tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Sami Lotila

Sami Lotila (sündinud 1965 Jyväskyläs) on soome ajakirjanik. 
Oktoobrist 2009 märtsini 2011 oli ta Soome kõmu­ajakirja Hymy peatoimetaja. Eestis on Lotila tuntud kui Eesti Päevalehe ja Õhtulehe kolumnist, kelle väljaütlemised Eesti elu ja eestlaste kohta on äratanud palju tähelepanu. 
Filosoofiamagistri haridusega Sami Lotila on õppinud Tartu, Varna ja Krakówi ülikoolis.
2010. aasta novembris avaldas näitleja Peeter Oja avalikult oma arvamust Lotila kirjutiste sisu kohta (süüdistades ka Õhtulehe peatoimetajat Väino Koorbergi) nii Postimehes, kui ka TV3 saates "Kolmeraudne". Kirglikud avaldused tekitasid vastakaid arvamusi ja seisukohti. 
25. novembril 2010 esilinastus Kanal 2-s saade "Miks Sami Lotila Eestit vihkab?", mille autor on Krister Kivi.
Heinrich Bruiningk

Heinrich Bruiningk (7. juuli 1675 Narva, Ingerimaa kubermang Rootsi kuningriik – 24. jaanuar 1736 Riia, Riia kubermang Venemaa keisririik) oli Eesti- ja Liivimaa vaimulik, Liivimaa kindralsuperintendent.
Bruiningk õppis 13 aastat Narva ladina koolis ja alates 7. märtsist 1689 Riia lütseumis. Immatrikuleerus augustis 1690 Tartu ülikooli ja 25. septembril 1693 Kieli ülikooli, õppis ka Halle ja Leipzigi ülikoolis (ei immatrikuleeritud). Wittenbergi ülikooli immatrikuleerus 21. aprillil 1696, magistrina mainitud 22. augustil 1696; Uppsala ülikoolis õppis aastal 1698. Bruiningk nimetati 10. veebruaril 1699 Stockholmis Ingerimaa kuberneri Otto Vellingki kodupastoriks. Ordineeriti 20. oktoobril 1699 kirikuõpetajaks.
Bruiningk oli aastatel 1699–1701 Narva Johannese koguduse abiõpetaja, 1701–1710 sama koguduse 2. õpetaja ja Narva konsistooriumi assessor ning aastast 1702 Narva sinodi eesistuja. Oli aastal 1700 Ingerimaa ja Liivimaa vägede kindral en chef, vabahärra kindral Otto Vellingki juures Rootsi armee staabipastor. 
Pärast Vene vägede vallutust aastal 1704 leidis Peeter I juures soosingu, Narva elanikkonna küüditamisel aastal 1708 oli ta kohale jäetud elanikkonna ainus lubatud pastor linnas. Valiti 21. detsembril 1710 Liivimaa kindralsuperintendendiks, kinnitati 5. jaanuaril 1711 ning astus ametisse 4. juulil 1711. Oli Liivimaa ülemkonsistooriumi president, Riia Püha Peetri kiriku koguduse ülemõpetaja (1712–1736), Riia ülempastor, ning Riia linnakonsistooriumi assessor primarius. 
Peeter I kutsus teda mitmel korral Peterburi jutlustama. Ta oli hea jutlustaja ja administraator, samuti kooliasjade arendaja. Ta tundis muret ebakõlblate vaimulike pärast, kurtes selle kohta aastal 1727 Liivimaa maanõunike kogule.
Heinrich Bruiningk oli Ādaži kihelkonna Alderi mõisa pandimõisnik, 1726. aastast Viljandimaa Tarvastu kihelkonna Suislepa mõisa rentnik ja 1730. aastast Lätimaa Bukase mõisnik
Antwone Fisher

Antwone Quenton Fisher (sündinud 3. mail 1959 Clevelandis Ohio osariigis) on USA filmilavastaja, stsenarist ja kirjanik. 
Tema 2001. aastal ilmunud autobiograafiline teos "Finding Fish" oli New York Timesi bestseller. 
2002. aastal lavastas Denzel Washington tema elust rääkiva filmi "Antwone Fisher", mille stsenarist on Fisher ise.
Kuuking

Kuuking ("Phalaenopsis") on taimeperekond käpaliste sugukonnas. 
Veel tuntud ka kui liblikorhidee.
Olympia (täpsustus)

Olympia on mitme asja nimi.
Fotograaf

Fotograaf (kõnekeeles ka "piltnik") on inimene, kes teeb fotoaparaadiga fotosid ehk pildistab. 
Kutseline fotograaf on enamasti saanud vastava erihariduse kutse- või kõrgkoolis või erialakursustel ning töötab fotograafina, esineb näitustel ja tema teoseid avaldatakse mitmesugustes väljundites. Kutseliste fotograafide seas on näiteks albumeid välja andvaid fotokunstnikke, moe-, reklaami-, loodus-, pressifotograafe jne. 
Harrastusfotograaf pildistab peamiselt oma lõbuks.
Eesti fotograafid.
1839. aastal tutvustati Pariisis esimest laiemalt levinud fotomenetlust – dagerrotüüpiat. Järgmisel aastal jõudis selleks vajalik tehnika ka Eestisse ning tehti esimesed fotod. 1844. aastal alustas Eestis dagerrotüüpide tegemist Charles Borchardt, kes oli arvatavasti esimene Eestis püsivamalt tegutsenud fotograaf. Teda peetakse ka seni teadaolevalt vanima, arvatavalt umbes 1850. aastal Eestis valmistatud ja tänini säilinud dagerrotüübi autoriks.
Esimesed Eesti soost fotograafid olid Reinhold Sachker ja Jakob Jobso (Jakob Livenström), ühe esimese eestlasest fotograafina saavutas tänapäevani ulatuva tuntuse aga 20. sajandi alguses tegutsenud Johannes Pääsuke.
Eesti tuntumate portreefotograafide seas on näiteks Kaupo Kikkas, loodusfotograafide seas Remo Savisaar, Sven Začek ja Urmas Tartes, teadusfotograafide seas Heiti Paves, droonifotograafide seas Kaupo Kalda, toidufotograafide seas Katrin Press, pulmafotograafide seas Annika Metsla ja fotokunstnike seas Peeter Laurits.
Giljotiin

Giljotiin on masin, mis on mõeldud surmanuhtluse täideviimiseks giljotineerimise ehk giljotiini abil pea maharaiumisega. 
Ajalugu.
1789. aastal tegi arst Joseph-Ignace Guillotin ettepaneku Prantsusmaa karistussüsteemi muutmiseks. Ta soovitas lõpetada julma ja koletusliku rattaletõmbamise ja poomise. hukkamisriist muutis hukkamise valutumaks. Kui varem oli pea maharaiumine ainult aristokraatide privileeg, siis nüüd laiendas see masin selle õiguse kõigile ühiskonnakihtidele.
1791. aastal moodustas Prantsusmaa parlament uue masina läbilöömiseks komitee. Kuigi komiteesse kuulus ka Guillotin, siis põhijõuks oli kuninga ihuarst ja Académie Royale de Chirurgie sekretär dr Antoine Louis. Selliseid hukkamisriistu oli keskajalgi kasutatud, kuid selle masina uudsus seisis kolmnurkses kaldservaga teras.
Alguses nimetati seda hukkamisriista "louison"'iks ja "louisette"'iks, kuid peagi hakati seda nimetama giljotiiniks.
Esimesena hukati giljotiiniga röövel Nicolas Jacques Pelletier. See toimus 25. aprillil 1792. 
Giljotiini üks esimesi ohvreid oli ka Prantsusmaa kuningas Louis XVI, kes hukati 1793. aastal 21. jaanuaril.
Viimane avalik hukkamine giljotiiniga Prantsusmaal toimus 17. juunil 1939 (Eugen Weidmann). 10. septembril 1977 hukati Hamida Djandoubi. Giljotiini kasutati Prantsusmaal hukkamisriistana aastani 1981.
Tänapäeva tehnika.
Tehnikas on giljotiin üldnimetus mehhanismidele, millega lõigatakse kaableid, metall-lehti, paberit ja muid raiuvat lõiget lõikamisel vajavaid materjale.
Loodusfotograaf

Loodusfotograaf on fotograaf, kes on spetsialiseerunud looduse pildistamisele – loodusfotograafiale.
Eesti tuntumate loodusfotograafide hulka kuuluvad näiteks Arne Ader, Tiit Hunt, Toomas Ili, Jarek Jõepera, Fred Jüssi, Alari Kivisaar, Tiit Leito, Ingmar Muusikus, Jaak Põder, Avo Põlenik, Remo Savisaar, Sven Začek ja Urmas Tartes.
Loodusfotograafia

Loodusfotograafia on looduse pildistamisele keskenduv fotograafia alaliik.
Loodusfotograafia eesmärk on kuvada erinevaid looduse elemente, nagu näiteks maastikku, metsloomi ja  taimi. Erinevalt dokumenteerivast fotograafiast pannakse loodusfotograafias rohkem rõhku pildi esteetilisele väärtusele.
Seda ala viljelevaid fotograafe nimetatakse loodusfotograafideks. Nende loomingut nimetatakse loodusfotodeks.
Metsloomafotograafia.
Metsloomafotograafia on osa loodusfotograafiast, mis eeldab kirge looduse ja kunsti vastu. Metsloomafotograafid teevad karjääri kaugetesse piirkondadesse reisides ning metsloomi ja loodusmaastikke pildistades.
Metsloomafotograafia sai alguse safariküttidest, kes leidsid 1900. aastate algul, et fotod on vähem vägivaldsed ja püsivamad meenutused nende seiklustest kui metslooma tapmine ja topiseks tegemine.
Metsloomafotograafia varustus on väga spetsiifiline, sageli kasutatakse rohkem erinevaid objektiive ja seadmeid kui enamiku teiste fotograafialiikide puhul. Enamikul metsloomaobjektiividel on väga pikk fookuskaugus vahemikus, mis võimaldab fotograafil saada tihedama pildi, täites kaadri valitud objektiga. Kuigi suuremat osa metsloomadest pildistatakse teleobjektiiviga, võib lainurkobjektiivi kasutamine anda kaadreid loomadest nende keskkonnas.
Lisaks kasutatakse spetsiaalvarustust: kaamerapeidikuid, maskeerimisülikondi ja muid loomade eest varjumiseks mõeldud seadmeid.
Eetika.
On üks vääramatu eetiline reegel – pildistatava heaolu on tähtsam kui mistahes hea ja unikaalne foto.
Loodusfotograafia eesmärk on edastada inimestele loodust oma eheduses ja loomulikkuses. Loodusfotograafia vähendab võõrandumist loodusest ning aitab kaasa looduse tundmaõppimisele ja hoidmisele. Neid eesmärke on oleks võimatu täita, kui fotograaf kahjustaks pildistatavat objekti. Sellest reeglist on arendatud põhimõte, et kui kusagil millestki pilti teha, siis tuleks seda teha nii, et järgmisel fotograafil, kes sinna tuleb, oleks võimalik pildistada sama objekti.
Kahjud pildistatavatele võivad olla mitmesugused: füüsiline vigastus, stress, fotograafi süül kiskja ohvriks langemine või vähenenud sigimisedukus.
Universaalsed käitumisjuhised puuduvad, sest loodusobjektid taluvad inimtegevust erinevalt. Sellepärast peab fotograaf olema hea loodusetundja.
Loodusfoto eetika alus on ausus. Eesmärk on näidata loodust selle loomulikkuses ja eheduses. Kui pilte töödelda, siis peaks eesmärk olema looduselamuse autentne edastamine. Fotograaf peaks alati ausalt rääkima, kuidas mingi pilt tehtud on.
Kaasnevad ohud.
Tänapäeva nutimaailm on toonud kaasa uue ohu. Looduses telefoniga pildistades salvestub automaatselt pilditegemise asukoht ehk GPS-koordinaadid. See võib loodust kahjustada. Salakütid ja teised looduse ekspluateerijad kasutavad neid koordinaate näiteks loomade püüdmiseks ja tapmiseks. Enamik suhtlusportaale eemaldab asukoha piltidelt automaatselt, aga seda ei tee foorumid, pildijagamise leheküljed ega isiklikud blogid. Lisaks koordinaatidele aitavad salakütte ka pildile jäänud äratuntavad loodusobjektid.
Ivar Jüssi

Ivar Jüssi (sündinud 24. aprillil 1963) on eesti zooloog.
Ta on lõpetanud Tartu Ülikooli bioloogia erialal 1986. aastal.
Ivar Jüssi on tegelenud hüljeste uurimisega.
Jüssi võitis Eesti esimese teadusfoto konkurssi 2006. aastal.
Isiklikku.
Ta on Fred Jüssi ja Helju Jüssi poeg. Tema vend on Mart Jüssi ja õde Mari Jüssi.
Mart Külvik

Mart Külvik (sündinud 20. detsembril 1960) on eesti geograaf ja looduskaitsebioloog.
Ta töötab Eesti Maaülikoolis.
On olnud Eesti Kongressi ja Tartu Linnavolikogu liige; Eestimaa Looduse Fondi ja Eesti Rohelise Liikumise asutajaliige. Mitmekordne Eesti meister orienteerumises.
Ta on olnud Tartu linnaökoloog.
Kalaramp

Kalaramp on looduslähedase kalapääsu tüüp ja kujutab endast vooluveekokku paisu kõrvale rajatud karedat kaldpinda, mis võimaldab veeorganismidel liikuda üle paisu.
Kirjeldus.
Väliselt meenutab kalaramp tehiskose tüüpi kalapääsu, kuid seda ei rajata kogu jõe laiuselt. Erinevalt tehiskosest on kalarambil ainult osa paisu nõlvusest muudetud karedaks.
Kalaramp ehitatakse kiirema vooluga kaldaosa poole. Keskmine vee sügavus kalarambis on 0,3–0,4 meetrit, voolukiirus 1,6–2 meetrit sekundis ja rambi laius peab olema vähemalt 2 meetrit.
Kalarambi mudeli projekteerimisel lähtutakse loodusest, selle peamine eesmärk on struktuuriliselt jäljendada erinevaid looduslikke jõe kärestikke või järskude kallakutega ojasid. Rambi ehitamiseks on vahel kasutatud vanu mahajäetud
evakuatsiooni- või lüüsikanaleid.
Kalarambid Eesti jõgedel.
Kalaramp on rajatud Saku paisule Vääna jõel.
Kalaramp-kärestikud on rajatud Kurgja paisule Pärnu jõel, Nehatu paisule Pirita jõel ja Laastre paisule Kasari jõel.
Ajalugu.
Esimesed kirjalikud ülestähendused lihtsakoelistest kalarampidest pärinevad 17. sajandi Prantsusmaalt, kus haokimpude abil rajati järskudesse kanalitesse astmed. Üks versioon patenteeriti 1837. aastal Richard McFarlani poolt Kanadas, kus ta disainis kalade jaoks tee, et nood tema vee jõul töötava saeveski tammist läbi pääseksid. Tööstusliku pöörde edenedes muutusid tammid ja teised vooluveekogude tõkked suuremaks ja arvukamaks, tekitades vajaduse kaladele läbipääsuvõimaluste loomise järele.
Aivar Leito

Aivar Leito (24. august 1954 – 21. september 2018) oli eesti ornitoloog.
Ta lõpetas 1972. aastal Haapsalu 1. Keskkooli ja 1981. aastal Tartu Riikliku Ülikooli bioloogia-geograafiateaduskonna.
Töötas Eesti Maaülikoolis juhtivteadurina.
Tema põhilisteks uurimissuundadeks olid laglede ja sookurgede bioloogia.
On avaldanud ligikaudu 200 teaduslikku ja populaarteaduslikku kirjutist ning on kolme ornitoloogilise raamatu autor ja populaarteadusliku filmi "Valgepõsk-lagle" (Tallinnfilm, 1993) käsikirja autor.
Isiklikku.
Tema vennad on Vello Leito, Toomas Leito ja ornitoloog Tiit Leito, õde oli sotsioloog Aili Kelam (1935–2017).
Indrek Rohtmets

Indrek Rohtmets (sündinud 18. juulil 1953) on eesti bioloog, tõlkija ja teadusajakirjanik.
Ta oli aastatel 1989–2001 ja 2014–2015 ajakirja Horisont peatoimetaja. 
Rohtmets on teinud mitmes maailma paigas loodusvideoid Eesti Televisiooni saatesarja "Osoon" tarbeks. 
Tema algatusel loodi 1990. aastal Eesti Teadusajakirjanike Selts, ta oli seltsi esimene esimees. Ta on ka Eestis tegutseva Viskiklubi üks asutajaid.
Teoseid.
Ta on tõlkinud eeskätt looduse- ja evolutsiooniteemalisi aimeteoseid.
Isiklikku.
Tema abikaasa on advokaat Maria Mägi-Rohtmets.
Ervin Pihu

Ervin Pihu (15. veebruar 1930 – 14. detsember 2020) oli eesti ihtüoloog.
Ta lõpetas 1955. aastal Tartu ülikooli bioloog-zooloogina ja töötas sellest ajast Zooloogia ja Botaanika Instituudis. 1961. aastast töötas ta Võrtsjärve Limnoloogiajaamas. Ta uuris Eesti kalu ning peamisi uurimisvaldkondi oli kalade bioloogia: kasvutempo, sigimine, toitumine, arvukusdünaamika ja selle reguleerimine.
Ta töötas Eesti Maaülikoolis.
Tiit Maran

Tiit Maran (sündinud 9. oktoobril 1959) on eesti zooloog, XV Riigikogu liige. 
Ta on lõpetanud 1983. aastal Tartu Riikliku Ülikooli. Bioloogiadoktor (2007), uurinud euroopa naaritsa bioloogiat. 
1983. aasta 10. oktoobrist töötas ta Tallinna Loomaaias naaritsaprojekti raames. 1993. aastast oli ta Tallinna Loomaaia teadussekretär ja 2007. aastast ka teadusliku liigikaitse labori juhataja. 
24. oktoobrist 2016 kuni 5. aprillini 2023 oli ta Tallinna Loomaaia direktor.
Tegevus poliitikas.
Ta kandideeris 2023. aasta valimistel Sotsiaaldemokraatliku Erakonna nimekirjas Riigikokku, kogus valimisringkonnas nr 4 (Harju- (v.a Tallinn) ja Raplamaa) 709 häält ning ei osutunud valituks. Kuid Riigikogu liikmeks sai ta Marina Kaljuranna asendusliikmena.
24.05.2023 astus ta Sotsiaaldemokraatliku Erakonna liikmeks.
Isiklikku.
Tema isa on loodusdokumentalist Rein Maran ja ema Aino Maran. Tema vennad on keemik Uko Maran, biosemiootik ja luuletaja Timo Maran ja Arbo Maran ning õde on kunstnik Kärt Maran.
Ta oli abielus bioloogist tõlkija Marina Maraniga. Neil on neli last, nende seas teadusajakirjanik Kaur Maran ja filmirežissöör Sander Maran.
Ta peab oma maakodus Hiiumaal mesilasi.
Kaja Lotman

Kaja Lotman (sündinud 10. mail 1960) on eesti zooloog ja looduskaitsetegelane. 
Ta lõpetas 1985. aastal Tartu Riiklik Ülikooli bioloogina.
Töötab Keskkonnaametis looduskaitse nõunikuna.
Isiklikku.
Tema abikaasa on Aleksei Lotman. Neil on neli last: Silvia Lotman, Elen Lotman, Eno-Martin Lotman ja Aliine Lotman.
Liigveelase

Liigveelase on vesiehitis, mis võimaldab liigset tulvavett juhtida paisust mööda või paisust üle. Liigveelaset võidakse kasutada ka suurvee möödajuhtimiseks.
Paisust mööda lastakse tulvavesi tavaliselt kas kiirvoolu või treppveelaskme kaudu. Üle paisu lastakse vesi aga harilikult ülevooluavade kaudu ning sellist paisu, millest vesi üle voolab nimetatakse ülevoolupaisuks.
Lewis (telesari)

"Lewis" (originaali pealkiri "Inspector Lewis") on Briti kriminaalsari, "Inspektor Morse'i" (1987–1992) jätkusari.
Seriaal põhineb Colin Dexteri teostel, stsenaristid ja režissöörid on jagude kaupa varieerunud. Sarja muusika on kirjutanud Barrington Pheloung. 
Peategelast peainspektor Robbert Lewist kehastab Kevin Whately, tema abilist seersant James Hathawayd Laurence Fox.
Eestis on telesarja näidanud Eesti Televisioon.
Ploomilehine õunapuu

Ploomilehine õunapuu ehk hiina õunapuu ehk kitaika ("Malus prunifolia") on külmakindel ja saagikas õunapuuliik. Arvatavasti on liik tekkinud mariõunapuude ja aed-õunapuuliikide korduval ristumisel. Viljad väikesed, pika varrega. 
Rahvasuus kutsutakse ploomilehise õunapuu vilja sageli paradiisiõunaks. See nimetus on eksitav, sest paradiisi-õunapuu on üks madala õunapuu sorte, mis kannab aed-õunapuu viljadega sarnanevaid täismõõdus õunu.
Hurricane

Hurricane tähendab inglise keeles orkaani ehk pööristormi. Sellist või väga sarnast nime või hüüdnime kannavad mitmed asjad ja isikud:
Lakk (karvad)

Lakk on pikem karvastik imetaja kaelal ja seljal.
Kõige tuntum on kabjaliste, näiteks hobuste ja sebrade lakk. Kuid lakk esineb väga erinevatel imetajatel, kes ei ole omavahel kuigivõrd sugulased. Sõralistest on lakk näiteks tüügasseal, gnuul, kaelkirjakul ja piisonil. Kiskjalistest on lakk lõvil ja hüäänil, aga lakkhunt on oma nimegi laka järgi saanud. Lakk võib esineda esikloomalistel, näiteks paavianil, ja isegi loivalistel, näiteks merilõvil.
Lakk esineb sagedamini isasloomal ja on üks silmatorkavaimaid soolise dimorfismi tunnuseid.
Eri liiki loomadel on lakk erisuguse kujuga, näiteks lõvil ümbritseb see tihedalt kogu pead, seevastu hobusel kulgeb pealaelt kitsa ribana mööda kaela ja selgroogu tahapoole.
Inimese juuksed on samuti väga laka moodi, aga traditsiooniliselt neid lakaks ei nimetata.
Ülevoolupais

Ülevoolupais on pais, millest vesi üle voolab.
Kiirvool

Kiirvool on suure langu ja käreda vooluga kanal või renn, mille kaudu liigvesi juhitakse paisust mööda või viiakse kanal järsust nõlvast alla
. Et kiirvoolus on voolaval veel suur energia, siis on see põhja- ja küljeerosiooni vältimiseks tugevasti kindlustatud (nt voolusäng on betoonist).
Koresööt

Koresööt on kuiv taimne loomasööt, mis sisaldab palju toorkiudu. Koresöödas peab olema kuivainet 75–85% ja kiudu 15–45%.
Kariloomade peamine koresööt on hein, kuid koresöödana tarvitatakse ka rohukuiviseid, põhku, aganaid jms.
Vesiehitus

Vesiehitus on ehitustegevus, mis hõlmab vesiehitiste rajamist veekogudesse.
Vesiehituse ja veekaitse hüdrotehnikainseneri kutsestandardile vastavat haridust on Eestis võimalik omandada ainult Eesti Maaülikoolis.
Veejuhe

Veejuhe on ehitis, mille kaudu saab vett ühest kohast teise juhtida. Veejuhtmed on näiteks kanal ja torustik. 
Isevoolset (gravitatsioonijõul liikuva veega) veejuhet, millega tuuakse vett kaugest allikast, nimetatakse samuti veejuhtmeks.
Mägi-õunapuu

Mägi-õunapuu ehk Sieversi õunapuu ("Malus sieversii") on looduslik õunapuuliik.
Mägi-õunapuu kasvab Kesk-Aasia mägedes, nimelt Lõuna-Kasahstanis, Usbekistani, Kõrgõzstani ja Tadžikistani idaosas, Põhja-Afganistanis ja Hiinas Xinjiangi provintsis.
Mägi-õunapuu kasvab 5–12 m kõrgeks. Tema vili on suurem kõigi teiste metsikute õunaliikide viljadest, kuni 7 cm läbimõõdus. Ka väliselt võib mägi-õunapuu vilja kergesti pidada mõne aed-õunapuu sordi viljaks. Kuid puude erinevus on selles, et 62,2% puudel lähevad lehed sügisel enne varisemist punaseks, aga aed-õunapuul juhtub see kõigest 2,8% puudest.
Looduses kasvab ta enamasti 1200–1800 meetri kõrgusel merepinnast. Välimuselt on mägi-õunapuud mitmekesised: nii kõrged kui madalad, viljadki erinevad kujult, suuruselt, värvilt ja valmimisajalt. Mägi-õunapuud peetakse aed-õunapuu esivanemaks.
Mägi-õunapuud kirjeldas teaduslikult esimesena Carl Friedrich von Ledebour pärast oma Altai-ekspeditsiooni, mis toimus aastatel 1826–1827. Selle käigus avastas ta üle 400 taime. Ta kirjeldas mägi-õunapuud 1833. aastal, pani sellele nimeks "Pyrus sieversii" ja paigutas selle perekonda pirnipuu. Hiljem eraldati õunad pirnidest eraldi perekonda. Puule pani ta liiginime Johann Sieversi (1762–1795) järgi, kes avastas selle 1793. aastal Alaköli järve suubuva Urdžari jõe orus Kasahstanis.
Tänapäeval on mägi-õunapuu ohustatud liik. Tema metsade kogupindala on üksnes 110 km². Kõige suuremat ohtu kujutab endast ebaseaduslik metsaraie. Mägi-õunapuumetsi raiutakse selleks, et teha ruumi karjamaadele ja elamutele. Näiteks Almatõ rahvaarv on aastail 1959–2009 suurenenud 2,9 korda. Mõningane probleem on ka ristumine aed-õunapuuga.
Palju aastaid on uuritud aed-õunapuu põlvnemist. Hiljuti selgus, et kõige suurema panuse aed-õunapuu geenidesse on andnud tänapäevani säilinud asurkond, mis kuulub mägi-õunapuu liiki ja kasvab Ili jõe orus Tjan-Šani põhjanõlvul Loode-Hiinas ja Kasahstanis. Kuid ka mets-õunapuu on andnud oma panuse aed-õunapuu genoomi. On oletatud, et aed-õunapuu kujunemises on osalenud ka "Malus baccata", aga selle kohta pole andmeid.
Tänapäeval kasutatakse mägi-õunapuud aretusprogrammides, mille abil loodetakse saada selliseid õunapuusorte, mis kasvavad aed-õunapuule praegu sobimatutes tingimustes. Peamiselt tähendab see õunapuu külmakindluse suurendamist. Samuti kasutatakse mägi-õunapuud teistsugustes aretusprogrammides, mille abil loodetakse suurendada aed-õunapuu vastupidavust haigustele.
Kasahstani suurim linn Almatõ on nime saanud õunte järgi, mis kasahhi keeles on "алма". Linn asub mägi-õunapuu loodusliku levila keskel ja tema nime tõlgitakse sageli kui 'õunu täis'. Nõukogude võimu ajal kandis see linn nime Alma-Ata, mis kasahhi keeles tähendab 'õunte isa'. "Alma" tähendab õunu teisteski turgi keeltes, samuti ungari keeles.
Volodõmõr Klõtško

Volodõmõr Volodõmõrovõtš Klõtško [volod'õõmõr klõtšk'oo] (ukraina keeles Володимир Володимирович Кличко, saksapäraselt Wladimir Klitschko, venepäraselt Vladimir Klitško; sündinud 25. märtsil 1976 Semej's Kasahstanis) on Ukraina poksija. 
Harrastajana.
Klõtško alustas poksimisega 1989. aastal. Ta osales harrastajana kokku 140 kohtumisel, millest võitis 134 (neist 65 nokaudiga) ja kaotas 6 kohtumist. Ta on viiekordne Ukraina meister. 
Klõtško võitis üliraskekaalus (üle 91 kg) 1996. aasta Atlanta olümpiamängude poksivõistlustel kuldmedali ja tuli olümpiavõitjaks. Ta osales raskekaalus (kuni 91 kg) 8. maailmameistrivõistlustel (Berliin, 1995), kuid kaotas veerandfinaalis hilisemale hõbemedalivõitjale Luan Krasniqile (Saksamaa) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja. Ta sai üliraskekaalus (üle 91 kg) 31. Euroopa meistrivõistlustel (Vejle, 1996) hõbemedali, kaotades finaalis kuldmedalivõitjale ja Euroopa meistrile Aleksei Lezinile (Venemaa). 
Elukutselisena.
Klõtško jätkas detsembris 1996 poksimist elukutselisena. Ta on seni (seisuga 29. aprill 2017) pidanud 69 kohtumist ning on neist võitnud 64 (neist 53 nokaudiga) ja kaotanud 5 kohtumist (neist 4 nokaudiga).
Isiklikku.
Ka Volodõmõr Klõtško vanem vend Vitali oli tuntud Ukraina poksija.
Vaikne Don

"Vaikne Don" (vene keeles Тихий Дон) on Mihhail Šolohhovi romaan.
Šolohhov alustas "Vaikse Doni" kirjutamist Vjošenskaja staniitsas, kuhu ta aastal 1926 elama asus. 
Romaan ilmus neljas köites (1928 (1. ja 2. köide), 1932 (3. köide), 1940 (4. köide)).
Romaanil on perekonnakroonika ja ajaloolise epopöa sugemeid. See käsitleb realistlikus võtmes Doni kasakate elu maailmasõjaeelsest ajast kuni kodusõjani. Vaikselt voolav Don on elu jätkuvuse sümbol. Šolohhov pöörab palju tähelepanu Grigori ja tema abikaasa Aksinja armastusele. Kirjaniku muu looming jääb kunstiliselt kvaliteedilt sellele teosele tunduvalt alla .
Ilmumise järel asuti teose esimest köidet kiiresti tõlkima: 1929 avaldati see Saksamaal ja Austrias, 1930 Tšehhoslovakkias, Hispaanias, Rootsis, Hiinas, 1931 Prantsusmaal, Inglismaal ja USA-s, 1932 Taanis, 1934 Jaapanis ja Bulgaarias. Romaan oli välismaal menukas.
Nõukogude kriitikud heitsid romaanile ette endiste aegade ja mässuliste kasakate ülistamist. Tsensuur kimbutas teda, sest peategelane otsustas valgete kasuks.
Aastal 1965 sai Šolohhov "Vaikse Doni" eest Nobeli kirjandusauhinna.
Alates ilmumisest on teos olnud üks 20. sajandi vene kirjanduse suuri mõistatusi ja vaidlusobjekte. Romaani ja selle autorsust on ümbritsenud teravate ideoloogiliste heitluste tulevärk, risti vastandlike tõlgenduste, oletuste ja legendide tihe padrik. 1920. aastate lõpul räägiti Moskvas salapärasest eidekesest, kes käivat mööda toimetusi kaebamas, et tema punaste poolt tapetud poja käsikiri on avaldatud Šolohhovi nime all. Esimesed raamatud teose autorsuse kohta ilmusid 1970. aastate keskel Pariisis. Kirjandusteadlane Irina Medvedjeva-Tomaševskaja pakkus romaani autoriks unustatud kirjanikku, Doni kasakate elu suurepärast tundjat Fjodor Krjukovit (1870–1920), seda versiooni toetas oma saatesõnas Aleksandr Solženitsõn.
Ühe usaldusväärsema uurijana paistab silma USA slavist Herman Ermolaev, kes on mitmeid plagiaaditeooriaid väga asjalikult arvustanud (raamat "Mihhail Šolohhov ja tema looming", 2000). Ameerika kriitik Ernest Simmens on öelnud, et "Vaikne Don" on vaatamata poliitika üleküllusele eeskätt "suur ja liigutav armastuse lugu, võib-olla ainus tõeline armastusromaan nõukogude kirjanduses". 
Jätk.
Aastal 1959 ilmus "Vaikse Doni" jätk "Hobused Donil", mida peetakse kunstiliselt nõrgaks.
Film.
Aastal 1958 valmis film "Vaikne Don".
Ultrafiltratsioon

Ultrafiltratsioon ehk ultrafiltrimine ehk ultrafiltreerimine on nähtus, kus vedelik liigub läbi poolläbilaskva (semipermeaabli) bio- või tehismembraani.
Ultrafiltratsioon erineb osmoosist selle poolest, et osmoos on iseeneslik protsess, aga ultrafiltratsioonis rakendatakse hüdrostaatilist survet.
Investituuritüli

Investituuritüli oli aastatel 1075–1122 kestnud Rooma paavstide ja Saksa-Rooma riigi keisrite vaheline võimuvõitlus Saksamaal tegutseva katoliku kiriku tegevuse üle kontrolli saamisel. 
Rooma paavsti soovile olla ka Saksamaal asuva katoliku kiriku absoluutne juht seisis vastu Saksa-Rooma riigi keiser, kes soovis allutada oma riigis olevad katoliku kirikud ilmalikule võimule ning määrata riigi vaimulikud oma äranägemise järgi, luues ilmalikust võimust sõltuva saksa "reichskirche".
Tüli tekkimise aluseks olid paavst Gregorius VII (1073–1085) nõuded, et ilmalik võim lõpetaks sekkumise vaimulikesse asjadesse ja tunnistaks, et vaimulik võim on ilmalikust kõrgem, sest paavst on jumala ametikandjatest kõrgeim ning ilmalikud valitsejad on troonil jumala armust, jumala esindaja on aga Rooma paavst. 
Saksa-Rooma riigi keiser aga läänistas vaimulikele mittepärilikke lääne, sai vaimulikud oma vasallideks ja kindlustas nii nende lojaalsuse riigile. Vaimulikud allusid otse Saksa keisrile (nn riigivaimulikud), mitte hertsogitele või paavstile. Vaimulikud said riigiametid ja muutusid riigivõimu tugevdavaks ametkonnaks, kellel oli täielik immuniteet (vabahärrast kirikufoogtil oli ka kohtuvõim), mille eest pidid piiskopid tasuma koormisi (2/3 riigi sõjaväest ja maksudest). Kirikust sai Saksamaa ühtsuse tagaja. Väljajagatud ja tühjaks jäänud kirikulääne ei pidanud keiser uuesti läänistama, vaid hoidis neid enda käes ja sai nii endale ka lääni tulud.
Investituuritüli kronoloogia.
1104 kuulutati välja üldine rahu.
Planktoniammuti

Planktoniammuti on tööriist, mida kasutatakse planktoniorganismide arvu määramiseks soovitud sügavuselt kindla ruumalaga veeproovi kohta. 
Ehitus.
Enamasti on planktoniammuti silindrikujuline. Planktoniammuti külgsein on tehtud tihedast siidist ning see on osaliselt avatav ja suletav, põhi ja pealmine osa on ühendatud raudvarbadega. Metallpõhja küljes on väike kraaniga mahuti, kuhu kurnatav plankton kogutakse. 
Siseveekogudes kasutatakse harilikult 10-liitriseid planktoniammuteid.
Planktonivõrk

Planktonivõrk on vahend, mille abil saab koguda veekogu planktonit ja määrata liigilist koosseisu. 
Planktonivõrk koosneb koonusekujulisest siidvõrgust ja selle põhjal olevast otsikust ehk kannist, mis on kraaniga avatav. 
Planktonivõrk lastakse nööri või trossi otsas soovitud sügavusele ja tõstetakse aeglaselt käsitsi või mehaaniliselt veesõidukile. 
Suletava planktonivõrguga saab võtta ka kvantitatiivseid veeproove.
Kalakaitse

Kalakaitse on teaduslikul alusel põhinev kalade, teiste veeloomade ja -taimede ning töönduspüügi reguleerimine. 
Eestis reguleerib kalapüüki kalapüügiseadus.
Ajalugu.
Esimene Eesti kalapüügieeskirja (kehtestati Peipsi ja Pihkva järves) koostas Karl Ernst von Baer. See kinnitati 1859.
Kalamürgid

Sõnal "kalamürgid"" on mitu tähendust:
Kalapaat

Kalapaat on veesõiduk, mida kasutatakse ranna lähedal ja siseveekogudel kalapüügiks. 
Maailmas on kasutusel väga palju erinevaid kalapaaditüüpe, mis on tingitud peaasjalikult eri püügiviisidest ja püütava piirkonna suurusest.
Tummpilt

Tummpilt (prantsuse keeles "tableau" 'tahvlike, pilt') on levinud lavastusvõte 19. sajandi näidendites: etenduse lõppedes tarduvad tegelased maaliliseks grupipildiks, kuni eesriie langeb.
Triloogia

Triloogia (kreeka keeles "tri-" "kolm, kolmik" ja "logos" "mõiste, käsitlus") on kolmest iseseisvast teosest koosnev tervik.
Tetraloogia

Tetraloogia (kreeka keeles "tettares" – 'neli' ja "logos" – 'mõiste, käsitlus') on neljast iseseisvast teosest koosnev tervik.
Tetraloogiaks nimetatakse ka Vana-Kreekas kolmest tragöödiast ja ühest saatürdraamast koosnevat näidendite gruppi, mida esitati Dionysose pidustustel.
Tetraloogia on näiteks Anatoli Rõbakovi romaan "Arbati lapsed" koos teiste romaanidega "1935 ja järgmised aastad" (1989), "Hirm" (1990) ning "Tuhk ja tolm" (1994).
Riigimehed

"Riigimehed" oli Eesti teleseriaal, poliitiliseks satiiriks liigitatav draama.
Tootja firma oli Catapult Films. Sarja näitas Eesti Televisioon esimest korda alates 31. oktoobrist 2010 kuni 31. oktoobrini 2013.
"Riigimeeste" stsenaristid olid Ott Sepp ja Õ-Fraktsioon, lavastaja Kaaren Kaer ning produtsendid Tõnis Leht ja Gerli Veermäe.
Osad.
1. hooaeg
2. hooaeg
Faabula.
Riigimehed omab nii mõneski osas sarnasusi BBC Four poolt alates 2005 aastast toodetava seriaaliga "The Thick Of It", mis jälgib Sotsiaalsete Afääride ministri elu Briti võimukoridorides.
Diloogia

Diloogia (kreeka keeles "di(s)" "kaks korda" ja "logos" "mõiste, käsitlus") ehk kaksikteos, on kahest iseseisvast osast koosnev tervik.
Diloogiat iseloomustavad ühised tegelased ja ühine teema või tegevusaeg minevikus.
Jõgiromaan

Jõgiromaan on romaaniseeria, milles iga üksikteos on omaette tervik ning samal ajal seotud ühiste tegelaste, teema või kujutatava ajastu kaudu.
Jõgiromaane hakati kirjutama 19. sajandil. Tuntud on näiteks Honoré de Balzaci "Inimlik komöödia", mis koosneb ligi sajast teosest. Balzaci jõgiromaan kujutab Prantsusmaa kõigi kihtide elu ajavahemikul 1815–1848 ning selles on mitmeid teosest teosesse korduvaid tegelasi.
Jõgiromaane on kirjutanud ka John Galsworthy ("Forsyte'ide saaga") ja Romain Rolland (10-osaline arenguromaan "Jean Christophe").
Kadunud sugupõlv

Kadunud sugupõlveks (inglise keeles "lost generation" "kadunud põlvkond") hakati nimetama Esimeses maailmasõjas osalenud ja sellest osavõtmise tulemusena invaliidistunud või vaimselt ning moraalselt muserdatud noort põlvkonda.
Tuntud on Erich Maria Remarque'i romaan "Läänerindel muutuseta".
Dialoog

 
Dialoog ehk kahekõne (kreeka keeles "dialogos" 'vestlus') on kahe või enama isiku omavaheline vestlus.
Dialoog on näitekirjanduse põhikomponent. Dialoogi kasutatakse sageli ka proosakirjanduses tegelaste otsekõnena.
Duoloog

Duoloog (ladina sõnast "duo" 'kaks' ja kreeka sõnast "logos" 'sõna, kõne') on kahe tegelase vaheline kõnelus näidendis ja eepilistes žanrides.
Duoloog on dialoogi erijuhtum.
Arnold Annebat

Arnold Annebat (ka "Arnoldus" või "Arnold Anebat" või "Arnold von Anneberg"; suri 19. jaanuaril 1551) oli katoliiklik Tallinna piiskop aastatel 1536–1551.
Arnold Annebat oli pärit Tallinnast, tema isa Gert tuli 1490. aastal Mustpeade gildi liikmena Tallinna. Et sinna kuulusid enamasti vallalised mehed, sündis Annebat tõenäoliselt pärast seda. Annebati ema oli Katharina Hunnynckhusen.
Võimalik, et Annebat oli juba 1508. aastal preester Narvas (seal tegutses "her Arnold"). Esimene kindel teade temast on aga 1517. aastast, mil ta oli piiskop Johann Blankenfeldi sekretär. Selles ametis oli ta kuni 1523. aastani, mil Blankenfeld nimetas ta Tallinna toomkapiitli dekaaniks. Selles ametis oli ta kuni 1536. aastani, mil ta Johannes Roterdi surma järel Tallinna piiskopiks valiti. See toimus tõenäoliselt 1536. aasta suvel, sest sama aasta 5. septembril kinnitas paavst Annebati Tallinna piiskopiks. Annebat suri 1551. aasta alguses, misjärel järgmiseks Tallinna piiskopiks sai tema koadjuutor Friedrich von Ampten.
Arnold Annebat maeti Rakvere Püha Mihkli kloostri kirikusse. Tema hauaplaat avastati kloostri varemeist 19. sajandil ja paigutati Rakvere Kolmainu kirikusse, kus see on tänini.
Monoloog

Monoloog (vanakreeka sõnadest "mono" 'ainus' ja "logos" 'kõne') ehk ainukõne ehk ühekõne on näidendis või kirjandusteoses pikem üksikkõne endamisi või dialoogi osana.
Monoloogi sisuks võib olla tegelase lüüriline eneseväljendus, pihtimus, pöördumine publiku poole, jutustus laval näitamata sündmustest, refleksioon ja hinnang toimunule.
Monoloog võib olla ka tegelase sisedialoog küsimuste-vastuste kujul, nagu Hamleti kuulus monoloog "Olla või mitte olla".
Monoloogi algatajaks peetakse vanakreeka tragöödiakirjanikku Euripidest.
Monoloogi soositi klassitsismi ja romantismi perioodil. 19. sajandil realistlikus draamas kasutati seda vähem. Uuesti hakati seda rohkem viljelema 20. sajandi ekspressionistlikus näidendis (täpsemalt: ad spectatores).
Tervenisti monoloogile on üles ehitatud monodraama. Monoloog on oluline väljendusvorm dramaatikas. Monoloogi esineb ka lüürikas ja eepikas.
Samuel Hinds

Samuel Archibald Anthony Hinds (sündinud 27. detsembril 1943) on Guyana poliitik, alates 11. augustist 1999 kuni 20. maini 2015 Guyana peaminister.
Ta kuulub Progressiivsesse Rahvaparteisse. Ta oli peaminister ka 9. oktoobrist 1992 kuni 6. märtsini 1997 ja 19. detsembrist 1997 kuni 9. augustini 1999.
6. märtsist kuni 19. detsembrini 1997 oli ta Guyana president.
Rahvusvaheline lasteraamatupäev

Rahvusvaheline lasteraamatupäev on 2. aprillil Rahvusvahelise Noorsookirjanduse Nõukogu (IBBY) ja selle rahvuslike sektsioonide poolt tähistatav päev. 
Päeva tähistatakse 1967. aastast Hans Christian Anderseni sünniaastapäeval.
Käsmu kirik

Käsmu kirik (ka "Käsmu kabel") on luteri kirik Lääne-Virumaal Käsmus. Ajalooliselt jäi kirik Haljala kihelkonda.
Käsmu puitkirik valmis kabelina 1864. aastal. Käsmu kirikut kasutab EELK Käsmu kogudus. Kirikut ümbritseb Käsmu kalmistu.
Käsmu kirikus on Tallinna Rootsi-Mihkli kirikust pärinev orel, mille tõenäoliselt ehitas 1813. aastal orelimeister Johann Andreas Stein.
1880. aastatel annetas kabelile kroonlühtri Tõnikse talu peremees Jakob Kaskni. Tema algatusel ehitati 1892. aastal ka kabeliaia kivimüür.  
Rosenwaldi 1893. aastal valminud altarimaali kinkis kirikule Käsmu talunik Preedik Lepni.
Benedict Witte

Benedict Witte (25. aprill/6. mai 1768 Tallinn – 17. oktoober/29. oktoober 1822 Moskva) oli Eesti vaimulik.
Witte immatrikuleeriti 23. septembril 1785 Jena ülikooli, oli kohal veel aastal 1788. Ordineeriti õpetajaks 2. oktoobril/13. oktoobril 1799.
Ta oli aastatel 1799–1813 (kutsuti 17. augustil/28. augustil 1799) Ambla Maarja koguduse õpetaja. Lahkus ametist mais 1813.
Isiklikku.
Tema isa Benedict Witte vanem oli Tallinna Püha Vaimu koguduse abiõpetaja. Tema äi Johannes Heinrich Felicius vanem ja naisevend Johannes Heinrich Felicius olid Harju-Jaani Ristija Johannese koguduse õpetajad. Tema kälimees Georg Friedrich Harten oli Mustjala Anna koguduse õpetaja. Tema õemees Peter Friedrich Bornwasser oli Rõuge ja Karula koguduse õpetaja.
Autogramm

Autogramm (kreeka keeles "autos" 'ise' ja "gramma" 'täht, kirjutis') on omakäeline nimekirjutus.
Levinud on tuntud inimeste autogrammide kogumine. Eestis on sellega tegelenud näiteks Ivar Kümnik, Siim Juhkam, Mati Vihman ja Anto Sepp. Kaasajal on selle asemel enam levimas selfide tegemine.
Omakäeline nimekirjutus dokumendil, mis väljendab allakirjutanu nõusolekut dokumendi sisuga või selle teatavaksvõtmist, on tuntud kui allkiri. Omakäeline kirjutus, näiteks pühendus raamatus, on autograaf.
Autograaf

Autograaf (kreeka keeles "autos" 'ise' ja "graphō" 'kirjutan') on omakäeline kirjutus.
Autograaf võib olla kiri, käsikiri, aga ka pühendus raamatus.
Autograafidel on nii teaduslik kui ka kogumisväärtus.
Vahelihas

Vahelihas ehk diafragma on lai kuplikujuline lihas, mis eraldab rinnaõõnt kõhuõõnest. 
Vahelihase äärmine osa on lihaseline, keskosa kõõluseline. Kõõluseline osa on lihaselise osa jätk ning koosneb omavahel põimuvatest kõõluskiududest. 
Vahelihast läbivad järgmised elundid:
Vahelihas muudab võimalikuks hingamise: selle pinguldumisel liigub diafragma külgmine osa allapoole, suureneb rindkere ruumala (selles suurenemises osalevad ka välimised roidevahelihased) ning kopsudesse voolab õhk. Selle käigus surutakse kõhuõõne elundid allapoole ning kõht kummub väljapoole. Vahelihase lõdvestumisel liigub see kõhulihaste suurenenud toonuse mõjul üles, rindkere maht väheneb ning õhk surutakse kopsudest välja. Väljahingamisel osalevad ka sisemised roidevahelihased.
Vahelihasel on oma roll ka oksendamise, defekatsiooni ja urineerimise korral, sest ta avaldab teatud elunditele survet.
Kamassi keel

Kamassi keel on väljasurnud samojeedi keel, mida rääkisid Lääne-Siberis Sajaanides elanud kamassid. Kamassi keel kuulub koos sölkupi ja matori keelega lõunasamojeedi keelerühma. Kamassi keele dialektid on kamassia ja koibali.
Kamassi keelt uurisid Matias Aleksanteri Castrén ja Kai Donner. Donner kogus 20. sajandi alguses materjali, mille publitseeris Aulis Joki. 20. sajandi alguses oli keel juba välja suremas. Seda rääkis vaid mõni pere Abalakovo külas (tänapäeval Krasnojarski krai Sajanski rajooni Malinovski külanõukogus). Suurem osa kamasse läks üle hakassi või vene keelele. 1963. aastal leiti Ablakovo külast veel mõned vanurid, kes mäletasid lapsepõlves räägitud keelt. Kamassi keele viimane kõneleja Klavdija Plotnikova suri 1989. aastal. 
Eestis on kamassi keelt uurinud Ago Künnap. Ta kaitses Helsingi ülikoolis aastal 1971 filosoofiadoktori väitekirja teemal "System und Ursprung der kamassischen Flexionssuffixe" ning aastal 1974 Tartu Ülikoolis filoloogiadoktori väitekirja teemal "Pööramine ja käänamine samojeedi keeltes" ("Склонение и спряжение в самодийских языках (сравнительно-исторический анализ первичных словоизменительных суффиксов)").
Grammatika.
Arvsõnad.
Alltoodud tabelis on kamassi arvsõnad.
Sõnavara.
Sugulus soome-ugri keeltega.
Osadel kamassi sõnadel on uurali tüved, mis on sarnased nii samojeedi kui ka soome-ugri keeltes. 
Allpool on näiteid kamassi sõnadest, mille tüved on sarnased eesti või mõne teise soome-ugri keele tüvedega:
Giljotineerimine

Giljotineerimine ehk giljotiinimine on hukkamine giljotiini abil.
Üks esimesi, kes giljotineeriti, oli Prantsusmaa kuningas Louis XVI.
Saprolegnia

Vesihallik ("Saprolegnia") on heterokontide hõimkonda kuuluvate magevee-eluliste organismide perekond. Traditsiooniliselt on neid peetud seenteks. Tüüpiliselt on nad valged. Enamasti võib neid kohata kasvamas organismide kudedel (nt surnud kalade peal).
Termotuumarelv

Termotuumarelv, tuntud ka kui vesinikupomm ja termotuumapomm, on massihävitusrelv, milles kasutatakse relva hävitava jõu saavutamiseks termotuumareaktsiooni ehk tuumasünteesireaktsiooni, kus kergete aatomituumade ühinemisel (tuumasüntees) vabaneb plahvatuslikult väga suur kogus energiat.
Termotuumalaenguna kasutatakse vesiniku isotoope deuteeriumi (²H) ja triitiumi (³H). Vesinikupomm on tavaliselt koostatud kahejärgulisena: termotuumareaktsiooni esilekutsumiseks kasutatakse uraan-235 lõhustamise või plutooniumi ahelreaktsiooni tulemusena vabanenud energiat. Raskete aatomituumade (uraan-235) või plutooniumi lagunemine (tuumalõhustumine) on seega aatomidetonaatoriks, millest saadud energia arvel saavutatakse termotuumareaktsiooniks (²H + ³H → 4He + n) vajalik ülikõrge temperatuur (umbes 10 MK) ja rõhk.
Termotuumarelva katsetusi on teinud kuus riiki: USA, Venemaa, Suurbritannia, Prantsusmaa, Hiina ja India. Inimkonna esimese termotuumalaengu plahvatuse korraldas USA 1952. aastal.
Tsaarpomm.
30. oktoobril 1961 lõhkas Nõukogude Liit Novaja Zemlja polügoonil 50-megatonnise termotuumapommi RDS-220. See on suurim tehislik plahvatus. Pomm kaalus 27 tonni. Selle transpordiks kohandati pommituslennuk Tu-95. Pomm ei mahtunud tervenisti lennuki pommišahti, see jäi lennuki kere all osaliselt väljaulatuvaks. Pomm heideti lennukilt Tu-95 10,5 km kõrguselt langevarjuga alla, mis lõhkes, nagu plaanitud, 4 km kõrgusel. Nii jäi pommi kandval lennukil aega eemalduda 39 km kaugusele. Pommituslennukit saatev vaatluslennuk Tu-16 oli plahvatuse ajaks jõudnud 53,5 km kaugusele plahvatuse epitsentrist. Plahvatuse lööklaine tabas Tu-95 115 km kaugusel. Kontroll lennuki üle säilis ning see jõudis tagasi Koola poolsaarele, kust see pommiga startis. Plahvatuse tuumaseen ulatus 67 km kõrgusele ja kasvas 95 km läbimõõduni. Saja kilomeetri raadiuses purunesid puumajad, kivimajad kaotasid katused. Plahvatuse lööklaine põhjustas aknaklaaside purunemise kuni 900 km raadiuses, aknaklaase purunes ka Soomes ja Norras. Plahvatuse jõud oli võrreldav umbes viiepallise maavärinaga. 2020. aasta augustis postitati YouTube'i dokumentaalfilm RDS-220 lõhkamisest.
6. jaanuaril 2016 teatas Põhja-Korea vesinikupommi katsetusest, kuid seda pole sõltumatud allikad kinnitanud.
Tõrva kõrtsihoone

Tõrva kõrtsihoone on ajalooline maakivist ehitis Lõuna-Eestis Tõrva linnas. Seda peetakse Tõrva üheks esimeseks tänaseni säilinud ehitiseks ning linna sümboliks. Kõrtsihoone ehitati esmakordselt Pärnu–Tartu ja Viljandi–Valga maantee ristumiskohale 1834. aastal.
Algselt oli hoone valmistatud puidust ning see kuulus tollase Patküla mõisa omandisse. 1890. aasta sügisel põles vana puidust kõrtsihoone maha ning hoone ehitati taas üles maakivist. Kõrtsihoones tegutses kõrts ning tall.
Ümberehitatuna oli kõrtsihoone pikk krohvimata dekoratiivselt laotud maakivihoone, mis kaetud poolkelpkatusega. Uste ja akende avad olid historitsismile omaselt markeeritud valgete krohviraamistustega. Enamus hoone algsest väljanägemisest on restaureeritult säilinud tänaseni.
19. sajandi viimasel veerandil oli kõrtsihoone omanik ja kõrtsipidaja ning hobupostijaama ülem tollal Tõrva lähistel asuva Riiska talu omanik Hugo Wecram. Sajandi lõpus ostis kõrtsihoone läti rahvusest ärimees Zakrits, kes tellis uue kõrtsipidajana seniste savi- ja puunõude asemele klaaskannud ja fajansstaldrikud, mille alla oli varguste ennetamiseks graveeritud "Tõrva kõrtsist varastatud".
Pärast Teist maailmasõda tegutsesid hoones einelaud ja Tõrva Tarbijate Kooperatiivi kauplused.
Aastatel 1998–2000 renoveeriti Tõrva linna omandisse kuuluv kõrtsihoone, mille käigus vahetati välja hoone sarikad, laoti uus kivikatus ning restaureeriti hoone maakividest müüritis.
2017. aasta seisuga tegutsevad hoones infopunkt, kaks lillepoodi, postkontor, juuksur, bussijaam ja Musta Kõutsi Kõrts (bistroo), suletud on varem samas tegutsenud Swedbanki harukontor.
Johannes Roterd

Johannes Roterd (ka Johannes Rotert; surnud 1536) oli Tallinna piiskop aastatel 1531–1536.
Roterd pärines Tallinna kodanikkonnast. 1501. aastal immatrikuleeriti ta Rostocki ülikooli, kuid tema teaduskraadi kohta teateid pole. 1511. aastal nimetati teda Niguliste kirikhärraks, kuid pole selge, kas ta oli ka Tallinna toomhärra. Ühetähenduslikult kapiitli liikmena on teda mainitud 1512. aastal. 1524. aastal on teda mainitud toomkiriku fabrikaatorina.
Roterd valiti Tallinna piiskopiks pärast Georg von Tiesenhauseni surma 1530. aasta oktoobris. Seetõttu on võimalik, et tema ametiaeg algab veel selle aastaga. Paavsti kinnituse sai ta aga alles 1531. aasta 30. augustil. Roterd suri enne 1536. aasta septembrit, kuna siis kinnitas paavst järgmiseks Tallinna piiskopiks Arnold Annebati.
Christian Czernekow

Christian Czernekow (surnud 1514) oli Tallinna piiskop aastatel 1513–1514.
Czernekow pärines Danzigi kodanike hulgast. 1476. aastal immatrikuleeriti ta Rostocki ülikooli ning arvatavasti 1478. või 1479. aastal omandas ta samast bakalaureusekraadi. Hiljem omandas Czernekow ka magistrikraadi. Liivimaale saabus ta arvatavasti kohe pärast seda ning 1487. aastal on teda mainitud Tallinna raesekretärina. Seda ametit pidas ta 20 aastat ning uuesti aastatel 1512–1513.
Czernekow oli Tallinna toomhärra, teda on sellena esmamainitud 1495. aastal. 1510. aastal on teda lisaks nimetatud ka Saare-Lääne toomhärraks, lisaks Tallinna piiskopi Gottschalk Hageni kirjutajaks. Samal ajal nimetati teda ka Schwerini diötseesist pärinevaks vaimulikuks ja notariks, mis läheb mõneti vastuollu teiste andmetega, mis kinnitavad tema pärinemist Danzigist.
Tõenäoliselt 1513. aasta oktoobris valiti Czernekow Tallinna piiskopiks. Juba novembris asus ta teele Rooma, et paavsti käest kinnitus saada. Teekond venis pikaks ja paavsti käest õnnestus tal kinnitus piiskopikohale saada alles 6. veebruaril 1514. Seejärel asus ta tagasiteele. Sama aasta juuli alguses on teda elusolevana mainitud siis toimunud Liivimaa maapäeval. Czernekowi surmaajaks võis olla 16. juuli, ta oli maetud Tallinna toomkirikusse. 
Pärast Czernekowi surma valis toomkapiitel uueks Tallinna piiskopiks Christian Bomhoweri, kuid paavst kinnitas piiskopiks Johann Blankenfeldi.
Gay-Lussaci seadus

Gay-Lussaci seadus on prantsuse füüsiku Joseph Louis Gay-Lussaci järgi nimetatud loodusseadus, mis käsitleb gaaside omadusi. Seda terminit kasutatakse mitmes tähenduses, aga põhiliselt reageerivate gaaside ruumalade suhet puudutava seaduse tähenduses.
Gay-Lussaci seadus väidab, et kui gaasid reageerivad omavahel ja moodustavad sealjuures uusi gaase ning kõigi gaaside ruumala mõõdetakse samal rõhul ja samal temperatuuril, siis nii reaktsiooni lähteainete kui ka saaduste suhe on väljendatav väikeste positiivsete täisarvude abil.
See seadus peegeldab asjaolu, et vastavalt Avogadro seadusele sisaldavad kõigi gaaside ühesugused ruumalad samal temperatuuril ja rõhul ühesuguse arvu molekule ning et keemilistes reaktsioonides reageerivad molekulid omavahel täisarvulistes vahekordades. Neid vahekordi saab täpsemalt väljendada reaktsioonivalemiga.
Selle seaduse avaldas esimesena Gay-Lussac aastal 1808.
Gay-Lussaci nime seostatakse teisegi seadusega, mille kohaselt on jääva ruumala ja jääva massiga gaasikoguse rõhk võrdeline gaasi absoluutse temperatuuriga. Teisisõnu, kui gaasi ruumala hoida muutumatuna, siis tema temperatuuri suurendamine kaks korda suurendab gaasi rõhku kaks korda.
See seadus peegeldab asjaolu, et temperatuur on aineosakeste kineetilise energia mõõt. Kui gaasiosakeste kineetiline energia suureneb, siis nad põrkuvad anuma seintega sagedamini kokku, avaldades sellele suuremat rõhku.
Selle seaduse avastas prantsuse füüsik ja leiutaja Guillaume Amontons aastatel 1700–1702, kui ta püüdis ehitada termomeetrit. Seepärast oleks seda õigem nimetada Amontonsi seaduseks. Amontons'i seadus, Charles'i seadus ja Boyle'i seadus moodustavad ühtekokku gaaside ühendseaduse ja koos Avogadro seadusega ideaalse gaasi seaduse.
2005. aasta Laste Eurovisiooni lauluvõistlus

2005. aasta Laste Eurovisiooni lauluvõistlus oli 3. laste Eurovisiooni lauluvõistlus. See toimus 26. novembril 2005 Hasseltis Belgias. Õhtut juhtisid Marcel Vanthilt ja Maureen Louys. Konkursil osales 16 riiki, sealhulgas debüteerijad Venemaa ning Serbia ja Montenegro. Algselt oli plaanitud, et osaleb 17 riiki. 13. oktoobril teatab Küprose telekanal CyBC, et loobub osalemast, kuna valitud laulu osas olid esitatud plagiaadisüüdistus. Riigile jäi siiski võimalus võistlusel hääletada ja punkte anda. Lauluvõistlust vaatas otse Ethias Arenalt 8500 ja üle terve Euroopa 20–25 miljonit inimest. 
Võitluse võitis Valgevene esindaja Ksenija Sitnik lauluga "Mõ vmeste".
Hiiumaa Ametikool

Hiiumaa Ametikool on kutsekool Hiiumaal Suuremõisa külas.
Kool loodi 1977. aastal Putkaste Sovhoostehnikumi nime all.
Ajalugu.
Hiiu-Suuremõisa mõisas on kooliõpetust jagatud alates 1824. aastast, mil Kärdla kalevivabriku rajaja parun Peter Konstantin von Ungern-Sternberg avas seal aastaks- paariks lamburite kooli.
1919. aastal võõrandas Eesti riik Suuremõisa mõisa ja 1920. aasta 1. novembril asutas tolleaegne mõisavalitseja Trumann härrastemaja paremas tiivas mõisatööliste lastele mõeldud Suuremõisa Erakooli.
1. oktoobril 1977 anti mõisa härrastemaja üle Putkaste Sovhoostehnikumile, kus hakati õpetama agronoomiat ning aiandust. Mõisa aeda ehitati aiamaja ja kasvuhoone, rajati kollektsiooniaed. Alates 2007. aastast kannab kutseharidust andev kool Hiiumaa Ametikooli nime.
Erialad.
Koolis on võimalik õppida järgnevaid erialasid:
Paul Roderich Bidder

Paul Roderich Bidder (6. mai 1850 Tartu – 8. juuli 1908 Laiuse) oli Eesti vaimulik.
Ta lõpetas Tartus gümnaasiumi, õppis aastatel 1868–1873 Tartu Ülikooli usuteaduskonnas ning 1874–1875 Erlangeni Ülikoolis, kust sai doktorikraadi (Dr. phil.). Töötas 1877. aastal Linna tütarlastekoolis ("Stadttöchterschule") usuõpetajana. Ordineeriti Peterburis 23. novembril 1877 õpetajaametisse.
Töötas 1877–1908 Laiuse koguduse õpetajana, olles 1906. aastast ühtlasi Tartu praostkonna praost.
Isiklikku.
Tema isa Georg Friedrich Karl Heinrich von Bidder oli baltisaksa füsioloog ja anatoom, Tartu Ülikooli arstiteaduskonna professor ja Tartu Ülikooli rektor aastatel 1858–1865. Tema vend Friedrich Ernst Bidder oli samuti arstiteadlane. Tema poeg Roderich Bidder oli õpetaja Harju-Risti, Nissi ja Tallinna Peeteli koguduses, poeg Alfred Bidder oli õpetaja Tallinna Toomkoguduses.