Paderborni piiskopkond

Paderborni vürst-piiskopkond (saksa keeles "Fürstbistum Paderborn") oli Saksa-Rooma riigi vürstkond aastatel 1281 kuni 1802.
Ajalugu.
Paderborni piiskopkonna asutas 799. aastal paavst Leo III. Alguses allus see Würzburgi piiskopile. 855. aastast sai vaimulikkond õiguse piiskoppi valida. Piiskopkond hõlmas suure osa Lippest, Waldeckist ja ligi poole Ravensbergist.
1180. aastal, kui Saksimaa hertsogiriik kadus, läksid õigused, mida vana hertsogkond rakendas Paderborni üle, Kölni peapiiskopkond-kuurvürstkonnale. Kölni peapiiskoppide nõuded kujunesid välja 13. sajandil, peaaegu täielikult Paderborni kasuks. Bernhard II von Ibbenbüreni (1198–1204) ajal tuli piiskopkonnaülene foogtkond, mida 11. sajandi keskpaigast pidasid läänina Arnsbergi krahvid, tagasi piiskoppidele. See oli tähtis samm piiskoppide arenemisel ilmalikeks valitsejateks. Sellest ajast alates ei andnud piiskopid foogtkonda lääniks, vaid haldasid seda ise ja olid ise ühe oma vaimulikuga valitsuses esindatud. Nad püüdsid edukalt hankida kloostriteüleseid foogtkondi oma piiskopkonnas.
Piiskop Otto von Rietberg pidi võitlema Kölniga. 1281. aastal, olles vaid piiskop-valija, sai ta keiser Rudolf I von Habsburgilt regaalid ja täieliku kohtuvõimu (välja arvatud kriminaalkohus). Pärast Kölni peapiiskopi kaotust Worringeni lahingus 1288. aastal said Paderborni piiskopid üha enam iseseisvaks, kuigi mitte üle terve piiskopkonna. Bernhard V (1321–1341) rajas esimese territoriaalse põhiseaduse (Privilegium Bernhardi). Siiski pidi ta tunnistama Paderborni linna vabanemist oma kohtuvõimu alt. Heinrich III von Spiegel zum Desenberg (1361–1380), ka Corvey abt, jättis oma vaimulikud ülesanded abipiiskopile. 1371. aastal taastas ta Paderbornis Burg Neuhausi. Simon II von Sternberg (1380–1389) jagas piiskopkonna aadlike läänidele, kes pärast tema surma laastasid maa. 1399. aastal valitud Wilhelm I von Berg püüdis heastada kurja, mis oli tekkinud eespool mainitud läänidest, kuid kui ta 1414. aastal huvitus vabaks jäänud Kölni peapiiskopi kohast, valis toomkapiitel tema äraolekul Dietrich III von Moersi (1415–1463). Dietrichi sõjad tõid piiskopkonnale raske võlakoorma, sel ajal laastati Paderborni piiskopi läänid koos Soesti linnaga (1444–1449).
Erich von Braunschweig-Grubenhageni (1502–1532) ajal sai reformatsioon piiskopkonnas tugipunkti, kuigi piiskop jäi kirikule ustavaks. Hermann II von Wied (1532–1547), ka Kölni peapiiskop, püüdis juurutada uut õpetust nii Paderbornis kui ka Kölnis, kuid tema vastu olid kõik klassid. Lippe, Waldecki ja Pyrmonti krahvkonnad, piiskopkonna osa Ravensbergi krahvkonnas ja enamik praostkondi Weseri paremal kaldal muutusid protestantlikeks.
Saksi-Lauenburgi Heinrich IV von Sachsen-Lauenburg (1577–1585) oli luterlane; ta lubas oma alamatel vastu võtta Augsburgi usutunnistuse. Paderborni linnas jäid ustavaks ainult toomkirik ja Abdinghofi klooster. Katoliikluse kaitsmiseks kutsus toomkapiitel 1580. aastal Paderborni jesuiidid. Dietrich IV von Fürstenberg (1585–1618) taastas katoliiklikud traditsioonid, ehitas jesuiitidele gümnaasiumi ja asutas aastal 1614 Paderborni ülikooli.
Saksamaa mediatisatsiooni ajal 1802. aastal läks piiskopkond Preisimaale, aastatel 1807–1813 oli see Vestfaali kuningriigi osa ja siis Preisimaa Vestfaali provintsi osa.