Soo väljendumine keeles

Soo esinemisel keeltes eristatakse grammatilist ning sotsiaalset tasandit. Grammatiline tasand iseloomustab keele sisemist struktuuri ning sotsiaalne tasand tähistab keeles sisalduvat informatsiooni sugude, nende positsioonide ja soostereotüüpide kohta ühiskonnas. 
Grammatiline sugu.
Paljudes keeltes jagunevad nimisõnad ja nendega ühilduvad omadus- ja asesõnad teatud tunnuste põhjal naissoost ja meessoost sõnadeks. Sellised keeled on näiteks prantsuse, saksa, vene, hispaania. Näiteks prantsuse le "pain" ‘leib’ on meessoost, aga la montagne" ‘mägi’ on naissoost.  Mõnedes keeltes (nt saksa keeles) esineb ka kolmas ehk kesksugu (der "Honig" ‘mesi’ on meessoost, die "Lampe" ‘lamp’ naissoost ja, das" "Leben" ‘elu’ kesksoost). Grammatiline sugu määratleb nimisõnaga koos esinevate omadus-, arv- ja vahel ka tegusõnade vormi (nt prantsuse "haut plafond" ‘kõrge lagi’, aga "haute montagne" ‘kõrge mägi’). 
Kuigi vahel määrab grammatilise soo sõnaga märgitava referendi sugu (nt saksa der "Mann" ‘mees’ ja die "Frau" ‘naine), pole sõnade grammatilisel sool ja nende tähendusel tihti siiski otseseid seoseid (nt sõna das Mädchen" ‘tüdruk’ on saksa keeles kesksoost, mehelikkus ehk la virilité" on prantsuse keeles naissoost). Grammatiline sugu on ka keeleti erinev (kuu ehk "la lune" on prantsuse keeles naissoost, kuid saksa keeles on "der Mond" meessoost).  
Lisaks grammatilisele kategooriale võib sugu esineda ka asesõnades, nagu inglise või rootsi keeles. Sellistes keeltes puuduvad soolised nimisõnade klassid, kuid isikulistel asesõnadel on mitmesuguseid soolist tähendust edasi andvaid vorme. Näiteks inglise "he" ja "his" tähistavad meessugu, "she" ja "her" naissugu. 
On olemas ka keeled, millel puudub nii grammatiline sugu kui ka soolise tähendusega asesõnad. Selliseid keeli nimetatakse soota keelteks ning nende hulka kuuluvad näiteks soome, eesti ja türgi keel. Soolist informatsiooni edastab sõnavara, mis sisaldab tähenduslikku sugude eristust. Näiteks eesti keeles "ema" tähistab naissugu, "isa" meessugu. Soolise tähendusega keeleüksused võivad esineda ka liitsõnades, nagu eesti "esimees" või soome "puhemies." 
Sotsiaalne sugu.
Keelt ei tee sooliselt kallutatuks grammatikareeglid, vaid keelekasutus, ning kui sooneutraalset keelt kasutatakse sooliselt ebavõrdses ühiskonnas, jäävad selle ühiskonna jäljed omakorda paratamatult ka keele sõnavarra ja keelekasutustavadesse.  Samas keelesüsteem ja keelekasutus on lahutamatult seotud ja kasutus vormib keelt pidevalt ümber. Seda näitab muuhulgas erinevate ühiskonnarühmade aktiivne huvi oma identiteetide keelelise tähistamise vastu (nt algselt halvustava sõna "queer" ‘kväär’ tagasivõtmine) ning üha arenev keeleteaduslik uurimistöö kogukondliku keelekasutuse teemal.
Sugude ühiskondlikke positsioone väljendavad mitmesugused keelekasutustavad.
Üldistatud maskuliinsus.
Meest tähistav sõna osutab paljudes keeltes ühtaegu ka inimesele üldiselt (nt inglise keeles kasutatakse sõna "man" ka laiendatult inimese tähenduses, nt sõnas "mankind" ehk ‘inimkond’). Seda nähtust on nimetatud üldistatud maskuliinsuseks (ingl "generic masculinity") ning selle näiliselt neutraalse keelekasutuse tava puhul on feministlikud keeleteadlased osutanud probleemile, et traditsiooniliselt on meest peetud rohkem universaalseks inimeseks kui naist. Naistele viitavaid vorme peetakse sooliselt markeerituks ja ebastandardseks, sest naisvormi üldiselt meessoost referendile viitamiseks ei kasutata. Seda peegeldab ka tõsiasi, et näiteks sõnatuletuses liidetakse meesvormile naissoole viitav liide (nt eesti "näitleja-näitlejanna", "laulja-lauljatar"). 
Naistele viitavad sõnad muutuvad sageli ka pisendavaks, on halvustava varjundiga või osutavad madalamale staatusele. Näiteks on ka eestikeelset sõna "naiskirjanik" seondatud pigem ajaviitekirjanduse, mitte tõsise kirjandusega. Samuti on erinevad uurimused näidanud, et keelekasutajad siiski ei taju, et üldistatud mehelikud vormid viitavad kõikidele inimestele. Seega on tegu keelelise tavaga, mis teatud kontekstides omavad potentsiaalselt sooliselt ebavõrdset mõju (nt värbamiskuulutuste puhul).
Üldistatud maskuliinsus esineb tihti just ametinimetustes, sest ametid on olnud ajalooliselt sooliselt segregeeritud. Eesti keeles on enamik ametinimetusi vormi poolest sooneutraalsed (arst, õpetaja, jurist), kuid esineb ka üldistatud maskuliinsust, nagu illustreerivad sõnad "esimees," "jahimees, turvamees, kaupmees, pillimees, riigimees, abimees". Samuti leidub ütlusi, milles meessugu tähistav sõna viitab inimesele üldiselt, nagu "ole meheks", "kõik see mees", "puhas poiss".  Leidub ka üldistatud naiselikkust, kuid seda vaid kahes sõnas – "medõde" ja "ämmaemand". Soolise osisega ametinimetused tähistavad traditsiooniliselt meestele ja naistele omistatud ameteid, mistõttu on vastav sooliide nendes sõnades juurdunud. Kuna enamike ametitega on ajalooliselt tegelenud mehed, on meessooliitega sõnu rohkem, need viitavad rohkematele tegevusalade ning on kasutusel ka üldises tähenduses.
Feministlikus keeleteaduses on käibel arusaam, et kuigi näiliselt on tegu vaid sõnadega, aitavad nad siiski põlistada arusaama stereotüüpidest ja naiste madalamast ühiskondlikust staatusest. Seega on sotsiaalse reaalsuse muutudes tehtud ka katseid moodustada ja juurutada uusi sooneutraalseid keelevorme. Seesugust keelelist aktivismi on nimetatud feministlikuks keelearenduseks. See on algatatud paljudes keelekogukondades, eelkõige grammatilise sooga indoeuroopa keeltes, nagu saksa, prantsuse, hollandi, aga ka inglise, rootsi, vene jpm. Välja on pakutud kaks strateegiat: naistele viitavate sõnade selgem esiletoomine (ingl "feminization", nt inglise "chairwoman" ‘esinaine’ sõna "chairman" ‘esimees’ kõrvale) või sooneutraalsete sõnade juurutamine ("neutralization", nt "chair" ‘juht’ soolistatud sõnade "chairman" ja "chairwoman" asemel, või "flight attendant" ‘lennuteenindaja’ sõna "stewardess" asemel). Eestis ei ole sellest nii suurel määral räägitud, kuigi on vaieldud selle üle, kas peaksime kasutama naissoole osutavaid nimetusi, nagu "esinaine."
Alates 1970. aastatest on erinevate maade keeleteadlased uurinud seda, kuidas soolistatud keeleressursid on ajalooliselt kujunenud. Näiteks tõi Ann Bodine (1975) välja, et kaua aega inglise keeles traditsiooniliseks peetud asesõna "he" (meessoost ‘tema’) kasutamine kõigi inimeste kohta on tegelikult suhteliselt uus nähtus, mille sisseviimiseks oli vaja 19. sajandil kirjutada spetsiifiliselt seda keelevormi puudutav seadus. Varem – nagu ka tänapäeva inglise keeles – kasutati juhul, kui viidatava sugu oli teadmata, mitmuse kolmanda isiku asesõna "they". Viimase ainsuses kasutamise puhul pole seega tegu nüüdisaegse uuendusega, vaid vana keelekasutuse taaselustamisega. Ainsuses kasutatav "they" võimaldab ka viidata ennast sooliselt mittebinaarsetena määratlevatele inimestele.
Inglise keele puhul on tuvastatud, et esialgselt paralleelsete ja neutraalsete sõnapaaride puhul (nt "master" ja "mistress"), on meest tähistav sõna säilitanud oma neutraalsuse, kuid naist markeeriv sõna on omandanud kas madalama või suisa seksualiseeriva ja halvustava tähenduse ("master" tähendab endiselt ‘peremeest’, samas kui tänases kasutuses on sõna "mistress" kaotanud oma esmase tähenduse ‘"perenaine’" ja see viitab "armukesele"). Seda nähtust on nimetatud semantiliseks vähendamiseks. 
Keel ja ühiskond.
Keeleressursside soolistatud aspekti uurimine on keskendunud tüüpiliselt keelenorme kehtestavatele tekstidele – õpikutele, grammatikatele ja sõnaraamatutele. Paljude keelte näidetel on tuvastatud, et keel mitte ainult ei peegelda naiste teisejärgulist positsiooni ühiskonnas, vaid aitab seda ka kinnistada. Näiteks paralleelsete tiitlite "preili" ja "proua" (ja nende võõrkeelsete vastete) olemasolu teeb abielustaatuse markeerimise naise puhul kohustuslikuks, samas kui mehe kohta eksisteerib vaid üks sõna "härra". See ühtaegu näitab, et möödanikus määratles naise rolli avalikus elus just see, kas ta oli vallaline või abielus, kuid mingil määral aitab keel seda arusaama endiselt elujõus hoida (nt sõnad "vanapoiss" ja "vanatüdruk" pole sama tähendusvarjundiga). 
Lisaks tiitlitele on ka teisi kõnetamise viise, mis on naiste ja meeste puhul erinevad. Kuigi tänapäeval kohtab harva olukordi, kus abielunaisele viidatakse puhtalt läbi tema abikaasa (proua John Smith), on siiski tõenäolisem, et naist kõnetatakse pigem eesnime ning meest perekonnanime ja tiitliga. Näiteks Penelope Eckert ja Sally McConnell-Ginet viitavad näitele, kus kaks sama ülikooli professorit, üks naine ja teine mees, helistasid samale telefoninumbrile ja tutvustasid ennast. Teenindaja pöördus meesprofessori kui hr. X poole, kuid naisprofessorit kõnetas eesnimega. 
Palju sissejuurdunud nägemusi soolisuse ja soorollide kohta ilmneb sõnavaras, mis annab edasi kultuuri keskseid väärtusi ja norme. Nt sõna "vastassugupool" kinnistab nägemust binaarsest soosüsteemist ning varjab inimesi, kes selle sisse ei mahu. 
Keeleteadlased on näidanud eri keelte sõnavara kallutatust ka muudes valdkondades. On valdkondi, milles naiste kogemus on enamikus keeltes halvasti tähistatud (nt naistele unikaalsed kehalised kogemused nagu menstruatsioon või menopaus). Samuti on paljude keelte, muuhulgas eesti keele puhul tuvastatud, et naiste seksuaalsuse kohta esineb palju halvustavaid sõnu, samas kui meeste puhul on seksuaalne aktiivsus pigem positiivse tähendusvarjundiga. 
Seksistlik keelekasutus.
Üheks ühiskondlike normide kehtestamise viisiks keeles on seksistlik keelekasutus, mis väljendab negatiivset ja stereotüüpset suhtumist indiviidi tema soo alusel. Marilyn Frye rõhutab, et seksism ilmneb olukorras, kus inimese sugu muudetakse oluliseks, ka kontekstides, kus see on tegelikult ebaoluline. Selline keelekasutus on ühe soo, valdavalt naiste suhtes halvustav ja õigustab tihtipeale hierarhilist soosüsteemi, milles domineerivad mehed. 
Sara Millsi sõnul ilmneb keelekasutuses seksismi kahes vormis: otseselt ja kaudselt. Esimene neist tähistab olukorda, kus keel on ise oma olemuselt sooliselt diskrimineeriv ning käsitleb naisi erandlikena. Otseselt seksistlik keelekasutus väljendub vaenukõnes ja naisi halvustavas, näiteks trivialiseerivas või seksualiseerivas sõnavaras või keelekasutuses (nt deminutiivide kasutamine naistele viitamiseks, naiste taandamine nende kehale, naiste kõne samastamine kaagutamisega jne). Seksistlikuks võib pidada ka täiskasvanud naiste kujutamist lastena ja nende kutsumist eesnimega olukorras, kus samas positsioonis olevatele meestele viidatakse perekonnanimega.
Kaudne seksism tähistab varjatumat, mitte üksikute keelendite, vaid ümbritseva konteksti kaudu ilmnevat halvustamist. See on sageli peidetud näiteks huumori, iroonia või paroodia varju ning seda kasutatakse näiteks tsitaadi või refereeringu vahendusel. Kaudse seksismi näideteks võib olla ka irooniline libaviisakus (nt sõnade "kullake" või "kallis" kasutamine iroonilises võtmes) või halvustavad komplimendid (nt “naise kohta oled sa päris naljakas”). Naiste välimuse kommenteerimine töökohal on samuti kaudselt seksistlik, sest see juhib tähelepanu eemale nende öeldust või ametialastest saavutustest. Kaudset seksismi on raskem kritiseerida kui otsest. Teksti looja näiliselt vaid viitab seksistlikule sisule, justkui distantseerides ennast sisust, kuid siiski seksismi taastootes. 
Claire Walsh (2001) on näidanud, et otsese seksismi tunnevad lugejad ära ja seega suudavad sellesse kriitiliselt suhtuda, kuid varjatud seksismi ilmingute äratundmine on keerukam ning nõuab tundlikkust varjatud soolistatud keelendite ja representatsioonide suhtes.