Pius XII

Pius XII (Eugenio Maria Giuseppe Giovanni Pacelli; 2. märts 1876 – 9. oktoober 1958) oli aastatel 1939–1958 paavst. Ta oli 260. paavst. Sedevakantistid peavad teda viimaseks õigeks paavstiks.
Eugenio Maria Giuseppe Giovanni Pacelli sündis Roomas alamaadlikust advokaadi Filippo Pacelli (1837–1916) ja Virginia Graziosi (1844–1920) neljalapselise pere kolmanda lapsena. Ta ristiti 4. märtsil 1876 oma onu Giuseppe Pacelli poolt Santi Celso e Giuliano kirikus, tema ristivanemad olid onu Filippo Graziosi ja tädi Teresa Pacelli. Eugenio Pacelli vanaisa Marcantonio Pacelli (1799–1902) oli Gregorius XVI rahandusminister ja Pius IX asesiseminister. Eelmine paavst, kes pärines Roomast, oli Clemens X.
Pacelli viidi nelja-aastaselt providentsiaalõdedele kuulunud lasteaeda. Pärast alghariduse omandamist õppis ta 1883. aastast Ennio Quirino Visconti lütseumis. Ta jätkas 1894 õpinguid Capranica kolleegiumis ja Gregoriuse ülikoolis. Ta õppis 1895–1896 La Sapienza ülikoolis filosoofiat ja San Apollinare instituudis teoloogiat, kanoonilist- ja tsiviilõigust, ning lõpetas 1899 bakalaureusekraadiga "cum laude".
Pacelli teenis nooruses kirikus altaripoisina. Ta ordineeriti esimesel ülestõusmispühal 2. aprillil 1899 preestriks ja pidas järgmisel päeval Santa Maria Maggiore katedraali Borghese kabelis oma esimese missa. Paavsti esindajana viibis ta 1908 Londonis rahvusvahelisel armulauakongressil ja 1911 George V kroonimisel. Ta osales 1914 konkordaadi sõlmimisel Serbiaga.
Esimese maailmasõja ajal korrastas Pacelli Vatikanis sõjavangide registrit. Ta siirdus 1915 Viini, kus ta nõustas nuntsius Raffaele Scapinellit. Nuntsiusena Baieris kohtus ta 28. mail 1917 Baieri kuningas Ludwig III-ga ja 29. juunil 1917 Kreuznachis Saksa keisri Wilhelm II-ga.
Pacelli oli Baieris tekkinud tutvuskonnaga seotud pikemat aega, sealhulgas oli 41 aastat tema parimaks sõbrannaks ja koduabiliseks Pasqualina Lehnert. Nende sõprussuhet kritiseerisid eelkõige Pacelli sugulased ja paavstile esitati vastav järelepärimine, kuid 1918 teostatud uurimine ei tuvastanud nende sõprussuhtes midagi taunimisväärset.
Pacelli viibis Münchenis ka Müncheni Nõukogude Vabariigi ajal, paludes nuntsiatuuri tunginud revolutsionääridel hoone ruumidest lahkuda ja suutis vältida mässulise rahvahulga rünnakut nuntsiatuuri auto vastu, tõstes risti ja õnnistades kallaletungijaid. Õllesaaliputši ajal ööl vastu 9. novembrit 1923 einestas ta koos kardinal Michael von Faulhaberi ning Baieri haridus- ja kultuseministri Franz Mattiga. Pacelli osales delegaadina konkordaatide sõlmimisel Lätiga, Baieriga, Poolaga ja Rumeeniaga. Berliinis oli tema lähimaks kaastööliseks Ludwig Kaas.
Vatikani riigisekretärina sõlmis Pacelli konkordaadid Austriaga, Saksamaaga, Badeniga ja Jugoslaaviaga. Ta kohtus Saksamaaga sõlmitava konkordaadi asjus 8. augustil 1931 Saksamaa Keskpartei juhi Heinrich Brüningiga. Pacelli külastas rahvusvahelise armulauakongressi legaadina 10.–14. septembril 1934 Argentinat ja 25.–30. mail 1938 Ungarit. Ta külastas 25.–28. aprillil 1935 Lourdesi, 29. juunil 1937 Lisieux'd ja oktoobris 1936 USA-d, kus kohtus Franklin Rooseveltiga. Ajaloolase Walter Bussmanni järgi olevat riigisekretär Pacelli 1938 katsunud paavsti veenda kristalliöö taunimisest.
Pius XII pidas Vatikanis puurilinde ja kuldkala. Ta pidas Castel Gandolfos lambaid. Viletsast tervisest hoolimata harrastas ta nooruses perekonna suvekodus Onanos ratsutamist, ujumist ja kanuusõitu. Ta oli huvitatud arheoloogiast. Ta avaldas 1912 uurimistöö "La personalità e la territorialità delle leggi specialmente nel diritto canonico".
1939. aasta konklaav.
Pius XII valiti paavstiks oma sünnipäeval 2. märtsil 1939 Sixtuse kabelis ja krooniti 12. märtsil kardinal Camillo Caccia Dominioni poolt. 1.–2. märtsini 1939 toimunud konklaavil osales 62 kardinali. Kardinal Pacelli juhatas camerlengona konklaavi tegevust ja oli soositum kandidaat. Ta valiti paavstiks 3. voorus. Enne teda valiti viimati riigisekretärina paavstiks Clemens IX ja camerlengona Leo XIII.
Teine maailmasõda.
Pius XII jäi Teises maailmasõjas ametlikult neutraalseks, püüdes 1939 sõja puhkemist ära hoida. Ta tegi tuntuima sõjavastase avaliku avalduse 24. detsembril 1942. Aastatel 1965–1981 avaldati 11 köidet Vatikani arhiivi dokumente kogumikus "Actes et Documents du Saint Siège relatifs à la Seconde Guerre Mondiale", mis kajastavad Pius XII otsuseid sõja ajal.
Saksa ajalehes Angriff avaldati 1938. aastal Pacellit tauniv kirjutis. Saksa ajalehes Westfälische Landeszeitung ilmus pärast Pius XI surma kriitiline kirjutis, milles rünnati kardinal Pacellit ja kardinal Verdier'd.
Pius XII kutsus 3. mail 1939 lahendama süvenevaid erimeelsusi rahvusvahelisel konverentsil. 24. augustil 1939 tehtud raadiopöördumises kutsus ta hoiduma konfliktist ja 1939 jõulude ajal kutsus lõpetama konflikti. 18. jaanuaril 1940 avaldas ta kahetsust tuhandete poolakate tapmise pärast. Saksamaa vägede sissetungi järel saatis paavst 1940 telegrammid Hollandi kuningannale Wilhelminale, Belgia kuningale Léopold III-le ja Luksemburgi suurhertsoginnale Charlotte'ile, milles ta mõistis hukka Saksamaa interventsiooni. Selle avalduse pärast protesteeris Itaalia suursaadik Vatikanis. Seejärel püüdis paavst hoida Itaaliat eemal sõjategevusest. John Conway väitel teavitas Pius XII Briti valitsust 1940 Adolf Hitleri vastu kavandavast vandenõust. Kirikuajaloolase J. N. D. Kelly andmetel ei soosinud Pius XII Hitleri kallaletungi Nõukogude Liidu vastu, kuid taunis Pius XI entsüklikale "Divini redemptoris" toetudes liitlaste sõjalise abi osutamist Nõukogu Liidule. Pius XII moodustas paavstliku komisjoni sõjapõgenike ja -vangide aitamiseks. Pärast Rooma okupeerimist Saksamaa vägede poolt 1943 muutis ta Vatikani põgenikelaagriks. Ta tegi pärast liitlasvägede õhurünnakut Roomale 19. juulil 1943 roomlastele avaliku pöördumise. Pius XII nõudis 18. märtsi 1945 läkituses rahu sõlmimist. Pärast maailmasõda soovis ta sõjakurjategijatele anda amnestiat ja vältida Esimese maailmasõja järel tehtud vigu. Ta avaldas Teise maailmasõja lõppemise puhul entsüklika "Communium interpretes".
Suhted Jaapaniga.
23. märtsil 1942 sõlmis Püha Tool diplomaatilised suhted Jaapaniga. Pius XII mõistis 1945 hukka rünnakud Hiroshimale ja Nagasakile. Ta taunis 18. aprillil 1954 ja jõulude ajal 1956 tehtud avaldustes tuumarelvade kasutamist.
Suhted Horvaatiaga.
Pius XII ei tunnustanud Horvaatia riiki. Ronald Rychlaki andmetel mõistis Vatikani riigisekretariaat 25. jaanuaril 1942 hukka Horvaatias toimuva religioosse vägivalla. Pius XII andis 1941 Horvaatia liidrile Ante Pavelićile eraaudientsi. Hiljem saatis ta Horvaatiasse legaate, sealhulgas Ramiro Marcone, kuid keeldus Pavelićiga uuesti kohtumast. Horvaatia saatis 1941 oma esindajaks Vatikani Nikolá Rušinovići, kelle asemele määrati hiljem vürst Erwin Lobkowitz. Pius XII määras 1942 peapiiskop Alojzije Stepinaci Horvaatia sõjavikaariks.
Pius XII ja holokaust.
Paavst Pius XII suhtumine holokausti on tekitanud rohkem lahkarvamusi, kui miski muu tema tegevuses, tema poliitilist kurssi Teise maailmasõja ajal on nimetatud n-ö "Pius XII vaikimiseks". Arutelu tema poliitika üle algas 1963 esietendunud Rolf Hochhuthi näidendiga "Der Stellvertreter. Ein christliches Trauerspiel".
Sõja eel koostas paavst koos Brasiilia presidendi Getúlio Vargasega kava, mille eesmärgiks oli anda 3000 viisat "mitte-aarja" päritolu katoliiklastele. Adolf Hitler soovis paavstilt saada tunnustust oma rassipoliitikale, kuid kohtumisel Saksamaa välisministri Joachim von Ribbentropiga 11. märtsil 1940 taunis paavst Hitleri tegevust Poola juutide suhtes. 1941 teavitas kardinal Theodor Innitzer paavsti juutide deporteerimisest Viinis. Paavst teatas Philippe Pétainile, et kirik mõistab hukka antisemitismi. Septembris 1941 taunis ta Slovakkia juutide suhtes kehtestatud koodeksit ja oli kursis, et juudid saadeti koonduslaagritesse. Oktoobris 1941 soovitas USA diplomaat Harold Tittman paavstil juutide represseerimise jõulisemalt hukka mõista, kuid paavst soovis jääda sündmustes neutraalseks. Ta oli teadlik Hollandi katoliiklaste tegevusest, kes koostasid 1942 läkituse, milles tauniti juutide deporteerimist koonduslaagritesse, samuti oli ta teadlik sellele avaldusele järgnenud Hollandi katoliiklaste represseerimisest. 18. septembril 1942 sai Pius XII Israel Gutmani andmetel teate prelaat Giovanni Battista Montinilt, kes väitis, et juutide represseerimine on võtnud tohutud proportsioonid. USA saadik Vatikanis Myron Charles Taylor ja mitmete riikide suursaadikud teavitasid paavsti, et vaikimine juutide kallal toimepandavate repressioonide suhtes kahjustab Vatikani mainet. Jaanuaris 1943 ei mõistnud ta holokausti ametlikult hukka, hoolimata Poola eksiilpresidendi Władysław Raczkiewiczi ja piiskop Konrad von Preysingi soovitustest. Ta soovitas 1942 Saksamaa ja Ungari piiskoppidel taunida massimõrvu. Kui sakslased okupeerisid 1944 Ungari, soovitas ta Ungari vaimulikel olla juutide vastu tolerantsem.
Itaalia vallutamise järel 1943 nõuti Rooma juutidelt 36 tunni jooksul 30 kilo kulla loovutamist. Abi saamiseks pöördusid juudid Vatikani ja neile lubati anda 15 kilo, kuid kui juudid said ajapikendust, polnud neil Vatikani kulda vaja. Teise maailmasõja ajal pakuti Vatikanis peavarju 477 juudile, lisaks kohustati kloostreid ja kirikuid kaitsma juute. Ajaloolane Giovanni Sale väitis Itaalia ajakirjas La Civiltà Cattolica, et Pius XII polnud 1943 teadlik juutide vahistamisest Roomas ja püüdis saavutada nende vabastamist, kohustades kirikuid kaitsma hädasolijaid.
J. N. D. Kelly on Pius XII holokausti suhtumise selgitamiseks rõhutanud järgmisi aspekte:
Juudi teoloogi Pinchas Lapide arvates suutis paavst päästa sõja ajal 700 000 – 860 000 juudi elu. Ta määras kaks juuti Paavstliku Teaduste Akadeemia liikmeks. Tema korraldusel toimetati 6000 Bulgaaria juudi last Palestiinasse. 1945 sai Rooma pearabi Israel Zolli katoliiklaseks, tema ristiisaks oli paavst. 2005 avaldas ajaleht Corriere della Sera 20. novembril 1946 Prantsuse katoliku kirikule ja nuntsius Roncallile dateeritud dokumendi, mis kohustas orvuks jäänud juudi lapsi ristima, kuid seda otsust ei viidud täide.
Välispoliitilised suhted.
Suhted Ameerika Ühendriikidega.
Detsembris 1939 määras USA saadikuks Vatikani Myron Charles Taylori.
Suhted Hispaaniaga.
Püha Tool sõlmis 27. augustil 1953 konkordaadi Hispaaniaga.
Suhted Portugaliga.
Püha Tool sõlmis 7. mail 1940 konkordaadi Portugaliga. 13. juunil 1940 avaldatud entsüklikas "Saeculo exeunte" käsitles Pius XII kiriku olukorda Portugalis.
Suhted sotsialismileeriga.
Pius XII kajastas 28. oktoobril 1956 avaldatud entsüklikas "Luctuosissimi Eventus", 1. novembril 1956 avaldatud entsüklikas "Laetamur admodum" ja 5. novembril 1956 avaldatud entsüklikas "Datis Nuperrime" Ungari 1956.aasta revolutsiooni.
Muud välispoliitilised sündmused.
1. mail 1948 avaldatud entsüklikas "Auspicia quaedam" ja 24. oktoobril 1948 avaldatud entsüklikas "In multiplicibus" kajastas Pius XII Palestiina olukorda. Ta sõlmis 16. juunil 1954 Dominikaani Vabariigiga konkordaadi. Ta ekskommunitseeris 1955 Argentina poliitiku Juan Peróni.
Suhted kiriku institutsioonidega.
29. oktoobril 1939 tunnustas ta Javerianos de Yarumali misjoniseltsi (M.X.Y.).
12. detsembril 1939 tunnustas ta Püha Vaimu misjonäre (M.Sp.S.).
11. juunil 1940 tunnustas ta Scarboro välismisjonäride seltsi (S.F.M.).
24. veebruaril 1947 tunnustas ta Sacré-Coeuri kongregatsiooni ("Congrégation du Sacré-Coeur", S.C.J.).
15. augustil 1948 tunnustas ta skalabrinistide kongregatsiooni ("Congregation of the Missionaries of St. Charles", C.S.).
20. novembril 1954 tunnustas ta Jumaliku providentsiaali vendade instituuti ("Parvum opus Divinae Providentiae", F.D.P.).
15. detsembril 1956 tunnustas ta Jumaliku providentsiaali vendade kongregatsiooni ("Congregatio Pauperum Servorum Divinae Providentiae", P.S.D.P.).
Liturgilised otsused.
Pius XII kajastas liturgiat 29. juunil 1943 avaldatud entsüklikas "Mystici corporis".
Ta kutsus 20. novembril 1947 avaldatud entsüklikas "Mediator Dei" ilmikuid osalema aktiivsemalt missal.
Ta moodustas 28. mail 1948 liturgiareformikomisjoni.
Ta kuulutas 16. jaanuaril 1946 Kiriku doktoriks Padova Antoniuse.
1950. aastat tähistati juubeliaastana.
1951 taastas ta ülestõusmispühade vigiilia tähistamise.
Ta reguleeris 16. novembril 1955 avaldatud entsüklikas "Maxima redemptores" ülestõusmispühade eelse suure nädala liturgiat.
16. jaanuaril 1953 avaldatud entsüklikas "Christus dominus" ja 19. märtsil 1957 avaldatud entsüklikas "Sacram communionem" sätestas ta paastunõuded enne armulauda ja õhtuste missade pidamise korda.
Ta käsitles 25. detsembril 1955 avaldatud entsüklikas "Musicae sacrae" liturgilist muusikat.
Ideoloogilised otsused.
Pius XII lõpetas aprillis 1949 Pius XI langetatud keelu Action Française'i liikumisele ja toetas Itaalia Kristlikku Demokraatlikku Parteid.
12. märtsil 1950 avaldatud entsüklikas "Anni sacri" taunis ta ateismi.
12. augustil 1950 avaldatud entsüklikas "Humani generis" taunis ta teoloogia ühitamist kaasaegsete ideoloogiliste ja intellektuaalsete trendidega, eriti darvinismiga.
Ta kuulutas ekskommunitseerituks iga valija, kes 1948. aasta valimistel toetas kommuniste. Ta taunis 1. juulil 1949 ja 28. juulil 1950 tehtud avaldustes ning 29. juunil 1958 avaldatud entsüklikas "Ad apostolorum" kommunismi ning ähvardas kommunistliku partei liikmeid ekskommunikatsiooniga. 2. juulil 1957 avaldatud entsüklikas "Le pelerinage" taunis ta materialismi.
Neitsi Maarja austamine.
Pius XII kuulutas 1. novembril 1950 avaldatud apostellikus konstitutsioonis "Munificentissimus Deus" dogmaks neitsi Maarja ihuliku taevassevõtmise. Sellele eelnes 1. mail 1946 piiskoppidele saadetud entsüklika "Deiparae virginis".
1954. aastat tähistati neitsi Maarja aastana, millega tähistati 100 aasta möödumist neitsi Maarja pärispatuta saamise dogma väljakuulutamisest. Neitsi Maarja austamisele oli pühendatud 11. oktoobril 1954 avaldatud entsüklika "Ad caeli".
Pius XII tunnustas ametlikult neitsi Maarja ilmumist Fátimas. Detsembris 1940 sai ta kirja Lúcia dos Santoselt. 31. oktoobril 1942 pühitses ta kogu maailma Neitsi Maarja Puhtaimale Südamele ja 7. juulil 1952 pühitses ta Venemaa Neitsi Maarja Puhtamaile Südamele.
Misjon.
Pius XII käsitles 2. juunil 1951 avaldatud entsüklikas "Evangelii praecones" ja 21. aprillil 1957 avaldatud entsüklikas "Fidei donum" misjonit.
Moraaliteoloogia.
Pius XII mõistis 24. detsembril 1944 ja 20. veebruaril 1946 hukka kollektiivse süü doktriini.
Ta taunis 29. septembril 1949 kunstlikku viljastamist.
Ta kajastas 29. oktoobril 1951 ja 26. novembril 1951 peetud jutlustes perekonna planeerimist.
Oikumeenia.
Pius XII soosis katoliiklaste osalemist mitte-katoliiklaste konverentsidel ja tunnustas 20. detsembril 1949 oikumeenilist liikumist. Ta rõhutas sidemeid uniaadikirikuga ja õigeusu kirikuga. Ta avaldas 23. detsembril 1945 Ruteenia kiriku aastapäeva puhul entsüklika "Orientales omnes".
Onupojapoliitika.
Pius XII ei edutanud Innocentius XII otsusest lähtuvalt oma sugulasi kirikuametitesse. Ta määras oma vennapoja Marcantonio Pacelli paavsti kaardiväe brigaadikindraliks.
Ametisse nimetatud kardinalid.
Pius XII pühitses 56 kardinali 2 konsistooriumil. Tema ajal sai kardinaliks hilisem paavst Johannes XXIII. Enne esimest konsistooriumi 1946 tegutses vaid 38 kardinali. Oma esimesel konsistooriumil pühitses Pius XII 32 kardinali, seni polnud ükski paavst pühitsenud korraga nii palju kardinale, hiljem on veel rohkem kardinale ühel konsistooriumil pühitsenud vaid Johannes Paulus II 2001. Pius XII ajal vähenes kardinalide kolleegiumis itaallaste osakaal. Ta oli kavatsenud 1953 määrata kardinaliks ka Giovanni Montini, kuid too keeldus sellest, teise versiooni järgi ei soovinud Pasqualina Lehnert tema määramist kardinaliks.
25. detsembril 1945 avaldatud apostellikus konstitutsioonis "Vacantis apostolicae" reguleeris Pius XII konklaavi tegevust ja sätestas, et paavstiks valituks osutumisel tuleb saada kaks kolmandikku pluss üks konklaavil osalejate häältest. 25. jaanuaril 1946 moodustas ta San Paolo alla Regola titulaarkiriku.
30. novembril 1952 avaldatud "motu proprio"'s "Valde solliciti" sätestas ta kardinalide riietumist.
Pius XII kultuuriloos.
Pius XII lubas 30. septembril 1943 avaldatud entsüklikas "Divino afflante" piibli eksegeesis kasutada ajalooteaduse meetodeid.
Tema ajal teostati 1939–1949 arheoloogilised väljakaevamised Rooma Peetri kirikus.
8. septembril 1957 avaldatud entsüklikas "Miranda prorsus" rõhutas ta meedia rolli. Ta oli esimene paavst, kes sai meedia kaudu laiemalt tuntuks.
Pius XII oli Suure Paugu teooria pooldaja.
Tema järgi on nimetatud USA skautide kõrgeim katoliiklik auhind.
Teda on kujutatud 1963 esietendunud Rolf Hochhuthi näidendis "Der Stellvertreter. Ein christliches Trauerspiel".
1950 võeti kasutusele Vatikani praegune hümn.
Teda on kujutatud Brasiilia Coração de Maria kiriku vitraažil. Bragas avati 15. mail 1957 tema auks skulptor Raul Xavieri püstitatud monument.
Ta kohtus 29. oktoobril 1949 trompetist Louis Armstrongiga.
Pius XII ja Eesti.
Pius XII kohtus 1940 piiskop Eduard Proffitlichiga, keda paavst veenis jääma Eestisse. Paavst kohtus 2. juulil 1949 Eesti eksiilvalitsuse juhi August Reiga. 
Surm.
Pius XII suri 82-aastaselt 9. oktoobril 1958 Castel Gandolfos gastriidi tagajärjel ja maeti 13. oktoobril Vatikanis. Ta valitses 19 aastat 7 kuud ja 7 päeva.
Tema ihuarst Riccardo Galeazzi-Lisi fotografeeris surevat ja surnud paavsti ning üritas fotosid pärast paavsti surma meediale pakkuda, kuid edutult. Galeazzi-Lisi kavatses ka paavsti palsameerida, kuid tegi seda väga kohmakalt. Ebaõnnestunud palsameerimine kiirendas lagunemisprotsessi. Pius XII kiiresti laguneva keha lehk pani mõned auvahtkonnas olnud Šveitsi kaardiväelased oksendama ja minestama; laiba keha läks lillaks ja nina tuli ära.
Pius XII õndsaks kuulutamine.
Pius XII õndsaks kuulutamise protsessi alustati 18. novembril 1965. 1990 kuulutas Johannes Paulus II ta Jumala teenriks ja Benedictus XVI 19. detsembril 2009 austusväärseks ("venerabilis").