tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Mihkel Lüdig

Mihkel Lüdig (9. mai 1880 Vaskrääma, Reiu vald – 7. mai 1958 Vändra) oli eesti helilooja, koorijuht ja organist, üks konservatooriumi asutajaid.
Mihkel Lüdig sündis teise lapsena peres, kus hiljem oli kokku 18 last. Ta mängis kodus ehitatud orelil juba 5-aastaselt ja 16-aastaselt oli Pärnus organist. Muusikahariduse omandas Lüdig Peterburis, õppides seal orelit, kompositsiooni ja klaverit. Kooli lõpetas Lüdig 1904. aastal. Orelit õppis Lüdig ka varem, astudes juba 16-aastaselt Moskva konservatooriumi oreliklassi.
1908. aastal korraldas ta Peterburis esimese eesti heliteostest koosneva sümfooniakontserdi. Ka hiljem oli ta paljude muusikaliste suurürituste korraldaja (sh VII üldlaulupidu 1910, Endla teatri avamine 1911) ja üks laulupidude traditsiooni taastajaid pärast I maailmasõda 1923. 
Aastatel 1918–1924 töötas ta Kaarli kiriku organistina, oli ka 1917. aastal moodustatud Eesti esimese jalaväepolgu muusikakomando ülem (kapellmeister). Kõige olulisemaks kujunes siiski Tallinna Kõrgema Muusikakooli asutamine 1919. aastal. Neli esimest aastat oli Lüdig kooli direktor ja lühemat aega oreliõppejõud.
1925–1928 elas Lüdig Argentinas, lootes leida Buenos Aireses rakendust organistina. Alustada tuli siiski kõigest restoranipianistina. Hiljem asutas Argentinas eesti seltsi ja juhatas sealset saksa meeskoori. 1929–1932 õpetas Lüdig Tallinnas orelimängu, oli Kaarli kiriku organist ja Tallinna Reaalkooli muusikaõpetaja. Seejärel kolis ta Pärnusse ning asus juhatama Endla seltsi koore. 1934. aastast surmani elas ja töötas Lüdig Vändras.
Lüdig tegeles ka heliloominguga. Tema tuntuimaks teoseks on koorilaul "Koit" (sõnad Friedrich Kuhlbars), mis esmalt kanti ette autori juhatusel 1923. aasta laulupeol ning mida tänapäeval esitatakse iga üldlaulupeo algul pärast hümni, laulu viimaste taktide ("... taevasse tõusku me lootuse loit") ajal süüdatakse peotuli.
Eesti Punase Risti III klassi teenetemärk 1939.
Isiklikku.
Tema abikaasa oli ooperilaulja (sopran) Mathilde Lüdig-Sinkel (1882–1953). Korp! Fraternitas Estica liige, visati välja seoses segadustega Tallinna konservatooriumi rahaasjades 1924. aastal.
Raikküla mõis

Raikküla mõis (saksa keeles "Rayküll") oli rüütlimõis Harjumaal Rapla kihelkonnas. Nüüdisajal jääb kunagine mõisasüda Rapla valda Rapla maakonnas.
Ajalugu.
Raikküla mõisat on esmamainitud 1469. aastal.
16. sajandil kuulus mõis Wrangellidele, Hõbeda-Anja suguvõsaliinist välja kasvanud liini esindajale, Ficke Ficke p. Wrangellile. 16.–17. sajandil kuulus mõis Fersenitele. Neist kuulsaim omanik oli Rootsi feldmarssal ja Ingeri kindralkuberner Otto Wilhelm von Fersen. Viimase pärija oli tütar Juliane Helene von Fersen, kes abiellus Rootsi väejuhi Wolmar Anton von Schlippenbachi poja Heinrich Johanniga (1679–1748). Seejärel läks mõis sugulussidemete kaudu Bistramidele, kellelt 1774. aastal ostis mõisa 100 000 hõberubla eest Holstein-Gottorfi hertsog Peter Friedrich Ludwig, kes oli Eestimaa kindralkuberneri ja Schleswig-Holstein-Sonderburg-Becki hertsog Peter August Friedrichi (1696–1775) vennatütrepoeg. Lübecki koadjuutoriks saanud hertsog müüs 100 000 riigitaalri eest mõisa 1782. aastal edasi riiginõunik Karl Friedrich von Staalile (1721–1789). Staalid rajasid mõisa esindusliku mõisasüdame. Muu hulgas kuulus mõis ka vene kindralmajor Georg Johann von Staalile.
1833. sai mõisa omanikuks Venemaa rahandusminister krahv Georg Cancrin ning 1844. aastal läks see tema tütre kaasavarana krahv Alexander von Keyserlingile. Alexander von Keyserling oli kuulus geoloog ja maadeuurija, Vene Teaduste Akadeemia liige. Ta oli muu hulgas ka ühtse Saksa riigi rajaja Otto von Bismarcki sõber. Viimane käis korduvalt ka Raikkülas.
Raikküla mõisaga on seotud ka 20. sajandi kuulus filosoof Hermann von Keyserling, kes asutas Saksamaal Darmstadtis Tarkuse Kooli. Ta sündis küll Kõnnu mõisas, kuid on suure osa oma elust elanud Raikkülas.
Mõisa viimane omanik enne 1919. aasta võõrandamist oli Hermann von Keyserling.
Mõisakompleks.
Peahoone.
18. sajandi lõpukümnendeil rajati kõrgel soklil paiknev hilisbarokne mõisahoone, mida 19. sajandi algul klassitsistlikus stiilis ümber ehitati.
1819–1820 toimunud ümberehituse käigus lisati hoonele kuue joonia sambaga portikus, mida ilmestas kolmnurkfrontoon.
Härrastemaja peaukse ülaosa kaunistab veneetsia aken ning tagafassaadil paikneb lihtne, kolme akna laiune risaliit.
Hoone klassitsistlik interjöör oli üks esinduslikemaid Eestis.
Peale mõisa võõrandamist asusid hoones nii lastekodu kui kool.
Hoone sai kannatada ning kaotas katuse 1960. aasta tulekahjus, mille järel hakkas hoone lagunema. Kooli jaoks ehitati mõisahoone parempoolsesse otsa uus hoone.
1980. aastail ehitati varemeiks muutunud mõisahoonele uued laed ja katused, kuid selleks ajaks olid hävinenud väärtuslikud interjöörid.
Alates 2000. aastast on hoone eravalduses. Sellele järgnevatel aastatel on hoonet palju restaureeritud, sh tehtud uus kivikatus.
Kõrvalhooned.
Säilinud on ka hulk kõrvalhooneid, millest tähelepanuväärseim on pika kaaristuga ait-kuivati.
Mõisa kalmistu.
Kalmistu jääb mõisa südamest linnulennult umbes 1,2 km kaugusele lääneloodesse.
Mündi mõis

Mündi mõis (saksa keeles "Müntenhof") oli rüütlimõis Paide kihelkonnas Järvamaal. Nüüdisajal jääb kunagine mõis Järva maakonna Paide linna.
Mõisa keskus asus Mündi külas.
Ajalugu.
Mündi mõisat on esmamainitud 1560. aastal.
Järgnenud sajanditel kuulus mõis Scharenbergidele, Pahlenitele, Stackelbergidele, Fersenitele ja Staalidele.
1896. aastal ostis mõisa Walter von Schilling, kelle kätte jäi mõis kuni 1919. aasta võõrandamiseni.
Mõisakompleks.
Mõisa härrastemaja on poolkelpkatusega puithoone, mis rajati ilmselt 18. sajandi lõpus.
19. sajandi algul lisati hoone otsal nelja puitsambaga portikus, mis praeguseks on lammutatud.
Võõrandamise järel töötas peahoones Mündi 4klassiline algkool.
Tänapäeval on härrastemaja eravalduses.
Säilinud on ka mitu kõrvalhoonet, mis on enamasti siiski ümber ehitatud.
Mürsiinelised

Mürsiinelised ("Myrsinaceae") on umbes 35 perekonda ja 1000 liiki hõlmav taimesugukond, mis kuulub kanarbikulaadsete ("Ericales") seltsi.
APG III süsteem (2009) arvas mürsiinelised nurmenukuliste alamsugukonnaks.
Frankensteini poeg

"Frankensteini poeg" (originaalpealkirjaga "Son of Frankenstein") on 1939. aasta USA õudusfilm.
Süžee.
Aastaid pärast dr Heinrich von Frankensteini surma kolib tema poeg barun Wolf von Frankenstein koos naise ja lapsega tühjaks jäänud Frankensteinide perekonna lossi. Teda ei võeta kohalike poolt lahkelt vastu, ainuüksi nimi "Frankenstein" tekitab külaelanikes põlgust.
Ta kohtab laboratooriumi varemete vahel Ygorit, kes oli surnuks tunnistatud poomise läbi, mis talle laipade röövimise eest oli mõistetud, kuid kes poomise üle elas ja vaatamata murtud kaelale nüüd siiski veel kõbus on. Ygor näitab Wolfile peidupaika, kus on nii Wolfi vanaisa kui isa haud ning kus lebab ka teaduseta monstrum. Lootes oma perekonda sügavast häbist päästa otsustab ta monstrumi üles turgutada ja temast korraliku inimese teha. See kõik peab aga karmi saladusekatte all toimuma, sest külarahvas kardab koletist kui tuld. Veel raskemaks teeb ülesande asjaolu, et Wolfil hoitakse hoolega silm peal, et ta isa plaane taaselustama ei hakkaks. Isegi inspektor Krogh, kes väidetavalt nooruses monstrumi käe läbi oma käest ilma oli jäänud, külastab Frankensteinide lossi regulaarselt.
Saades lõpuks monstrumi jalule, mõistab Wolf, et tema ja Ygori nägemus monstrumi tulevikust ei paista sugugi ühtivat ning juba tulebki vaikselt kahetsema hakata, et oma jalga laboratooriumisse tõstis. Ygor hakkab oma salakavalaid plaane ellu viima – saadab monstrumi külaelanikke, kes teda kunagi võlla tõmbasid, ükshaaval tapma. Kimbatuses Wolf laseb Ygori lõpuks maha. Monstrum aga, kes oma ainsa sõbra surnuna leiab, röövib Wolfi poja. Monstrumile järgnenud inspektor Kroghi kuulid näivad peletise vastu kasutud olema, kuid Wolfi jalahoobid saadavad monstrumi laboratooriumi põhjas mullitavasse laavasse.
Frankensteini vaim

"Frankensteini vaim" (originaalpealkirjaga "The Ghost of Frankenstein") on 1942. aasta USA õudusfilm.
Oscar Peterson

Oscar Emmanuel Peterson (15. august 1925 Montréal, Québeci provints, Kanada – 23. detsember 2007 Mississauga, Ontario provints, Kanada) oli kanada džässpianist ja -helilooja. 
Oscar Peterson on välja andnud üle 200 heliplaadi ning võitnud seitse Grammy auhinda ja palju väiksemaid auhindu. 
Ta on teinud koostööd selliste suurkujudega nagu Ella Fitzgerald, Louis Armstrong, Stéphane Grappelli, Count Basie, Dizzy Gillespie, Coleman Hawkins, Ben Webster jpt. 
Kuulus USA džässikriitik Scott Yanow on nimetanud Oscar Petersoni kõigi aegade üheks parimaks pianistiks.
Novembris 1974 esines ta Tallinnas, kus andis kolm kontserti: kaks Estonia kontserdisaalis ja ühe tollases Laevastiku Ohvitseride Majas. Kontserdi järelpidu toimus hotellis Tallinn.
Frankenstein kohtub Huntmehega

"Frankenstein kohtub Huntmehega" (originaalpealkirjaga "Frankenstein Meets the Wolf Man") on 1943. aasta USA õudusfilm.
Süžee.
Hauaröövlid tungivad sisse Larry Talboti hauda, et röövida laiba sõrmes olev kuldsõrmus. Intsident juhtub olema aga täiskuu ööl ja Larry muutub taas hundiks, tappes ühe röövijatest. Põgenedes linna ja muutudes taas inimeseks, leitakse ta ning paigutatakse haiglasse, kust ta täiskuu öödel taas põgeneb ja hommikuks naaseb. Kuna ei doktor ega politsei tema juttu ei usu, et ta öösiti väljas inimesi tapmas käib, loetakse ta hulluks ja seotakse hullusärki, kust ta samuti täiskuu ööl põgeneb. Sel korral Larry enam ei naase, vaid läheb otsima mustlasnaist Malevat, kes teda enne surma oli osanud oma teadmistega aidata.
Pika otsimise peale leiabki ta naise üles, kuid viimane ei oska midagi soovitada, kuidas libahundi needusest vabaneda. Larry soovib surra, kuid see tundub talle kui libahundile võimatu olevat. Koos Malevaga sõidavad nad läbi Euroopa, et üles otsida inimene, kes tunneb elu ja surma tõdesid ning võiks aidata Larryl surma leida.
Kui nad jõuavad külla, öeldakse neile, et dr Frankenstein on surnud, ja tehakse selgeks, et tollest mehest ei taheta seal mail midagi kuulda. Taas saabub täiskuu ja hundinahas Larry satub Frankensteini lossi rusude vahele, kust leiab hommikul jää seest hävinuks peetud monstrumi. Koos püüavad nad leida dr Frankensteini päevikut, mis pajataks tõdedest elu ja surma kohta, kuid ei midagi.
Larry kontakteerub dr Frankensteini tütre paruness Elsaga, kes algul küll väidab, et ta ei tea päeviku asukohast midagi, kuid kui saabub dr Mannering, mees, kes Larry Talbotit ravis, on ta nõus päeviku asukoha paljastama, et hävitada nii hunt kui monstrum, kes end niigi vihasele linnarahvale näidata oli jõudnud.
Dr Mannering seab dr Frankensteini atribuudid töökorda ning valmistab ette surma ihkava Larry ja monstrumi. Hävitamise asemel otsustab ta aga viimasel hetkel monstrumisse just elujõu sisse viia. Peletis muutub vägivaldseks ja püüab doktorit ja parunessi rünnata. Juhtub olema taas täiskuuöö ja lahti rebib ka hundiks muutunud Larry, kes omakorda monstrumit ründab. Dr Manneringil ja paruness Elsal õnnestub põgeneda, hunt ja monstrum jäävad lossiseinte vahele võitlema, millele teeb lõpu veemass, mis pääses valla vihase linnakodaniku tõttu, kes oli lossi läheduses asuva tammi õhku lasknud.
Frankensteini maja

"Frankensteini maja" (originaalpealkirjaga "House of Frankenstein") on 1944. aasta USA õudusfilm.
Süžee.
Dr Gustav Niemann ja tema küürakas abiline Daniel põgenevad vanglast. Dr Niemann plaanib üles leida dr Henry Frankensteini päevikud ja monstrumi, et kätte maksta meestele, kes ta vangi saatsid, oma küürakale abilisele aga lubab ilusat keha.
Kahekesi tapavad nad reisiva sõumehe ja võtavad üle tema ratastel näituse, mis sisaldab krahv Dracula luukeret, mille südamest on läbi löödud puuvai. Dr Niemann eemaldab vaia ning Dracula ärkab ellu. Dracula tapab esimese väljavalitud ohvri, bürgermeistri, kuid peagi sureb päikesevalguse käes.
Dr Niemann ja küürakas jõuavad Frankensteini lossini. Nad kohtuvad mustlastega ja Daniel päästab ühe ilusa mustlasnäitsiku, kelle nad endaga kaasa võtavad. Vaatamata oma koledale küürule saab ta naisega sõbraks.
Frankensteini lossi varemete vahelt leiavad dr Niemann ja küürakas üles külmunud Huntmehe ja monstrumi ning sulatavad nad üles. Huntmees muutub inimeseks tagasi ja tõuseb jalule. Larry on endiselt huvitatud suremisest ning vastutasuks dr Niemanni lubadusele teda needusest päästa ongi ta nõus üles otsima dr Frankensteini päeviku elu ja surma tõdede kohta.
Kuigi küürakas Daniel on kõrvuni armunud mustlastüdrukusse, on viimane kiindunud nüüd hoopis Larrysse teadmata, et too libahunt on. Lootes naise kiindumust maha jahutada, avaldab armukade Daniel talle saladuse Larry kohta. Ka Larry, kellel on lootus dr Niemanni peale kustunud, kuna viimane paistab vaid monstrumist huvitatud olema, tunnistab tüdrukule oma teist poolt ja ka seda, et tema kihvade läbi on järjekordne ohver oma otsa leidnud. Naine aga ei jäta Larryt, vaid meisterdab valmis hõbekuuli, et sellega Huntmees tappa. Järgneval täiskuuööl ründab Larry naist ning saab ise kuuli. Mustlastüdruk ja Larry surevad.
Küürakas süüdistab juhtunus dr Niemanni ja ründab teda vihahoos. Seda pealt näinud monstrum, kellele juba tervenduskuuri jõutud teha, murrab end operatsioonilaualt lahti ning viskab Danieli läbi akna välja. Samal ajal ründab maja linnarahvas. Monstrum haarab dr Niemannist ja püüab rahva eest põgeneda. Inimesed viskavad põleva tõrviku monstrumit ja doktorit ümbritseva kuiva rohu sisse ning see lahvatab põlema. Monstrum põgeneb koos surmahirmus dr Niemanniga vesiliivale ning nad upuvad.
Huntmees (film 1941)

"Huntmees" (originaalpealkirjaga "The Wolf Man") on 1941. aasta USA õudusfilm.
James Horner

James Roy Horner (14. august 1953 Los Angeles, California – 22. juuni 2015 California) oli Ameerika orkestri- ja filmimuusika helilooja.
Tunnustus.
Horner võitis Oscari 1997. aastal filmis "Titanic" kõlanud laulu "My Heart Will Go On" eest. Kokku oli ta Oscari kandidaatide hulgas kuus korda.
Risto Kübar

Risto Kübar (sündinud 4. detsembril 1983) on eesti näitleja. 
Haridus.
Aastatel 1990–1999 õppis ta Kose Keskkoolis, keskkooli lõpetas 2002. aastal Tallinnas Vanalinna Hariduskolleegiumis. Samal aastal astus Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia lavakunstikooli, kus õppis Priit Pedajase juhendataval kursusel. Ta lõpetas lavakunstikooli XXII lennus 2006. aastal. Samas lennus õppisid Mihkel Kabel, Inga Salurand, Lauri Lagle, Tõnn Lamp, Mari-Liis Lill, Laura Peterson, Ursula Ratasepp, Britta Vahur ja Sergo Vares.
Töö.
Aastatel 2006–2012 töötas ta koosseisulise näitlejana teatris NO99. 
2012. aastast näitles ta paralleelselt nii Saksamaa teatris Münchner Kammerspiele kui ka teatris NO99. 
Aastatel 2014–2015 oli ta Münchner Kammerspiele koosseisuline näitleja. Peaosa eest Tennessee Williamsi näidendil "Orpheus allilmas" põhinenud Sebastian Nüblingi lavastuses "Orpheus steigt herab" Münchner Kammerspieles valis ajakiri Theater Heute ta 2013. aasta parimaks nooreks näitlejaks. 
Aastatel 2015–2018 oli ta koosseisuline näitleja Belgias teatris NTGent. 2016. aastal sai ta osatäitmise eest lavastuses "Dit zijn de namen" (e k "Need on need nimed") parima meesnäitleja auhinna Arlecchino. Risto Kübar mängis ka NTGenti ja Ruhrtriennale koostöölavastuses "Die Fremden" (e k "Võõrad"). 
Alates 2018/2019. hooajast on Risto Kübar Schauspielhaus Bochumi koosseisuline näitleja. Ta teeb kaasa Johan Simonsi lavastuses "Die Jüdin von Toledo" (e k "Toledo juuditar) ja Milo Rau koostöölavastuses "Orest in Mossul" (e k "Orestes Mosulis") koostöös teatriga NTGent.
Looming.
Teatrinäitlejana.
2004
2005
2006
2007
2008
2009
2010
2011
2012
2013
2014
2015
Isiklikku.
Seoses väga teravate debattidega kooseluseaduse eelnõu ümber Eesti ühiskonnas avaldas Risto Kübar 6. oktoobril 2014 avaliku pöördumise kooseluseaduse vastu suunatud kampaaniat juhtinud Varro Vooglaiule, milles taunis Vooglaiu seisukohti ja pidas tema tegevust viha õhutamiseks keskmisest erinevate inimeste vastu. Muuhulgas andis Kübar oma pöördumises teada, et ta on gei.
Tema vend on krossisõitja Silver Kübar.
Kalevipoeg (täpsustus)

"Kalevipoeg" on Friedrich Reinhold Kreutzwaldi koostatud Eesti rahvuseepos.
Kalevipoeg on ka sama eepose peategelane.
Muud teosed:
Organisatsioonid:
Sõidukid:
Meriliiliad

Meriliiliad ehk krinoidid ("Crinoidea") on okasnahksete hõimkonda varsokasnahksete alamhõimkonda kuuluvate mereloomade klass. Kõik tänapäevased meriliiliad kuuluvad seltsi "Articulata".
Meriliiliate teaduslik nimetus tuleb kreeka keelest ja tähendab "liiliataoline". Selle klassi loomadel on tõesti lilleõit meenutav kehakuju. Nad on kaunis eredad või koguni kirjud ja see suurendab sarnasust veelgi. Ilu pärast kasvatatakse neid sageli allveeaedades.
Meriliiliad elutsevad nii madalas vees kui ka sügaval, kuni 6000 m sügavusel merepõhjas.
Meriliiliate iseloomulik tunnus on suumise ehk oraalse külje asumine ülal ja suuvastase, aboraalse külje asumine all. Suud ümbritsevad kiired, millel asuvad hiljuse- ehk ambulakraaljalakesed ja suguudemed ehk pinnulad. Selle poolest erinevad nad ülejäänud okasnahksetest.
Kõigil meriliiliail on suurepäraselt arenenud toes. See koosneb suurtest lubiplaatidest, mille mõõtmed ja kuju võivad olla väga mitmekesised. Toes säilib kivististes väga hästi ja sellepärast on meriliiliate evolutsioon palju paremini kindlaks tehtud kui teistel selgrootutel.
Ürgsed meriliiliad olid 10 kiirega. Tänapäevalgi on enamik meriliiliaid 10 kiirega, kuid osal liikidel jagunevad kiired juba väga noorena, nii et täiskasvanud isendil on kuni 200 kiirt.
Fossiilsed meriliiliad olid siluris, devonis ja karbonis esindatud 5 seltsi ja 5000 liigiga, kuid vanaaegkonna lõpus surid nad peaaegu täiesti välja. Säilis vaid üks selts, mis ei ole sellest ajast saadik oluliselt muutunud.
Neil on U-kujuline soolestik ja nende pärak asub suu kõrval. Neil on suuvastane ehk aboraalne vars, millega nad kinnituvad substraadile. Leidub ka varreta meriliiliaid. Paljud meriliiliad on juveniilselt sessiilsed, adultselt aga vabaltelavad ehk vagiilsed. Varrega meriliiliad on ürgsemad, varreta meriliiliad on neist arenenud.
Tänapäeval on meriliiliate vars maksimaalselt 75–90 cm pikk, kuid väljasurnud vormide hulgas on olnud ka hiiglasi pikkusega kuni 21 meetrit.
Meriliiliad on planktontoidulised. Mõned söövad ka pinnaseosakesi ehk detriiti. Toitumisviis on primitiivne: toit toimetatakse suhu hiljusejalakeste ja hiljusevagude katteepiteeli arvukate ripsmete liigutamise abil. Hiljusevagude näärmerakud eritavad lima, mis toiduosakesi katavad ja need raskemaks teevad, et neid oleks lihtsam koos veevooluga suhu suunata.
Suure pindala tõttu puudub meriliiliatel hingamiselundkond. Arvatavasti toimub hingamine läbi naha, hiljusejalakeste ja päraku.
Nad on lahksoolised, sageli esineb tünnikvastne.
Friedrich Bienemann (1838–1903)

Friedrich Gustav Bienemann vanem (7. veebruar 1838 Riia – 20. september 1903 Strasbourg) oli baltisaksa ajaloolane.
Bienemann uuris peamiselt Liivimaa keskaega. Ta tegutses ka ajakirja Baltische Monatsschrift ja ajalehe Revalsche Zeitung toimetajana.
Teoseid.
Leonid Arbusow

Leonid Arbusowi nime all on tuntud kaks baltisaksa ajaloolast:
Merisiilikud

Merisiilikud ("Echinoidea") on väikesed okkalised mere-elulised loomad, kes moodustavad klassi okasnahksete hõimkonna vallasokasnahksete alamhõimkonnas.
Nüüdisaegseid merisiilikuid tuntakse üle kaheksasaja liigi, mis jaotuvad 9 seltsi. Nad ühendatakse kahte alamklassi: korrassiilikud ("Regularia") ja ebakorrassiilikud ("Irregularia"). 
Merisiilikute ümmargune keha on kaetud arvukate okastega, mis mõnikord on mürgised. Nende keha pikkus on 3–10 cm. Neil on kadunud mitmele okasnahksete rühmale iseloomulikud kiired. Enamiku merisiilikute okaste pikkus on 1–3 cm, läbimõõt 1–2 mm. Mõne liigi, näiteks "Diadema antillarumi" okkad on kuni 20 cm pikad. Nad liiguvad hiljuse- ehk ambulakraaljalakeste abil.
Merisiilikud elavad merepõhjas. Korrassiilikud elutsevad sagedamini kaljudel, kividel, korallrahudel ja üldse kõval pinnal, aga ebakorrassiilikud eelistavad pehmet põhja, millesse saab kaevuda. 
Merisiilikud kulgevad hiljusejalakeste ja okaste abil. Püstseinu mööda ronivad nad üksnes hiljusejalakeste abil, aga rõhtpindu mööda suudavad liikuda oma okastel nagu kõmpidel. Okaste abil liiguvad nad märksa kiiremini: "Ventrostephanus longispintus" liigub oma pikkadel okastel astudes 150–200 cm minutis, aga täpiline kuhiksiilik "Arbacia punctulata" hiljusejalakeste abil kõigest 2 cm minutis ja kui ta väga ruttab, siis mitte rohkem kui 4 cm minutis. Perekonna merisiilik liigid roomavad hiljusejalakestel pisut kiiremini, isegi 15 cm minutis. 
Aeglase liikumise tõttu on merisiilikutel raske saaki püüda. Isegi teod, kui nad on merisiiliku avastanud, suudavad end põgenedes päästa .
Sigimine ja areng.
Merisiilikud on lahksoolised. Nende vastset nimetatakse ehhinopluuteuseks. Emasloomad on väga viljakad, tootes sigimisperioodi jooksul ligi 20 miljonit munarakku. Merisiiliku kasv on väga aeglane, kuid suguküpseks võivad nad saada juba 1-aastaselt.
Tööndus.
Mitmeid merisiilikute liike (nt söödav merisiilik ("Echinus esculentus")) kasutavad inimesed toiduks. Nende tööndus on levinud eriti Uus-Meremaa, Vahemere ja Ameerika rannikul. 
Merisiilik Läänemeres.
Alates 2018. aastast on merisiilikuid leitud Taani randadest. 2022. aastal avastati merisiilik ka Eestis Pirita rannas. Kuid teadlased ei pea tõenäoliseks, et see oli elus isend, kuna loom vajab suurema soolsusega vett. Seepärast peetakse võimalikuks, et loom sattus randa mõnelt laevalt.
Leonid Arbusow vanem

Leonid Arbusow vanem (19. jaanuar 1848 Jelgava – 14. jaanuar 1912 Zasulauks) oli baltisaksa ajaloolane, Leonid Arbusow noorema isa.
Leonid Arbusow pärines vene perekonnast, kuid kasvas üles baltisaksa keskkonnas, mistõttu teda on loetud baltisakslaseks.
Arbusow õppis Göttingenis Georg Waitzi juures ning uuris peamiselt Liivimaa keskaega. Tema suurimaks panuseks ajalooteadusesse oli allikapublikatsiooni Liv-, est- und kurländisches Urkundenbuch toimetamise ja väljaandmise jätkamine. Samuti andis ta välja publikatsiooni Akten und Rezesse der livländischen Ständetage kolmanda köite (1910). 
Arbusow on peamiselt tuntud oma Liivimaa ajaloo üldkäsitlusega "Grundriss der Geschichte Liv, Est- und Kurlands" (1. trükk aastast 1889), mis saavutas suure populaarsuse ja anti viimati välja veel 1967. aastal (vene keelde tõlgituna 2009). Lisaks uuris Arbusow keskaegse Liivimaa vaimulikkonda ja hariduslugu, selle töö võttis ta kokku 4-osalises uurimuses "Livlands Geistlichkeit vom Ende des 12. bis ins 16. Jahrhundert" (ilmus aastaraamatus "Jahrbuch für Genealogie, Heraldik und Sphragistik", aastakäigud 1900 (ilmus 1902), 1901 (1902), 1902 (1904) ja 1911–1913 (1914)). Peale selle alustas Arbusow ka Liivi ordu rüütelvendade isikuloolist uurimist, mis ilmus kahes osas pealkirja all: "Die im Deutschen Orden in Livland vertretenen Geschlechter" (samuti aastaraamatus "Jahrbuch für Genealogie, Heraldik und Sphragistik", aastakäigud 1899 (1901) ja 1907–1908 (1910)).
Arbusow suri Zasulauksis (praegu Riia linnaosa).
Kohila Gümnaasium

Kohila Gümnaasium on gümnaasium Raplamaal Kohila alevis.
Ajalugu.
Eesti rahvakool jõudis uuele arengutasemele 18. sajandi viimasel kolmandikul. Rahvaõpetus korraldati ümber. Koolid rajati paljudes mõisakogukondades, nii ka Kohila mõisas avati kool 1786. aasta sügisel.
Taolised koolid tegutsesid enamasti kümme-kakskümmend aastat. 1870. aastal loodi kohaliku vallavalitsuse algatusel Kohila vallakool. Koolitööd alustati Urge mäel talumajas. Järgmisel aastal valmis koolimaja. Koolis käis 15–30 õpilast vanuses 8–18 aastat.
19. sajandi teisel poolel oli Hageri kihelkonnas väikesed koolid Adilas, Rabiveres, Tohisool, Salutagusel, Pahklas, Mäekülas ja Sutlemas. Aastatel 1910–1918 tegutses Kohila kool ministeeriumikoolina. Urgemäe koolimajas oli kolm klassi 30–40 õpilasega. Neljas ja viies klass õppis vallamajas. 1918–1923 kandis kool Kõrgema Rahvakooli nime ja tegutses viieklassilisena. 1923. aastal alustati õppetööd Tohisoo mõisa härrastemajas. Kool reorganiseeriti 6-klassiliseks algkooliks.
Sõjajärgseil aastail töötas kool mõnda aega Kohila Mittetäieliku Keskkoolina ja Kohila 7-klassilise koolina. 1956. aastal reorganiseeriti kool keskkooliks. Kooli I lend lõpetas 1960. aastal. Septembris 1961 avati uus koolimaja. Peagi kitsaks jäänud koolimajale rajati aastatel 1974–1977 juurdeehitis.
Kui 1940/41. õppeaastal õppis koolis 196 õpilast, siis 1955/56 juba 410 õpilast ning 1961/62 633 õpilast ja töötas 40 õpetajat. 1980. aastal oli kool maakonna suurim – rohkem kui 1000 õpilase ja üle 80 õpetajaga.
Aastatel 1960–2002 on kooli eestikeelse osa lõpetanud 1470 vilistlast.
Sõjajärgseil aastail (1947) hakati direktor Valter Hormi algatusel haridust andma ka vene keeles. 1952. aastal avati Raplas 7-klassiline vene kool ning V ja VI klass viidi sinna üle. Kohilasse jäid ainult algklassid. 1961. aastal, pärast uue koolihoone valmimist, hakkas tööle 8-klassiline kool. 1977. aastast sai vene põhikoolist juba keskkool. Kõige suurem oli vene kooli õpilaste arv 1985. aastal, 413. Aastatel 1977–1993 lõpetas vene keskkooli 15 lendu 166 õpilasega. 2001. aastal otsustati Kohila Gümnaasiumi vene kool sulgeda õpilaste vähesuse tõttu.
1995. aasta sügisest nimetati kool ümber Kohila Gümnaasiumiks.
2002/2003. õppeaastast kuuluvad kooli juurde ka Kohila kooli Hageri klassid.
Üks Kohila Gümnaasiumi tuntumaid vilistlasi on ettevõtja ja Eesti Olümpiakomitee president Urmas Sõõrumaa.
Töötajad.
Kohila Gümnaasiumis töötab 90 õpetajat ning tööle on võetud psühholoog ja kaks sotsiaalpedagoogi.
Kohila Gümnaasiumi direktor on Marko Kaljuveer.
Prääma mõis

Prääma mõis (saksa keeles "Bremerfeld") oli rüütlimõis Paide kihelkonnas Järvamaal. Tänapäeval jääb kunagine mõis Paide linna Järva maakonnas.
Mõisa keskus asus Paides.
Ajalugu.
Prääma mõis eraldati 17. sajandi lõpul Eivere mõisast.
Esimesed omanikud olid Bremenid, kelle järgi on mõis ka nime saanud.
Enne 1919. aastal mõisa võõrandamist kuulus mõis Rentelnite suguvõsale., viimana omanik 1916. aastal mõisa ostnud Georg Woldemar Ewert von Renteln.
Mõisakompleks.
Mõisa ühekorruseline historitsistlik härrastemaja ehitati 1866. aastal.
Pärast võõrandamist asus hoones lastekodu.
1982. aastal hoone põles, pärast seda taastati vaid väliskuju.
1990. aastatel läks mõisahoone eravaldusse, kuid seisab siiani tühjana.
Säilinud on ka mõned kõrvalhooned, mis on samuti eravalduses.
Paide kihelkond

Paide kihelkond (lühend Pai; saksa keeles "Kirchspiel Weißenstein in Jerwen") oli kihelkond Järvamaal ja Eestimaa kubermangu Järva kreisis. 
Piirkonna ajalugu.
Paide kihelkond rajati 1636. aastal mõnedest Peetri ja Türi kihelkonna aladest.
Alates 1738. aastast oli Paide ja Anna kirikus ühine pastor ning Paide ja Anna kihelkondade piirkonda nimetati Paide ja Anna kihelkonnaks, Paide-Anna kihelkonnaks.
Kihelkonnas paiknes ka maakonnakeskus Paide.
Paide kihelkonna mõisavallad.
Paide kihelkonnas 19. sajandi algul moodustatud mõisavallad:
Paide kihelkonna vallad.
Paide kihelkonna vallad alates 1866. aastast:
Kihelkonna alad tänapäeval.
Tänapäevase haldusjaotuse järgi asusid kihelkonna maad Paide linna territooriumil.
Marty McFly

Martin Seamus "Marty" McFly on filmisarja "Tagasi tulevikku" ("Back To The Future") peategelane, keda kehastas Michael J. Fox.
Marty sündis 1968. aastal USA California osariigis Hill Valleys. Ta on George ja Lorraine McFly kolmest lapsest noorim. Tal on vend Dave, õde Linda ja tüdruksõber Jennifer Parker. Ta parim sõber on teadlane Emmett Brown, keda Marty (ja Jennifer) kutsuvad "Doc". Marty veedab suurema osa ajast väljas Doci, Jenniferi või oma bändi The Pinheads poistega. 
Marty on enamiku ajast muretu alaealine. Ta ei ole just kõige parem õpilane, aga ta hinded on head, kuigi tal on kalduvus kooli hilineda. Ta mängib kitarri oma bändis The Pinheads, kuulab Huey Lewis and the Newsi, ZZ Topi ja Eddie Van Haleni muusikat. Samuti on ta andekas rulataja. 
Ohtlikus olukorras on Marty alati vapper, väga leidik ja kaval. Tema ainuke puudus on kangekaelsus, soov näidata teistele, et ta pole argpüks. Filmi "Back To The Future III" lõpus saab Marty aru, et ta ei pea oma vaprust tõestama.
Türi kihelkond

Türi kihelkond (saksa keeles "Kirchspiel Turgel", lühend Tür) oli ajalooline kihelkond Järvamaal ja Eestimaa kubermangu Järva kreisis.
Piirkonna ajalugu.
Kihelkond tekkis tõenäoliselt 13. sajandil Alempoisi muinaskihelkonna kohale.
Türi kihelkonna mõisavallad.
Türi kihelkonnas 19. sajandi algul loodud mõisavallad:
Türi kihelkonna vallad.
Türi kihelkonna vallad alates 1866. aastast:
Kihelkonna alad tänapäeval.
Nüüdisajal jäävad kihelkonna maad valdavalt Järva maakonda, vaid loodenurk jääb Rapla maakonda.
Ussid

Ussid on selgrootute koondrühm, keda iseloomustab piklik (usjas) kehakuju, nahklihasmõigu olemasolu ja (päris)jäsemete puudumine. Kõik ussid on ehitustüübilt bilateraalsümmeetrilised. 
Usse saab jaotada alamateks (kasutatakse ka nimetust skoletsiidid) ja kõrgemateks. Alamate usside hulka kuuluvad teiste seas mitmed loomade hõimkonnad: lameussid ("Platyhelminthes"), kärssussid ("Nemertea"), ümarussid ("Nematoda") jt. Kõrgemate usside alla arvatakse aga rõngussid ("Annelida"), kelle hulka kuulub näiteks harilik vihmauss. Alamatel ja kõrgematel ussidel on mitmeid ehituslikke erinevusi: kõrgematel ussidel esineb metameeria, vereringe ja teisene kehaõõs ehk tsöloom; alamatel ussidel need puuduvad. 
Levik.
Maailmas on vähemalt 1 000 000 liiki usse. Neid leidub peaaegu kõikjal maailmas, nii mere-, magevees kui ka maismaal. Mitmed ussid aitavad kobestada maapinda, näiteks vihmaussid, mõned jälle parasiteerivad teistes organismides, kaasa arvatud inimeses. Ökoloogiliselt on ussid tähtis toiduvõrgustikulüli enamikus ökosüsteemides.
Kõige levinumaks ussiks peetakse harilikku vihmaussi, kes eksisteeris Maal juba 120 miljonit aastat tagasi.
Peamised usside rühmad.
Enamik neist on hõimkonnad:
Usside ajalooline käsitlus.
Aastal 1735 ilmunud teoses "Systema Naturae" jaotas Linné selgrootud kahte rühma (hõimkonda): putukad ja kõik teised ülejäänud selgrootud. Hiljem nimetas ta seda "kõik ülejäänud" gruppi nimetusega "Vermes" (kreeka keeles 'ussid').
19. sajandi alguspoolel tõstatasid mitmed bioloogid, sealhulgas Lamarck ja Cuvier, üles "Vermes"'i hõimkonna õigsuse ning hiljem loobusid selle kasutamisest. Sõna ise jäi aga kasutusse, tähistamaks kõiki ussitaolisi ja vähem ussitaolisi organisme.
Esimesed usside ("Vermes") rühma lahkulöömised leidsid aset 19. sajandil, näiteks 1851. aastal eraldas Vogt lameussid ja kärssussid ning ühendas need ühtse taksoni alla.
Kidakärssussid

Kidakärssussid ehk kidakärssed ehk akantotsefaalid ("Acanthocephala"; kreeka "acanthus" 'okas', 'oga' + "kephale" 'pea') on parasiitsete loomade hõimkond. Kidakärssussidele, nagu nimigi ütleb, on iseloomulik kärsa olemasolu. Kärss aitab neil siseneda peremeesorganismi ja seal kinnituda. Kidakärssusse on kirjeldatud umbes 1150 liiki.
Paljudel kidakärssussidel on keeruline elutsükkel, mille vältel elatakse erinevates peremeesorganismides.
Kohupiim

Kohupiim (Lõuna-Eesti murretes "vaarapiim") on piimatoode, mida valmistatakse hapendatud piimast madalal temperatuuril (50–60 °C) kuumutamise teel, nii et piimavalk (kaseiin) kalgendub terakesteks ja eraldub peaaegu värvitu vadak. 
Kohupiimaga sarnane piimatoode on kodujuust (vananenud nimetus "teraline kohupiim"), mida valmistatakse lõssist, lisades sellele hapendavat piimhappebakterite kogumit ehk juuretist ja kalgendavat laapi ning lastes vadakul kalgendunud juustuterast välja nõrguda. 
Kohupiim on suure kaltsiumi- ja fosforisisalduse ning suhteliselt väikese energeetilise väärtuse tõttu hinnatud dieettoiduaine. 
Kohupiima süüakse nii soola kui ka suhkruga maitsestatult ja kasutatakse mitmesuguste roogade valmistamisel. Kohupiim on tuntud ja levinud peamiselt Kesk- ja Ida-Euroopas, mõnel pool valmistatakse seda kuumutamise asemel nõrutamise teel ning mõnel pool lisatakse kalgendamiseks laapi.
Sõir

Sõir on Eestis, peamiselt Võrumaal, Setomaal ja Lõuna-Tartumaal ning ka Lätis valmistatav traditsiooniline laagerdamata kohupiimajuust. Lisaks on sõir tuntud laial alal mujal Ida-Euroopas.
Taludes oli sõir peamiselt kevad-suvine söök. Sõira ehakse suurte pühade või pidude puhul ning jaanipäeval. Lätis on sõira vasteks jaanijuust ("jāņusiers"), mis on traditsiooniline jaanipäeva söök.
Selle sarnane on Ameerika farmerijuust, mida tehakse samuti kohupiimast kuumutamisega, kuid see ei sisalda muna.
See on pehme laagerdamata juust, sarnaselt tehtud on ka "mozzarella", kuna osa protsessist on samuti kohupiima kuumutamine.
Valmistamine.
Ehtsat juustu tehti varasemal ajal ainult mõisates ja ka rannarootslaste aladel, sõira valmistati taludes. 
Rõõsas piimas või lõssis kohupiim kuumutatakse segades, segu maitsestatakse munade, koore, söögisoola ja köömnetega. Saadud mass kurnatakse vedelikust kuivaks ja pannakse riide sees vajutuse alla ööpäevaks tihenema. Pikemaks säilitamiseks kuivatatakse sõira ahjus või päikesepaistel.
Sõira süüakse kas kuumalt, kui ta on veel vedel, või külmalt. Sõiraviilule võidaks lisandina peale määrida kas mett või võid, see sobib ka võileiva katteks. Läbikuivatatud sõir võib püsida ka jõuludeni. Varemal ajal oli kuivanud sõir hea kaasa võtta voorides käijatel teemoonaks.
EEVA

Eesti vanema kirjanduse digitaalne tekstikogu ehk EEVA on 2002. aastal alustatud projekt, mille tulemusena on valminud (ning täieneb veelgi) digitaalne tekstikogu vanemast Eesti kirjandusest. Vana all mõistetakse kirjandust kuni 19. sajandini.
Tekstid on esitatud skaneeritud piltidena, ning arvestades Eesti ala varasemat (poliitilist) ajalugu on tekstid lisaks eesti keelele ka saksa-, ladina-, vene-, aga ka prantsus-, kreeka- ja lätikeelsed.
EEVA on Tartu Ülikooli Raamatukogu ning Tartu Ülikooli kirjanduse ja rahvaluule osakonna ühisprojekt.
Jean-Baptiste de Lamarck

Jean-Baptiste de Lamarck (1. august 1744 – 18. detsember 1829 Pariis) oli prantsuse loodusteadlane, akadeemik ja sõjamees. 
Lamarcki peateos oli "Philosophie Zoologique" (1809), kus ta avaldas oma teooria liikide muutumisest ja selle põhjustest. See oli esimene terviklik evolutsiooniteooria, mida hakati nimetama lamarkismiks. Tema nimelühend on Lam.
Elukäik.
Lamarck sündis vaesunud aadlikepere 11. lapsena. Teda sunniti õppima Amiensi jesuiitide koolis, kuid pärast isa surma 1760. aastal astus ta sõjaväkke. Preisi armees sõdides võttis ta osa Seitsmeaastasest sõjast (1756–1763), kus pälvis sõjalise autasu. 
Monaco tööpostil olles hakkas ta huvituma loodusteadustest ning otsustas õppida arstiteadust. Kui ta 1766. aastal sai õppustel haavata, lahkus ta sõjaväest ja jätkas meditsiiniõpinguid.
Lamarck oli eriti huvitatud botaanikast, mida ta õppis peaaegu kümme aastat Bernard de Jussieu juhendusel.
Peale botaanika ja meditsiini tegeles ta ka keemia, füüsika, geoloogia, paleontoloogia ja muude valdkondadega.
Oma teoses "Flore Française" tutvustas ta esimesena taimede dihhotoomilist määramisviisi.
Lamarck võttis esimeste seas kasutusele ka termini "bioloogia".
1818. aastal jäi ta pimedaks, elu lõpu elas viletsuses.
Looming.
Lamarcki seisukohad evolutsiooni mehhanismide kohta on kontsentreeritult sõnastatud Lamarcki seadustes.
Öine vahtkond

Öine vahtkond või Öövahtkond võib viidata mitmele asjale:
Kutse tantsule nr 1

"Kutse tantsule nr 1" on CD ja helikassett sarjast "Kutse tantsule". 
Muusikat esitavad Raivo Tafenau ja Tiit Kalluste.
Jaanus Rahumägi

 
Jaanus Rahumägi (sündinud 5. septembril 1963 Arukülas) on Eesti ettevõtja ja Reformierakonda kuuluv poliitik. 
Jaanus Rahumägi oli X ja XI Riigikogu koosseisu liige. Ta on Küprose Vabariigi aukonsul kogu Eesti Vabariigi territooriumil. Alates oktoobrist 2024 on Jaanus Rahumägi Eestis resideerivate välisriikide aukonsulite korpuse juhatuse esimees. 
Rahumägi juhib rahvusvahelist turvafirmat ESC Global Security, mis tegeleb rasketööstusettevõtete ja eriti tähtsate isikute turvalisuse tagamisega eri paigus maailmas. Jaanus Rahumägi on kirjutanud nii Eesti kui ka välismeediale kümneid artikleid ning avaldanud arvamust julgeoleku, ühiskondlikel ja äriteemadel. On kirjutanud enesekaitse õpiku (1990).
Haridus.
Jaanus Rahumägi on õppinud Tallinna 22. Keskkoolis ja Harju Kaugõppekeskkoolis 1983, Tallinna Pedagoogilises Instituudis kehakultuuri erialal 1988–1990, Concordia Rahvusvahelises Ülikoolis rahvusvahelise õiguse erialal 1996–1999 ning Akadeemias Nord õigusteaduse erialal 2001–2002.
Töökäik.
Rahumägi on töötanud enesekaitse instruktorina aastatel 1985–1990, Eesti Vabariigi Eriteenistuses koolitusjuhina ja kaitseteenistuses 1990–1991, Välisministeeriumi konsultandina 1993–1994, Eesti Politsei peadirektori politseinõunikuna 1995–1997, Eesti Turvakeskuse AS-i (Estonian Security Center, ESC) juhina 1991–1995 ja 1997–1998 ning Siseministeeriumis sisejulgeoleku nõunikuna 2000–2002. 2003–2011 oli Rahumägi X ja XI Riigikogu koosseisu liige. Rahumägi kuulus Riigikogu õiguskomisjoni ja juhtis 2007–2011 Riigikogu Julgeolekuasutuste järelevalve erikomisjoni. 2011. aastast on ta ESC Global Security juhatuse liige.
Ta on turvafirma ESC asutaja ja omanik.
Jaanus Rahumägi on pidanud loenguid ning avaldanud artikleid julgeoleku korralduse ja kontrolli teemadel.
Poliitiline tegevus.
Jaanus Rahumägi kuulus erakonda Res Publica ja oli selle aseesimees aastatel 2002–2005, alates 2005. aastast on ta Eesti Reformierakonna liige. 
Rahumägi oli Tallinna Linnavolikogu liige aastatel 2002–2003 ja 2010. 
Aastatel 2003–2011 kuulus ta Riigikokku, olles X ja XI Riigikogu liige. Ta oli Riigikogu julgeolekuasutuste järelevalve komisjonis ja õiguskomisjonis, samuti julgeolekuasutuste järelevalve erikomisjoni esimees. 
Ühiskondlik tegevus.
2018. aastal valiti Jaanus Rahumägi aktsiooni "Sajandi 100 arukülalast" raames toimunud rahvaküsitluse tulemusel sajandi saja meeldejäävama arukülalase hulka.
2020. aastal jõudsid Jaanus Rahumäe vahendusel Eesti Foto- ja Filmiarhiivi üle 6000 Eesti NSV KGB töötajate tehtud fotonegatiivi laulvast revolutsioonist ja muudest sündmustest aastatel 1997–1990.
Sport.
Ta on olnud Eesti meister karates 1982. aastal ja Eesti Karate Föderatsiooni president aastatel 2016–2022. 
Isiklikku.
Jaanus Rahumägi on abielus Mari Rahumäega ning tal on tütred Katariina ja Maria Heleene.
Tour de Ski

Tour de Ski on aastavahetuse paiku korraldatav murdmaasuusatamise rahvusvaheline võistlussari, mis kuulub maailma karikasarja arvestusse. Tuuril jagati auhinnaraha miljoni Šveitsi frangi ulatuses. Auhinnaraha saavad nii iga distantsi paremad kui ka tuuri üldarvestuse parimad. Kui varem oli auhinnafond 1 055 000 Šveitsi franki, kus üldvõitjad said 150 000 Šveitsi franki ja jagati 800 000 franki (400 000 soo kohta), millele lisati boonused eelõige etapivõitude eest. Hiljem on oluliselt vähendatud summasid. Allpool olevas tabelis on näha, kuidas auhinnaraha jagatakse.
Esimene Tour de Ski peeti 2006–2007 hooajal. Võistlus koosnes kuuest etapist, kuna Tšehhis Nové Město toimuma pidanud etapid jäid lumepuuduse tõttu ära. Muud etapid toimusid Saksamaal Münchenis ja Oberstdorfis ning Itaalias Asiagos ja Val di Fiemmes. Võistlussarja võitsid naistest Virpi Kuitunen ja meestest Tobias Angerer.
Auhinnaraha.
Auhindu ja boonuseid jagatakse igapäevaste kohtade ja võistluse lõpus saavutatud lõppkohtade eest. 2025. aastal said üldvõitjad 80 000 Šveitsi franki, samas kui iga etapi võitja võitis 3000 CHF. Punktide ja tõusude edetabeli võitjad võitsid 6000 CHF. Sprindivõistluste üldvõitja sai 6000 CHF. Tuuri parim mägironija (viimane päev) 10 000 CHF. Auhinnaraha kokku oli 385 000 CHF.
Kutse tantsule

"Üllar Jörbergi laulu kohta vaata artiklit Kutse tantsule (laul)"
Kutse tantsule on eesti tantsumuusika helisalvestiste sari,
mida andsid välja plaadifirmad Aidem Pot (1-15) ja TopTen (16-24).
Kutse tantsule nr 2

Mati Nuude “Kutse tantsule nr 2” on teine plaat Kutse tantsule sarjast. Ilmumisaasta 1996. Väljaandja Aidem Pot.
Kutse tantsule nr 3

"Kutse tantsule nr 3: Mis värvi on armastus" on tantsumuusika kogumikalbum, mille andis välja plaadifirma Aidem Pot 1996. aastal.
Kutse tantsule nr 4

"Kutse tantsule nr 4", alapealkirjaga "Kolm kaunist sõna", oli Vello Orumetsa lugusid sisaldav plaat seerias "Kutse tantsule".
Plaadi andis 1997. aastal välja Aidem Pot.
Kutse tantsule nr 5

"Kutse tantsule nr 5" on viies plaat sarjast "Kutse tantsule" alapealkirjaga "Aeg kaob rõõmud jäävad". Laule esitab Tarmo Pihlap. 
Ilmumisaasta 1997. Väljaandja Aidem Pot.
1 helikassett (50:33)
Kujundaja: Mart Anderson
Salvestatud 1997. aasta märtsis Tallinna Linnahalli stuudios.
Saateansambel: Jaak Jürisson (klahvpillid), Raivo Tafenau (saksofon), Raul Vaigla (basskitarr), Ivo Varts (trummid), Ain Varts (kitarr).
Taustavokaal: Tarmo Pihlap, Priit Pihlap, Kadi-Signe Selde.
Kutse tantsule nr 8

Tulipunased roosid / Kutse tantsule nr 8 on Mati Nuude album sarjast "Kutse tantsule", mis ilmus Aidem Poti väljaandel 1997. aastal.
Meripurad

Meripurad ("Holothuroidea") on klass okasnahksete hõimkonnast. 
Meripuradel on piklik (usjas) või kurki (näiteks inglise keeles nimetataksegi neid merekurkideks) meenutav keha. Neid leidub peaaegu kõikide merede põhjas. 
Meripuradel asub skelett nagu teistelgi okasnahksetel vahetult naha all.
Nende keha ühes otsas on suu ja teises kloaak, kuhu avanevad vesikopsud ja mõnedel rühmadel ka Cuvier' elundid. Viimaseid visatakse kas ärritamisel (ohuolukorras) või mehaanilisel stimuleerimisel minema või vastu röövlooma. Hiljem Cuvier' elundid taastuvad. Suu ümber asub neil 10–30 sissetõmmatavat kombitsat, mille abil nad toitu korjavad.
Meripurade toiduks on tavaliselt teiste organismide jäänused, mis on langenud merepõhja, ja plankton. 
Meripurad on lahksoolised. Esineb lõimetishooldust.
Mõnda liiki meripurasid kasutavad inimesed toiduks, näiteks jaapani trepange ("Stichopus japonicus").
Eesti Semiootika Selts

Eesti Semiootika Selts (inglise keeles "Estonian Semiotics Association") on 27. novembril 1998 asutatud eeskätt Eesti semiootikuid ühendav organisatsioon.
Selts on korraldanud igal aastal Eesti semiootika sügiskooli, mitmesuguseid seminare ja arutelusid.
Selts annab välja jätkukogumikku Acta Semiotica Estica.
Selts annab välja ka aastaauhinda Semiootiline Jälg möödunud kalendriaastal ilmunud parima semiootikateemalise kirjatöö eest.
2016. aasta seisuga oli Eesti Semiootika Seltsil 70 liiget. Seltsi juhatuse esimees oli kuni 2012. aastani Peeter Torop. Aastatel 2012–2014 juhatas seltsi Katre Väli, alates 2012. aastast Eva Lepik ja aastast 2016 teeb seda Katre Pärn.
2014. aastal kuulusid seltsi juhatusse äriregistri andmeil Peeter Torop, Maarja Vaikmaa, Rauno Saidla, Daniele Monticelli ja Eva Lepik. Seltsi aadress oli Jakobi 2-318, Tartu.
Antropomorfism

Antropomorfism (kreeka sõnadest "anthrōpos" 'inimene' ja "morphē" 'kuju, välimus') tähendab inimese omaduste omistamist teistele olenditele. Näiteks on antropomorfistlik omistada loomadele või taimedele mõtteid, tundeid või tahet.
Antropomorfism usundilises vaates omistab jumalale inimese keha ja näo või inimlikud mõtted ja tunded (näiteks vanakreeka mütoloogias).
Alexander Brückner

Alexander Brückner (5. august 1834 Peterburi – 16. november 1896 Jena) oli Venemaal elanud baltisaksa ajaloolane.
Elulugu.
Keskkoolis käis Peterburis, 23-aastaselt siirdus Saksamaale ülikooli ajalugu õppima Johann Gustav Droyseni juurde, samuti sai mõjutusi Leopold von Rankelt. 1860. aastatel naasis Venemaale, kus sai tõsiseltvõetava ajaloolase maine uurimustega Venemaa euroopastumisest. Saksamaal oli ta mõnevõrra uurinud ka Euroopa keskaega.
1869. aastal vallandati Carl Schirren Tartu Ülikooli Venemaa ajaloo professori kohalt, vakantsele kohale kandideeris koos Kljutševskiga, valiti aga Brückner, kuna Kljutševskil polnud nõutavat kraadi. Selleks ajaks oli Brückner kahekordne doktor, kuna Saksamaal saavutatud kraadi Venemaal ei tunnustatud. Venemaal tehtud töö oli Katariina II ajast.
Töötas Tartu Ülikoolis aastatel 1872–1891, olles pikaajalisim Vene ajaloo professor selles asutuses. Ta õpetas Venemaa ajalugu, allikaõpetust ning keskaega.
Paistis silma huvitatusega Lääne-Euroopa ja Venemaa vahelistest seostest, uuris eriti romaani ja germaani rahvaste mõju Venemaale, sealhulgas ka baltisakslaste tegevust. Tema vaated ajaloole erinesid mõnevõrra Ranke omadest, sest ta pidas ajalooteooriat ehk kuidas ja millistelt positsioonidelt seda uuritakse sama oluliseks kui ajaloopraktikatki.
Ta suhtles tihedalt tollase Tartu Ülikooli üldajaloo professori Richard Hausmanniga, kes oli ta hea sõber. Koos Hausmanniga tegutses Brückner ka Õpetatud Eesti Seltsis ning uuris peamiselt teiste baltisaksa ajaloolaste tegevust.
1891. aastal suunati Brückner ootamatult ümber Kaasani Ülikooli, mis tema jaoks sisuliselt võrdus pagendamisega. Ilmselt oli see seotud venestuspoliitikaga. Seejärel siirdus Brückner elama Saksamaale, kus ta viis aastat hiljem ka suri.
Isiklikku.
Brückneril oli 3 poega ja 3 tütart, vanemast pojast Eduardist sai tuntud klimatoloog ning keskmisest, Arthurist, tunnustatud silmahaiguste arst.
Omailm

Omailm on organismi omakeskne maailm, st maailm nii, nagu organism seda tajub, lähtudes eristustest, mida see organism teeb. Eri liiki organismidel on samas keskkonnas erinevad (liigiomased) omailmad. See tuleneb nii eri liiki organismide erinevast eristusvõimest kui ka erinevatest individuaalsetest kogemustest.
Omailma (saksa "Umwelt") mõiste võttis kasutusele Jakob von Uexküll. Kuna saksakeelses kasutuses tähistab sama sõna praegusajal ka keskkonda, tehakse omailmast kõnelemise korral täpsustus (kas märkides, et tegu on subjektiivse keskkonnaga, või tehes viite Uexküllile). Inglise keeles kasutatakse selle tähistamiseks sõna "umwelt" (mitmuses "umwelten").
Näiteks keskkonnas on valguskiirgus väga erinevate lainepikkustega, kusjuures lainepikkuste jaotus on üle valguskiirguse spektri võrdlemisi pidev. Organismid võivad oma tajuelundite (silmade) kaudu jaotada valgusspektri kvalitatiivselt erinevaiks värvusteks, kusjuures eri organismid, eriti eri liigid, jaotavad valgusspektri värvusteks erinevalt. Koerad jaotavad valgusspektri vähemateks värvusteks kui inimene, linnud aga rohkemaks; näiteks teod ei erista värvusi üldse. Seega visuaalsed omailmad võivad olla värvilised, keskkonnas aga värvusi ei ole. Ka võib nähtav valgus eri liikidel haarata veidi erineva osa elektromagnetilise kiirguse spektrist.
Okasnahksete loend

Okasnahksete loend loetleb okasnahkseid.
Selles nimekirjas on okasnahksete liigid ja teised -taksonid. Muud zooloogia mõisted on loetletud loendites zooloogia mõisteid ja anatoomia mõisteid. Kogu bioloogias käibel olevad mõisted on loetletud loendis Bioloogia mõisteid.
Kui taksonil on eestikeelne nimetus, siis see on paigutatud loendisse vastavalt oma kohale tähestikus. Taksoninimetuse järel on sulgudes ladinakeelne nimetus kursiivis. Edasi tulevad lühiandmed sugukondliku kuuluvuse (sgk) ja levila kohta, samuti leviku kohta Eestis:
Hugo Sturm

Hugo Sturm VR II/3 (14. august 1891 Kaarepere vald – 24. detsember 1979) oli Eesti kunstnik.
Hugo Sturmi ema oli tõenäoliselt kohaliku mõisniku juures teenija. Viina tootmine tagas perele piisava jõukuse, et osta 120 hektarit põllumaad koos metsaga. 
Sturm võitles nii esimeses kui ka teises maailmasõjas. Vabadussõjas kuulus Sturm Kuperjanovi partisanisalka ning teda autasustati 15. septembril 1920 II liigi 3. järgu Vabadusristiga.
1944. aastal hakkas Sturm metsavennaks, mistõttu mõisteti ta 25 aastaks vangi ja saadeti Siberisse. 
Ta vabanes 1956. aastal enne tähtaega ja elas elu lõpuni Jõgeval tütre juures. Püsivat töökohta pärast Siberist tagasitulekut tal ei olnud.
Hugo Sturm oli abielus lätlanna Julie-Ermiine Kigursiga, kes oli pärit jõukast Riia perekonnast. Abielust sündis viis tütart: Evi, Juta, Lea-Tuti, Kaie ja Malle.
Hugo Sturm tegeles kunstiga peamiselt aastatel 1957–1978. Ta lõi hulgaliselt naivistlikus stiilis puutöid ja õlimaale. Kunstiliselt aktiivseim oli 1978. aasta, mil ta lõi kolm puutööd ja kaheksa õlimaali. Maalis Hugo Sturm peamiselt aastatel 1972–1978, kusjuures suurim arv õlimaale – üheksa – valmis 1976. aastal. 
Sturm osales ka isetegevuskunstnike näitustel, ning pärjati ka mõnede näituste laureaadiks. Isikunäitusi pole tema töödest koostatud. 2005. aastal deponeerisid sugulased 34 Hugo Sturmi maali Kondase Keskusse.1984.aasta augustis oli Kohtla-Järvel põlevkivimuuseumis tema tööde näitus,kus oli 37 tööd,sh "Viljandi paadimees", "Uudismaa" jt. 
Hugo Sturm kasutas teostes sageli Eesti rahvuseepose "Kalevipoeg" ning eesti kirjandusklassikute motiive, mis sümbolitena leidsid väljenduse tema kunstis. 
Lisaks oskas ta väljendusrikkalt kirjutada ja suurepärase kõnemehena esineda.
Hugo Sturm suri 24. detsembril 1979 ja on maetud Sturmide perekalmistule Palamusel.
Kutseliseks kunstnikuks kujunes ka Sturmi tütar Lea-Tuti Livshits, kes lõpetas Tartu Kunstimuuseumi kunstikursused ning sai Ida-Virumaal tuntuks oma akvarellmaalidega.
Välislingid.