Adolphe Appia

Adolphe Appia (1. september 1862 Genf – 29. veebruar 1928 Nyon) oli Šveitsi arhitekt ning lavavalgustuse ja -kujunduse teoreetik. Appia emakeel oli prantsuse keel.
Perekond.
Adolphe Appia isa Louis Paul Amédée Appia (13. oktoober 1818 – 1. mai 1898) oli Šveitsist pärit kirurg, kes oma töös keskendus eelkõige sõjameditsiinile. Louis Appia kuulus Genfi 5-liikmelisse komiteesse, mis pani aluse Punase Risti organisatsioonile. 
1853. aastal abiellus Louis Appia Anne Caroline Lassere'ga, neil sündis kaks poega (Paul Heinrich ja Adolphe) ja kaks tütart (Helene ja Marie). Perekond oli sügavalt usklik ning järgis kalvinistlikku õpetust.
Karjäär.
Adolphe Appia oli hariduselt muusik, kuid on eelkõige tuntud oma uuenduslike teatriteooriate poolest. Inspireerituna Wagneri ideedest uuendada draamat ja teatrit, soovis Appia luua uut lavastuslaadi. Ta õppis joonistama ning omandas lavatehnilisi teadmisi Viini Linnateatris ja Dresdeni Õukonnateatris.
1892. aastal hakkas ta looma kujundust Wagneri tsüklile "Nibelungide sõrmus". 1895. aastal avaldas Appia esimese teose oma ideid kajastavate raamatute sarjast: “La Mise-en-scéne du drame Wagnérien” (“Wagneri draamade lavastamisest”). 
Adolphe Appia ei pooldanud kahemõõtmelisi maalitud taustu laval, kuna need olevat vastuolus teatritegevuse olemusliku põhimõttega: kolmemõõtmelises ruumis liikuv kolmemõõtmeline näitleja. Kunstnik pidas oluliseks ruumilise liikumise ja muusika kooskõla ning tema nägemuses oli valguse roll tekitada ruumipoeesiat, tuues esile lavastuse visuaalse ja muusikalise külje skulpturaalsed ja rütmilised aspektid. 
1903. aastal lavastas Appia Béarni vürsti erateatris Pariisis stseene Byroni "Manfredist" (Schumanni muusikaga) ning Bizet' "Carmeni". 
1906. aastal kohtus Appia kaasmaalasest muusikapedagoogi Èmile Jacques-Dalcroze'iga, kes lõi laste muusika-ja rütmitunnetuse arendamise meetodi (eurütmia), millest arenes välja üks kaasaegse tantsu alusteooriatest. See koostöö viis Appia utoopilise Hellerau asunduse juurde kuuluva kooli- ja teatrimaja väljakujundamise juurde. Ta otsustas luua ruumi, kus teatrisaal ja lavana kasutatav pind asusid samal tasandil – õigupoolest oli tegemist ühega esimestest teatriruumidest, mida oli võimalik täielikult ümber kujundada. 1912. aastal toimus selles hoones esimene eurütmia festival, mis oli Appia jaoks läbimurre. Ta kasutas läbi gaasriide hajutatud taustvalgust, prožektorid aga tõid esile lauljate ja koori liikuvad kujud ning kogu vaatemäng lõi enneolematuid kontraste. 
Adolphe Appia ideed ei mõjutanud vaid muusikalise draama lavastuslaadi, vaid kogu teatrikunsti arengut. Ta oli ka üks esimesi, kes töötas välja lavastaja rolli kontseptsiooni nii nagu seda tänapäeval mõistame.
Adolphe Appia pärand.
Adolphe Appia keskne idee käsitleb lavastaja ja teatrikunstniku koostöö olulisust. Appia väidab, et lavastuse loomingulise töö kese on ühtsus igas valdkonnas (näitlemine ja tantsimine, muusika, valgus, lavakujundus). Samuti väitis ta, et kahedimensioonilised dekoratsioonimaalid lõhkusid etenduse dünaamilisust. Ta sõnastas kolm fundamentaalset elementi, kuidas lavastada ühtset ja efektset misantseeni:
Appia nägi valgust, ruumi ja inimkeha lavastuse osadena, mida tuleks ühtse misanstseeni loomiseks integreerida. Ta propageeris oma Wagneri ooperite lavastustes heli, valguse ja liikumise sünkroonsust ning püüdis siduda näitlejate liikumist muusika rütmide ja meeleoludega. Appia pidas valgust põhiliseks vahendiks, millega muusikat ja liikumist laval siduda ning mille abil muuta meeleolu. Ta püüdis sageli lasta näitlejatel, lauljatel ja tantsijatel alustada tugeva sümboolse žesti või liigutusega ja lõpetada mõne teise tugeva sümboolse poosi või žestiga. Tema lavastustes oli valgus pidevas muutumises hetkest hetkesse, tegevusest tegevusse. Lõppkokkuvõttes püüdis Appia ühtlustada lavalist liikumist ja ruumikasutust, lavalist rütmi ja misanstseeni. 
Appia oli üks esimesi teatrikunstnikke, kes mõistis lavavalgustuse potentsiaali teha enamat kui ainult näitlejate valgustamine ja maastike maalimine. Appia toob oma teooriates välja just kaks eraldi ülesannet valgusele. Esimeseks “"Diffused light"” ehk hajutatud valgus, mis oli ette nähtud lavaruumi ja selles paiknevat dekoratsiooni ja näitlejaid välja valgustama. Teisena käsitleb Appia “"Active light"’i” mille alla kuuluvad koondumised ja punktvalgused ning samuti ka valguse liikuvus.
Appia ja tema lavastuste jaoks oli misanstseen ja etenduskogemuse terviklikkus või ühtsus esmatähtis ning ta uskus, et need elemendid ajendavad liikumist ja käivitavad tegevust rohkem kui miski muu. Appia kujundused ja teooriad inspireerisid paljusid teisi teatriloojaid, nagu Edward Gordon Craig, Jacques Copeau ja Wieland Wagner.
Musta kasti ("Black box") tüüpi lava kontseptsiooni autoriks võib pidada Adolphe Appiat, sarnaseid ideid ruumist avaldas ka Antonin Artaud. 
Eestis.
Appia on mõjutanud kogu 20. sajandi lavakujunduse ja -valgustuse arengut ning seda ka Eestis. Appia kirjeldas lava ja saali tüüpi, mida praegu nimetame "black box"-iks ehk mustaks kastiks. Appia idee oli luua etendusruum, kus on võimalik lava- ja publikuruumi ümber paigutada vastavalt vajadusele.
Valgusmeister Sander Aleks Paavo on oma seminaritöös “Adolphe Appia olulisus tänapäeva valguskujunduse kontekstis” (2019) kirjutanud, et Appia andis valgusele teatris kõrgeima rolli ning ka Eesti teatrites on tähelepanu valguskujundusele üha kasvamas. 
Avaldatud teosed.
Teose pealkirja järel on aastate vahemik, millal Appia tööd kirjutas. Saksakeelse pealkirjaga on tööd, mis on avaldatud ainult saksa keeles ning mille käsikiri pole säilinud. Kõikidele esseedele on lisatud ingliskeelne tõlge. 
Esseed, artiklid, stsenaariumid.
Directing the Play. Toby Cole and Helen Krich Chinoy (eds.). Indianapolis: The Bobbs-Merrill Company, Inc. 1953·