tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Kassari

Kassari on Hiiumaaga tammteedega ühendatud ja liitunud endine saar.
Kassaris elab kolmsada inimest neljas külas: Esiküla, Kassari, Orjaku, kuhu 19. sajandi alguses sadam ehitati (praegu jahisadam), ja Taguküla.
Nime päritolu.
Esimest korda on Kassarit mainitud 1520. aastal, kui nimetati saari nimedega "Cassar und Kakar". Järgnesid nimekujud "Kaskesara" (1564), "Kasaßari Hollma" ja "Kasksarske Wacke" (1688), "Cassari Hollma" (1709) ning "Kassaro" ja "Kassar" (1770).
Rahvasuu tõlgendab Kassarit Kaassaarena Hiiumaa kõrval. Keeleteadlased on teist meelt. Carl Friedrich Wilhelm Russwurm, Paul Ariste ja Lauri Kettunen arvasid kõik ühtviisi, et saare nimi on tulnud sõnadest "kask" ja "saar".
Ajalugu.
Suurema osa Kassari saarest hõlmas sadakond aastat Kassari mõis, vaid väike osa endine Orjaku laid – kuulus Orjaku mõisale. Kassari mõis eraldati Vaemla mõisast 18. sajandi alguses. Esialgu kutsuti seda lihtsalt Saare mõisaks (1732). Mõisa valitsejamaja asus Kassari külas. Küla sai nime saare järgi. Pühalepa ja Emmaste kihelkonna ning hiljem Käina ja Emmaste valla piirid kulgesid saarel nende mõisate piiri pidi. 
Kassari mõisa õunaaed oli laialt kuulus. Õunaaed on tänapäevani säilinud. 1920. aastatel rajati Kassari asundus ja selle osast moodustati 1939. aasta paiku Uusküla. Viimane liideti 1977. aastal taas Kassari külaga.
Mõisa valitsejamajas alustas 1967. aastal tööd Hiiumaa muuseum. Kui muuseum kolis 1990. aastatel ruumipuuduse tõttu Kärdlasse Pikka Majja, jäi Kassarisse muuseumi filiaal.
Traditsioonilise hiidlaste seltside jaotuse järgi on Kassari elanikke kutsutud jänesesaaremeesteks. Nimetust on rahvasuus põhjendatud sellega, et Kassaris leidus palju jäneseid, kuid ka sellega, et saarel olla jänese kuju.
Kultuur.
Kassari on tuntud suvituspiirkond. Saarel armastas suvitada luuletaja Ott Arder, seal oli Jaan Krossi ja Ellen Niidu suvekodu. Saarest on lugusid kirjutanud teatrimees Voldemar Panso. Kassariga oli tihedalt seotud ka Aino Kallas, kelle majamuuseum asub Tagakülas. Pikka aega asus Kassaris Hiiumaa koduloomuuseum.
Loodus.
Kassari pindala on 19,3 km³. Kui seda lugeda saareks, siis oleks Kassari suuruselt Eesti viies saar napilt Naissaare ees.
Hiiumaa kagurannikust eraldab Kassarit roogu kasvanud Käina laht. Kassarist läänes on Jausa laht, kirdes Õunaku laht. Üle 56 kilomeetri pikkune rannajoon on väga liigestunud: läänes on Orjaku, kirdes Vesimaa poolsaar, kagus Tagaküla poolsaar, lõunas Piibunina ja edelas Orjaku säär, mis tipneb Sääretirbiga. Taimkattes valdavad kadastikud, pärisaru- ja rannaniidud.
Põhjast lõunasse läbib Kassarit oos, mis moodustab lõuna pool Sääretirbi ja jätkub vee allgi. Kassari kõrgeimas kohas ulatub oos 15 meetri kõrgusele merepinnast.
Esimesena kerkis merest vallseljaku kõrgem osa mitu tuhat aastat tagasi. Tuhande aasta eest oli Kassari kohal kaks saart: Kassari idas ja Orjaku läänes. Need saared ühinesid umbes viiesaja aasta eest. Paari viimase aastasaja jooksul on Orjaku külge kasvanud veel Puulaid ja Reigi saar.
Aastast 2015 pole Kassari enam ametlikult saar, kuna vahe Hiiumaaga on maatõusu tõttu kadunud. Ka looduskaitseregistris teda eraldi saareks enam ei loeta.
Türgi riigipeade loend

Türgi riigipeade loend koosneb kahest tabelist. Esimeses tabelis on Türgi valitsejad alates aastast 1299, teises aga on valitsejad pärast monarhia kukutamist 1922.
Osmanite riigi (Türgi) monarhid olid kuni 1383 beid, seejärel sultanid, alates 1517 ka kaliifid.
Viirelaid

Viirelaid on 87 hektari suurune saar laid Muhu kagurannikul Suures väinas, kuuludes Muhu valda Võiküla küla koosseisu. Saare rannajoone pikkus 6,77 kilomeetrit.
19. jaanuaril 2023 lisas valitsus Viirelaiu püsiasustusega väikesaarte nimistusse, kuna rahvastikuregistri andmetel oli saarele registreeritud seitse elanikku.
Saarel on vesilennuki- ja aluseühendus.
Nimi.
Vanadel merekaartidel on saare nimi "Paternoster" – meieisapalve järgi. Laiu eestikeelne nimi on tuletatud linnunimetusest "viires". 
Asend.
Saar asub Suures väinas, 3,9 km Kuivastust ja 4,1 km Virtsust.
Loodus.
Viirelaid on madal (kuni 4,5 meetrit üle merepinna), tasane ja võsastunud. Saar kuulub Väinamere hoiuala koosseisu ja on looduskaitse all.
Ajalugu.
Viirelaid on meresõitjatele ammu tuntud orientiir, mis juhatab lõuna poolt tulijaile teed Viire kurgu kaudu Väinamerre. Saart on esmamainitud 1556. aastal.
Saare kirdeosas paikneb Viirelaiu tuletorn. Saarele ehitati esimene meresõidu tähis 1836. Puidust meremärk valmis 1857. aastal ja tuletorn 1881. aastal. Tänapäeval asub laiul puhkekompleks.
Saarel on elanud majakavahid ja nende pered.
Viirelaiule ja meresõidule viitab tuntud rahvalaul "Viire takka".
Alates 2016. aastast tegutseb saarel Viirelaiu Majakavahi puhkekompleks.
Meremiil

Meremiil ehk geograafiline miil on põhiühik kauguste mõõtmiseks merenduses ja lennunduses.
Üks meremiil võrdub Maa meridiaani ühe kaareminuti (laiuseminuti) pikkusega. Meridiaani kaareminuti pikkus on erinev (ekvaatoril 1842,9 meetrit; poolusel 1861,57 meetrit), siis kasutatakse laevajuhtimise praktiliste ülesannete lahendamiseks ka tinglikku, keskmist meremiili, milleks on 1928. aastal kinnitatud standardmiil pikkusega "1852 meetrit" (ka 1851,8 m, st 40000/360/60). Viimane võrdub meridiaani ühe kaareminuti pikkusega laiusel 45°.
Meremiili pikkus on eri maades erinev vastavalt riigis kinnitatud referentsellipsoidi suurusele.
Eestis kasutatakse ka nimetust "merepenikoorem" (lühend "mpk").
Lembit Öpik

Lembit Öpik (sündinud 2. märtsil 1965 Bangoris Põhja-Iirimaal) on Briti liberaaldemokraatlik poliitik. 
Tema vanemad olid põgenikud (isa oli Uuno Öpik) Eestist. Tema vanaisa oli astronoom Ernst Öpik. 
Ta oli parlamendiliige Montgomeryshire'ist alates 1997. aasta valimistest ning liberaaldemokraatide varikabineti Walesi asjade riigisekretär ja Põhja-Iirimaa asjade riigisekretär. Ta kaotas oma parlamendikoha 2010. aasta üldvalimistel.
Ta on olnud University of Bristol Unioni president ning kuulunud organisatsiooni National Union of Students juhtkonda.
Laiale avalikkusele on ta tuntud muretundmise pärast mõne asteroidi võimaliku kokkupõrke pärast Maaga. Ta pooldab asteroidide avastamise finantseerimise suurendamist programmi Spaceguard raames.
Ta on kosmoseriigi Asgardia parlamendi pea.
Isiklikku.
Öpik räägib vabalt inglise, eesti ja saksa keelt ning on õppinud kõmri keelt. 
Õpik tutvus 2001 ITV ilmateadete diktori Siân Lloydiga. Nende suhe algas 2002. Juunis 2004 nad kihlusid. Nende suhe kestis oktoobrini 2006. Paar elas Öpiku valimisringkonnas Powyses. 
Nad tutvusid Liberaaldemokraatide konverentsil, kui ajakirjanikud kohtusid parlamendiliikmetega. Nad vestlesid ning Siân kaotas sõrmuse. Öpik leidis sõrmuse üles, kuid kaotas selle siis ise ära. Ta leidis selle üles alles kaks aastat hiljem ning helistas Siânile. Tollel oli üle pilet The Promsile, ning sellest ajast algas nende suhe, mis nüüdseks on lõppenud.
Lembit Öpik on olnud kihlatud laulja Gabriela Irimiaga ja tal on olnud suhe modell Katie Greeniga.
Orden

Orden on rüütliordu liikme tunnusmärk. Orden on välja kujunenud ordurüütli mantlile õmmeldud ordu sümbolist siis kui ordude suurmeistrid hakkasid oma mõjuvõimu ja jõukust näitama muuhulgas väärismetallist ja -kividest ordenimärkide kaudu. Tulenevalt ajaloolisest taustast esinevad ordenimärgid enamasti risti kujul, kuid leidub ka erandeid. Näiteks on Kuldvillaku ordu ordenimärgiks kuldne jäär ja selle kohal sädemeid pilduv tulekivi. Ordenimärgid või ordenikomplektid tervikuna esinevad ennekõike metallist märkidena ja on seetõttu saanud muuhulgas ka faleristika uurimisobjektideks. Tänapäeval on orden tavaliselt teenetemärkide kõrval aumärkide teiseks alaliigiks. Ordeniga kaasneb alati kuulumine vastavasse organisatsiooni – rüütliordusse.
Tulenevalt ordu põhikirjast jagunevad ordenid üldjuhul kuude kuni kaheksasse klassi, mis märgivad ordu liikmete asukohta ordusiseses hierarhias. Siiski leidub ka ordusid, kus liikmetel sisemine hierarhia puudub ning seetõttu on ka kõik ordenid vaid ühest klassist. Niisuguste hulka kuulub näiteks Taani kuningakoja liikmete poolt juhitava Elevandi ordu.
Ordeni ühe või teise klassiga võib kaasneda rida privileege. Näiteks võib ordeni mõningate klassidega kaasneda isiklik või pärandatav aadliseisus. Ordeni teatava klassi omamine võib olla eelduseks järgmise auastme saamisel riigiteenistuses.
Ordeni kandmise kord kehtestatakse vastava ordu põhikirjaga (statuudiga). Ordu kui organisatsiooni sees võib olla sisse viidud oma teenetemärk, mille omamine ei too iseenesest siiski kaasa ordu liikme staatust. Niisuguseid teenetemärke annavad välja näiteks nii Püha Haua ordu kui ka nn Malta ordu. Sõltuvalt ordeni klassist võib kuuluda ordenikomplekti koosseisu ordenimärk koos ordenitähega. Erandjuhtudel kuulub ordenikomplekti koosseisu ka ordenikett. Ordenimärki kantakse kas rinnas lindil, kaelas ordenipaelal, üle õla kantaval suurpaelal või ordeniketil. Ordenitähte kantakse ordenimärgile täienduseks iseseisvalt rinnas. Euroopa traditsioonis võib ordu liige lisada temale antud ordenimärkide kujutised oma isikliku vapi kujutisele.
Mõningate rüütliordude statuudi kohaselt kuulub ordenikomplekt kavaleri surma korral ordule tagastamisele.
Ordeni täismärke võib mõningatel protokollilistel juhtudel asendada kas miniatuur (näiteks smokingil või sellega võrdse tasemega pidulikul vormil), lindilõige (näiteks sõjaväelaste igapäevamundril) või rosett (päevasel tumedal ülikonnal).
Teenetemärke välja andvad riigid jäljendavad igati ordeneid alates nende väljanägemisest kuni vastava aumärgi klasside nimetuseni välja. Seetõttu on ainuüksi välise vaatluse põhjal tihtipeale raske ordenil ja teenetemärgil vahet teha. Nõukogudeaegsete russitsismide laia leviku tõttu kasutatakse eesti kõnekeeles ka teenetemärgi tähistamiseks tihti ekslikult sõna „orden”.
Ajalugu.
Orden oli algselt rüütliordu liikmele antav, tavaliselt kaelas kantav tunnusmärk. Alates 14. sajandist hakati välja andma ka riiklikke ordeneid. Vanimate ordenite hulka kuuluvad Sukapaela orden (Inglismaa) asutatud 1348 ja Kuldvillaku orden (Burgundia) asutatud 1430.
1873

1873. aasta (MDCCCLXXIII) oli 19. sajandi 73. aasta.
1872

1872. aasta (MDCCCLXXII) oli 19. sajandi 72. aasta.
1871

1871. aasta (MDCCCLXXI) oli 19. sajandi 71. aasta.
1870

1870. aasta (MDCCCLXX) oli 19. sajandi 70. aasta.
1869

1869. aasta (MDCCCLXIX) oli 19. sajandi 69. aasta.
Victoria (Austraalia)

Victoria on Austraalia kagupoolseim osariik.
Osariigi pindala on 227 444 km2, millega see on suuruselt Austraalia eelviimane osariik. Victoria osargiis elas detsembris 2022 umbes 6,7 miljonit inimest, millega see on rahvaarvult Uus-Lõuna-Walesi järel teine osariik ja kõige tihedamini asustatud osariik Austraalias. Victoria piirneb põhjas Uus-Lõuna-Walesiga, läänes Lõuna-Austraaliaga, lõunas Bassi väinaga ning Suure Austraalia lahega ja Tasmani merega edelas. Osariik hõlmab mitmesuguseid kliima- ja geograafilisi eripärasid alates selle parasvöötme ranniku- ja keskpiirkondadest kuni Victoria Alpideni kirdes ning poolkuiva loodeosadeni.
Suurem osa Victoria elanikkonnast on koondunud Port Phillipit ümbritsevasse piirkonda ja eelkõige Melbourne'i, Victoria osariigi pealinna ja suurima linna ning ka Austraalia suuruselt teise linna linnastusse, kus elab kolmveerand osariigi elanikkonnast. Osariigis asuvad neli Austraalia 20st suurimast linnast: Melbourne, Geelong, Ballarat ja Bendigo. Rahvastik on kultuuriliselt mitmekesine ning 35,1% elanikest on immigrandid.
Victoria osariigis elab palju aborigeenide hõime, sealhulgas Boonwurrung, Bratauolung, Djadjawurrung, Gunai, Gunditjmara, Taungurung, Wathaurong, Wurundjeri ja Yorta Yorta. Enne Austraalia koloniseerimist räägiti selles piirkonnas enam kui 30 aborigeeni keelt. Aastal 1770 kuulutas James Cook Suurbritannia osaks Austraalia mandri idaranniku. Esimene eurooplaste asundus selles piirkonnas oli 1803. aastal asutatud Sullivan Bay. Suur osa praegusest Victoriast arvati 1836. aastal Uus-Lõuna-Walesi Port Phillipi piirkonda. Kuninganna Victoria auks nimetatud Victoria eraldati Uus-Lõuna-Walesist ja asutati eraldiseisva kroonikolooniana 1851. aastal. Victoria kullapalavik 1850. ja 1860. aastatel suurendas oluliselt Victoria rahvaarvu ja jõukust. Austraalia föderatsiooni loomise ajaks 1901. aastal oli Melbourne'ist saanud Austraalia suurim linn ja föderaalvalitsuse asukoht kuni Canberra sai 1927. aastal riigi pealinnaks.
Victoria osariigil on Austraalia Esindajatekojas 38 kohta ja Austraalia Senatis 12 kohta. Osariigi tasandil koosneb Victoria parlament seadusandlikust assambleest ja seadusandlikust nõukogust. Victoria on jagatud 79 kohaliku omavalitsuse piirkonnaks ja mitmeks inkorporeerimata piirkonnaks, mida riik otseselt haldab.
Victoria majandus on Austraalia osariikide seas suuruselt teine ja väga mitmekesine, kus domineerivad teenindussektorid. Melbourne'is on mitmeid muuseume, kunstigaleriisid ja teatreid.
Loodus.
Osariigi põhja- ja edelaosa hõlmab Murray jõe madalik. Ida- ja lõunaosas Suur Veelahkmeahelik (kõrgus Austraalia Alpides kuni 1986 m).
Kliima.
Valitseb lähistroopiline kliima: sademeid mägedes 750–1250 mm, madalikualal alla 500 mm aastas.
Taimkate.
Metsad katavad 36% territooriumist.
Loodusvarad.
Leidub ja kaevandatakse pruunsütt, Bassi väina põhjast ammutatakse naftat ja maagaasi.
Majandus.
Põllumajandus.
Kasvatatakse nisu, otra, kaera, kartulit, viinamarja, puuvilla, veiseid ja lambaid.
Tööstus.
Osariigis töödeldakse ammutatud naftat.
Heinlaid

Heinlaid on 149 hektari suurune laid Hiiumaa ranniku lähedal, Heltermaast 5 kilomeetrit kagus.
Rahvastikuregistri andmetel elas Heinlaiul 2018. aastal püsivalt kokku kuus inimest. Valitsus arvas 2019. aastal Heinlaiu väikesaarte nimistusse, millel elab püsivalt igakuiselt vähemalt viis elanikku.
Nimi.
Heinlaiu nimi tuleb sellest, et seda on pikka aega heinamaana kasutatud. Laidu on esmamainitud 1620. aastal ("Hainalaidzholm"). August Wilhelm Hupel nimetas 1782 saart "Heinalaid".
Asukoht.
Heltermaa asub 5 kilomeetrit loodes, Hiiumaa idatipp Sarve poolsaarel 2,5 kilomeetrit läänes, Vormsi 13 kilomeetrit põhjas ja Rohuküla 18 kilomeetrit kirdes-idas. Heltermaa–Rohuküla laevatee möödub laiust 3 kilomeetri kauguselt põhja poolt.
Kaevatsi laid jääb Heinlaiust 2,3 kilomeetrit läände, teised Hiiumaa laiud läände, edelasse ja lõunasse, sealhulgas lähemad saared Rauarahu 0,9 kilomeetrit lõunasse ja Langekare 2,4 kilomeetrit lõunasse. Hõralaid asub 7 kilomeetrit loodes ja Vohilaid 8,3 kilomeetrit loodes.
Väiksemaid rahusid ja karesid leidub ka saarele ligemal.
Loodus.
Heinlaid on Hiiumaa laidudest suurim. Saart katavad valdavalt männik, mis hakkas kasvama 19. sajandi lõpus, ja niidud. Eestis harva esineval männipuisniidul kasvavad näiteks aasnelk, asparhernes ja emaputk.
Saare aluspõhi koosneb Raikküla lademe lubjakivist. Pinnakate on väga õhuke.
Saarel pesitseb merikotkas.
Inimtegevus.
Saart on läbi aegade kasutatud loomade (eelkõige lammaste või veiste) karjamaana ning heinamaana. 18. sajandi ühel aastal saadi poolelt saarelt 130 koormat heinu. Põllud olid Heinlaiul sama sajandi keskel.
Kui avatakse Hiiumaa ja mandri vaheline jäätee, siis enamasti kulgeb see Heinlaiust lõuna poolt, kus tekib kiiremini tugev jää. Kui karm talv kestab piisavalt kaua, viiakse jäätrass laiust põhja poole, kus sügavam ja ühtlasem merepõhi võimaldab tekkida ühtlasemal jääkattel. Sedasi on toimitud nii 2003., 2006. kui ka 2011. aastal.
12. veebruaril 2003 toimus Heinlaiu juures liiklusõnnetus, kus jäätrassil kaotas juhitavuse ning paiskus kummuli sõiduauto.
Aerofoto link Heinlaid 360 °
Queensland

Queensland on Austraalia kirdepoolseim osariik.
See on pindalalt teine ja rahvaarvult kolmas osariik. Piirneb Põhjaterritooriumi, Lõuna-Austraalia ja Uus-Lõuna-Walesi osariigiga. Idas piirneb osariik Korallimere ja Vaikse ookeaniga. Queenslandist põhjas paikneb Torrese väin, mis eraldab Austraaliat Paapua Uus-Guineast. 
Osariigi pindala on 1 852 642 ruutkilomeetrit, millega see on maailmas suuruselt kuues haldusüksus. Osariik on pindalalt suurem kui enamik maailma riike ning ainult 15 riiki on sellest pindalalt suuremad. Queenslandi suurusest tingitult valitseb seal pinnamoodide ja ilmastikuolude mitmekesisus; seal leidub nii troopilisi vihmametsi, jõgesid, korallrahusid ja mäestikke kui ka kõrbeid ja savanne. 
Queenslandis on üle 5,1 miljoni elaniku, kellest enamik elab rannikul. Osariigi pealinn ja suurim linn on Brisbane, mis on suuruselt riigi kolmas linn. Osariigi elanikkond on paljurahvuseline ja 28,9 protsenti elanikkonnast on immigrandid.
Uus-Lõuna-Wales

Uus-Lõuna-Wales [u'eils] on Austraalia osariik riigi kaguosas Victoria osariigist põhja pool. Ta piirneb põhjas Queenslandi, läänes Lõuna-Austraalia ja lõunas Victoriaga. Ida poole jääb Tasmani meri. Osariigi territooriumi sees on enklaavid Austraalia pealinna ala ja Jervise lahe ala, mis halduslikult on Austraalia pealinna ala koosseisus.
Uus-Lõuna-Wales on Austraalia kõige suurema rahvaarvuga ja kõige vanem osariik. 1770. aasta 21. augustil kuulutas James Cook Austraalia idaosa Suurbritannia kuningriigilele kuuluvaks, nimetades selle Uus-Lõuna-Walesiks. Uus-Lõuna-Wales asutati 1788. aastal ning hõlmas algselt suure osa Austraalia mandrist. 19. sajandi vältel eraldati sellest järjest uusi alasid, et luua Briti asumaad Victoria, Queensland ja Lõuna-Austraalia (mis tollal hõlmas ka praeguse Põhjaterritooriumi). Aastal 1901 toimus nendes asumaades ning Lääne-Austraalias ja Tasmaanias hääletus, millega kiideti heaks sõltumatu riigi Austraalia Liidu ("Commonwealth of Australia") loomine.
Uus-Lõuna-Wales on maailmakuulus oma pealinna Sydney maalilise sadama poolest. Sydney on üks kahest Austraalia majanduskeskusest, kuid ka linn, mille elanikud armastavad vabal ajal viibida värskes õhus, küll päevitades ja supeldes, küll ratsutades ja purjetades. Osariigi kolm tähtsamat linna on põhjast lõuna poole Newcastle, Sydney ja Wollongong, mis kõik on mere ääres. Teiste linnade seas on Albury, Broken Hill, Dubbo, Tamworth, Armidale, Lismore, Nowra, Coffs Harbour ja Wagga Wagga.
Põhjaterritoorium

Põhjaterritoorium on üks Austraalia 1. järgu haldusüksustest (territoorium). Territooriumi õiguslik staatus on tänapäeval "de facto" osariigi staatusega väga sarnane, kuigi teoreetiliselt võib Föderaalparlament iga Põhjaterritooriumi seaduse vajadusel tühistada.
Aastail 1825–1863 oli Põhjaterritooriumi ala Uus-Lõuna-Walesi ning 1863–1911 Lõuna-Austraalia koosseisus.
Ala on väga hõredasti asustatud, kuid üsna kireva etnilise koosseisuga. 2006. aastal rääkis 24,1% elanikest kodus mõnda muud keelt peale inglise keele.
Kahes suuremas linnas, Darwinis ja Alice Springsis, elab kokku umbes 70% Põhjaterritooriumi elanikest. Suuremad asulad on veel Katherine, Tennant Creek ja Nhulunbuy.
Põhjaterritooriumi kirdeosas asub Arnhemi maa, kus elavad üksnes aborigeenid.
Põhjaterritoorium on rikas maavarade poolest. Seal kaevandatakse uraanimaaki, boksiiti, kulda, naftat ja maagaasi.
Lõunaosas asuvad MacDonnelli mäestik Lääne-MacDonnelli rahvuspargiga ja Uluṟu-Kata-Tjuṯa rahvuspark, mille suurim vaatamisväärsus on maailma suurim monoliit Uluru. Põhjaosas asuvad Kakadu rahvuspark ja Litchfieldi rahvuspark.
Austraalia pealinna ala

Austraalia pealinna ala on üks Austraalia 1. järgu haldusüksustest. See asub enklaavina Uus-Lõuna-Walesi osariigis.
Uus-Lõuna-Walesi osariik andis uue pealinna rajamiseks ettenähtud ala Austraalia Ühendusele 1. jaanuaril 1911. Samal aastal kuulutati välja linnaplaneerimise konkurss, mille tulemused selgusid 1912. aastal. Ehitus algas ametlikult 20. veebruaril 1913. 1927 kolis Canberrasse Austraalia parlament.
Piirkonna sümbollinnuks on "Callocephalon fimbriatum" ja taimeks "Wahlenbergia gloriosa".
Kaug-Lõuna

Kaug-Lõuna on euroopalik looduslik-kultuuriline regioon lõunapoolkeral, mille moodustavad Põhja riikide hulka kuuluvad Austraalia ja Uus-Meremaa. Need maad on endised ümberasumiskolooniad, mille elanikkonna põhiosa moodustavad Briti saartelt väljarännanute järeltulijad.
Varem on Kaug-Lõuna riikide hulka loetud ka Lõuna-Aafrika Vabariiki ning kolme Lõuna-Ameerika riiki: Tšiilit, Argentinat ja Uruguayd.
Nootamaa

Nootamaa on 4,98 hektari suurune saar Saare maakonnas Saaremaa vallas Atla küla alal. Nootamaa on Eesti läänepoolseim saar.
Nimi.
Saart on 1796. aastal esmamainitud kui "Notawa". 
Asukoht.
Nootamaa asub Läänemeres 1 kilomeeter Loonalaiust edelas, Vilsandi rahvuspargi piires.
Saar kuulus 2014. aastani halduslikult Lümanda valda, pärast seda 2017. aastani Lääne-Saare valda.
Saarel asub Eesti läänepoolseim maismaapunkt.
Loodus.
Saare pindala on 4,98 hektarit.
Saar on valdavalt klibuse pinnasega sirbikujuline atoll, mille idarannast eendub maasäär. Laguun on madal ning kinni kasvamas, sest sinna settib pidevalt adru.
Vanematel rannavallidel kasvab mage sõstar, kadakas, kibuvits ja pihlakas.
Inimtegevus.
Nootamaa on asustamata.
Nootamaa ja selle ümbrus on loodusreservaat.
Vojvodina

Vojvodina on autonoomne piirkond Serbia koosseisus.
Etniline koosseis.
Vojvodina etniline koosseis 2002:
Haldusjaotus.
Vojvodina jaguneb seitsmeks ringkonnaks:
Tainod

Tainod ehk "Taíno"-indiaanlased [ta'iino] olid Haiti saare, Puerto Rico (taino keeles Borikén), Jamaica ning Kuuba idaosa põliselanikud, kes kuulusid aravakkide hulka.
Paljude teadlaste arvates on tainod genotsiidi ja haiguste tagajärjel välja surnud, kuid mõned põliselanike grupid peavad ennast siiani tainodeks.
Kui Christoph Kolumbus 1492 Haiti saarele saabus, oli seal viis tainode kuningriiki, millest igaühte valitses kuningas ("cacique"), kellele anti andamit. Tainod olid sõjajalal kariibidega, kuid said nähtavasti hästi läbi siboneidega.
Hispaanlaste vallutuse ajal elas suuremates tainode asulates umbes 3000 inimest.
Kultuur ja elulaad.
Tüüpilise tainode küla (yucayeque) keskel oli tasane õu (batey), kus mängiti mänge ja peeti pühasid. Seda õue ümbritsesid majad.
Tainod mängisid tseremoniaalset kummipalliga pallimängu, milles olid võistlevad võistkonnad (10 kuni 30 mängijat võistkonnas). Võitjatele tõi see mäng head saaki ja terveid lapsi.
Ühiskond jagunes neljaks põhiklassiks:
Tavalised inimesed elasid pikkades ümmargustes majades ("bohío" 'des), mis ehitati puitpostidest, põimitud õlgedest ja palmilehtedest. Sellises majas elas sageli 10–15 perekonda. "Cacique" 'd elasid samalaadse ehitusega nelinurksetes hoonetes, millel olid puidust eeskojad.
Mäesuusatamine

Mäesuusatamine on harrastus ja spordiala, mis seisneb lumega kaetud küngastelt pikkade õhukeste suuskadega allalibisemises. Võisteldakse aja peale, starditakse kindlate intervallidega. Võistlejad laskuvad ükshaaval, järgides etteantud rada. Võidab see, kes läbib raja kõige kiiremini. Rajalt väljasõit toob kaasa diskvalifitseerimise.
Mäesuusatamine arenes välja murdmaasuusatamisest, kui mägikuurortidesse paigaldati suusatõstukid, et suusatajad saaksid kerge vaevaga tagasi mäe tippu, nii et nad said järskudelt nõlvadelt mitu korda alla lasta, mis muidu oleks olnud liiga väsitav. Mäesuusatamine on populaarne kõikjal, kus leidub lund ja mäenõlvi ning kuhu on võimalik rajada suusatõstukeid, sealhulgas paljudes kohtades Euroopas, Põhja-Ameerikas ja Jaapanis.
Mäesuusatamises on põhiliseks tehniliseks raskuseks laskumise suuna ja kiiruse kontrollimine. Algajad teevad pöörde ning keeravad ühe suusa sissepoole. Kogenud mäesuusatajad kasutavad keerukamaid, kuid elegantsemaid ja suuremat kiirust tagavaid võtteid. Mida kogenum on suusataja, seda järsematest, pikematest ja künklikematest nõlvadest ja seda kiiremini suudab ta laskuda. 
Ajalugu.
Mäesuusatamise kodumaa on Norra, see arenes välja murdmaasuusatamisest 19. sajandi lõpuks. Norra maadeuurija Fridtjof Nanseni suusaretk läbi Gröönimaa 1888. aastal innustas Prantsuse, Šveitsi, Saksa ja Austria mägede elanikke, kes hankisid Skandinaaviast suuski ja muutsid suusatamise ka Alpi riikides populaarseks. Nüüdisajal harrastatakse seda üha rohkem kogu põhjapoolkeral. Esimene võistlusslaalom peeti 1922 Mürrenis (Šveits). 1936. aastal jõudis kahevõistlus (kiirlaskumine ja slaalom) olümpiamängudele. 1948 võeti Chamonix's kiirlaskumine ja slaalom olümpiakavva eraldi aladena. Suurslaalom sai olümpiaalaks Oslo talimängudel 1952 (nii meestele kui naistele) ja supersuurslaalom esimest korda 1988. aastal Calgarys. 1967. aastast hakati igal aastal korraldama maailma karikasarja.
Võistlused.
Suusatamise ajaloos on olnud mitmesuguseid võistlusi. Tippmäesuusatajad võistlevad iga-aastastes maailma karikasarjas, alates 1939. aastast iga kahe aasta tagant peetavatel maailmameistrivõistlustel ja iga nelja aasta tagant toimuvatel taliolümpiamängudel.
Mäesuusatamise võistlusalade seas on
Mäesuusatamise maailma karikasari.
Elukutselised mäesuusatajad võistlevad maailma karikasarja etappidel slaalomis, suurslaalomis, ülisuurslaalomis ja kiirlaskumises. Võistlusi peetakse mitmel pool Euroopas, USA-s ja Kanadas. Punkte arvestatakse vastavalt etappidel saavutatud kohtadele. Iga hooaja lõpul saab üldvõitjaks see, kes on saanud kõige rohkem punkte.
Olümpiamängud.
Mäesuusatamine on olümpiaala alates 1936. aasta Garmisch-Partenkircheni mängudest. Algul oli kavas ainult Alpi kahevõistlus (kiirlaskumine + slaalom). 1948. aasta Sankt Moritzi olümpiamängude kavas olid kiirlaskumine ja slaalom juba eraldi aladena. 1952. aastal Oslos jäeti ära Alpi kahevõistlus ja lisati suurslaalom.
Alates 1988. aasta taliolümpiamängudest Calgarys on mäesuusatamises kavas viis ala: kiirlaskumine, supersuurslaalom, suurslaalom, slaalom ja Alpi kahevõistlus.
Kemal el-Sheik

Kemal el-Sheik (2. veebruar 1919 – 2. jaanuar 2004) oli Egiptuse filmirežissöör. 
El-Sheiki režissööridebüüt oli film "Maja nr 13", mis põhines tõestisündinud lool hüpnotiseerijast, keda kahtlustati mõrvas. Kokku lavastas ta 35 filmi. Viimases filmis katsetas ta teadusliku fantastikaga, kuid sellel filmil ei olnud kassaedu. 
Pärast viimase filmi tegemist oli el-Sheik kõrge ametnik kultuuriministeeriumis ning ta valiti Egiptuse artistide ametiühingu juhiks. 
Egiptuse filmikriitik Tarek Shinawy nimetas el-Sheiki režissööride vürstiks. 
Pärast Kuuepäevast sõda 1967, mille käigus Iisrael hõivas maad Egiptuselt, Süürialt ja Jordaanialt, lavastas el-Sheik mitu poliitilist filmi, mis kajastasid Egiptuse kaotusmeeleolu. 
Pärast poliitiliste filmide lavastamist el-Sheiki kuulsus kasvas, kuid ta ei tahtnud, et teda peetaks üksnes üheks paremaks poliitiliste filmide tegijaks. Ta hindas oma võimet käsitleda kõige erinevamaid teemasid. 
El-Sheik oli Amira Fayedi abikaasa ning poja ja tütre isa.
Etta Moten Barnett

Etta Moten Barnett (5. november 1901 – 2. jaanuar 2004) oli afroameerika päritolu USA näitleja ja laulja (kontraalt).
Ta sündis Texase osariigis Weimaris metodisti õpetaja tütrena. 
Etta Moten käis seejärel Kansase ülikoolis ning lõpetas selle laulu ja näitekunsti alal. Seejärel asus ta elama New Yorki, kus hakkas laulma koos Eva Jessye kooriga. Ta mängis Broadway lavastuses "Zombie".
31. jaanuaril 1933 sai temast esimene mustanahaline täht, kes on esinenud Valges Majas. 1933 mängis ta kahes muusikafilmis: "Flying Down to Rio" (kus ta laulis laulu "The Carioca") ja "Gold Diggers of 1933".
George Gershwin võttis ta asendama Bessi osatäitjat ooperi "Porgy ja Bessi" lavastuses 1942. aastal. Ta tegi kaasa ka turnee.
Barnett lõpetas esinemise 1952. aastal hääleprobleemide tõttu. Hiljem tegi ta kaasa Neegrinaiste Rahvuslikus Nõukogus. 1950.–1960. aastatel juhtis ta Chicagos raadiosaadet "I Remember When".
Isiklikku.
Esimest korda abiellus ta varakult oma keskkooliaegse õpetaja Curtis Brooksiga. Nad olid abielus kuus aastat ja said kolm tütart, kuid abielu jooksis karile.
1934. aastal abiellus ta Claude Albert Barnettiga, kes juhtis toona Chicagos kirjastust Associated Negro Press. 
Ta suri 102-aastaselt Chicago's Mercy Hospitalis kõhunäärmevähki.
Jeff Nuttall

Jeff Nuttall (8. juuli 1933 – 4. jaanuar 2004) oli inglise luuletaja, kirjastaja, näitleja, maalikunstnik, skulptor, trompetist, anarhist ja ühiskonna kommenteerija, kes mängis olulist rolli 1960. aastate vastandkultuuris.
Nuttall sündis Lancashire'is Clitheroes ja kasvas üles Herefordshire'is. Teise maailmasõja järgseil aastail õppis ta maali ning 1960. aastate alguses hakkas avaldama luulet. Koos Bob Cobbingiga asutas ta mõjuka kirjastuse Writers Forum Press ja kirjanike töötoa.
Ta suhtles paljude USA Beat Generationi kirjanikega, eriti William Burroughsiga. Tema 1968. aasta raamat "Bomb Culture" oli üks tolle aja vastandkultuurirevolutsiooni võtmetekste, mis leidis seoseid peahoovuse ühiskondlikele normidele alternatiivide tekkimise ning ähvardava tuumakatastroofi vahel.
Nuttall oli üks häpeningi pioneere Suurbritannias.
Nuttall oli 1975–1976 National Poetry Society esimees. Tol ajal ol see selts lühikest aega koduks British Poetry Revivalile. Ta oli mitme üleriikliku ajalehe luulekriitik ning Poetry Society kandidaat Poeta Laureatuseks, kuid talle eelistati Ted Hughesi.
Nuttall töötas kunstiõpetajana.
Vanemas eas mängis ta mitmes filmis ja esines televisioonis.
2003 ilmus tema Selected Poems (inglise keeles "Valitud luule").
Tauksi

Tauksi on asustamata saar Eesti lääneosas Läänemaal Väinameres Puise poolsaarest põhjas ja Sassi poolsaarest loodes. Kuulub Matsalu rahvuspargi Väinamere saarte sihtkaitsevööndisse ja jääb Põgari-Sassi küla territooriumile.
Tauksi pindala on 3,66 km²; ta on suuruselt 16. saar Eestis. Vanemate andmete järgi oli saare pindala 2,75 km².
Kõrgeim punkt ulatub kuni 2,8 meetrit üle merepinna, merest kerkis 9.–10. sajandil.
Väinamere saarte sihtkaitsevööndis, sealhulgas Tauksil, on inimeste viibimine keelatud, välja arvatud teaduslikeks uurimistöödeks, järelevalve- ja päästetöödeks. Erandina on lubatud järgmised tegevused kaitseala valitseja nõusolekul: jahipidamine mingi, kähriku, rebase, hundi ja metssea arvukuse reguleerimiseks; rajatiste rajamine 15. juulist 1. märtsini.
Asukoht.
Saare geograafilised koordinaadid on .
Tauksi ning kagus asuva Sassi poolsaare vahele jäävad väiksemad rahud (Porgi, Krimmi, Holmirahu, Mardirahu); nende piire on raske määratleda, sest saartel ja nende ümber meres kasvab pilliroog. Tauksist loodes asuvad Koharahu, Suurrahu ja teised rahud, samuti Liialaid ja Sõmeri. Edelasse jäävad Mustarahu ja Paljarahu, kirdesse Ülerahu ja Alarahu. Saare ümber on madal meri.
Tauksi ning ümbruskonna laiud ja rahud (koos Liialaiu ja Sõmeriga) moodustavad ligi 40-st saarest koosneva Tauksi saarterühma.
Loodus.
Tauksil on valdavalt roostikud, ranna- ja puisniidud. Lääne pool on loomännik. Soolakulistel rannaniitudel valitseb tuderluga.
Kasvab ligi 350 liiki soontaimi.
Ajalugu.
Esimest korda mainiti Tauksit 1526 ("Tocsz").
19. sajandi lõpuni oli Tauksil kõrts. Saarel oli pikka aega kaks talu: Lepametsa ja Amermaa. Ühes neist elas pere veel aastal 1972. Amermaa hooned on säilinud.
Tauksit kasutas heinamaana Haapsalu kirikumõis.
1944. aasta septembris põgeneti saarelt Punaarmee eest Rootsi, vahepeatus tehti enamasti Hiiumaa laidudel. Ka Helmut Maandile, Eesti Vabariigi Valitsuse riigisekretärile, oli Rootsist vastu tellitud kiirpaat Tauksi taha, kuid paadi kokkulepitud ajaks mitteilmumise tõttu lahkus tema Liialaiu kaudu.
27. septembril 2003 läks Tauksi lähedal ümber paat kolme kalamehega, kellest ühel õnnestus Tauksi saarele ujuda. Teised uppusid. Pääsenu süütas märgutuled, mis kasvasid tulekahjuks. Saabunud vihmasaju tõttu jäi enamik saarest tulest puutumata. Mees leiti hiljem alajahtununa.
Moldova (piirkond)

Moldova on ajalooline piirkond Ida-Karpaatide ja Dnestri jõe vahelisel alal, mis tänapäeval jääb Moldova, Rumeenia ja Ukraina aladele. 
Tänapäeval nimetatakse Moldovaks ka Rumeenia regiooni.
Nimi ja etümoloogia.
Algne ja lühiealine viide piirkonnale oli "Bogdania", Bogdan I järgi, kes oli üks vürstiriigi asutajaid. Nimed "Moldaavia" ja "Moldova" on tuletatud Moldova jõe nimest; kuid etümoloogia pole teada ja siin on mitu varianti:
Mitmes varajases viites on "Moldova" kombineeritud kujul "Moldo-Valahhia" (samal viisil võis Valahhia olla "Hungro-Wallachia"). Osmanitürgi viited Moldovale on "Boğdan Iflak" (tähendab "Bogdani Valahhia") ja "Boğdan" (ja vahetevahel "Kara-Boğdan" – "Must Bogdaania"). Vaata ka nimesid teistes keeltes.
Mõni piirkonna nimi teises keeles: prantsuse: "Moldavie", saksa: "Moldau", ungari: "Moldva", vene: "Молдавия, Moldavija", türgi: "Boğdan Prensliği", kreeka: "Μολδαβία".
Ajalugu.
Varakeskaeg.
Moldova asukad olid kristlased. Arheoloogilised tööd paljastasid 5. sajandist pärit kristliku nekropoli jäänused Mihălășenis Botoșani maakonnas. Palvetamiskoht ja hauad olid kristlike omadustega. Palvetamiskoht oli ristkülikukujuline, küljepikkustega 8 ja 7 m. Sarnane nekropol ja palvetamiskoht on leitud Nicolinast Iașis.
Bolohoveene, valahhe, on mainitud Ipatjevi kroonikas 13. sajandist. Kroonika näitab, et see maa piirneb Halõtši, Volõõnia ja Kiievi vürstiriigiga. Arheoloogilised uuringud on kindlaks teinud ka 13. sajandi kindlustatud asulate asukohad selles piirkonnas. Alexandru V. Boldur tegi kindlaks Voscodavie, Voscodavti, Voloscovti, Volcovti, Volosovca ning muud linnad ja külad Nistru/Dnestri ja Nipru/Dnepri jõgede keskjooksude vahel. Bolohoveenid kadusid kroonikatest pärast lüüasaamist aastal 1257 Daniil Romanovitši vägedelt.
13. sajandi alguses esines enamusel piirkonna territooriumil kõrvuti valahhidega võimalik Halõtši slaavi-valahhi vasallriik "Brodnikud" (1216. aasta paiku on Brodnikuid mainitud Suzdali teenistuses).
Halõtši ja Brodnikute vahelisel piirialal tapeti 11. sajandil viiking "Rodfos" valahhide poolt, kes arvatavasti petsid teda. Aastal 1164 võeti umbes samas piirkonnas valahhi karjaste poolt vangi tulevane Bütsantsi keiser Andronikos I Komnenos.
Ukraina keel

Ukraina keel (ukraina keeles "українська мова") on idaslaavi keelte hulka kuuluv keel. Ukraina keele lähimaks sugulaskeeleks peetakse valgevene keelt.
18. sajandi lõpus arenes seni levinud kirikuslaavi keele kõrval rahvakeel, hilisem ukraina kirjakeel ja kirjandus. 
Ukraina tähestik.
Tabeli esimeses ja teises reas on toodud ukraina tähestiku suur- ja väiketähed, 
kolmandas reas ukraina omaladina (1996) ja neljandas reas eesti transkriptsioon.&lt;br&gt;&lt;br&gt; 
Grammatika.
Küsisõnad.
що "mis", хто "kes", як "kuidas", чому "miks", навiщо "milleks", скiльки "kui palju", де "kus", куди "kuhu", звiдки "kust", коли "millal", який "milline", котрий "kumb", який, що за "missugune".
Eesti transkriptsioon.
Ukraina nimede eesti keeles kirjutamiseks kasutatakse spetsiaalset ukraina-eesti tähetabelit, mille on 1975. aastal kinnitanud õigekeelsuskomisjon ja mida viimati muudeti 2009. aastal. Ingliskeelsetes tekstides esinevaid ukraina nimesid saab EKI nõuandel teisendada eesti transkriptsiooni vastavate asenduste abil. Ukraina tähestiku eesti transkriptsiooni vaata ukraina tähestiku tabelist.
Karakalpakkia

Karakalpakkia on autonoomne vabariik Usbekistani koosseisus. Ta hõlmab läänepoolse kolmandiku Usbekistanist ning piirneb Türkmenistani ja Kasahstaniga. Karakalpakkia põhjapiir kulgeb läbi jõudsalt kuivava Araali mere.
Haldusjaotus.
Jaguneb 15 rajooniks. Vabariigis on 12 linna ja 14 alevit.
Loodus.
Karakalpakkiasse jääb Üstirti platoo idaosa, Kõzõlkumi kõrbe lääneosa ning Amudarja delta.
Karakalpakkia kliima on tugevalt kontinentaalne. Jaanuari keskmine temperatuur on –5 °C, juulis 27 °C. Sademeid on aastas ainult 100 mm.
Ainus jõgi on Amudarja. Kunagi jõge ümbritsenud lammimetsad on enamjaolt maha raiutud ning asendatud põldude ja karjamaadega.
Väljaspool jõge ümbritsevat Horezmi oaasi valitseb kõrb.
Looduskaitse.
Araali järve seisund on katastroofiline. Teda toitnud Amudarjast juhitakse nii palju vett niisutamiseks põldudele, et järve see enam ei jõua. Järve pindala on alates 1960. aastatest vähenenud kolm korda. Näiteks endine sadam Mo‘ynoq (Mojnak) asub nüüd mitu kilomeetrit kaldast eemal.
Rahvastik.
Linnades elab 48% rahvastikust. Karakalpakke on rahvastikust 32%, usbekke 33%, kasahhe 26%.
Karakalpakkia suuremad linnad:
Majandus.
Energeetika.
Taxiatoshi elektrijaam.
Põllumajandus.
Ainuvõimalik on niisutuspõllundus. Kasvatatakse puuvilla, riisi, lutserni, puuvilju; loomadest karakullilambaid, veiseid ja kaameleid. Valmistatakse siidi.
Tööstus.
Peamisteks tööstusharudeks on puuvilla puhastamine, puuvillaseemneõli ning puuvillase riide valmistamine, ehitusmaterjalide tootmine ning metallitöötlemine.
Transport.
Amudarja on laevatatav jõgi.
Karakalpakkiat läbib raudtee, mis kulgeb Usbekistanist Kasahstani kaudu Venemaale.
Ajalugu.
Keskajal kuulus Karakalpakkia Horezmi riiki.
Venemaa koosseisu läksid Karakalpakkia alad 1873. aastal. 1925. aastal sai Karakalpakkiast autonoomne oblast Vene SFNV-sse kuulunud Kasahhi ANSV koosseisus. 1932. aastal viidi Karakalpaki autonoomne oblast Kasahhi ANSV koosseisust Karakalpaki ANSV-na Vene SFNV koosseisu. 1936. aastast kuulus Karakalpaki ANSV Usbeki NSV-sse.
1868

1868. aasta (MDCCCLXVIII) oli 19. sajandi 68. aasta.
1867

1867. aasta (MDCCCLXVII) oli 19. sajandi 67. aasta.
1866

1866. aasta (MDCCCLXVI) oli 19. sajandi 66. aasta.
1865

1865. aasta (MDCCCLXV) oli 19. sajandi 65. aasta.
1864

1864. aasta (MDCCCLXIV) oli 19. sajandi 64. aasta.
1863

1863. aasta (MDCCCLXIII) oli 19. sajandi 63. aasta.
1862

1862. aasta (MDCCCLXII) oli 19. sajandi 62. aasta.
1861

1861. aasta (MDCCCLXI) oli 19. sajandi 61. aasta.
1860

1860. aasta (MDCCCLX) oli 19. sajandi 60. aasta.
1859

1859. aasta (MDCCCLIX) oli 19. sajandi 59. aasta.
1858

1858. aasta (MDCCCLVIII) oli 19. sajandi 58. aasta.
1857

1857. aasta (MDCCCLVII) oli 19. sajandi 57. aasta.
Lauljate loendid

"Siin on loetletud lauljaid, sealhulgas räppareid".
Koeru

Koeru on alevik Järva maakonnas Järva vallas.
Koerus asus enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal Koeru valla keskus.
Koeru asub maanteede ristumiskoha ümbruses: Mäeküla-Kiltsi maantee läbib Koeru edela-kirde suunas, Järva-Jaani–Väinjärve maantee loode-kagu suunas. Vana Tallinna-Tartu maantee möödub Koerust 2 km kauguselt. 
Aleviku territooriumile jääb ka Aruküla mõis ja selle ümbrus. Aruküla küla jääb Koerust edelasse. 
Koerus elas 2021. aasta lõpu seisuga 1121 inimest. 2000. aastal oli elanike arv 1332 ja 1970. aastal oli Koerus 649 elanikku.
Ajalugu.
Aruküla küla ("Arrenküll") ja mõisa ("Arroküll") on esimest korda mainitud 17. sajandi esimesel poolel.
Koeru alevik kujunes Koeru Maarja-Magdaleena kiriku ja Koeru kõrts-postijaama juurde 19. sajandi lõpus. 
Koeru on olnud Koeru külanõukogu ja Majaka kolhoosi keskus. Ajaloos asus Koeru kihelkonnas.
Majandus.
Koerust kirdes Kapu külas, valla kõrgeimas punktis Haagi mäel töötab Eesti Ringhäälingu Saatekeskuse AS-i Koeru Raadio- ja Televisioonijaam (masti kõrgus 349,70 m), masti taldmik Kroonlinna nullist 106 m.
Endises autoremonditehases tegutseb AS Konesko (metallitöötlus), Jutron Baltic Assemblies OÜ (elektroonika), Päästeameti Koeru depoo. Veel on Koerus AS Natural (puidutöötlus) ja AS Koeru Kommunaal (elumajade hooldus).
Koerus on olnud Paide Piimakombinaadi tsehh.
Kultuuriline ja sotsiaalne infrastruktuur.
Koerus on kaks kogudust, kool, kultuurimaja, raamatukogu, postkontor, arstikeskus (varem haigla ja ambulatoorium), hooldekeskus (varem invaliididekodu) ja apteek.
Haridus.
On teada, et hiljemalt 1724. aastal on Koeru kiriku juures lapsi õpetatud ning 1727 töötas Koeru kihelkonnas kool. 
1920 kolis kool Koeru Algkooli nime all Aruküla mõisa. 
1974 valmis uus koolihoone ja tegevust alustas Koeru Keskkool. Keskkooli esimene lend lõpetas 1978. Õpilaste arv oli 2002./2003. õppeaastal 378. Direktor on Tiit Kalda.
Religioon.
Alevikus tegutsevad EELK Koeru Maarja-Magdaleena kogudus (Koeru Maarja-Magdaleena kirikus; õpetaja Allan Praats) ja Koeru Vabakogudus.
Kultuuripärand.
Koerus asuvad Koeru Maarja-Magdaleena kirik, Koeru kõrts-postijaam ja Aruküla mõis. 
Kiriku ees on Vabadussõja mälestussammas. Sammas avati 1934. aastal ja taastati 1998. aastal.
Endisel saksa erakooli hoonel on Eduard Viiralti mälestusmärk. Viiralt õppis seal 1911–1913.
1935 rajati 1905. aasta revolutsiooni monument (skulptor Juhan Raudsepp).
Koerust on pärit luuletaja Kalju Lepik.
Vaatamisväärsused.
Koeru Maarja-Magdaleena kiriku ajalugu arvestatakse sisseõnnistamisest 22. juulil 1287. 
Koeru kõrts-postijaam on L-kujulise põhiplaaniga kahe talliga maanteekõrts, mis asub Järva-Jaani, Ervita ja Paide tee ristil. Selle ehitas 1825–1833. aastal Aruküla mõis samas paigas asetsenud kõrtsi kohale; 1860. aastal kohandati see postijaamaks. Hoone keskel asus mantelkorstenköök, paremale jäi talupoegadele mõeldud suur kõrtsituba ja vasakul olid sakstetoad. Välisilme on klassitsistlik. Kõrtsil oli täiskelpkatus. Kasutatud ka elamuna. 1954–1964 kõrts restaureeriti. 1960–1965 kohandati sööklaks (arhitekt Kalvi Aluve), nüüd tegutseb seal kauplus.
Pärispea poolsaar

Pärispea poolsaar on Eestis Soome lahe lõunarannikul Hara ja Eru lahe vahel asuv poolsaar.
See lõpeb põhjas Purekkari neemega. Poolsaare pikkus on üle 12 kilomeetri, laius ligi 4 kilomeetrit. Poolsaarest kirdesuunas asub Mohni saar.
Asustus.
Läänerannas on Loksa linn ning Suurpea küla, kirderannas Pärispea ja Viinistu küla ning idarannas Turbuneeme ja Kasispea küla. Poolsaare sisemaa-osa on asustamata.
Loodus.
Pärispea poolsaar kuulub tervikuna Lahemaa rahvusparki.
Poolsaarel on mitmeid rändrahne, sealhulgas Jaani-Tooma suurkivi, Joomakivi, Mardimiku kivi, Odakivi, Painuva kivi, Sorrukivi ja Tiirukivi.
Militaarajalugu.
Eesti NSV ajal asus Pärispea põhjatipus NSV Liidu piirivalve Rakvere piirivalvesalga 9. piirivalvekordoni vaatlustorn (koordinaadid ) ja Saunalahe ääres Pähknemännikul lasketiir (koordinaadid ), mis asub tänapäeval Pärispea küla territooriumil.
Purekkari neem

Purekkari neem on Pärispea poolsaarest eenduv neem. Selle ots on Mandri-Eesti põhjapoolseim punkt (59° 40' 31" N). 
Neem on kivine. Selle pikkus on umbes 1,5 kilomeetrit.
Purekkari neem asub Pärispea külas Kuusalu vallas. Ühtlasi jääb ta Lahemaa rahvuspargi alale. Neeme ja poolsaare ühinemiskohas asub Mähüots, neemest itta jääb Mohni saar.
Neemel kasvab mitmesuguseid taimi. Puudest leidub seal mändi (ka selle roomavat vormi), haaba ja pihlakat, põõsastest põhiliselt kibuvitsa.
Seal asub rändrahne, näiteks Purekkari Maasäärekivi.
Purekkari on esmamainitud Mellini atlases 1798. aastal kujul "Purrikarri". Sama nimekuju kasutati ka 1871. aastal.
Neeme nimeks on liitnimi liigisõnaga "kari". Algselt ta oligi kari ja on ka Mellini atlases saarena kujutatud. Nime algusosa seostas Per Wieselgren sõnaga "purjekas", samas võib võrrelda ka tüvega "puri-", näiteks "purihammas", mis tuleb sõnast "purema".
Kaberneeme poolsaar

Kaberneeme poolsaar asub Eesti põhjarannikul. Administratiivselt kuulub see Harju maakonda Jõelähtme valda. 
Poolsaarest itta jääb Kolga ja läände Kaberneeme laht. Poolsaare jätkuks on Koipsi ja Rammu saar.
Kaberneeme poolsaar on umbes 2 kilomeetri pikkune ..
Poolsaar on valdavalt liivane, seal domineerivad männikud. Poolsaare idarannikul on liivane supelrand ja Kaberneeme sadam.
Kaberneeme poolsaare lähiveed olid algselt Pirita kloostri munkade kalastuskohad.
Kaberneeme poolsaarel asus NSV Liidu Riikliku Julgeolekukomitee piirivalve Rakvere piirivalvesalga 12. piirivalvekordon ja vaatlustorn.
Reisi-kaubalaev

Reisi-kaubalaev on kaubalaev, mis lisaks kaubaveole võtab peale ka reisijaid. Reisi-kaubalaevadeks loetakse kaubalaevu, millel on rohkem kui 12 reisijakohta.
Paljud liinireisilaevad veavad tavaliselt ka mingil hulgal kiireloomulisi kaupu, kuid neid ei peeta reisi-kaubalaevadeks.
Reisi-kaubalaevade uppumatuse ja päästevahendite jaoks kehtivad reisilaevadega ühesugused rahvusvahelised nõuded.
Olümpiaharta

Olümpiaharta on Rahvusvahelise Olümpiakomitee (ROK) poolt vastu võetud põhialuste, reeglite ja ametlike selgituste kogum. 
Olümpiaharta käsitleb olümpialiikumise organiseerimist js toimimist ning määrab kindlaks olümpiamängude pühitsemise tingimused. Olümpiaharta põhialused fikseeris Pierre de Coubertin ja kinnitas I olümpiakongress 1894. aastal Pariisis. Hiljem on hartat regulaarselt täiendatud.
Olümpiaharta põhialused.
Nüüdisaegse olümpismi põhimõtted visandas Pierre de Coubertin, kelle algatusel peeti 1894. aasta juunis Pariisis rahvusvaheline atleetikakongress. Rahvusvaheline Olümpiakomitee (ROK, inglise keeles IOC) moodustati 23. juunil 1894. 
Olümpism on elufilosoofia, mis ülendab ja ühendab keha, tahte ja vaimu omadused harmooniliseks tervikuks. Seostades sporti kultuuri ja kasvatusega, püüdleb olümpism sellise elulaadi poole, mis rajaneb jõupingutustes leitud rõõmul, heade eeskujude kasvatuslikul väärtusel ja üleüldiste eetiliste põhimõtete austamisel. 
Olümpismi eesmärgiks on seada sport kõikjal inimese harmoonilise arengu teenistusse, et soodustada rahumeelse ühiskonna rajamist, mis kannaks hoolt inimväärikuse säilitamise eest. 
ROK-i poolt juhitav olümpialiikumine kasvab välja nüüdisaegsest olümpismist. 
ROK-i kõrgeima võimu all hõlmab olümpialiikumine organisatsioone, sportlasi ja teisi isikuid, kes on nõus juhinduma Olümpiahartast. Olümpialiikumisse kuulumise kriteeriumiks on ROK-i tunnustus. 
Olümpialiikumise eesmärgiks on anda panus rahumeelse ja parema maailma rajamisse, kasvatades noorsugu spordi kaudu, mida harrastatakse olümpialikus vaimus ja ilma igasuguse diskrimineerimiseta, mis eeldab vastastikust arusaamist sõpruse, solidaarsuse ja ausa mängu vaimus. 
Viie ühendatud rõngaga sümboliseeritud olümpialiikumine on pidev ja universaalne. Tema kõrgpunktiks on maailma sportlaste toomine suurele spordipeole – olümpiamängudele. 
Spordi praktiseerimine on inimõigus. Igal inimesel peab olema võimalus tegeleda spordiga vastavalt oma individuaalsetele vajadustele.
Olümpiasümbol

Olümpiasümbol ehk olümpiarõngad on sümbol, mis koosneb viiest omavahel põimunud rõngast (olümpiarõngast), mida kasutatakse kas ühe- või mitmevärvilisena.
Rõngaste värvid ülalt vasakult on sinine, must ja punane ning alt vasakult kollane ja roheline. Kollane rõngas ühendab sinist ja musta ning roheline musta ja punast rõngast. Kogu kujund on korrapärane trapets, mis sümboliseerib viie maailmajao liitu ning kogu maailma sportlaste kohtumist olümpiamängudel ausas ning sõbralikus võistluses. 
Olümpiasümboli mõtte esitas Pierre de Coubertin 1913. aastal: kuuest värvusest (kaasa arvatud olümpialipu valge põhi) kuulub iga riigi lipuvärvide hulka vähemalt üks.
Olümpiarõngaid tõlgendatakse ka nii, et rõngad vastavad maailmajagudele: sinine sümboliseerib Euroopat, must Aafrikat, punane Ameerikat, kollane Aasiat ja roheline Austraaliat. Tõlgendusi on ka teisi.
Olümpialipp

Olümpialipp on valge, ilma ääristuseta põhjaga plagu, mille keskel asub viievärviline olümpiasümbol.
Olümpialipu autor on Pierre de Coubertin. Ta valis rõngaste värvid nii, et igal maailma riigilipul oleks vähemalt üks värv ühine olümpialipu rõngaste värviga. (Siiski tekkis hiljem üks riik, nimelt Katar, mille lipul pole olümpialipu ühegi rõnga värvi.)
Maailmas on ilma Antarktikata viis mandrit ja viis maailmajagu, sama palju kui olümpialipul rõngaid. See on tekitanud mõnes arvamuse, justkui igale rõngale vastaks kindel maailmajagu või manner. Coubertin siiski ei andnud rõngastele eritähendusi ja pole ka üldlevinud kokkulepet, missuguste rõngastega maailmajagusid või mandreid seostada.
Esimene olümpialipp valmistati 1913. aastal Pariisis. 3 meetrit pika ja 2 meetrit laia lipu valgel põhjal on kujutatud olümpiasümbol ehk olümpiarõngad. Selle kujutise laius on 2 meetrit ja läbimõõt 60 cm.
Esimest korda heisati olümpialipp 5. aprillil 1914 Pan-Egiptuse mängudel Aleksandrias.
Lõpliku heakskiidu sai lipp 1914. aasta juunis Pariisis VI olümpiakongressil.
Ametlikult heisati olümpialipp esimest korda 1920. aasta suveolümpiamängudel Antwerpenis.
Öakse laid

Öakse laid (ka "Öakselaid") on 7,82 hektari suurune saar (laid) Hiiumaast kagus Salinõmme poolsaare lähistel. Laid jääb Hiiumaa valla Salinõmme küla territooriumile.
Nimi.
Laiu nime päritolu on selgusetu. Laidu on esmamainitud 1886. aastal kui "Öjakse laid".
Asend.
Öakse laid asub Hiiumaa rannikust 500 meetrit kagus Salinõmme sadama lähedal. Öakse laiu ja Hiiumaa vahel asuvad veel Auklaid ja mitu väikest kare ja rahu. Saarest põhja pool asub Suur Pihlakare. Saarest 600 meetri kaugusele lõuna poole jääb Saarnaki laid.
Loodus.
Saar koosneb kahest kõrgemast puude ja põõsastega osast, mida ühendab kitsas maariba.
Öakse laid kuulub Hiiumaa laidude maastikukaitseala Laidude sihtkaitsevööndisse. Laiul on lubatud viibida 15. juulist kuni jääkatte lagunemiseni kaitseala valitseja nõusolekuta ning 1. juulist 15. juulini kaitseala valitseja nõusolekul.