tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Jäähoki 2010. aasta taliolümpiamängudel

 
Jäähoki 2010. aasta taliolümpiamängudel toimus 13.-28. veebruarini. Jäähokis jagati välja kaks komplekti medaleid. Meeste turniiril osales 12 võistkonda ja naiste turniiril 8. Igas alagrupis võistles neli riiki. Meeste turniir peeti 16.-28. veebruarini ja naiste turniir 13.-25. veebruarini. Mängud toimusid Vancouveris Canada Hockey Places ja UBC Thunderbird Arenal. 
Tulemused.
Mehed.
Eelmiste 2006. aasta Torino olümpiamängude kolm paremat meeskonda olid:
Naised.
Eelmiste 2006. aasta Torino olümpiamängude kolm paremat naiskonda olid:
Nicolaus Bergius

Nicolaus Bergius (ka Nicolaus (Nils) Berg; ladina Nicolaus Olai Bergius, Revaliensis; vene Николаус Олафсон Бергиус; 4. detsember 1658 Tallinn – 5. aprill 1706 Pärnu) oli rootsi vaimulik ja teoloog, Rootsi-aegne Liivimaa luterlik ülemsuperintendent.
Ta alustas 1676. aastal õpinguid Turu Akadeemias ja 1677 Uppsalas, sai kuningliku stipendiaadina õppida Giesseni (Mag. 1684), Leideni, Oxfordi, Cambridge'i jmt. Euroopa ülikoolides. 20. oktoobril 1687 sai Uppsala piiskopkonnas pastoriks ja määrati samal aastal Stockholmi prantsuse koguduse pastoriks. 
Põhjasõja ajal oli ta 1700–1701 Ingerimaa superintendent, Narva Rootsi-Soome Mihkli kiriku rootsi koguduse pastor, ning 4. juulist 1701 Liivimaa ülemsuperintendent, Academia Gustavo-Carolina teoloogiaprofessor ja prokantsler Pärnus, ning Pärnu Nikolai kiriku koguduse õpetaja.
Perekond.
Tema vanemad olid Tartu Ülikoolis õppinud Tallinna Toomkiriku rootsi koguduse pastor ja Eestimaa konsistooriumi assessor Olof (Olaus) Bergius (surnud 1670) ja Vendela Svensdotter Rylander.
Mitte-aadlikust pastor Bergiuse salajane abielu 2. detsembril 1691 krahvitar Christiana Juliana Oxenstiernaga (1661–1701), kes oli Tallinna linnuses sündinud riiginõuniku ja riigimarssali, krahv Gabriel Gabrielsson Oxenstierna (1619–1673) ja krahvinna Marca Christiana von Löwenstein und Scharfenecki (1625–1672) tütar, põhjustas Rootsis suure sotsiaalse skandaali aadlike ja mitte-aadlike abielude suhtes.
Christian Braw

Lars Christian Braw (sündinud 26. juulil 1948) on Rootsi kiriku pastor ja teoloog.
Ta töötab Åbo Akademis süstemaatilise teoloogia dotsendina.
Harilik soolarohi

Harilik soolarohi ("Salicornia europaea") on rebasheinaliste sugukonda soolarohu perekonda kuuluv taimeliik. 
Varem süstematiseeriti soolarohi maltsaliste sugukonda.
Soolarohi on halofiil ehk eelistab kasvada soolasematel muldadel, näiteks mererannikul.
Eestis leidub teda paiguti rannasoolakutel ja üleujutatud lääneranniku piirkondades ning läänesaartel. 
Soolarohu vars on lüliline ja lihakas, sellel puuduvad lehed. Taime varre pikkus on 3(10)–20(30) cm.
Soolarohu õied paiknevad lülide alusel. Õitseb juulis, augustis.
Kosovo tunnustamine

Kosovo tunnustamine kirjeldab iseseisva Kosovo Vabariigi tunnustamist rahvusvahelise üldsuse poolt. Kosovo kuulutas end ühepoolselt Serbiast iseseisvaks 2008. aasta 17. veebruaril. Serbia iseseisvusdeklaratsiooni ei tunnustanud, vaid väitis selle olevat rahvusvahelise õigusega vastuolus ning lähtub jätkuvalt ÜRO Julgeolekunõukogu resolutsioonist 1244, mille järgi Kosovo on Serbia autonoomne provints Kosovo ja Metohija.
Rahvusvaheline reaktsioon Kosovo iseseisvumisele on olnud mitmekesine. 2021. aastast on Kosovo iseseisvust tunnustanud 115 ÜRO liikmesriiki 193-st, Uus-Meremaaga vabalt assotsieerunud saareriigid Cooki saared ja Niue ning Taiwan. Mõned ÜRO liikmesriigid on hiljem oma tunnustuse tagasi võtnud, kuid täpset tunnustustest loobumise arvu on raske öelda, sest Serbia ja Kosovo väited lähevad omavahel vastuollu ja vaidlusalused riigid ei väljenda tihti oma otsust avalikult. Serbia väitel on 18 ÜRO liikmesriiki oma tunnustusest loobunud. Serbia on peamiselt veenud riike tunnustusest loobuma hüvede pakkumise, mitte Kosovo iseseisvumise legaalsust kahtluse alla pannes.
20 ÜRO liikmesriiki on teatanud, et nad ei tunnusta Kosovo iseseisvust, tuues põhjuseks ohtliku pretsedendi, mida riigi ühepoolne iseseisvumine Kosovo näitel loonud on. Ülejäänud 59 ÜRO liikmesriiki, Vatikan ja Palestiina ei ole seisukohta võtnud või on ebaselgel seisukohal.
Igasugused

"Igasugused" on ansambli Külm Mai 2006. aasta album.
Anakardilised

Anakardilised ("Anacardiaceae") on puittaimede sugukond seebipuulaadsete seltsist.
Anakardiliste hulka kuulub 70–80 perekonda, kus on ligi 1000 liiki puid ja põõsaid. Neil on väikesed õied ja nahkjad lehed, vili on valdavalt luuvili.
Paljud taimed on mürgised, osa neist (lääneanakard, roniv mürgipuu) sisaldab ärritava toimega urušiooli. Söödavad viljad on näiteks mangopuul, lääneanakardil (india pähklid), maruula-elevandiõunapuul ja harilikul pistaatsial.
Aasovi – Musta mere krai

Aasovi – Musta mere krai (Азово-Черноморский край) oli Nõukogude Liidu haldusüksus (krai) Vene SFNV koosseisus 10. jaanuarist 1934 kuni 13. septembrini 1937. 
Krai moodustati Põhja-Kaukaasia krai lääneosast. Idaosale jäi Põhja-Kaukaasia krai nimi ja selle halduskeskuseks sai Pjatigorsk.
Aasovi – Musta mere krai hõlmas Adõgee autonoomse oblasti, Põhjaoblasti ning praeguse Krasnodari krai ja Rostovi oblasti. Põhjaoblast kaotati 5. juulil 1934. 
Krai halduskeskus oli Rostov Doni ääres. 
13. septembril 1937 jagati Aasovi – Musta mere krai Krasnodari kraiks (mille koosseisu läks ka Adõgee autonoomne oblast) ja Rostovi oblastiks.
Aasakaruslane

Aasakaruslane ("Diacrisia sannio") on karuslaste sugukonda aasakaruslase perekonda kuuluv liblikaliik.
Esimest korda kirjeldas aasakaruslast teaduslikult Carl von Linné aastal 1758. Aasakaruslane on rohekas/kollakas liblikas.
Levila.
Aasakaruslase levila hõlmab suurema osa Euroopast. Põhjas ulatub levila 68. laiuskraadini. Idas ulatub levila Põhja-Aasiast Jaapanini. Põhja-Aafrikas ja Kagu-Aasias ta ei ela. Eestis on aasakaruslane kõikjal tavaline.
Aasakaruslane elab niitudel, rabades ja noorendikes. Mägedes elab ta kuni 2400 m kõrgusel.
Valmik.
Aasakaruslase tiibade siruulatus on 18–25 mm (teistel andmetel 35–50 mm ). Aasakaruslasel ilmneb tugev suguline dimorfism. Isase tiivad on helekollased roosade servade ja kesktähniga. Emase põhitoon on oranž, tiibade keskel on samuti punane tähn.
Eestis lendab ta päeval juunis ja juulis ühe põlvkonnana. Levila lõunaosas võib aastas olla 2 põlvkonda.
Valmik toitub mitmesugustel põõsastel ja rohttaimedel. Ta võib lennata nii päeval kui öösel; öösiti meelitab valgus aasakaruslasi ligi.
Vastne.
Liblikas muneb toidutaimede lehtede alaküljele. Munad asuvad sagedamini kõrvenõgesel, võilillel, pajulillel ja teelehel. Munad on kollakasvalged ja asuvad rühmiti.
Vastsed on kaetud tumepruunide karvadega. Neil on valge pikitriip punase täpiga. Sügisel nad nukkuvad ja elavad sel kujul talve üle.
Logopeedia

Logopeedia on teadus kommunikatsioonipuuete avaldumisest, ennetamisest, hindamisest ja teraapiast. Logopeedia kui teaduse eesmärgiks on kirjeldada kommunikatsioonipuuete avaldumist, selgitada nende mehhanismi, välja töötada meetodid ja töökorraldus kõne-, hääle- ja keelepuuete, samuti neelamisprobleemide kõrvaldamiseks või leevendamiseks. 
Logopeedidel on Eestis aastast 1989 tegutsev erialaliit Eesti Logopeedide Ühing. Logopeede õpetatakse Eestis vaid Tartu Ülikooli eripedagoogika osakonnas alates aastast 1968. Logopeediks saab pärast 5-aastase kursuse lõpetamist (magistrikraadi omandamist).
Logopeedia Eestis.
Logopeedia alguseks loetakse 1920. aastaid, kui Tartu Ülikooli närvikliiniku kõnehäirete ambulatooriumi juhatajaks sai dr. Viktor Hion. Tema juhtimisel tegeleti alguses peamiselt afaasia ja kogelusega. Pikka aega tegelesid logopeediliste küsimustega vaid arstid. Huviorbiidis oli eelkõige kogelus, kuulmislangusega inimeste kõne, afaasia ja häälduspuuete korrigeerimine.
Esimesed eestlastest logopeedid olid Adele Palm, Lea Nurkse ja August Karu (logopeed), kes õppisid Leningradis M. F. Brunsi juures. Ka Moskva Pedagoogiline Instituut õpetas logopeede.
Naaberdistsipliinid.
Logopeedia on tihedalt integreeritud lingvistika, eripedagoogika, meditsiini (ortodontia, hambaarstiteadus, otorinolarüngoloogia, neuroloogia jpt), psühholingvistika, psühholoogia ja pedagoogikaga.
Aasaöölane

Aasaöölane ("Callistege mi") on liblikaliik öölaste sugukonnast. 
Aasaöölane on Eestis kaunis tavaline. Valmikud on päevase aktiivsusega. 
Röövikud toituvad peamiselt liblikõielistel rohttaimedel, aga ka oblikatel, madaratel, kanarbikul. 
Talvituvad nukuna maapinnal, pruunis kookonis, taimede vahel.
Stephanus VI

Stephanus VI (mõnedes paavstide loendites, kus arvestati ka preester Stephanust, on ta Stephanus VII) oli paavst 896–897. Ta oli 113. paavst.
Stephanus (Stefano) oli pärit Roomast. Ta oli preester Johannese (Giovanni) poeg. Formosus ordineeris Stephanuse 891 Anagni piiskopiks.
Paavstiks saamine.
Stephanus VI valiti paavstiks mais või juunis 896 ja pühitseti ametisse 11. juunil 896.
Laibasinod.
Stephanus VI arendas suhteid Spoleto hertsogi Lambertoga, kes taunis, et Formosus kroonis 22. veebruaril 896 Frangi keisriks Arnulfi.
Jaanuaris 897 lasi Stephanus VI Lamberto ja tema ema Ageltrude ärgitusel kaevata Formosuse säilmed Rooma Peetri kirikus asunud hauast välja. Stephanus VI pidas Lateraani basiilikas sinodi (Synodus Horrenda, Cadaver synod, Leichensynode), kuhu viidi ka paavstirüüsse riietatud Formosuse lagunenud surnukeha. Formosuse kaitsjaks määrati sinodil üks diakon.
Sinodil leiti Formosus olevat süüdi Troyes's antud vande murdmises, kuna ta oli lubanud jääda jäädavalt eksiili ega nõuda tagasi Porto piiskopi ametikohta. Formosus mõisteti sinodil süüdi veel paavsti ametikoha ihaldamises ja kanoonilise õiguse rikkumises, kuna tollase kanoonilise õiguse ja Nikaia I kirikukogu otsuste alusel ei tohtinud piiskoppi määrata ametisse teise piiskopkonda, Formosus oli aga enne paavstiks saamist olnud Porto piiskop.
Sinod kuulutas ka Formosuse teostatud ordinatsioonid ja otsused õigustühisteks. Sinodi otsuse järgi muutus muuhulgas kehtetuks Stephanus VI määramine Anagni piiskopiks Formosuse poolt. Järgnevatel kuudel nõudis Stephanus VI Formosuse poolt ordineeritud vaimulikelt, et need loobuksid oma ametitest. Teisalt jäi Lamberto sinodi otsuse alusel ilma Frangi keisri tiitlist.
Sinodi järel raiuti Formosuse surnukeha paremalt käelt ära kolm sõrme, mida ta oli paavstina kasutanud õnnistamiseks, tema surnukeha maeti esmalt ühishauda, kuid seejärel visati mõni päev hiljem Tiberi jõkke. Üks eremiit leidis paavsti surnukeha ja mattis selle maha. Sinodi ajal tabas Roomat maavärin, mille tagajärjel varises Lateraani basiilika kokku.
Paavstid Theodorus II ja Johannes IX tühistasid laibasinodi otsused, kuid Sergius III rakendas need taas jõusse.
Suhted gallikaani piiskoppidega.
Stephanus VI kinnitas 896 Narbonne'i peapiiskopkonna ja Vézelay kloostri privileegid. Ta tagandas ametist Langres' piiskopi Argrini.
Stephanus VI kultuuriloos.
Kunstnik Jean-Paul Laurens on Stephanus VI-t kujutanud laibasinodit kujutaval maalil.
Surm.
Laibasinodi järel suurenes kevadel 897 Roomas rahva pahameel paavsti vastu, mis kulmineerus rahutustega. Inimesi sütitasid kuuldused Formosuse võimalikest imetegudest ja Lateraani basiilika kokkuvarisemine laibasinodi ajal, milles nähti jumalikku märki. Stephanus VI vangistati ja heideti Castel Sant'Angelosse, kus ta kägistati juulis või augustis oma kongis surnuks.
Stephanus VI maeti Rooma Peetri kirikusse.
Bonifatius VI

Bonifatius VI (ka Bonifacius VI) oli paavst aprillis 896. Ta oli 112. paavst.
Bonifatius (Bonifacio) oli pärit Roomast ja ta oli piiskop Hadrianuse poeg. Bonifatius oli Johannes VIII ajal alamdiakon, kuid paavst tagandas ta vaimulikuseisusest. Bonifatius sai peatselt uuesti vaimulikuks ja ordineeriti preestriks, kuid Johannes VIII tagandas ta taas vaimulikuseisusest väidetavalt ebamoraalsuse pärast. Salvador Miranda andmetel sai Bonifatius Formosuse ajal kardinaliks.
Bonifatius VI valiti paavstiks, kui Roomas toimusid rahvarahutused. Kirikuloolane J. N. D. Kelly eeldab, et ta võis paavstiks saada 11. aprillil 896.
Bonifatius VI suri Roomas 15 päeva hiljem, võimalik et 26. aprillil 896 podagra tagajärjel tekkinud tüsistustesse ja maeti Rooma Peetri kirikusse. Seni polnud ükski paavst nii vähe valitsenud, hiljem on veel vähem valitsenud vaid Urbanus VII.
Paavst Johannes IX tunnistas 898 Rooma sinodil Bonifatius VI paavstiks valimise kanoonilisele õigusele mittevastavaks, kuid alates hilis-keskajast on teda tunnustatud ametliku paavstina.
Romanus (paavst)

Romanus oli paavst augustist novembrini 897. Ta oli 114. paavst.
Romanus (Romano) oli sündinud Galleses ja ta oli Constantinuse (Constantino) poeg. Salvador Miranda andmetel oli ta paavst Marinus I sugulane.
Nicolaus I määras ta 867 San Pietro in Vincoli kardinalpreestriks.
Romanus oli paavst Formosuse pooldaja. Formosuse toetajad valisid ta augustis 897 paavstiks.
Romanus andis Grado patriarhile Vitalisele palliumi ja määras patriarhaadile uusi privileege. Ta kinnitas 15. oktoobril 897 Elne, Roussiloni ja Gerona piiskoppide privileegid. Tema aja mündid kannavad Lamberto nime ja paavsti monogrammi.
Liber Pontificalise järgi oli Romanus võimul neli kuud ja 20 päeva, mille järel sai ta mungaks. Kirikuloolane J. N. D. Kelly eeldab, et Romanus võidi novembris 897 tagandada ametist Formosuse toetajate poolt, kes soovisid võimekamat paavsti. "Catholic Encyclopedia" järgi suri Romanus aga novembris 897. Salvador Miranda arvates võisid Formosuse toetajad ta mürgitada. Ta maeti Rooma Peetri kirikusse.
Kroonik Flodoard de Reims on talle pühendanud värsse.
Heinrich Göseken

Heinrich Göseken vanem (13. aprill 1612 Hannover – 4. detsember (vkj 24. november) 1681 Kullamaa) oli saksa päritolu Eestimaa vaimulik kirja- ja keelemees.
Heinrich Göseken õppis Rostocki ülikoolis. Ta oli aastatel 1634–1636 koduõpetaja Stockholmis, Stockholmi Püha Gertrudi kiriku saksa koguduse õpetaja ja õukonnapastori Johan Rothlöbeni juures. Stockholmi pastor Rothlöbeni kaplanina tegutses ka endine Tartu Ülikooli heebrea keele ja usuteaduse professor Johann Weideling oma abikaasa Dorotheaga. Johann Weidling surma järel kihlus Tallinnast pärit Dorothea Weidling Heinrich Gösekeniga ning nad kolisid 1637. aastal Tallinna, kus elasid pruudi vanemad. 
Tallinna saabumise järel 1637. aastal tutvus ta Eestimaa superintendendi Nils (Nicolaus) Gaza ja Tallinna gümnaasiumi rektori Heinrich Vulpius vanema juures eesti keelega. Seejärel oli Kirbla (1638), Harju-Madise (1639–1641), Kullamaa Püha Johannese koguduse (1641–1681) pastor, Maa-Lääne praostkonna praost ja Tallinna Kuningliku Konsistooriumi assessor.
Tema tähtsaim teos on 1660. aastal ilmunud põhjaeestimurdeline 547-leheküljeline käsiraamat "Manuductio ad Linguam Oesthonicam" ("Juhatus eesti keele õppimiseks"), mis sisaldab üle 9000-märksõnalise saksa-eesti sõnastiku, mis oli on Heinrich Stahli keeleõpetuse järel põhjaeesti keeles teine eesti keele õpik muulastele. Gösekeni sõnaraamat on meie sõnavara uurimisel asendamatu materjali- ja võrdlusallikas, ühtlasi üks huvipakkuvamaid eesti keele mälestisi 17. sajandist.
Pastor Heinrich Gösekeni mälestuseks on epitaaf (1681) ja ristpalk (1682) Kullamaa Püha Johannese kirikus Läänemaal.
Perekond.
Heinrich Göseken oli kolm korda abielus.
Kõigepealt abiellus ta Stockholmis saksa koduõpetajaks olnud Tartu ülikooli erakorralise professori Johann Weidelingi (1603–1635) lese Dorothea Siegeliga (surnud 1650), kes oli Tallinna kaupmehe Martin Siegeli tütar. Abielust sündinud seitsmest lapsest sai poeg Heinrich Göseken nooremast (surnud 1705) Mihkli koguduse pastor.
Seejärel abiellus ta Magdalena von Howeniga (surnud 1672), kes oli Lümanda ja Itäsalme (Soomes; rootsi keeles "Östersundom") mõisa pärushärra, rittmeister Heinrich von Howeni tütar. Abielust sündis kolm tütart, kellest keskmine tütar Gertrud abiellus Kuusalu Laurentsiuse koguduse pastori Johann Wolfgang Böckleriga.
Kolmas abikaasa oli Margaretha Judith von Berg, kes oli Kandla ja "Jeromets"a mõisniku Hans von Bergi tütar.
Esteban Granero

Esteban Félix Granero Molina (sündinud 2. juulil 1987 Madridis) on Hispaania jalgpallur, kes kuulub poolkaitsjana Espanyoli klubi rivistusse. Mitmekülgse mängijana, kelle tugevusteks on hea sööt, pealelöök ja tehnika, võib ta mängida nii mängujuhi kohal, ründava poolkaitsjana kui ka mõlemal äärel. 
Granero hüüdnimeks on El pirata (eesti keeles piraat).
Klubikarjäär.
Granero liitus Real Madridiga kaheksa-aastaselt ning tema talent avaldus juba varakult. All 10-aastaste vanuseklassis mängides lõi ta ühe hooajaga 83 väravat ja 1999. aastal oli alla 12-aastaste meeskonna kapteniks. 2006. aastal võitis Granero oma meeskonnaga, kuhu kuulusid teiste seas ka Juan Manuel Mata ja Alberto Bueno turniiri Copa de Campeones Juvenil de Fútbol, mis on alla 19-aastaste vanuseklassi ametlik tippturniir Hispaanias ja mida korraldab Hispaania jalgpalliliit. 
17-aastaselt liitus Granero Reali C-meeskonnaga ning hooajal 2005-2006 sai ta Hispaania neljanda liiga oma piirkonna parima mängija auhinna, mida annab välja ajakiri Don Balón. Samal hooajal tegi ta ka debüüdi Real Madridi duubelmeeskonna Real Madrid Castilla rivistuses Albacete Balompié vastu, andes kohtumises väravasöödu. 
Hooajal 2006-2007 kaasati Granero teises divisjonis mänginud Castilla koosseisu ning ajapikku võitis ta peatreener Mícheli usalduse ja sai põhikoosseisu mängijaks. Järgmise hooaja eel kaasati reservmeeskonnast Reali põhikoosseisu samuti koos Graneroga klubi enda noortesüsteemist esile kerkinud Rubén de la Red, Javi García ja Adrián González, kuid Granerole esialgu võimalust ei antud. Castillas jätkamise asemel siirdus ta üheaastase laenulepingu alusel Madridi klubisse Getafe CF. 
Pärast edukat hooaega Getafes, mille käigus jõudis ta klubiga UEFA karikasarjas veerandfinaali, naasis Granero 2008. aasta suvel Real Madridi. Juba veidi hiljem, 13. juulil, omandas Getafe aga Granero mängijaõigused täielikult, kui Real jättis endale lepinguga õiguse mängija tagasi osta. 
21. juulil 2009 otsustas Real kasutada oma tagasiostu õigust ja maksis Granero eest väidetavalt 4 miljonit eurot. Suviste treeningmängude käigus lõi Granero kolm väravat ning oma esimese värava võistlusmängus lõi ta 12. septembril 2009 3-0 võidumängus RCD Espanyoli vastu. 
Koondisekarjäär.
2006. aastal aitas Granero Hispaania alla 19-aastaste koondisel tulla Euroopa meistriks. Debüüdi alla 21-aastaste koondises tegi ta 6. veebruaril 2007 sõprusmängus Inglismaa vastu. Granero kuulus Hispaania koondisse, mis esindas riiki 2009. aastal alla 21-aastaste Euroopa meistrivõistlustel.
Isiklikku.
Granero kirg jalgpalli vastu ei piirdu ainult ise mängimisega, vaid mitu aastat on ta juhendanud laste meeskonda ühes Madridi eeslinna koolis. Oma lemmikjalgpalluriteks peab ta Diego Maradonat, Zinédine Zidane’i ja Rauli. Hüüdnime "Piraat" sai Granero oskuse eest ootamatutes olukordades pall enda valdusse saada. Kui ta värava lööb, tähistab Granero seda kattes ühe silma käega nagu piraatidel. 
Jalgpalli mängimise kõrval õpib Granero ülikoolis psühholoogiat.
Olavi Teppan

Olavi Teppan (sündinud 6. detsembril 1974) on eesti tõlkija ja toimetaja.
Olavi Teppan on õppinud Tartu Ülikoolis ajalugu.
Tõlkijana on ta töötanud 1996. aastast. Aastatel 2010–2017 oli ta Koolibri ilukirjandussarja Ajavaim juhtivtoimetaja.
Aleksei Kuznetsov

Aleksei Kuznetsov (vene keeles "Кузнецов Алексей Александрович") (20. veebruar () 1905 Borovitši Novgorodi kubermang Venemaa Keisririik – 1. oktoober 1950 NSV Liit), oli Nõukogude riigitegelane, kindralleitnant (1943), NLKP KK sekretär, kes hukati kommunistliku partei sisese võimuvõitluse tagajärjel fabritseeritud nn. Leningradi süüasja tulemusena 1950. aastal.
Aleksei Kuznetsov sündis Novgorodi kubermangus Borovitšis, kus sai ka keskhariduse ning alustas tööd Borovitši saekaatris, kust suunati 1924. aastal komsomolitööle. Aastatel 1924–1932 töötas Novgorodi oblastis ja Leningradis komsomolitööl, kust suunati 1932. aastal ÜK(b)P Leningradi oblastikomitee instruktoriks.
Leningradi süüasi.
13. augustil 1949 Aleksei Kuznetsov vahistati ning mõisteti süüdi NSV Liidu Ülemkohtu Sõjakolleegiumi poolt väljasõiduistungil Leningradi Ohvitseride majas 30. septembril 1950. Hukati mahalaskmise teel 1. oktoobril 1950.
Aleksei Kuznetsov rehabiliteeriti NSV Liidu Ülemkohtu Sõjakolleegiumi poolt 30. aprillil 1954. 26. veebruaril 1988 taastati NLKP KK juures asuva Parteikontrolli Komisjoni otsuse alusel Aleksei Kuznetsovi NLKP liikmesus 1925. aastast.
Parteilised ja riiklikud ametikohad.
Teise maailmasõja ajal
Langus ja repressioonid
Eripedagoogika (ajakiri)

Eripedagoogika on Eesti Eripedagoogide Liidu väljaantav alates 1996. aastast ilmuv ajakiri. Ajakirjas ilmuvad eripedagoogikat, sealhulgas logopeediat puudutavad teadusartiklid, selle valdkonna uudised ning kokkuvõtted toimunud koolitustest ja teemapäevadest jms.
Ajakiri ilmub kord kvartalis.
Tüürpoord

Tüürpoord on laeva või mõne muu aluse parempoolne parras näoga vööri ehk laeva sõidu suunas vaadates. 
Tüürpoordi sõna tuleneb arvatavalt sellest, et tüür ehk rool paiknes ja kinnitus vanaaja laevadel algselt peamiselt paremas pardas. 
Laeva tüürpoord on tähistatud roheliste navigatsioonituledega. 
Tüürpoordi vastand on pakpoord.
Pakpoord

Pakpoord on laeva või mõne muu aluse vasak parras näoga vööri suunas oleva laevalolija suhtes. 
Laeva pakpoord on tähistatud punaste navigatsioonituledega.
Pakpoordi vastand on tüürpoord.
Tallinna–Kloogaranna rongiliin

Tallinna–Kloogaranna rongiliin on Elroni opereeritav rongiliin lõpp-peatustega vastavalt Tallinnas Balti jaamas ja Lääne-Harju vallas Kloogarannas. Liini pikkus on 39 km, sellel opereerivad AS Elroni elektrirongid Stadler FLIRT. Reisijatevedu liinil avati juunis 1960.
Liinile jääb 18 peatust: Tallinn (Balti jaam), Lilleküla, Tondi, Järve, Rahumäe, Nõmme, Hiiu, Kivimäe, Pääsküla, Laagri, Urda, Padula*, Saue, Valingu, Keila, Niitvälja, Klooga ja Kloogaranna raudteepeatus. 
Reisijateveo tsoone on neli: 1., 2., 3. ja 4. tsoon. 1. tsoon jääb Balti jaama ja Laagri raudteepeatuse vahele. Kuni Valinguni on 2. tsoon. Kuni Niitväljani on 3. tsoon. Viimased kaks peatust (Klooga ja Kloogaranna) jäävad juba 4. tsooni. Urda ja Padula raudteepeatuses toimub rongi sisenemine ja väljumine vaid läbi multifunktsionaalse ala.
Elju Kubi

Elju Kubi (kuni 1975. aastani Elju Gunjakova; sündinud 25. märtsil 1951) on endine eesti kettaheitja. 
Tema nimel on Eesti rekord naiste kettaheites tulemusega 65.00 (1987).
Aastatel 1971–1994 võitis ta Eesti meistrivõistlustel kettaheites kümme kuld-, kaheksa hõbe- ja kaks pronksmedalit ning parandas viis korda Eesti rekordit.
Kuulitõukes on tema isiklik rekord 15.70 (1987).
Ta on tulnud kettaheites veteranide maailmameistriks (1991) ja Euroopa meistriks (1990).
Patkuli trepp

Patkuli trepp on trepp Tallinna kesklinnas, Toompea kõrgendiku põhjapoolsel küljel. 
Trepp ühendab all-linna Toompeaga Balti jaama poolsest küljest.
Patkuli trepp algab Nunne tänava kõrval Snelli tiiki ümbritseva Toompargi Toompea põhjaküljelt ning tõuseb mööda mäenõlva Toompeal Rahukohtu tänav 3 ja 5 hoonete vahelisel alal asuvale Patkuli vaateplatvormile.
Trepp ehitati 1903. aastal ja avati 6. oktoobril 1903. aastal. Trepil on 157 astet. Trepp lõppes üleval väravaga, mis oli 20. sajandi alguses avatud kella kaheksast viieni ning mille lahtiolekut tähistas heisatud lipp, et linnakodanikud asjatult üles ei roniks, kui värav on suletud.
Nimi.
Patkuli trepp nimetati Dietrich Friedrich von Patkuli auks (Põhjasõja ajal oli ta aastatel 1707–1710 Tallinna asekuberner ja 1709. aastast Eestimaa kindralkuberneri Nils Strombergi kohusetäitjana Eestimaa asekuberner).
1939. aastal nimetas Tallinna linnavolikogu Patkuli trepi ümber Toompea trepiks.
Aasovi-Sõvaši rahvus-looduspark

Aasovi-Sõvaši rahvus-looduspark (ukraina keeles "Азово-Сиваський національний природний парк", vene keeles "Азово-Сивашский национальный природный парк"; varem Aasovi-Sivaši looduskaitse-jahimajand, Aasovi-Sivaši looduskaitseala) on rahvuspark Ukrainas Hersoni oblasti lõunaosas ja Krimmi Autonoomse Vabariigi põhjaosas Aasovi mere lääneosas Bõrjutšõi Ostrivi saarel.
Selle pindala on 521,54 km². Kogu maa kuulub rahvuspargile.
Looduskaitsetsooni kuulub 38 975,3 ha, reguleeritud rekreatsiooni tsooni 599,1 ha, statsionaarse rekreatsiooni tsooni 108,7 ha, majandustsooni 12 473 ha.
Rahvuspargi territooriumil kasvab 308 liiki taimi, millest 12 on kantud Ukraina punasesse raamatusse. Loomaliike elab seal 250, millest 48 on kantud Ukraina punasesse raamatusse. 
Ajalugu.
Looduskaitseala (linnukaitseala) asutati 1927. Aastal 1970 oli selle pindala 120 km² ning ta asus tervenisti Hersoni oblasti territooriumil.
Rahvuspark loodi 25. veebruaril 1993 looduskaitseala baasil.
Oimusagar

Oimusagar ehk temporaalsagar on ajukoore osa, mis tegeleb põhiliselt kuulmise ja mälestuste moodustamisega.
Funktsioonid.
Temporaalsagaras toimub auditoorse info töötlus, kõne mõistmine ning visuaalsete objektide äratundmine. Ülemises temporaalvaos sobitatakse kokku visuaalset ja auditoorset infot, sealt tuleneb sotsiaalse kognitsiooni oskus ning toimetatakse objektide kategoriseerimine. Mandelkeha hoolitseb afektide ja sensoorsele infole emotsionaalse tähenduse andmine eest. Hippokampus vastutab ruumis orienteerumise ning koos mediaalsete koorepiirkondadega ka sensoorse sisendi talletamine eest pikaajalisse mällu.
Kuklasagar

Kuklasagar ehk oktsipitaalsagar on peaaju tagumises osas, kuklaluu all paiknev ajuosa, mis tegeleb nägemisega.
Kuklasagarat eristab kiirusagarast parietaal-oksipitaalvagu. Siiski on kuklasagaraid raske kiiru ja oimusagaraist eristada, kuna kuklakude seguneb teiste regioonidega.
Kannusvagu ("Sulcus calcarinus"), mis koosneb primaarsest koorest, jagab nägemisvälja ülemiseks ja
alumiseks pooleks.
Ventraaltasandil paiknevad lingvaal- ja fusiformkäärud.
Kuklasagara kahjustusega seostatakse vaatevälja defekte, kortikaalset amauroosi, visuaalseid agnoosiaid, akromatopsiat, metamorfopsiaid, illusioone ja hallutsinatsioone.
Kiirusagar

Kiirusagar ehk parietaalsagar on ajukoore osa, mis paikneb kiiruluu all.
Kiirusagar vastutab objektide ruumilise asetuse ja liigutuste kooskõlastamise eest. Ühtlasi hoolitseb see liigutuste õige järjekorra eest ning võimaldab samal ajal mitme asjaga tegeleda.
Kiirusagar on eest piiritletud tsentraalfissuuriga, ventraalselt Sylviuse fissuuriga, dorsaalselt vöökääru ja tagant kiiru-kukla vaoga.
Kiirusagar koosneb posttsentraalkäärust (Brodmanni piirkonnad 1, 2 ja 3), ülemisest kiirusagarikust (5 ja 7), parietaalsest operkulumist (43), supramarginaalkäärust (40) ja angulaarkäärust (39). Neist kahte viimast nimetatakse kokku kiirusagara alumiseks osaks.
Belus

"Belus" on Burzumi seitsmes album. See on esimene album pärast kümneaastast pausi ning pärast Varg Vikernesi tingimisi vabanemist vanglast, kus ta oli peaaegu 16 aastat mõrva eest.
Albumi esialgne pealkiri pidi olema "Den Hvite Guden" ('valge jumal'), kuid et seda hakati seostama rassismiga, võeti pealkirjaks "Belus", mille tähendus on sama. Esialgse info kohaselt pidid albumi sisse- ja väljajuhatavad lood "ambient"-stiilis, kuid ülejäänud "black metal". Lõplikul versioonil on vaid intro "ambient"i-laadne.
29. jaanuaril ilmus Burzumi kodulehele uuendatud lugude nimekiri. Eemaldatud olid lood "Besolek til Kelio", "Alvenes Dans" ja "Sverddans", mis olid usutavalt "ambient"-stiilis, ning muudeti esimese loo kirjapilti, mis algselt oli "Lukans Renkespill".
Otsmikusagar

Otsmikusagar ehk frontaalsagar paikneb selgroogsetel loomadel peaajus, suuraju poolkerade eesmises osas, tsentraalvaost ("sulcus centralis") eespool ja tegeleb stiimulitele reageerimisega.
Otsmikusagar jaguneb premotoorseks korteksiks, mis tegeleb otsuste vastuvõtmisega vastavalt välistele stiimulite, ja primaarseks motoorseks korteksiks, mis asub tegevusse väliste stiimulite puudumisel ning vastutab käitumise planeerimise ja liigutusteks valmistumise eest.
Otsmikusagara eesmine osa jaguneb kahe horsiontaalvao abil:
Otsmikusagara alumisel küljel paikneb haistmisaju (sh haistmissibul), mis käivitub meie enda lõhna peale. 
Selles ajupiirkonnas on põhiliseks neurotransmitteriks dopamiin.
Vintri dessant

Vintri dessant oli 1944. aasta 12. oktoobri ööl, neli päeva pärast Tehumardi öölahingut, polguülem Ilmar Pauli juhtimisel toimunud Punaarmee 7. Eesti Laskurdiviisi 300. Laskurpolgu ebaõnnestunud dessantoperatsioon Sõrve poolsaare vallutamiseks Hindu ja Vintri küla vahelisel rannal Saaremaal, milles hukkus üle 200 eestlase ja vangi võeti 215 meest.
Saksa poolel oli pataljoniülem Hermann Ulrichs.
Seni kõige põhjalikumalt 8. Eesti Laskurkorpuse sõjateed uurinud ajaloodoktor Peeter Larini andmeil läks dessanti 745 meest, kellest tagasi ei tulnud 575.
Vintri dessandi mälestuskivi asub Sõrve maantee ääres.
Põldmurakas

Põldmurakas ehk põldmari ("Rubus caesius") on roosõieliste sugukonda muraka perekonda kuuluv liik. 
Rahvapärased nimetused.
Tema rahvapärased nimetused on marivars, põldvääne ja karumarjad.
Levila ja kasvukoht.
Põldmurakas kasvab Kesk- ja Ida-Euroopas, Kaukaasias, Lääne-Siberis, Kesk- ja Väike-Aasias. Eestis on ta levinum Lääne-Eestis. Mõnel pool maailmas peetakse teda umbrohuks.
Kõige sagedamini kasvab põldmari tee- ja metsaservadel, eriti loo- ja palumetsade läheduses. Ta eelistab lubjarohket pinnast.
Kirjeldus.
Põldmurakas on ühekojaline sageli lamanduv põõsas, mis kasvab 0,5–1,5 meetri kõrguseks. Ta võib olla koguni roomav: vars hoidub vastu maad ja võib kogu ulatuses juuri alla võtta. Vars on kaetud peente jäikade karvakeste või ebakorrapärase kujuga ogadega. Varjulises alusmetsas kasvavad põldmarjad on rohkem põõsa kujuga ja ogasidki on neil palju vähem.
Tema lehed on jagunenud kolmeks osaks, justkui kasvaksid nad varrel kolmekaupa. Leheroots on 4–7 cm pikk ja samuti ogaline. Lehed on saagja servaga ja samuti karvased. Lehed jäävad põldmarjale sageli talveks külge, ainult muutuvad tumepunaseks. Põldmuraka lehti kasutatakse tee surrogaadi saamiseks.
Taim õitseb juunis ja juulis. Tema kahesugulised õied on valged ja suhteliselt suured, umbes 2 cm läbimõõduga. Õielehed on ellipsikujulised. Tupplehed on kolmnurksed, teritunud tipuga, vahel alusel näärmekarvadega ja hoiduvad hiljem vilja ligi. Tolmukad on peaaegu sama pikad kui emakas.
Vili on suurte luuseemnetega koguluuvili. See on toorelt roheline, aga küpsedes muutub algul punaseks ja lõpuks mustaks. Küps vili on mõnikord hallika kirmega. Hallikas kirme muudab viljad sinakaks ja see on taimele ka teadusliku nimetuse andnud: "caesius" tähendab ladina keeles kahvatusinist. Viljad on toiduks mitut liiki lindudele, kes ühtlasi levitavad taime seemneid.
Kasutamine.
Kulinaarias.
Vili on söödav inimestelegi, kuid küpseid vilju on väga raske korjata ilma neid purustamata. Vili on väga mahlane, kuid halvemate maitseomadustega kui teised murakad, teised samasse perekonda kuuluvate liikide viljad. Põldmuraka luuviljades on ka kivid suhteliselt suured. Ometi on nii mõnegi arvates põldmarjad meeldiva maitsega ning nende korjamine väärib sellega kaasnevaid kriimustusi ja plekke. Viljadest valmistatakse hoidiseid, näiteks moosi, keedist, mahla ja marmelaadi.
Meetaimena.
Põldmurakas on hea meetaim. Ta annab külluslikult nektarit, mis võimaldab mesilastel igalt hektarilt keskmiselt 20 kg mett korjata. Põldmurakamesi on hele ja läbipaistev, mõnikord kollaka varjundiga ning lõhnab meeldivalt.
Pertti Karppinen

Pertti Johannes Karppinen (sündinud 17. veebruaril 1953 Vehmaa vallas) on soome sõudja, kolmekordne olümpiavõitja ja kahekordne maailmameister.
Pertti Karppinen osales ühepaadil olümpiamängudel viis korda, aastatel 1976–1992. Lisaks ühepaadil saadud medalitele on ta maailmameistrivõistlustelt saanud koos vend Reima Karppisega hõbemedali ka paarisaeruliste kahepaadil.
Sportlaskarjääri ajal töötas ta tuletõrjujana, pärast tippspordist loobumist on tegutsenud ettevõtjana.
2009. aastal sai ta koos poeg Juho Karppisega Soome meistrivõistlustel kahepaadil pronksmedali.
Pertti Karppinen valiti Soome aasta sportlaseks 1979. ja 1980. aastal.
Tapio Korjus

Seppo Tapio Aleksanteri Korjus (sündinud 10. veebruaril 1961 Vehkalahtis) on soome endine odaviskaja, olümpiavõitja.
Tapio Korjus võitis odaviske 1988. aasta Sŏuli olümpiamängudel tulemusega 84.28.
Tal on magistrikraad kehakultuuri alal ning pärast tippspordist loobumist on ta töötanud treenerina. Tema käe all on treeninud teiste seas Mikaela Ingberg.
Rohulauk

Rohulauk ("Allium oleraceum") on liilialiste sugukonda laugu perekonda kuuluv mitmeaastaste rohttaimede liik. 
Morfoloogia.
Rohulauk kasvab 25–70 cm kõrguseks. Selle alumine kolmandik kuni pool on kaetud sileda, harvem krobelise lehekattega. Taimel on 3–4 lineaalset lehte, mis on 1–2 mm laiad, siledad või krobelised, varrest lühemad ja ülemises otsas tõmbuvad varrest eemale, vahel koguni rulli või allapoole.
Taime sibul on munajas, läbimõõduga umbes 1 cm. Sibula pealmised kihid on pruunikad või hallikad, peente paralleelsete leheroodudega.
Õietupp on kaks-kolm korda õisikust pikem. Õisik on kohev, nuti- või poolkerakujuline ja selles on vähe õisi. Õieraod ei ole ühepikkused, neid on 2–4, vahel kuni 6, need on õisikust pikemad ja tavaliselt paindunud. Õiekate on kellukakujuline. Seda moodustavad õielehed on roosakad, harvem rohekad, 6–7 mm pikad ja kõik ühesugused, piklikud ja nüri otsaga. Tolmukaniidid on sama pikad kui õielehed, nõeljad ja alumise viiendiku ulatuses õielehega kokku kasvanud. Tolmukapead on kollased. Emakas ulatub õisikust välja.
Taim õitseb juunis-juulis, harvem augustis. Vili on kupar. Kupra poolmed on äraspidimunajad ja umbes 6 mm pikad.
Paljunemine.
Taim paljuneb nii seemnete kui ka tütarsibulate ja õisikus tekkivate sigisibulate abil. Tütarsibulad kasvavad mulda nii-öelda emasibula kõrvale. Olukord, kus õisikus üldse õisi ei ole, vaid ainult sigisibulad, on rohulaugul siiski märksa haruldasem kui talle lähedasel nurmlaugul.
Levila.
Levinud mitmel pool Euroopas, kuid puudub suurtel aladel Põhja- ja Lõuna-Euroopas, esineb ka Kaukaasias ja Siberis, sisseviiduna Põhja-Ameerikas.
Eestis on ta sage.
Kasvukoht.
Ta eelistab kuiva pinnast, kuid kasvab hästii ka tugevalt savises ja niiskes pinnases. Ta kasvab eeskätt teiste rohttaimede hulgas, mitte metsas. Kõige rohkem sobib talle järsk lubjarohke maapind, mis on päikesepaistele avatud, näiteks jõekallastel või lammil. Niisugused kohad on tänapäeval harvaks jäänud, sest inimene on need muuks otstarbeks kasutusele võtnud. See on mõjunud halvasti rohulaugu arvukusele. 
Kasutamine.
Taimes sisalduvad väävliühendid annavad talle tugeva lõhna ja maitse. Sellepärast on kõiki laukusid rahvameditsiinis ammu kasutatud pisikuid hävitava ainena. Ühtlasi sisaldab rohulauk rikkalikult C-vitamiini. Rohulauk paljuneb kiiresti nagu umbrohi ja sellepärast on temast raske lahti saada.
Erijooned.
Rohulauk on Eestis kasvavatest taimedest kõige sarnasem Lääne-Eestis kasvava nurmlauguga. Neid eristab see, et nurmlaugu õisiku alusel on kõigest üks varakult varisev kilejas kandeleht, aga rohulaugul on kandeleht kaheks jagunenud, mida mõnikord on kirjeldatud ka kahe kandelehena. Nurmlaugu õisikus asuvad sigisibulad väga tihedalt üksteise kõrval.
Tallinna–Keila rongiliin

Tallinna–Keila rongiliin on Elroni opereeritav rongiliin lõpp-peatustega vastavalt Tallinnas Balti jaamas ja Keilas Keila raudteepeatuses. Liini pikkus 26,1 km. 
Liinile jääb 15 peatust: Tallinn (Balti jaam), Lilleküla, Tondi, Järve, Rahumäe, Nõmme, Hiiu, Kivimäe, Pääsküla, Laagri, Urda, Padula (Peatuvad ainult Tallinn-Turba rongid) Saue, Valingu ja Keila raudteepeatus. 
Reisijatevedu on raudteel jaotatud kolme tsooni vahel – I kuni III tsoon. I tsoon jääb Balti jaama ja Laagri vahele, II tsoon Urda ja Valingu vahele ning III tsoon on Keila. Padula raudteepeatuses toimub rongi sisenemine ja väljumine vaid läbi multifunktsionaalse ala.
Tuliohakas

Tuliohakas ("Cirsium vulgare") on korvõieliste sugukonda ohaka perekonda kuuluv kaheaastane rohttaim.
Tuliohakas kasvab pärismaisena Euroopas, Aasias ja Põhja-Aafrikas.
Taim kasvab 30–120 cm kõrguseks. Ta õitseb juulist septembrini.
Tallinna–Paldiski rongiliin

Tallinna–Paldiski rongiliin on Elroni opereeritav rongiliin lõpp-peatustega vastavalt Tallinnas Balti jaamas ja Harju maakonnas Paldiskis. Liini pikkus 48 km.
Liinile jääb 21 peatust: Tallinn (Balti jaam), Lilleküla, Tondi, Järve, Rahumäe, Nõmme, Hiiu, Kivimäe, Pääsküla, Laagri, Urda, Padula (Tallinn - Paldiski rongid ei peatu, aga Tallinn - Turba peatub.) Saue, Valingu, Keila, Niitvälja, Klooga, Klooga-Aedlinn, Põllküla, Laoküla ja Paldiski raudteepeatus. Tulevikus kavandatakse Laoküla ja Paldiski vahele lisapeatust, mis jääks Paldiski Lõunasadama juurde. 
Reisijatevedu on raudteel jaotatud nelja tsooni vahel – 1., 2., 3., ja 4. tsoon. 1. tsoon jääb Balti jaama ja Laagri raudteepeatuse vahele. Kuni Valingu raudteepeatuseni on 2. tsoon. Kuni Niitvälja raudteepeatuseni on 3. tsoon. Viimased viis peatust (Kloogalt Paldiskini) jäävad juba 4. tsooni. Padula, Põllküla ja Laoküla raudteepeatuses toimub rongi sisenemine ja väljumine vaid multifunktsionaalse ala kaudu.
Tallinna–Keila kiirrongiliin

Tallinna–Keila kiirrongiliin on AS Eesti Liinirongid opereeritav rongiliin lõpp-peatustega vastavalt Tallinnas Balti jaamas ja Keilas Keila raudteepeatuses. Liini pikkus on 26,1 km. 
Liinile jääb kaheksa peatust: Tallinn (Balti jaam), Lilleküla, Tondi, Nõmme, Pääsküla, Laagri, Saue ja Keila raudteepeatus. 
Reisijatevedu on raudteel jaotatud kolme tsooni vahel – I kuni III tsoon. I tsoon jääb Balti jaama ja Laagri vahele, II tsoon Urda ja Valingu vahele ning III tsoon on Keila.
Ohakas

Ohakas ("Cirsium") on korvõieliste sugukonda kuuluv rohttaimede perekond.
Perekonda kuulub umbes 250 liiki.
Harilik orashein

Harilik orashein ("Elymus repens") on kõrreliste sugukonda orasheina perekonda kuuluv mitmeaastane rohttaim.
Harilik orashein kasvab pärismaisena Euroopas, Väike-Aasias ja Põhja-Aafrikas, võõrliigina ka Ameerikas ja Kaug-Idas. Ta on ka Eestis tavaline; kasvab teeservades, niitudel, jäätmaadel. Põldudel ja aedades on ta üks tülikamaid umbrohtusid.
Taim kasvab 20–130 cm kõrguseks. Vars on püstine; lehed pikad, umbes 1 cm laiused. Õied moodustavad 3–7 kaupa pähiku.
Orashein paljuneb risoomi abil, harvem ka seemnetega.
Ilja Siltšukov

Ilja Siltšukov (valgevene keeles Iлля Сiльчукоў; vene keeles Илья Сильчуков; sündinud 4. veebruaril 1982 Minskis) on Valgevene ooperilaulja, bariton. Ta pälvis 2007. aastal Pärnus toimunud Klaudia Taevi nimelisel Rahvusvahelisel Ooperilauljate Konkursil III preemia.
On lõpetanud Valgevene Riikliku Muusikaakadeemia ja on samast aastast Valgevene Riikliku Ooperiteatri solist. Rolle koduteatris: Onegin (Jevgeni Onegin), Robert (Jolanta), Korolevitš (Surematu Kaštšei), Germont (Traviata), Amantio di Nicolao (Gianni Schicchi).
MTÜ PromFest

MTÜ PromFest on Eesti mittetulundusühing, mis korraldab koostöös Endla teatriga Pärnu rahvusvahelist ooperimuusika festivali PromFest ja Klaudia Taevi nimelist noorte ooperilauljate konkurssi.
Emaputk

Emaputk ("Angelica palustris") on sarikaliste sugukonda kuuluv õistaim.
Keila–Paldiski raudteelõik

Keila–Paldiski raudteelõik on 20,8 kilomeetri pikkune üheteeline laiarööpmeline raudtee Harju maakonnas Keila ja Paldiski raudteejaama vahel. Elektrifitseeritud kogu trassi pikkuses. Kuulub Eesti Raudteele.
Tänaseks Keila–Paldiski raudtee äärde rajatud 3 raudteejaama (Keila, Klooga ja Paldiski) ja 4 peatuspunkti (Niitvälja, Klooga-Aedlinn, Põllküla, Laoküla). Tulevikus kavandatakse Laoküla ja Paldiski vahele lisarongipeatust, mis jääks Paldiski Lõunasadama juurde.
Reisijatevedu on raudteel jaotatud B- ja C-tsooni vahel. Kaks peatust (Keila ja Niitvälja) jäävad B- ja ülejäänud C-tsooni.
Ajalugu.
Raudtee (osana Balti raudteest) Paldiski, kui olulise jäävaba Vene Keisririigi sadamalinna, ja Peterburi vahel ehitas Balti aadlikest moodustatud Balti Raudtee Selts aastatel 1868–1870.
1958. aastal alustati Keila-Klooga raudteelõigu elektrifitseerimist, millega jõuti lõpule sama aasta detsembriks. 
Kolm aastat hiljem avati pidulikult ka elektrifitseeritud Klooga Paldiski teelõik ning algas regulaarne elektrirongide liiklus.
1960. aasta suvel avati Klooga jaamast uue raudteena ehitatud ja elektrifitseeritud Klooga–Kloogaranna raudteelõik. Oktoobriks 1961 elektrifitseeriti Klooga-Paldiski 11,8 km teelõik. Liiklus Paldiskisse avati sama aasta 4.novembril. 
2010. aastaks olid kõik reisiplatvormid (perroonid) ümberehitatud Euroopa kõrgusele (550 mm).
Alates 2011. aastast on raudtee omanik Eesti Raudtee teostamas kontaktvõrgu väljavahetamist ning rööbastee kapitaalremonti, hoidmaks ja tõstmaks reisirongide kiiruse kuni 120 km/h, kaubarongidele kuni 80 km/h.
Raudteeliinid.
Keila–Paldiski raudtee piires toimub reisijatevedu Tallinna–Paldiski (1961) ja Tallinna–Klooga-Ranna raudteeliinil (1960). 
Reisijatevedu liinidel teostab Elron elektrirongidega Stadler FLIRT.
Ants Kull

Ants Kull (sündinud 1961) on eesti jurist.
Ta on Eesti Riigikohtu tsiviilkolleegiumi kohtunik, endine vandeadvokaat.
Ants Kull lõpetas Tartu Ülikooli õigusteaduskonna aastal 1984. 
Ta valiti riigikohtunikuks 1996 ja selle tsiviilkolleegiumi esimeheks 2004.
Jaak Luik

Jaak Luik (sündinud 14. märtsil 1953) on Eesti endine riigikohtunik, endine maakohtu kohtunik ja esimees.
Ta nimetati riigikohtuniku ametisse 21. detsembril 1993.
Ta esitas avalduse ametist vabastamiseks alates 1. detsembrist 2019 pensionile jäämisega seoses.
Theodorus II

Theodorus II (ka Theodor II) oli paavst novembris või detsembris 897 või jaanuaris 898. Ta oli 115. paavst.
Theodorus (Teodoro) oli sündinud Roomas ja ta oli Photiuse (Fozio) poeg. Paavst Formosus pühitses ta kardinaldiakoniks.
Theodorus II valiti kirikuloolase J. N. D. Kelly järgi paavstiks novembris 897 Formosuse toetajate poolt. Salvador Miranda järgi sai ta paavstiks detsembris 897. 
Theodorus II asus Roomas taastama avalikku korda. Ta pidas sinodi, kus rehabiliteeriti laibasinodil hukka mõistetud Formosus ja tühistati laibasinodi otsused. Laibasinod oli nõudnud Formosuse poolt ordineeritud vaimulikelt loobumist oma ametitest, kuid Theodorus II sinod kohustas neil vaimulikel laibasinodi tõttu tehtud loobumisotsused põletada.
Theodorus II lasi ka Formosuse surnukeha matta pidulikult tagasi Rooma Peetri kirikus asunud hauda.
Kelly järgi suri Theodorus II novembris 897, Miranda järgi aga detsembris 897 või jaanuaris 898. Kelly järgi pole tema surma põhjus teada, Miranda oletab aga, et ta tapeti. Theodorus II maeti Rooma Peetri kirikusse.
Theodorus II valitses 20 päeva. See oli lühim valitsemisaeg pärast Bonifatius VI-t. Hiljem on veel vähem valitsenud vaid Coelestinus IV.
Kroonik Flodoard de Reims on Theodorus II-t tunnustanud.
Johannes IX

Johannes IX (ladinapäraselt Ioannes IX) oli paavst aastatel 897–900. Ta oli 116. paavst.
Johannes (Giovanni) oli sündinud Tivolis ja ta oli Rampoalduse (Rampoaldo) poeg. Johannes sai benediktiini mungaks. Paavst Formosus ordineeris ta kardinaldiakoniks, Salvador Miranda andmetel ka preestriks.
Paavstiks saamine.
Theodorus II surma järel valisid Stephanus VI toetajad Lateraani basiilikas detsembris 897 paavstiks Caere piiskopi Sergiuse. Formosuse toetajad valisid Johannes IX kirikuloolase J. N. D. Kelly järgi paavstiks jaanuaris 898, Salvador Miranda järgi aga detsembris 897. Johannest toetas ka Spoleto hertsog Lamberto.
898. aasta Rooma sinod.
Johannes IX pidas aprillis 898 Roomas sinodi, kus tühistati laibasinodi otsused ja kohustati Formosuse poolt ordineeritud vaimulikel põletama laibasinodi tõttu tehtud otsused, mille alusel olid nad loobunud oma ametitest.
Sinod tunnistas Formosuse ordinatsioonid ja muud otsused kehtivateks, erandiks oli vaid Arnulfi kroonimine Frangi keisriks, mida peeti "barbaarseks." Sinod keelas ka piiskoppide asumise teise piiskopkonna etteotsa. Sinodi otsuse alusel tühistati taasordineerimised ja keelati kohtupidamine surnud isiku üle.
Sinodil kuulutati kanoonilisele õigusele mittevastavaks ka Bonifatius VI paavstiks saamine.
Sinod otsustas, et paavst tuleb valida piiskoppide ja vaimulike poolt Rooma senati ning kodanike palvel, kuid ta tuleb pühitseda ametisse Frangi keisri saadikute juuresolekul.
Sinodi otsuse alusel ekskommunitseeriti kuus laibasinodil osalenud Stephanus VI toetanud vaimulikku, sealhulgas ka Caere piiskop Sergius, kes pidid minema eksiili. Ülejäänud laibasinodil osalenud vaimulikud said patukahetsuse järel andestuse.
Ravenna sinod.
Johannes IX pidas Rooma sinodi järel Ravennas sinodi, kus keiser Lamberto juuresolekul kinnitati Rooma sinodi otsused. Paavst kuulutas Lamberto Frangi keisriks. Ravenna sinodi otsuse alusel võis iga Rooma vaimulik ja kodanik apelleerida Frangi keisrile.
Suhted Konstantinoopoli patriarhiga.
Johannes IX tunnustas Konstantinoopoli patriarhi Antonios II Kauleast. Ta kinnitas patriarh Ignatios I-st toetanud metropoliit Stylianosele, et Rooma tunnustab patriarhidena Ignatios I, Photios I-st (tema teist ametiaega), Stephanos I-st ja Antonios II Kauleast.
Suhted gallikaani piiskoppidega.
Johannes IX ennistas Langres' piiskopiks Stephanus VI poolt tagandatud Argrine'i.
Privileegid Monte Cassino kloostrile.
Johannes IX kinnitas märtsis 899 Monte Cassino kloostri privileegid.
Misjon.
Johannes IX saatis Määrimaale peapiiskop Johannese ja kaks legaati, kuid Baieri piiskopid taunisid paavsti otsust.
Uued kardinalid.
Johannes IX ajal oli 5 uut kardinali. Tema ajal said kardinalideks hilisem paavst Leo V ja vastupaavst Christophorus.
Surm.
Johannes IX suri Roomas jaanuaris 900, Salvador Miranda järgi millalgi jaanuari ja mai vahelisel perioodil ning maeti Rooma Peetri kirikusse. "Liber Pontificalise" järgi valitses ta 3 aastat ja 15 päeva. Miranda oletab ajaloolane Wendy Reardonile toetudes, et paavst võidi mõrvata Teodora Teofilatti korraldusel.
Benedictus IV

Benedictus IV oli paavst 900–903. Ta oli 117. paavst.
Benedictus (Benedetto) oli sündinud Roomas. Ta pärines aristokraatlikust suguvõsast ja oli Mammoluse (Mammalus) poeg. Paavst Formosus ordineeris Benedictuse preestriks.
Paavstiks saamine.
Benedictus IV valiti paavstiks mais või juunis 900 Formosuse toetajate poolt.
Suhted Frangi keisriga.
Benedictus IV kroonis 22. veebruaril 901 Frangi keisriks Louis III Pimeda, kuid 902 võitis Itaalia kuningas Berengar Frioolist Louis'd ja sundis ta Itaaliast lahkuma.
Suhted Aasia piiskoppidega.
Benedictus IV saatis kirja Amasya piiskopile Malakenosele, kelle araablased olid Amasya piiskopkonnast minema kihutanud.
Suhted gallikaani piiskoppidega.
Benedictus IV kinnitas 31. augustil 900 peetud Rooma sinodil Argrine'i Langres' piiskopi ametisse ja andis talle palliumi. Ta pani Reimsi peapiiskopi Foulques'i mõrvarid kirikuvande alla.
Suhted Itaalia piiskoppidega.
Benedictus IV toetas Napoli piiskopi Athanasius II surma järel Sorrento piiskopi Stephanuse saamist Napoli piiskopiks (Stephanus III).
Munklus.
Benedictus IV andis Fulda kloostrile ja teistele kloostritele privileege.
Uus kardinal.
Benedictus IV ajal sai kardinaliks diakon Christophorus (Christophoro).
Benedictus IV kultuuriloos.
Kroonik Flodoard de Reims andis talle hüüdnime "Suur."
Surm.
Benedictus IV suri Roomas augustis 903 ja maeti Rooma Peetri kirikusse. Kirikuloolane J. N. D. Kelly oletab, et paavsti võisid mõrvata Berengari käsilased, kuid ajaloolised tõendid selle kohta puuduvad.
Aas-rebasesaba

Aas-rebasesaba ("Alopecurus pratensis") on kõrreliste sugukonda rebasesaba perekonda kuuluv mitmeaastane rohttaim.
Kirjeldus.
Aas-rebasesaba on väikeste mätastena või lühikese risoomiga rohiroheline taim. Pööristähk on tihe, 6–10 mm läbimõõduga, 3–10 cm pikk, kahvaturoheline. Lehed on 3–10 mm laiad. Lehetuped ja kõrs on siledad. Keeleke on umbes sama lai kui pikk, kaarjas, kraekujuline. Pähikud on lapikud ja piklikovaalsed. Libled on teritunud, väljapoole kaardus tipuga, lühikarvased ja pikaripsmelise andruga. Ohe on nõrgalt põlvjas, kaks korda pikem kui sõkal. Taim kasvab 50–100 cm kõrguseks.
Kasvukoht.
Taim kasvab toitainerohkel niisketel niitudel, puisniitudel, teeservadel, ka kultuuris.
Levik.
Aas-rebasesaba kasvab pärismaisena Euroopas ja Aasias. 
Eestis on tavaline.
Kasutamine.
Aas-rebasesaba on hea söödataim.
Kiviaed

Kiviaed on kividest ehitatud aed, mis on laotud ilma mördita. UNESCO nimistus on kiviaiad Hispaanias, Horvaatias, Iirimaal, Itaalias, Kreekas, Prantsusmaal, Sloveenias ja Šveitsis.
Vastavalt sellele, kas piirkonnas leidub rohkem paekivi või graniiti (maakivi), on Eestis kiviaedasid laotud erinevalt.
Kive saadi varasemal ajal enamasti põldudelt, kus need takistasid kündmist ja tuli seetõttu mujale vedada.
Hambuline mesikas

Hambuline mesikas ("Melilotus dentatus") on liblikõieliste sugukonda mesika perekonda kuuluv rohttaim.
Eestis on ta harv.
Alma Ast

Alma Ast (kuni 1912. aastani Alma Ani; 30. november (vkj)/ 12. detsember 1884 Kaavere vald, Põltsamaa kihelkond, Viljandimaa – 30. oktoober 1958 Tallinn) oli eesti arst.
Ta lõpetas 1924. aastal Tartu Ülikooli arstiteaduskonna.
Oli Tallinnas ja Keilas naha-suguhaiguste arst ja uroloog.
Isiklikku.
Aastail 1912–1932 oli ta abielus kirjaniku ja poliitiku Karl Astiga.