tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Heli Pikk

Heli Pikk (neiuna Heli Raadik; sündinud 24. aprillil 1958 Loksal) on Eesti Rahvusringhäälingu arhiivide juhataja. 
Ta on lõpetanud 1976. aastal Põltsamaa Keskkooli ja 1981. aastal Tartu Riikliku Ülikooli matemaatikateaduskonna matemaatika erialal.
Ta juhtis aastatel 1993–2007 Eesti Raadio fonoteeki.
Osalenud juhi ja koordineerijana alates 1996.a. Eesti Raadio fonoteegi ja heliarhiivi ning Eesti Televisiooni filmiarhiivi, videoarhiivi, uudistearhiivi ja spordiarhiivi analoogsalvestiste digiteerimise ja üldsusele kättesaadavaks tegemise juures.
Alates 1994. aastast on ta International Association of Sound and Audiovisual Archives (IASA) liige ning alates 2010. aastast Eesti Veebiarhiveerimise Nõukoja liige.
Lisaks arhiivitööle on ta koostanud paljud Eesti Kullafondi ja Eesti rocki lapsepõlv, Eesti folgi noorusaeg I, Nõukogude Eesti POP, Estraadiklassika, Laula mu laulu, Eesti 30ndad, Eesti 50ndad, Eesti 60ndad, Eesti 70ndad, Eesti 80ndad, Eesti 90ndad, 100 armastatud eesti laulu jne kogumikud. 
Korraldanud koos Heli Teedlaga 19. aprillil 1995 eesti muusikute kokkutuleku „Eesti biitmuusika 30“, millest on tehtud telesaade "Kuniks elu: Eesti beat 30".
Mark Trivas

Mark Adolfovitš Trivas (vene keeles Марк Адольфович Тривас; 20. märts (vkj 7. märts) 1908 Peterburi – 26. veebruar 1977 Moskva) oli Nõukogude Liidu literaat ning estraadi- ja tsirkusekunsti näitekirjanik.
Trivas sündis arsti perekonnas. 1930. aastal lõpetas Leningradi Stsenaristide Instituudi juures Kõrgemad Kunstiteadusalased Kursused. Kirjanduslikku tegevust alustas 1920. aastatel. Suures Isamaasõjas sõdis rindel. 1944. aasta suvel autasustati teda pealetungioperatsiooni käigus agitatsiooni- ja propagandatöö eest Punatähe ordeniga. Pärast sõda jätkas Trivas estraadi- ja tsirkusekunsti näitekirjanikuna. Kirjutas ka estraadi- ja tsirkusekunsti teooriaalaseid artikleid.
1966. aastal avaldas Trivas mustkunsti ajaloo ülevaate "Muistsetest maagidest tänapäeva illusionistideni" (koos Aleksandr Vadimoviga). 1971. aastal kirjutas eessõna armeenia mustkunstniku Haruthjun Hakobjani (1918–2005) raamatule "Всё о фокусах".
Saadeddine Othmani

Saadeddine Othmani (araabia keeles سعد الدين العثماني‎; sündinud 16. jaanuaril 1956) on Maroko poliitik, alates 17. märtsist 2017 kuni 7. oktoobrini 2021 Maroko peaminister. Ta oli aastatel 2012–2013 Maroko välisminister.
Elu ja karjäär.
Othmani sündis 1956. aastal Susi piirkonnas Agadiri lähedal Inezgane linnas. Ta on Casablanca Hassan II ülikoolist saanud kaks doktorikraadi, 1986. aastal meditsiinis ja 1994. aastal psühhiaatrias. Ta on magistri- ja DEA-kraadi saanud islami uuringutes aastatel 1983, 1987 ja 1999.
Ta on kirjutanud raamatuid psühholoogia ja islami õiguse teemadel, olnud mitme ajakirja ja muu väljaande peatoimetaja. 2004. aastal, kui Abdelkrim al-Khatib poliitikast lahkus, sai Othmanist Õigluse ja Arengu Partei (ÕAP) juht. Ta esindab parlamendis oma sünnilinna Inezganet.
Saadeddine Othmani oli 2012–2013 Õigluse ja Arengu Partei valitsuses Maroko välisminister. Pärast teda oli välisminister Salaheddine Mezouar, Othmanist sai ÕAP parlamendifraktsiooni juht.
17. märtsil 2017 nimetas kuningas Mohammed VI Othmani peaministriks.
25. märtsil 2017 teatas värske peaminister, et tema valitsusse kuuluvad lisaks ÕAP-le ka Sõltumatute Rahvuskogu, Rahvaliikumine, Konstitutsiooniline Liit, Arengu ja Sotsialismi Partei ning Rahvajõudude Sotsialistlik Liit.
Valitsuse koosseis kinnitati 5. aprillil 2017.
Saadeddine Othmanit tuntakse frankofiilina.
Arutjun Akopjan

Arutjun Amajakovitš Akopjan (vene keeles Арутюн Амаякович Акопян; armeenia keeles Հարություն Հմայակի Հակոբյան "Haruthjun Hmajaki Hakobjan"; 25. aprill 1918 Iğdır (tänapäeval Türgi) – 13. jaanuar 2005 Moskva) oli armeenia päritolu Venemaa mustkunstnik. 
Hakobjan sündis Iğdıris Armeenia Esimeses Vabariigis (1920. aastal hõivasid Iğdıri Türgi väed) sepa perekonnas. 1943. aastal lõpetas ta estraadikooli Moskvas. Esines laval käteosavust nõudvate numbritega. Esimese soolokontserdiga esines 1965. aastal, viimasega 1995. aastal.
Kuktiškės

Kuktiškės on alev Leedus Utena rajoonis, Kuktiškėse valla halduskeskus. Alev asub Utenast 12 kilomeetrit kagus Vyžinta jõe ääres. 
Kuktiškėses on põhikool, postkontor ja raamatukogu. Vaatamisväärsusteks on kooli juures asuv koduloomuuseum, endine hobupostijaama hoone ja sealne aastal 1890 ehitatud katoliku kirik ja kirikuaias asuv aastal 1913 püstitatud puust rist. Alevist põhja pool asub Kuktiškėse linnamägi.
Nimi.
Kuni XX sajandi alguseni kandis asula nime Kukutiškėmis. Rahvasuu kohaselt on alevile on nime andnud vaenukägu (leedu "kukutis"), ent tõenäolisemalt on tegemist hüdronüümiga ja alev on nime saanud seal voolavalt Kuksa ojalt.
Ajalugu.
Alevi juures asub Kuktiškėse linnamägi pindalaga 83x65 ja kõrgusega 18 meetrit. Linnamägi võeti kasutusele I aastatuhandel eKr, kasutusel oli see I aastatuhande lõpuni. Kultuurikihti seal ei ole. Sellest kilomeeter lõuna pool asuvad Kuktiškėse muinaskalmed.
Asulat on kirjalikes allikates esimest korda mainitud aastal 1387, mil Jogaila sealsed maad Vilniuse piiskoppidele annetas. Aastal 1530 mainiti sealset karjamõisa. XVI sajandil moodustati aastani 1841 piiskoppidele kuulunud Kuktiškėse mõis. 1604 rajati asulasse esimene kirik, mis aga aastal 1889 maha põles. Järgmisel aastal ehitati selle asemele praegune kirikuhoone.
Teise maailmasõja järel tegutsesid alevi ümbruses Leedu metsavennad, mõnda aega asus seal nende staap. Nõukogude perioodil oli asula kohaliku kolhoosi keskasulaks.
Sotsiaalne isolatsioon

Sotsiaalne isolatsioon on üksikisiku ja ühiskonna vahelise kontakti täieliku või peaaegu täieliku puudumise seisund. Isolatsioon erineb üksindusest, mis on ajutine ja soovimatu kontakti puudumine inimeste vahel. Sotsiaalne isolatsioon kui ühiskondlik ja psühholoogiline probleem ei ole seotud kindla vanuserühmaga ning selle sümptomid võivad vanuserühmiti erineda.
Ajutise ja pikaajalise sotsiaalse isolatsiooni sümptomite hulka kuulub nii pikaajaline eraldatuses viibimine, suhtluse puudumine pere, tuttavate või sõpradega kui ka sihipärane kontakti vältimine teiste inimestega potentsiaalses suhtlusolukorras. Sotsiaalne isolatsioon võib olla põhjuseks või kaaspõhjuseks psüühilistele häiretele ning sotsiaalse isolatsiooni ja tõrjutuse vältimine on sotsiaaltöö üks tegevusfookusi.
Unna kreis

Unna kreis [ˈʊna] on haldusüksus Saksamaa Nordrhein-Westfaleni liidumaa keskosas.
Ajalugu.
Praeguse Unna kreisi ala oli varem osa Marki krahvkonnast, mis hiljem kuulus Preisimaale. 1753. aastal reformiti piirkonna kohalikku valitsust, loodi esimene Hammi kreis. Napoleoni Prantsusmaa okupatsiooni ajal kuulus see Ruhri departemangu, kuid Preisimaale tagastamise järel taastati Hammi kreis, kuigi mitme muudatusega.
1901. aastal sai Hammi linn ise eraldi linnaliseks haldusüksuseks, kuid kreis säilitas nime ja selle valitsus jätkas Hammis aastani 1929. Sel aastal viidi valitsus Unnasse ja kreisi nimeks sai ka Unna, et peegeldada uut halduskeskust. Hilisemad organisatsioonilised muudatused, viimati 1975. aastal, lisasid kreisile Lüneni, Schwerte, Selmi ja Werne linnad.
Geograafia.
Geograafiliselt katab Unna kreis ala Dortmundist idas, tähistades sellega Ruhrimaa idaserva. Nii Ruhri kui ka Lippe jõed voolavad läbi kreisi.
Kęstutis Mažeika

Kęstutis Mažeika (sündinud 28. aprillil 1982 Marijampolės) on Leedu poliitik, kes kuulub Leedu Talunike ja Roheliste Liitu. Ta oli 4. aprillist 2019 kuni 11. detsembrini 2020 Leedu keskkonnaminister.
Ta lõpetas aastal 2000 Marijampolė 6. Keskkooli ja aastal 2006 Leedu Veterinaaria Akadeemia veterinaarmeditsiini erialal. Pärast akadeemia lõpetamist töötas ta Veterinaaria Akadeemias karjäärikeskuse juhatajana. Aastal 2013 kaitses ta doktoriväitekirja põllumajandusteaduste alal.
Ta oli 4. aprillist 2019 kuni 11. detsembrini 2020 Leedu keskkonnaminister.
Setu kannel

Setu kannel on näppekeelpillide hulka kuuluv muusikainstrument.
Kannel on ürgne läänemeresoome keelpill. Tema vasteid leidub balti rahvastel ja Loode-Venemaal.
Ehitus.
Setu kannel on labaga kannel, olles ühest puust õõnestatud väikekandle eritüüp. Pilli korpus jätkub ülaosas kaane tasapinnal lauakujulise pikenduse, nn labaga (setu "helühänd"). Labaga kandle valmistamiseks on kasutatud pärna, kadakat, mändi, kuuske. Keeled on vask-, messing- või terastraadist. Pillid on 6- ja 7-keelsed. Tava kohaselt valmistas varem iga mängija oma pilli ise, seepärast olid kandled erinevad. 
Mängutehnika.
Setumaal oli levinud akordiline katmistehnikas mängustiil selle lihtsamal kujul, mis seisnes kahe akordi vaheldamises. 
Eesti väikekandlest erineb ta lisaks kujule ka mängutehnika poolest: ühe käega kaetakse hetkel mittevajalikud keeled, teisega aga lüüakse lahtised keeled korraga helisema. Selline vahetamine toimub väga kiirelt ja rütmiliselt. Sõrmede asendit keelte vahel mängu
ajal ei muudeta. 
Kasutamine.
Kannelt mängisid ainult mehed ning seda tehti enamasti külapidudel ja pulmades. Setu labaga kannel on olnud varem tähtis tantsu saatepill, mille ülesanne on anda tantsule rütm. Setu tantsu ehk karguse (ka "setukõnõ", "pljask"a) saatemuusikas oli esikohal kindel rütm. Setu kannelt mängiti lisaks laulu saateks. Omapäraseks nähtuseks on olnud kirikukellade imitatsioonid kandlel.
Levinud oli uskumus, et kandlemänguga saab surma eemale peletada. Kannelt võis mängida isegi surnuvalvamise juures, kui muu pillimäng, laulmine ja lõbutsemine oli keelatud. 20. sajandi alguses oli labaga kannel Setumaal kodune soolopill eelkõige omaette musitseerimiseks. Tantsu saateks mängiti siis uuemat külakannelt..
Tänapäev.
Tänapäeval mängitakse setu kannelt peamiselt kodudes või vaiksemas õhkkonnas. Siiski võib seda kuulda ka suurematel üritusel ning festivalidel. 21. sajandi alguses on setu väikekannel taas nii setude kui ka muu kandi rahvamuusikute teadvusesse tõusnud.
Greigh

Greigh, ka "Greig" (vene keeles "Грейг") oli Šotimaalt Inverkeithingist pärit aadlisuguvõsa.
Greighid rüütelkonna matriklis.
1912. aastal võeti Aleksei-Jakov Vassiljevitš Greigh (1859−?) Kuramaa rüütelkonna matriklisse. Lisaks sellele kanti 2. oktoobril (vkj) 1889 Peterburi kubermangu aadlisuguvõsaraamatusse Vassili (Wilhelm) Aleksejevitš Greigh (1832−1902) koos abikaasa ja lastega.
Mariano Gálveze Ülikool

Mariano Gálveze Ülikool ("Universidad Mariano Gálvez de Guatemala") on ülikool, mis asub Guatemala linnas Guatemalas.
Ülikooli õppekeel on hispaania keel. Ülikool on asutatud aastal 1966. 
Ülikool on nimetatud José Mariano Gálveze (1794–1862) järgi, kes oli Guatemala riigipea aastail 1831–1838 ning oluline hariduse edendaja ja haridussüsteemi reformija.
José Mariano Gálvez

José Felipe Mariano Gálvez (1794–1862) oli Guatemala riigipea aastail 1831–1838.
Ta oli leidlaps, kes aga kasvas üles rikkas perekonnas.
Tema järgi on nimetatud Mariano Gálveze Ülikool.
Leliūnai

Leliūnai on alev Leedus Utena rajoonis, Leliūnai valla halduskeskus. Alev asub Utenast 13 kilomeetrit edelas 159 ha suuruse Leliūnai paisjärve ääres. 
Leliūnais on põhikool, postkontor ja raamatukogu. Vaatamisväärsusteks on rahvakunstnik Vytautas Valiušise keraamikamuuseum, endise Leliūnai mõisa hooned ja 1905. aastal ehitatud katoliku kirik. Alevi lähedal asub Leliūnai lohukivi.
Nimi.
Alev on nime saanud ümbruskonna soode järgi: nimi tuleneb sõnast "liūnas" (tõlkes "soo"). Esimesed sealsed mõisnikud kõnelesid prantsuse keelt, kust pärineb eesliide "le".
Ajalugu.
Leliūnai mõisast ja selle juures asuvast külast on esimesed teated XVII sajandi algusest. Esimene kirik ehitati sinna aastal 1698. Kuna sealt läks läbi Kaunase ja Zarasai vaheline maantee, kujunes asula peagi õitsval järjel aleviks. Aastal 1788 ehitati sinna vana kiriku asemele uus, millest sai 1793. aastal kohaliku kihelkonna kirik. 1853. aastal rajati alevisse esimene kool. Jaanuariülestõusu ajal toimus alevi juures lahing. Tsaariajal oli alevi venekeelne nimekuju Лелюны. 1900. aastal hakati vana puukiriku asemele kavandama uut tellistest hoonet, mis valmis 1905. aastal. avati Peterburi ja Varssavi vaheline postimaantee, alevisse rajati selle hobupostijaam. 1883. aastal ehitati alevisse vana põlenud kiriku asemele uus.
Aastal 1941 toimetasid Saksa okupatsiooniväed ligi 50 Leliūnai juuti Utenasse hukkamisele. Aastail 1941–1944 asus sealses koolimajas sõjavangide laager. Sõja järel tegutsesid alevi ümbruses Leedu metsavennad, 1949. aastal asus seal metsavendade staap. 1950. aastal avati alevis NKVD osakond. Nõukogude perioodil oli asula kohaliku kolhoosi keskasulaks. 1980. aastatel ühendati aleviga naabruses asunud Leliūnai küla.
Aleksandr Vadimov

Aleksandr Aleksejevitš Vadimov-Markellov (vene keeles Александр Алексеевич Вадимов-Маркеллов; sünninimi Aleksandr Aleksejevitš Markellov; varasem esinejanimi Aleksandr Vadimov; hilisem esinejanimi Alli-Vad (Алли-Вад); 30. juuni (vkj 17. juuni) 1895 Podvjazje, Nižni Novgorodi kubermang – 5. märts 1967 Moskva) oli Nõukogude Liidu mustkunstnik ja literaat. 
Vadimov-Markellov sündis mõisavalitseja perekonnas. Õppis 1927. aastal mustkunsti Berliinis Maagiliste Kunstide Akadeemias. Naasnud Nõukogude Liitu, hakkas esinema esinejanime Alli-Vad all. Ta töötas tsirkuses kuni pensionile minekuni 1956. aastal. Kirjutas pensionipõlves mitu raamatut mustkunstist.
Saldutiškis

Saldutiškis on alev Leedus Utena rajoonis, Saldutiškise valla halduskeskus. Alev asub Labanorase laane servas. 
Saldutiškises on põhikool, postkontor ja raamatukogu. Vaatamisväärsusteks on Saldutiškise mõisa park ja sealne aastal 1928 ehitatud katoliku kirik. 
Ajalugu.
Saldutiškise mõisast pärinevad esimesed teated XVIII sajandi lõpust. Küla tekkis selle juurde XIX sajandi lõpus, mil sealsete mõisnike initsiatiivil valmis Pastavy-Panevėžysi raudtee. Metsane piirkond ei aidanud piirkonna arengule kaasa, aastal 1890 oli külas vaid üksainus maja. Aastail 1899–1900 rajasid Zakopanest pärit ehitustöölised külla Zakopane stiilis kahekorruselise jaamahoone, mis põles aastal 1928 maha.
Tol perioodil oli sealseks mõisnikuks insener Boleslovas Jaloveckis, kes rajas mõisa pargi ja alevi dendropargi. Tema eestvedamisel rajati kujunevasse asulasse alleed, kus kasvasid must pappel ja pärn. Ka lõi ta sealsetesse metsadesse lehisekvartaleid. Aastal 1918 sai sealse mõisa omanikuks tema poeg Mieczysław Jałowiecki, kes töötas Vilniuse Maapangas mõisate maksustajana. Oma tööülesannete täitmisel lõi ta akvarellmaale ligi 1500 selle perioodi Poola alade mõisa jaoks.
Asulast sai alev esimese maailmasõja ajal, mil piirkonna okupeerinud Saksa väed muutsid selle kohaliku kreisi halduskeskuseks. Sellele vaatamata oli aastal 1923 alevis ainult 8 maja. Aastal 1926 loodi sealse alevi ümbrusse kihelkond, mille tarbeks valmis aastal 1928 ka kirik (mõisa juures asus juba eelnevalt kabel). Saldutiškises olid nii metsamajand kui ka metskond. 1930. aastatel hakkas asula arenema, kui sinna rajati saekaater. Sellega seoses elektrifitseeriti nii alev kui ka ümbruskonna külad, sillutati sealsed tänavad, asutati sinna põllumajandusseltsi kool.
Saldutiškise alev kannatas nõukogude võimu kehtestamisel rängalt. Sealt küüditati aastal 1941 viis vagunitäit inimesi, sealhulgas ka kõik alevi juudid. Maha põlenud jaamahoone asemele pandi vana kitsarööpmelise raudtee vagun, mis toimis jaamahoonena 1990. aastateni. Aastal 2003 Saldutiškise raudteejaam suleti.
Aastal 1944 põles sealne häärber maha. XX sajandi lõpuaastatel rajati selle varemetesse uus pastoraat.
Sudeikiai

Sudeikiai on alev Leedus Utena rajoonis, Sudeikiai valla halduskeskus. Alev asub Utenast kirdes Alaušase järve lõunakaldal. 
Sudeikiais on põhikool, postkontor, kultuurikeskus (vanas malemajas) ja raamatukogu. Alevis on kämping. Vaatamisväärsusteks on kolm lohukivi ja sealne aastal 1825 ehitatud katoliku kirik.
Ajalugu.
Sudeikiaid on esmamainitud aastal 1592 kui Bikuškise mõisale kuuluvat küla. XVIII sajandil rajas Degsnysi mõisnik selle läheduse, praeguse surnuaia juurde, kõrtsi. Kõrtsi juures asus ka kabel, mis aastal 1800 välgulöögist süttis ja maha põles. Alevi staatuse sai Sudeikiai aastal 1779. Aastal 1806 asuti alevisse ehitama kirikut, mis valmis aastal 1825. 
Tsaariajal oli alevi venekeelne nimekuju Судейки või Содейки.
XIX sajandi teisel poolel avati Sudeikiais kihelkonnakool. Alevi elanikud osalesid jaanuariülestõusus, seetõttu kustutati novembris 1863 asula alevite nimestikust. 
Aastal 1915 sündis Sudeikiais Leedu eksistentsialistlik filosoof Juozas Girnius.
Lydia Barbot de Marny

Lydia Barbot de Marny (24. aprill 1930 Shenyang Shi, Mandžuuria – 29. detsember 2021) oli Eesti maletaja ja maletreener. 
Ta lõpetas 1945. aastal Šanghai prantsuse algkooli. Pärast tulekut Hiinast Eesti NSV-sse 1946. aastal lõpetas ta 1952. aastal Tallinna 3. õhtukeskkooli ja 1957. aastal Tallinna Polütehnilise Instituudi mehaanikateaduskonna. 
Maletajateed alustas üliõpilasena. Tuli Balti laevastiku võistkonna koosseisus NSV Liidu relvajõudude meistriks (1976). Võitis Eesti NSV meistrivõistlustel kaks hõbedat (1971, 1980) ja kaks pronksi (1969, 1983). 
Ta on töötanud treenerina Tallinna Malekoolis (1980–2003) ja Maleakadeemias Vabaettur (2003–2009). Töötas 1957–1985 konstrueerimisinsenerina Voltas, Silikaatbetooni Instituudis ja Laevaremondi Instituudis.
Aisetas

Aisetas on järv Leedus Molėtai ja Utena rajoonis. Molėtai rajoonis asub 2/3 järvest, kolmandik jääb Utena rajooni territooriumile. Kagutipus piirneb järv Švenčionyse rajooniga. Aisetas jääb Labanorase regionaalparki.
Aisetas on Leedu pikim järv. Sügavaim koht asub järve idaosas Gatakiemise juures.
Aisetases on kaheksa saart (1,29, 0,54, 0,42, 0,15, 0,12, 0,09, 0,02 ja 0,02 ha). Järv on lookleva kaldaga; kaldajoone pikkus on 48,06 kilomeetrit, koos saartega aga 49,85 kilomeetrit. Kaldariba on kitsas, seal kasvavad pilliroog ja kõrkjad. Kohati kaldataimestik puudub, seda esineb rohkem järve abajates. Küladest jäävad järve kaldale Alnė, Žvaigždžiakalnis, Vaivadiškės, Saliniškis, Šnieriškės, Pavajuonis, Paeisetė II, Gatakiemis, Ščiurys ja Antakalnis. Järve loodekaldal asub laagriplats.
Aisetase säng asub jääajal tekkinud Leedu pikimas tunnelorus. Kevaditi on järve veetase ligi kolm meetrit kõrgem. Südasuvel tekib järves umbkaudu viie meetri sügavusel hüppekiht.
Aisetasest voolab välja Aiseta jõgi. Galuonisest voolab järve 30 meetri pikkune oja. Järve suubuvad veel Vyžinta, Alnė, Vadokšnėlis ja kaksteist nimetut oja. oja. Kaladest elavad järves viidikas, särg, ahven, haug, leidub veel latikat, säga, angerjat ja koha.
Aisetase nimi võib tuleneda sõnast "aisus", mis tähendab perioodi. Samas võib see ka tuleneda indoeuroopa algkeele liitest "*eis-, *ois-", mis tähendab kiirustamist, tõttu.
Puitmööbli restaureerimine ja konserveerimine

Puitmööbli restaureerimine ja konserveerimine on tegevuste kogum, mille eesmärk on ajaloolise ja isikliku väärtusega puitmööbli säilimise tagamine. 
Ametliku kultuuripärandi puhul võtab selle tegevuse tavaliselt läbi atesteeritud konservaator-restauraator. 
Mööbli restaureerimise ja konserveerimise võib jagada kaheks üldiseks valdkonnaks: struktuur ja viimistlus. Struktuur on üldiselt seotud puiduga ja seda saab jagada täispuiduks, liimpuiduks ja spoonitud puiduks. Mööbli viimistlus võib olla läbipaistmatu või läbipaistev. Mööbel on olnud inimühiskonna lahutamatu osa. Vana- ja antiikmööblit saab konserveerida või restaureerida, nii et ka tulevased põlvkonnad saaksid seda nautida kultuurilistel, hariduslikel ja isiklikel eesmärkidel. Mööbli restaureerimise ja konserveerimise tehnikate mõistmiseks on palju asutusi ja juhendeid, mis aitavad mõista, milliseid tehnikaid tuleb mööbli restaureerimisel ja konserveerimisel kasutada.
Konserveerimine.
Smithsonian Institute’i andmetel koosneb mööbli konserveerimine kolmest etapist:
Ennetav konserveerimine on siin mööblihooldusega tunnustatud konserveerimise vorm. Ameerika ajaloo- ja kunstiteoste kaitse instituut teavitab, et mööblilt vana viimistluse eemaldamine ja uuesti viimistlemine pole enam tavapraktika. Originaalviimistlus on ajaloolise mööbli terviklikkuse oluline osa. Viimistluskiht pakub uurijatele olulist teavet ja on osa objekti ajaloost ning kui see on eemaldatud, ei saa seda taastada. Pinnaviimistluse eemaldamist ja asendamist peetakse viimaseks võimaluseks pärast muude kaitsemeetodite ebaõnnestumist. Konservaator hoiab ära kunstiteoste kadumise või eesmärgi kaotamise, analüüsides samas objekti ajalugu ja muutmise põhjusi.
Restaureerimine.
Antiikesemete restaureerimine võib olla vaevaline protsess, kui eesmärk on täielik autentsus. Konservaatorite jaoks on autentne materjal eseme tegelik originaalmaterjal. Näiteks: originaalse polstriga tool, isegi kui see on pleekinud ja rebenenud, on konservaatori jaoks autentne ja omab ajaloolist väärtust. Sama tooli saab taastada, andes sellele uueväärse algupärase välimuse, kasutades originaaliga sarnase koemustri ja värviga asenduskangast ning ajastutruid polstritöö materjale ja võtteid – nii taastatud tool on teise autentsuse esindaja.
Grupeto (ansambel)

Grupeto oli 2006.–2016. aastatel Tartus tegutsenud vanamuusikaansambel.
Ansambel loodi 2006. aastal ansambliliikmete sõnul "huvist ja kirest barokkmuusika vastu" ja tegutses pikka aega ilma nimeta, Grupeto nime all hakati üles astuma alles 2008. aastal. Ansamblis – koosseis sõltus esitatavast muusikakavast – mängisid Helena Uleksin, Stella Sõmer, Andreas Kalkun ja Jaanus Roosileht, erinevates programmides on koosseisu kuulunud ka Tiia Teesaar, Ingunn Stokstad, Helena Valpeteris, Toivo Sõmer ja Janno Mäe.
Grupeto esitas peamiselt barokkmuusikat, tegutsemisaja jooksul astus ta mitmel pool Eestis üles erinevate kavadega itaalia barokkmuusikast, prantsuse barokkmuusikast, "ostinato"-bassile loodud muusikast, temaatiliste kavadega barokkaariatest ja Johann Sebastian Bachi loomingust, aga ka 16. sajandi alguse muusikast. Et edastada ajastu vaimseid väärtusi laiema pildina, täiendas ansambel sageli kontserti vahelugemistega, pakkudes publikule võimalust mõtiskluseks vaikuses.
Ansambel mängis ka saateks vanatantsuansambli Saltatriculi kavades ja õpitubades Sagadi mõisas ning Tartu Linnamuuseumis.
David Kabua

David Kabua (sündinud 1951) on Marshalli Saarte poliitik, alates 13. jaanuarist 2020 kuni 3. jaanuarini 2024 Marshalli Saarte president. Ta on Marshalli Saarte esimese presidendi Amata Kabua ja tema abikaasa Emlain Kabua poeg.
David Kabua on õppinud Mikroneesias Xavieri kõrgkoolis ja Hawaii ülikoolis. Aastatel 2008–2011 oli ta senaator Wotho atollilt. Aastatel 2012–2013 riigi terviseminister, 2014. aastal sai temast siseminister. Jaanuaris 2016 nimetati Kabua Casten Nemra valitsuse presidendi abiministriks.
6. jaanuaril 2020 valis Marshalli Saarte parlament hääletustulemusega 20:12 (1 erapooletu) David Kabua presidendiks. Eelmine president Hilda Heine kandideeris Kabua vastu, kuid kaotas. Kabua märkis oma ametiaja peamisteks väljakutseteks kliimasoojenemisega võitlemise, 2023. aastal lõppeva Ameerika Ühendriikide rahastusleppe pikendamise ning Runiti saare radioaktiivsete jäätmete likvideerimise. Tema ametiaeg algas 13. jaanuaril 2020.
Juhan Palla

Juhan (Johannes) Palla (1889–1983) oli eesti tõlkija.
Palla tegeles tõlkimisega juhutööde kõrvalt Ta on eesti keelde tõlkinud Wilhelm Bousset' "Jeesuse elu ja õpetuse", Friedrich Nietzsche "Nõnda kõneles Zarathustra" ja Lev Tolstoi jutustuse "Hadži-Murat". Nietzschet tõlkima ajendasid teda noorena loetud "Zarathustra" katked Ado Grenzsteini tõlkes, tal enesel võttis tõlkimine 7–8 aastat ja ta pidi oma töö ümber tegema, kuna keeleuuendusest huvitatuna oli tõlkinud "liiga moodsa keelega".
Jean-Eugène Robert-Houdin

Jean-Eugène Robert-Houdin (sünninimi Jean-Eugène Robert; 7. detsember 1805 Blois, Loir-et-Cheri departemang – 13. juuni 1871 Saint-Gervais-la-Forêt, Loir-et-Cheri departemang) oli prantsuse mustkunstnik ja literaat.
Robert-Houdin oli mustkunsti ajaloos üks eredamaid kujusid. Ta oli silmapaistav artist, uute trikkide leiutaja ja suur organisaator.
Robert-Houdin sündis kellassepa perekonnas ning õppis ka ise kellassepaks. 1930. aastal abiellus Pariisi kellassepa tütre Josèphe Cecile Houdiniga ja asus äia juurde tööle. Töö võimaldas tal tegeleda lemmikaladega – mehaaniliste mänguasjade ja automaatide ("automaton"'ide) konstrueerimisega ja mustkunstiga. Sõbralt krahv Charles de l'Escalopier'lt saadud 15 000 frangi toel avas ta 1845. aastal Pariisis Rue de Valois'l 200 pealtvaatajat mahutava illusiooniteatri (Robert-Houdini teater), millest sai Pariisi kõrgkihi meelismeelelahutuskoht. 
Mälestuse jäädvustamine.
1998. aastal avati Blois's tema muuseum – Robert-Houdini illusioonimaja ("Maison de la Magie Robert-Houdin").
Film.
1896. aastal lõi Georges Méliès lühitummfilmi "Escamotage d'une dame au théâtre Robert-Houdin" ('daami haihtumine Robert-Houdini teatris').
Elgi Kose

Elgi Kose (neiupõlvenimi Elgi Piig; sündinud 26. augustil 1945) on Ugala teatri tehniline töötaja ja näitleja.
Isiklikku.
Ta on abielus Enn Kosega.
Cromatico

"Cromatico" (itaalia keeles 'kromaatiline') on Tallinna lauluväljakul asuv püsiv monument. Seda tuntakse ka Chromaticu, Kõlakoja, Oreli ja Tuulekoja nimega. Lauluväljaku pargialal asuv heliskulptuur "Cromatico" on akustiline installatsioon.
Rajamine.
"Cromatico" ehitati 2011. aastal Euroopa kultuuripealinn Tallinna eriprojektina. Teostaja rahastaja oli Nordecon Betoon koostöös Euroopa kultuuripealinna "Tuned city Tallinn" projektiga. Monumendi arhitekt on uruguaylane Rosario Nuin ja autor saksa kunstnik Lukas Kühne. Autor peab oluliseks installatsiooni koha peale vaatama minemist, sest siis on sellel suurem mõju. Monument on Kühne arvates hea näide sellest, kuidas iga ruumi on võimalik kõlama panna. Autor on loonud sarnase monumendi, "Cromatico" väiksema õe "Tvisögur" ka Islandile.
Autor.
Lukas Kühne on saksa heliskulptor, keda tuntakse tänu tema loodud helile reageerivatele betoonkambritele. Kühne on loonud skulptuure ja monumente Eestis, Soomes, Islandil, Saksamaal ja Uruguays. Kõige kuulsamad tööd on 2011. aastal avatud "Cromatico" Tallinnas, 2012. aastal valminud "Tvisögur" Seyðisfjörðuris Islandis ja 2014. aastal loodud "Organum" Hailuotos Soomes.
Kontseptsioon.
"Cromatico" koosneb 12 betoonkambrist, mis kõik koos kujutavad klaveri ühe oktavi ulatuses noote. Monument on ehitatud betoonist ning on 30 kuupmeetri suurune. Visuaalselt kujutab installatsioon klaveri musti ja valgeid klahve. Nagu ka klaveril, on monumendil igal klahvil ehk betoonkambril oma helikõrgus. Igale helile on kambri laes vastava noodi tähis vahemikus F–E. Kambri mõõtmed on võetud inimese proportsioonidest. Kõige madalam kamber on noodil E (164 Hz) – 2,21 meetrit ja kõrgeim noodil F (88 Hz) – 4,04 meetrit. "Cromatico" aitab tunnetada, kuidas ümbritsev keskkond vastu kajab, sõltuvalt helikõrgusest ja ruumi suurusest. Monument on sobiv atraktsiooni igas vanuses külastajale. Seal saab laulda, mängida ja kambrist kambrisse kõndida.
Ameerika Ühendriikide põhiseaduse kaheksas parandus

Ameerika Ühendriikide põhiseaduse kaheksas parandus on Ameerika Ühendriikide põhiseaduse täiendus, mis annab isikule Ameerika Ühendriikides õiguse olla kaitstud ülemäärase kautsjoni või meelevaldse karistuse eest.
Parandus võeti vastu Kongressis 25. septembril 1789 ja ratifitseeriti osariikide tasemel 15. detsembril 1791.
Beloussovo (Kaluga oblast)

Beloussovo on linn Venemaal Kaluga oblastis Žukovi rajoonis. Asub Protva jõe ääres, 70 km Kalugast kirdes ja 3 km kaugusel Obninskist.
Beloussovo sai aleviks 1962. aastal ja linnaõigused detsembris 2004.
2010. aastal oli linnas 8400 elanikku.
Steinfurti kreis

Steinfurti kreis on haldusüksus Saksamaa Nordrhein-Westfaleni liidumaa põhjaosas.
Geograafia.
Kreis asub Alam-Saksimaa piiri ääres, Münsterist põhja pool. Emsi jõgi voolab läbi kreisi lõunast põhja. Piirkonna kõrgeim punkt on Westerbecker Berg (234 m üle merepinna); madalaim punkt on Bentlage loss (32 m).
Ajalugu.
Hiliskeskajal sai Steinfurtist iseseisev krahvkond. Algselt oli see Bentheimi krahvkonna osa, kuid 1454. aastal sai see iseseisvaks. 1804. aastal taasühendati Steinfurt Bentheimiga, 1815. aastal sai sellest Preisimaa Vestfaali provintsi osa. Uus valitsus asutas 1816. aastal Steinfurti ja Tecklenburgi kreisid.
1975. aastal ühendati vana Steinfurti kreis Tecklenburgi kreisiga ning koos Greveni ja Saerbeckiga endisest Münsteri kreisist moodustati praegune kreis.
Toivo Sõmer

Toivo Sõmer (sündinud 21. juulil 1967) on eesti muusik, ajalooliste ja etnograafiliste näppepillide mängija. 
Muusikaline tegevus.
Toivo Sõmer alustas muusikuteed 1980. aastate algul omaloomingulise punk- ja rokkmuusikaga, aastail 1985–1986 mängis ta kitarri ansamblis Pantokraator. 1987. aastast õppis ta Tartus Heino Elleri nimelises muusikakoolis klassikalist kitarri ja kontrabassi.
Ligikaudu samal ajal liitus ta vanamuusikaansambliga Via Sonora, kus mängis keskaja lautot, kandleid, rubabi ja oudi, hilisemates kavades ka renessansslautot. Külalisesinejana on ta mänginud ajaloolisi näppepille Hortus Musicuses ja Viljandi Linnakapellis, samuti Linnamuusikute koosseisus Eesti Filharmoonia Kammerkoori esitatud "Taanieli mängus" 1998. aastal.
1990. aastate algul moodustas ta džässtrio Toi Trio (hiljem ka Toi kvintett), mis mängis eelkõige omaloomingut. Samal perioodil hakkas ta mängima iiri bouzoukit ka iiri rahvamuusikat viljelevas ansamblis Paddy's, mis annab kontserte siiamaani.
1990. aastatel hakkas Sõmer kasvava huviga tegelema Eesti rahvusliku muusikapärandiga, eelkõige rahvakoraalide ja regilauludega, mis viis ansambli Triskele asutamiseni 1997. aastal. Kümnendi teisel poolel tegi ta kaasa Sofia Joonsi eestirootsi rahvamuusikat viljelevas ansamblis Strand…Rand. 
1990. aastate keskel täiendas Toivo Sõmer end renessansslautomängus Rolf Lislevandi ja Paul Beieri meistrikursustel. Iseseisvalt on ta õppinud oudi-, rubabi-, bouzouki-, kandle- ja lüüramängu. Ta on aastate jooksul mänginud näppepille arvukates vanamuusikat ja rahvamuusikat siduvates koostööprojektides selliste muusikutega nagu Miriam Andersen (Rootsi), Aladdin Abbas (Egiptus/Soome), Vladiswar Nadishana (Siber/Saksamaa), Jyoti Shirodkar (India/Rootsi), Poul Hoxbro (Taani), Gunnar Stubseid (Norra), Agnete Cristensen (Taani). Aastail 1998–2000 õppis Sõmer Viljandi Kultuuriakadeemias kannelt ja rahvuslikke näppepille.
Alates 2010. aastast on Toivo Sõmer mänginud improvisatsioonilist näppepillimuusikat Aivar Täpsi projektansambli Helikristallid meditatsioonkontsertidel.
2014. aastast lööb Toivo Sõmer kaasa udmurdi rahvamuusikat esitavas etnoprojektis AR-GOD, millega käis 2018. aastal kontserditurneel Jaapanis.
2018. aasta lõpul algatas Sõmer haruldasi pille tutvustava haridusliku projekti, milles kõlavad ta soolokontserdil vähetuntud keelpillid nagu lüüra, erinevad lautod, mandoola, väikekandled, mis pärinevad hõimurahvastelt, aga ka mujalt Euroopast ja Aasiast. Kontserdikavaga on ta esinenud Lõuna-Eesti maakondades.
Töö muusikapedagoogina.
Toivo Sõmer õpetab näppepille Tartu Waldorfgümnaasiumi ja Tartu Hansa kooli huviringides. Alates 2016. aastast juhendab ta pärimusmuusikaansamblit Allikabänd ja on üks juhendajatest ansambli suvistes pillilaagrites erivajadustega inimestele.
Muud.
Toivo Sõmer on üks arhailise muusika festivali Regiöö alusepanijatest ja oli selle kunstiline juht aastail 2002–2016. Ta elab Tartus.
Friedrich Kõlli

Friedrich Kõlli (9. märts 1901 Orava vald, Võrumaa – 29. juuni 1978 Tallinn) oli eesti tõlkija, ajakirjanik ja kirjastustegelane.
Friedrich Kõlli sündis Orava vallas Pääväkese külas. Õppis Petseri algkoolis, Pihkva maamõõtjate koolis ja Tallinna Kõrgemas Tehnikakoolis tehnilise keemia osakonnas, mis jäi lõpetamata . 
Tallinnas õppimise ajal (1919–1923) töötas põllutööministeeriumis joonestaja ja maamõõtjana, pärast seda kodutalus ning Orava raudteejaamas teemeistri ja raudteeametnikuna. 
1940. aastal määrati Kõlli Orava vallavanemaks. Uuel ametikohal näis Orava Pearule, et mõned peremehed ei mõtlegi talivilja maha teha. Kiiresti moodustati raudteetöölistest agitbrigaad, mis käis talust talusse ja soovitas peremeestel külvama hakata. Vallavanema abi Nurme Kuka käis isiklikult talud läbi ja pani suurnikud tööle, teda nad kartsid. Isegi endine vallavanem Richard Järg ("ta oli kaval mees") tegi kontrollijate suureks imestuseks talivilja maha. Ainult nisuplaan jäi vallas täitmata. Kui taliviljad maas olid, edutati Kõlli Võru ajalehe Töörahva Elu vastutavaks toimetajaks, 1941. aastal läks ta hävituspataljoni koosseisus rindele. 
1945. aastal astus kommunistlikku parteisse. Pärast sõda töötas kirjastuses Ilukirjandus ja Kunst, kirjastuste reorganiseerimise järel Eesti Riiklikus Kirjastuses ilukirjanduse toimetajana.
Alates 1934. aastast avaldas Kõlli Postimehes vesteid Pearu Orava nime all. 1936. aastal ilmus Pearu Orava raamat «Humoreske ja lühijutte». Pärast sõda jätkas ta kirjutamist, tema lühiproosat ilmus ajakirjas Looming, eraldi raamatuna Priit Kajari pseudonüümi all pikem kolhoosiaineline jutustus "Uus Tee". 
Kõlli vesteloomingut, mälestusi ja lühiproosat koondab 1976. aastal ilmunud "Meenutused naeratusega".
Tõlkeid.
Lisaks sellele tõlkis Kõlli vene keele kaudu teiste liiduvabariikide kirjanike loomingut ja vene nõukogude autoreid.
Vyžuonos

Vyžuonos on alev Leedus Utena rajoonis, Vyžuonose valla halduskeskus. Alev asub Dusyna jõe ääres 143 ha suurusest Lydekise järvest loodes. 
Vyžuonoses on põhikool, postkontor ja kultuurimaja. Alevis asub metsatööstus. Vaatamisväärsusteks on vana juudi kalmistu, endise Vyžuonose mõisa hooned ja sealne aastal 1406 ehitatud katoliku kirik. Alevi juures asub Vyžuonose lohukivi.
Nimi.
Alevile on kohaliku legendi järgi andnud nime paganlik nastikute jumal Vyžas. Sealse kiriku müürides on ka vana nastikute ja päikese kultuse tähis – kivi, millel on kujutatud Vyžase pea. Tõenäolisemalt on aga tegemist hüdronüümiga, sest alevi lähistel voolab Vyžuona jõgi.
Ajalugu.
Vyžuonosest on esimesed teated XV sajandi algusest. Kirik ehitati sinna aastal 1406. Sealne alev kuulus Radziwillidele. 
XVI–XVII sajandil tülitsesid sealsed katoliiklased ja kalvinistid nelja aastakümne kestel õiguse pärast sealset kirikut kasutada. Põhjasõja ajal põletasid rootslased peaaegu kogu alevi maha. XVIII sajandil avati alevis kihelkonnakool. Vyžuonose elanikud osalesid novembriülestõusus. Tsaariajal oli alevi venekeelne nimekuju Вижуны. 
1. juunil 1919 toimus alevi juures lahing enamlaste ja Leedu vägede vahel. Nõukogude perioodil oli Vyžuonos kohaliku kolhoosi keskasulaks.
Steven McCrory

Steven "Steve" D. McCrory (13. aprill 1964 Detroit, Michigan – 1. august 2000 Detroit, Michigan) oli USA poksija.
Harrastajana.
Ta võitis kärbeskaalus (kuni 51 kg) 1984. aasta Los Angelese olümpiamängude poksivõistlustel kuldmedali ja tuli olümpiavõitjaks. 
Elukutselisena.
Ta poksis oktoobrist 1984 kuni novembrini 1991 elukutselisena. Ta pidas kokku 36 kohtumist, millest võitis 30 (neist 12 nokaudiga) ja kaotas 5 (neist 2 nokaudiga) kohtumist ning viigistas 1 kohtumise.
Mohamed Ould Ghazouani

Mohamed Ould Cheikh Mohamed Ahmed Ould Ghazouani (araabia keeles محمد ولد الشيخ محمد أحمد ولد الغزواني‎; sündinud 31. detsembril 1956) on Mauritaania poliitik ja Mauritaania armee erukindral, alates 1. augustist 2019 Mauritaania president. Aafrika Liidu esimees 2024–2025. 
Ta on olnud riikliku julgeoleku peadirektor ning Mauritaania relvajõudude staabiülem (2008–2018). Oktoobrist 2018 märtsini 2019 oli ta riigi kaitseminister. Ghazouani on Mohamed Ould Abdel Azizi lähedane liitlane, ta valiti 22. juunil 2019 riigi presidendiks.
Elulugu.
Ghazouani sündis 1956. aastal Assaba provintsis Boumdeidis. Ta kuulub mõjukasse sufistlikku perekonda. Tema isa oli kohaliku hõimu vaimulik juht. Ghazouani on koraani peastteadja. Tema naine Mariam Mint Mohamed Vadhel Ould Dah on arst. Neil on viis last.
Karjäär.
Sõjaväes.
Ta astus 1970. aastate lõpus Mauritaania armeesse. Ta osales ohvitserikursustel Marokos. Sai bakalaureuse- ja magistrikraadi juhtimises ning sõjateadustes, lisaks läbis mitmeid sõjaväelisi kursuseid.
Ghazouani on ekspresident Mohamed Ould Abdel Azizi pikaaegne liitlane. Ta toetas Azizi 2008. aastal, kui kukutati president Sidi Ould Cheikh Abdallahi ning oli 2005. aastal sõjaväelise nõukogu, mis kukutas võimult president Maaouya Ould Sid'Ahmed Taya, liige.
Poliitikas.
2018. aasta oktoobris nimetati Ghazouani Mauritaania kaitseministriks.
1. märtsil 2019 teatas Ghazouani, et kandideerib president Azizi mantlipärijaks. 15. märtsil astus ta kaitseministri ametikohalt tagasi, et tegeleda valimiskampaaniaga.
22. juunil 2019 väljus ta kuue kandidaadi vahel toimunud valimistest võitjana ning 1. augustil 2019 vannutati ta presidendiks.
Vincentas Korkutis

Vincentas Korkutis (24. juulil 1931 Varėna – 16. märts 2023 Vilnius) oli leedu geoloog.
Ta lõpetas 1955. aastal Vilniuse Riikliku Ülikooli geoloogia erialal. 1967. aastal sai temast geoloogia ja mineraloogia kandidaat. 
Teadustöö.
Aastail 1960–1967 tegeles ta Žemaitijas nafta otsimisega. Aastail 1973–1994 oli ta Leedu Geoloogiainstituudi vanemteadur, tegeledes paleontoloogiaga, paleogeograafiaga, uue stratigraafilise süsteemi väljatöötamisega ja tektooniliste protsesside uurimisega. Korkutis keskendus Kambriumi, Siluri ja Ordoviitsiumi ajstutele.
Jevlampijus Laškovas

Jevlampijus Laškovas (sündinud 10. septembril 1932 Rokiškises) on leedu geoloog.
Ta lõpetas 1956. aastal Vilniuse Riikliku Ülikooli geoloogia erialal. Aastal 1969 sai temast geoloogia ja mineraloogia kandidaat. Ta on abielus Lidija Laškovaga, kes on samuti geoloog. 
Teadustöö.
Ta on aastast 1956 tegelenud geoloogilise kaardistamisega. Laškovas on tegelenud ka kivimite klassifitseerimise ja ordoviitsiumi stratigraafiaga, metabentoniitide keemilise ja mineraloogilise koostisega. Jevlampijus Laškovas on konstateerinud setete tekete tsüklisisust ja selle sõltumist maailmamere taseme kõikumisega. Ta kasutas Baltikumi alade triivi uurimiseks lisaks fauna muutustele ka magnetismist tekkinud muudatusi. Jevlampijus Laškovas on määratlenud ligi 40 litostratigraafilist üksust (kihistut ja kihistikku). Ka on ta uurinud tänapäevaste merepõhjade morfotektoonikat, seda nii Botnia lahe lõunaosas kui ka Preisimaa aladel.
Mikael Damberg

Lars Mikael Damberg (sündinud 13. oktoobril 1971 Solnas) on Rootsi poliitik, ta on Rootsi Sotsiaaldemokraatliku Töölispartei liige. Ta oli aastatel 2014–2019 Rootsi ettevõtluse ja innovatsiooni minister. 21. jaanuarist 2019 kuni 30. novembrini 2021 oli ta Rootsi siseminister.
Ta lõpetas aastal 2000 Stockholmi Ülikooli avaliku halduse alal.
Ta on aastast 2002 Riksdagi liige. 23. veebruarist 2012 kuni 3. oktoobrini 2014 oli ta sotsiaaldemokraatide liider Riksdagis.
Ta oli 3. oktoobrist 2014 kuni 21. jaanuarini 2019 Rootsi ettevõtluse ja innovatsiooni minister.
21. jaanuarist 2019 kuni 30. novembrini 2021 oli ta Rootsi siseminister.
Petras Lapinskas

Petras Lapinskas (24. aprillil 1936 Varėna – 21. jaanuar 2017 Vilnius) oli leedu geoloog.
Ta lõpetas 1959. aastal Vilniuse Ülikooli geoloogia erialal. Aastal 1967 sai temast teaduste kandidaat geoloogia ja mineraloogia alal. 
Teadustöö.
Petras Lapinskas püstitas hüpoteesi, et Leedu alade siluri rifid võivad sisaldada naftat, juhatades seejärel Leedu aladel nafta otsimmist. Ta on tegelenud ka siluri ajastu stratigraafia, litoloogia ja paleontoloogiaga. Petras Lapinskas oli üks Leedu alade siluri stratigraafia koostajatest.
Termid

Termid olid kümblusasutused peamiselt Vana-Roomas. 
"Thermae" on tavaliselt suurte keisririigi termide nimetus, "balneae"'d olid väiksemad, avalikud või erasektoris olevad suplusasutused, mis eksisteerisid rohkearvuliselt üle kogu Rooma.
"Thermoid, balneae, balineae, balneum" ja "balineum" võib tõlkida kui "vann" või "vannid", kuigi ladina allikad eristavad nendes terminites erinevusi. 
Avalikud termid koosnesid kolmest põhiruumist: "caldarium" (kuum vann), "tepidarium" (soe vann) ja "frigidarium" (külm vann). Mõnedes termides esinesid ka erinevad saunad: "sudatorium -" niiske aurusaun ja "laconicum" - kuuma õhu saun. 
Lisaks olid termide osaks veel "palestra"-sprodiväljak, "apodyterium"- rõivistu, "natatio"-ujumisbassein.
Avatud õppematerjalid

Avatud õppematerjalid ehk avatud haridusressursid on vabalt kasutatavad ja avatud litsentside all avaldatud teksti-, meedia- jt digitaalsed materjalid, mis aitavad kaasa õpetamisele, õppimisele, hindamisele kui ka uurimistööle ja mida iga õpetaja, õpilane ja raamatukoguhoidja on võimestatud leidma, taaskasutama, muutma ning edasi jagama.
Avatud õppematerjalide loomine ja edendamine aitab kaasa hariduse kättesaadavusele kõigil haridusastmetel, pidades muuhulgas silmas nii formaalse kui informaalse hariduse, elukestva õppe ja sotsiaalse kaasatuse tagamist, soolist võrdõiguslikkust kui ka hariduslike erivajadustega õpilasi.
Muutmist ja ärilist kasutust piiravate litsentsidega õppematerjale ei peeta avatud õppematerjalideks ning need ei vasta vaba sisu nõudmistele.
Eesti elukestva õppe strateegia 2020 seab eesmärgiks tagada põhikooli, gümnaasiumi ja kutseõppeasutuse õppekavas seatud eesmärkide ning õpitulemuste saavutamist toetava digitaalse õppevara olemasolu avatud õppematerjalide kujul ning teha kättesaadavaks Creative Commonsi litsentsi all, mis võimaldab "loodud materjali taaskasutada, levitada ja ka edasi arendada". Sellega muudetakse digitaalne õppevara õppijatele ja õpetajatele süsteemselt ning kasutajasõbralikult kättesaadavaks ja digipöörde projekti raames loodud e-koolikott võimaldab õpikuid täiendada nii õpetajatel kui õpilastel.
Avatud õppematerjalide kasutamisele üleminek e-koolikotis algas 28. jaanuaril 2020, mis oli Hariduse Infotehnoloogia Sihtasutuse antud tähtaeg e-koolikotis materjale avaldavatele õpetajatele, kes pidid oma õppevara litsentsi muutma Creative Commonsi autorile viitamist ja samadel tingimustel jagamist nõudvaks litsentsiks (CC BY-SA) või oma materjali muutma nähtavaks ainult privaatselt. 
UNESCO näeb avatud õppematerjalide juurutamist osana avatud teadmuse ja avatud hariduse agendast ning paralleelsena vaba tarkvara, avatud juurdepääsu ja avaandmete liikumistega.
Ismail Ould Bedda Ould Cheikh Sidiya

Ismail Ould Bedde Ould Cheikh Sidiya (sündinud 17. märtsil 1961) on Mauritaania poliitik, kes oli 5. augustist 2019 kuni 6. augustini 2020 Mauritaania peaminister. Ta oli aastatel 2009–2014 Mauritaania eluaseme-, linnaplaneerimis- ja regionaalminister. Ta on erakonna Vabariigi Liit asutajaliige.
Ta on lõpetanud École Centrale Paris' ning täiendanud end Toulouse'is.
Mauritaania peaministrite loend

Siin loetletakse Mauritaania peaministreid alates riigi iseseisvumisest 1960. aastal kuni tänapäevani.
Kokku on ametis olnud 15 peaministrit (ühte kohusetäitjat mitte arvesse võttes). Kolm peaministrit, Maaouya Ould Sid'Ahmed Taya, Sidi Mohamed Ould Boubacar ja Cheikh El Avia Ould Mohamed Khouna on ametis olnud kahel mittejärjestikusel ametiajal.
Alates 2. augustist 2024 on Mauritaania peaminister Moctar Ould Diay.
Legend.
Parteid
Muud
Prithvirajsing Roopun

Prithvirajsing Roopun (sündinud 24. mail 1959; tuntud ka kui Pradeep Roopun) on Mauritiuse advokaat ja poliitik, alates 2. detsembrist 2019 Mauritiuse president.
Ta kuulus aastatel 2010–2019 parlamenti. Rahvasaadikuna oli ta ka kunsti- ja kultuuriminister ning sotsiaalse integratsiooni ja majandusminister.
Pärast parlamendist tagasi astumist valis Rahvusassamblee ta 2. detsembril 2019 riigi seitsmendaks presidendiks. Ta nimetati samal päeval ametisse.
David W. Panuelo

David W. Panuelo (sündinud 13. aprillil 1964) on Mikroneesia poliitik, alates 11. maist 2019 Mikroneesia Liiduriikide president.
Ermer Merivee

Ermer Merivee (5. jaanuar 1941 – 3. juuni 1972) oli eesti entomoloog.
Ta lõpetas 1960. aastal Tõrva Keskkooli ja 1965. aastal Tartu Riikliku Ülikooli bioloogiaosakonna. Seejärel töötas ta Zooloogia ja Botaanika Instituudis. Ta kaitses bioloogiakandidaadi väitekirja (Erineva talvitusökoloogiaga putukaliikide külmakindluse öko-füsioloogiline iseloomustus) 1972. aastal.
Merivee suri 1972. aasta 3. juunil äkksurma tõttu.
Tema järgi on nimetatud habesääsklane "Dasyhelea ermeri" (Hans Remm, 1967).
Teoseid.
Ermer Merivee avaldas trükis 18 teaduslikku ja populaarteaduslikku artiklit.
Enno Merivee

Enno Merivee (sündinud 27. mail 1950) on eesti bioloog, entomoloog.
Ta lõpetas aastal 1969 Tõrva Keskkooli aastal 1982 Tartu Riikliku Ülikooli bioloogina.
Ta on töötanud Zooloogia ja Botaanika Instituudis ja Eesti Maaülikoolis. 
Ta kaitses doktoritöö aastal 1998 teemal "Typology and distribution of antennal sensilla in click beetles ("Coleoptera", "Elateridae")".
Ta on eriteadlane putukate tajumehhanismide alal.
Enno Merivee vanem vend oli Ermer Merivee.
Vivi

Pasažieru vilciens on Läti ainus reisirongide operaatorfirma, mis tegutseb kaubamärgi Vivi all. Firma omanik on Läti riik ja riigi esindaja Läti transpordiministeerium.
Meldrick Taylor

Meldrick Taylor (sündinud 19. oktoobril 1966 Philadelphias Pennsylvanias) on USA endine poksija.
Harrastajana.
Ta võitis sulgkaalus (kuni 57 kg) 1984. aasta Los Angelese olümpiamängude poksivõistlustel kuldmedali ja tuli olümpiavõitjaks. 
Elukutselisena.
Ta poksis novembrist 1984 kuni juulini 2002 elukutselisena. Ta pidas kokku 47 kohtumist, millest võitis 38 (neist 20 nokaudiga) ja kaotas 8 (neist 4 nokaudiga) kohtumist ning viigistas 1 kohtumise.
Läti valitsus

Läti valitsus on Läti riigi täidesaatev võimuorgan.
Juozas Paškevičius

Juozas Paškevičius (24. juuli 1924 Anykščiai rajoon – 26. märts 2023 Vilnius) oli leedu geoloog.
Elulugu.
Juozas Paškevičius lõpetas aastal 1943 Vepriais põllumajanduskooli. Edasi suundus ta Vilniusse õppima sealses aiandusliku kallakuga keskkoolis, kuid rinde lähenemine katkestas ta edasised õpingud. Aastal 1945 suundus ta Musninkaisse, kus asus tööle agronoomina. Aastail 1947–1948 töötas ta Vilniuse aiandustrustis aednikuna.
Juozas Paškevičius lõpetas 1952. aastal Vilniuse Riikliku Ülikooli geoloogia erialal. Õpingute kõrvalt töötas ta ülikooli juures vanemlaborandina ja abiellus, aastal 1951 sündis poeg Algimantas, aastal 1956 tütar Jūratė. Aastal 1958 sai temast geoloogia ja mineraloogia kandidaat. Aastal 1973 sai ta doktorikraadi. 
Aastast 1969 juhatas ta Leedu alade stratigraafia komisjoni. Aastal 1972 oli ta Vilniuse Riikliku Ülikooli geoloogiamuuseumi kuraator. Aastail 1973–1990 oli ta Vilniuse Ülikooli geoloogia ja mineraloogia kateedri professor. Aastail 1980–2002 tegeles ta ajakirja Geologija väljaandmisega.
Teadustöö.
Juozas Paškevičiuse põhiline panus oli Ordoviitsiumi ja Siluri brahhiopoodide ja graptoliitide uurimine. Ta avastas uusi liike ja perekondi. Uuringutulemusi kasutas ta brahhiopoodide ja graptoliitide tsoonide skaala loomiseks, mis omakorda mõjutas vastavate ajastute stratigraafia loomist. Ordoviitsiumi ja Siluri stratigraafiate korreleerimisega tegeles ta Euroopa tasandil. Ta võttis esimest korda kasutusele Leedu alade paleostruktuursed üksused.