Hikikomori

Hikikomori (jaapani keeles 引き籠もり või ひきこもり) on termin, mida kasutatakse nii Jaapani ühiskonnas levinud nähtuse kui ka seda puudutavate inimeste defineerimiseks. Termin tuleneb sõnadest 引く "hiku" 'tagasi tõmbuma' ja 籠る "komoru" 'eralduma', 'endasse tõmbuma' ning kirjeldab üldjuhul 20. eluaastates mehi, keda iseloomustab pikaajaline eraldatus ühiskonnast.
Definitsioon.
2010. aasta Oxfordi inglise keele sõnaraamatus on mõiste definitsioon "(Jaapanis) ebanormaalne sotsiaalse kontakti vältimine, eriti täiskasvanud meeste puhul".
"Hikikomori" täpne definitsioon ja määratlus varieerub sõltuvalt sellest, kas nähtust analüüsitakse meditsiinilisest või sotsiaalsest vaatepunktist. Kuigi termin on omane Jaapani ühiskonnas avalduva fenomeni kirjeldamiseks, ulatub nähtus ka väljapoole. "Hikikomori"'de täpne hulk Jaapanis ei ole kindel ning varieerub eksperditi, kuigi 2016. aasta seisuga on Jaapani valitsuse uuringu andmetel neid ligi 541 000.
Esimest korda kasutas terminit "hikikomori" psühhiaater Tamaki Saitō oma 1998. aastal ilmunud raamatus "Shakaiteki hikikomori – owaranai shishunki" ("Sotsiaalne isolatsioon – lõppematu noorukiiga"). Saitō väitis, et "hikikomori"t iseloomustab täielik eraldatus ühiskonnast, mis ilmneb üle kuue kuu koduseinte vahel viibimises. Mõned seevastu väljuvad oma toast aeg-ajalt kas perekonnaga söömise ajaks või poeskäiguks. Saitō lisas, et "hikikomori"'d on enamasti 20. eluaastate lõpus ja nende käitumise peamisi põhjuseid ei kirjelda mingi muu olemasolev psühholoogiline termin. Saitō hinnangul võib "hikikomori"'de hulk Jaapanis ulatuda üle miljoni, kuigi seda oletust ei toeta üksi ametlik uuring. Paljud neist pole 15 või enama aasta jooksul toast väljunud. Nähtuse olemust arvesse võttes on tõepäraste uuringute läbiviimine keeruline ning täpset statistikat on koostada raske. Enamik statistikasse jõudnuist on kas otsinud või otsivad abi või on oma käitumisviisi teadvustanud.
"Hikikomori" nähtust on mitmeti defineeritud. Arvesse on võetud kord sotsiaalset, kord psühholoogilist või psühhiaatrilist seisukohta. Enamikku juhtumitest ei saa seostada psühhiaatriliste haiguste olemasolevate definitsioonidega. Samas arvatakse, et "hikikomori" on diagnoosina nii laialt levinud selle tõttu, et erinevalt tõsisematest psühhiaatrilistest haigustest on "hikikomori" olemine vähem stigmatiseeritud. Võimalik, et "hikikomori" nähtust vaadeldakse liiga meditsiinilisest seisukohast ja tegu on pigem sotsiaalse ilminguga.
"Hikikomori" määratlemine.
2003. aastal avaldas Jaapani tervishoiu-, töö- ja heaoluministeerium kriteeriumid "hikikomori" määratlemiseks: 
Käitumisviisid.
Enamasti kirjeldatakse "hikikomori" käitumisviisi ilmnemise algust mõnel korral koolist või töölt puudumisega, mis lõpeb paari nädala või kuu jooksul täieliku tuppa sulgumisega. Mõned veedavad terve päeva magades, arvutimänge mängides või telekat vaadates. Süüa tuuakse kas mõnest väiksemast lähikauplusest või valmistab selle ema, kellega "hikikomori" tihti koos elab. Vanematega sel teemal konflikti sattudes sulgutakse veelgi enam üksildusse. Mida kauem on "hikikomori" veetnud aega eraldatuses, seda väiksem on tõenäosus, et ta otsib abi, püüab uuesti ühiskonda integreeruda, leiab täiskohaga töö või loob püsivaid suhteid. Kuigi enamiku ajast veedab "hikikomori" oma toas, esineb ka vihaepisoode, kus kasutatakse pereliikmete suhtes vägivalda.
"Hikikomori" nähtuse põhjused.
"Hikikomori-"käitumismustri kujunemise põhjuste hulka loetakse ühiskondlikku survet nii tööl, koolis kui ka igapäevaelus, majanduslikke raskusi, meeseeskujude puudust, sotsiaalnorme, iibe langust, koolikiusamist, liigkaitsvat ema ja töö leidmise keerukust. Kõrge eluasemekulu ja välja kujunenud traditsioonide tõttu elavad lapsed enamasti abiellumiseni vanematega koos, mis omakorda vähendab laste võimekust enda eest hoolitseda, sest vanemad jätkavad laste abistamist. Iseseisev elu tähendab osalust konkurentsile keskendunud ühiskonnas, millest "hikikomori"'d koduseintevahelise kindluse kasuks hoiduvad. Sawa Kurotani, Redlandi ülikooli antropoloogiaprofessori väitel tuleneb "hikikomori"'de eraklik käitumine raskustest, mille toovad kaasa lapsepõlvest täiskasvanuikka siirdumine ning täiskasvanutevahelised suhted, mis pole sageli meeldivad või lihtsad.
Üldiselt peetakse Jaapani ühiskonnas "hikikomori" ilmingu väljakujunemise ja levimise soodustajateks järgmisi tegureid:
Sotsiaalne protest.
"Hikikomori"’t peetakse kohati vastukultuuriks sellisele nähtusele nagu "otaku" (eestikeelne vaste "nohik"). "Hikikomori" on selle aspekti ekstreemsem vorm, kuigi mõlemat nähtust võib iseloomustada ühiskonna tavapärasest mõtlemisviisist eristumine, mis seejuures tõstab üksikisiku huvid ühiskonna omadest kõrgemale. Nii "otaku" kui ka "hikikomori"'ga tegelejad pühendavad kogu oma aja isiklike huvide tarbeks, kuid "hikikomori"'d viivad eraldatuse enesehävituslikule tasandile.
Jaapani haridussüsteem.
Jaapani haridussüsteemis on suur rõhk konkurentsil ning keskkooli- ja ülikooli sisseastumiseksamite sooritamisel. Mainekasse ülikooli sissesaamine kindlustab tulevase elu. Koolisisene autoriteet on asetatud õpetajate asemel koolikaaslastele, kelle ülesanne on hoida paigas teiste käitumisnorme grupi heaolu jaoks. Üks viis reageerida normidest väljaastumisele on kiusamine, mille tagajärjel kiusatu eemaldub koolikaaslastest. Õpilastevahelise konkurentsi tagajärg on sageli see, et eakaaslased ei kutsu kiusatut gruppi tagasi. Pinge, mis kaasneb eksamitega, tuleneb väljakujunenud süsteemist, kus kord läbikukkunu ei saa uut võimalust ning hea karjääri alustamine muutub võimatuks, jättes valiku töötada ainult madalapalgalistel töökohtadel.
Majanduslikud tagajärjed.
"Hikikomori" nähtus on süvendanud Jaapani majanduslikku ebakindlust. Mõned mittetulundusühingud, nagu Jaapani organisatsioon NPO lila, tegelevad "hikikomori" ilmingu tõttu tekkinud majandusliku koormaga. Jaapani CD- ja DVD-tootja Avex Group annab välja videoharjutusi, kus naised vaatavad pikema aja jooksul liikumatult kaamerasilma. Need pakuvad "hikikomori"'dele võimaluse harjuda taas silmkontakti ja inimsuhtlusega. Eesmärk on aidata "hikikomori"'del taas ühiskonda integreeruda ja veenda neid isolatsioonist väljuma. Seejuures suureneb nende majanduslik panus ühiskonda ja leeveneb vanemate koorem.
Meediakajastus.
"Hikikomori" nähtus ilmus esimest korda meediasse psühhiaater Tamaki Saitō 1998. aastal kirjutatud raamatuga "Shakaiteki hikikomori – owaranai shishunki" ("Sotsiaalne isolatsioon – lõppematu noorukiiga") .
"Hikikomori"'d on olnud suurema meedia- ning avalikkuse tähelepanu all pärast 2000. aasta rünnakut Kyūshū saarel, kus 17-aastane poiss lahkus esimest korda üle aasta oma kodust, võttis bussi kaasa noa ja mõrvas ühe ning vigastas veel mitut inimest. Eelnevalt oli ta internetifoorumis 2channel kasutajanime Neomugicha alt oma rünnakust ette teatanud. Seejärel tekkis samasse foorumisse mitu sarnase kasutajanimega imiteerijat, kes teatasid rünnakutest, mida kavatsevad läbi viia Neomugicha eeskujul. Nende vägivallatsemine suudeti ära hoida.
"Hikikomori"'dest sai 21. sajandi algusaastatel uus aktuaalne teema. Aastatel 2002.–2005. aastal näidati Jaapani riigitelevisioonis (NHK ehk Nippon Hoso Kyokai) eriprogrammi, mis tõi välja "hikikomori"'de katsumused. New York Timesis ilmusid 2006. aastal artiklid "hikikomori" teemal. Avaldati palju teoseid, mille pea- või kõrvaltegelased olid "hikikomori"'d, näiteks Ryu Murakami romaan "Parasiidid" ning manga ja hiljem anime "Tere tulemast NHK-sse" ("N・H・Kにようこそ!", Welcome to the N.H.K.).
Illustreeriv juhtum.
Et kirjeldada seisundile iseloomulikke omadusi, on pärisjuhtumitest loodud võimalik näide "hikikomori"'st. T.M. on 19-aastane keskklassi perest jaapanlane, kes elab vanematega kahetoalises korteris. Viimase kahe aasta jooksul on ta vaevu oma toast väljunud ja veedab seal 23 tundi päevast. Toidu toob talle pärast söögitegemist kandikuga ukse taha ema. Ta magab päeval ning ärkab õhtul, et minna internetti, külastada foorumeid, lugeda mangat ning mängida videomänge. Tema akadeemiline taust on hea, kuid kaks aastat tagasi kukkus ta motivatsiooni puudumise tõttu keskkoolist välja. Põhikoolis puudus ta tihti koolist, vältis suhtlemist eakaaslastega ja põhjendas seda algkoolis kiusamise ohvriks langemisega.
Vaatamata vanemate julgustusele on T.M. keeldunud kutsekooli minemast või tööd otsimast. Vanemad viivad ta kohalikku haiglasse, kus tal diagnoositakse depressioon ja skisofreenia. Psühholoogilistes testides eitab ta masendunud meeleolu, ärevuse tundmist ning vastab enamikule küsimustest "Ma ei tea". Neuropsühholoogilised testid näitavad kognitiivsete ebaärasuste puudumist. Häiritud vaimse seisundi leidmiseks mõeldud ajuskaneeringute ja laboratoorsete uuringute tulemused pole märkimisväärsed. Katsed psühhotroopsete ainete ravikuuridega, kaasa arvatud antidepressantide ja antipsühhootikumidega, pole toiminudi.