Bertus Aafjes

Lambertus Jacobus Johannes Aafjes (12. mai 1914 Amsterdam – 23. aprill 1993 Swolgen) oli hollandi luuletaja ja proosakirjanik. Ta kasutas Saksa okupatsiooni ajal Saksa-vastaste luuletuste autorina pseudonüümi Jan Oranje; 1946. aastal avaldas ta pseudonüümi Sick Sack all teose "Warenhuis wankelt".
Tema luule on klassikalises ja traditsioonilises stiilis. Tema looming on melanhoolne. Aafjesi populaarseim teos on "Een voetreis naar Rome" (1946), pikk luuleteos jalgsirännakust Rooma. 
Elulugu.
Bertus Aafjes hakkas õppima preestriks (õppeasutustes College het Heilig Kruis (Uden), Klein Seminarie Heemstede (Hageveld)) ja Groot Seminarie Warmond, filosoofiaosa), õppis siis mõnda aega Leuveni Ülikoolis ning 1938. aastast Paavstlikus Kristliku Arheoloogia Instituudis, kuhu ta rändas jalgsi, arheoloogiat. Luuletamishuvi tõttu katkestas ta õpingud ning läks veidi aega enne Teise maailmasõja puhkemist Hollandisse tagasi. Ta asus elama Hoensbroeki lossi ning pühendas end vabakutselisena kirjanduslikule ja ajakirjanduslikule tegevusele. 
Ta kuulus kirjandusajakirjade Criterium ja Ad Interim toimetusse, asutas 1937. aastal koos Leo Boekraadi ja Pierre H. Dubois'ga kuulehe Klondyke, mida ilmus ainult kolm numbrit, ning tegi kaastööd paljudele ajakirjadele. 
Saksa okupatsiooni ajal varjas ta end Friisimaal ja kirjutas luuletusi vastupanu teemadel. 
1947. aastal tegi ta koos ühe tsirkusega reisi Egiptusse. 
Looming.
Aafjes oli mõjutatud katoliiklusest ja saksa romantismist.
Ta debüteeris 1936 luuletustega ajakirjas De Gemeenschap.
1940. aastal ilmus tema luulekogu "Het gevecht met de muze" ja 1942. aastal proosateos "Een laars vol rozen". 
Aastal 1946 kirjutas ta oma 1936. aasta jalgsirännakust romantilise luulevormis reisikirja "Een voetreis naar Rome", millega ta sai Hollandis tuntuks. Seal kirjeldab ta, kuidas ta jõudis munklikult elukäsituselt rõõmu tundmiseni meelelisest armastusest.
Eepos "In het beginne" (1949) tõlgendab Piibli lugu Aadamast ja Eevast. 
Aastal 1953 ilmus tema kauaks viimaseks jäänud luulekogu "De karavaan"; enne seda avaldas ta negatiivset arvamust kirjandusliku liikumise Vijftigers kohta. Ta loobus luuletuste avaldamisest, sest oli opositsioonis tollase uuendusmeelse kirjandusliku kliimaga Hollandis. 
Ta pühendus nüüd reisikirjadele, eriti Vahemere maadest. Muu hulgas kirjutas ta autobiograafilise jutustuse oma lühiajalistest arheoloogiaõpingutest Roomas "Capriccio Italiano" ning raamatu "Goden en eilanden" reisist läbi Kreeka "Odüsseia" jälgedes. Aastal 1964 ta ka tõlkis viiejambilistes värssides "Odüsseia". Samuti tõlkis ta William Shakespeare'i "Hamleti". 
Tuntud on ka tema Jaapanis aset leidva tegevustikuga detektiivromaanisari "Rechter Ooka" (peategelaseks on legendaarne kohtunik Ooka), mille üks raamat, "Een lampion voor een blinde" oli 1973. aasta raamatunädalakingitus (Boekenweekgeschenk). Sellega tõi Aafjes hollandikeelsesse kirjandusse haiku. Need teosed on inspireeritud tema Jaapanis-käikudest. 
1974. aastal ilmus jutustuste kogu "De laatste faun", aastal 1980 armastusluule kogu "Deus sive natura".
Elsevieri skandaal.
Nädalalehe Elsevier ülesandel pidi Aafjes suvel 1953 pühendama kuus artiklit eksperimentaalsete luuletajate rühmale Vijftigers, kolm vastu ja kolm poolt. See ei saanud teoks, sest Elsevier peatas sarja, kui kolm kriitilist artiklit olid vallandanud protestitormi. Aafjes valis siis ka enneolematult karmi tooni lauses: "Kui ma loen Luceberti luulet, siis on mul tunne, et luule SS on sisse marssinud," mis sai kurikuulsaks. Paljud parempoolse lehe lugejad toetasid Aafjesi kriitikat Luceberti aadressil, aga peaaegu kõik tema kolleegid kirjandusmaailmast ründasid teda. Elsevieri artiklite tõttu jäi Aafjes kirjanduses üksildaseks ja ta ise lõpetas luuletuste kirjutamise. 
Hiljem möönis Aafjes, et ta oli teinud tohutu vea ning oli peagi pärast nende artiklite ilmumist hakanud rühma Vijftigers loomingut imetlema. Ühes kirjas 1983. aastast palus Aafjes isegi Lucebertilt vabandust. "Tagantjärele on see rünnak mulle täiesti arusaamatu. Jumalad lõid mind nähtavasti pimedusega," kirjutas ta. Ja artiklite isiklike tagajärgede kohta: "Pealegi kahjustasin ma selle mõistetamatu tormijooksuga iseennast tuhat korda rohkem kui neid, keda ma ründasin. Ma kaotasin kirjanduses palju sõpru ja mul ei olnud enam võimalust uusi leida." 
Lucebert vastas, et tal pole Aafjesi vastu kunagi vimma olnud ning on kahju, et nad pole kunagi kohtunud. Siis oleks saanud "roostes tarbetu sõjakirve" maha matta. "Et kahjuks meie nn kirjandusringkondades väiklus jõuab barbaarsuseni välja, seda ma mõistsin Teie kirjast, ja seda ühe drastilise tõsiasja järgi: et "sõbrad kirjanduses" hakkasid Teid vältima selle pärast, mida mina aegamisi hakkasin nägema andeka poeedi ebapoeetilise eksisammuna, või nimetame seda pimestuseks." 
Hinnangud.
Ta oli üks väljapaistvamaid ajakirja Criterium ümber kogunenud luuletajate seast.