mehitatud, liiguti edasi Holmi juurde.
Piiramine.
Polotski väe saabumine oli üllatuseks Holmi liivlastele, kes ilmselt vürsti appikutsumises ei olnud osalenud, mistõttu nad kas põgenesid või varjusid koos sakslastega linnusesse. Piirajad asusid linnuse äärde kokku kandma puuvirnu, et süüdata kaitsemüüri puitosasid, kuid selle käigus langes neist palju kindluses olevate ammuküttide noolte läbi. Samas õnnestus ka Polotski vibumeestel tabada linnuses olijaid. Piirajad valmistasid sakslaste eeskujul ka kiviheitemasina, kuid selle kasutamist korralikult oskamata vigastasid nad kive tahapoole heites hoopis oma mehi.
Samal ajal oli linnuses kroonika järgi lisaks liivlastele vaid 20 sakslast, kes kartes liivlaste poolt endi vangistamist ja vürstile üle andmist olid kõik kogunenud linnuse kindlustuste peale, et vajadusel end kaitsta ka seestpoolt tuleva rünnaku eest.
Pärast päevi kestnud piiramist saatis vürst käskjalad latgalite ja turaidalaste juurde ja kutsus neid endaga liituma. Latgalid üleskutsele ei reageerinud, kuid Turaida liivlased saatsid kohe oma väe vürsti juurde. Ohtlik ja palju kaotusi tekitanud puuvirna tegemine määrati nüüd nende ülesandeks.
Ümberpiiratud sakslased pääsesid tänu liivlaste poolt vürstile edastatud teadetele merel nähtud laevadest ja Riia ümbruse teedel liikumist takistavatest kolmeharulistest naeladest, mistõttu Polotski väed pärast 11-päevast piiramist lahkusid Holmi alt ja loobudes ka mõttest Riiat ründama minna pöördusid Polotskisse tagasi. Sakslaste poole ainus langenu oli saadud vigastuste tõttu hiljem surnud Gevehard.
Tagajärjed.
Pärast nägemist, et ka Polotski vürst ei suutnud Riia piiskopi vägedest jagu saada, otsustasid kõik liivlaste piirkonnad, lisaks Turaidale ja Väina liivlaste alale ka Metsapoole ja Idumea piiskopi võimule alistuda ja end ristida lasta.
Külmaseen

Külmaseen ("Armillaria") on seente perekond.
Mõned liigid külmaseene perekonnast omavad bioluminestsentsi (näiteks harilik külmaseen), olles andnud alust rahvauskumustele (rahaaugu tuled, virvatulukesed).
Levila.
Levinud kogu maailmas.
Kirjeldus.
Külmaseened on üheaastased kuni 15 cm pika jala ja kuni 10 cm läbimõõduga pruunika või kollaka kübaraga seened. Kübara keskel on tavaliselt soomused. Külmaseene kübara all võib näha valkjaid eoslehekesi ja jalgadel rõngast. Kasvavad sageli põõsasjas kogumikus puude kändudel, juurtel, tüve- ja koorepragudes.
Söögiseenena.
Külmaseene perekonda liigitatud seened on värskelt mürgised. Kupatatult loetakse näiteks mesi-külmaseent heaks söögiseeneks. Vesi-külmaseen on jäävalt viha maitsega. 
Metsapuude haigustekitajana.
Seeneliikide patogeensus on varieeruv ja mõned liigid nakatavad üksnes stressis puid, kuid seen on võimeline risomorfidega nakatama valgemädanikuga või surmama peaaegu kõiki puit- ja osasid rohttaimi.
Külmaseenele tundlikud taimed.
Kui lähedal teatakse külmaseent elunevat, ei soovitata seene läheduses kasvatada külmaseene suhtes tundlike taimi nagu: mänd, õunapuu, kask, seeder, tuhkpuu, küpress, ebaküpress, forsüütia, hortensia, sirel, rododendron, sõstar, roos, elupuu, pähklipuu, paju jt.
Iļķēnsala mõis

Iļķēnsala mõis (läti keeles "Iļķēnsalas muiža") oli kõrvalmõis Lätis Riia linnas Kundziņsala asumis Rutku saarel. Omaaegse haldusjaotuse järgi asus Riia kreisi Daugavgrīva kihelkonnas. Saksa keeles "Hilchensholm".
Iļķēnsala mõisa on esimest korda mainitud aastal 1593, mil Zygmunt III Waza andis selle David Hilchenile. Omaniku järgi sai mõis ka nime. Kuigi mõisakompleks asus saarel, asusid osad mõisa maad ka Sarkandaugava ja Mīlgrāvise asumis, ulatudes kuni Ķīšezersi järveni.
Aastal 1782 sai mõisa omanikuks krahv Ernst Reinhold von Mengden. Peagi ostis ta ka lähedal asuva Carnikava mõisa ning Iļķēnsala mõisast sai Carnikava kõrvalmõis. Aastal 1917 liideti mõisa maad Riia linnaga.
Iļķēnsala mõisa hoonetest ei ole tänapäeval midagi säilinud.
Iŭje

Iŭje (transkribeerituna Ivje) on linn Valgevenes Hrodna oblastis, Iŭje rajooni ja Iŭje külanõukogu halduskeskus. Leedu keeles "Vija" või "Yvija", poola keeles "Iwie", tatari keeles "Өе". Linna läbib raudteeliin Maładziečna–Lida.
Linna nime päritolu kohta on mitu varianti. Ühe oletuse kohaselt pärineb see Gediminase naise Eva nimest, teised hüpoteesid otsivad asula nime päritolu nii slaavi, soome-ugri kui ka tatari keeltest.
Linna piirides on keskkool, laste spordikool ja muusikakool. Iŭjes on ka kultuurimaja ja kaks raamatukogu. Tööstusest on linnas vaid toiduainetetööstus.
Iŭjes on olnud ajalooliselt suur juutide kogukond. Lisaks juutidele on seal elanud ka palju tatarlasi. Linn on ajalooline valgevene tatari kogukonna keskus.
Linna suurimaks vaatamisväärsuseks on aastal 1600 ehitatud ja aastal 1782 ümber ehitatud barokkstiilis katoliku kirik XVI sajandi lõpus ehitatud kellatorniga. Huvi võivad pakkuda ka XIX sajandi lõpus ehitatud veski, XIX sajandil ehitatud katoliku kabel, mošee aastast 1884 ja sünagoogid XX sajandi algusest. Iŭje vanalinn pärineb põhiliselt XIX sajandi lõpust. 
Ajalugu.
Iŭjet mainitakse esimest korda XV sajandil kui suurvürstide valdust. Aastal 1444 müüdi asula Mangirdastele, hiljem läks see Zabrzezińskite valdusse ja aastast 1558 Kiszkadele. Aastast 1598 on teada, et Iŭjes elasid tatarlased.
Aastal 1611 rajati asulasse trükikoda, aastal 1631 aga klooster, mille juurde ehitati ka kirik. Osade allikate andmeil trükiti Iŭjes Meletiy Smotryts’kyy koostatud esimene valgevene keele grammatika. Aastal 1742 sai Iŭjest alev. Omanikud vahetusid asulal kiiresti, pärast Kiszkasid tulid Słuškad, seejärel Glebowicsid, Żyżemscyd, Ogińskid, Sapiehad, Tiesenhausenid. XVI–XVII sajandil oli Iŭje tähtis ariaanide keskus.
Aastal 1795 läks alev Kolmandal Poola jagamisel Vene impeeriumi koosseisu. XIX sajandil oli asula Zamoyskite suguvõsa valduses. Asulasse ehitati mošee, seal peeti aastas viis laata.
Aastast 1921 oli Iŭje Poola koosseisus, 1939. aastal liideti Valgevene NSV-ga. Linnaõigused sai asula aastal 2000
Capua lennujaam

Capua lennujaam on lennujaam Itaalias Campania maakonnas Caserta provintsis, vähem kui kilomeetri kaugusel Capua keskusest lääneloodes, mõne kilomeetri kaugusel Caserta Grazzanise sõjaväelennuväljast kirdes. Lennujaamale on antud I maailmasõja kangelase Oreste Salomone nimi.
Kuni 1943. aasta augustini asus lennuvälja territooriumil Itaalia sõjaväe Lennundusakadeemia lennukool, 28. juulil 2008 anti lennujaam sõjaväelt üle tsiviilvaldusesse.
Lielvārde linnus

Lielvārde linnuse all võidakse mõista
Võštšeoltšedajiv

Võštšeoltšedajiv (ukraina keeles Вищеольчедаїв) on küla Ukrainas Vinnõtsja oblastis Murovani Kurõlivtsi rajoonis. Elanike arv on 1546. Pindala on 3,474 km².
Lielvārde vasallilinnus

Lielvārde vasallilinnus (saksa keeles "Alt-Lennewarden") oli Riia piiskopkonna vasallilinnus tänapäeva Lielvārde linna territooriumil Daugava jõe ääres. 
Suhteliselt väike kompleksi põhiosa oli 2 m kõrguse müüri vastu ehitatud 35 m² suurune hoone, mida ümbritses 3–6 m sügav ja kuni 10 m lai vallikraav.
Riia piiskop Albert andis 1201. aastal Lielvārde piirkonna benefiitsiks Danielile, kes hakkas seal endale residentsi ehitama ilmselt 1206. aastal. Linnus rajati Dievukalnsi mäele, mis varem oli olnud kohalike liivlaste kultuskoht. Otse uue linnuse vastas, teisel pool Daugava lisajõe Rumbiņa orgu asus liivlaste Lielvārde muinaslinnus.
1248. aastal on linnust mainitud juba Riia piiskopile ja 1255. aastal Riia peapiiskopile kuuluvana. Linnus oli kasutusel ilmselt kuni 14. sajandini, mil kunagise Lielvārde muinaslinnuse asukohale ehitati Lielvārde piiskopilinnus.
Arthur Headlam

Arthur Cayley Headlam (2. august 1862 – 17. jaanuar 1947) oli Gloucesteri piiskop aastail 1923–1945.
1945. aastal nimetas ta balti rahvaste hävitamist häbiks Inglismaale ja Ameerika Ühendriikidele.
Kõldkest

Kõldkestaks ehk koorioniks ehk serooskihiks (ladina "chorion") nimetatakse roomajatel, lindudel ja imetajatel embrüot ümbritsevat lootepõie väliskesta.
Putukatel on koorion putukamunade välimine kest.
Koorioni areng, anatoomia, morfoloogia, histoloogia ja patoloogia võivad suuresti erineda nii liigiti kui ka indiviiditi.
Imetajatel.
Inimestel.
Inimestel on kõldkest raseduse ajal ema ja loodet eraldav ning loodet ümbritsev lootepõie väliskest. Koorion areneb trofoblastist ja lootevälisest mesenhüümist. Harilikult 10.arengunädalal moodustab kõldkest loote kusekotiga liitunult emaka limaskestaga emakoogi.
Kõldkestast arenevad kõldkestahatud varustavad embrüot toitainetega. Kõldkest eritab valke, mis tõkestavad antikehade komplekteerimist ja mõjutab lümfotsüütide deferentseerumist ning osaleb seega emakoogi kaudu loote kaitsmisel emapoolse immuunreaktsiooni (immuunrünnaku) eest.