Kalvinism (soterioloogia)

Kalvinism (soterioloogia) käsitleb reformeeritud teoloogia kitsamat haru – selle õpetust päästest ja armust –, mis sai süstemaatilise vormi Dordrechti sinodil (1618–1619) ja mille lühikokkuvõtet tuntakse nime all kalvinismi viis punkti (ingl "Five Points of Calvinism"). Akronüüm TULIP on hilisem, 20. sajandi algus (ingliskeelses kontekstis).
"Terminoloogiline märkus": Käesolev artikkel käsitleb kalvinismi soterioloogilises mõttes – keskendudes õpetusele armust, valikust, lepitusest, kutsumisest ja püsivusest. Laiema ajaloolise ja teoloogilise tausta (kirikukord, lepinguteoloogia, sakramendid jt) kohta vt Reformeeritud kristlus.
Ajalooline taust.
Varakristlikud eellased (2.–4. sajand).
Varakristlikus kirjanduses rõhutati ühtaegu nii Jumala armu esmasust kui ka inimese vastutust. Irenaeus kaitses lunastuse objektiivsust Kristuse teos ("recapitulatio") ning seostas pääste terviklikult Jumala algatusega, ent jättis ruumi inimese vastusele. Johannes Chrysostomos ja Basileios Suur kasutasid sageli sünergia-keelt, rõhutades koostööd armuga. Sel perioodil ei olnud predestinatsiooni ja armu täpne vahekord veel dogmaatiliselt fikseeritud, sarnaselt paljude teiste teoloogiliste seisukohtadega.
Augustinuse ja Pelagiuse vaidlus (5. sajand).
Murrang saabus peamiselt ladinakirikut puudutanud vaidluses Pelagiuse ja tema järgijatega. Kuigi senimaani oli kirikus leidunud erisugust soterioloogiaalast keelekasutust, siis nüüd leidis esmakordselt aset ortodoksse lunastusõpetuse dogmaatiline fikseerimine kirikukoguga. Augustinus väitis, et pärast pattulangust on inimene oma loomulikus seisundis võimetu pöörduma Jumala poole ilma eelneva armuta ("gratia praeveniens") ning et pääste on täielikult armu töö ("sola gratia"). Ta käsitles predestinatsiooni nii, et Jumal määrab armu andmise järgi kindlalt ja efektiivselt päästetute hulga ("praedestinatio sanctorum"). Kartaago kirikukogu (418) mõistis pelagiaanluse hukka ning kinnitas Augustinuse kokkulangevust Piiblis õpetatuga, kinnitades jäädavalt õpetuse pärispatust ja armu vältimatust vajadusest päästeks. Kirikukogu otsused kinnitas Rooma piiskop Zosimus.
Pärast Augustinuse surma jätkasid tema õpetuse joont Prosperus Aktvitaaniast ja Fulgentius Ruspest, rõhutades, et pääste algus on armu vaba andmine Jumala poolt, mitte inimese algatus ("De vocatione omnium gentium"; "De veritate praedestinationis et gratiae").
Orange’i (529) järgne konsensus ja semipelagiaanluse kriitika.
Orange’i kirikukogu (529) kinnitas eelneva armu vajalikkust ja mõistis hukka semipelagiaanluse (õpetuse, mille järgi inimese pöördumise algatus võib tulla tema enda, loomupäraselt olemasolevast, tahtest), kuid vältis ranget kahekordse ettemääratuse formuleeringut. Tuleb märkida, et selleks ajaks oldi Augustinuse enda õpetust niivõrd laialdaselt ja korduvalt vääriti tõlgendatud, et kirikukogus arvati, nagu ta oleks õpetanud inimeste põrgusse määramist nende tegudest sõltumata ning see Augustinusele postuumselt omistatud seisukoht mõisteti kirikukogus samuti hukka. Niisiis jäädi üksnes armust pääsemise joonele, ent märgiti, et inimene võib ka armule vastu seista. Teoloog Tarmo Toom on kirjutanud, et kirikukogu lõpptulemuseks oli "semiaugustiinlus".
Karolingide ajastu: Gottschalk ja 9. sajandi predestinatsioonitülid.
9. sajandil tekitas laia vaidluse munk Gottschalk Orbais’st, kes õpetas topeltpredestinatsiooni (nii päästeks kui hukkamõistuks), toetudes Augustinuse tekstidele. Peapiiskop Hincmar mõistis selle hukka ning Quierzy kirikukogu (853) formuleeris leebema positsiooni, samal ajal kui Valence’i ja Langresi sinodid (855, 859) esitasid augustiinlikuma sõnastuse armu tõhususest.
Skolastika: predestinatsioon ja arm (12.–13. sajand).
Keskaegne skolastika süstematiseeris varasemad arusaamad: Petrus Lombardus käsitles "Sententsides" (I, dist. 40) predestinatsiooni kui Jumala igavest otsust armu kohta. Temalt pärineb Kristuse lunastussurma ulatuslikkust ja mõju kokkuvõttev ütlus: "Piisavalt maailma jaoks, ent mõjusalt valitute jaoks." Hilisemad kommentaatorid arutlesid, kas predestinatsioon eeldab Jumalapoolest ettenägemist inimese teenetest. Thomas Aquino esitas klassikalise käsitluse: predestinatsioon on "gratiae praeparatio" – Jumal määrab lõpud ja annab vahendid, kus arm on vältimatult vajalik nii usuelu alguses kui selle edenemises ("ST" I, q.23; I–II, qq.109–114). Debatt jätkus Bonaventura ja Johannes Duns Scotuse nüanssidega (armu ja tahte koostöö täpsed määratlused) ning hiliskeskajal rõhutati ka Jumala suveräänset vabadust (nt William Ockhami voluntarismi variatsioonid).
Hiliskeskaeg ja eelreformatsioon (14.–15. sajand).
Hiliskeskajal leidub predestinatsiooni tugevaid rõhuasetusi (nt John Wycliffe), ent ametlik doktriin jäi valdavalt skolastilise sünteesi piiridesse, mille kohaselt Jumala arm on küll esmane, kuid inimene võib armule vastu seista ning predestinatsiooni "modus" jääb saladuseks. Varem oli Lateraani IV kirikukogu (1215) kinnistanud arusaama Jumala ettehooldusest, patu ränkusest ja reaalsusest. Seejuures hoiduti tülikast predestinatsiooni-teemast, mis jäeti üleüldse formaliseerimata. Seega keskaja lõpuks oli varakristlusest säilinud, vähemalt mingil määral, soterioloogiline pluralism.
Luther vs Erasmus (16. sajandi algus).
Reformatsiooni tuntuim vaidlus soterioloogias on Martin Lutheri ja Erasmuse vaidlus inimese tahte vabaduse ja selle vabaduse ulatuslikkuse üle. Luther väitis oma teoses "De servo arbitrio" (1525), et inimese tahe on orjastatud ja pääsemiseks on vajalik Jumala sekkuv, inimesest väljastpoolt pärinev ("extra nos"), arm (eristamaks seda Pelagiuse jt õpetusest, mille kohaselt on vajalik arm inimeses juba olemas). Viimane oli otsustav samm monergistliku soterioloogia suunas, mis haakub väga lähedalt hilisemate reformeeritud teoloogia joontega, ehkki hilisem luterlus lahutab Lutheri enda teoloogia luterlusest ega jaga hilisema kalvinismi või ka laiemalt reformeeritud teoloogilise raamistiku järeldusi. Martin Lutheri kaasvõitleja Philipp Melanchthoni varased "Loci communes" (1521) sisaldasid tugevaid predestinatsiooni aktsente, mis hilisemates väljaannetes pehmenesid (sünkretistliku vaidluse järel).
Šveitsi reformatsioon ja teekond kalvinistliku soterioloogia poole.
Šveitsis esitas Ulrich Zwingli varakult ettemääratuse tugeva käsitluse (nt "De providentia Dei", 1530), rõhutades Jumala absoluutset võimu ja voli pääste ning päästetute üle. Heinrich Bullinger sidus selle kirikukorra ja lepinguteoloogia aruteludega ("Decades"). Johannes Calvin andis täpsustatavale soterioloogiale selle klassikalise süstemaatilise vormi ("Institutio Christianae Religionis", 1559, III, 21–24), mis ühendas endas Augustinuse armuõpetuse, skolastilise täpsuse ja (reformatsiooniajal levinud) praktilis-pastoraalse rõhuasetuse (kutsumise mõjusus, Kristuse teenitud lunastuse kindlus, pühade püsivus). 16. sajandi teises pooles kinnistasid usutunnistuslikud tekstid (Belgia usutunnistus (1561), Heidelbergi katekismus (1563), Teine Helveetsia usutunnistus (1566) armu suveräänsuse ja valiku õpetuse erinevate rõhuasetusega. Viimased dokumendid andsid soodsa lähtekohta hilisematele Dordrechti sõnastustele.
Remonstrantide vaidlus ja Dordrecht (1618–1619).
Hollandi teoloogi Jacobus Arminiuse järgijad ("Remonstrandid", arminiaanid) esitasid viis teesi (1610), rõhutades Jumalapoolse armupakkumise universaalsust ja inimese tingimuslikku vastust armule. Dordrecht'i sinod (1618–1619) vastas Arminiuse õpetusele enda kaanonitega, kus soterioloogia oli korrastatud viies peatükis (valik; lepitus; inimese rikutus ja kutsumine; püsivus). Hilisem populaarne mnemoonika TULIP võtab kokku vaid selle vaidluse soterioloogilise osa ega hõlma kogu reformeeritud teoloogiat.
Viis punkti (TULIP).
Kalvinismi soterioloogiat esitatakse sageli viie põhipunktina, mis kirjeldavad Jumala armu tööd inimese päästmises. Vastavad kaanonid on jagatud järgmiselt: I – valik, II – lepitus, III/IV – inimese rikutus ja kutsumine, V – püsivus.
Inimene on pärast pattulangemist vaimselt surnud ega suuda oma loomulikus seisundis Jumala poole pöörduda (Rm 3:10–11; Ef 2:1–5). Päästmine on täielikult armu töö (Ef 2:8–10). 
Kaasaegsed terminid: "radical depravity", "pervasive depravity". Vastab kaanonitele III/IV, art 1–3, 11–12.
Jumal valib päästeks inimesi mitte nende tegude või usu eelteadmise põhjal, vaid ainuüksi oma suveräänse armuvaliku järgi (Ef 1:4–5; Rm 9:11–16, 11:5). Seda nimetatakse ka suveräänseks valikuks "sovereign election". Vastab kaanonitele I, art 7–10.
Kristuse surm oli asendusohver, mis tõi tõelise lunastuse neile, kelle eest Ta suri. Lunastus on oma ulatuselt kindel ja tõhus, mitte pelgalt potentsiaalne (Jh 10:11, 15). 
See eristub Johannes Cassianuse ja Arminiuse õpetusest, mille kohaselt päästev arm on universaalselt kättesaadav ja sõltub inimese vastusest – ehk pääste on potentsiaalselt võimalik kõigile, kes seda tahavad. 
Kaasaegne termin: "definite atonement" või "particular redemption". Vastab kaanonitele II, art 8–9. Klassikaline käsitlus: John Owen, "The Death of Death in the Death of Christ" (1647).
Need, keda Jumal on määranud päästeks, tulevad usule, sest Püha Vaimu töö inimese südames on mõjuvõimas ja viib täide oma eesmärgi (Jh 6:37, 44; Rm 8:30). 
Kaasaegne termin: "effectual grace" või "effectual calling" (mõjus kutsumine). Vastab kaanonitele III/IV, art 10–14.
Need, keda Jumal on kord uuesti sünnitanud ja õigeks mõistnud, püsivad usus lõpuni. Jumal hoiab oma lapsi ega lase neil täielikult ära langeda (Jh 10:28–29; Fl 1:6). 
Kaasaegne termin: "preservation of the saints" (pühade säilitamine). Vastab kaanonitele V, art 3–7.
Suhe teiste teoloogiliste õpetustega.
Augustiinlik eelkäija.
Kalvinistlik soterioloogia tugineb Augustinuse armuõpetusele, eriti teostes "De correptione et gratia" ja "Enchiridion", kus Augustinus rõhutab, et inimese pääsemine on täielikult armu töö ning et Jumala tahe ei sõltu inimese valikust (Rm 9:16).
Arminianism.
Arminianism (Jacobus Arminius ja Remonstrandid) rõhutab inimese vaba tahte rolli päästes ja õpetab, et Kristus suri kõigi inimeste eest, ehkki pääste sõltub inimese vastusest usus. Dordrechti sinodi kaanonid sõnastasid kalvinismi viis punkti otsese vastusena remonstrantide viiele teesile. Arminianism mõjutas märkimisväärselt John Wesley teoloogiat.
Luterlus.
Luterluses, sarnaselt kalvinismiga, on vitaalse tähtsusega rõhuasetus armu esmasusel ja inimese jõuetusel ilma teda elustava armuta. Siiski erineb luterlus õpetuses piiratult määratud lunastuse ja kahekordse ettemääratuse ("double predestination") osas. Luterlik teoloogia säilitab üldise armupakkumise idee ja erineb seega kalvinistlikust tõlgendusest ristil toimunust.
Roomakatoliku kirik.
Katoliku kiriku Trento kirikukogu (1547) "De iustificatione" rõhutab, et õigeksmõistmine on nii pattude andestus kui seesmine pühitsemine, ning et inimene võib armule vastu seista. Kalvinistlik soterioloogia on seevastu rangelt monergistlik – Jumal tegutseb päästmises üksi.
Kaasaegne vastuvõtt.
20.–21. sajandil on kalvinistlik soterioloogia saanud ülemaailmset tähelepanu nn uuskalvinismi ("New Calvinism") kontekstis, mida on esindanud teoloogid nagu John Piper, R. C. Sproul, Timothy J. Keller ja Wayne Grudem. Kalvinistlik soterioloogia levis laiemalt baptistide seas ega piirdunud enam peamiselt magisteriaalsest pärandist lähtuvate presbüterlike/reformeeritud kogudustega. Eelmainitud teoloogid rõhutasid ja rõhutavad kalvinistliku soterioloogia missioonilist ja evangeelset mõõdet, vastukaaluks karikatuursele kriitikale, mille kohaselt peaks kalvinistlik arusaam tegema misjoni ning evangeeliumi kuulutamise otstarbetuks. Samal ajal on teoloogid (nt Richard A. Muller) hoiatanud TULIPi kui hilise mnemoonika ületähtsustamise eest, rõhutades, et "Dordrecht'i kaanonid" kuuluvad laiemasse reformeeritud dogmaatika süsteemi.