tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Ružany loss

Ružany loss ehk Ružanõ loss on endine loss Valgevenes Bresti oblastis Pružany rajoonis Ružany alevi lõunaservas. Valgevene keeles "Ружанскі палац".
Algselt Tyszkiewiczitele kuulunud valduse ostsid Sapiehad aastal 1598 Bartosz Brzuchańskilt. XVII sajandi alguses ehitasid nad senise puidust kindluse asemele kahekorruselise kivist lossi, kus Lew Sapieha aastal 1617 võõrustas kuningas Władysław IV Wazat. Aastal 1644 külastas kuningas lossi taas, seekord oli võõrustajaks Lew Sapieha poeg.
Poeg lasi lossi barokkstiilis ümber ehitada. Lossis esines kapell, parimad muusikud saadeti Itaaliasse end täiendama.
Sapiehade suur võim Leedu aladel tõi kaasa sõjalise konflikti Sapiehade ja teiste šlahtitšite vahel. Sapiehade vastu liitunud suguvõsade väed põletasid lossi aastal 1700 (teistel andmetel 1698) Michał Serwacy Wiśniowiecki juhtimisel maha.
Lossi hakati taastama XVIII sajandi keskel. Arhitektiks oli Jan Zygmunt Deybel. Aastal 1784 oli lossis Aleksander Michał Sapieha külalisena kuningas Stanisław II. Aastail 1784–1788 ehitati loss Jan Samuel Beckeri projekti kohaselt ümber. Lossi ümber rajati inglise park.
Lossi peahoonele lisati kaks tiiba. Peahoone oli kahekorruseline, esiküljel asus nelja sambaga portikus. Tagaküljel oli kümne sambaga terrass, kuhu avanesid ballisaalist nii uksed kui ka aknad. Barokse hoone juures oli ka klassitsistlikuid mõjusid. Sisekujunduses oli valitsev rokokoostiil.
Parempoolses korpuses asusid maneež ja teater. Teatri rajamisel oli eeskujuks Parmas asuv Farnese teater. Teises tiivas asus kunstigalerii. Lossikompleksi juurde kuuluvatest hoonetest on uhkem veel väravahoone, mis on ehitatud triumfikaarena.
Pärast Poola jagamisi anti loss rendile ja kõik Sapiehade varad viidi nende uude residentsi Dziarečynis. Lossis hakkas tegutsema kangaid ja tikandeid tootev vabrik. Eustachy Kajetan Sapieha müüs lossi aastal 1829 vabrikuomanikule maha, jättes endale siiski maa selle ümber. Kastuś Kalinoŭski ülestõusu tagajärjel konfiskeeriti ka tema valdused ja ta ise emigreerus.
Aastal 1914 süütasid tehasetöölised lossi kogemata põlema ja see sai kannatada. Loss restaureeriti aastal 1930. Aastal 1933 Eustachy Kajetan Sapieha rehabiliteeriti ja Ružany valdused tagastati tema õigusjärgsetele järglastele. Sapiehad omandasid taas ka lossi.
Aastal 1944 hävisid sõjategevuse käigus nii lossi peahoone kui ka kontorihoone. Pärast Teist maailmasõda seisis loss tühjalt. Kohalikud elanikud lõhkusid lossiseinu telliste saamiseks.
Lossi väravahoone jäi sõjas puutumata ja on tänapäeval restaureeritud. Valgevene valitsusel on kavas restaureerida ka ülejäänud lossikompleks, seda plaani kavatseb finantseerida ka Euroopa Liit. Taastamistööd on kavandatud aastaiks 2012–2018.
Ly Lehtmets-Lukk

Ly Lehtmets-Lukk (neiuna Ly Lehtmets; 18. august 1928 – 11. august 2014 Mechanicsburg, Pennsylvania) oli eesti päritolu USA arst ja sõjaväearst.
Ta sündis 18. augustil 1928 rongis Sõjamäe raba kohal. Kooliteed alustas ta Anna Tõrvand-Tellmanni Inglise Kolledži algkoolis, lõpetas põgenikuna Göttingeni Eesti Gümnaasiumi ja alustas õpinguid Balti Ülikooli arstiteaduskonnas.
Aastal 1949 jõudis ta USA-sse ja paar aastat hiljem asus ta õppima Wisconsini Ülikooli, mille ta lõpetas meditsiinidoktori kraadiga. Ta praktiseeris Philadelphias günekoloogina. Ta teenis ka USA sõjaväes sõjaväearstina, minnes erru koloneli auastmes. Ta elas pikemat aega Californias Tahoe järve ääres. Californias elades astus ta California Ülikooli ja sai magistrikraadi rahva tervishoiu alal ("Master of Public Health").
2015. aastal avati Kehra Põrgupõhja linnaosas kolonel Ly Lehtmetsa lapsepõlvekodu seinal mälestustahvel. Tema munder oli tollal väljas Lagedil Eesti Vabadusvõitluse Muuseumis.
Isiklikku.
Ta oli kaks korda abielus. Tema esimene abikaasa oli soomepoiss, kirjanik ja biokeemik Heino Susi, abielust sündis kaks poega ja tütar, abielu lahutati. Tema teine abikaasa oli Harry Lukk.
Tubrilinn

Tubrilinn (ka Tubri maalinn, Ridala linnus) on tänapäevase Haapsalu linna territooriumil Jõõdre küla ja Parila mõisa lähedal asunud linnus. 
Oletus Maianpata linnuse kohta.
Tubrilinna linnust on peetud ka Henriku Liivimaa kroonikas mainitud Maianpata (ehk "Maianpathe") linnuseks.. Eesti arheoloogide arvates ei ole piisavaid arheoloogilisi tõendeid, et Maianpata linnus Tubrilinnas asuda võis.
Ajalugu.
Arheoloog Mati Mandeli hinnangul võidi Ridala Tubrilinna linnus püstitada viikingiajal ning Jõõdre lähedal leitud 1. või 2. sajandist pärinev Jõõdre kivikalme viitab sellele, et piirkond on asustatud olnud vähemalt alates meie ajaarvamise algusest. Ridala ümbruse asustus hakkas tihenema I aastatuhande teisel poolel ja ilmselt just siis kujunes välja ka Ridala muinaskihelkond, mis hõlmas hilisemast kirikukihelkonnast oluliselt suurema ala ning mille keskuseks kujunes Tubrilinna muinaslinnus. Tubrilinna ümbrusest on välja selgitanud 14 muistset külaaset ja selle põhjal võib Ridalat pidada tihedaima asustusega kihelkonnakeskuseks muinasaja lõpu Läänemaal. See võib selgitada ka kihelkonna nime kasutamist kogu Läänemaa tähenduses.
Kirjeldus.
Ovaalne linnuseala hõlmab umbes 1000 ruutmeetrit. Ringvall-linnuse sarnasust näitab peamiselt raudkividest laotud ovaalse kujuga 3,5 m laiune vall. Sellest on kõige paremini säilinud 18 m pikkune lõunakülje vall. Idapoolses vallis, mille kõrgus küündib 1,5 m ja laius 3,5 m, on kivimüüri servad fikseeritavad. Edelapoolse valli lõikudes on kaitseehitised osaliselt hävinud kuid lõunapoolse valliga kokku puutuv osa osaliselt säilinud. Läänekülje vall on ilmselt 3 m laiuselt laiali aetud ning seetõttu mõnekümne sentimeetri kõrgusena aimatav. Loodeservas on vall ainult aimatav, mitte selgesti nähtav ja põhjaservas 13 m pikkusel ja 8 m laiusel alal veidi kõrgema künkliku kohana hoomatav. Arvatakse, et idaküljel, kus vall 18 m pikkuselt puudub, võis asetseda väravaava. Kuna ülejäänud kõrgendiku maapind on linnusega ühekõrgune, võis tegu olla mingisuguse eellinnuse või värava eelkaitseehitise jäänukiga.
Linnusealal on jälgitav tume pinnas, mis ulatub 0,4–0,5 m sügavuseni. Muinasasula kultuurkihti on märgata linnuse lääne- ja edelajalamil, mille juures olevat vanasti asunud Silmaallikas. 
Leide.
Kirde–edelasuunalisele 2–4 meetri kõrgusele seljandikule püstitatud linnusest 19. sajandi keskpaigas juhuleiuna leitud ristikujuline ripats tõendab, et Tubrilinn oli kasutusel veel 13. sajandil.
Linnuseaseme juurest põllult on 1950. aastatel leitud noorema rauaaja keraamikat. Vaatamata sellele, et kogutud leiud pärinevad nooremast rauaajast, on Tubrilinna näol tüpoloogiliselt tegemist rohkem keskmise ja vanema rauaaja linnusega.
Vira Konõk

Vira Konõk (sündinud 27. septembril 1957 Ukrainas Lvivi oblastis Drohobõtši rajoonis Opaka külas) on Ukraina päritolu Eesti ajakirjanik ja ühiskonnategelane, Eesti Ukrainlaste Kongressi esimees.
Ta lõpetas 1974. aastal keskkooli kuldmedaliga ja 1979. aastal Lvivi Polütehnilise Ülikooli insenerina. Eestisse kolis ta 1986. aastal, töötades aastaid tehnoloogina elektroonikaseadmete tehases ning hiljem keemiaõpetajana venekeelses koolis, kuni 2003. aastal pakuti talle tööd ajakirjanikuna BBC ukrainakeelses toimetuses ja Ukraina riiklikus raadios.
Alates 2001. aastast on ta Ukraina Kaasmaalaskonna Eestis esimees ja alates 2003. aastast Eesti Ukrainlaste Kongressi esimees.
2017. aastal kandideeris ta kohaliku omavalitsuse valimistel Tallinnas Eesti Reformierakonna nimekirjas.
Vira Konõki abikaasa Mõkola Konõk on lõpetanud Kaliningradi merekooli ja töötanud kaugsõidumeremehena.
Zarathuštra

Zarathuštra (vanakreeka keeles Ζωροάστρης "Zōroastrēs") oli vanairaani prohvet, zoroastrismi rajaja. Teda peetakse zoroastristliku põhiteksti Avesta vanima osa autoriks. Avesta kaudu on teada ka enamik teda ennast puudutav.
Ta elas Iraani mägismaa idaosas, kuid tema täpne sünnikoht on teadmata. Ka selle üle, millal ta elas, vaieldakse.
On allikaid, mille järgi dateeritakse Zarathuštra eluaastad 2. aastatuhandesse e.m.a (mis pole tõenäoline). On pakutud ka 6.–5. sajandil e.m.a (6. sajand e.m.a tundub üpris tõenäoline, kuid see ei ole tõestatud).
Redis

Redis ehk aedrõigas ("Raphanus sativus") on taim ristõieliste sugukonnas.
Redis on juurvili. Seda kultiveeriti juba Antiik-Roomas. Kasvatatakse mitmeid redisesorte.
Võbutõ

Võbutõ on kirikuküla Venemaal Pihkva oblastis Pihkva rajoonis Tjamša vallas.
Võbutõ asub Velikaja jõe vasakkaldal, Pihkvast 12 km ülesvoolu, Volženetsi ja Razdolje külade juures.
Pärimuse kohaselt on Võbutõst pärit Kiievi-Vene valitseja Igori abikaasa suurvürstinna Olga.
Cà Mau

Cà Mau on linn Vietnami lõunaosas, Cà Mau provintsi keskus.
2010. aastal elas seal 204 895 inimest.
Cà Maust on pärit Vietnami peaminister Nguyễn Tấn Dũng.
Linnas asub Cà Mau lennujaam.
Merinõelalised

Merinõelalised ("Syngnathiformes") on luukalade selts kiiruimsete klassist.
Mõningate allikate kohaselt liigitatakse merinõelalised ogalikuliste ("Gasterosteiformes") seltsi alamseltsiks "Syngnathoidei".
Taksonoomia.
Seltsi "Syngnathiformes" sugukonnad:
Šarašova

Šarašova on alev Valgevenes Bresti oblastis Pružany rajoonis. Alev on Šarašova külanõukogu halduskeskuseks. Asula nimi on poola keeles "Szereszów".
Asula nime päritolu kohta on mitu versiooni. Ühe kohaselt pärineb see õhukest jääkirmet tähistavast murdesõnast ("шэраш"), teise kohaselt tuleb see sõnast herilane ("шэршань"). Kohalik legend seostab seda asula asustanud isiku nimega ("Шэраш"), mis tuleneb omakorda sõnast "hall" ("шэры"). Legendi järgi asunud Šarašova kohal kõrts. Kord rünnanud kõrtsis ööbinud bojaari ja üht teist meest röövlid, keda juhtis kõrtsmik. Koos õnnestus neil pääseda. Selgus, et mees oli metsas elavate röövlite pealik Šeraš. Bojaar asutas hiljem metsa serva asula, mille esimesteks asukateks olid Šeraši röövlid. Selle legendi järgi pole asula vapil mitte peaingel Gabriel, vaid Šeraš.
Alevis on metsamajand, mööblitsehh, pagaritöökoda. Šarašovas on keskkool ja Pružany muusikakooli filiaal. Alevis asuvad ka raamatukogu ja kultuurimaja.
Vaatamisväärsusteks on vanalinn, katoliku kirik (1848), õigeusu kirik (1872), kabel (1824) ja hävinud õigeusu kiriku kellatorn 1799. aastast.
Ajalugu.
Alevit on esmamainitud 1380. aastal. XV sajandil läks asula Zabrzezińskite valdusse, hiljem aga Iliniczitele. 1536. aastal müüdi asula Bona Sforzale. Edaspidi oli Šarašova kuninglik valdus.
Pärast administratiivset reformi kuulus asula Bresti vojevoodkonda ja Bresti maakonda. Zygmunt II August andis Šarašovale alevi õigused. Liivi sõja ajal oli alev Rzeczpospolita vägede kogunemispunkt. 1595. aastal sai alev õiguse laatade pidamiseks. Asula arengule aitas kaasa see, et Šarašovat läbis Vilniuse ja Krakówi vaheline tee.
XVII sajandil moodustasid suure osa alevi elanikest juudid. Sajandi keskel sai riigi pealinnaks Krakówi asemel Varssavi, see tõi kaasa Šarašova tähtsuse kahanemise. Asulat rüüstati nii Uputuse kui ka Põhjasõja ajal. XVIII sajandi keskel hakkasid kuninglikul loal alevit valitsema Flemingid, tol ajal oli alevis 3300 elanikku. Kõik Šarašova majad olid tehtud puust. Alevis asus toona Adam Kazimierz Czartoryski häärber, samuti oli seal ka Flemingite suvemaja.
XVI–XVII sajandil oli kohalikus õigeusu kirikus hoiul XVI sajandist pärinev käsitsi kirjutatud ja miniatuuridega kaunistatud Piibel, nn Šarašova evangeelium. Tänapäeval on see hoiul Valgevene kunstimuuseumis.
Pärast kolmandat Poola jagamist 1795. aastal oli alev Venemaa koosseisus. Šarašova hakkas kuuluma algul Słonimi, seejärel Leedu ja viimaks Hrodna kubermangu. Czartoryskitelt konfiskeeriti seoses nende osavõtuga 1839.–1831. aasta ülestõusust nende maja. Kastuś Kalinoŭski ülestõusu ajal hõivasid asula mõneks ajaks ülestõusnute väed, kuid enne 1861 aasta lõppu vallutasid tsaariarmee sõdurid selle tagasi.
Pärast Esimest maailmasõda kuulus Šarašova Poola koosseisu, 1939. aastast Nõukogude Liitu. 1959. aastal liideti alev Pružany rajooniga. 1991. aastal kirjutati Šarašova lähistel Viskuli riiklikus suvemajas alla Belovežje lepingule, millega saadeti laiali Nõukogude Liit ja asutati Sõltumatute Riikide ühendus.
Merinõellased

Merinõellased ("Syngnathidae") on luukalade sugukond merinõelaliste seltsist.
Mõningate allikate kohaselt liigitatakse merinõellased ogalikuliste ("Gasterosteiformes") seltsi sugukonnaks.
Merinõellaste sugukonda kuuluvad kalad on enamasti kas väljavenitatud pikliku kehaga (osa neist on päris nõelja kujuga) või täiesti omalaadse, kohati kummalise kujuga (merihobukesed, narmaskalad). Kalasuu moodustab torujas koon. Täiskasvanud kalade pikkus jääb vahemikku kas 2,5–60 sentimeetrit (merinõelad) või 4–20 sentimeetrit (merihobukesed). Saba on tavaliselt pikk, kuid sabauim on väike või puudub üldse. Samuti puuduvad kõhuuimed. 
Mõned liigid on võimelised muutma oma keha värvust sõltuvalt ümbritseva keskkonna foonist. Paljudel liikidel on väljaarenenud mimikri: keha kuju, värvus ja aeglaselt hõljuv liikumine imiteerivad ümbritsevaid vetikaid või koralle.
Merinõellased elavad troopiliste ja parasvöötme mere- ja riimvetes, mõned liigid on kohastunud elama ka magevees. Elutsemispaigana eelistavad nad liivases rannavöötmes meriheina tihnikuid.
Merinõellased toituvad peamiselt väikestest planktilistest koorikloomadest.
Merinõellaste paljunemise juures on omapärane see, et lõimetist hooldab alati isaskala. Emaskala heidab marja isaskala keha alapoolel olevasse renni või haudetaskusse. Pärast koorumist, painutades oma keha lookjalt üles, väljutab isane maimud iseseisvasse ellu.
Eesti liigid.
Eestie elab kaks liiki merinõellasi. Mõlemad on riimvees elavad merekalad.
Taksonoomia.
Sugukonna Syngnathidae alamsugukonnad:
Alternatiivne süstemaatika.
Merebioloogid Nerida G. Wilson ja Greg W. Rouse leiavad, et uuemate fülogeneetiliste andmete põhjal on "Syngnathidae" jagunemine ainult kaheks alamsugukonnaks vastuvõetamatu ja edaspidine süstemaatika muutmine oleks hädavajalik. Autorid soovitavad mitme uue alamasugukonna – "Doryrhampinae", "Nerophinae", "Soleganthinae", "Phyllopteryginae", "Sygnathoidinae" ja "Haliichthyinae" aktsepteerimist Sarnaseid ettepanekuid on kõlanud ka varem, näiteks Gilbert Percy Whitley ja Joyce Allani töödes.
Autoostuluba

Autoostuluba oli Nõukogude Liidus ja selle mõnedes satelliitriikides dokument, mille väljastas partei täitevkomitee, ning mille alusel võis asutuse ja selle kommunistliku partei allorganisatsiooni juhtkonna silmis "eesrindlik" töötaja muretseda endale auto. Autoostuloa soovituse andis asutuse ametiühing. Täiendavateks kriteeriumiteks võisid olla parteiline kuuluvus ja perekondlik seis (abielu ja lapsed). Autoostulube jagati ka eriteenete eest, näiteks sõjaveteranidele ja edukatele sportlastele. Eelisolukorras asutuste (sh administratiivsektor, julgeolek) ning ka suurte tööstusettevõtete töölistele jagati autoostulube lihtsamalt.
Autoostuloa saamine ei tähendanud automaatselt kohe auto ostmist ja kättesaamist, sest pärast ostuloa saamist satuti autoostu-järjekorda, mis Ida-Saksamaal küündis tihtipeale kümne aasta pikkuseks ja vahel pikemakski.
Sellise järjekorra põhjustas plaanimajandus, mis ei suutnud nõudlust mistahes kaupade järele rahuldada. Nõudlus ületas tugevalt pakkumise, ning nõutud kaupadest oli pidevalt puudus ehk defitsiit. Sõna "defitsiit" läks oskussõnana käiku mistahes kauba ja toodete kohta, mille järele oli nõudlus pakkumisest oluliselt suurem. Defitsiitse kauba hind oli mustal turul toote omahinnast palju kõrgem ning isegi kasutatud auto turuhind oli suurem kui uue auto hind. Seepärast tuli autoostulubadega sageli ette äritsemist.
Moskvitš 412 suure populaarsuse tõttu idabloki riikides ja ka Soomes tol ajal (aastaid enne Žigulite tootmise alustamist) pidid Nõukogude Liidus elavad inimesed ootamisega rohkem kannatama, sest ootejärjekorrad sellevõrra pikenesid.
Suurele osale NSV Liidu elanikkonnast oli sõiduauto siiski luksusese, mille muretsemiseks tuli väga pikka aega raha koguda, ning auto asemel kasutasid paljud inimesed sõitmiseks ühistransporti.
Psalmid

Psalmid ehk Psalmide raamat ehk Psalter ehk Taaveti laulud või Laulud (heebrea keeles תְּהִלִּים või תהילים "Tehillim") on ketuvimi (Tanahi kolmas osa) esimene raamat.
Judaismi ja läänekristluse traditsioonis on 150 psalmi, idakristluses rohkem.
Semen Sementšenko

Semen Sementšenko (kodanikunimega Kostjantõn Grõšõn, ukraina keeles "Костянтин Ігорович Гришин"; sündinud 6. juunil 1974 Sevastopolis) on "nom de guerre", mida kasutab Ukraina sõjaväelane, vabatahtlikest koosneva pataljoni "Donbass" asutaja ja endine komandör. Hiljem sai temast poliitik. 
Sõjaväeteenistus.
Endine mereväeleitnant ja turvatöötaja Semen Sementšenko oli üks tuntumaid Ukraina siseministeeriumile alluvate vabatahtlike sõjaväeüksuste juhte.
Perekonna ja tuttavate julgeoleku huvides keeldus ta Donbassi sõja alguses oma tegelikku nime avaldamast ja kandis avalikes kohtades alati näomaski.
Poliitikas.
Ta oli Ülemraada VIII koosseisu liige (oli poliitilise partei Ühendus "Eneseabi" valimisnimekirjas teine).
Kolm

Kolm ehk 3 on täisarv, mis otseselt eelneb arvule 4 ja otseselt järgneb arvule 2.
Kolm järgarvuna märgitakse Rooma numbriga III.
Pimedus

Pimedus on nähtava valguse (kas loodusliku või tehisliku) puudumine või vähesus, ka vähese või puuduva valgusega ruumiosa.
Pimeduses selgroogsete loomade (sh inimese) pupillid laienevad, et vähesest valgusest rohkem silma jõuaks ja võimalus objekte näha oleks suurem. Inimsilm eristab pimedas halvasti värvusi.
Heleri Arumets

Heleri Arumets (esinejanimi Heleri, sündinud 24. aprillil 1985) on eesti laulja.
2002. aastal võitis ta oma vanuseklassis lauluvõistluse Kongutal ja valiti ühtlasi publiku lemmikuks. Hiljem laulis ta neljast tüdrukust koosnevas ansamblis "4 Friends", millega võitis lauluvõistlusi ja auhinna kõige romantilisema sõnumiga laulu eest.
2008. aasta novembris võitis ta Raadio Elmar saatesarja "Laulutund". Hääletanuid oli 1009 ja ülekaalukalt kõige rohkem hääli sai Heleri Arumets. Teisele kohale tuli Marianne ja kolmandale Aare Külvja, kes võitsid kaks järgmist "Laulutunni" hooaega. Auhinnaks oli singli produtseerimine. Singel kandis pealkirja "Tule tagasi". See laul oli Elmari singlite edetabelis esikohal 9 nädalat ja kokku edetabelis (10 parema singli seas) 15 nädalat.
2009. aasta juulis ilmus Heleri Arumetsa esikalbum. Sellel oli 12 laulu. Albumi produtseeris Marco Margna. Albumi lood "Tule tagasi", "Põlevad tunded" ja "Ööralli" on ilmunud ka singlina. Pooltele lauludele (kuuele) kirjutas Heleri sõnad ise. Talle on sõnu kirjutanud ka Marco Margna ja Owe Petersell.
2012. aastal salvestas Heleri Aare Külvjaga dueti. Laulu kirjutas ja produtseeris Marco Margna.
Argielus töötab Heleri Arumets lasteaias rühmaõpetajana. Tal on laps.
Pimesus

Pimedus on nägemisvõime puudumine või nägemise teatud tõsine häire.
Nägemisvõime võib puududa täielikult või osaliselt. Väga nõrga nägemisvõimega isikud eristavad vaid valgust ja varju.
Nael (täpsustus)

Nael võib tähendada mitut asja.
Nael

Nael on terava otsaga pulgakujuline kinnitusvahend, mis taotakse materjali sisse. Naelu kasutatakse puidust esemete ja konstruktsioonide valmistamisel ja laiemalt ehituses. Naelu võidakse kasutada ka nagina millegi riputamiseks.
Naelad on enamasti valmistatud metallist, aga neid võib teha ka puust. Naela üks ots on terav ja teises on tavaliselt lame ja naela läbimõõdust suurem naelapea, mille pihta lüüakse haamri või vasaraga. Naelu valmistatakse väga erinevas suuruses.
Venemaa Föderatsiooni presidendi juures asuv kodanikuühiskonna arengu ja inimõiguste nõukogu

Venemaa Föderatsiooni presidendi juures asuv kodanikuühiskonna arengu ja inimõiguste nõukogu (kuni 2011. aastani Venemaa Föderatsiooni presidendi juures asuva inimõiguste ja kodanikuühiskonna institutsioonide arengule kaasaaitamise nõukogu) on Venemaa Föderatsiooni presidendi juures asuv nõuandev organ.
Organ moodustati Venemaa Föderatsiooni presidendi 2004. aasta 6. novembri ukaasiga nr 1417, millega reorganiseeriti alates 1993. aasta 1. novembrist tegutsenud "Venemaa Föderatsiooni presidendi juures asuv inimõiguste komisjon".
Abja mõisa kalmistu

Abja mõisa kalmistu on kalmistu Halliste kihelkonnas Pärnumaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Põlde külas Mulgi vallas Viljandi maakonnas. 
Ajalugu.
Kalmistu rajasid Abja mõisa tollased omanikud Stackelbergid arvatavasti 1844. aastal, kui suri Georg Gotthard von Stackelberg. Kalmistule maetud inimeste arv ei ole teada; võimalik, et sinna ongi maetud ainult üks lahkunu. Kalmistu lõhuti maaparanduse käigus ning selle hauatähised likvideeriti arvatavasti 1960. aastatel.
Kirjeldus.
Kalmistu jääb mõisa südamest linnulennult umbes 900 meetri kaugusele itta. Praegu on selle kohal põld.
NG Investeeringud

OÜ NG Investeeringud on Eesti erakapitalil põhinev tööstus-, kaubandus- ja kinnisvarainvesteeringute grupp.
NG Investeeringud omab enamusosalust TKM Grupis ja täielikult kuuluvad ettevõttele jäätisetootja Balbiino, alkoholitootja Liviko, kaubandussisustuse tootja Kitman Thulema ning kinnisvaraga tegelevad Roseni Kinnisvara ja Roseni Majad. TKM Grupi kaudu kuuluvad NG Investeeringute ettevõtete hulka Kaubamaja Tallinnas ja Tartus, TKM Kinnisvara, TKM Kinnisvara Tartu, Selver, Viimsi Keskus, Viking Motors, I.L.U. ja Viking Security.
Grupi ettevõtted annavad tööd ligi 5400 inimesele. NG Investeeringud kontserni kuulub kokku 25 aktiivselt tegutsevat tütarettevõtet Eestis, Lätis, Leedus ja Soomes.
NG Investeeringute 68,75% suuromanikuks on NG Kapital, mille võrdsed osanikud on Jüri Käo, Enn Kunila ja Andres Järvingu perekond. 
2023. aastal oli kontserni konsolideeritud käive 1,1 miljardit eurot ja puhaskasum 35 miljonit eurot. Aasta varem olid käive ja kasum vastavalt 1,0 miljardit ja 23 miljonit eurot.
Koloskõ

Koloskõ on alev Ukrainas Donetski oblastis Starobeševe rajoonis, umbes 10 kilomeetri kaugusel Ukraina-Venemaa piirist.
Koloskõ kõrgus merepinnast on 160 meetrit.
2001. aasta 1. jaanuaril elas rahvaloenduse andmeil asulas 482 inimest.
Ajalugu.
XXI sajand.
Donbassi sõja ajal, 26. augustil, andis Reutersi korrespondent teada asula elanike kahtlustest piirkonda ilmunud "viisakate inimeste" (vene keeles kasutatav rööpväljend "roheliste mehikeste" tähistamiseks) ja nende sõjatehnika kohta.
Internacyjanalny

Internacyjanalny (valgevene keeles Інтэрнацыянальны, transkribeerituna Internatsõjanalnõ) on alevik Valgevenes Bresti oblastis Pružany rajoonis Linova külanõukogus. Asulas on 117 elanikku (2012).
Internacyjanalnys on tärklisevabrik. Suurimaks vaatamisväärsuseks on Linova mõisa hoonetekompleks, mille ümber on kasvanud ka alevik.
Linova mõis

Linova mõis ("Палацава-паркавы комплекс Трэмбіцкіх «Лінова»") on mõis Valgevenes Bresti oblastis Pružany rajoonis Linova külanõukogus Internacyjanalny alevikus.
Linova mõis sai alguse pärast Poola jagamist, mil selle omanikuks sai kindral Rumjantsev. Too müüs mõisa peagi Trębickitele, neist esimene ehitas välja ka Linova mõisakompleksi.
Mõisa klassitsistlik peahoone ehitati XVIII sajandi lõpus ja XIX sajandi alguses. XX sajandi alguses hakati hoonet ümber ehitama (lisati tiibhooned), kuid sellele tegi lõpu alanud esimene maailmasõda ja nii jäid need plaanide kohaselt välja ehitamata. Hoone on ühekorruseline, keskmine osa aga kahekorruseline. XIX sajandi keskel asus hoones omaniku bibliofiilist venna raamatukogu, mis viidi hiljem Varssavisse ja hävis aastal 1944 linna pärast peetud lahingute käigus. Nõukogude ajal asus hoones tärklisevabriku kontorihoone. Pärast vabriku pankrotti ostsid selle uued omanikud, kes jätkasid hoone vabrikuks kohandatud osas tootmist, aga ülejäänud osa häärberist on halvas seisus.
Mõisa peahoone ees asub parter, milleni viib sissesõiduallee. Hoonet ehib arkaadiga portikus, frontoon toetub neljale sambale. Keskrisaliit lõpeb pargipoolsel küljel terrassiga. Vasakus tiivas, mis jõuti XX sajandi algul renoveerida, on osa hoonet kahekorruseline, seal asub väike sammastele toetuv palkon.
Hoone interjöör oli luksuslik. Hoones oli kaks salongi: "tumeda" mööbel oli tumeroheline ja "heleda" oma kattis must atlass.
Kõrvalhoonetest asus sissesõiduallee ääres tall. Teisel pool parterit olid häärberiga sümmeetriliselt kaks mõisa juurde viivat väravat. 1921. aastal ehitati mõisa juurde ka pruulikoda.
Mõisa juurde rajati ka park (pindala 3 hektarit). Peamisel alleel kasvasid hobukastanid, sellelt viis häärberi juurde 20 meetri laiune pärnaallee. Hiljem lisati pruulikoja juurde viiv allee, mille ääres kasvasid kaukaasia pärnad ja läänepärnad. Ka parteri ääres kasvasid puud, nende seas pöögid ja kreeka pähklipuud. Kaugemal läks park üle aiaks.
Karl Taagepera

Karl Taagepera (enne eestistamist Karl Tagepera; 10. aprill 1894 Aru vald – 31. mai 1993 Toronto lähedal) oli eesti loomaarst ja Tartu Ülikooli veterinaariaõppejõud.
Elulugu.
Ta õppis aastatel 1902–1906 Aru valla ministeeriumikoolis. Aastatel 1906–1914 õppis ta Hugo Treffneri Gümnaasiumis, kus ta lõpueksamil kukkus läbi (viletsa vene keele oskuse tõttu) ladina keele eksamil. Seetõttu astus ta samal aastal Tartu Veterinaariinstituuti, kuhu piisas sisseastumiseks gümnaasiumi eelviimase aasta tunnistusest. Veterinaariinstituudi lõpetas ta aastal 1918. Ta kuulus üliõpilasseltsi Ühendus.
Pärast Veterinaariinstituudi lõpetamist naasis ta kodutallu, kuid detsembris 1918 lahkus ta kodutalust ja astus 5. jaanuaril 1919 vabatahtlikult Eesti sõjaväkke. Samal päeval määras Sõjaväe ülemloomaarst ta 1. Suurtükiväepolgu loomaarstiks, 8. mail 1919 sai tast 1. Diviisi loomalaatsareti ülem, 23. oktoobril sai tast 1. ratsapolgu vanemloomaarst ja 27. novembril 1919 ajutiselt 2. Diviisi loomaarsti abi. 1. ratsapolgu nimekirjast kustutati ta 6. jaanuaril 1920, kui ta nimetati Piirivalve valitsuse loomaarstiks. 29. aprillil 1920 saadeti ta tagasi sõjaväe ülemloomaarsti käsutusse, kes suunas ta kohe Soomusrongide Diviisi loomaarstiks; seejuures sai ta tagasiulatuvalt (5. jaanuar 1919) veterinaarleitnandi aukraadi; Soomusrongide Diviisi jäi ta 3. veebruarini 1921. 1. jaanuaril nimetati ta Vabariigi Sõjakooli hipoloogia lektoriks; sõjaväest lahkus ta 6. septembril 1921, saades sel puhul Eesti Vabadussõja mälestusmärgi. Seejärel asus ta tööle Põllutööministeeriumi, esiteks 16. septembrist 1921 Elva jaoskonna loomaarstina.
15. septembril 1926 valiti ta Tartu Ülikooli loomaarstiteaduskonna dotsendi kohusetäitjaks. Loenguid hakkas ta loomaarstiteaduskonnas pidama 1927. Tema erialaks olid hobusekasvatus, eksterjöör (hobuste hindamine välistunnuste alusel) ja rakendusõpetus (kuidas hobust vankri ette rakendada) Aastatel 1930–1932 oli ta teaduskonna sekretär ja suvel 1931 dekaani asetäitja. Aastal 1931 valiti ta hobusekasvatuse õppetooli dotsendiks. Ta oli ajakirjade Eesti Loomaarstlik Ringvaade ja Meie Hobune toimetuseliige. Lisaks ostis ta aastal 1934 Ropka valda Külitse külla Ani talu.
18. augustil 1944 lahkus ta koos perega (5 inimest: Karl ise, abikaasa, 2 poega ja ema) kahe hobusevankriga Pajusi valda ja sealt edasi tuttava juurde Lohule ja sealt ööl vastu 22. septembrit Rohukülla. Rohukülast lahkus pere väikese laevaga Möwe Ventspilsi ja sealt suurema laeva, Lapplandiga Gotenhafenisse, kuhu jõuti 28. septembril.
Isiklikku.
Ta abiellus aastal 1926 Elfriide Taageperaga (neiuna Erbak), neil oli kaks poega: Arvo (1927–2007) oli insener ja patendiametnik, Rein on füüsik ja politoloog. Abikaasa õde Nora Peets oli prosaist ja ajakirjanik, abikaasa õemees Rudolf Peets oli arst.
Jülich-Kleve-Bergi ühendatud hertsogkonnad

Jülich-Kleve-Berg oli kahe endise territooriumi nimi piki tänapäeva Saksa Nordrhein-Westfaleni liidumaa ja tänapäeva Hollandi Gelderlandi provintsi piiri. Aastatel 1521 kuni 1666 olid territooriumi riigid ühendatud personaaluniooni, kõik Saksa-Rooma riigi "reichsfrei" territooriumid. Nimi taaselustati pärast Viini kongressi Preisi kuningriigi lühiajalisele provintsile aastatel 1815 kuni 1822.
Ajalugu.
Jülich-Kleve-Bergi ühendatud hertsogkonnad olid kogum Saksa-Rooma riigi osariike. Jülichi ja Bergi hertsogkonnad ühendati aastal 1423. Ligi sajand hiljem, aastal 1521, hääbusid need kaks hertsogkonda koos Ravensbergi krahvkonnaga, kui vaid viimase hertsogi tütar Maria von Jülich-Berg jäi pärima; Saali tavaõiguse järgi sai naine vara vallata vaid abikaasa või eestkostja kaudu, nii läksid territooriumid tema abikaasale — ja kaugele sugulasele — Kleve ja Marki hertsogile Johann III-le nende strateegilise abielu tulemusena aastast 1509. Need ühendatud hertsogkonnad kontrollisid enamust tänapäeva Nordrhein-Westfalenist, välja arvatud Kuur-Kölni ja Münsteri kiriklikud territooriumid.
Alles sajand pärast Johann III abielu hääbus ühendatud hertsogiliin, ajendades territooriumidel pärast Johann III pojapoja, hertsog Johann Wilhelmi ilma pärijateta surma pärilussõja. Samal ajal, kui hertsogitel, innustatuna Rotterdami Erasmuse humanismist, õnnestus luua "via media" reformatsioonist tulenenud usuliste vaidluste vahele, olid viimase hertsogi kahe vanema õe pärijad jagamise vastaspooltel. Olukorda raskendasid veelgi keiser Rudolf II ja Wettinitest Saksimaa hertsogite ahned soovid — esimene oli eriti muret tekitav Henri IV-le ja Hollandi Vabariigile, kes kartsid mistahes Habsburgide Madalmaade tugevnemist.
Luterlik Preisimaa Anna abiellus Brandenburgi kuurvürsti, Brandenburg-Preisimaa valitseja Johann Sigismundiga, samas katoliiklik Anna von Kleve abiellus Pfalz-Neuburgi hertsogi Philipp Ludwigiga. Seetõttu, pärast Jülichi pärilussõda (üks Kolmekümneaastase sõja ettekuulutajaid) sõlmiti Xanteni leping, millega protestantlikud territooriumid (Kleve, Mark ja Ravensburg) läksid Brandenburg-Preisimaale ning katoliiklikud maad (Jülich ja Berg) anti Pfalz-Neuburgile. Sõja-aastad hävitasid enamuse maade rikkusest, mis oli olnud Johann Wilhelmi isa, Wilhelmi ajal.
Philipp Ludwigi pojapoeg Philipp Wilhelm sai aastal 1685 Pfalzi kuurvürstiks ja tegi Bergi pealinna Pfalzi kuurvürsti residentsiks, kuni liin päris aastal 1777 Baieri. Aastal 1701 said Brandenburgi kuurvürstid Preisimaa kuningateks; Kleve-Mark, kui nende esimene valdus Lääne-Saksamaal, oli seemneks tulevasele Preisi Reinimaale.
Syngnathinae

Syngnathinae on merinõelaliste alamsugukond merinõellaste sugukonnast. Siia kuuluvad kõik merinõellased peale merihobukeste.
Alamssugukonda "Syngnathinae" kuuluvad kalad on kas väga pika peenikese kehaga (osadel liikidel nõelja kujuga) või täiesti omalaadse, kohati kummalise, vetikaid meenutava kujuga (narmaskalad). Kuid kõigile neile on iseloomulik pikk torujas ninamik ja hambutu suu, mis vee kiire sissetõmbumise teel imeb toitu. Täiskasvanud kalade pikkus jääb vahemikku 2,5–60 sentimeetrit. Saba on tavaliselt pikk, kuid sabauim on väike või puudub üldse. Samuti puuduvad kõhuuimed. 
Läänemeres elab ainult kaks merinõellaste liiki – harilik madunõel ("Nerophis ophidion") ja harilik merinõel ("Syngnathus typhle") – mõlemad nad kuuluvad alamsugukonda "Syngnathinae", kuid erinevatesse perekondadesse.
Mustas meres on levinud 6 "Syngnathinae" liiki. Ühte neist, punnpõsk-merinõela ("Syngnathus nigrolineatus") on aga kohatud koguni Dnepris Kiievi kohal, sest merinõellased tungivad mõnikord järvedesse ja jõgedesse. Selsamal liigil on Kaspia meres evolutsiooni käigus isolatsiooni tõttu tekkinud alamliik. 
Merihobukese-laadsed merinõellased.
Mitmed alamasugukonna "Syngnathinae" kääbusvormid (inglise keeles on nende koondnimetuseks "pygmy pipehorses" ('pügmee-toruhobukesed')) moodustavad omaette parafüleetilise rühma "Acentronurinae". Välimuselt meenutavad nad veidi merihobukesi, kuid ujuvad horisontaalasendis nagu merinõelad. Nende keha pikkus jääb enamasti vahemikku 5–8 sentimeetrit, erandina "Kyonemichthys"e isendid on suuruses umbes 2,7 sentimeetrit.
Merihobukese-laadsete merinõellaste ("pygmy pipehorses") morfoloogilised andmed lubavad oletada, et nad on merinõellaste ("pipefishes") ja merihobukeste evolutsiooniline vahelüli. See aga tähendaks, et nad on püstasendis ujuvate merihobukeste vahetud eellased. 
Sellesse kääbusvormide rühma kuulub 4 perekonda:
Taksonoomia.
Alamsugukonna Syngnathinae perekonnad:
Alternatiivne süstemaatika.
Ülaltoodud alamsugukonna "Syngnathinae" perekondade nimistus on 4 perekonda ("Acentronura", "Amphelikturus", "Idiotropiscis" ja "Kyonemichthys"), mis teistel andmetel süstematiseeritakse eelpool toodust erinevalt. Neid liigitatakse kas alamsugukonda "Hippocampinae" või siis moodustatakse neist eraldiseisev alamsugukond "Acentronurinae".
Mstislav II

Mstislav II Izjaslavitš (suri 19. augustil 1170) oli Rjurikovitšite dünastiast Vana-Vene valitseja, Kiievi suurvürst 1167–1169 ja 1170. 
Elulugu.
Mstislav Izjaslavitši vanemad olid Kiievi suurvürst (1146–1154) Izjaslav II Mstislavitš ja Saksa kuninga Konrad III tütar Agnes.
Mstislav II oli aastatel 1146–1149 ja 1151–1155 Perejaslavli vürst, aastatel 1155–1157 Lutski vürst ja 1157–1170 Volõõnia vürst.
Mstislav II oli kahel korral, maist 1167 kuni detsembrini 1169 ja veebruarist 1170 kuni aprillini 1170 Kiievi suurvürst.
Isiklikku.
Mstislav II oli abielus 1151/52. aastast, Poola Piastide dünastiast Poola hertsogi (1107–1138) Boleslaw III "Krzywousty" tütre Agnieszkaga (1137 – surn. pärast 1181). Mstislav II ja Agnieszka järglased:
C&amp;A

C&amp;A Mode GmbH &amp; Co. KG (lühinimi C&amp;A) on Brenninkmeijeritele kuuluv valmisriiete kaupluste kett peakorteritega Düsseldorfis ja Brüsselis, Euroopa suurim jaekaubandusettevõte. 
Ketis on 1400 kauplust.
Firma on asutatud 1841. Töötajaid on üle 36 000, käive oli 2011./12. aastal 6,8 miljardit eurot.
C+C Music Factory

C+C Music Factory on USA tantsumuusikaprojekt. See tegutses 1990. aastatel ning alustas taas tegevust 2010.
Produtsendid olid algselt Robert Clivillés ja David Cole, kelle perekonnanimede esitähtedest tuleb ansambli nimi. Pärast Cole'i surma 1995. aastal ansambli tegevus lõppes. 2010. aastal asendas Cole'i Eric Kupper.
Vokalistide seas olid räppar Freedom Williams ning lauljad Martha Wash, Deborah Cooper ja Zelma Davis. 
Tuntumad hitid on "Gonna Make You Sweat (Everybody Dance Now)" ja "Things That Make You Go Hmmmm...".
Jülich-Kleve-Berg

Jülich-Kleve-Berg võib olla:
Betsi rakud

Betsi rakud ehk Betsi neuronid on osade selgroogsete loomade kesknärvisüsteemi motoneuronite tüüp – need mitte eriti arvukad rakud paiknevad peamiselt suuraju koore otsmikusagara hallaine premotoorse korteksi V kihis. 
Betsi rakud osalevad motoorsete impulsside vahendamisel ja ülekandel. 
Betsi rakud saavad aksoneid ka talamusest. 
Betsi rakud saadavad aksoneid mööda seljaaju kortikospinaaltrakti alla, sünapsi kohaks on eesmised sarved ja need omakorda annavad sünapseid märklaud lihastele. 
Betsi rakud kasutavad neurotransmitterina glutamaati.
Betsi rakkude kehast võivad, sõltumata asukohast, välja ulatuda dendriidid, mis suunavad, teistest närvirakkudest ümbritsetuna, jätkeid kõigisse suurajukoore kihtidesse ja mõned ka valgeainesse, kuid peamiselt siiski V ja ka VI kihti, mis koosnevad mitut tüüpi püramiidrakkudest.
Betsi rakkude (dendriitide hävimine) patofüsioloogiaga seostatakse inimestel amüotroofset lateraalskleroosi.
Need püramiidrakud on nimetatud esmakirjeldaja, Ukraina anatoomi ja histoloogi Vladimir Betsi auks.
Signs and Society

Signs and Society on Ameerika Ühendriikides välja antav semiootikaajakiri. Väljaanne on multidistsliplinaarne, avaldades sotsiaal- ja humanitaarvaldkonna artikleid, mille ühendavaks fookuseks on märgiprotsessi ehk semioosi mõiste. Ajakiri hakkas ilmuma 2013 ja ilmub kaks korda aastas. Peatoimetaja on Richard J. Parmentier.
Eesti Suursaatkond Oslos

Eesti Suursaatkond Oslos on Eesti diplomaatiline esindus Norras Oslos. Alates augustist 2021 asub suursaatkond aadressil Arbins gate 2.
Norra Saatkond Tallinnas

Norra Saatkond Tallinnas (ka: Kuninglik Norra Saatkond) on Norra diplomaatiline esindus Eestis Tallinnas. Suursaatkond asub aadressil Harju tänav 6.
Enne teist maailmasõda asus Norra kuningriigi saatkond Helsingis, Tallinnas asus 1925. aastast Norra konsul Walfried Schneider (1878–1944) ja konsulaat Viru tänav 18.
AS Järvevana

AS Järvevana on Eesti ehitusettevõte, mis moodustati seoses AS Merko Ehituse kriminaalasjaga.
Ettevõtte juhatuse esimees on Toomas Annus.
Ettevõtte aktsiad olid noteeritud NASDAQ OMX Tallinn Balti lisanimekirjas, kuid kauplemine nendega lõpetati 4. detsembril 2014.
AS Järvevana kujundati ümber osaühinguks Järvevana. Muudatus jõustus 15. aprillil 2015.
Mõõkvaal

Mõõkvaal ("Orcinus orca"), keda varem kutsuti ka mõõkdelfiiniks, on suurim delfiinlaste sugukonda kuuluv vaalaline. Ta on tippkiskja, kes on tuntud oma mustvalge mustri poolest. Sarnaselt delfiinidega on mõõkvaalad targad ja väga sotsiaalsed loomad, kes elavad perekondlikes gruppides.
Mõõkvaalad on suutlikud õppima üksteiselt, salgana isegi ründama väiksemaid veesõidukeid.
Välimus.
Mõõkvaaladel on must selg ja valge kõhualune. Silma kohal asub neil valge laik ja kõhtmine osa jaguneb saba pool kolmeks. Kirjeldatud on kolm kuni viis eri tüüpi.
Levila.
Mõõkvaalad elavad kogu maailmameres, kuid on leitud, et nende populatsioonid on suuremad külmemates vetes, kus nende toidulaual on rohkem suuri saakloomi. Troopilistes vetes kasutavad nad ära hooajalist toiduküllust. Elustiili poolest võib mõõkvaalu jagada kolmeks: ranniku ääres, avamerel ja ülemineku aladel elavad. Mõõkvaalade perekondlikest gruppidest on põhjalikumalt uuritud ranniku ääres elavad grupid.
Toitumine.
Mõõkvaal on tippkiskja, tema toidulaual on kalad, veelinnud, mereimetajad ning isegi teised vaalad ja haid. Nad hangivad toitu gruppides ja jagavad seda isekeskis. Nende toidulaua koosseis sõltub osaliselt sellest, mis saakloomi nende vetes leidub ning suurt rolli mängib ka perekonna sisene kultuur ja jahitaktikad. 
Ranniku aladel elavate mõõkvaalade juures on täheldatud, et põhiliseks toiduks on kalad ja kalade hulgast erilist rolli mängib lõhe. Ülemineku alade elavad isendid söövad põhiliselt mereimetajaid ja teisi vaalu. Avamere gruppide toidulaud on vaheldusrikas ning nende hulgas on nii ainult kaladest toitujaid kui ka mereimetajatele ja vaaladele keskendunud perekondi. 
Paljunemine ja elukäik.
Mõõkvaaladel puudub kindel paaritumisaeg, pojad võivad sündida aasta läbi. Tavaline tiinus kestab 15–18 kuud. Ema imetab poega umbes aasta. Pärast piimast võõrutamist on vaalapojad siiski väga sõltuvad oma emast ning saavad iseseisvuse alles nelja aasta pärast, kui ema on uuesti sünnitanud.
Emased saavutavad suguküpsuse 10–13-aastaselt. Nad võivad elada 50-aastaseks, vahel ka 90-aastaseks. Nad on poegimisvõimelised umbes 25 aastat. Mõõkvaalad on ühed vähestest loomadest, kellel eksisteerib menopaus. Menopausi ajal hoolitsevad nad teiste sama grupi emaste poegade eest. Isased elavad keskmiselt 30-aastaseks, vahel ka 60-aastaseks.
Mõõkvaalad vangistuses.
Mõõkvaalad on arenenud ujuma pikki vahemaid ja sukelduma sügavale (mõõkvaal suudab ujuda lühikest vahemaad kiirusega kuni 45 km/h, sukelduda kuni 1000 m sügavusele ning olla vee all kuni 21 minutit), kuid vangistuses elavatele isenditele eraldatakse nende loomuliku elupaigaga võrreldes liiga väike ala. See tekitab neis stressi ja igavustunnet. Paljudel mõõkvaaladel kujuneb välja harjumus ennast vigastada või jääda lihtsalt ühe koha peale õõtsuma. Olukorda halvendab ka asjaolu, et isendeid viiakse pidevalt ühest keskusest teise, lõhkudes nende loodud sõprussidemed või on nad hoopis sunnitud üksilduses elama.
Vangistuses elavate mõõkvaalade eluiga on umbes 20 aastat ning neil esineb tihti tõsiseid haigusi.
Kaljo Kask

Kaljo Kask (14. veebruar 1929 Ookatku – 24. august 2014) oli eesti põllumajandusteadlane ja fütopatoloog.
Ta lõpetas aastal 1949 Väimela Põllumajandustehnikumi ja aastal 1958 Eesti Põllumajanduse Akadeemia agronoomia erialal. Õpingute ajal töötas ta laborandina botaanika ja fütopatoloogia kateedris.
EPA lõpetamise järel suunati ta tööle taimehaiguste ja kahjurite arvestuse ning prognoosi Saku vaatluspunkti. Aastal 1962 asus ta tööle Eesti Maaviljeluse Instituudi taimekaitse osakonda nooremteadurina; aktiivne teadustegevus jätkus fütopatoloogia erialal aspirantuuris; aastal 1967 kaitses ta põllumajandusteaduste kandidaadi dissertatsiooni teemal "Kõrreliste mükoosid, nende reservatsioonikolded ja tõrjevõimalused Eesti NSV-s". Aastal 1966 asus ta tööle Jõgeva Sordiaretusjaama resistentsuse ja biokeemia laboratooriumi juhatajana; Jõgeva Sordiaretusjaamas töötas ta aastatel 1966–1999 (pensionile minekuni) laboratooriumi juhataja ja vanemteadurina. Tema põhitöödeks olid resistentsuse ja biokeemia laboratooriumi töölerakendamine ning aretusmaterjali kvaliteedi uuringud.
Ta on järgmiste haiguskindlate sortide üks autoreid: talirukkid "Viku" ja "Elvi", kartul "Sarme", tomatid "Visa", "Erk", "Mato", "Piibe" ja "Varto".
Ta oli ka tunnustatud mükoloog ning Eesti Loodusuurijate Seltsi mükoloogia sektsiooni aktiivne liige. Kogumikus "Eesti seenestik" on ta kirjutanud rooste- ja nõgiseeni käsitleva osa.
Põllumajandusloendus

Põllumajandusloendus on loendus, mille käigus kogutakse andmeid põllumajandusettevõtete ja põllumajandussaadusi tootvate kodumajandite tegevuse ja tulemuste kohta.
Eestis korraldab põllumajandusloendust Statistikaamet.
Eestis korraldati põllumajandusloendus näiteks 1929. aastal - 1929. aasta põllumajandusloendus ja 1939. aastal - 1939. aasta põllumajandusloendus.
Riigistamine

Riigistamine ehk natsionaliseerimine on protsess, mille läbi riik omandab eraomanikele kuuluva vara.
Riigistamine Eestis.
Suur reduktsioon ehk mõisate riigistamine oli mõisate riigi omandusse tagasivõtmise protsess Rootsi riigis ja rootsiaegstes Läänemereprovintsides, sealhulgas Eesti- ja Liivimaal 17. sajandi lõpus. 
1919. aasta maareform oli Eesti Vabariigi 1919. aastal vabadussõja ajal läbi viidud reform, mille käigus maaseadusega riigistati suurmaaomandused ning loodi riigi tagavaramaa ja uued talukohad. Maareformi aluseks oli 10. oktoobril 1919 vastu võetud maaseadus. Maaga seotud ümberkorraldused toimusid pärast esimest maailmasõda mitmes Euroopa riigis, kuid Eestis ja ka Lätis toimunud maareformid olid kõige radikaalsemad.
Järgmine laialdane riigistamine Eesti ajaloos toimus Eesti okupeerimise ja annekteerimise järel Nõukogude Liidu poolt 1940.–1941. aastal. 23. juulil 1940 võttis II Riigivolikogu vastu deklaratsiooni maa kuulutamisest kogu rahva omanduseks. Alates suvest 1940 riigistati kõik eravalduses elamud, mille elamispinna ruutmeetrite arv ületas piirmäära. Mõned neist tagastati endistele omanikele Saksa okupatsiooni ajal ja riigistati uuesti sügisel 1944.
Suvel 1940 alustas nõukogude võim Eestis, Riigivolikogu deklaratsiooniga pankade, kindlustusseltside ja suurtööstuste natsionaliseerimise kohta ettevõtete riigistamist. Kogu rahva omanduseks, s.o riigi omanduseks kuulutati kõik pangad ühes nende varandustega, kõik tööstuslikud suurkäitised kaevandused ning transportettevõtted.
Eesti Vabariigi Ülemnõukogu võttis 19. detsembril 1990 vastu otsuse omandiõiguse järjepidevuse taastamisest, milles tunnistati, et Eesti Vabariigi omandisuhete muutmine Nõukogude Liidu okupatsioonivõimu poolt oli vägivaldne. Ebaseaduslikuks tunnistati ka Eesti Vabariigi Ülemnõukogu poolt ENSV Riigivolikogus 1940. aasta 23. juulil vastu võetud deklaratsioon pankade ja suurtööstuse natsionaliseerimise kohta ning deklaratsioon maa kuulutamisest kogu rahva omanduseks.
Eesti Panga president

Eesti Panga president on Eesti Panga juhatuse esimees. Eesti Panga presidendi nimetab seitsmeks aastaks ametisse Eesti president Eesti Panga nõukogu heakskiidul.
Pružany mõis

Pružany mõis ehk Pružanõ mõis ("Сядзібна-паркавы комплекс Швыкоўскіх" või "сядзі́ба Пружа́нскі пала́цык") on mõis Valgevenes Bresti oblastis Pružany rajoonis Pružany linnas.
Katariina II kinkis pärast Poola jagamist ümbruskonna maad kindral Rumjantsevile, kes selle valduse aga eraldi mõisateks jagas ja uutele omanikele edasi müüs. Mõisa pindala oli 4000 tiinu. Nii tekkinud Pružany mõisa omanikuks said Jahmninad, seejärel Szwykowskid. Aastal 1863 konfiskeeriti Kastuś Kalinoŭski ülestõusu tagajärjel mõis, raamatukogu müüdi oksjonil maha. Juba 1867. aastal tagastati mõis Szwykowskitele. Aastast 1895 kuulus mõis Kleinmichelitele. Pärast Oktoobrirevolutsiooni emigreerusid omanikud Prantsusmaale ja mõis haldusüksusena kadus kaardilt.
Mõisa peahoone esindab uusrenessanssi ja ehitati aastal 1843, mil omanikeks olid Szwykowskid. Ehituse käigus lammutati varasemad hooned. Projekti autor oli Francesco Maria Lanci. Peahoonel on kaks tiiba, osalt on hoone kahekorruseline, osalt aga ühe korrusega. Lääneosas asuvad erker, torn ja veranda. Peamist fassaadi ehib väike risaliit, seal asub ka suur kahele sambale toetuv terrass.
Pärast Kleinmichelite lahkumist asus hoones kohalik omavalitsus, Teise maailmasõja ajal aga Guderiani staap ja Saksa ohvitseride maja. Nõukogude võimu ajal asus hoones algul põllumajandustehnikumi internaat, seejärel lasteaed (aastani 1986) ja viimaks hambapolikliinik. Aastal 1989 hakati hoonet restaureerima ja tänapäeval asub hoones muuseum.
Mõisakompleksi kuulus algselt 10 hoonet, teiste seas ka pruulikoda ja telliselööv. Telliselöövi toodangut kasutati ka uue peahoone valmistamisel. Ajal, mil mõis konfiskeeriti, oli kõrvalhoonete arv 15, nende seas 4 tellistest hoonet. Lisaks peahoonele on tänapäeval säilinud kasvuhoone, kus kasvatati ka palme, agaave, sidrunipuid ja apelsinipuid.
Mõisa juurde rajati ka park (pindala tänapäeval 8 hektarit). Pargi tagumises osas asusid kanalid, mille äärde Kleinmichelite ajal istutati mitmeid võõrliike. Aastal 1939 tasandati see osa pargist ja selle asemele rajati staadion. Pargile lisati suur juurviljaaed, mis on samuti tänapäeval hävinud. Lossi tagaküljel asub vana iidol, mis toimetati sinna Bućki külast.
Opisthotropis durandi

Opisthotropis durandi on maoliik.
"Opisthotropis durandi" on endeemne Louangphabangi provintsis Laoses.
Andres Järving

Andres Järving (sündinud 3. juulil 1960) on eesti ettevõtja.
Elukäik.
Lõpetas 1983. aastal Tartu Riikliku Ülikooli majandusküberneetika erialal. 2005. aastal sai Tartu Ülikoolist psühholoogia alal bakalaureusekraadi ja 2002. aastal ärijuhtimise magistrikraadi. 1983–1988 Tallinna Linna Rahvasaadikute nõukogu täitevkomitee ökonomist ja osakonna juhataja asetäitja. Töötas aastail 1988–1999 tootmiskoondis Norma hilisema AS Norma pearaamatupidaja asetäitja, finantsdirektori ja nõukogu aseesimehena. 1994–2023 Eesti ühe suurima erakapitalil põhineva investeerimis- ja valdusettevõtte NG Investeeringud suuromanik ja 2002–2024 OÜ NG Kapital juhatuse liige. 1999–2022 AS Selveri nõukogu esimees ja TKM Grupi nõukogu liige. Alates aastast 2000 OÜ Probus juhatuse liige.
Ettevõtlus.
Kuni 2023. aastani.
Riigiaktsiaselts

Riigiaktsiaselts on riiklik aktsiaselts, mille kõigi aktsiate omanik on kas riik või riiklik(ud) organisatsioon(id).
Riigiaktsiaseltsid Eestis.
Enne teist maailmasõda oli Kaubandus- ja Tööstusministeeriumi haldusalas riiklikud aktsiaseltsid: Riigi Põlevkivitööstus, Riigi Turbatööstus.
Eestis oli riigiaktsiaselts (lühend RAS) 1990. aastate esimesel poolel riigi omanduses ettevõtte eritüüp. Riigiaktsiaseltsid reorganiseeriti aktsiaseltsideks hoolimata sellest, et riik jäi aktsiate omanikuks. Näiteks 1991. aastal loodud riigiaktsiaselts Eesti Merelaevandus muudeti hiljem aktsiaseltsiks Eesti Merelaevandus ja alles seejärel erastati. Ettevõtted, mille baasil alates 15. jaanuarist 1991 asutati riigiettevõtted: Eesti Kütus, tootmiskoondis Liviko, tubakavabrik Leek, tootmiskoondis Juveel, Eesti Geoloogia, Eesti Tsement, Järvakandi Tehased, Tallinna Külmhoone nr. 1, Tartu Külmhoone, Eesti Raudteekond.
Ka nüüdisajal on riigi omanduses ettevõtted harilikud äriseadustiku järgi tegutsevad aktsiaseltsid, üksnes kõik nende aktsiad kuuluvad riigile ja aktsiaseltsi üldkoosolek koosneb haldusala ministrist. Riigile kuuluvad näiteks AS Eesti Energia, AS Saarte Liinid, AS Riigi Kinnisvara ja paarkümmend muud aktsiaseltsi.
2021. aasta jaanuaris kuulus riigile osalus 28 äriühingus, sealhulgas oli riik ainuomanik 24 äriühingus ning enamusosalus kuulus riigile 3 äriühingus. Riik osaleb äriühingutes kolmel põhjusel: riigivõimu teostamiseks, muul riigivara valitseja poolt määratud avalikul eesmärgil ning tulu saamiseks. Riigi äriühingutes osalemise üldpõhimõtted on sätestatud riigivaraseadusega.
Rhabdophis guangdongensis

Rhabdophis guangdongensis on maoliik.
"Rhabdophis guangdongensis" on endeemne Guangdongi provintsis Hiinas.
Hilda Üprus

Hilda Üprus (16. märts 1904 Riidaja – 12. juuni 1986 Tallinn) oli eesti maalikunstnik.
Ta on lõpetanud Viljandi Eesti haridusseltsi gümnaasiumi, ta on mänginud Viljandi ja Tartu orkestrites viiulit. Ta õppis 1930. aastate teisel poolel Pallase ettevalmistuskursustel ja aastast (?) Kõrgematel Kujutava Kunsti Kursustel (Aleksander Vardi ateljees). Maaliõpingud lõppesid Tartu Riiklikus Kunstiinstituudis diplomitööd kaitsmata, sest Pallase vaimus tehtud paljufiguuriline maal "Teatrikostüümide ateljees" (1948) ei vastanud tollastele dogmaatilistele ja jäikadele norminõuetele.
Aastast 1950 elas ta Tallinnas, jätkates portreede, lillepiltide ja maastike maalimist 1930. aastate Pallase maalikooli impressionistlikus laadis. Esmaülevaate tema loomingust andis aastal 1987 Tartu Kunstimuuseumis toimunud mälestusnäitus.
Isiklikku.
Tema õde oli kunstiteadlane Helmi Üprus, vend oli neuroloog Voldemar Üprus.