Molotovi-Ribbentropi pakt

Mittekallaletungileping Saksamaa ja Nõukogude Liidu vahel ehk Molotovi-Ribbentropi pakt oli 23. augustil 1939 sõlmitud leping Saksamaa ja Nõukogude Liidu vahel, millega reguleeriti omavahelisi suhteid ja mille lisaprotokolliga jagati Euroopa nende kahe suurriigi mõjupiirkondadeks. Lepingule kirjutasid Moskvas alla NSV Liidu valitsuse volitusel NSV Liidu välisasjade rahvakomissar Vjatšeslav Molotov ja Saksa valitsuse nimel Saksa Riigi välisminister Joachim von Ribbentrop. 
Enim tähelepanu on pälvinud selle lepingu juurde kuulunud salajased lisaprotokollid. Esimene salaprotokoll allkirjastati lepingu sõlmimise ajal, milles rahvusvahelist õigust eirates jaotati mitmete Euroopa riikide, sh Soome, Eesti, Läti, Leedu, Poola ja Rumeenia territooriumid NSV Liidu ja Saksamaa vahel huvipiirkondadeks. Hiljem sõlmitud teise salaprotokolliga muudeti Poola ja Leedu esialgset jagamist. Kolmanda salaprotokolliga loobus Saksamaa talle Nõukogude Liidu poolt esialgu antud õigusest osale Leedu territooriumist (Vilniuse piirkond), mille eest NSV Liit kohustus Saksamaale tasuma. 
See mittekallaletungileping oli jõus kuni Operatsioonini Barbarossa 22. juunil 1941, mil algas Saksamaa sõjaline sissetung NSV Liitu. 
Eelloost ja taustast.
1930. aastate teiseks pooleks kerkisid Euroopas esile kaks totalitaarset režiimi, mis mõlemad soovisid kontinendil oma võimupiire laiendada: Natsionaalsotsialistlik Saksamaa ja kommunistlik Nõukogude Liit. Saksamaa suutiski liita endaga 1938. ja 1939. aastal Austria ning osa Tšehhimaast. Stalin polnud seni suutnud otsustavalt kaasa lüüa rahvusvahelises poliitikas, kuigi aastaid varem juurutatud kommunistliku maailmarevolutsiooni plaan ootas elluviimist. 1939. aasta kevadel määrati NSV Liidu uueks välisasjade rahvakomissariks senise Maksim Litvinovi (rahvuselt juut) asemel Vjatšeslav Molotov. See võimaldas ühtlasi paremaid eeldusi suhtlemiseks juudivaenuliku Saksamaaga.
1939. aasta suveks oli Euroopas peatähelepanu all Poolal, kellele Saksamaa oli esitanud territoriaalseid nõudmisi. Suurbritannia ja Prantsusmaa garanteerisid abistamislepingute kaudu mitmete Euroopa väiksemate riikide iseseisvust. Nende antud garantii Poolale hoidis Saksamaad tagasi, kuna Hitler polnud veel valmis sõjaks kahel rindel. Alates 1939. aasta kevadest pidas NSV Liit läbirääkimisi ühelt poolt avalikult Suurbritannia ja Prantsusmaaga, teisalt aga suve lõpust ka salaja Saksamaaga, kombates võimalusi, millise osapoolega oleks võimalik sõlmida endale kasulikum kokkulepe. NSV Liidu võimalik liitumine lääneriikide Poola garantiiga võinuks Hitleri edasised vallutused ehk isegi peatada, kuid sellise garantii vastu oli kategooriliselt Poola ise. Poola kartis õigustatult, et sõtta sattudes ei lahkuks neile appi tulev Punaarmee enam ja järgneks paratamatu sovetiseerimine. Garantiide vastu olid muuhulgas ka Balti riigid, kes kartsid, et üle nende pea sõlmitakse soovimatuid kokkuleppeid. Stalini eesmärk oli võita suvel maksimaalselt aega enne enda riigi sõtta astumist ning saavutada toetatavalt osapoolelt võimalikud kasulikud tingimused.
Nõukogude Liidu eesmärgid lepingu sõlmimisel.
Nõukogude Liidu diktaatori Jossif Stalini eesmärk oli lääneriigid omavahel sõdima ärgitada ning siis sõjas nõrgestatud Euroopat natsionaalsotsialismist vabastamise loosungi all hiljem ise rünnata. See oleks talle võimaldanud maailmarevolutsiooni hõlpsa teokstegemise.
Teiseks lepingu põhisuunaks oli kaotada puhverriikide tsoon Saksamaa ja Nõukogude Liidu piiride vahel selleks, et oleks võimalik rünnata Saksamaad, kui see on hõivatud Lääne-Euroopas ja keerab Nõukogude Liidule selja. Samad huvid, kuid vastupidises suunas ja kaugemas perspektiivis olid ka Saksamaal.
Ehkki leping sõlmiti Stalini algatusel, ei kavatsenud Stalin lepinguga võetud mittekallaletungi kohustusi Saksamaa ees täita, mida näitab ka tema põhimõtteline seisukoht. Stalin ütles: "Sõda võib pea peale pöörata igasugused lepped." Kuid veelgi paremini näitavad Punaarmee ja Stalini seisukohti kõrgemate ohvitseride väljaütlemised. Kindralleitnant S. Krivošein, kes oli Punaarmee 25. soomuskorpuse komandör ja juhatas koos kindral H. Guderianiga Nõukogude-Saksa ühisparaadi Brestis Poola jagamise puhul, ütles: "...Me sõlmisime sakslastega lepingu, kuid see ei tähenda meile midagi... Nüüd on parim aeg maailma probleemide lõplikuks ja konstruktiivseks lahendamiseks..."
Ettevalmistused lepingu sõlmimiseks.
1939. aasta augustis saadeti Nõukogude juhtkonna poolt Saksamaa suursaadiku von Schulenbergi kaudu Saksamaa juhtkonnale ettepanek sõlmida vastastikuse mittekallaletungi leping, koos selle nõukogudepoolse projektiga. 
20. augustil saabus Berliinist vastus, et Saksamaa on põhimõtteliselt nõus lepingu projekti põhiosaga. Saksa suursaadik von Schulenberg palus NSV Liidu välisasjade rahvakomissarilt V. Molotovilt vastuvõttu ning ta võeti vastu 21. augustil kell 15.00. Pärast seda saadeti Saksamaa suursaatkonnast teele kiirtelegramm, kutsega 23. augustil Saksamaa esindajal Moskvasse sõita, kuna Stalin oli selle kuupäevaga nõus.
Nõukogude pool katkestas läbirääkimised Inglismaa ja Prantsusmaaga 21. augustil 1939.
Lepingu allakirjutamine Moskvas.
Saksamaa välisminister Joachim von Ribbentrop maandus lennukiga Moskvas 23. augusti keskpäeval ning suundus otsekohe Kremlisse. Kohtumine kestis kolm tundi. Lepinguprojekti arutelu alguses lausus Stalin, et selle lepingu juurde on vaja teha täiendavad kokkulepped, "millest me midagi kusagil ei avalda". Kõnealuste täiendavate kokkulepete all mõtles Stalin mõjusfääride jagamist. Nagu Ribbentrop hiljem selgitas, andnud Stalin mõista, et kui ta ei saa poolt Poolat, Eestit ja Lätit koos Liepāja sadamaga, siis võib (Ribbentrop) kohe tagasi sõita. Hitlerile kooskõlastamiseks saadetud telegrammis oli juttu veel peale Liepāja ka Ventspilsist.
Samal hilisõhtul kirjutati alla leping koos lisaprotokolliga. Kohtumine jätkus banketiga Molotovi kabinetis, kus läbirääkimised olid toimunud.. Mõnedel andmetel kandis leping küll 23. augusti kuupäeva, kuid selle allkirjastamine toimus tegelikult peale südaööd ehk 24. augustil 1939.
Lepingu tagajärjed.
Maailmasõja algus.
Vastavalt Molotovi-Ribbentropi paktile ja selle salajases lisaprotokollis kokkulepitule algas 1. septembril 1939 Teine maailmasõda, kuigi sellel ajal seda veel mujal peale Moskva nii ei nimetatud. Läänemaailm nimetas seda Saksamaa-Poola sõjaks. 
Samal päeval (1. septembril) pidi vastavalt lepingule ründama Poolat ka Nõukogude Liit, kuid Stalin teatas, et tema väed ei ole rünnakuks valmis. Kuna Nõukogude Liit ei rünnanud Poolat 1. septembril, nagu ta vastavalt lepingule tegema pidi, sai Saksamaast Teise maailmasõja vallapäästja ülejäänud maailma rahvaste silmis, mis oligi Moskva poliitika eesmärk. 3. septembril 1939 kuulutasid Saksamaale sõja Suurbritannia ja Prantsusmaa. Kuid millegipärast ei kuulutanud nad sõda Nõukogude Liidule pärast seda, kui viimane oli rünnanud Poolat 17. septembril 1939.
Lepingu tühistamine.
Eesti, Läti ja Leedu sõjajärgne saatus.
22. juunil 1941, seoses Saksamaa kallaletungiga NSV Liidule, oli Molotovi-Ribbentropi pakt koos salaprotokollidega oma kehtivuse kaotanud. Eesti, Läti ja Leedu sõjajärgne saatus määrati mitte ainult Saksamaa ja NSV Liidu vahel sõlmitud Molotovi-Ribbentropi lepinguga, vaid enamjaolt selle tagajärgede tõdemisega Ameerika Ühendriikide, Suurbritannia poolt ja NSV Liidu tegeliku vallutuse "de facto" tunnustamisega, mis vormistati kokkulepetega Jalta ja Potsdami konverentsidel 1945. aastal, millega suurriigid kinnitasid hetkeolukorra püsivana järgmisteks aastateks.
Lepingu avalikustamine ja tühistamine.
23. augustil 1979 avaldasid 45 Eesti, Läti ja Leedu kodanikku märgukirja (Balti apelli) ÜRO peasekretärile ning NSV Liidu, Saksamaa LV, Saksa DV ja Atlandi hartale alla kirjutanud riikide valitsustele nõudega avalikustada Molotovi-Ribbentropi pakt koos selle salaprotokollidega, kuulutada pakt kehtetuks allakirjutamise hetkest peale ning taastada Balti riikide iseseisvus.
23. augustil 1987 toimus MRP-AEG korraldatud Hirvepargi meeleavaldus Tallinnas, kus nõuti avalikult pakti ja selle salaprotokollide avalikustamist ja tagajärgede likvideerimist.
23. augustil 1989 moodustati ligi 2 miljonist inimesest koosnev inimkett (Balti kett) Tallinn–Riia–Vilnius. Selle meeleavaldusega juhiti taas tähelepanu vajadusele pakt avalikustada ja selle tagajärjed likvideerida.
24. detsembril 1989 tunnistas NSV Liidu Rahvasaadikute Kongress pakti salaprotokollid õigustühiseks ja allakirjutamise hetkest peale kehtetuks.