Kärbesõis

Kärbesõis (ebatäpselt "kärbseõis"; "Ophrys insectifera "L., sünonüümid "Ophrys muscifera" Hud., "Ophrys myodes" (L.) Jacq.) on käpaliste ehk orhideeliste sugukonda ("Orchidaceae") ja perekonda putukõielised ("Ophrys") kuuluv taimeliik. 
Eesti Orhideekaitse Klubi valis kärbesõie 2015. aastal Eesti aasta orhideeks. Kõik Eestis kasvavad orhideeliigid on 1983. aastast riikliku looduskaitse all. Kärbesõis kuulub II kaitsekategooriasse.
Nimetus.
Kärbesõie rahvapärased nimetused on kärbselill, kärbsejuur ja kärblase juur.
Kärbesõie ladinakeelne perekonnanimetus "Ophrys" (vkr όφρύς ’kulm’) viitab kulmudele ning liigiepiteet "insectifera" tähendab ladina keeles sõna-sõnalt putukakandjat ("insectum" – putukas, "fero" – kandma). Kärbesõis on saanud nimetuse õie välimuse järgi, mis meenutab kärbest. Sellist taimedel esinevat putuka välimuse matkimist kutsutakse Pouyanniani mimikriks.
Botaaniline kirjeldus.
Õied on väikesed pruunides toonides lühiraoga mitmesugulised õied. Õiele annavad värvuse mitmesugused antotsüaanid. Õie välimised helerohelised õiekattelehed on kuni 8,5 mm pikkused, sisemised sametised õiekattelehed aga kuni 5 mm pikkused. Värvus varieerub sisemistel õiekattelehtedel hele-punakaspruunist kuni mustani. Harva leidub heledaid, punase pigmendita õisi. Kandelehed on õiealusel pikad ja süstjad. Kärbesõie kolmehõlmaline sametjas huul on suur ja lame, värvuselt punakaspruun, servadel heledam. Huule keskmine hõlm on lõhenenud, mille keskel on kaks valget või sinakat laiku, mis sageli sulavad üheks. Õie ülaosas on kaks tumedat emakaga kokku kasvanud tolmukat, mille peal on heledad täpid.
Õied kasvavad taimel koondununa pikka, umbes 5–20 cm pikkusesse hõredasse ühekülgsesse õisikusse. Kärbesõie ühel varrel võib olla korraga kuni 14 õit, kuid enamasti on neist ühel ajal avatud vaid 2–3 ehk osa õitest pole veel avanenudki, kui teised juba närtsivad. Liigi piires võib õie värv ja kuju suurel määral varieeruda. Kärbesõie õitseaeg on suve alguses, juuni lõpus-juulis, mil leherosett on vähe märgatav. Suve lõpu poole, juulis-augustis, mil kärbesõiel on alanud puhkefaas ja rohelised lehed kadunud, valmivad varrel püstiselt asetsevad kuni 1,8 cm pikkused ovaalsed kuprad. Vili valmib juuli alguses. Üks seeme kaalub vaid 0,005 mg.
Taime varre alumises osas on 2–4 kitsast teravatipulist kaarroodset sinakasrohelist lihtlehte, ülaosas on aga 1–2 väikest teravatipulist lehte. Lehe pikkus on 4,5–10 cm ja laius kuni 2 (harva ka 3) cm. Lehed asetsevad tupjalt ümber varre. Rohelisi lehti on võimalik näha kas hilissügisel või varakevadel.
Kärbesõie vars on püstine, värvuselt kollakasroheline, taime alusel on 1–2 labata lehetuppe. Kärbesõis kasvab umbes 18–35 cm kõrguseks, jäädes Eestis kasvavate käpaliste suhtes siiski keskmist kasvu taimeks. Harvematel juhtudel võib taim kasvada ka poole meetri kõrguseks.
Kärbesõie juuremugul on ümar või veidi piklik ja tömbi alusega. Mugula läbimõõt on umbes 0,5 cm. Mugula toitained on taime poolt ära kasutatud õitsemise ja viljade valmimise lõpuks, sügisel moodustuvad mugula peale uue võrse algmed. 
Puhkeaastat ehk dormantsust esineb kärbesõiel harva. Hollandis Gerendali kaitsealal tehtud uuringus selgus, et vaid kolmel isendil 194-st registreeriti puhkeaasta.
Tolmeldamine.
20. sajandil avastas üks Prantsusmaa teadlane, et taimed, mis matkivad mingi putuka välimust, võivad teha seda just seetõttu, et see tekitab mõnedes putukates sugulist erutust ja meelitab neid sellega kohale, mis garanteerib tolmeldamise. 
Õitel on küljes nõrk lõhn, mis sarnaneb mõnede putukate suguküpsete emasloomade lõhnaga. Kärbesõie tolmeldajad on metsmesilased, erakherilased ja kaevurherilased (harva ka mardikad), mistõttu meenutab õie lõhn nende putukate (kiletiivaliste "Goryotes" ja "Argogoryotes") suguferomooni. Aroom meelitab kohale isased putukad, kes petlikult arvavad, et tegu on emastega. Lisaks lõhnale mängib olulist rolli ka taime välimus, mis matkib putuka kehaosi – emakas putukapead, erinevad õiekattelehed putuka kehaosi ja läikivad kühmukesed silmi. Lõhna ja välimuse perfektne kombinatsioon kindlustab parima võimaliku tolmlemise. Katsete tulemuste põhjal on kõige mõjutavam tegur huule eri piirkondadest levivad n-alkaanid ja n-alkeenid.
Putukõie perekonna orhideedel puudub nektar. Isased putukad saavad isaskärbesõitelt kaasa tolmupaki, mis järgmisele õiele suundudes satub emakasuudmele. Seda protsessi nimetatakse pseudokopulatsiooniks, mille käigus toimub kopulatsioonile lähedane käitumine ühelt või mõlemalt osapoolelt, aga ei toimu tegelikku suguühet. Pseudokopulatsiooni kasutavad taimed peamiselt tolmeldamise eesmärgil. Selle triki ohvriks langevad tavaliselt noored ja kogenematud isased.
Tagamaks edukas paljunemine ka putukate vähesuse korral, toimub kärbesõitel ka isetolmlemist, mis juhul seemned valmivad apomiktiliselt, arenevad viljastamata. Seda on uuritud Kesk-Euroopas, kuid Eestis veel mitte.
Kasvukoht ja levila.
Arvatakse, et putukõie perekonna kitsa levilaga endeemsetel liikidel ei ole pikk ajalugu ning nii mõnigi neist on hübriidset päritolu.
Kärbesõis eelistab kasvamiseks lubjarikkaid niiskeid niite, kuid seda võib kohata ka päris kuivadel niitudel. See kasvab päris- ja looniitudel, puisniitudel, madalsoodes, hõredamates loometsades ning kadastikes. Limiteerivaks teguriks kasvamisel on lubjalembesus.
Eestis võib kärbesõit kohata kõige tihedamini mandri loodeosas ja lääneosas saartel, Kesk- ja Põhja-Eestis leidub seda vähem ning kõige vähem leidub seda Lõuna-Eestis, kus seda peetakse harulduseks. Euroopas on kärbesõis suurima mitmekesisusega levinud Kesk- ja Lõuna-Euroopas, seal peamiselt Vahemere maades. Ida- ja Lääne-Euroopas esineb teda suhteliselt vähe. Eesti jääb liigi põhjaleviala piirile.
Looduskaitse.
Kärbesõis kuulub Eestis II kaitsekategooria katteseemnetaimede hulka. Eesti ohustatud liikide punases raamatus (2008) seisab kärbesõie juures märge „ohulähedane“.
Kärbesõit ohustab sobivate kasvukohtade kadumine: niitude, karjamaade jms avamaade võsastumine niitmise või/ja karjatamise katkemisel ning soode kuivendamine ja turbavõtmine. Kärbesõiele on ohtlikud ka metssead, kes tuhnivad taime juuremugulad välja ning seejärel toituvad nendest. Paratamatult on kärbesõiele kahjulik ka inimene, kes võib seda tema haruldusest teadmata noppida.
Eestis on 25 kaitstavat ala, kus kärbesõis on üheks kaitse eesmärgiks: Rannaniidu hoiuala, Kalli maastikukaitseala, Vormsi maastikukaitseala, Rahkvälja maastikukaitseala, Osmussaare maastikukaitseala, Siplase looduskaitseala, Tihu looduskaitseala, Teesu looduskaitseala, Lümandu maastikukaitseala, Padise käpaliste püsielupaik, Treimani käpaliste püsielupaik, Võikaoja käpaliste püsielupaik, Esivere lennuvälja käpaliste püsielupaik, Taebla käpaliste püsielupaik, Torgu käpaliste püsielupaik, Punniranna käpaliste püsielupaik, Pussa käpaliste püsielupaik, Taaravainu käpaliste püsielupaik, Koolme allikate käpaliste püsielupaik, Läpi käpaliste püsielupaik, Kurese maastikukaitseala, Ohepalu looduskaitseala, Nabala-Tuhala looduskaitseala, Sarve maastikukaitseala ja Hiiumaa laidude maastikukaitseala.
Kokku on Eestis teada 744 kärbesõie leiukohta.