Arnold Meri

Arnold Meri (1. juuli 1919 Tallinn – 27. märts 2009 Tallinn) oli sõjaväelane ning Nõukogude Eesti kommunistlik partei- ja valitsustegelane. Ta oli esimene eestlane, kellele anti Nõukogude Liidu kangelase aunimetus (1941). 
Meri osales 1949. aasta märtsiküüditamises ning anti seetõttu genotsiidis süüdistatuna 2007. aastal Eestis kohtu alla. Ta suri kohtuasja menetlemise ajal 89 aasta vanusena.
Noorus.
Arnold Mere isa oli eestlane Konstantin Meri ja ema Peterburi saksa kaupmehe tütar Olga Danndorff. 1926. aastal emigreerus perekond isa ettevõtmisel Eestist Jugoslaaviasse, kus asus Nõukogude Venemaalt pärast Vene kodusõda lahkunud ja organiseerunud valgekaartlaste keskus. Arnoldi isa töötas Jugoslaavias kokana ja ema majateenijana.
Jugoslaavias ristiti Arnold vene õigeusu kommete kohaselt ning ta sai uue õigeuskliku nime Adrian. Ta lõpetas vene algkooli Skopjes ja 1938. aastal vene-serbia gümnaasiumi Belgradis. Pärast seda naasis kogu pere Eestisse. Arnold Meri asus tööle Fr. Krulli masinatehasesse treialiõpilasena ja läks peagi aega teenima Eesti kaitseväkke auto-tankirügementi. 
Tegevus Teise maailmasõja ajal.
Vahetult pärast Nõukogude okupatsiooni algust Eestis määrati Arnold Meri 1940. aasta juulis Tallinna komsomoliorganisatsiooni linnakomitee koosseisu. ELKNÜ Keskkomitee ülesandel juhtis ta sõdurite bürood, mille ülesanne oli luua komsomoliorganisatsioonid sõjaväeosades. Pärast Eesti Kaitseväe likvideerimist ja väeosade liitmist Nõukogude Punaarmeega sai temast 22. (Eesti) Laskurkorpuse 415. sidepataljoni õpperoodu poliitjuht (politruk).
Pärast Saksamaa kallaletungi NSV Liidule 1941. aasta suvel taganes Meri koos Eesti laskurkorpuse väeosadega Porhovi piirkonda. Väidetavalt sai ta kaitselahingutes 415. sidepataljoni raadioroodu politruki asetäitjana Porhovi lähedal lahingus neli korda haavata. Ametliku versiooni järgi jätkas ta haavatuna kaitse organiseerimist ning sai selle eest Nõukogude Liidu kangelase aunimetuse, mis anti talle NSV Liidu Ülemnõukogu Presiidiumi seadlusega 15. augustil 1941. 
Teise maailmasõja lõpetas Meri staabitööl, 8. Eesti Korpuse staabis, korpuse poliitosakonna ülema asetäitjana komsomolitöö alal.
Muid seisukohti autasustamise teemal.
Ajakirjanikud Pekka Erelt ja Mihkel Kärmas, kelle uurimistööd põhinevad toonaste sündmuste tunnistaja Kustav Sepaste mälestustel, on seisukohal, et Arnold Mere kangelaslugu on fiktsioon, mis oli tingitud sellest, et tegelik kangelane ei olnud ideoloogiliselt nii sobiv.
Mitme tunnistaja sõnul anti sõja päevil Nõukogude Liidu kangelase nimetus pahatihti pigem lähtudes poliitiliselt laitmatust taustast kui tegelikest sangaritegudest. Arnold Meri oli esimene eestlane, kes sai Punaarmee 22. Eesti Territoriaalse Laskurkorpuse võitlejana Nõukogude Liidu kangelase nimetuse 22. laskurkorpuse staabi kaitselahingu juhtimise eest 17. juulil 1941. Meri osales küll lahingus ja sai neli korda haavata, aga tegelikult juhtis lahingut Arnold Isotamm. Pärast sõja lõppu väidetavalt pihtis Isotamm oma kolleegidele, et talle oldi juba valmis medalit rinda panema, kui selgus, et ta oli enne sõda Eesti kaitseväe ohvitser. Orden ja kangelase aunimetus anti hoopis väeüksuse komsomolisekretärile Arnold Merele.
Kustav Sepaste mälestuste järgi juhtis kaitselahingut tegelikult kapten Georg Loog, kuid endise Eesti Vabariigi ohvitserina ja parteituna ei kõlvanud ta kangelaseks.
Tegevus pärast Teist maailmasõda.
Pärast Teist maailmasõda kuulus Meri ELKNÜ Keskkomitee esimese sekretärina Eesti NSV Siseministeeriumi Hävituspataljonide keskstaapi koos teiste juhtivkommunistide Nikolai Karotamme, Aleksander Resevi, Boris Kummi ja Arnold Veimeriga.
Arnold Meri oli EK(b)P Keskkomitee liige (1948–1950), ÜLKNÜ Keskkomitee liige ja ELKNÜ Keskkomitee esimene sekretär (1945–1949). 
1951. aasta detsembris parteisiseste repressioonide käigus jäeti ta ilma sõjaväelistest autasudest ja Nõukogude Liidu kangelase tähest ning vahistamist kartes kolis Mägi-Altaisse, kus töötas kuni rehabiliteerimiseni 1956. aastal.
Meri lõpetas 1959. aastal NLKP KK Kõrgema Parteikooli ning sai 1961. aastal Eesti NSV haridusministri asetäitjaks. Ta oli NSV Liidu Ülemnõukogu teise koosseisu liige. Aastatel 1985–1990 oli ta Eesti NSV Ülemnõukogu XI koosseisu liige.
Meri on väljendanud seisukohta, et omas ajas võis küüditamine olla võimu õigustatud reaktsioon rahva vaenulikule suhtumisele.
Kriminaalasi.
1995. aastal algatati kriminaalasi Eestis toimunud küüditamiste uurimiseks. 2007. aasta augustis jõudis kohtusse kriminaalasi, milles Arnold Merd süüdistati inimsusvastases kuriteos, nimelt genotsiidis. Süüdistuse järgi osales ta 1949. aasta märtsiküüditamise ettevalmistamisel Hiiumaal ning juhtis ja kontrollis küüditamise läbiviimist.
Lääne ringkonnaprokuratuuri prokurör Sirje Hunt väitis: "Meil on kindlaid tõendeid, et Meri osales aktiivselt Hiiumaal küüditamise ettevalmistamisel ja aitas julgeolekuorganitel seda läbi viia. Partei volinikuna oli ta üks operatsiooni koordinaatoritest, kes saabus Hiiumaale ülesande täitmiseks kohale juba nädalapäevad enne 25. märtsi." Hunt ootas kohtusse 80 tunnistajat.
Kohtuprotsess tema üle algas 20. mail 2008 Kärdlas, kuid protsess ei jõudnud lõpule Meri surma tõttu 2009. aasta märtsis.
Kohtus Meri ennast süüdi ei tunnistanud. Nii enne kui pärast kohtuprotsessi algust oli ta seisukohal, et tal oli nendes sündmustes passiivne roll. "On ju selge, et ma osalesin Hiiumaal toimunud küüditamises. Ainult mitte selles rollis, mida mulle süüks pannakse. Uurimine on kestnud 12 aastat ning seda on kajastatud meedias alates 1988. aastast. Kohe alguses ma rääkisin siiralt, varjamata, kuidas see oli."
"Tänane süüdistusakt ei sisalda ühtegi uut sõna võrreldes sellega, mis oli teada 19 aastat tagasi. 1949. aastal olin ma Eestimaa Kommunistliku Partei Keskkomitee volinik ja pidin kontrollima seaduse järgimist väljasaatmisel. Muidugi olid kõne all tolle aja seadused, mitte praegused," rääkis Meri 2007. aasta augusti lõpus mitmes Eesti ajakirjandusväljaandes.
Mõni aasta varem oli ta oma passiivset rolli pisut lähemalt selgitanud. Tema sõnul pidi ta parteivolinikuna Hiiumaal kontrollima, et julgeolek suhtleks küüditavatega korrektselt, ei ületaks oma volitusi ja et inimestel oleks kaasavõetava vara pakkimiseks piisavalt aega.
Tollal kehtis Eestimaa Kommunistliku Partei keskkomitee esimese sekretäri Nikolai Karotamme nõue kontrollida sedagi, kas kõik küüditatavad on vastavasse nimekirja kantud põhjendatult. Mere väitel polnud seda nõuet võimalik täita.
25. märtsil 1949 palus Meri Balti laevastikul saata sadamasse küüditatavate transpordiks sobilik laev. Mere sõnul olevat see ainus tegevus, mida saaks tõlgendada aktiivse kaasaaitamisena küüditamisele. Meri põhjendas seda sooviga tagada küüditavatele inimlik kohtlemine.
Tunnustus.
Talle olid antud järgmised autasud ja aunimetused:
Nimelised objektid.
Arnold Mere nime said keskkool Pihkva oblasti Porhovi rajoonis Polonoje alevikus ja tänav Pihkva oblasti Porhovis. 2009. aasta seisuga kavatseti Arnold Mere auks nimetada üks uus tänav Venemaal Gorno-Altaiskis.
Isiklikku.
Arnold Meri oli president Lennart Mere onupoeg.
Arnold Meri on maetud Tallinnas Liiva kalmistule.