tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Ulrike Meinhof

Ulrike Marie Meinhof (7. oktoober 1934 Oldenburg – 9. mai 1976 Stuttgart) oli saksa ajakirjanik, poliitaktivist ja hiljem vasakäärmuslik terrorist.
Ulrike Meinhofi vanemad olid kunstiajaloolased Werner Meinhof ja Ingeborg Meinhof. Vanemad surid varakult ning pärast ema surma 1949. aastal sai Ulrike ja ta vanema õe Wienke eestkostjaks veendunud sotsialist ajaloolane Renate Riemeck. 
1955. aastal lõpetas Ulrike Meinhof gümnaasiumi ning õppis seejärel Marburgi ja Münsteri Ülikoolis filosoofiat, pedagoogikat, sotsioloogiat ja germanistikat.
1958. astus ta Sotsialistlikku Saksa Üliõpilasliitu (heideti sealt küll 1959. aastal vasakpoolitsemise tõttu välja) ja hakkas tegutsema ajakirjaniku ja publitsistina. 1959. aastal hakkas ta tegema kaastööd ajakirjale Konkret. 1960–1964 oli ta sama ajakirja peatoimetaja. 1961. aastal abiellus ta ajakirja väljaandja Klaus Rainer Röhliga. Neil oli kaks tütart. Abielu lahutati 1967. aastal. Tol perioodil oli Ulrike Meinhof üks Lääne-Saksamaa populaarsemaid ajakirjanikke.
1968. aastal kolis Meinhof Hamburgist Lääne-Berliini, kus töötas Berliini Vaba Ülikooli õppejõuna. Tema poliitilised vaated radikaliseerusid üha enam. 1969. aastal lõpetas ta ajakirjale konkret kaastöö tegemise.
1970. aasta 14. mail osales Meinhof Andreas Baaderi vangistusest vabastamises ja hakkas seejärel elama illegaalselt. Temast sai üks Punaarmee Fraktsiooni loojaid, ideolooge ja juhte.
Jordaanias said Meinhof, Gudrun Ensslin, Andreas Baader, Horst Mahler ja teised väljaõppe relvastatud võitluse alal. Lääne-Saksamaale tagasipöördumise järel osales ta pangaröövides ja korraldas pommiatentaate.
Politsei arreteeris Ulrike Meinhofi 15. juunil 1972 Hannoveris. 29. novembril 1974 mõistis kohus ta kaheksaks aastaks vangi. 21. mail 1975 algas tema ja teiste Punaarmee Fraktsiooni liikmete vastu uus kohtuprotsess. 9. mail 1976 leiti ta oma kambrist pooduna. Ametliku versiooni kohaselt oli tegemist enesetapuga.
Limaskest

Limaskestaks ehk mukoosaks (ladina keeles "tunica mucosa") nimetatakse paljude selgroogsete loomade kehaavausi ja õõneselundite (sh sooled) sisepinda katvat kesta. 
Limaskestade areng, morfoloogia, funktsioonid, histoloogia ja patoloogia võivad suuresti erineda nii liigiti, indiviiditi, arenguastmeti kui ka asendist lähtuvalt. 
Limaskest koosneb valdavalt mitmekihilisest limaskesta epiteelist ja selle all paiknevast sidekoelisest limaskesta päriskihist ("lamina propria mucosae") ning paiguti ka limaskesta lihaskihist ("lamina muscularis mucosae"). Limaskestale järgneb submukooskiht. 
Limaskest on kantud rahvusvahelisse inimese anatoomia standardisse Terminologia Anatomica ning inimese tsütoloogia ja histoloogia standardsõnavarasse Terminologia Histologica vastavate elundite limaskestana. Eristatakse nina, suu, neelu, söögitoru, seedetrakti, mao, hingetoru, bronhide, sapipõie, ussripiku, kusejuha, kusepõie, peensoole, käärsoole, tühisoole, kaksteistsõrmiku, tupe, sugutiluku, pärasoole, emakalimaskesta ja silmade sidekesta jt.
Paljude limaskestade seintes paiknevad näärmed, mis eritavad lima. Mitmeis paigus sisaldavad limaskestad ka närve ja veresooni. 
Limaskestade funktsioonid sõltuvad elundkonnast. Nii on suuõõnes, neelus, söögitorus ja pärakus limaskesta ülesandeks limaskestaimmuunsuse tagamine, maos aga kaitse ja maomahla eritamine, peensooles imendumine, jämesooles kaitse, imendumine ja sooltes ka ainete transport. 
Immuunkaitse tagamisel osaleb limaskestas paiknev limaskestaga seotud lümfikude (sh ninaga seotud lümfikude, sooltega seotud lümfikude, bronhidega seotud lümfikude, silmasidekestaga seotud lümfikude, kõriga seotud MALT, nahaga seotud MALT, kuseteedega seotud MALT, LDALT, TALT jt).
Limaskestas on mitmeid rakutüüpe, mille esinemine oleneb limaskesta asukohast, näiteks Langerhansi rakud.
Szmul Zygielbojm

Szmul Mordechaj Zygielbojm (שמואל זיגלבוים) (21. veebruar 1895 – 12. mai 1943 London) oli Poola juudi sotsialistlik poliitik.
Szmul Zygielbojm oli pärit vaesest paljulapselisest perekonnast. Juba 10-aastaselt läks ta vabrikusse tööle. 1917. aastal ühines Zygielbojm Bundiga ja 1924. aastal valiti ta selle keskkomiteesse. 1927. aastal valiti ta Varssavi linnavolikogusse ja 1938. aastal Łódźi linnavolikogusse.
Pärast Poola okupeerimist Saksamaa poolt põgenes Zygielbojm 1939. aasta detsembris Belgiasse. Kui Saksa väed ründasid 1940. aasta mais Belgiat, põgenes ta Prantsusmaale ja sealt edasi Ameerika Ühendriikidesse. 1942. aasta märtsis saabus Zygielbojm Londonisse, kus ta oli Bundi esindaja Poola eksiilvalitsuse juures. 
Varssavi geto ülestõusu ajal kirjutas Szmul Zygielbojm 11. mail 1943 kirja Poola eksiilvalitsuse presidendile ja peaministrile. 12. mai 1943 sooritas ta oma Londoni korteris enesetapu, keerates gaasikraani lahti.
Pervomaisk (Luhanski oblast)

Pervomaisk (Sokolohirsk) on oblastilise alluvusega linn Ukrainas Luhanski oblastis, Luhani jõe vasakkaldal. 2014. aastast on linn Venemaa poolt okupeeritud.
Linn on kasvanud välja Oleksandrivka (asutatud 1765. aastal) ja Petro-Marivka (asutatud 1865. aastal) asulast, linna õigused sai 1938. aastal. Kuni 1920. aastani kandis asula "Petro-Marivka" nime.
Pervomaiski haldusalas on kaks linna (Girske ja Zolote) ja kaks alevit (Nižne ja Toškivka)
Linnas elas 2011. aasta 1. jaanuaril 38 801 inimest.
Ajalugu.
XXI sajand.
2014. aasta Ukraina kriisi ajal võtsid venemeelsed separatistid linna oma kontrolli alla.
25. juulil alustasid Ukraina relvajõud separatistide väljatõrjumist linnast. Operatsioon ei õnnestunud ja 2015. aasta seisuga on linn mässuliste kontrolli all. Septembris 2015 oli linnas hinnanguliselt 15 000–17 000 elanikku.
2024. aastal otsustas Ukraina ülemraada anda linnale uueks nimeks Sokolohirsk.
Pervomaisk

Pervomaisk on mitme asustatud koha nimi.
Gramzda kihelkond

Gramzda kihelkond (saksa keeles "Kirchspiel Gramsden") oli haldusüksus Kuramaa kubermangus Aizpute kreisis.
Gramzda kihelkonna mõisad.
20. sajandi alguses kuulusid kihelkonda järgmised mõisad:
Tohvri Kogrõjärv

Kogrõjärv (ka "Kogrejärv", "Tohvri Kogrejärv") on järv Valga vallas Valgamaal.
Järve suurus on 2,9 ha, see on ümbritsetud metsaga.
Järve äärde on rajatud puhkekoht lõkkevarustuse ja küpsetamiskohaga.
Satya Nadella

Satyanarayana Nadella (telugu keeles సత్యనారాయణ నాదెళ్ల; sündinud 19. augustil 1967 Hyderabadis) on India päritolu USA IT-asjatundja ja ärijuht, alates 2014. aasta veebruarist Microsofti tegevjuht. 
Ta on Bill Gatesi ja Steve Ballmeri järel kolmas Microsofti tegevjuht. 
Nadella alustas tööd Microsoftis 1992. aastal. Enne tegevjuhiks saamist töötas ta Microsofti pilveteenuse ja ärilahenduste üksuse juhina. 
Tal on magistrikraad (MS) arvutiteaduses (University of Wisconsin-Milwaukee) ja magistrikraad (MBA) ärijuhtimises (University of Chicago Booth School of Business).
Võõpsu kalmistu

Võõpsu kalmistu on endine kalmistu Setumaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Võõpsu külas Setomaa vallas.
Kalmistu rajamislugu pole teada, kuid arvatavasti maeti sinna juba 15. sajandil. Kunagisel külakalmistul lõpetati matmine umbes 19. sajandi keskel. 
Tänapäeval on kalmistu peale ehitatud hooned ja rajatud aiad, kalmistuala kõrvalt läheb Tartu–Petseri tee (võimalik, et tee läheb ka üle kalmistu). Kalmistul asub Võõpsu tsässon.
Kaugjärv

Kaugjärv on järv Võru maakonnas Antsla vallas Hargla nõos Karula rahvuspargi alal. 
Järve pindala on 8.4 ha, valgala 4.3 km². 
Kaugjärve lõunaossa suubub Suurest Saarjärvest lähtuv Kaugjärve kraav, põhjaotsast algab Mustjõgi, Koiva jõe suurim ja veerikkaim lisajõgi Eestis. 
Järvest itta jääb Äestämise soo, põhja Haanja soo.
Väikene Mustjärv

Mudajärv (ka Väikene Mustjärv) on väike järv Valga maakonnas Valga vallas, Karula rahvuspargi põhjaosas.
Mudajärv on ühenduses temast loodes asuva umbes samasuure Mustjärvega. 
Järv on ümbritsetud metsaga.
Eesti mitmekeelne kohanimede loend

"Siin on esitatud Eesti mitmekeelne kohanimede loend, kus on saksa-, vene-, rootsi- poola- ja lätikeelseid nimesid."
Kaatsi Mustjärv

Mustjärv (ka "Kaatsi Mustjärv, Kaadsi Mustjärv, Väike-Katsi järv") on väike järv Valga maakonnas Valga vallas Karula rahvuspargi põhjaosas.
Mustjärv on ühenduses temast kagus asuva Mudajärvega. Mustjärvest voolab välja oja, mis voolab Savijärve.
Järve pindala on 0,6 ha.
Kallõtõ järv

Kallõtõ järv ehk Kallete järv on järv Valga maakonnas Valga vallas Karula rahvuspargi põhjaosas.
Järve pindala on 7,7 ha. Põhi on mudane.
Karula Savijärv

Savijärv on järv Valga maakonnas Valga vallas Karula rahvuspargi põhjaosas.
Järve pindala on 6,7 ha.
Savur-Mohõla

Savur-Mohõla (venepäraselt Saur-Mogila; ukraina keeles "Савур-могила", vene keeles "Саур-Могила") on kurgaan Ukrainas, 12 km kaugusel Snižnest lõunas. 277,9 meetri kõrgusel merepinnast asuv kurgaan paikneb kolme – Ukraina Luhanski ja Donetski ning Venemaa Rostovi – oblasti piiril.
Ajalugu.
XX sajand.
Savur-mohõla üle peeti mitmeid võitlusi II maailmasõjas. Augustis 1943 õnnestus Nõukogude vägedel saada Savur-mohõla oma kontrolli alla. Nende sündmuste mälestuseks püstitati sinna memoriaalkompleks.
XXI sajand.
2014. aasta Ukraina kriisi ajal võtsid strateegiliselt olulisel kohal asuva kõrgendiku oma kontrolli alla venemeelsed separatistid.
Kõrgendikult tulistati mitmeid ümberkaudseid asulaid, sealhulgas Marõnivkat. 23. juulil lasti alla kaks Savur-mogõla kohal 5182 meetri kõrgusel lennanud Ukraina õhujõudude hävituslennukit Suhhoi Su-25.
Valitsusvägede väitel vallutasid nad kõrgendiku tagasi 2014. aasta 28. juulil. "Separatistide" väitel lahingud kontrolli saavutamiseks kõrgendiku üle jätkusid.
29. juulil jätkasid valitsusväed kontrolli kindlustamist kõrgendiku üle, separatistid jätkasid kõrgendiku ründamist eesmärgiga see tagasi võita. Kõrgendikku tulistati jätkuvalt ka Venemaa territooriumilt.
21. augustil kukkus monument kokku.
Augusti lõpus läks Savur-mohõla valitsusvastaste vägede kontrolli alla.
Hilary Minc

Hilary Minc (24. august 1905 Kazimierz Dolny – 26. november 1974 Varssavi) oli juudi rahvusest Poola kommunistlik poliitik ja riigitegelane.
Hilary Minc oli pärit keskklassi juudi perekonnast. Poola Kommunistlikku Parteisse astus ta 1922. aastal. Ta õppis Varssavi ülikoolis õigusteadust. Kui Minci ähvardas tema vasakpoolse poliitilise tegevuse tõttu vahistamine, siis asus ta elama Prantsusmaale, kus jätkas ülikooliõpinguid. 1928. aastal saadeti ta Prantsusmaalt poliitilistel põhjustel välja. Poolasse tagasi tuli 1929. aastal. Poolas töötas ta Varssavis Poola Statistikaametis ja Rahandusministeeriumis teadusliku nõunikuna ning Gdynia linnavalitsuses. Pärast Saksamaa kallaletungi Poolale 1939. aasta septembris põgenes Hilary Minc Nõukogude Liitu. Esialgu elas ta Lvivis, pärast Saksamaa ja Nõukogude Liidu vahelise sõja algust töötas Samarkandis ülikooli õppejõuna. 1943. aasta märtsis oli ta üks Poola Patriootide Liidu asutajatest. 1944. aasta jaanuaris moodustas ta Moskvas Poola Kommunistide Keskbüroo.
Aastatel 1944–1956 oli ta Poola Töölispartei ja Poola Ühendatud Töölispartei Keskkomitee liige, 1948–1954 Poliitbüroo liige. Aastatel 1944–1947 oli ta tööstusminister, 1947–1949 tööstus- ja kaubandusminister. 1948–1954 oli ta Riikliku Plaanikomitee esimees.
1956. aastal oli Minc sunnitud Poola Ühendatud Töölispartei Keskkomiteest lahkuma ja 1959. aastal heideti ta parteist välja.
Manipuri keel

Manipuri keel ehk meithei keel (manipuri keeles মেইতেই লোন্ "Meitei-lon") on Kirde-Indias Manipuri osariigis ja ümberkaudsetel aladel Assami, Lääne-Bengali, Nagalandi, Tripura ja Uttar Pradeshi osariigis ning Bangladeshis ja Birmas kõneldav keel. 2001. aasta andmetel oli keele rääkijaid 1,5 miljonit.
Manipuri keel kuulub Hiina-Tiibeti keelkonna Tiibeti-Birma keelerühma keelte hulka. Kirjutamisel kasutatakse bengali kirja, mis võeti kasutusele 18. sajandil. Enne seda märgiti tekst üles meitei kirjas. 20. sajandi keskel on meitei kirja hakatud uuesti kasutusele võtma ning 1980. aastast alates õpetatakse seda koolides paralleelselt bengali kirjaga.
Langerhansi rakud

Langerhansi rakud on paljude imetajate epidermise ogakihis, suu, eesnaha ning tupe limaskestas ja tüümuses asuvad suuretuumalised paljude haaradega immuunrakud.
Langerhansi rakkude paiknemine, areng, morfoloogia, histoloogia, mutatsioonid,apoptoos ja patoloogilised seisundid võivad erineda nii liigiti, indiviiditi kui ka arenguastmeti. Nad pärinevad loote rebukotist ja maksa eellasrakkudest ning migreeruvad epidermisesse looteeas.
Langerhansi rakud sarnanevad nii dendriitrakkude kui makrofaagidega. Nad on kudedes paiknevad antigeeni esitlevad rakud. Paiknemise ja päritolu poolest liigitatakse nad makrofaagide hulka, kuid nagu dendriitrakud, migreeruvad nad koest välja lümfisõlme, et esitleda antigeeni T-rakkudele. Nad võivad sugulisel teel HI-viirusega nakatumisel toimida reservuaarina ja esitleda HIV-antigeene CD4-retseptoritele, transportimaks neid CD4+ lümfotsüütidesse.
Neid seostatakse Langerhansi rakkude histiotsütoosiga ja allergilise kontaktdermatiidiga. Langerhansi rakkude migratsioonihäiretega seostatakse ka psoriaasi.
Langerhansi rakud on nimetatud nende avastaja saksa arsti ja patoloogi Paul Langerhansi (1847–1888) järgi. Paul Langerhans avastas Langerhansi rakud 1868. aastal, olles 21-aastane meditsiiniüliõpilane, ja liigitas need morfoloogia põhjal närvikoe rakkudeks.
Kasvajates.
2015. aastal pakuti hiiremudeli põhjal välja Langerhansi rakkude võimaliku mehhanismi kiiritusravi vastu võitlemiseks.
Leiti, et kiiritades nahas paljunevaid maliigseid kasvajarakke, aktiveerusid spetsiifilised immuunrakud – nahas paiknevad Langerhansi rakud.
On demonstreeritud Langerhansi rakkude erakordset võimet parandada ioniseeriva kiirguse põhjustatud DNA-kahjustusi. Rakud parandavad ise oma DNA-d ja muutuvad seeläbi kiirgusele resistentseks. Nii võivad nad kutsuda esile immuunvastuse, mis kulmineerub nahavähiga nagu melanoom, et kaitsta end kiiritamise eest. Leiti, et naha kahjustamisel ioniseeriva kiirgusega liiguvad Langerhansi rakud lähimatesse lümfisõlmedesse ja programmeerivad seal regulatoorseid T-lümfotsüüte. Nii tekib immuunsüsteemi talitlust pärssivate omadustega rakupopulatsioon, mis migreerub kasvajasse ja kaitseb seda teiste immuunsüsteemi rakkude eest.
Šķilbani

Šķilbani (vanasti ka Šķilbēni) on küla ("vidējciems") Lätis Balvi piirkonnas, Šķilbēni vallas. 
Asulas asub Šķilbēni mõisa ("Szkielbany") süda. Lisaks on seal veel õigeusu kirik. Šķilbēni katoliku kirik asub valla keskuses Rekovas. Aastatel 2009–2021 kuulus küla Viļaka piirkonda.
Šķilbēni mõis

Šķilbēni mõis (läti keeles "Šķilbēnu muiža") oli mõis Lätis. Endine mõisasüda jääb Balvi piirkonda Šķilbēni valda Šķilbani külla. Poola keeles "Szkielbany".
Šķilbēni mõis kuulus aastani 1866 Ulanowskitele, aga kuna see suguvõsa osales Kastuś Kalinoŭski juhitud ülestõusus, siis konfiskeeriti mõis ja anti see tsaariarmee ohvitserile Zinovjevile. Aastast 1899 sai mõisa omanikuks Ivan Lebedev. Enne võõrandamist aastal 1920 oli mõisa pindala 1140 hektarit.
Mõisa peahoone on punastest tellistest hoone, mis ehitati 1859. aastal. Peale Teist maailmasõda on hoones asunud vallamaja, kohalik klubi ja raamatukogu, peale Läti taasiseseisvumist oli seal aga baar. Tänapäeval seisab hoone tühjalt. 
Mõisa juurde kuulusid vähesed kõrvalhooned - oli olemas teenijate maja, mille vundamendile on tänapäeval ehitatud uus hoone, samuti asus seal ka lehtla, mis kolhoosikorra ajal lammutati, säilinud on vaid üksikud detailid. Lisaks kuulus mõisakompleksi juurde ka park, mida ehtis õunaaia juurde viinud roosiallee.
Last 200

Last 200 (vene keeles Груз 200 "Gruz 200"), vene kõnekeeles Двухсотый ('kahesajas'), on tinglik koodnimi, mida Venemaal kasutatakse lahingus langenute tähistamiseks nende transportimisel kodumaale; ka eufemism hukkunute tähistamiseks.
28. juulil 2014 Eestis TV3 kanalil näidatud dokumentaalfilmis "Mõrv taevas: lend MH17" tähendas venekeelse kõneleja poolt telefonivestluses kasutatud väljend "kahesajas" (двухсотый) Ukrainas Grabove kohal allatulistatud Malaisia reisilennuki reisija surnukeha.
Donbassi sõjas 2014. aastal toimunud Donetski lahingus hukkunute kodumaale transportimisel joonistati veokite külgedele ja katusele valgele taustale punane rist ja arv 200.
Koodnime "Last 300" (Груз 300) kasutatakse haavatud sõduri tähistamiseks.
Indura

Indura (valgevene keeles Индура, poola keeles "Indura") on agrolinnake (endine alev) Valgevenes Hrodna oblastis Hrodna rajoonis, Indura külanõukogu halduskeskus. Asulas on 1481 elanikku (1995).
Induras on keskkool ja laste muusikakool, asulas on ka raamatukogu ja kultuurimaja. Vaatamisväärsusteks XI–XIII sajandil kasutusel olnud linnamägi, XVIII sajandil püstitatud sünagoog, aastal 1815 ehitatud katoliku kirik ja aastal 1881 ehitatud õigeusu kirik.
Ajalugu.
Esimest korda on Indurat mainitud XVI sajandi algul. Aastal 1522 ehitati asulasse kirik, aga aastal 1525 sai Indurast alev. Rzeczpospolita haldusjaotuse järgi kuulus Indura Trakai vojevoodkonda ja Hrodna maakonda.
XVI–XVII sajandil olid Indura omanikeks teiste seas ka Kiszkad, Radziwillid, Pacid, Vałovičid, Isaykowskyd, XVIII sajandil aga Ogińskid, Sologubid, Massalskid. Põhjasõja ajal toimus Indura all rootslastele võidukas lahing.
Poola jagamisel läks Indura aastal 795 Venemaa koosseisu. Asula hilisemad omanikud olid Brzostowskid ja Kozłowskid. Kuni 1917. aastani oli Indura Venemaa Keisririigi koosseisus, 1919–1939 kuulus Poolale, 1939–1991 kuulus Nõukogude Liidu koosseisu. Aastal 1940 sai Indurast küla.
Adelsk

Adelsk (valgevene keeles Адэльск, poola keeles "Odelsk") on agrolinnake (endine alev) Valgevenes Hrodna oblastis Hrodna rajoonis. Asula on Adelski külanõukogu halduskeskus.
Asulas on keskkool, raamatukogu ja klubi. Vaatamisväärsuseks on katoliku kirik XVII sajandist, kus säilitatakse mitmeid XVII sajandil valmistatud puulõikeid.
Ajalugu.
Adelskit on esmamainitud XV sajandil, mil seal asus Hrodna ja Bresti vahelisel kaubateel asunud kaupmeeste alev. 1546. aastal sai see õiguse pidada laata. 1588. aastast asus Adelskis riigimõis. 
Poola jagamisel läks Adelsk 1795. aastal Preisimaa koosseisu. 1807. aastast oli alev Venemaa koosseisus, kuuludes Hrodna kubermangu. Alevi rahvas võttis osa Kastuś Kalinoŭski juhitud ülestõusust. Adelskis peeti laata kuus korda aastas.
Pärast Esimest maailmasõda kuulus Adelsk Poola koosseisu ja kaotas 1934. aastal aleviõigused. 1939. aastast kuulus asula Nõukogude Liitu.
Lümfiurked

Lümfiurgeteks (ladina ains "sinus lymphaticus", mitm 
"sinus lymphatici") nimetatakse paljude selgroogsete loomade lümfisõlmedes, lihastes või ka üldkehakatte all olevaid lümfiteid.
Lümfisõlmes paiknevad lümfiurked mis eraldavad lümfoidkude, kihnu ja põrkasid. 
Lümfiurked talitlevad sõlmes elundisiseste lümfivoolu teede ja rakuliste filtritena. Lümfiurgetes paiknevad retikulaarrakud ja makrofaagid puhastavad sõlme liikunud lümfi kehavõõrastest ainetest (antigeenidest). 
Lümfiurked moodustavad omamoodi kanalite võrgustiku. Lümfi äravoolu lümfiurgetest tagavad lümfisooned ja juhivad selle venoossesse vereringesse. 
Madudel on üsna suured ka nahaalused lümfiurked. 
Lümfiurked liigitatakse lümfoid(-immuun)süsteemi. 
Lümfiurgetega seostatakse inimestel siinushistiotsütoosi massiivse lümfadenopaatiaga.
Galitš (täpsustus)

Galitš on mitme linna nimi Venemaal ja Ukrainas:
Gertrud Scholtz-Klink

Gertrud Scholtz-Klink (sünninimi Gertrud Emma Treusch; 9. veebruar 1902 Adelsheim – 24. märts 1999 Tübingen) oli Saksa riigitegelane.
Gertrud Treusch oli pärit ametniku perekonnast. 1921. aastal abiellus ta endise ohvitseri ja õpetaja Eugen Klinkiga. Neil oli viis last. 1928. aastal astusid mõlemad abikaasad Natsionaalsotsialistlikku Saksa Töölisparteisse. Varsti seejärel suri Eugen Klink ühel NSDAP-i miitingul südamerabandusse. 1931. aasta sügisel nimetati Gertrud Klink Hesseni gau naisliidu juhiks ja temast sai ka Hesseni siseministeeriumi naisliitude referent. 1932. aastal abiellus ta arst Günther Scholtziga. 24. veebruaril 1934 sai temast Saksa Naisliikumise (Deutsches Frauenwerk) ja Natsionaalsotsialistliku Naisühenduse (NS-Frauenschaft) juht. Lisaks asus ta samal aastal juhtima ka Saksa Töörinde Naisametit ja Saksa Punase Risti Naisliitu. Vormiliselt oli ta küll kõrgetel ametikohtadel, kuid tegelikku otsustusvõimu tal praktiliselt ei olnud. Välismaale suunatud propagandas aga näidati teda kui tähtsat isikut natsionaalsotsialistliku Saksamaa juhtkonnas. 
1938. aastal lahutasid Gertrud Scholtz-Klink ja Günther Scholtz abielu. 1940. aastal abiellus Gertrud Scholtz-Klink SS-Obergruppenführeri August Heissmeyeriga. Oma kõrgetele ametikohtadele jäi Gertrud Scholtz-Klink kuni Teise maailmasõja lõpuni.
Pärast sõja lõppu sattus ta Nõukogude vägede kätte ja ta paigutati sõjavangide laagrisse, kuid tal õnnestus sealt põgeneda. Valenime all elas ta koos abikaasaga Tübingeni lähedal. Pettus tuli aga ilmsiks, 28. veebruaril 1948 nad vahistati ja neile mõisteti 18-kuuline vanglakaristus. Varasema tegevuse eest toodi Scholtz-Klink kohtu ette alles 1949. aastal. Talle määrati uus 18-kuuline vanglakaristus. Protestide tõttu algas 1950. aastal tema vastu uus kohtuprotsess, talle mõisteti 2 aasta ja 6 kuu pikkune vanglakaristus.
Gertrud Scholtz-Klink ei öelnud elu lõpuni natsionaalsotsialistlikust ideoloogiast lahti ega kahetsenud oma tegevust natsionaalsotsialistide võimuloleku ajal. 1978. aastal ilmus tema raamat "Die Frau im Dritten Reich" ("Naine Kolmandas Riigis").
Värska vana kalmistu

Värska vana kalmistu on endine kalmistu Setumaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Võru maakonna Setomaa valla Värska alevikus.
Värskas oli setude külakalmistu, millel asus ka tsässon. 
Õigeusu kogudus moodustati Värskas 1759. aastal ning siis ehitati ka puukirik vanast kalmistust umbes 400 m kagusse. See kirik lammutati 1907. aastal (praegu on selle kohal väike kabel) ning kõrvale püstitati aastatel 1904–1907 uus kirik. Siis asutati uue kiriku ümber ka uus (praegune) kalmistu.
Vana kalmistu jäeti seejärel tasapisi maha. Praegu (juuli 2014) on kalmistu tähistuseta ja kasutuseta. Värska vana kalmistu on olnud kultuurimälestis (nr 27797 "Kalmistu").
Teuvo Teräväinen

Teuvo Henri Matias Teräväinen (sündinud 11. septembril 1994 Helsingis) on Soome jäähokimängija. Ta mängib 2016. aastast NHL-i klubis Carolina Hurricanes keskründajana.
Teräväinen on esindanud Soomet U18-, U20- ja meeste koondises.
Värska tsässon

Värska tsässon oli tsässon Setumaal, praeguse haldusjaotuse järgi Värska alevikus Setomaa vallas.
Tsässon asus Värska vanal kalmistul ja oli tõenäoliselt ehitatud 18. sajandil. Pärast seda, kui vana kalmistut hakati alates 1907. aastast jätma maha, hakkas tsässon lagunema. See lammutati 1929. aastal ning tsässona koht tähistati suure puitristiga, mis tänaseks on hävinenud.
Krzysztof Penderecki

Krzysztof Eugeniusz Penderecki (; 23. november 1933 Dębica – 29. märts 2020 Kraków) oli poola helilooja ja dirigent.
Tema loomingusse kuulub vokaalsümfoonilist muusikat, sümfooniaid, instrumentaalkontserte, kammermuusikat ja vokaalteoseid. Ta oli Euroopa Teaduste ja Kunstide Akadeemia liige ning mitme ülikooli audoktor. 2010. aastal valiti ta Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia audoktoriks, 
2014. aastal pälvis ta Maarjamaa Risti I klassi teenetemärgi. 
Elukäik.
Penderecki sündis Dębicas advokaat Tadeusz Penderecki peres. Ta õppis kompositsiooni eraviisiliselt Franciszek Skołyszewski juures ning aastail 1954–1958 Krakówi Riiklikus Kõrgemas Muusikakoolis, kus tema peamine õpetaja oli Artur Malawski. Lisaks õppis ta Krakówi ülikoolis filosoofiat ning kunsti- ja kirjanduslugu. Pärast Krakówi Riikliku Kõrgema Muusikakooli lõpetamist hakkas ta samas õpetama kompositsiooni. Aastail 1972–1987 oli ta sama kooli rektor.
Teosed.
Rahvusvahelise tuntuse tõi Pendereckile 1961. aastal UNESCO auhinnaga pärjatud "Itk Hiroshima ohvritele", milles on kasutatud väga suurt keelpillikoosseisu (52 pilli). 
Penderecki tuntumaid teoseid on 1965. aastal lõpetatud "Luuka passioon". Tema neljast ooperist on tuntuimad "Louduni nõiad" (1969) ja "Kaotatud paradiis" (1978). Suure tunnustuse osaliseks on saanud veel "Stabat mater", "Te Deum" (1979) ja "Poola reekviem" (1984).
Ernst Ederberg

Ernst Ederberg (10. mai 1891 Kaarma kihelkond, Saaremaa – 18. märts 1973 Tallinn) oli eesti arhitektuuriajaloolane ja arhitekt.
Ta on õppinud Kuressaare gümnaasiumis, lõpetas 1909. aastal Tartu Aleksander I Gümnaasiumi ja 1916. aastal Riia Polütehnilise Instituudi arhitektina.
Ta võttis osa Esimesest maailmasõjast ja Vabadussõjast. Aastal 1923 käis ta õpireisil Itaalias ja Prantsusmaal ning aastal 1925 Palestiinas ja Egiptuses. Ta oli aastatel 1920–1922 Sõjaministeeriumi korteriosakonna töödejuhataja, aastatel 1926–1940 oli ta Teedeministeeriumi arhitektuuriosakonna arhitekt ning Tallinna Tehnikumi arhitektuuriajaloo ja arhitektuurivormide õppejõud. 
Aastal 1941 mobiliseeriti ta reservohvitserina Punaarmeesse. Ta viibis Leningradis, töötas metsatöödel; aastal 1943 viibis ta Permi oblastis Kaama laevatehase ehitusjärelevalves.
Aastatel 1944–1950 oli ta Tallinnas Arhitektuuri Valitsuse muinsuskaitseosakonna arhitekt ja juhataja; aastatel 1944–1950 oli ta ka ERKI õppejõud (olles aastast 1947 dotsent. Ta oli aastast 1944 Eesti Arhitektide Liidu liige.
Teadustööd.
Kunstiajaloo alalt avaldanud lühiuurimusi "Neue Ausgrabungen in der Revaler Scloss" (1924), "Ein spätmittelalterlicher Flügelaltar an der Kirche zu Pönal" (1929). Kirjutanud esimese eestikeelse lühikokkuvõtte Eesti vanemast arhitektuurist "Ehitusmälestised Eestis" (1926) ja hiljem keskaegsest elamust peatüki "Eesti arhitektuuri ajalukku" (1965).
Kultuurkapitali toel mõõdistas Hiiumaa ja Saaremaa ning liivlaste taluehitusi ja avaldas sel teemal "Hiiumaa taluehitusi" (1926) ja "Taluehitiste uurimusi" (1926).
Isiklikku.
Ta isa oli (Kaarma ja Kambja koguduste õpetaja) Friedrich Wilhelm Ederberg. Ema Julie Wilhelmine Ederberg (neiupõlves Elens; 1885–1902) oli Saaremaa esimene naisluuletaja. Tema vend Hermann Johannes Ederberg oli Hargla ja Koeru koguduste õpetaja, poolvend Bruno Ederma oli Lääne-Nigula ja Rakvere Kolmainu koguduse õpetaja.
Haiyan (taifuun)

Haiyan (Filipiinidel ka Yolanda) oli taifuun Kagu-Aasias 2013. aasta novembris. See oli üks tugevamaid registreeritud taifuune maailma ajaloos.
Tuulepuhangud tõusid kohati üle 100 m/s ja tormilaine suurus ulatus üle 5 meetri. Hukkunute arv Filipiinidel on ligi 10 000.
Sapockin

Sapockin (transkribeerituna Sapotskin) on alev Valgevenes Hrodna oblastis Hrodna rajoonis. Alev on Sapockini külanõukogu halduskeskuseks. Asula nimi on poola keeles "Sopoćkinie", leedu keeles "Sapackinė".
Sapockini valitsev tööstusharu on metsandus. Alev on kohaliku poolakate kogukonna keskuseks, erandlikuna terve Valgevene peale on seal kakskeelsed tänavasildid (valgevene keeles ja poola keeles), samuti asub seal Poola saatkond. Sapockinis on keskkool ja laste muusikakool. Alevis asuvad ka kultuurimaja ja kaks raamatukogu.
Vaatamisväärsusteks on Tealini eeslinnas asuv katoliku kirik XVIII sajandist samuti ka mitmed kohalikul surnuaial asuvad kabelid. Asula piirides on ka vana X–XI sajandil püstitatud kurgaan. Lisaks on alevis Sapockini botaanilise kaitseala keskus.
Ajalugu.
Aastal 1514 said lähedal asuva Sviacki mõisa omanikeks Sopoćkod, ilmselt panid nad aluse ka Sapockinile ja seetõttu kannab see nime Sapockin. Alevit mainitakse esimest korda XVI sajandil. Toona kuulus Sapockin Trakai vojevoodkonda ja Hrodna maakonda. Põhjasõja ajal hõivasid asula Rootsi väed Karl XII juhtimisel. Aastal 1786 sai Sapockin õiguse korraldada laatasid. Aastal 1793 läks Sapockin üle Hrodna vojevoodkonda.
Poola jagamisel läks Sapockin aastal 1795 Preisimaa koosseisu. Aastast 1807 oli alev Varssavi hertsogiriigi osa, aga aastast 1815 oli asula Venemaa koosseisus. Algul kuulus Sapockin Augustowi kubermangu, hiljem aga Suwalki kubermangu.
Pärast Esimest maailmasõda kuulus Sapockin Poola koosseisu, 1939. aastast Nõukogude Liitu. Kuni Teise maailmasõjani oli Sapockinis ka suur juutide kogukond, sõja ajal moodustati alevisse geto, kus tapeti 539 inimest. Aastani 1959 oli Sapockin Sapockini rajooni keskuseks. Aastal 1978 moodustati Sapockini botaaniline kaitseala.
Kursi II maailmasõja matmispaik

Kursi II maailmasõja matmispaik paikneb Kursi kalmistu lääneosas, kuid ei moodusta omaette kalmistut. Matmispaik asub Kursi kihelkonnas Tartumaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Kursi külas Põltsamaa vallas Jõgeva maakonnas. 
Kalmistuosale on mälestustahvlite järgi maetud 15 inimest. Sinna püstitati aprillis 1945 dolomiidist obelisk, mis 1977. aastal asendati graniitrahnudest tehtud skulptuurirühmaga (kujur Elmar Rebane).
Kursi II maailmasõja matmispaik tunnistati 1977. aastal kultuurimälestiseks.
Sviack

Sviack (valgevene "Свяцк", transkribeerituna Svjatsk) on küla Valgevenes Hrodna oblastis Hrodna rajoonis Sapockini külanõukogus. Poola keeles on asula nimi "Świack", vanasti ka "Świąck". Aastal 2010 elas seal 32 inimest.
Külas asub kohalik raamatukogu. Vaatamisväärsusteks on endise Sviacki mõisa peahoone koos ülejäänud mõisakompleksiga, lisaks ka XIX sajandi lõpus – XX sajandi alguses ehitatud Valgevenes ainulaadne uusgooti stiilis kabel.
Ajalugu.
Sviacki küla sai alguse XVI sajandi alguses Hrodna maakonnale kuulunud mõisana. XVI sajandi keskel asus seal kaks samanimelist mõisa, üks neist kuulus Wołłowiczitele. XVIII sajandi teisel poolel ostsid Wołłowiczid teise mõisa ära ja ühendasid need valdused, ühtlasi rajasid nad sinna uhke mõisakompleksi.
Poola jagamisel läks Sviack aastal 1795 Preisimaa koosseisu. Aastast 1807 oli küla Varssavi hertsogiriigi osa, aga aastast 1815 oli asula Venemaa koosseisus. Algul kuulus Sviack Augustowi kubermangu, hiljem aga Suwalki kubermangu.
XIX sajandi teisel poolel läks Sviack üle Gurskite valdusse, küla jagati viide ossa. Ühes neist pandi käima melassivabrik, kus toodeti viinamarjasuhkrut ja kartulisiirupit.
Kuni 1917. aastani oli Sviack Venemaa Keisririigi koosseisus, 1919–1939 kuulus Poolale, 1939–1991 kuulus Nőukogude Liidu koosseisu.
Sviacki mõis

Sviacki mõis ehk Svjatski mõis (valgevene keeles "Двор Свяцк") on endine mõis Valgevenes Hrodna oblastis Hrodna rajoonis Sapockini külanõukogus Sviacki asulas.
Sviacki mõis sai alguse sai alguse XVI sajandi alguses Hrodna maakonnale kuulunud mõisana. XVI sajandi keskel asus seal kaks samanimelist mõisa, üks neist kuulus Wołłowiczitele. XVIII sajandi teisel poolel ostsid Wołłowiczid teise mõisa ära ja ühendasid need valdused, ühtlasi rajasid nad sinna uhke mõisakompleksi. 
Projekti autor oli itaalia arhitekt Giuseppe de Sacco. Peahoone on hea näide varajase klassitsismi ja hilise baroki vahelisest üleminekust. Mõisakompleksi juurde kuulusid veel kaks tiibhoonet, 12 hektarit suur park, rahula, kuhu hiljem ehitati kabel. Tiibhoonetest oli ühes maneež, teist kasutati eluruumidena.
XIX sajandi teisel poolel läks Sviack üle Gurskite valdusse, ühtlasi ehitati kompleks kaasaegsemaks. Aastast 1921 jagunes mõis taas kaheks osaks, üks neist kuulus Humińscytele. Peahoone ostis Poola riik, rajades sinna narkomaanide rehabilitatsioonikeskuse. Aastal 1938 ehitati hoone sanatooriumiks ümber. Sanatoorium tegutses hoones XXI sajandini.
Park pärineb XVIII sajandist, ka seda muudeti XIX sajandi alguses. Pargi keskmeks on peahoone ja selle esine parter. Park asub kahel künkal, seda liigendavad veekogud.
Einojuhani Rautavaara

Einojuhani Rautavaara (9. oktoober 1928 Helsingi – 27. juuli 2016 Helsingi) oli soome helilooja.
Tema isa oli kuulus ooperilaulja ning üks Soome Rahvusooperi asutajaid Eino Rautavaara (1876–1939). 
1948–1952 õppis ta Sibeliuse Akadeemias, hiljem stažeeris Šveitsis ja Saksamaal.
1966–1990 oli ta Sibeliuse Akadeemia õppejõud, alates 1976. aastast professor.
Tema varasest loomingust on tuntuim teos "Cantus Arcticus" (1972), mida on tihti nimetatud kontserdiks lindudele koos orkestriga, kuna selles on kasutatud linnulaulusalvestisi.
Tema kaheksast sümfooniast on kõige populaarsem seitsmes (1994) pealkirjaga „Valguse ingel“, mille salvestis nomineeriti Grammy auhinnale. 
Rautavaara kirjutas ka kontserte klaverile, viiulile, vioolale, flöödile, orelile, kontrabassile, harfile ja klarnetile, samuti hulgaliselt kammer- ja koorilaule ning oopereid.
Mati Gilden

Mati Gilden (7. jaanuar 1942 Tallinn – 29. juuli 2014 Tallinn) oli eesti jalgpallur.
Gilden hakkas spordiga tegelema juba 1940. aastate lõpus. Tema põhiala oli jalgpall, kus tema treener oli kõigepealt Ülo Ollis ja seejärel Hans-Davis Viirmaa. Ta lõpetas 1960. aastal kutsekooli.
Gilden mängis aastatel 1960–1962 Tallinna Kalevi ning 1963–1968 Tallinna Dünamo meeskonnas. Ta tuli 1971. aastal Tallinna Tempo koosseisus Eesti NSV meistriks ning kuulus ründajana 1962–1974 Eesti NSV koondisse.
Gilden mängis aastatel 1960–1961 Tallinna Kalevi koosseisus NSV Liidu kõrgliigas kokku 36 mängu. Ta lõpetas jalgpallurikarjääri 29-aastaselt vigastuste tõttu.
Kuldīga kihelkond

Kuldīga kihelkond (saksa keeles "Kirchspiel Goldingen") oli haldusüksus Kuramaa kubermangus Kuldīga kreisis.
Skidziel

Skidziel (valgevene "Скі́дзель", transkribeerituna Skidzel) on linn Valgevenes Hrodna oblastis Hrodna rajoonis. Linn on Skidzieli külanõukogu halduskeskuseks. Leedu keeles "Skidlius", poola keeles "Skidel". Asub Hrodna ja Masty vahelise raudtee ääres.
Asula nimi pärineb ilmselt jatvingi keelest ja tähendab väikest kilpi.
Linna piirides on kolm keskkooli, muusikakool ja spordikool. Linnas on ka kaks kultuurimaja ja kolm raamatukogu.
Vaatamisväärsusteks on raudteejaam XX sajandi algusest, juutide kvartal (XX sajandi algus), katoliku kirik aastast 1870 ja aastal 1863 valminud õigeusu kirik. Skidzieli linnas asub ka XIX sajandil rajatud mõisakompleks (park, väravad, majandushooned). Linna on ehitatud uued katoliku ning õigeusu kirikud, samuti asub Skidzielis luuletaja Michaś Vasiloki muuseum.
Tööstusettevõtetest on Skidzielis toiduainetetööstus, toodetakse ka ehitusmaterjale. Valmistatakse leiba, sidrunhapet ja suhkrut.
Ajalugu.
Skidzielit on esmamainitud 1469. aastal. Toona asus Skidziel Trakai vojevoodkonda kuuluvas Hrodna maakonnas. Aastal 1516 läks asula Radziwillide valdusse. Aastal 1644 sai Skidziel õiguse kaks korda aastas laata pidada, samuti turuplatsi, kuigi tegemist ei olnud aleviga. Asulast sai alev alles aastal 1783.
Alates kolmandast Poola jagamisest aastal 1795 läks Skidziel Vene impeeriumi koosseisu, kuuludes seal Hrodna kubermangu. Aastal 1885 oli Skidzielis viinaköök, seal töödeldi ka nahkasid. Tegutsesid kool ja apteek.
Aastast 1921 oli Skidziel Poola koosseisus, 1939. aastal liideti Valgevene NSV-ga. Toona korraldasid kohalikud juudid ja valgevenelased kommunistliku partei juhtimisel alevis mässu, korraldades rünnakuid poolakate vastu ka ümbruskonnas (sealhulgas Małaja Bierastavicas).
II maailmasõja ajal lõid natsid Skidzielisse geto, kus tapeti 2330 juuti. Skidzielist sai linn aastal 1974.
Salduse kihelkond

Salduse kihelkond (saksa keeles "Kirchspiel Frauenburg") oli haldusüksus Kuramaa kubermangus Kuldīga kreisis.
Pryvałki

Pryvałki, vanasti ka Pryvałka (valgevene keeles "Прывалкі", transkribeerituna Prõvalki, poola keeles "Przewałka", leedu keeles "Pervalkas") on küla (endine linn) Valgevenes Hrodna oblastis Hrodna rajoonis Hoža külanõukogus. Küla asub Nemunase kaldal.
Asulas on põhikool. Vaatamisväärsuseks on puidust katoliku kirik (1918-1919).
Ajalugu.
Pryvałkit mainitakse esimest korda aastal 1569, mil seal asus Trakai vojevoodkonda ja Hrodna maakonda kuulunud alev. Aastal 1546 sai see õiguse pidada laata. Aastast 1650 sai alev õiguse pidada laata ja omada turgu. Aastast 1762 kuulus alev Ogińskitele. Aastal 1792 sai Pryvałkist linn, mis hakkas aastast 1793 kuuluma Hrodna vojevoodkonda.
Poola jagamisel läks Pryvałki aastal 1795 Venemaa koosseisu. Linn muudeti ametlikult külaks. kuuludes nüüd Hrodna kubermangu. Pärast Esimest maailmasõda kuulus Pryvałki Poola koosseisu, 1939. aastast kuulus asula Nõukogude Liitu.
Hermen Rode

Hermen Rode (u. 1430–1504) oli saksa maalikunstnik.
Aziory

Aziory (transkribeerituna Azjorõ, valgevene keeles "Азёры", poola keeles "Jeziory", leedu keeles "Ežeronys") on agrolinnake (endine alev) Valgevenes Hrodna oblastis Hrodna rajoonis, Aziory külanõukogu halduskeskus. Asula asub Biełaje järve kaldal.
Asulas on tegeletakse metsandusega. Aziorys on keskkool ja internaatkool, tegutseb kultuurimaja. Vaatamisväärsusteks on katoliku kirik ja õigeusu kirik (1866). Aziorys asub ka vana kiviaja inimeste peatumiskoht, lisaks on seal veel vana kurgaan.
Ajalugu.
Azioryt mainitakse esimest korda aastal 1398, mil seal asus Vytautasele kuulunud mõis. Asula jäi Leedu suurvürstide valduseks kuni XVII sajandini, kuuludes Trakai vojevoodkonda ja Hrodna maakonda. Aastal 1568 sai Aziory alev õiguse pidada turgu. Uputuse ajal põletasid Moskva väed maha Aziory katoliku kiriku, nii ehitati aastal 1679 sinna uus kirik. 
Poola jagamisel läks Aziory aastal 1795 Venemaa koosseisu. XVII sajandi lõpus hakkas asula kuuluma Walickitele. Walickid panid Aziorys käima kangatootmise ja paberivabriku. Kuna nad võtsid osa Kastuś Kalinoŭskiülestõusust, sisi konfiskeeriti neilt Aziory ja tööstus hakkas alla käima.
Aastast 1921 kuulus Aziory Poola koosseisu, olles veel alev. 1939. aastast kuulus asula Nõukogude Liitu. Aastal 1940 sai Azioryst külanõukogu keskus, selleks ajaks oli asula alevi staatuse kaotanud.
Pöial-Liisi

 
"Pöial-Liisi" (taani keeles "Tommelise") on Hans Christian Anderseni kunstmuinasjutt, mis räägib samanimelise tegelase seiklustest.
Muinasjutt avaldati 1835. aastal.
Treski tsässon

Treski tsässon on tsässon Setumaal, mis tänapäevase haldusjaotuse järgi asub Treski külas (varem Väike-Treski külas) Setomaa vallas.
Tsässon on pühitsetud Ristija Johannesele, kelle sündimise püha tähistatakse seal 7. juulil (Juliuse ehk vana kalendri järgi 24. juunil).
Tsässon on ehitatud tõenäoliselt 1758. aastal ja põhjalikult ümber ehitatud 1988. aastal.
Liidia Elken

Liidia Elken (14. oktoober 1924 Kudina vald – 25. juuli 2014) oli eesti metallikunstnik.
Ta õppis aastatel 1933–1938 Maarja-Magdaleena algkoolis, 1938–1939 Avinurme algkoolis ja 1941–1946 Rakvere Kergetööstuse Tehnikumis. 1946. aastal astus Tallinna Riiklikku Tarbekunsti Instituuti, kus õppis metallehistööd, ja lõpetas 1952. aastal Eesti Riikliku Kunstiinstituudi.
Seejärel töötas üle 55 aasta Tallinna Juveelitehases, sealhulgas aastatel 1967–1970 oli tehase peakunstnik.
Zbigniew Bródka

Zbigniew Marcin Bródka (sündinud 8. oktoobril 1984 Głownos) on Poola kiiruisutaja.
Karjääri algusaastatel võistles Bròdka lühirajauisutamises, kuid polnud seal edukas. Olümpiadebüüdi tegi ta Vancouveri olümpiamängudel 1500 meetri distantsil ja saavutas 27. koha. Esimese medali võitis Bròdka 2013. aasta maailmameistrivõistlustelt, tulles Poola meeskonna koosseisus meeskondliku jälitussõidu pronksmedalile. 2014. aasta taliolümpiamängudelt pälvis ta kuldmedali 1500 meetri distantsilt ja pronksmedali meeskondlikus jälitussõidus.
Nemophora

Nemophora on perekond liblikalisi pikktundelkoilaste sugukonnast.
Perekonda kuulub umbes 200 liiki. 
Eesti liigid.
Eestis elab 5 selle perekonna liiki:
Harilik äiatar

Harilik äiatar ehk äiatar ("Knautia arvensis") on taimeliik äiatari perekonnast.
Äiatar on Eestis tavaline niitudel kasvav taim. Ta õitseb peamiselt juulis.
Säpina tsässon

Säpina tsässon on tsässon Setumaal, Säpina külas Setomaa vallas. Kuna naabruses olev Matsuri küla on suurem, on seda vahel nimetatud ka Matsuri tsässonaks.
Tsässon on pühitsetud Nahtsile (Anastassia Vanemale), kelle püha tähistatakse siin 11. novembril (Juliuse ehk vana kalendri järgi 29. oktoobril).
Aastatel 2004–2005 viidi tsässona vanuse määramiseks läbi dendrokronoloogiline mõõtmine, mille tulemusena leiti, et tsässon on tõenäoliselt ehitatud 1711. aastal.
Ventspilsi kihelkond

Ventspilsi kihelkond (saksa keeles "Kirchspiel Wendau") oli haldusüksus Kuramaa kubermangus Ventspilsi kreisis.
Viļaka mõis

Viļaka mõis (läti keeles "Viļakas muiža" või "Marienhauzenes muiža", saksa keeles "Marienhaus") on endine mõis Lätis Viļaka piirkonnas Viļakas. 
Viļaka mõis sai alguse aastal 1713, tekkides Viļaka piiskopilinnuse asemele. Algul kuulus mõis Hülsenitele, sellele kuulusid valdused ka Balvi ja Baltinava all.
Peale Põhjasõda oli Viļaka riigimõis. Katariina II andis mõisa oma nõunikule Ivan Jelaginile, aastal 1794 läks see aga Buturlinskitele. Aastal 1806 said mõisa omanikeks Gorožinskid. Aja jooksul eraldati Viļaka mõisast mitmed mõisad, teiste seas ka Balvi mõis, Ruskulova mõis, Šķilbēni mõis. Aastal 1824 said mõisa omanikeks Lippe-Lipskid ja nende kätte jäi mõis kuni võõrandamiseni aastal 1920.
Mõisakompleksist olid aastaks 1918 alles peahoone, mõisavalitseja maja ja mõned tootmishooned. Mõisasüda anti Viļaka koolile, mille hoone valmis peahoone asemele aastal 1931.
Piltene kihelkond

Piltene kihelkond (saksa keeles "Kirchspiel Wendau") oli haldusüksus Kuramaa kubermangus Ventspilsi kreisis.
Hrodna rajoon

Hrodna rajoon (ka Grodna rajoon) on 2. järgu haldusüksus (rajoon) Hrodna oblastis Valgevenes. Halduskeskus on Hrodna linn, mis ametlikult rajooni koosseisu ei kuulu. Lisaks asuvad rajoonis veel Skidzieli linn ja Sapockini alev. Teised tähtsamad asulad rajoonis on Adelsk, Indura ja Aziory, märkimisväärsed asulad on veel Sviack ja endine Pryvałki linn. 
Rajooni pindala on 2594 km². 2009. aasta seisuga elas seal 54 525 inimest. Rajoon piirneb läänes Poola ja põhjas Leeduga.
Rajoon moodustati 1940. aastal, aga tänapäevased piirid on sel alates aastast 1962. Rajoon koosneb järgmistest külanõukogudest: Abuchava, Adelski, Aziory, Hoža, Indura, Kapcioŭka, Kvasoŭka, Padłabieńnie, Parečča, Putryški, Sapockini, Skidzieli ja Vierciališki külanõukogu.
Rajooni suurim jõgi on Nemunas. Teised tähtsamad jõed on selle lisajõed Kotra, Czarna Hańcza ja Svisłači jõgi. Rajooni territooriumil asub osaliselt Nemunase jõge Wisla basseiniga ühendav Augustowi kanal. Suurimad järved on Biełaje, Rybnica, Kavienia ja Šlamy.
Rajoon asub osalt Neemeni madalikul, osalt aga Hrodna kõrgustikul. Kõrgused on valdavalt 100–170 meetrit üle merepinna, kõrgeim koht asub Kapcioŭka küla lähistel (247 m).
2009. aasta seisuga olid elanikest 55,98% valgevenelased, 7,78% venelased, 33,6% poolakad, 1,26% ukrainlased ja 1,38% oli teistest rahvustest. 51,21% elanike emakeeleks oli valgevene keel, 38,53% elanike emakeeleks oli vene keel. Koduse keelena kõneles valgevene keelt 27,58% elanikke, vene keelt aga 54,77%.
Dundaga kihelkond

Dundaga kihelkond (saksa keeles "Kirchspiel Dondangen") oli haldusüksus Kuramaa kubermangus Ventspilsi kreisis.
Alvinellidae

Alvinellidae on hulkharjasusside sugukond seltsist "Terebellida", kes elutseb Vaikses ookeanis hüdrotermaalsetel allikatel. 
1980. aastal kirjeldasid prantsuse zooloogid Daniel Desbruyères ja Lucien Laubier uue liigi "Alvinella pompejana", uue perekonna "Alvinella" (ainsa liigiga) ja uue alamsugukonna "Alvinellinae" (ainsa perekonnaga). Uus loomarühm avastati aasta varem (1979) 2600 meetri sügavusel ameerika süvamereekspeditsiooni käigus hüdrotermaalsetele allikatele Galápagose saarte piirkonnas allveesukelaparaadiga Alvin. Nimekuju "Alvinella" tuletati sukelaparaadi nime järgi. Aastal 1986 alamsugukond "Alvinellinae" kaotas aktsepti ja ta asendati sugukonnaga "Alvinellidae".
"Alvinellidae" esindajad taluvad märkimisväärselt kuumust. Näiteks pompeiuss ("Alvinella pompejana") arvatakse olevat üks kõige enam soojust taluvam keeruline organism Maal. Uurimused on näidanud, et mitokondrid hakkavad purunema temperatuuril 50–55 °C. See suurus ilmselt ongi eukarüootide kuumataluvuse ülempiir. 
"Alvinellidae" isendite suurus varieerub vahemikus 15–100 millimeetrit.
Erinevalt teistest hüdrotermaalsetel allikatel elunevatest polüheedidest, omavad "Alvinellidae" esindajad seedetrakti. 
Termoisolatsiooni funktsiooni täidavad neil seljal elutsevad sümbiontidest termofiilid.
Elmar Laisk

Elmar Laisk (14. juuni 1907 Saadjärve vald, Tartumaa – 14. aprill 1988 Sydney, Austraalia) oli eesti füüsik.
Elulugu.
Elmar Laisk lõpetas Tartu Hugo Treffneri Gümnaasiumi (reaalharus) 1926. aastal "cum laude". 1926–1930 ja 1935–1939 õppis Tartu Ülikooli matemaatika-loodusteaduskonnas matemaatika ja füüsika erialal (lõpetas "cum laude"). 1960. aastal kaitses New Englandi Ülikooli juures magistritöö teemal, mis käsitles tuumamagnetresonantsi uurimist ja mainitud resonantsi spektromeetri ehitust. Laisk oli algul üliõpilasseltsi Liivika liige, üliõpilaskorporatsiooni Fraternitas Tartuensis liige alates 1935 ja auvilistlane.
1931. aastast töötas Tartu Telefonivabrikus mitmes ametis alates raadiokonstruktorist kuni elektrolaboratooriumi juhatajani.
1944. aastal siirdus Saksamaale, kuulus Bambergi põgenikelaagri juhatusse, olles samal ajal õpetajaks eesti algkoolis ja gümnaasiumis ning enda rajatud raadioalastel kursustel. Evakueerus kevadel 1949 Austraaliasse. Seal sai New Englandi Ülikooli füüsikalaboratooriumi juhatajaks Armidale'is Sydney lähedal. 
1958. aastal asus tööle Uus-Lõuna-Walesi Ülikooli, seejärel siirdus Macquarie Ülikooli, kus töötas rakendusfüüsika dotsendina.
Aastatel 1971–1972 käis mitmes USA ja Euroopa ülikoolis end täiendamas, peatudes eelkõige Berkeley Ülikoolis.
Elmar Laisa peamised erialavaldkonnad olid tuumafüüsika, rakenduselektroonika, holograafia ja vedelkristallid.
Oli paljude ajalehtede ja ajakirjade kaastööline nii Eestis kui ka paguluses. Tema toimetamisel ilmus Austraalias 1969. aastal Tartu Eesti ülikooli 50. aastapäeva tähistamiseks koostatud koguteos "Sõnas ja Teos".
Tukumsi kihelkond

Tukumsi kihelkond (saksa keeles "Kirchspiel Tukkum") oli haldusüksus Kuramaa kubermangus Tukumsi kreisis.
Tukumsi kihelkonna mõisad.
20. sajandi alguses olid kihelkonnas järgmised mõisad:
Sonda–Aseri raudteelõik

Sonda–Aseri raudteelõik oli 13,7 km pikkune laiarööpmeline tööstusraudtee Sonda raudteejaamast Aserisse.
Raudtee rajati 1900. aastate algul seoses oluliselt kasvanud tööstuse arenguga, millest märkimisväärseim oli Aseri Tsemendivabriku ehitamine aastail 1899–1905. 
Raudtee algusaastatel olid Sonda ja Aseri vahel käigus ka reisirongid.
Raudteeharu põhiroll oli tsemenditehase toodangu väljavedu suurele raudteele (Tallinna–Narva raudtee), et kaup edasi viia.
Kaubaveod raudteel seiskusid 1997. aastal seoses raudtee remondiga. Kasutult seisnud metsavaheline raudtee langes aga kiiresti metallivaraste rüüste objektiks. Aastaks 2000 oli Sonda–Aseri vahelisel lõigul üles kistud ligikaudu 2 km raudteerööpaid.
2000. aastate alguses demonteeriti vana raudtee lõplikult. Seoses Aseri sadama arendusega kavatseti rajada vanale tammile uus tee, kuid sellest loobuti.
Manteuffeli kabel

Manteuffeli kabel on hävinenud matmispaik Kursi kihelkonnas Tartumaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Kursi külas Põltsamaa vallas.
Kabel asus Kursi kirikuaias vastu Kursi Maarja kiriku edelapoolset seina. Selle rajas Puurmani mõisa tollane omanik Gotthard Johann von Manteuffel (1690–1763) tõenäoliselt ajavahemikul 1756–1763, sest 1756. aastal sai ta Puurmani mõisa omanikuks ning 1763. aastal ta suri. Arvatavasti oli kabeli rajamise eeskuju Ficki kabeli püstitamine Põltsamaa uue Niguliste kiriku külge.
Sinna on teadaolevalt maetud Manteuffel ise, arvatavasti ka tema abikaasa, kuid teisi maetud inimesi ei ole teada. Arvatavasti pole kabelisse pärast 1772. aastat enam maetud, kui Venemaal hakkasid kehtima kirikutesse ja nende ümbrusesse matmise piirangud. 
Kiviseintega kabeli alumisel korrusel oli võlvlaega hauakamber, kuhu sai siseneda läbi võlvis oleva luugi. Kirikust viis uks kabelisse. Manteuffeli kabel maapealne osa lammutati ja uks kirikusse suleti kiriku ümberehitamisel 1871–1872. aastal. Pole teada, kas kabelis olnud säilmed viidi ära või jäid need kabeli maa-alusesse ossa.
Sõru kabeliaed

Sõru kabeliaed on Hiiumaal Pärna külas Sõru sadama läheduses asuv kultuurimälestis. Sõru kabel ise oli Emmaste kihelkonna tekkimise ajaks (1866) tarvitamiskõlbmatuks muutunud Emmaste kiriku eelkäija.
Kabeliaed tunnistati kultuurimälestiseks kultuuriministri 24.03.1999 määrusega. Kabeliaia territoorium on tasandatud ja korrastatud, säilinud on ainult üks hauaplaat. Kabeliaia täpne ulatus ei ole selge.