Podlaasia

Podlaasia (poola keeles "Podlasie" või "Podlasze", leedu keeles "Palenkė", valgevene keeles "Падляшша", ukraina keeles "Підляшшя", ladina keeles "Podlachia") on ajalooline ja geograafiline piirkond Poola kirdeosas. See hõlmab Podlaasia vojevoodkonna kesk- ja lõunaosa, Lublini vojevoodkonna kirde- ja põhjaala ning väikest idaosa Masoovia vojevoodkonnast. Podlaasia asub Podlaasia madalikul Masuuria ja Lublini kõrgustike vahel ning seal leidub ürgmetsi nagu Białowieża mets, ning arvukalt soid. Piirkond on valdavalt põllumajanduslik ja tuntud rukki, kartuli ning lina kasvatamise poolest. Piirkonna ajalooline pealinn on Drohiczyn.
Nimi.
Podlaasia nime päritolu on olnud teadlaste arutlusteemaks juba sajandeid. Keeleteadlased ja ajaloolased Zygmunt Gloger ja Józef Mikulski on olnud seisukohal, et nimi ei tulene mitte metsadest (poola keeles "las"), vaid sõnast "Lach" – vanast etnonüümist, mida kasutati etniliste poolakate tähistamiseks. Selle tõlgenduse kohaselt tähendab Podlasie "maa "Lach"ide juures" või ""Lach"ide all", viidates piirialadele, mis asusid poolakate asualade kõrval. Seda teooriat toetab ka leedu vaste "Palenkė", mis samuti tähistab ala, mis asub kellegi või millegi kõrval.
Selle seisukoha vastasleerist on aga teadlasi – nende seas ka 19. sajandi keeleteadlane Samuel Linde –, kes leiavad, et nimi võib siiski olla seotud piirkonna ulatuslike metsadega, pakkudes päritoluks väljendit "pod lasem" ("metsaservas" või "metsa lähedal"). See etümoloogiline ebamäärasus väljendab Podlaasia ajaloolist rolli kultuurilise piirimaana, kus põimusid poola, ruteenia ning balti mõjud.
Ajalugu.
Podlaasia varakeskaegne ajalugu on seotud võimu- ja sõjalist rolli mänginud kindlustatud asulate tekkega. Vanimate Podlaasia linnuste seas on Zbucz, Klukowicze ja Zajączki, mis rajati 9. sajandi lõpul ja 10. sajandil. Zbucz oli kohalik halduskeskus. Arheoloogilised leiud seovad need varajased keskused Masoovia asunduste laienemisega. 10. ja 11. sajandil kuulus Podlaasia Poola vürstiriigi koosseisu, olles osa Piastide dünastia valdustest ka Bolesław I Vapra valitsemise ajal, kes 1018. aastal korraldas sõjakäigu Kiievisse.
Pärast kuningas Mieszko II surma 1034. aastal ja sellele järgnenud keskvalitsuse kokkuvarisemist tekkis Masoovias Miecławi juhtimisel eraldiseisev riiklik moodustis, mis hõlmas ka Podlaasiat. See riik purustati 1047. aastal Kazimierz I poolt, keda toetas tema naisevend, Kiievi-Vene suurvürst Jaroslav Tark. Viimane võttis seejärel kogu piirkonna enda kontrolli alla. Podlaasia jäi Kiievi mõju alla kuni 12. sajandi lõpuni. Aastal 1192 liidendas hertsog Kazimierz II Drohiczyni ala taas Poola koosseisu. 13. sajandi esimesel poolel valitsesid piirkonda Poola hertsogid Masooviast. 1325. aastal kinnitasid Masoovia vürstid Siemowit II ja Trojden I oma valduste ulatumist Grodno lähistele, mis viitab Podlaasia idaosa strateegilisele ja vaidlustatud iseloomule.
15. sajandiks oli Podlaasia piiriala, mille üle võitlesid Masoovia hertsogid, Leedu valitsejad ja Ruteenia vürstid. 1382. aastal, mil Leedu vürstid Kęstutis ja Jogaila pidasid dünastilist võimuvõitlust, hõivas Masoovia hertsog Janusz I Vanem Podlaasia (v.a Bresti), kuid kaotas selle juba järgmisel aastal Jogailale, kes andis piirkonna oma nõole Vytautasele. Peagi puhkes nende vahel kodusõda, mis sundis Jogailat – nüüd Poola kuningat – Podlaasiat tagasi nõudma ja 1391. aastal ametlikult Januszele andma. Sellest hoolimata sai Vytautas peagi, pärast Jogailaga leppimist, ala vastupanuta tagasi. Pärast Vytautase surma leppis Leedu suurvürst Žygimantas Kęstutaitis kokku, et Podlaasia antakse Janusze pojapojale, hertsog Bolesław IV-le Varssavist, kes võttis piirkonna üle 1440. aastal kohaliku aadli ja ametnike toetusel. See tekitas pahameelt Leedu suurvürstiriigis, tuues kaasa suurvürst Kazimierz IV sõjakäigu, mis ajas Masoovia poolehoidjad Podlaasiast välja. Sõjalise surve all loobus Bolesław IV 1446. aastal rahalise tasu eest oma nõudest, andes Podlaasia tagasi Leedule. Kuigi ta uuendas oma nõuet veel 1453. aastal, sundis Poola kroon teda sellest loobuma. Alates 1496. aastast hakati Drohiczyni, Mielniki ja Bielski piirkondades kohalike ja Leedu tavade asemel järk-järgult rakendama Poola õigust. Mielniki unioon, mille kuningas Aleksander kinnitas 1501. aastal, ja linnaõiguste andmine paljudele Podlaasia asulatele Jagelloonide ja Masoovia võimu ajal tõi kaasa Podlaasia lõimumise Poola–Leedu poliitilise süsteemiga.
Pärast Lublini uniooni 1569. aastal liideti piirkond ametlikult Podlaasia vojevoodkonnana Poola kuningriigi koosseisu. Taasühendamisakt, mis allkirjastati 5. märtsil 1569, rõhutas, et Podlaasia kuulus Poola kroonile juba kuningas Kazimierz IV ajal ning selle liitmine oli pelgalt varasema õigusliku ja poliitilise staatuse taastamine. Vojevoodkond koosnes algselt kolmest peamisest maast: Drohiczyn, Mielnik ja Bielsk, ning kuulus halduslikult Väike-Poola provintsi. 16. sajandi lõpuks hõlmas Podlaasia üle 10 000 ruutkilomeetri ja rohkem kui 1600 asulat, nende hulgas kuningalinnu, aadlimõisaid ja kirikumaid. Piirkonnas oli mitu lossi ning arenenud haldus- ja majandusvõrk. Rootsi sõdade ja sellele järgnenud 17. sajandi konfliktide ajal sai Podlaasia rängalt kannatada rootslaste, transilvaanlaste, tatarlaste ning moskoviitide rüüsteretkede tõttu. Hoolimata hävingust mängis piirkond märkimisväärset rolli rahvuslikes ülestõusudes, sealhulgas Bari konföderatsioonis ja Kościuszko ülestõusus.
Pärast kolmandat Poola jagamist 1795. aastal jaotati Podlaasia Bugi jõge pidi Preisi kuningriigi ja Habsburgide Saksa-Rooma riigi vahel, kusjuures vaid mõned idaosa linnad, nagu Krynki ja Milejczyce, sattusid Vene kontrolli alla. Pärast Napoleoni sõdu anti 1807. aasta Tilsiti rahulepingutega suur osa Podlaasiast Venemaa keisririigile Belostoki oblasti nime all. Muud osad liideti Varssavi hertsogiriigiga ja määrati Łomża departemangu koosseisu. 1815. aastal, pärast Viini kongressi, sai suurem osa Podlaasiast osaks Venemaa sõltlasriigist Kongressi-Poolast, kus Łomża departemang reorganiseeriti Augustówi kubermanguks.
19. sajandil jäi Podlaasia vastupanukeskuseks Vene ülemvõimule. Seal toimusid ägedad lahingud nii Novembriülestõusu (1830–1831) kui ka Jaanuariülestõusu (1863–1864) ajal, oluliste lahingutega Węgrówi, Rajgródi ja Siemiatycze ümbruses. Viimane sai üheks ülestõusu suurimaks kokkupõrkekohaks. Kättemaksuks kehtestasid Vene võimud rängad repressioonid, sealhulgas võeti mitmelt linnalt ära linnaõigused. Vaatamata raskustele jäi Podlaasia poola rahvusliku identiteedi ja vastupanu tugikohaks ning 20. sajandi alguseks olid Białystok ja Brest kujunenud piirkonna suurimateks linnakeskusteks.
Pärast Esimest maailmasõda liideti ajalooline Podlaasia täielikult II Rzeczpospolita koosseisu. Halduslikult jagati see Białystoki, Lublini ja Polesie vojevoodkondade vahel. Nõukogude-Poola sõja ajal muutus piirkond taas lahinguväljaks; 22. augustil 1920 saavutasid Poola väed otsustava võidu Białystoki lahingus. 1930. aastatel olid ajaloolise Podlaasia suurimad linnad Białystok, Brest, Biała Podlaska, Międzyrzec Podlaski ja Kobryń. Teise maailmasõja puhkemine 1939. aasta septembris paiskas piirkonna taas kaosesse. Lahingud toimusid Bresti kindluse, Hajnówka ja Kobryńi ümbruses. Pärast Nõukogude Liidu sissetungi Poolasse sattus suurem osa Podlaasiast – sealhulgas Białystok ja Brest – Nõukogude okupatsiooni alla, samas kui lõunaosa koos Biała Podlaskaga jäi Saksa kontrolli alla. Pärast sõda, 1945. aastal, annekteeriti Podlaasia idaosa, sealhulgas Brest ja Kobryń, Nõukogude Liidu poolt. Tänapäeval kasutatakse nimetusi Podlaasia või Białostocczyzna laiemalt viitamaks Poola kirdeosale, hõlmates ajaloolisi maid Białystoki, Grodno, Suwałki ja Põhja-Masoovia ümbruses, ligikaudu endise Białystoki vojevoodkonna piirides, välja arvatud endised Ida-Preisimaa alad.
Keel ja kultuur.
Keeleliselt mitmekesises Podlaasia piirkonnas on valdavaks keeleks poola kirjakeel, kuid idaslaavlaste tugev mõju on kujundanud keeruka murdemaastiku. Kohaliku põlisrahvastiku seas räägitakse spetsiifilisi murrakuid, mida tuntakse Podlaasia murretena. Keeleteadlased on neid uurinud juba 19. sajandist alates, kasutades nimetusi nagu "Siedlce murded", ning neid on erinevalt klassifitseeritud kas ukraina keele kontinuumi osa, Lääne-Polesje murrete alarühma või ukraina murrete unikaalse põhjaharuna. Põhjapoolses Podlaasias peetakse neid murdeid sageli ka valgevene keele variantideks või ajaloolise ruteeni keele jäänukiteks, mida kunagi kõneldi Leedu suurvürstiriigis. Kohalikus kõnepruugis on keelel rahvapärased nimetused; üheks tuntumaks on "hahlatska mova" – rahvakeelne termin, mis tähendab "hahlade keelt" (kunagi neutraalne etnonüüm ukrainlaste kohta, nüüdseks sageli halvustav).
Piastide ajajärgul jäi Podlaasia üheks Poola vähemarenenud piirkonnaks, olles kaugel Krakówi, Poznańi või Wrocławi kultuurikeskustest. Selle tulemusel on kesk- ja läänepoolas levinud romaani ja gooti arhitektuur piirkonnas suhteliselt haruldane. Mõned üksikud näited on Mielniki gooti kirik (enne 1577. aastat), Białystoki algne loss, mis hiljem muudeti barokklossiks, ning Supraśli õigeusu kirik, mis taastati pärast selle hävimist Teise maailmasõja ajal. 17. sajandi algus tõi kaasa olulise muutuse: Podlaasias õitses barokkstiil, mida näeb Drohiczyni, Siemiatycze ja Boćki kirikutes ja kloostrites, Białystoki ja Choroszczi paleedes ning Bielsk Podlaski raekojas. 18. sajandi lõpp tõi klassitsismi, mille esindajad on näiteks Bielsk Podlaski Sündimise basiilika, Zabłudówi kirik ja Mordy palee. Poola jagamiste järel täienes kohalik arhitektuur bütsantsi-vene stiilis õigeusu kirikute, linnamajade, vabrikuasulate, raudteejaamade ja sõjaväeehitistega, näiteks Brestis ja Osowiecis. 19. ja 20. sajandi algus tõi veelgi rohkem stiililist mitmekesisust – neogooti, neobaroki, eklektika ja lõpuks modernismi näol, mille ikoonilisteks näideteks on Püha Rocha kirik ja Białystoki Linnateater.