Salvator Rosa

Salvator Rosa (ka Salvatore Rosa; 1615 – 15. märts 1673) oli itaalia maalikunstnik, kelle loomingut võib pidada barokseks. 
Ta on eelkõige tuntud oma metsikult romantiliste maastiku- ja lahingumaalide ning meremaalide ehk mariinide poolest. Ta kirjutas ka satiirilisi tekste ja heliloomingut ning tegutses näitlejana. Napolist pärit Rosa töötas peamiselt Firenzes ja Roomas maalikunstnikuna. Kõigepealt sai ta tuntuks lahingumaalidega, hiljem pühendus maastikumaalidele. 
Elukäik.
Rosa õppis maalikunsti Napolis hispaania kunstniku ja graveerija Jusepe de Ribera käe all. Lisaks mõjutas tema loomingut Aniello Falcone. 1635. aastal suundus ta Roomasse, kus ta peagi haigestus malaariasse. Naasnud Napolisse, maalis ta hulgaliselt lahingu- ja meremaale. Seal kujunes tal välja ka omapärane maastike kujutamise viis. Tema maalidel, mis kujutasid metsikuid loodusstseene karjaste, meremeeste, sõdurite ja bandiitidega, oli romantiline ning poeetiline mõju. Rosa naasis Roomasse 1639. aastal. Selleks ajaks oli ta juba endale maalikunstnikuna nime teinud ning temast sai ka populaarne koomik-näitleja. Pärast seda, kui Rosa 1639. aastal tuntud skulptorit ja arhitekti Lorenzo Berninit kritiseeris, leidis Rosa Firenzest rahulikuma õhkkonna. Firenzes oli tema tähtsamaks patrooniks Giovanni Carlo de’ Medici. Sel perioodil hakkas Rosa ka teatris näitlema. 1649. aastal pöördus ta tagasi Roomasse, kus pühendus sedapuhku religioosse ja ajaloolise sisuga maalide loomisele. 1660. aastatel reisis Rosa Apenniinidel, otsides uut ainest teoste loomiseks. 1660. aastal alustas Rosa hiljem edukaks osutuvate ofortide loomist. Tema satiirilised kirjatööd avaldati alles pärast tema surma 1710. aastal.
Vaatamata tohutule edule jäi Rosa pigem eraklikuks ning teda peeti ekstsentrikuks. Teda on kirjeldatud kui uhket ja melanhoolset, samas ka kui elavat isiksust. Rosa oli iseseisev ja põlglik teiste kunstnike suhtes. Vaatamata soovile saada intellektuaalseks kunstnikuks ei võetud teda kuigi tõsiselt ja teda aeti tihti segamini "bamboccianti" kunstnikega, kes vastupidi Rosale ei soovinud enda loomingu kaudu edastada moraalset sõnumit ega väljenduda poeetiliselt. Tegelikult Rosa lausa kritiseeris "bamboccianti" kunstnikke, kuna nad kujutasid sageli lihtinimeste elu groteskses laadis. Samuti ei olnud nende kunst kooskõlas õukonnakriitikute maitsega ja seetõttu peeti seda naeruväärseks. 
Rosa kohta oli liikvel legend, et ta olevat noore mehena elanud bandiitide jõugus, ning arvati ka, et ta võttis osa Masaniello ülestõusust. Võimalik, et osaliselt just nende legendide tõttu sai Rosa looming 18. sajandi Inglismaal tuntuks. 
Looming.
Maalid.
Arvatakse, et Rosa maalis maastikumaale natuurist. Ta vastandus akadeemilisele õpetusele ning seetõttu kritiseeriti tema joonistusoskust kui puudulikku. Muuhulgas häiris kaasaegseid Rosa värvikäsitus. Tema maastikud kaljuküngaste ja puudega ning kärestikuliste jõgedega sarnanevad oma dramaatilise olemuse poolest Ruisdaeli loominguga. Rosa loomingut võib vastandada Poussini loomingule, kus loodust kujutatakse idealiseeritult ja heroiliselt. Rosa kujutas loodust tihti vägivaldselt naturalistliku iseloomuga, mida väljendavad eriti ilmekalt just lahingumaalid, kus sageli esineb võitlusest tingitud segadus. Caravaggio stiilist erinevalt nähakse tema maalides kõike läbi tegelikkuses valitseva korralageduse ning kujutatu on pigem väiksemastaabiline. Salvatore Rosa huvi musta maagia ja alkeemia vastu oli üldtuntud ning seda seostati tugevalt tema metsiku ja ebatavalise kujutlusvõimega. 1650. aastate lõpus Roomas muutusid Rosa maastikumaalid veelgi dramaatilisemaks ja suursugusemaks. 
Ofordid.
Rosa ofordid olid 18. sajandil hinnatud ja mõjukad. Need äratasid tähelepanu mainekates kunstnikes nagu G. B. Tiepolo ja Joseph Wright. Tõsiasi, et suurem osa Rosa ofortidest olid figuraalsed ning et neist on säilinud hulgaliselt koopiaid, seab kahtluse alla levinud arusaama, et Rosa olulisus kunstiajaloos peitub vaid tema maastikumaalides. 
Rosa “Mediteerivast Democritusest” on saanud lausa melanhoolse sisekaemuse võrdkuju. Tegemist on ofordiga, mis põhineb varasemal maalil. 
Patroonid.
Rosa kõige tähtsam patroon Roomas oli Carlo de’Rossi, kes avas seal Rosa eramuuseumi, kuhu olid kokku kogutud tema allegoorilised ja ajaloomaalid, mille seas olid näiteks “Prometheus”, “La Fortuna” ja “Reguluse surm”. De’Rossi hankis endale ka Rosa pisemaid teoseid, mida kunstnik ise eriti kõrgelt ei hinnanud – nende hulgas leidus lahingu-, mere- ja maastikustseene kujutavaid teoseid, aga ka kummalisi stseene nõiakunstist. 
Rosa maalis vahemikus 1641–1445 hulga maale Giovanni Carlo de’Medicist, kes oli tema patroon Firenzes. 
Rosa ei lasknud end tellimustööde puhul segada tellija ettekirjutustest – talle oli oluline säilitada loominguline autonoomsus. 
Olulisus.
Rosa looming mõjutas suuresti briti maastikumaali, näiteks kõmri kunstniku Richard Wilsoni loomingut, aga Rosa mõju esineb isegi kirjanduses. Üheks näiteks on Ann Radcliffe'i gootiromaan "Udolpho müsteeriumid", milles kirjeldatud maastik sarnaneb Rosa loomingus kujutatuga. 
Rosa nõidasid kujutavad maalid olid inspiratsiooniks Francisco de Goyale. Kunstiajaloolane Helen Langdon on väljendanud arvamust, et nendel maalidel võis olla satiiriline alatoon, naeruvääristades nii nõiakunsti kui ka neid, kes sellesse uskusid.