Mart Siimanni valitsus

Mart Siimanni valitsus oli Eesti Vabariigi 40. valitsus, mis oli ametis 17. märtsist 1997 kuni 25. märtsini 1999. Mart Siimanni juhitud vähemusvalitsus moodustati Koonderakonna ja Maarahva Ühenduse (KMÜ) valimisliidu baasil pärast Tiit Vähi kolmanda valitsuse lagunemist. Riigikogus kontrollis KMÜ 41 kohta, lisaks toetasid Riigikogus valitsust Keskerakond ning Arengupartei. Arengupartei esimees Andra Veidemann oli ka valitsuse liige.
KMÜ esitas Koonderakonna aseesimehe ja erakonna Riigikogu fraktsiooni esimehe Mart Siimanni peaministrikandidaadiks pärast seda kui senine peaminister ja Koonderakonna esimees Tiit Vähi oli sunnitud korteriskandaali tõttu tagasi astuma. Seetõttu jätkas Siimanni valitsus üldjoones Vähi kolmanda valitsuse poliitikat.
Valitsuse astus tagasi pärast 1999. aasta Riigikogu valimisi. Järgmine, Mart Laari teine valitsus asus ametisse 25. märtsil 1999.
Valitsuse moodustamine.
Tiit Vähi kolmas valitsususest oli saanud vähemusvalitsus juba 1996. aasta novembris, kui Reformierakond koalitsioonist lahkus ning valitsus jätkas vaid KMÜ baasil. Varem oli Koonderakond sõlminud eraldi koostöölepped Keskerakonnaga ja Arenguparteiga, mis tagas vähemusvalitsusele vajalikud hääled Riigikogus. Veebruaris 1997 oli peaminister Tiit Vähi korteriskandaali tõttu kaotamas Riigikogu usaldust ning otsustas tagasi astuda. KMÜ esitas uueks peaministrikandidaadiks senise Koonderakonna Riigikogu fraktsiooni esimehe Mart Siimanni, kelle andis 27. veebruaril president Lennart Meri ülesande moodustada valitsus.
Kõigepealt proovis Mart Siimann luua laiapõhilist koalitsiooni, kuhu kuuluksid KMÜ, Reformierakond, Keskerakond ja Arengupartei. Samas ei olnud Reformierakond huvitatud uuesti KMÜ-ga valitsusse minemisest ning Arengupartei ei soovinud olla valitsuses koos Keskerakonnaga. Kuna vaid Keskerakonnast või Arenguparteist üksi ei piisanud enamusvalitsuse moodustamiseks, siis otsustas Siimann jätkata vähemusvalitsusega, kuhu kuulub vaid KMÜ. Samas säilitas Arengupartei esimees Andra Veidemann oma ministriportfelli ning Siimann ei teinud suuri muudatusi ka ülejäänud kabineti koosseisus. 
12. märtsil 1997 andis Riigikogu Siimannile 72-poolthäälega volitused valitsuse moodustamiseks ning valitsus astus ametisse 25. märtsil. Siinmann otsustas valitsuse töös juhinduda veel eelmise valitsuse poolt heaks kiidetud dokumendile "Valitsuse tegevuse põhisuunad 1997. aastaks". 1997. aasta juunis kinnitas Siimanni valitsus dokumendi "Valitsuse tegevuse põhieesmärgid 1997. ja 1998. aastaks", mille alusel tegutseti kuni 1999. aasta Riigikogu valimisteni.
Ministrite vahetumise põhjused.
Enim kordi vahetus selles valitsuses siseminister. Peaminister Mart Siimanni ettepanekul vabastas president Lennart Meri 29. aprillil, ehk pisut rohkem kui kuu töötanud siseminister Riivo Sinijärve. Samal ajal oli arutelul ka siseministeeriumi kantsleri Jaan Tootsi juhtum, kus teda süüdistati, et ta kasutab erasõitudeks erinevaid politseiameti autosid, kusjuures palgatud autojuht sai kantsler Tootsi korraldusel keskmisest tunduvalt kõrgemat palka. Siseministeeriumi teenistusalane juurdlus ei tuvastanud Tootsi tegevuses ebaseaduslikkust, mille peale valitsus peaministri algatusel andis Tootsi juhtumi uurida kaitseminister Andrus Ööveli juhtimisel moodustatud valitsuskomisjonile. Saladuslikuks jäänud põhjustel siseministri ametist vabastatud Riivo Sinijärv lubas siirduda diplomaatilisele tööle. 
Sinijärve asemele määrati uueks siseministriks Robert Lepikson. 1997 aasta oktoobris oli Lepiksonil probleem kaitsepolitsei luubi alla sattunud infobüroo Ius Dicere omaniku Koit Pikaroga, kes väidetavalt võttis aasta tagasi lahkudes keskkriminaalpolitsei abidirektori kabinetist kaasa politseilisi materjale. Lepiksoni sõnul võivad selle eest vastutada tollane politseidirektor Ain Seppik ja tema esimene asetäitja Priit Männik. Lepikson kritiseeris oma arvukates artiklites nii oma poliitilisi oponentide kui ka teisi valitsuse ministreid. Näiteks võrdles ta Keskerakonda natsiparteiga ning ründas kaitseminister Andrus Öövelit. Selline siseministri käitumine hakkas tõsiselt valitsuse tööd häirima. Viimaseks piisaks karikas sai Lepiksoni artikkel Päevalehes, kus ta sarjas välisminister Toomas Hendrik Ilvest. Peaminister Mart Siimanni ettepanekul vabastati 28. jaanuaril 1998 siseminister Robert Lepikson ametist ning uueks siseministriks nimetati parteitu Olari Taal, kes oli Hoiupanga endine juht. 
KMÜ poliitikute surve välisminister Toomas Hendrik Ilvese vabastamiseks siiski kasvas, kuna Ilves oli vahepeal saanud opositsioonilise Rahvaerakonna esimeheks. 30. septembril 1998 teataski Ilves tagasiastumisest, et tegeleda Isamaaliidu, Mõõdukate ja Rahvaerakonna valimisliidu loomisega 1999. aasta Riigikogu valimisteks. Ilvese asemel nimetati välisministriks parteitu diplomaat Raul Mälk.