tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Staurakios

Staurakios (kreeka keeles: Σταυράκιος; umbes 790. a alguses – 1. jaanuar 812) oli Bütsantsi keiser (26. juuli – 2. oktoober 811 ehk 2 kuud ja 6 päeva). Tema isa oli Nikephoros I, kuid ema on teadmata. Nikephoros võttis keisritrooni Irenelt 802. aastal ning 803. aasta detsembris kuulutati Staurakios kaasvalitsejaks. Staurakios sai keisriks pärast isa surma Pliska lahingus, kus Staurakios isegi raskelt haavata sai. Oma vigastuste tõttu polnud ta võimeline valitsema, mistõttu võttis võimu tema õemees Michael. 
Valitsemine ja kukutamine.
Nikephoros I poeg Staurakios osales koos isaga saatuslikul sõjakäigul bulgaarlaste vastu ja võttis samuti osa 811. aasta 26. juuli lahingust. Seal sai ta raskelt haavata. Bulgaarlaste nool tabas teda selga, mis veel kord tõendab, kui ootamatu oli vaenlase rünnak ja milline segadus valitses bütsantslaste laagris. Kuid Staurakiosel oli oma isast rohkem õnne. Sõdurid kandsid ta lahinguväljalt minema ja nii osutus ta üheks vähestest, kellel tol päeval õnnestus pääseda. See õnnelik pääsemine aga tähendas Staurakiosele vaid ajapikendust. Saadud haav ei tahtnud kuidagi paraneda ning keiser oli aheldatud voodi külge. Keisri abitut seisundit kasutades üritas patriarh saada keisrilt luba vanade privileegide taastamiseks, kuid vaatamata raskele tervislikule seisundile Staurakios keeldus, jäädes nii ka kiriklikust toest ilma.
Mõistes, et tema elupäevad on ilmselt loetud, olevat ta mõnede andmete järgi üritanud pärandada võimu oma abikaasale, sest lapsi tal ei olnud. Samas ei suutnud ta haigena astuda mingeid otsustavaid samme oma tahte elluviimiseks. Lisaks oli õukonnas piisavalt teisi võimupretendente, kes sõlmisid keisri vastu vandenõu, mille etteotsa asus Staurakiose õemees ja seega Nikephoros I väimees Michael I. Kui kuulujutud vandenõust jõudsid lõpuks keisrini, otsustas ta tegutseda ning andis käsu Michael vangistada ja sandistada. Kuid jõuetu voodihaige Staurakiose käsu täitmisega ei kiirustatud, seda enam, et keisri lähikond koosnes selleks ajaks juba valdavalt reeturitest. Igaks juhuks aga otsustasid vandeseltslased viivitamatult tegutseda ja 811. aasta 2. oktoobril tõugati Staurakios troonilt. Et nüüd juba väga haige endine keiser ei kujutanud enesest mingit ohtu, siis kingiti talle elu ja tal lubati jääda pealinna. Seal ta ka järgmise aasta 11. jaanuaril suri.
Staurakiose lühike valitsemisaeg ei paistnud mitte millegi poolest silma. Pealegi ei suutnud keisririik nende kuude jooksul veel toibuda hävitavale kaotusele järgnenud šokiseisundist. See on ka ilmselt põhjuseks, miks Staurakiose nimi Bütsantsi keisrite loetelust sageli üldse puudub.
Aitutaki

Aitutaki on saar Polüneesias, Aitutaki atolli suurim saar, üks Cooki saartest. Asub Rarotongast 230 km põhja pool.
See on Cooki saartest suuruselt kuues pindalaga 18,1 ruutkilomeetrit. Saare kõrgeim tipp on 123 m kõrgune Maunga Pu. Lisaks peasaarele on atollis veel vähemalt 16 väiksemat saart kogupindalaga umbes 1,25 ruutkilomeetrit.
Saarel elas 2016. aasta rahvaloenduse andmetel 1712 inimest, peamiselt rarotongad ehk Cooki maoorid. Suurim asula on läänerannikul asuv Arutanga. Saarel on 8 küla.
Aitutakil räägitakse maoori keelele lähedast rarotonga keelt.
Esimeste eurooplastena külastasid saart HMS Bounty kapten William Bligh ja tema meeskond 11. aprillil 1789. 1821 külastas saart misjonär John Williams ning Aitutaki oli esimene Cooki saartest, mis võttis vastu ristiusu. 1835 külastas saart laeval Beagle Charles Darwin.
Saare peamine majandusharu on turism, vähemal määral ka kalandus ja põllumajandus. 1903–1927 ja taas alates 1972. aastast antakse välja oma postmarke.
Postoloprty

Postoloprty (saksa keeles "Postelberg") on linn Tšehhis Ústí maakonnas Louny ringkonnas. Postoloprty asub Ohře jõe ääres, Lounyst 7 km läänes ja Ústí nad Labemist ligikaudu 41 km edelas.
Postoloprtyt on esmamainitud 1125. aastal. Asula tekkis benediktlaste kloostri juurdes, mille ladinakeelse nime Porta Apostolorum järgi Postoloprty nime sai. Linnaõigused sai Postoloprty tõenäoliselt 1510. või 1511. aastal.
4. juunil 1945 toimus linnas Postoloprty veresaun, milles mõrvati vähemalt 763 interneeritud saksa rahvusest tsiviilisikut.
Vrbno pod Pradědem

Vrbno pod Pradědem (saksa keeles "Würbenthal") on linn Tšehhis Morava-Sileesia maakonnas Bruntáli ringkonnas. Vrbno pod Pradědem asub Poola piirist 15 km kaugusel, Bruntálist ligikaudu 15 km põhjaloodes.
Vrbno pod Pradědem paikneb merepinnast 520–590 meetri kõrgusel. 
Asulat on esmamainitud 1310. aastal. Linnaõigused sai Vrbno pod Pradědem 1611. aastal.
27. augustil 1961 toimus Vrbno pod Pradědemi lähedal rongiõnnetus, milles hukkus 18 inimest.
Eesti Noorsoo Algatuskeskus

Eesti Noorsoo Algatuskeskus (ENAK) oli aastatel 1994–1999 tegutsenud noortevaldkonna koordineerimiskeskus. 
Keskus vahendas muu hulgas noorsootöötajate täiendkoolitusi, koordineeris rahvusvahelist koostööd ja ekspertide õpetamist. Samuti edastas keskus noorteinfot ja toetas noorsootöö korraldajaid. Eesti Noorsoo Algatuskeskus oli ka noorte infomessi Teeviit korraldaja.
Eesti Noorsoo Algatuskeskuse tegevus lõpetati 1. juulist 1999. 29. augustil 1999 asutati selle asemele Haridusministeeriumi haldusalasse Eesti Noorsootöö Keskus, mis võttis alates 1. septembrist 1999 üle Eesti Noorsoo Algatuskeskuse poolt riigile võetud lepingulised õigused ja kohustused.
Ida Karkiainen

Ida Victoria Karkiainen (sündinud 10. mail 1988 Norrbotteni läänis) on Rootsi sotsiaaldemokraatlik poliitik. Ta oli 30. novembrist 2021 oli ta 17. oktoobrini 2022 Rootsi riigihalduse minister.
Ta on õppinud Luleå Tehnikaülikoolis politoloogiat. 
Ta on töötanud Norrbotteni maanõukogu regionaalarengu osakonnas. Karkiainen on Haparanda vallas olnud vallavolikogu liige aastast 2010, kommunaalameti liige aastatel 2011–2014.
Lenin (jäämurdja)

Jäämurdja Lenin on Nõukogude Liidus 1959. aastal valminud ja kuni 1989. aastani jäämurdjana kasutuses olnud maailma esimene aatomijäämurdja. Laev projekteeriti aastail 1953–1955. Laev ehitati Leningradi laevatehases. Ehitamist alustati 1956. aasta suvel. Laev lasti vette 5. detsembril 1957. Laeva jõuseadmeiks olid kolm surveveereaktorit OK-150 koguvõimsusega 270 MW, neli auruturbiini, kaks alalisvoolugeneraatorit, mis andsid voolu sõukruvide mootoreile. Reaktorid paigaldati ja laeva seadmeid katsetati aastail 1958–1959. Laeva sõidukatsetused algasid 12. septembril 1959 ja laev anti merelaevastikule üle 3. detsembril 1959. Ekspluatatsiooni alustades oli Lenin maailma suurim ja ainuke tuumajõuseadmega jäämurdja. Laev tegutses Põhja-Jäämerel, peamiselt Põhja-mereteel.
1966. aastal hakkas ühe reaktori korpus lekkima. Selleks ajaks oli välja töötatud reaktor OK-900 ja laeva kolm reaktorit OK-150 vahetati välja kahe uue reaktoriga, kumbki 171 MW. Uued reaktorid said tööle 1970. aasta kevadel. Laev töötas Põhja-Jäämerel 30 aastat. 1974. aastal autasustati laeva Lenini ordeniga. 1989. aastal lõpetati laeva kasutamine jäämurdjana, sest laeva korpuse ressurss oli ammendunud. Laev jäi Murmanski sadamasse, kus see muudeti muuseumiks. Kogu ekspluatatsiooni kestel läbis laev 654 000 miili, neist 563 600 jääd murdes.
Avariid.
Veebruaris 1965 selgus remondi ja kütusevarraste vahetamise käigus, et umbes 60% ühe reaktori kütusevarrastest olid kahjustatud. Operaatori vea tõttu oli reaktor jäänud jahutusveeta, mistõttu reaktor kuumenes üle ja kütusevardad deformeerusid.
1966. aastal puhkes laeval remonditööde käigus suur tulekahju, põlesid kaablid. Tulekahju suudeti kustutada. Välja vahetati kolmanda reaktori aurugeneraator.
1967. aastal oli leke torustikus. Lekke parandamiseks oli vaja avada reaktorit ümbritsev betoonkaitse. Sepavasarate kasutamine tööde käigus tekitas reaktorile täiendavaid vigastusi. Nende parandamine oleks olnud nii raske, et otsustati reaktorid uute vastu vahetada. Reaktoreist võeti tuumkütus välja, laev pukseeriti Novaja Zemlja juurde, reaktorid uputati merre ning laev pukseeriti Severodvinskisse remonti.
Kanadalased

Kanadalased (inglise keeles "Canadians", prantsuse keeles "Canadiens") on inimesed, kelle päritolu samastub Kanada riigiga.
Ihlas Bebou

Ihlas Bebou (sündinud 23. aprillil 1994 Sokodés) on Togo jalgpallur, kes mängib parema äärepoolkaitsjana Saksamaa kõrgliigaklubis TSG 1899 Hoffenheim ja Togo jalgpallikoondises.
2011. aastal liitus ta Saksamaa klubiga Düsseldorfi Fortuna. 2013. aasta septembris debüteeris ta klubi põhimeeskonnas Saksamaa esiliigas. Esimese värava lõi ta Saksamaa esiliigas 17. aprillil 2015 mängus FC Ingolstadt 04 vastu.
Aastatel 2017–2019 mängis ta Saksamaa kõrgliigaklubis Hannover 96, lüües kahe hooaja jooksul Saksamaa kõrgliigas üheksa väravat.
Alates hooajast 2019–20 on ta mänginud Hoffenheimis. 27. novembril 2021 tegi ta mängus Greuther Fürthi vastu oma esimese kübaratriki Saksamaa kõrgliigas.
Togo jalgpallikoondises debüteeris Bebou 4. septembril 2016 mängus Djibouti vastu. Koondisekarjääri esimese värava lõi ta 10. oktoobril 2019 sõprusmängus Roheneemesaarte vastu. Ta kuulus Togo koondisse 2017. aasta Aafrika rahvaste karikavõistlustel.
Penrhyn

Penrhyn (ka "Tongareva, Māngarongaro, Hararanga" ja "Te Pitaka") on atoll Polüneesias, üks Cooki saartest.
Atoll on Cooki saartest põhjapoolseim, maismaapindalaga 9,8 ruutkilomeetrit. Atolli läbimõõt on 77 km ja selle keskel oleva laguuni pindala 233 ruutkilomeetrit. Saare kõrgeim tipp on veidi alla 5 meetri üle merepinna, mistõttu on Penrhyn Cooki saartest kõige rohkem ohustatud kliimamuutusest tingitud merevee taseme tõusust. Atollis on 53 laidu, neist 18 on suuremad: Tokerau, Painko, Ruahara, Takuua, Veseru, Tuirai, Pokerekere, Kavea, Temata, Patanga, Tepuka, Ahu a Miria, Atutahi, Moturakina, Atiati, Mangarongaro, Moananui, Matunga, Tekasi.
Saarel elas 2016. aasta rahvaloenduse andmetel 226 inimest, kes elavad kahes külas Moananui ja Pokerekere laiul.
Arvatakse, et Penrhyni asustasid polüneeslased umbes 10. sajandil. Eurooplaste jaoks avastas saare 1788. aastal briti laeva Lady Penrhyn meeskond kapten William Cropton Leveri juhtimisel. Aprillis 1815 külastas prikil Rjurik saart Otto von Kotzebue. 1853. aastal jooksis Mangarongaro saare juures karile prikk Chatham, mille meeskond jäi atollile mõneks ajaks elama. Üks laevapere liige, kaupmees Edward Henry Lamont andis 1867. aastal välja teose "Wild Life Among the Pacific Islanders", mis kirjeldab pärismaalaste kombeid ja elu. 1854. aastal jõudsid saarele esimesed misjonärid. 1864. aastal jäi atoll peaaegu inimtühjaks kui Peruu orjakaupmehed alates 1862. aastast umbes 1000 inimest pettusega Lõuna-Ameerikasse orjaks viisid. 1890. aastal külastas Penrhyni kirjanik Robert Louis Stevenson oma perega. 1942 saabusid Penrhynile USA sõjaväelased, kes ehitasid sinna pommituslennukite lennuraja ja varustusbaasi. USA sõjavägi lahkus 30. septembril 1946.
1901. aastast kuulub saar Uus-Meremaale.
Saarel räägitakse maoori keelele lähedase rarotonga keele tongareva murret, mida on peetud ka eraldi tongareva keeleks.
Penrhyn annab välja oma postmarke.
Burrata

Burrata on Itaalia juust, mida valmistatakse lehmapiimast, harvem pühvlipiimast. "Burrata"'t tehakse "mozzarella"'st ja rõõsast koorest. Juustu välimine kiht on tahke, sisuks on "stracciatella" ja koor, mis annavad tootele iseloomuliku pehme tekstuuri. "Burrata" on pärit Apuuliast.
Matilda Ernkrans

Matilda Elisabeth Ernkrans (sündinud 12. märtsil 1973 Hallsbergis Örebro läänis) on Rootsi sotsiaaldemokraatlik poliitik. Ta on Sotsiaaldemokraatide erakonna juhatuse liige. 30. novembrist 2021 kuni 17. oktoobrini 2022 oli ta Rootsi arenguabiminister.
Ta on vallaametniku Jan Karlssoni ja abiõe Carita Ernkrani tütar. Ta on lõpetanud Örebro ülikooli, kus õppis sotsioloogiat ja politoloogiat. Varem on ta töötanud töövahendajana.
Ta on Riksdagi liige alates 2002. aastast, valiti Örebro läänist valimisringkonda, algul asendusliikmena, kuid alates 2006. aasta veebruarist tavaliikmena. 2018. aasta märtsis sai tast hariduskomisjoni esimees, varem oli ta 2004–2006 kultuurikomisjoni ja 2006–2010 sotsiaalkindlustuskomisjoni liige ning 2010–2018 keskkonna- ja põllumajanduskomisjoni esimees. Ta oli Örebro lääni sotsiaaldemokraatide esimees.
21. jaanuarist 2019 kuni 30. novembrist 2021 oli ta Rootsi kõrgharidus- ja teadusministeeriumi haridusminister. 30. novembrist 2021 kuni 17. oktoobrini 2022 oli Rootsi arenguabiminister.
30. Septembri Liikumine

Kolmekümnenda Septembri Liikumine (indoneesia keeles "Gerakan 30 September", lühendatult G30S; tuntud ka akronnüümiga Gestapu; mitteametlikult Gestok ("Gerkan Satu Oktober") ehk Esimese Oktoobri Liikumine) oli Indoneesia sõjaväe põrandaalune rühmitus, mille liikmed tapsid 1965. aasta 1. oktoobri varajastel tundidel riigipöördekatse käigus kuus Indoneesia armee kindralit. Sama päeva hommikul teatas Gestapu, et võtnud enda kontrolli alla riigi meedia- ja kommunikatsioonivahendid ning on president Sukarno enda kaitse alla võtnud. Päeva lõpuks oli riigipöördekatse Jakartas läbi kukkunud. Samal ajal prooviti Jaava keskosas võtta enda alluvusse armeediviis ning mitu linna. Ülestõusu käigus hukkus veel kaks kõrget sõjaväelast.
Riigipöördekatsele järgnenud nädalate jooksul süüdistasid sõjavägi ning poliitika- ja usutegelaste kihid Indoneesia Kommunistlikku Parteid (PKI). Kompartei liikmete ja toetajate seas algas "puhastus", mille käigus neid arreteeriti ja mõrvati. Gestaput hakati uue riigikorra ajal kutsuma nimega "G30S/PKI", et kommunistliku partei seost rõhutada. Seda terminit on kasutanud ka 21. sajandi Indoneesia võimud.
Indoneesias tõkestati pikka aega sündmuste uurimist ja alates 1967. aastast president olnud Suharto versiooni küsimärgi alla seadmist. Ameerika Ühendriikide Luure Keskagentuur oli algselt veendunud, et kogu riigipöördekatse lavastas Sukarno. Sellest hoolimata leiti sõjaväe ametlikust versioonist ebakõlasid, märkimisväärne on sündmuste käigu ametlikku versiooni kahtluse alla seadev Benedict Andersoni ja Ruth McVey Cornell Paper.
Nottebohmi kaasus

Nottebohmi kaasus (Liechtenstein "vs." Guatemala) oli Rahvusvahelise Kohtu (RK) 1955. aasta kohtuasi. Liechtenstein nõudis, et Guatemala tunnistaks Friedrich Nottebohmi kui Liechtensteini kodakondset. Kaasuse võitis Guatemala, lahendit on kasutatud paljudes kodakondsuse definitsioonides.
Igor Žižikin

Igor Vitaljevitš Žižikin (sündinud 8. oktoobril 1965 Moskvas; vene keeles "Игорь Витальевич Жижикин", inglise keeles "Igor Jijikine") on vene-ameerika näitleja, kes tegutseb Los Angeleses ja Moskvas. 
Ta on õppinud teatrikunsti ja akrobaatikat. Muu hulgas on ta mänginud Steven Spielbergi 2008. aasta filmis "Indiana Jones ja Kristallpealuu kuningriik".
Oskar Mildebrath

Oskar Fridrich Woldemar Mildebrath (2. märts 1849 – 9. jaanuar 1900 vkj) oli baltisaksa proviisor, kes asutas Kullamaal apteegi, mida loetakse üheks vanemaks maa-apteegiks Eestis. Apteek töötas samas majas 122 aastat. 
Oskar Mildebrath sündis 2. märts 1849 vkj Koluveres Martin Friedrich Mildebrathi ja Julie Elisabethi (neiupõlvenimega Anderson) pojana. Martin Friedrich Mildebrath oli pärit Preisimaalt. 
Oskar Mildebrath omandas proviisorihariduse Tartu Ülikoolis. 
Ta töötas Haapsalu apteegis aastatel 1875–1877. Aastatel 1877–1878 võitles Vene-Türgi sõjas, seejärel oli 1880. aastani riigiteenistuses. 
Aastatel 1880–1885 oli ametis Tallinna Raeapteegis, kus ta oli esimene kõrgharidusega eesti keelt valdav proviisor. 
Oskar Mildebrath oli Eesti Kirjameeste Seltsi liige. 
30. juulil 1886 asutas Oskar Mildebrath Kullamaal apteegi. Sellest sai üks vanemaid maa-apteeke Eestis. Apteek töötas samas hoones kuni 2008. aastani.
Petuunia

Petuunia ("Petunia") on ühe- ja mitmeaastaste näärmekarvakestega rohttaimede perekond maavitsaliste ("Solanaceae") sugukonnast, mille 40 liiki kasvavad looduslikult peamiselt Lõuna-Ameerikas. Enamik aedades nähtud üheaastasi sorte on hübriidid ("Petunia x hybrida").
Liigid.
Petuunia on lillepeenarde kõige populaarsem üheaastane taim. Praeguseks on saadud nii palju sorte ja hübriide, et taksonoomid peavad kasutama nende liigitamiseks kõige ebatavalisemaid viise. 
Ökoloogia.
Petuuniad on üldiselt putuktolmlevad taimed, välja arvatud "P. exserta", mis on haruldane punaseõieline koolibri tolmeldatav liik. Enamik petuuniaid on diploidsed 14 kromosoomiga ja on teiste petuunialiikidega ning puispetuuniatega ("Calibrachoa" spp.) interfertiilsed.
Torukujulisi lilli eelistavad mõned liblikaliigid. Petuunia õied on kellukakujulised, lehed erksalt rohelised ja veidi karvased. Petuuniad õitsevad maist septembrini. Petuuniate värvivalikusse mahuvad peaaegu kõik toonid, õiemustreid loovad kontrastses toonis sooned, triibud ja varjutused.
Kasvatamine.
Petuuniat saab kasvatada seemnest, sibulast või ka valmis taimest. Petuuniad on väga külmakartlikud taimed ning vajavad viljakat mulda. Kõige paremini sobib petuuniatele turbavaba universaalne kompost. Enne välitingimustesse ümberistutamist tuleks neid nädala aja jooksul ümber harjutada külmemale temperatuurile.
Petuuniad vajavad piisavalt valgust, tuule eest varju ja viljakat mulda. Lisaks tuleks neid regulaarselt kasta, et kompost ära ei kuivaks.
Kasutamine.
Traditsiooniliselt kasutatakse petuuniaid lillepeenarde, harjade ja ääriste valmistamiseks ning istutatakse rõdudele. Tänapäevased hübriidid kasvavad tänu võimsale juurestikule hästi ka piiratud mahuga konteinerites (konteinerid, potid, amplid/rippkorvid ja vaasid). Terry sordid ja hübriidid on kõige parem istutada tuulte ja tugeva vihma eest kaitstud kohtades: rõdudel, avatud verandadel, lodžades, konteinerites ja kodus.
Öeldakse, et petuuniad on lillepeenra kuningannad. Petuuniate ainulaadne kohanemisvõime erinevate harimistingimuste, mulla ja kliima suhtes, põllumajandustehnika lihtsus, õitsemise kestus ja heledus tegid sellest ühe lillekasvatajate ja aednike lemmikkultuuri. Praegu on petuunia üheaastaste taimede seas populaarsuse hulgas esikohal ning uute rühmade ja hübriidide tulekuga kasvab huvi selle vastu. Selle viljeluspiirkond on tohutu – troopikast Arktika ja Alaskani võib teda istutada kõikidel mandritel. Petuuniate sellisest populaarsusest on saanud tagajärg ja põhjus, et geneetikute, botaanikute ja aretajate märkimisväärsed jõupingutused kogu maailmas on suunatud üha uute petuuniate sortide, hübriidide ja aiarühmade loomisele. Iga petuunia rühm on omal moel atraktiivne ja hõivab haljastuses kindla koha.
Sümbolism ja folkloor.
16. sajandil petuuniaga kokku puutunud hispaanlased olid arvamusel, et see on väärtusetu taim, mille näidist ei ole vajalik kodumaale tagasi saata. Samal sajandil uskus briti rahvas, et petuunia sümboliseerib satanismi, viha ja pahameelt. Tänapäeval on petuunia populaarne taimesort, mida kasvatatakse nii sise- kui ka välitingimustes.
Marian Kukiel

 
Marian Włodzimierz Kukiel (15. mai 1885 Dąbrowa Tarnowska, Austria-Ungari – 15. august 1973 London) oli Poola sõjaväelane (diviisikindral), eksiilvalitsustegelane ja sõjaajaloolane. 
Kukiel osales Esimeses maailmasõjas, kus sõdis tsaariarmee koosseisus formeeritud Puławski leegionis. 1917. aastal lõpetas ta Kindralstaabi ohvitserikursused. 
Nõukogude-Poola sõjas oli Kukiel Wojsko Polskie jalaväepolgu komandör, seejärel juhtis brigaadi. Pärast sõda töötas ta Poola kaitseministeeriumis. 1923. aastal ülendati brigaadikindraliks.
1927. aastal sai Kukiel doktorikraadi ajaloos. 1930. aastal läks ta sõjaväeteenistusest erru. Mõnda aega töötas ta Krakówis Jagiełło ülikoolis sõjaajaloo professorina.
Pärast Poola okupeerimist.
Teises maailmasõjas määras Poola valitsuse eksiilis peaminister Władysław Sikorski Kukieli sõjaasjade ministri asetäitjaks (kuni 26. juulini 1940). Mais 1940 ülendati diviisikindraliks. 24. septembril 1942 määrati Kukiel kaitseministriks. 
Pärast Sikorski hukkumist juulis 1943 lennukatastroofis Gibraltari kohal oli Kukiel Poola eksiilvalitsusvägede ülemjuhataja kohusetäitja.
Pärast maailmasõja lõppu (1945) jäi Kukiel emigratsiooni. Eksiilvalitsuse kaitseministri ametis oli ta kuni 1949. aastani.
1950. aastal oli Kukiel Poola Teadusliku Ühingu Välismaal asutajaid Londonis.
Milano Centrale raudteejaam

Milano Centrale raudteejaam (itaalia keeles "Stazione Milano Centrale") on üks 23 raudteeterminalist Itaalia suuruselt teises linnas Milanos. 
Mahult suurimal Euroopa raudteejaamal on kiirrongiühendus Torinoga läänes ja Verona kaudu Veneetsiaga idas ning põhiliine pidi Bologna, Rooma, Napoli ja Salernoga. Samuti on sellel ühendus Šveitsi linnade Berni, Genfi ja Zürichiga.
"Art nouveau" ja "art déco" stiilis raudteejaama projekteeris arhitekt Ulisse Stacchini.
Anna Hallberg

Anna Kristina Elisabet Hallberg (neiuna "Eriksson"; sündinud 19. novembril 1963 Göteborgis) on Rootsi sotsiaaldemokraatlik poliitik. Ta oli alates 10. septembrist 2019 kuni 17. oktoobrini 2022 Rootsi väliskaubanduse ja Põhjamaade asjade eest vastutav minister.
Ta kasvas üles Trollhättanis. Ta on õppinud Göteborgi Ülikoolis majandust ja õigusteadust.
Ta on olnud Almi Företagspartneri tegevjuhi asetäitja ning töötanud SEB-s.
10. septembril 2019 nimetati ta väliskaubanduse ja Põhjamaade ministriks.
Isiklikku.
Tal on kaks last. Tema elukaaslane on endine minister ja pankur Anders Sundström. Tema ema oli psühholoog Elisabet Eriksson, isa ettevõttejuht Bengt Eriksson.
Munakanad

Munakana (inglise keeles "laying hen") on kana, kes on jõudnud munemisikka ning keda kasvatatakse toidumunade saamiseks.
Munade munemine.
Munakanad hakkavad tavaliselt munema umbes 18 nädala vanuselt ning neid peetakse farmides 2-3 aastat, sest iga aastaga väheneb munade tootlus. Kanad munevad päevas ühe muna ning nende reproduktiivsüsteemi eripärast võib mõni päev vahele jääda. Peale munemist võtab uue muna valmimine aega 26 tundi. Munemiseks on väga oluline päevavalgus, mida vajatakse vähemalt 14 tundi. Noored kanad munevad keskmiselt 270 muna aastas, aga kui kanad on vanemad kui 2 aastat, võivad nad muneda kuni kaks korda nädalas. 
Miks munakanad lõpetavad munemise.
Põhjuseid selleks on palju, kuid kõige tavalisemad on:
Munakanatõud.
Maailmas on väga palju tõuge kuid viis kõige tuntumat ja produktiivsemat on:
Nõuded munakanade pidamisele.
Munakanade pidamiseks on erinevad viisid. Neid võib pidada puurides (täiustamata ja täiustatud puurid), kus igale kanale on vähemalt 600 cm² puuri pinda ja üle seitsme kana ühes puuris pidada ei tohi või alternatiivmeetodil, kus paiknemistihedus on 1 m² kuni üheksa munakana kohta ning tuleb tagada vähemalt üks pesa seitsme kana kohta ja puhkamiseks õrred. Mõlema pidamisviisi juures peab olema vaba ligipääs toidule ja joogile.
Klaus Militzer

Klaus Militzer (9. juuni 1940 – 30. märts 2022 Köln) oli saksa ajaloolane (medievist).
Militzer töötas Bochumi Ruhri Ülikoolis ajalooprofessorina. Tema peamine uurimisvaldkond oli Saksa Ordu ajalugu. Koos Lutz Fenskega on ta koostanud 1993. aastal ilmunud Saksa Ordu Liivimaa haru rüütelvendade kataloogi, mille koostamisele arhiiviandmete põhjal nad pühendusid aastaid.
Madis Maasing

Madis Maasing (sündinud 15. juunil 1984) on eesti ajaloolane, erialaselt medievist ja varauusaja uurija.
Haridus.
Aastatel 2004–2007 õppis Madis Maasing Tartu Ülikoolis bakalaureuseõppes ajalugu. Seejärel jätkas ta õpinguid magistriõppes ajaloo ja arheoloogia instituudi üldajaloo õppetooli juures, mille lõpetas 2009. aastal "cum laude" ajaloo humanitaarteaduse magistrina. Kaitses magistritöö (juhendaja Anti Selart) "Koadjuutorivaenus Liivimaal ja selle eellugu hertsog Albrechti ja markkrahv Wilhelmi kirjavahetuse põhjal (1529–1557)".
Aastatel 2009–2016 õppis Maasing Tartu Ülikooli ajaloo ja arheoloogia instituudis doktoriõppes. Mais 2016 kaitses ta Anti Selarti juhendamisel valminud doktoritöö "The Role of the Bishops in the Livonian Political System (in the First Half of the 16th Century)" ("piiskoppide roll Liivimaa poliitilises süsteemis 16. sajandi esimesel poolel"; oponent Greifswaldi ülikooli professor Michael North) ja sai filosoofiadoktori kraadi.
Töö ja teadus.
Ta töötab 2017. aastast Tartu Ülikooli humanitaarteaduste ja kunstide valdkonna ajaloo ja arheoloogia instituudi üldajaloo osakonnas teadurina.
Maasing on üks 2018. aastal ilmunud koguteose "Tartu toomkirik. Katedraal. Raamatukogu. Muuseum" kaasautoreid.
Huvialad.
Maasingu huvialade hulka kuuluvad ulmekirjandus, jalgrattasõit, reisimine ja muusikast "heavy metal".
Alates 2005. aastast on ta teinud kaastööd Vikipeediale.
Sulane

Sulane on keskaegse Eesti talupojaühiskonna sotsiaalne kategooria. Sulased olid väheste õigustega ühiskonnakiht, lähenedes vabadikele, kelle hulgast nad enamasti pärinesid. Eestis oli sulaseks sageli taluperemehe noorem poeg, kellel tavaliselt ei olnud maad.
Sulane oli harilikult aastaks palgatud meessoost maatööline. Ajalooallikais mainitakse sulaseid Eestis alates 15. sajandist. Suuremais taludes oli perekonnaga sulasel 19. sajandil tihti oma majapidamine, ta elas sulasemajas ja võis kasutada väikest maalappi. Vallaline sulane elas aga taluperes. Teoorjuse ajal tuli suuremates taludes pidada ka mõisas regulaarselt teotööl käivat sulast.
Palka sai sulane peamiselt natuuras: lisaks toidule ja peavarjule rõivaid, vilja jm. Sulasele vastas naistöölisena ja karjatalitajana tüdruk, harilikult noorem vallaline naine. 
Suvisteks töödeks jüripäevast mihklipäevani palgati vajadusel suviline, hooajatöödeks (heinategu, lõikus, kartulivõtt) lisaks veel päevilisi.
Uus Kord (Indoneesia)

Uus Kord (indoneesia keeles Orde Baru ehk Orba) oli Indoneesia riigikord, mis algas president Suharto võimuletulekuga 1966. aastal. Termini võttis enda režiimi kohta kasutusele Suharto ise, sellele vastandus esimese presidendi Sukarno aja Vana Kord ehk Orde Lama.
Pärast 1965. aastal toimunud riigipöördekatset oli riigi poliitiline olukord ebastabiilne, kuni Suharto Uus Kord laia populaarsust koguma hakkas. 1966. aasta põlvkonna (Angkatan 66) liikmed hakkasid end propageerima uue generatsiooni juhtide ja mõtlejatena. Kuna 1950. aastate lõpust kuni 1960. aastate keskpaigani oli Indoneesias aset leidnud poliitilisi konflikte ning majandus oli languses, lubasid Uue Korra esindajad tuua poliitikasse korra, toetada majanduse arengut ja tsentraliseerida poliitilised protsessid. Uut Korda iseloomustas 1960. aastate lõpust suur sõjaväe mõjuvõim, poliitiliste ja ühiskondlike organisatsioonide bürokratiseerimine ja korporatiseerimine ning opositsiooni valiv, kuid efektiivne represseerimine. Režiim oli antikommunistlik ning 1990. aastatel iseloomustas seda islamism.
Juba paari esimese Uue Korra aastaga hakkasid mitmed selle algsed toetajad režiimile vastanduma. Uut Korda toetas vaid väike osa tsiviilelanikkonnast ja sõjavägi. Demokraatlik liikumine Uus Režiim, mis sundis 1998. aastal Suharto tagasi astuma, on saanud negatiivse tähenduse. Seda kasutatakse ka korruptsiooni ja onupojapoliitika iseloomustamiseks laiemalt.
Lena Hallengren

Lena Ingeborg Hallengren (sündinud 25. detsembril 1973 Kalmaris) on Rootsi sotsiaaldemokraatlik poliitik. Ta on olnud Rootsi kirikuasjade minister (2004–2006), laste, eakate ja soolise võrdõiguslikkuse minister (2018–2019) ja sotsiaalminister (2019–2021).
Ta on saanud pedagoogilise hariduse Kalmari Ülikoolis, kuid õpetamisega ei ole ta tegelenud. Ta hakkas poliitikaga tegelema 1990. aastate keskel, olles Rootsi Sotsiaaldemokraatliku Noorteliiga (SSU, Sveriges socialdemokratiska ungdomsförbund) liige. SSU-s oli ta ametiühingusekretär (1999–2002) ja ametiühingunõukogu liige (1995–2002). Ta oli Kalmari vallavolikogu liige ja linnavolikogu aseesimees. Aastatel 1996–1998 töötas ta ka Kalmari maakonna poliitikasekretärina.
Pärast 2002. aasta parlamendivalimisi määrati ta haridusministri asetäitjaks ja noorteministriks (ta oli Rootsi eelkooli- ja noorteminister ning täiskasvanuhariduse minister 21. oktoobrist 2002 kuni 6. oktoobrini 2006, lisaks oli ta 13. septembrist 2004 kuni 6. oktoobrini 2006 Rootsi kirikuasjade minister) ning ühtlasi juhtis ta sotsiaaldemokraatide noorte erirühma. 2002. aastal oli ta asetäitja Euroopa Liidu niinimetatud tulevases konvendis, mille ülesandeks oli arutada ja valmistada ette ettepanekuid uue EL-i põhiseaduse kohta.
2006. aasta Rootsi parlamendivalimistel valiti ta Riksdagi liikmeks. Ta oli 2006–2009 keskkonna- ja põllumajanduskomisjoni liige, 2009–2010 transpordikomisjoni esimees ja 2006–2010 sotsiaalkindlustuskomisjoni aseesimees. Oma ametiajal aastatel 2010–2014 oli ta sotsiaalkomisjoni aseesimees ja sõjadelegatsiooni liige. Pärast 2014. aasta parlamendivalimisi oli ta sõjadelegatsiooni liige ja hariduskomisjoni esimees.
8. märtsist 2018 (pärast Åsa Regnéri tagasiastumist) kuni 21. jaanuari 2019 oli ta Rootsi laste, eakate ja soolise võrdõiguslikkuse minister. 21. jaanuarist 2019 kuni novembrini 2021 oli ta Rootsi sotsiaalminister.
Isiklikku.
Ta on abielus Jonas Hellbergiga, kes on Kalmari lääni sotsiaaldemokraatlik maavolikogu poliitik ning SA Kalmari Muuseum ja Maakonna Muuseumide Koostöökogu esimees. Paar elab Kalmaris ja neil on kaks last.
Injazor

Injazor (mokša keeles "оцязор") on ersa valitsejate tiitel, mis vastab tiitlitele nagu kuningas või vanem. Injazor tähendab otsetõlkes 'suur juht' või 'suur valitseja'. Peale selle kasutatakse veel ka nimetust kanazor, mille eesliide on laenatud turgi keeltest, tõenäoliselt volgabulgaarlastelt.
Injazorid kujunesid välja enne 13. sajandit, kui mordvalased organiseerusid suuremateks riiklikeks moodustiteks. Kõige kuulsam injazor oli Purgaz, kes sõdis 13. sajandil nii venelaste kui tatarlaste vastu.
Alates Nõukogude Liidu lagunemisest ja Mordva Vabariigi loomisest on injazore ersade seas hakatud taas valima. Praegune injazor on alates 2019. aastast Syreś Boläeń , kes resideerib Ukrainas Kiievis.
Tõnu Tõniste (pedagoog)

Tõnu Tõniste (sündinud 24. mail 1950 Pärnus) on eesti kooliõpetaja ja koolijuht.
Ta lõpetas aastal 1968 Pärnu 2. Keskkooli. Aastal 1973 lõpetas ta Tallinna Pedagoogilisse Instituudi ning pärast ajateenistust Nõukogude armees asus tööle füüsikaõpetajana.
Aastal 1974 asus ta tööle Pärnu 2. Keskkooli. Ta on töötanud õpetaja ja õppealajuhatajana Are 8-klassilises Koolis ning lektorina EKP Pärnu Linnakomitees. Suvevaheaegadel töötas ta Eesti Õpilasmalevas (rühmakomandörina Pärnu rajoonis ning Pärnu piirkonna komandöri ja komissarina). Aastatel 1985–1991 töötas ta Pärnu 4. Keskkooli direktorina. Aastatel 1991–2004 oli ta Pärnu Raeküla Gümnaasiumi direktor. Alates 2004. aastast töötab ta füüsikaõpetajana Pärnu Ülejõe Gümnaasiumis ning alates 2011. aasta veebruarist ka Pärnu Sütevaka Humanitaargümnaasiumis.
Belgia sinine

Belgia sinine ("Belgian blue") on Belgia päritolu lihaveisetõug. Tõu muude nimetuste seas on Race de la Moyenne, Haute Belgique, Belgia valge sinine ja sinine belglane. 
Belgia sinine veis on väga kõhn ja lihaselise kehaehitusega, mida tuntakse ka kui topeltlihaselisust. Topeltlihase fenotüüp on päritav tunnus, mille tulemuseks on lihaskiudude arvu suurenemine (hüperplaasia), mitte üksikute lihaskiudude normaalne suurenemine (hüpertroofia). See tunnus esineb ka Piemonti veisetõul. Mõlemad tõud väärindavad sööta väga hästi, muutes selle tailihaks, mis viib liha rasvasisalduse vähenemiseni ja õrnuse suurenemiseni. Belgia sinine on saanud nimetuse iseloomuliku sinakashalli laigulise karvavärvuse järgi, kuigi selle tegelik värvus võib varieeruda valgest mustani.
Ajalugu.
Belgia sinised veised pärinevad Belgia kesk- ja ülempiirkonnast. 19. sajandi teisel poolel üritati põlispopulatsiooni parandada Belgiasse eksporditud Shorthorni pullidega. 20. sajandi alguses, mil tõug loodi, alustati tõelist aretuspoliitikat. 1960. aastatel töötati geneetiliselt välja veisele iseloomulikud topeltlihaste omadused. Varem jagati tõug kaheks: piima- ja lihaveis, tänapäeval kasutatakse seda enamasti lihaveise eesmärgil.
Tõu probleemid.
Paljudel täistõulistel Belgia sinistel veistel on raskusi poegimisel. Enamik vasikaid sünnib keiserlõikega, et ennetada vasikate surma. Pulli munandite kaal ning sperma kogus ja kvaliteet on vähenenud.
Tõu omadused.
Belgia sinine on silmapaistvate lihastega loom. Tuntust on tõug kogunud enda topeltlihaselisusega, mis pärandub edasi ka teiste tõugudega ristamisel. Eriti lihaselised on õlg, selg, nimme ja tagumine osa. Tal on tugevad jalad ja ta kõnnib kergelt. Iseloom on väga rahulik. Täiskasvanud pulli kaal jääb vahemikku 1100–1250 kg, lehmade kaal jääb vahemikku 850–900 kg.Vasikate sünnimass on keskmiselt 45 kg. Enamik loomi varieerub värvuselt helesinise, musta ja valge kombinatsioonis. Mõnel genotüübil võib esineda ka punast värvust. Iseloomulik tunnus on nudisus. Tapasaagis on kuni 70%.
Statistika.
Belgia sinise poegimine on kerge ja tiinusperiood lühike. Keskmiselt poegivad esimest korda 32-kuuselt (75% poegib 28–35-kuuselt). Ka kaheaastaselt poegimine on võimalik, kuid ainult 75% poegimisi õnnestub.
Statistika järgi on 2021. aasta detsembri seisuga Eestis Belgia sinise veise karju kokku 25, millest igas karjas on kuni 10 lehma. Veiseid on kokku 138, kellest ainult üks on puhtatõuline. Lehmi on 40, kõik on ristandid. Lehmikuid on 61, kes on samuti kõik ristandid.
Vadakuvalk

Vadakuvalk on piimavalkude rühm mis on eraldatud vadakust. Vadak on kohupiima, juustu või kaseiini valmistamise protsessi jääkprodukt.
Vadakuvalk, mis moodustab 20% kogu piimavalgust, koosneb mitmest valgust, sealhulgas beetalaktoglobuliinist, alfalaktalbumiinist (α-LA) ja immunoglobuliinidest (Ig). Samuti sisaldab see kõiki 20 aminohapet, sealhulgas 9 asendamatut aminohapet. Vadakuvalkudel on ka suurepärased funktsionaalsed omadused: hea lahustuvus, väike viskoossus, geelistumise ja emulgeerivad omadused.
Peamiselt kasutatakse vadakuvalku spordivaldkonnas, kuna on asendamatu aminohappe leutsiini allikas. Leutsiin on sportlastele oluline, kuna mängib võtmerolli lihasevalkude sünteesil ja lihaste kasvu soodustamisel.
Samuti on leitud, et vadakust saadud bioaktiivsetel komponentidel on antimikroobsed omadused ning need parandavad immuunkaitset ja luude tervist, antioksüdatiivset aktiivsust ning aitavad kaitsta vähi ja südame-veresoonkonna haiguste eest.
Peamised vormid.
Vadakut saab töödelda mitmel viisil, olenevalt vadakuvalgu tüübist saadavast tootest. Peamised kaubanduslikud vormid:
Vlad Vas

Sündinud 18. märtsil 1986, Eestis, Tallinnas.
Haridus – Kõrgmajanduslik ja rakenduspsühholoogia.
Raamatute autor:
"Tee sillale" - lugu;
"Valguse sõdalased" - fantaasia;
"Kohvikassi muinasjutud";
"SlovoMagatel" - luule;
"DeadEnd" - ingliskeelne raamat - psühholoogiline põnevik;
"Poeetiline kujundaja" - luule;
"Läbi seljatšakra" - psühholoogia;
"Jumal tänatud!" - luule.
Vene Föderatsiooni Kirjanike Liidu liige ja Euraasia Kirjanike Gildi liige.
Reklaami- ja kirjandusagentuuri RekLit asutaja.
Ülemaailmse projekti "EcoPsychology" autor.
Podcasti autor ja raadio "InfoDetox" pealkiri.
Heategevusfondi "NoorteFond" autor.
Psühholoogide veebikataloogi wwww.psuhholoogia.ee autor
Köismäe

Köismäe (saksa keeles "Reeperbahn-Vorstadt") oli ajalooline Tallinna eeslinn-alev. 
Alevi piirideks loeti Tallinna kindlusmüüri ning Suurtüki, Vana-Kalamaja ja Suur-Patarei tänavaid. Suur-Patarei tänav kandis varem, 17. ja 18. sajandil Köismäe tee nimetust.
Köismägi paiknes Suure Rannavärava ees, seal elasid köiepunujad. Tallinna Kalamaja eeslinna nimetatakse kirjalikult aastatel 1374 ja 1421 ja umbes samast ajast pärinevad ka andmed Kalamaja ja Tallinna linnamüüri vahel asuvast Köismäest. Ilmselt tuleb Köismäed või vähemalt Kalamaja ja selle merepoolset osa lugeda Kalamaja osaks ja tõenäoliselt kehtis ka Köismäel Kalamaja eeslinnale juba keskajast omane teatud omavalitsus. Päris Köismäe alev oma püsivamate elanikega asus praegusest Soo tänavast põhja või kirde pool ja Köismäe lõunapoolses osas asusid suured hõredalt hoonestatud krundid, millel olid peamiselt Tallinna linnakodanike abimajapidamised.
Köismäe (saksa keeles "Reperbahn") on saanud nime Tallinna sadama lähedal elavate ja töötavate köiepunujate järgi, keda nimetati vahel ka kanepiketrajateks. Saksa keeles tähendas Reperbahn pikka köisteed, mida köiepunujad köie valmistamiseks vajasid. Köiepunujad tegelesid peamiselt kanepi pooltoodete valmistamisega, ketrasid kanepiheiet, ropsisid ja praagisid kanepit, mida eksporditi Saksa sadamalinnadesse, Hollandisse ja Rootsi. Köit ja nööre valmistati ka kohalikuks tarbeks ja kuna kanepiketramine oli must ja raske töö, tegelesid sellega peamiselt kohalikud eestlased ja maalt linna tulnud talupojad.
Krimmi sõja ajal, kui Inglise-Prantsuse laevastik blokeeris Venemaa Balti mere sadamaid ja nende seas ka Tallinna sadamat, laskis Eesti alal tegutsevate Venemaa keisririigi vägede ülemjuhataja jalaväekindral ja Soome kindralkuberner Friedrich Wilhelm Rembert von Berg 24 tunni jooksul lammutada Köismäe alevi elamud ja hävitada aiad, kartes dessanti.
Devin Nunes

Devin Gerald Nunes (sündinud 1. oktoobril 1973) on Ameerika Ühendriikide poliitik ja endine farmer. Ta on Vabariikliku Partei liige ning ta kuulus aastatel 2003–2021 Ameerika Ühendriikide Esindajatekotta. Aastatel 2015–2019 oli ta luurekomisjoni esimees. Ta töötas ka president Donald Trumpi ametisseastumise juures. Tema valimisringkond asub San Joaquini orus ning sellesse kuuluvad Tulare maakonna lääneosa ja Fresno maakonna idaosa.
Märtsis algatas tema juhitud Esindajatekoja luurekomitee uurimise võimaliku Venemaa sekkumise kohta 2016. aasta presidendivalimistesse. Veebruaris 2018 avaldas ta n-ö Nunese memo, mille neljal leheküljel süüdistas ta FBI-d Trumpi-vastases vandenõus. Nunes hakkas pärast seda uurima FBI-d ja justiitsministeeriumi, keda ta süüdistas Trumpi kahjustamises. Jaanuaris 2021 sai ta Trumpilt Presidendi Vabadusmedali. Sama aasta detsembris astus ta Esindajatekojast tagasi, et asuda tööle Trump Media &amp; Technology Groupi tegevjuhina.
Mitiaro

Mitiaro on saar Polüneesias, üks Cooki saartest. Asub Maukest 37 km kirde pool.
Mitiaro pindala on 22,3 ruutkilomeetrit, suurim läbimõõt on 6,4 km. Saarel on 2 järve.
Saarel elas 2016. aasta rahvaloenduse andmetel 155 inimest, kes elavad 4 külas.
Mitiaro on tähtis linnuala (IBA).
Khashayar Farmanbar

Khashayar Carl Farmanbar (sündinud 21. septembril 1976 Teheranis) on iraani päritolu Rootsi sotsiaaldemokraatlik poliitik. Ta oli 30. novembrist 2021 kuni 18. oktoobrini 2022 Rootsi energeetika- ja digiteerimisminister.
Ta saabus Rootsi 12-aastaselt koos perega poliitilise põgenikuna Iraanist. Ta on Bodenis (asub Bodeni vallas Norrbotteni läänis) üles kasvanud, mängis ta Hornskrokens IF-is käsipalli ja tegi muusikat. Ta astus Rootsi Sotsiaaldemokraatliku Noorteliiga (SSU, Sveriges socialdemokratiska ungdomsförbund) liikmeks 15-aastaselt.
Ta on ülikooli lõpetanud arvutitehnoloogia insener ja omandanud tööstusturunduse kraadi Luleå Tehnikaülikoolist. Ta oli Rootsi Sotsiaaldemokraatliku Noorteliiga (SSU) esimees Norrbottenis 1995–2000 ja SSU föderaalnõukogu liige 2001–2003.
Pärast õpinguid asutas ta koos kursusekaaslasega ettevõtte Agency9. Aastatel 2002–2013 oli ta ettevõtte tegevjuht.
2013. aastal sai ta sotsiaaldemokraatide opositsioonis olevaks linnavolinikuks Nackas. Ta on olnud ka Nacka vallavolikogu liige alates 2014. aastast ja Stockholmi lääni regionaalnõukogu liige alates 2018. aastast.
Farmanbar oli SVT-s 2019. aastal eetris olnud telesaates "Gift vid första ögonkastet" ("Abielus esimesest silmapilgust") pulmakorraldaja.
30. novembrist 2021 kuni 18. oktoobrini 2022 oli ta Rootsi energeetika- ja digiteerimisminister.
Isiklikku.
Ta on abielus Tora Maria Rebecka Hansjonsiga.
Jacques-Olivier Boudon

Jacques-Olivier Boudon (sündinud 15. veebruaril 1962 Bordeaux's Gironde'i departemangus) on prantsuse ajaloolane.
Boudon lõpetas 1984. aastal Pariisis eliitkooli École normale supérieure. 1991. aastal sai Université Paris-Sorbonne'ist doktorikraadi ajaloos (kaitstud väitekiri "L'épiscopat français de l'époque concordataire (1802–1905): origines, formation, désignation"). 1997. aastal kaitses samas habilitatsioonitöö "Paris et l'Eglise de France sous le Second Empire".
Pärast õpinguid asus tööle õppejõuna. Aastatel 1998–2003 oli ta Roueni ülikooli ja alates 2003. aastast on Université Paris-Sorbonne'i uusaja ajaloo professor. Ühtlasi on Boudon 1999. aastast Napoleoni Instituudi direktor.
Tunguusi keeled

Tunguusi keeled (varem ka 'tunguusi-mandžu keeled') on keelkond Ida-Aasias, mis kuulub Altai keelte hulka.
Tunguusi keeled jagunevad kahte rühma:
Evengi keeled ehk põhjatunguusi keeled:
Mandžu keeled ehk lõunatunguusi keeled:
Pierre Paul Denniée

Pierre Paul Denniée (12. märts 1781 – 5. mai1848 Versailles) oli prantsuse sõjaväelane (intendant), parun.
Pierre Paul Denniée sündis kuningliku kaardiväe komissari Antoine Denniée (hilisem Prantsuse Hispaania armee kindralintendant) perekonnas.
Denniée osales 1812. aasta Napoleoni Venemaa sõjakäigus marssal Louis-Alexandre Berthier' staabi koosseisus ülevaatuste inspektorina.
1830. aastal määrati Denniée Prantsuse Alžeeria armee kindralintendandiks ("Intendant Général des Armées").
Horvaatia-Bosnia sõda

Horvaatia-Bosnia sõda toimus Horvaatia Hertseg-Bosnia Vabariigi ja Bosnia ja Hertsegoviina Vabariigi vahel ajavahemikul 18. oktoober 1992 kuni 23. veebruar 1994. See oli osa laiemast Bosnia sõjast.
Sõja käigus kannatas Mostari vanalinn, mille tuntud sild õhiti.
Tšiili maasikas

Tšiili maasikas ("Fragaria chiloensis") on roosõieliste sugukonda kuuluv maasikaliik. Liik on looduslikult laialt levinud Vaikse ookeani rannikul Põhja- ja Lõuna-Ameerikas ning Hawaiil. Arvatakse, et rändlinnud on levitanud tšiili maasika Hawaii, Argentina ja Tšiili mägedesse. Liik on tuntud suurte viljade poolest ja on üks kahest liigist, millest on aretatud tänapäeva aedmaasikas. 
Taime kirjeldus.
Tšiili maasikas on õitsev mitmeaastane taim, mis annab söödavaid marju. Marjad võivad värvuselt olla nii punased kui valged. Eelistatumad on olnud valged, arvatavasti marja suuruse tõttu. 
Tavaliselt on taim madal, aga võib kasvada kuni 30 cm kõrguseks. Tšiili maasikale on iseloomulikud punakad lehtedeta karvased varred, lehed on paksud ja nahkjad, mis lahknevad kolmeks. Lehtede pikkus on umbes 2 cm, värvuselt on need rohelised ja läikivad. 
Taimeliik õitseb ja kannab vilju kevadel ja suvel. Tšiili maasika õied on valged ja viie kroonlehega. 
Tšiili maasikaga on ka sarnaseid liike, kuid erinevalt tšiili maasikast on nende lehed hoopis õhemad ning neid on leitud rohkematest paikadest. Lehtede poolest sarnaneb tšiili maasikas alaska maraniga ("Potentilla villosa"), mis kuulub samuti roosõieliste sugukonda. 
Ajalugu.
Marja sõid palju põlisrahvad, kes elasid taime kasvukoha läheduses. Eelistatult on vilja söödud just värskelt, mitte kuivatatult ega konserveeritult. 
Tänapäeval paljudele tuntud aedmaasikas ("Fragaria × ananassa") on just tšiili ja virgiinia maasika ("Fragaria virginiana") ristand. Hübriide hakati esmakordselt aretama Prantsusmaal pärast 1714. aastat, kui Prantsuse sõjaväeinsener, luuraja ja kartograaf Amédée-François Frézier tõi kodumaale mõned Tšiilist leitud taimed.
Šarõni kanjon

Šarõni kanjon (kasahhi keeles: Шарын шатқалы) on kanjon Kasahstanis Šarõni jõe ääres. See asub 200 kilomeetrit Almatõst idas, Hiina piiri lähedal. Kanjon on ligikaudu 154 kilomeetrit pikk ja on osa Šarõni rahvuspargist (asutatud 23. veebruaril 2004). Kuigi Šarõni kanjon on palju väiksem kui Suur kanjon, näeb see välja väga sarnane ja sama muljetavaldav. 
Tekkimine.
Šarõni kanjoni moodustumine algas 12 miljonit aastat tagasi, kui jõgi hakkas aeglaselt kivi uuristama. Koosneb erinevatest kihtidest. Kõige vanemad, alumised ja tumedad kihid on tekkinud vulkaanipursete tagajärjel laavast. Alumiste kihtide peal on settelise punase liivakivi kihid, need tekkisid kui aja jooksul kuhjusid vulkaaniliste kivimite peale setted. Need on erksavärvilised ja nende värvus varieerub tumeoranžist helepruunini.
Floora ja fauna.
Peamine puuliik on tuhkpuu, samuti leidub pajusid ja haaba. Loomadest elutsevad piirkonnas sisalikud, maod, metsümisejad, jänesed ja rebased.
Turism.
Seiklussportidest viiakse kärestikes läbi kanuumatku ja parvetamist ("white-water rafting"). Saab ka kala püüda või jões ujuda.
Nagu mujal Kasahstani stepis nii on ka Šarõni kanjonis talved pakaselised ja suved kuumad. Talve külmimad ilmad on –30° C ja suve kuumimad päevad +40°.
Kaitstud töö

Kaitstud töö on sotsiaalteenus vähenenud töövõimega inimestele, mis seisneb toetamises tööle asumisel ja avatud tööturul töötamise algusperioodil. Kaitstud töö raames võimaldatakse teha võimetekohaseid tööülesandeid sobivas töökeskkonnas ja jõukohases töötempos. Sealjuures tagatakse vajalikus ulatuses juhendamine, nõustamine ja abi.
Raieluba

Raieluba luba, mis annab õiguse puud raiuda ning määrab vastavad kõrvaltingimused.
Raieloa olemus.
Raieloaga määratakse kindlaks raie ulatus, tingimused ja tähtaeg. Raieluba kehtib Eestis ühe aasta. Samuti on võimalus pikendada raieluba, kui selle aja jooksul on tööd sooritamata jäänud. Raieluba on tasuta antav õigus ja dokument. Aastast raiemahtu, maksimaalset raiutavat kogust ja metsalitsentsi kehtivusaega võib suurendada üksnes selleks volitatud ametnik. 
Raieloa taotlemine.
Raieloa taotlemiseks tuleb kõigepealt saada vastava puu/puistu asukoha maaomaniku luba. Erastatava maa korral esitab raieloa taotluse maa erastamise õigustatud subjekt. Raieloa saamiseks esitatakse taotlus, milles peavad selgelt kajastuma:
Raieloale lisatakse katastriüksuse plaan, kuhu tuleb märkida eeldatav raie. Raieloataotlusele tuleb mõnikord lisada veel ehitusluba; korteri- või elamuühistu üldkoosoleku protokoll või korteriomanike üldkoosoleku otsus, kui raieõigust taotletakse ühistu või korteriomandi territooriumil kasvava(te)le puu(de)le ning muid dokumente.
Keskkonnaspetsialisti ülesanne on kontrollida andmete õigsust, selgitada välja, kas kavatsetav raie on põhjendatud ning lõpuks kooskõlastab vajaliku raieloa korralduse.
Raieluba ei pea taotlema vaid siis, kui:
Raieloa väljastab keskkonnaspetsialist, kellele jääb üks avalduse eksemplar.
Raieloa väljastamisest keeldumine.
Raieloa väljastamisest võib keelduda, kui: 
Kui keskkonnaspetsialist keeldub raieloa väljastamisest, annab ta selle kohta kirjalikult teada.
Max Elger

Max Christian Elger (sündinud 24. novembril 1973) on Rootsi sotsiaaldemokraatlik poliitik, ta oli 30. novembrist 2021 kuni 18. oktoobrini 2022 Rootsi finantsturgude minister.
Tal on doktorikraad Stockholmi Majandusülikoolist majandusteaduses, keskendudes makroökonoomikale ja kasvuteooriale. Varem on ta töötanud fiskaalpoliitika nõukogus uuriva ökonomistina (2011–2012).
Tema karjäär poliitikaametnikuna hõlmab ülesandeid Mona Sahlini töötajate töö- ja rahaasjade eest vastutava poliitikasekretärina ning poliitikaeksperdina Rahandusministeeriumis (2007–2011). Seejärel asus ta tööle sotsiaaldemokraatide eelarvedirektorina (2012–2014).
2014. aasta oktoobris nimetati ta rahandusminister Magdalena Anderssoni riigisekretäriks (eesti mõistes kantsleriks). Valitsuse ümberkorralduste tulemusel on ta töötanud riigisekretärina kolmel erineval ametikohal ning lõpuks vastutanud majanduspoliitika ja rahvusvahelise majanduskoostöö eest. Ta lahkus riigisekretäri kohalt 30. novembril 2021, mil ta nimetati Rootsi finantsturgude ministriks.
Karl Kessler

Karl Kessler (vene keeles Карл Фёдорович Кесслер; 1. detsember (vkj 19. november) 1815 – 15. märts (vkj 3. märts) 1881) oli saksa-vene zooloog. 
Ta töötas pikemat aega Kiievis.
Kessler pidas oluliseks koostöö (vastastikuse abi) rolli eluslooduses. Pjotr Kropotkin rõhutab tema rolli selles osas oma raamatus vastastikusest abist looduses.
Seneca valge hirv

Seneca valge hirv on suurem grupp valgesaba-pampahirvi ("Odocoileus virginianus"), kes elavad USA-s New Yorgi osariigis endise Seneca sõjaväebaasi ala piirides (4284 ha). Kui valgesaba-pampahirved on looduslikult pruunid, siis Seneca valged hirved on valge karvastikuga.
Välimus.
Seneca valgel hirvel on valge karvastik. Tegemist ei ole albinismiga, deformatsioon on põhjustatud kehas kantavast retsessiivsest geenist. Geen avaldub, kuna hübridiseerumine teiste liigikaaslastega on piiritletud elukoha tõttu võimatu. Neil puudub pigmentatsioon karvastikus, aga silmad ja nina on pruunid.
Toitumine.
Seneca valge hirv võib päeva jooksul süüa umbes 2–3 kg toitu. Toitumine käib neil regulaarselt. Häirimatult toituvad nad enamasti hämaral ajal, kuid ilmamuutuste või jahihooajal on see muutlik. Nad söövad kõike taimset, eelistatult lilli, marju, seeni, pähkleid ja teravilju. Hirved söövad keskmiselt viis korda päevas, millest enamik moodustub rohttaimedest.
Paljunemine.
Senaca valge hirv paaritub üks kord aastas. Paaritumisperiood algab oktoobris ning lõppeb detsembris. Tiinus kestab kuus ja pool kuud.
Ajalugu.
Mitmed valgesaba-pampahirved jäid lõksu aeda, mis ehitati 1941. aastal Seneca sõjaväebaasi ümber. Isoleerituna vaenlastest ja jahimeestest kasvas hirvede populatsioon kiiresti. Esimest valget hirve märgati aastal 1949. Arvukuse ohjamiseks lubati sellel ala jahipidamine. Valgete hirvede arv tõusis tänu baasi komandörile, kolonel Franklin Kemble, Jr., kes keelas jahi valgetele hirvedele. Viimaste aastate jooksul on Seneca valge hirve arvukus langenud. Kõrgajal küündis populatsioon 300 isendini, kellest alles on jäänud ligikaudu 75 hirve.