Lohesurf

 
Lohesurf on ekstreemne veespordiala, kus sõitja liigub vee peal, seistes laual, mille küljes on tavaliselt 5–17 m² suurune tuulelohe.
Talvel harrastatakse lohesurfi lumel või jääl, seda nii mäesuuskade kui ka lumelauaga.
Ajalugu.
Tänapäevane lohesurfisport sai alguse 1995. aastal.
1800. aastatel kasutas George Pocock lohesid, et liigutada vankreid maa peal ja laevu vee peal, kasutades neljaliinilist juhtimissüsteemi – sama süsteemi, mis on tänapäeval tavakasutuses. Nii vankrid kui ka laevad olid võimelised purjetama ülestuult. Lohesid võis lennutada pikalt. Eesmärk oli luua lohejõud alternatiiviks hobujõule osalt selleks et vältida vihatud hobusemaksu, mis oli tol ajal kasutusel.
1903. aastal töötas lennunduspioneer Samuel Cody välja inimest kandva tuulelohe ja tal õnnestus ületada La Manche'i väin väikeses paadis, mida vedas tuulelohe.
1970. aastate lõpus arenesid loheliinid, kõigepealt Kevlari ja seejärel Spectra ja lohed muutusid paremini kontrollitavateks ja paranes ka efektiivsus. 1978. aastal ületas Ian Day "FlexiFoil" Tornado katamaraan lohe jõuga 40 km/h piiri.
1977. aasta oktoobris võttis hollandlane Gijsbertus Adrianus Panhuise esimese lohesurfi patendi. Patent oli "veespordi jaoks kasutades ujuvat surfilaua tüüpi lauda, kus piloot seisab püsti ja teda tõmbab tuul langevarju moodi seadmega, mis on kinnitatud tema trapetsi tüüpi rihma-rakmete külge". Kuigi see patent ei äratanud mingit kaubanduslikku huvi võib Panhuiset pidada lohesurfi kontseptsiooni autoriks.
1980. aastatel oli pidevalt õnnestunud katseid kombineerides lohesid kanuude, uiskude, suuskade, veesuuskade ja rulluiskudega.
1970. aastatel ja 1980. aastate algul töötas Dieter Strasilla Saksamaalt välja langevarjusuusatamise ja hiljem täiustas lohesuusatamise süsteemi kasutades isetehtud tiibvarje, mis lubasid piloodil sõita ülestuult ja mäest üles, samuti aga ka soovi korral õhku tõusta. Strasilla ja tema sõber Andrea Kuhn Šveitsist kasutasid seda leiutist koos kombinatsiooniga surfilaudadest ja isetehtud maabagidest. Üks Strasilla patente (u 1979. a) kirjeldas esmakordset täispumbatava lohe kasutamist lohesurfi jaoks.
Vennad Bruno Legaignoux ja Dominique Legaignoux Prantsusmaa Atlandi ookeani rannikult töötasid lohesurfi jaoks lohesid välja 1970. aastate lõpus ja 1980. aastate algul ning patenteerisid täispumbatava lohe disaini novembris 1984. Disain oli sama, mida on paljud firmad hiljem kasutanud, et arendada oma tooteid.
1990. aastatel leiutas Peter Lynn Argyle'i pargis Ashburotnis Uus-Meremaal lohebagisõidu. Lynn ühendas kolmerattalise bagi tänapäevase madratslohe eelkäijaga. Lohebagisõit muutus üle maailma väga populaarseks ja 1999. aastaks oli müüdud üle 14 000 bagi.
Tänapäevase lohesurfi arendamine Roeselersite poolt Ameerikas ja Legaignoux' vendade poolt Prantsusmaal läks edasi paralleelselt lohebagidega.
Boeingu aerodünaamika insener Bill Roeseler ja tema poeg Cory Roeseler töötasid ja patenteerisid KiteSki süsteemi, mis koosnes veesuuskadest, mida vedasid kahe liiniga delta stiilis lohe, mis oli poomiga juhitav. KiteSkid oli kaubanduses saadaval 1994. aastal. Lohel oli algeline veest üleslaskmise võimalus ja sellega sai sõita ülestuult.
Paljud peavad kaasaegse lohesurfi leiutajaks Cory Roeselerit. Esimest korda kasutas ta KiteSki süsteemi Mauil 1993. aastal.
1995. aastal Cory Roeseler külastas Peter Lynni Uus-Meremaal Clearwateri järve ääres Ashburton Alpine piirkonnas ja demonstreeris kiirust, tasakaalu ja ülestuule nurka oma "suusaga". 1990. aastate lõpus arendati Cory suusk üksikuks lauaks, mis sarnaneb surfilauaga.
1996. aastal demonstreerisid ja populariseerisid Laird Hamilton ja Manu Bertin lohesurfi Hawaii rannikul Mauis, samal ajal kui Raphaël Baruch USA-s Floridas eksperimenteeris purjelaua ja erinevate madratslohedega. Spordiala nimi muutus lennusurfist lohesurfiks.
1997. aastal töötasid Legaignoux' vennad välja ja hakkasid müüma läbimurdelise Wipika lohe kujuga lohesid, millel oli ette vormitud kuju täispumbatavate balloonidega ja lihtne valjaste süsteem, mis kinnitusid tiibade otstesse ja mis mõlemad tegid märgatavalt kergemaks vette kukkunud lohe uuesti üleslaskmise.
Esimene võistlus peeti Mauil 1998. aasta septembris ja selle võitis Flash Austin.
Alates 1999. aastast sai lohesurfist populaarne rahvaspordiala, kui spordiga liitusid purjelaudade tootjad Naish ja Neil Pryde. Ühesuunalistest laudadest, mis pärinesid purjelauast ja surfist sai üldlevinud lohelaua vorm. Alates 2001 ja sealt edasi said siledal veel sõitjate jaoks populaarsemaks kahesuunalised lauad, samal ajal ühesuunalisi laudu kasutati edasi lainetes sõidu jaoks.
2005. aastal töötas Bruno Legaignoux välja kaarja kujuga lohe, mis on litsentseeritud paljude lohetootjate poolt. Kaarlohed pakkusid kuni 100% jõu maha võtmist, mis tegi nad algajate ja mittekogenud lohesurfarite jaoks palju turvalisemaks. Esimene kaarlohe, mis laialdaselt kättesaadav, oli Cabrinha Crossbow.
2012. aasta mais kuulutati lohevõidusõit välja spordialana 2016. aasta Rio de Janeiro olümpiamängudel, asendades purjelauasõidu. Pärast ISAF-i peaassamblee hääletust (Dun Laoghaires Iirimaal) aga pandi purjelauasõit tagasi nii naiste kui meeste arvestusse. Seni ei ole mingit muud teadaolevat plaani lohesurfi olümpiasporti kaasata.
2013. aastaks oli loodud üle tosina erineva lohesurfi stiili, sealhulgas lainesõit, trikisõit, veelaua stiil, võidusõit, kiirus, allatuulesõit, hüppamine, õhustiil jne.
Nüüdisajal on lohesid saada suures valikus, näiteks C-lohed, kaarlohed, deltalohed, hübriidlohed, madratslohed ja spetsiaalsed vaikse ilma lohed.
Lohesurfi varustus.
Jõulohed.
Jõulohesid (inglise "power kites") on peamiselt kahte tüüpi: täispumbatava esiservaga lohed ja madratslohed.
Täispumbatava esiservaga lohed.
Täispumbatava esiservaga lohed (inglise keeles "leading edge inflatables", "LEI kites") valmistatakse üldjuhul ripstoppolüestrist koos täispumbatava plastikust ballooniga, mis ulatub läbi lohe esiserva ja eraldi väiksemate balloonidega, mis on risti peaballooniga ja need moodustavad lohe raami. Täispumbatavad balloonid annavad lohele tema kuju ja annavad lohele ka ujuvuse kui see vette kukub. LEI-tüüpi lohed on tänu kiirele ja vahetule tunnetusele surfari liigutuste suhtes, kergele veest välja tulemisele pärast vette kukkumist ja elastsusele lohesurfarite seas kõige populaarsem valik. Kui LEI-tüüpi lohe kukub vette või vastu maad või on mõjutatud oluliselt lainete aktiivsusest võivad balloonid lõhkeda või laiali rebeneda.
2005. aastal töötati välja kaarlohed (tuntud ka kui LEI-tüüpi lohed) koos selliste funktsioonidega nagu näiteks nõgus tagaserv, madalam aerodünaamiline kaar ja sageli olid ka esiserva külge kinnitatud valjad. Need omadused lubasid lohe ründenurka rohkem muuta ja seega korrigeerida tekkivat jõu hulka palju suuremal määral kui eelmiste LEI-tüüpi lohede puhul. Nende lohede jõu saab täielikult maha võtta, mis on oluline turvaelement. Need katavad ka suurema tuuleulatuse kui võrdväärsed C-kujuga lohed. Võimalus muuta ründenurka teeb lihtsamaks ka uuesti käivitamise, kui lohe lebab pikali vees. Kaarlohed on populaarsed algajatest kuni arenenud tasemeteni. Enamik LEI-tüüpi lohede tootjaid töötas välja mingi variatsiooni kaarlohest 2006. aastaks.
Varajastel kaarlohedel olid mõningad puudused võrreldes klassikaliste LEI-tüüpi lohedega:
2006. aastal arendati välja teise põlvkonna LEI-tüüpi lohed, mille puhul oli ühendatud peaaegu täielik jõu mahavõtmine lihtsa, turvalise taaskäivitamise suurema võimsusega ja vähenenud poomisurvega. Need nimetati hübriid- ehk SLE-lohedeks (Supported Leading Edge – toetatud esiservaga lohed). Lohed, mis on sobilikud nii algajatele kui ka ekspertidele.
2008. aastal tutvustas Naish uut lohe disaini oma Sigma seeria lohedega. Need lohed on SLE disainiga ja neil on unikaalne linnulennu kuju, millel lohe keskosa on tagapool, et panna suur osa purjepinnast veopunkti taha, millel oli Naishi sõnul mitmeid eeliseid.
2009. aastal ei näita revolutsioon aeglustumise märki. Valjastega lohed tunduvad rohkem kui C-tüüpi lohed ja 5 liiniga hübriidlohedel on parem jõu mahavõtmise võime kui kunagi varem. Üle kolmekümne firma toodab LEI-tüüpi lohesid. Deltalohede populaarsus kasvab alates 2008. aastast ja umbes 12 firmat pakub deltalohesid alates 2008/2009.
Aastatel 2009–2013 on lohede tehnoloogia jätkuvalt arenenud. Lohed on muutunud kergemaks, vastupidavamaks, lihtsamini käivitatavamaks ja turvalisemaks. Tootjad on jätkuvalt lisanud uusi turvaelemente. See on kaasa toonud üha rohkem uusi sõitjaid, nii noori kui ka vanu. 2013. aastal on vähemalt 20 suurt lohetootjat, kellest igaüks toodab enamasti mitut mudelit. Paljud tootjad on juba kolmanda või neljanda põlvkonna lohede juures.
Madratslohed.
Madratslohed on samuti peamiselt ripstop-nailonist koos õhu kambritega, et anda neile tõstejõud ja fikseeritud valjastega, et säilitada lohe kaarjas kuju, mis sarnaneb tiibvarju omaga. Madratslohede eelis on see, et nende balloone ei ole vaja käsitsi täis pumbata. See on protsess, mis võib täispumbatava lohe puhul võtta aega kuni 10 minutit. Madratslohed on kujundatud kas avatud või suletud kambritega.
Avatud kambritega.
Avatud kambritega madratslohed tuginevad pidevale õhuvoolule vastu sisselaskeventiile, et jääda täis pumbatud. Neid on aga praktiliselt võimatu uuesti õhku saada, kui nad vette kukuvad, kuna neil ei ole mingit võimalust vältida õhust tühjenemist ja nad ligunevad vees kiiresti läbi.
Suletud kambritega.
Suletud kambritega madratslohed on välimuselt peaaegu äravahetamiseni sarnased avatud kambritega lohedega. Välja arvatud see, et nad on varustatud sisselaskeventiilidega, et hoida õhku kambrites ja hoides seega lohe õhku täis (või vähemalt muutes õhu väljavoolu väga aeglaseks) isegi vette kukkudes. Vees taaskäivitamine suletud kambritega lohega on palju lihtsam. Liinidest tugevalt tõmbamine võimaldab neil üldjuhul uuesti õhku tõusta.
Lohe suurused.
Lohesid valmistatakse suurustes 0,7–21 m² ja isegi suurematena. Üldiselt mida suurem on pindala seda rohkem jõudu lohel on. Lohe võimsus on otseselt seotud lohe kiirusega. Väiksemaid lohesid saab lennutada kiiremini tugevama tuulega. Lohesid on erikujulisi, mõned on ristkülikukujulised, teistel on teravamad otsad. Erinev kuju määrab lohe lennuomadused.
Kogenud lohesurfaritel on tavaliselt erinevate tingimustega sõitmiseks vaja kolm või rohkem lohekomplekti. Kaarlohede puhul võib piisata ka kahest lohest, kuna nende tuulevahemik on väga suur. Mõningad kogenud lohesurfarid kasutavad ainult ühte kaarlohet. Väiksemaid lohesid kasutavad kergemakaalulised sõitjad või tugeva tuulega sõitjad. Suuremaid lohesid kasutavad raskemad sõitjad või sõitjad, kes eelistavad sõita vaikse tuulega. Suurtel ja väikestel lohelaudadel on sama efekt. Mida rohkem on tuulejõudu, seda väiksema lauaga saab sõita. Üldjuhul läheb lohesurfi jaoks vaja ühte lauda ja ühte kuni kolme lohet (7–12 m² suurust).
Sobilikud surfikohad.
Lohesurfi jaoks sobib iga asukoht, kus on järjekindel ja püsiv meretuul (5–15 m/s), suur avatud veekogu ja piisavalt ruumi lohede üleslaskmiseks. Enamasti harrastatakse lohesurfi mere või ookeani kallastel, tavaliselt randade läheduses, aga sellega saab tegeleda ka suurtel järvedel ja abajatel ning mõnikord ka jõgedel. Kuna lohesurf sõltub tugevasti tuuleoludest, siis teatud kohad kipuvad muutuma rohkem populaarseks ja lohesurfarite lemmikuteks.
Tuule hindamine.
Tuule tugevus ja lohe suurus.
Lohesurfarid muudavad lohe suurust ja/või lohe liinide pikkust olenevalt tuule tugevusest – tugevama tuule jaoks on vaja väiksemat lohet, et vältida ülejõuestatud olukordasid. Lohesurfarid määravad tuule tugevuse kasutades kas anemomeetrit või tavaliselt hinnates silma järgi nagu näidatud Beauforti skaalal.
Kõik nüüdisaegsed lohed, mis on mõeldud lohesurfi jaoks pakuvad võimalust lohe jõud maha võtta. Kasutades jõu maha võtmist, lohe ründenurk tuule suhtes väheneb, mille tulemusel lohe püüab vähem tuult ja väheneb lohe võimsus ehk tõmbejõud.
Tuule kiirus, sõitja kogemus ja kaal, laua suurus, lohe disain ja sõidustiil on kõik omavahel seotud ja mõjutavad lohe valikut.
Kogenud sõitja üldjuhul kannab kaasas erineva suurusega lohesid, mis on sobilikud tuule kiirusega. Tüüpiline lohesurfi varustus võib sisalda lohesid suurustes 8 m², 10 m² ja 12 m². Täpsed lohe suurused sõltuvad sõitja kaalust ja soovitud tuule tugevuse vahemikust.
Kaarlohedel on suurem tuuleulatus kui C-lohedel, nii et kaks lohet suurusega 7 m² ja 12 m² võivad moodustada efektiivse varustuse tuulte jaoks vahemikus 5–15 m/s, sõitja jaoks kelle kaal on 75 kg.
Tuule suund.
Otse või risti mere pealt randa kuni rannaga paralleelselt puhuvad tuuled on lohesurfi jaoks kõige sobilikumad. Maatuulte puhul tekib oht saada puhutud kaldast eemale, juhul kui peaks tekkima tõrge varustusega, varustuse kaotus või kontrolli kaotamine. Maatuuled on sobivad järvel sõitmiseks või siis, kui on saadaval päästepaat. Maatuuled ei ole aga üldjuhul eriti ühtlased, vaid väga puhangulised.
Ohud ja turvalisus.
Jõulohed on piisavalt võimsad, et tõmmata lohesurfarit sama kiirelt nagu paat tõmbab veelauasõitjat ja lisaks tõsta sõitja ka kõrgele õhku. Lohe võib aga muutuda kontrollimatuks ning see olukord võib olla väga ohtlik ja seda eriti rasketes ilmastikutingimustes. Lohe võib väljuda kontrollida alt näiteks pärast lohesurfari kukkumist või ootamatut tuulepuhangut.
Raskeid vigastusi on võimalik saada pärast õhkutõstmist, lohistamist, minemakandmist, allatuult viimist või sööstu, mis põhjustab kokkupõrke kõvade objektidega, kaasa arvatud liiv, hooned, maastik või elektriliinid või isegi löök piisava kiirusega vastu veepinda kõrgelt ülevalt kukkudes. Piisav kvaliteetne lohesurfikoolitus, ettevaatlik kogemuse omandamine ja pidev kaine otsustusvõime kasutamine ning turvavarustuse kasutamine peaksid tagama lohesurfiga tegeledes vähem probleeme.
Lohesurfi ohutusreeglid.
Mõnedes riikides on lohede lennutamise ja turvalisuse tagamise jaoks olemas seadused, mida võib kohandada ka lohesurfi jaoks.
Lohe üleval reegel – lohesurfar, kes on ülestuult (tuulele lähemal) peab hoidma oma lohe kõrgel, et vältida liinide ristumist allatuult sõitvate lohesurfaritega. Sarnaselt peab allatuult sõitev lohesurfar hoidma oma lohe madalal, et vältida liinide ristumist ülestuult sõitvate lohesurfaritega. See kehtib sõltumata sellest kas surfarid sõidavad samas suunas või üksteisele vastu.
Vaba liikumisruumi reegel – lohesurfar peab hüpates jätma vaba turvatsooni vähemalt 50 meetrit allatuult kuna hüppe ajal nad liiguvad allatuult. Sõitjal peab olema ka vaba turvatsoon hüppekohast 30 meetrit ülestuult, kuna tema liinid võivad puutuda kokku teise surfari lohe ja liinidega. On oluline silmas pidada ka muid potentsiaalseid ohtusid nagu näiteks inimesi, ehitisi, puid ja muid fikseeritud takistusi sõitjast allatuult ja külgtuult.
Lohesurfareid peetakse võrdväärseteks purjelaevadega, nii et kehtivad ka mõned standardsed purjetamise reeglid nagu näiteks:
Tüürpoordi reegel – kui lohesurfarid lähenevad vastupidistest suundadest, siis sõitja, kelle tuul puhub tüürpoordi (parem pool, parem jalg/käsi viib sõidusuunas) on sõidueesõigus. Lohesurfar, kellel tuul puhub vastupidi (vasak pool, vasak jalg/käsi viib sõidusuunas), peab andma teed teistele. Lihtsamalt öeldes tähendab see, et "hoia paremale" lohesõitjast, kes sõidab vastupidises suunas ja möödub vasakult.
Purjetamistermineid kasutades peab meremees või lohesurfar läbisõiduõigusega nõudma seda õigust (hoiatades teisi lohesurfareid) hüüdma "tüürpoord" väga selgelt ja õigeaegselt.
Muud paadisõidu reeglid nagu keelutsoonid, kaugus kaldast ja ujujatega arvestamine kehtivad samuti.