tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Tove Jansson

Tove Marika Jansson (9. august 1914 Helsingi – 27. juuni 2001 Helsingi) oli soomerootsi kirjanik ja kunstnik. 
Ta illustreeris ka raamatuid ja oli paljude koomiksite autor. Tema loodud on kuulsad muumitrollid.
Elukäik.
Tove Jansson sündis ja ka suri Soomes Helsingis. 
Ta oli skulptor Viktor Janssoni ja illustraator Signe Hammarsten-Janssoni tütar. Ka tema vennad olid kunstnikud: Per Olof Jansson oli fotograaf ja Lars Jansson koomiksite autor. 
Soomerootslasena kirjutas Jansson kõik teosed rootsi keeles.
Meri andis kirjanikule kõige enam inspiratsiooni. Lapsena veetis ta perega kõik suved Soome väikestel saartel. Hiljem oli tal küll ateljee Helsingis, kuid ta eelistas suurema osa ajast veeta siiski väikesel Klovharu saarel. See on üks , mis asub Porvoo linna lähistel. Seal elas Tove Jansson koos elukaaslase graafik Tuulikki Pietiläga.
Tema raamat "Bildhuggarens dotter" (1968) (eesti keeles "Kujuri tütar") on autobiograafiline teos tema noorpõlvest.
Jansson on maetud Helsingi Hietaniemi kalmistule.
Looming.
Kirjandusteosed.
Tove Jansson kirjutas esimese muumiraamatu "Väikesed trollid ja suur veeuputus" Teise maailmasõja ajal 1945. aastal. Ise ütles ta, et sõda viis ta suurde masendusse ning seetõttu tahtis ta kirjutada midagi süütut ja naiivset. 
Kirjastaja ei kasutanud esialgu muumide nimetust, kuna arvas, et see võiks lugejaid segadusse ajada ning kasutas selle asemel sõnaühendit "väikesed trollid". Esimene raamat erilist tähelepanu ei pälvinud, kuid juba järgmised muumiraamatud "Sabatäht" (1946) ja "Võlukübar" (1948) tõid autorile kuulsuse.
Muumilugude stiil on aja jooksul muutunud. Esimesed raamatud kuni "Trollitalveni" (1957) olid seiklusliku sisuga, kus tuli ette uputusi, komeete ja üleloomulikke nähtusi. 
"Sabatäht" on lugu sellest, kuidas üks komeet oleks äärepealt Muumioru hävitanud (mõnede kriitikute arvates on see allegooria tuumasõjale). 
"Võlukübar" on kogumik suvejutte. 
"Muumipapa memuaarid" (1950) räägib lugusid Muumipapa seiklusterohkest noorusest ning on ühtlasi humoorikas paroodia memuaaride kirjutamise stiilile. 
"Ohtlik jaanipäev" (1954) näitab teatrimaailma veidrusi: muumitrollid leiavad mahajäetud teatri ning lavastavad seal suurejoonelise näidendi, mille on heksameetris kokku kirjutanud Muumipapa. Nendes raamatutes ei toimu tegelastes mingeid psühholoogilisi muutusi.
"Trollitalv" on murdepunkt, millest alates muutuvad raamatud realistlikumaks (seda eelkõige Muumimaailma kontekstis) ning tegelased hakkavad omandama omanäolist psühholoogilist sügavust, eemaldudes aina enam esimeste raamatute kergest südamlikkusest ja lapselikust rõõmust. 
Pärast raamatut "Hilja novembris" asus Tove Jansson kirjutama täiskasvanutele.
Muumilugude ja -lühijuttude kõrval on Tove Jansson kirjutanud ja illustreerinud ka neli populaarset muumide pildiraamatut: "Mis juhtus siis?" (1952, eesti keeles 2011, Tiritamm), "Kes trööstib Tillut?" (1960); "Ohtlik reis" (1977) ja "Kutsumata külaline" (1980).
X noorte laulu- ja tantsupidu

X noorte laulu- ja tantsupidu oli 29. juunist 1. juulini 2007 toimunud pidustus, mis kätkes ühte laulupeo kontserti, kolme tantsupeo etendust, õpilastööde näitust "Õuepuu" ja rahvamuusikute õpikodasid. Peo teema oli "Ilmapuu lävel". Nii laulu- kui ka tantsupeo lavastas Margus Kasterpalu. Kokku osales peol üle 35 000 laulja, tantsija ja pillimängija. Peo korraldas Eesti Laulu- ja Tantsupeo Sihtasutus.
Laulupidu.
1. juulil Tallinna lauluväljakul toimunud laulupeo kunstiline juht oli Aarne Saluveer. Peol osales 831 koori üle 26 000 lauljaga ning 47 orkestrit 1600 muusikuga. Külalistena osales 14 koori välisriikidest: Lõuna-Aafrika Vabariigist, Norrast, Saksamaalt, Austraaliast, Kanadast ja Rootsist. Publiku arvuks hinnati ligi 50 000, piletiga pealtvaatajaid oli 42 819. Noorte laulupeo teema oli "Ilmapuu".
Tantsupidu.
Tantsupeo kunstiline juht oli Maido Saar. Kõik kolm etendust toimusid Kalevi staadionil – esimene 29. juunil ning teine ja kolmas 30. juunil. Peost võttis osa 127 tantsurühma enam kui 7800 tantsijaga. Kokku käis tantsupeol 22 605 piletiga pealtvaatajat, esimesel etendusel 7138, teisel 5316 ja kolmandal 10 151 inimest. Tantsupeo teema oli "Lävel".
Akmene

Akmene on küla ("mazciems") Lätis Lõuna-Kuramaa piirkonna Cīrava vallas. Asub valla lõunaosas merepinnast 29 meetri kõrgusel Akmene jõe kaldal, Riiast 196, valla keskusest Cīravast 3 ja endisest piirkonna keskusest Aizputest 17 kilomeetri kaugusel.
Küla on tekkinud endise Akmene karjamõisa ("Akmen") keskuse juurde. Aastani 2021 kuulus küla Aizpute piirkonda.
Tund

Tund on aja mõõtühik ja SI-süsteemi põhiühiku sekundiga seotud mittedetsimaalne kordühik (kuuekümnendsüsteemis). 
Tunni rahvusvaheline tähis on h (ladinakeelsest sõnast "hora", tund).
Üks tund on 60 minutit ehk 3600 sekundit (1 h = 60 min = 3600 s).
Trollitalv

"Trollitalv" (rootsi "Trollvinter") on kuues Tove Janssoni muumilugude raamat, mis on kirjutatud 1957. aastal. 
Selles raamatus on tunda Janssoni kirjutamisstiili tumedamat poolt, kui võrrelda seda eelnenud teostega. Enamiku ajast on raamatu peategelane Muumitroll üksildane, kurb, vihane või hirmul ning see on ähvardava ja ohtliku maailma pärast, millesse ta tunneb end mitte kuuluvat.
Sisu.
Samal ajal kui ülejäänud muumipere rahulikult talveund magab, ärkab Muumitroll keset talve üles ega saa enam kuidagi und. Ta avastab enese ümbert täiesti uue maailma, kus päike ei paista ning kõik on kaetud külma, valge ja märja pulbriga. 
Algul on Muumitroll üksi, kuid peagi kohtab ta Tuu-Tikit ning oma vana sõpra väikest Myd, kes igati naudib talve, olles mähkunud vanasse kohvikannusoojendajasse ning uisutab plekk-kandikul ringi. Koos ehitavad sõbrad Jäänaisele suure lumehobuse ning kohtuvad hajameelse oravaga, kes jääb Jäänaisele liiga kauaks otsa vaatama ning seetõttu surnuks külmub. 
Suure talve edenedes saabub Muumiorgu sooja otsima ja Muumimamma moosikeldri varudest toitu maitsma teisigi kummalisi olevusi, kellest tähtsamad on kuri külmaloom Urr, koerake Niru ja entusiastlik koduvana ehk Hemulen, kes püüab panna kõiki talvest rõõmu tundma.
Alternative metal

Alternative metal on muusikastiil, mis kombineerib alternatiivroki ja "heavy metali" 'i elemente. Enamasti on tegemist võrdlemisi tehnilise stiiliga, mis läheneb muusikale hoopis teise nurga alt, kui harilikud "heavy metali" artistid ning võtab mõjutusi paljudest stiilidest väljaspool metalit. Üks põhilisi "alternative metal"’i ja selle alamžanrite tunnusjooni on märgatavalt madalamasse helistikku häälestatud kitarrid ja traditsioonilise "heavy metal"’iga võrreldes mõõdukas tempo. Lisaks on "alternative metal"’i bändid tuntud oma meloodilise laulmisstiili, piiride kompimise ja eksperimentaalsuse poolest. "Alternative metal"’i bändide eesmärk ei ole püsida "heavy metal"’i etteloodud raamides, vaid sellele on iseloomulik kastist väljapoole mõtlemine ja eksperimenteerimine.
"Alternative metal" arenes välja 90ndate esimesel poolel kõrvuti "nu metali" ja grungega. Seega enamik "alternative metali" artiste on seotud ka post-grunge ja "nu metali" 'i stiilidega.
Silmapaistvad bändid selles žanris on Soundgarden, Queens of the Stone Age, Ministry, Faith No More ja Helmet.
Alastiilid ja edasiarendused.
Järgnevate stiilide kuulumine või mitte kuulumine "alternative metali" alastiilide hulka on vaidlustatud. Peamine põhjus, miks neid stiile on hakatud lugema antud muusikastiili alastiilide hulka seisneb selles, et kuna alternatiivroki alastiilide hulgas on muusikastiilid nagu "gothic rock", "industrial rock", siis sellest tulenevalt käsitletakse vahel muusikastiile nagu "gothic metal" ja "industrial metal", kui "alternative metali" alastiile. Nagu juba viidatud, reaalselt on tänapäevased "alternative metal" artistid võtnud pigem mõjutusi nendest loetletud alastiilidest ja mitte vastupidi nagu arvata võiks.
Urr

Urr (originaalis rootsi keeles "Mårran", soome keeles "Mörkö") on Tove Janssoni väljamõeldud raamatutegelane, kes esineb aeg-ajalt autori muumilugudes. 
Ta ilmub välja kummitusliku mäetaolise keha, kahe külma jõllitava silma ning sillerdava valge hambareaga olendina. Raamatus 'Kes trööstib Tillut?' on öeldud, et Urril on ka saba, kuid seda pole keegi kunagi näinud.
Ükskõik kuhu Urr ka seisma ei jääks, külmub maa tema all ja ümber ära ning kogu taimestik sellel sureb. Maapinnal kõndides jätab ta enese järel maha jää- ja lumeraja. Kõik, mida ta puudutab, külmub samuti; kord istub ta sooja saamiseks lõkketulele ning seegi kustub kohe. 
Urr otsib tegelikult sõprust ja soojust, kuid ta on kõigi ja kõige poolt eemale tõrjutud oma surmatoova külmuse tõttu ning peab seetõttu elama kaugel Üksildaste Mägede tipus. 
Urr võib sümboliseerida ka talvist masendust.
Hovery Covery

Hovery Covery on Eesti tantsumuusikaduett, koosseisuga Estin ja Hoveri Erik, kes alustas tegevust 1994. aastal Viljandis. 
Duett on püsinud diskolaval väikeste pausidega, näiteks aastast 2006, kui Esta Loho emigreerus Eestist ajutiselt, mistõttu katkes ka bändi tegevus. Samas on Esta Loho teinud Estini nime all ka soolokarjääri, mis koos bändi sisetülidega põhjustasid 1996. aastal bändi tegevuse katkemise. 
Diskograafia.
Duett liitus taas 1998. aastal ja andis välja albumi "Originaal Vol.2", hiljem on ilmunud nii "Greatest Hitsi" kogumikke kui ka uut materjali. 
Lisaks teistelt laenatud paladele on bändi jaoks muusikat loonud Hoveri Erik ("Hoia mul käest", "Kaks säravat silma" jm) kui ka mänedžer ja naissolisti Esta Loho endine abikaasa Gunnar Loho ("Veel üks hetk", "Vaid üks viiv" jm). Hovery Covery suuremad edetabelihitid olid "Ära jahtu" (püsis mitu kuud Eesti Televisiooni edetabelisaates "7 vaprat"), "Kaks, me kaks" (pälvis Raadio 2 edetabelisaate "Kuraditosin" preemia), "Kaks säravat silma", "Võõra linna tuled" ja "Hoia mul käest". 
Hovery Covery esimene album "Hoia mul käest" ilmus 1995. Albumit ja sellele järgnenud suvetuuri "Kolm säravat silma" (koos ansamblitega Code One ja Jam) saatis menu. 
Kriitika.
Hovery Covery oli ülipopulaarne, kuid kriitikud leidsid, et tegemist on banaalse meelelahutusega. Heideti ette musta vokaali, kehva muusikalist teostust, klišeelikke tekste, liiga ekstravagantseid lavakostüüme. Ometi oli Hovery Covery 1990. aastatel esimene tantsubänd, kelle esinemisi saatis alati särtsakas lava-"show" just lauljate endi, mitte taustatantsijate esituses.
Menu.
Aastatel 1995–1997 tegutses Tallinnas Hovery Covery fänniklubi, kes külastas ansambli kontserte, andis välja ajalehte Peegel ja toetas nii duetti kui ka Estinit hilisemates edetabelisaadetes.
Alternative metal'i ansamblite loend

"Siin on loetletud alternative metal'it viljelevaid ansambleid."
Väikesed trollid ja suur veeuputus

"Väikesed trollid ja suur veeuputus" on soomerootsi lastekirjaniku Tove Janssoni esimene muumilugude raamat. See on kirjutatud aastal 1945.
Seda on peetud ka omamoodi sissejuhatuseks hilisematele muumilugudele, sest tegelasi on seal vähem kui teistes raamatutes.
Sisu.
Muumimamma ja Muumitroll ekslevad hirmsas pimedas metsas, otsides Muumipapat, kes on Hatifnattidega seiklema läinud. Nad kohtavad üht pisikest olendit, kes nendega liitub ja saab hilisemates raamatutes nimeks Sniff. Oma tee valgustamiseks on neil tulp. Metsas ründab neid hiigelmadu ning nad päästab naine, kes tuleb välja sellesama tulbi seest ja keda seetõttu hüütakse Tullipaks.
Hiljem jõuavad nad ühe vana mehe maja juurde, kes kutsub neid elama oma aeda, mis on tervenisti kompvekkidest tehtud. Kui nad avastavad, et aias paistev päike on tegelikult tehtud läikpaberist, otsustavad nad siiski edasi liikuda. Muumimammat ründab sipelgakaru, kuid teised päästavad ta ära. Viimaks leiavadki nad hatifnatid ja istuvad ühte nende paati. Kuna tundub, et sel pole kindlat sihti, kutsuvad nad paati ühe meretrolli, kes neid aitab. Kui nad kuivale maale jõavad, lahkuvad nii hatifnatid kui meretroll. 
Nad suunduvad taas Muumipapat otsima ning jõuavad maja juurde, kus elab punaste juustega poiss ning too ütleb, et on Muumipapat näinud. Muumimamma, Muumitroll ja Sniff kiirustavad teda otsima, kuid Tullipa jääb poisi juurde elama. Peagi avastavad nad, et vesi on kiiresti tõusma hakanud ning päästavad ära kassi koos poegadega. Seejärel jätkavad nad oma otsinguid, kasutades tooli paadi asemikuna. Neile triivib vastu pudel appikutsega Muumipapalt ning toonekure abiga leiavad nad puude vahele kinni jäänud Muumipapa. Tema vabaks päästnud, suunduvad nad tagasi kuivale maale ning Muumipapa on väga mures selle pärast, et ta oli alles äsja valmis saanud Muumimaja ning siis viis vool selle endaga kaasa. Väikesel jalutuskäigul jõuavad nad kaunisse orgu, kuhu on pidama jäänud ka Muumimaja.
Hatifnatid

Hatifnatid (originaalis rootsi keeles "hattifnattar") on Tove Janssoni muumilugude ühed paljudest tegelastest, kes esmakordselt ilmuvad välja raamatus "Võlukübar".
Hatifnatid on pikad, kõhnad, kummituslikud olendid, kes meenutavad pisut pikki valgeid sokke. Neil on ümmargused ilma kaelata pead kahe suure silmaga. Kummalgi keha küljel asuvad neil viis sõrmetaolist moodustist. 
Olemuselt on nad vaiksed ja tõsised, nad ei kuule ega saa rääkida, ent see-eest on neil erakordselt terav tundemeel, millega suudavad tajuda ka kõige nõrgemaid maapinna võnkeid. Samuti tunduvad nad olevat üsnagi melanhoolsed. 
Hoolimata sellest, et hatifnatid meenutavad on loomuselt pigem loomi, saavad nad alguse seemnetest. Parim võimalus kellestki lahti saada ongi külvata selle kellegi koduaeda hatifnattide seemneid.
Hatifnatid reisivad meresid mööda ringi väikestes paatides, saades kord aastas kokku ühel tillukesel saarel. 
Suurimat huvi tunnevad nad ilma vastu ning neil on olemas oma ühine baromeeter. 
Erilist huvi näivad nad ilmutavat just äikesetormide suhtes. Selline kogus elektrit muudab nad pimedas helendavateks ning puudutustele ohtlikeks, kuna on elektriliselt laetud.
Hatifnatid hoolitsevad väga innukalt oma baromeetri eest. "Võlukübaras" varastab Koduvana selle nende käest ära ning nad jälitavad teda väsimatult kuni lõpuks selle tagasi saavad.
Mõnede arvates on hatifnatid ära nõiutud, kuid see on vaid üks seletus nende kummalisusele. "Nähtamatu laps" ja teisi jutte peatükis "Hatifnattide saladus" jõuab Muumipapa äratundmisele, mis on see hatifnattide müsteerium ning miks äikesetormid neid nii väga võluvad, nimelt püüavad nad välja selgitada vastuse küsimusele, mis on elu sügavam mõte.
Muumitrollid

Muumitrollid (ka "muumid") on soomerootsi lastekirjaniku Tove Janssoni teoste muumilugude kesksed tegelased.
Muumitrollid on ühe Skandinaavia trollide pere liikmed, kes on valged, ümarad ja karvased ning suure nina tõttu meenutavad nad pisut jõehobu või kapibaarat.
Muretu ja seikluslik pere elab Muumiorus Muumimajas, kuigi varasemad ajutised peatuspaigad on neil asunud ka ujuvas teatris ja tuletornis. Koos sõprade ja kaaslastega elavad nad üheksas raamatus läbi lugematuid seiklusi.
Peale üheksa juturaamatu on Tove Jansson viie muumiteemalise pildiraamatu ja lugematute koomiksite autor.
Eriti populaarsed on muumitrollide lood Soomes, Rootsis, Eestis, Taanis, Norras, Poolas, Venemaal, Jaapanis, Iisraelis ja Inglismaal.
Muumitrollid on andnud ainest telesarjadele ja filmidele, tervele hulgale kaubaartiklitele, Muumimaa teemapargile Soomes Naantalis ja Metsä teemapargi Muumiorule Jaapanis Hannōs.
Tuntuimad muumitrollide telesarjad on 1969-1970 toodetud Jaapani animesari ja 1990-1992 toodetud Hollandi-Jaapani koostöös loodud animasari. Neist esimene sattus Janssoni raske kriitika alla, kuna see oli liiga tema algloomingust kõrvale kaldunud (näiteks üks episood, kus Muumitroll ja väike My mängivad Muumipapa vintpüssiga), samas ta kiitis sarja värvikasutust.
Raamatusari.
Tove Jansson kirjutas üheksa rootsikeelset muumiraamatut aastatel 1945–1970.
Keelemäng

Keelemäng (saksa "Sprachspiel"; inglise "language-game") on Ludwig Wittgensteini filosoofiline mudel, mis viitab lihtsatele näidetele keelekasutustest ja tegevustest, millesse keel on põimitud. Wittgenstein väitis, et sõnal või lausel on tähendus ainult teatud keelesüsteemi raames. Tähendus sõltub suhtluseostest ehk suhtlusolukorra "mängureeglitest". Üldkeel on mitmete keelemängude kogum. Sõltuvalt kontekstist võib näiteks lausung "Vesi!" olla tellimus, vastus küsimusele või mõni muu väljendusvorm. Teoses “Tõsikindlusest” (e. k 2000) L. Wittgenstein kirjutab: "Keele “olemuseks” on keelemäng, mis sisaldab lisaks keelele tegevusi, millega too läbi põimub" (§7). "Keelemäng on algfenomen, primaarsus" (§654, 656), "mis põhineb antud keelemängu raames analüüsimatutele reeglitele" (§199). "Kui võtame omaks reeglite tavast tulenevuse, eel-keelelisuse, kaob metafüüsiline põhivajadus piire tõmmata" (§76) - "pole vaja mingit teooriat, vaid ainult keelemängu kirjeldusi" (§109). Reeglite vajalikkus, mille tõestuseks Wittgenstein toob hulganisti näiteid, näitab aga omakorda, et "mängul (keelel) on mõtet vaid kogukondlikus kontekstis" (§202). Wittgensteini keelemäng ja perekondliku sarnasuse mudelid täiendasid keelefilosoofiat.
Indohiina poolsaar

Indohiina poolsaar ehk Indohiina (varem Indo-Hiina ehk Indo-Hiina poolsaar) on poolsaar Euraasia kaguosas. Poolsaare nimi näitab, et piirkonna rahvaste kultuuri on tugevalt mõjutanud nii India kui ka Hiina. 
Indohiina poolsaart ümbritsevad läänest Bengali laht, Andamani meri ja Malaka väin, lõunast ja idast Lõuna-Hiina meri koos Tai lahe ja Tonkingi lahega. 
Tinglik poolsaare põhjapiir ulatub Gangese ja Brahmaputra deltast Hồng Hà deltani. Poolsaare pindala on umbes 2 miljonit km². 
Poolsaare pinnamood on mägine, mäeahelikud ulatuvad põhjast lõuna poole. Indohiina poolsaare lääneosas asuvad Arakani mäed, mille kõrgeim tipp on Viktoria mägi (3053 m). Poolsaare keskosas asub Šani mägismaa ja Thanoni ahelik, mis lõpeb Malaka poolsaarel. Indohiina idaosas asub Annami mäestik. Mägede vahel paiknevad madalikud – Irrawaddy ja Chao Phraya orud ning Mekongi–Tônlé Sabi tasandik ja Khorati mägismaa. 
Indohiina poolsaarel on lähisekvatoriaalne kliima. Tasandikel on õhutemperatuur +20...+30 °C, mägedes on temperatuur umbes 15 °C madalam. Mägede läänenõlvadel sajab 2500–5000 mm aastas, kõige rohkem sajab suvel. Poolsaare siseosas sajab vähem – kuni 100 mm aastas. Poolsaare idarannikul sajab rohkem talvel, aasta sademete hulk on umbes 2000 mm. 
Suurimad jõed on Mekong, Irrawaddy, Salween ja Chao Phraya, nende vett kasutatakse niisutamiseks. Suurim järv on Tônlé Sab.
Mägede tuulepealsed nõlvad on kaetud vihmametsadega. Rannikutel kasvavad mangroovid. Tasandikel paiknevad põllumaad, kasvatatakse peamiselt riisi. 
Poliitiliselt on Indohiina poolsaar jagatud Kambodža, Laose, Vietnam, Birma, Tai, Malaisia ja Bangladeshi vahel.
Koodimuundur

Koodimuundur on seade, mis muundab üht tüüpi koodi teist tüüpi koodiks. Näiteks kümnendkoodi kahendkoodiks.
Register (elektroonika)

Register on elektroonikas seade, mis võimaldab salvestada, säilitada ja taasesitada infot ühe infosõna kaupa. 
Register koosneb paljudest ühtse juhtimisega trigeritest. Ehituselt jagunevad registrid jadaregistriteks ja rööpregistriteks.
Info säilib registris kuni registri elektritoide on sisselülitatud. 
Register võib olla:
Mikroprotsessori sisemised registrid on arvuti kõige kiiremateks mälupiirkondadeks.
Kra maakitsus

Kra maakitsus on maakitsus Aasia kaguosas, mis ühendab Indohiina poolsaare põhiosa Malaka poolsaarega. Maakitsuse rannikuid ümbritsevad Andamani meri läänest ja Tai laht idast. Kra maakitsus jaguneb Birma ja Tai vahel.
Laevaühenduse lihtsustamiseks on olemas Kra kanali rajamise plaan.
Maakitsus

Maakitsus, soomepäraselt ka kannas, on kitsas maismaariba, mis ühendab kahte suurt maismaa osa ja mida ümbritseb kahest küljest vesi. 
Maakitsus on hea koht kanali rajamiseks. Näiteks Panama maakitsusele rajati Panama kanal, mis hõlbustas laevade sõitu Ameerika lääneranniku ja idaranniku vahel.
Descartesi auhind

Descartesi auhind (harvemini "Descartesi teaduskommunikatsiooni auhind") on Euroopa Liidu välja antav auhind teaduse populariseerimise eest. 
Sellele auhinnale võivad kandideerida need Euroopa riikide esindajad, kes on võitnud riikliku teaduse populariseerimise auhinna. Eestis anti auhind teaduse populariseerimise eest esimest korda välja 2006. aastal.
Jegor Strojev

Jegor Strojev (vene keeles Егор Семёнович Строев; sündinud 25. veebruaril 1937) on Venemaa poliitik.
Ta oli 1963. aastast alates parteifunktsionäär. 1989 sai NLKP Keskkomitee sekretäriks ja 1990 NLKP KK Poliitbüroo liikmeks.
Alates 13. aprillist 1993 kuni 16. veebruarini 2009 oli ta Orjoli oblasti kuberner. 
Ta on olnud Riigiduuma saadik ja kuulub erakonda Ühtne Venemaa. Aastatel 1996–2001 oli ta Föderatsiooninõukogu esimees.
K-Wagen

K-Wagen (Kolossal-Wagen või Grosskampfwagen) oli Saksamaa Esimese maailmasõja lõpus valminud üliraske tank, mida 1918. aasta lõpuks jõuti peaaegu valmis ehitada 2 masinat. Tanki projekteerisid Joseph Vollmer ja kapten Wegner (või Weger). 
K-Wageni roomikud jooksid üle kogu kere. Relvastuseks oli 4 kahurit ja 7 kuulipildujat, mis paiknesid korpuse külgedelt väljaulatuvates laskepesades. Juhtimisruum paiknes masina esiosas ning mootor ja transmissioon taga. Meeskonda kuulus eri andmetel 22–27 meest .
Eellugu.
Juunis 1917 tellis Saksamaa sõjaministeerium üliraskete tankide projekti. Uus tank pidi endast kujutama liikuvat kindlust nelja 77 mm kahuriga, kaaluma 150 tonni, teistel andmetel 145 või 165 tonni. 
28. juunil 1917 kinnitati projekti "K-Wagen" kavand. Selle järgi pidi uue üliraske tanki soomuse paksus ulatuma kuni 30 millimeetrini, relvastusse pidi kuuluma kas kaks või neli 50–77 mm suurtükki, neli kuulipildujat ja kaks leegiheitjat. Meeskonda pidi kuuluma 18 meest, jõuseadmeks plaaniti kaks 200–300 hobujõulist mootorit ning masin pidi suutma ületada 4 m laiusi kraave.
Esialgu anti projekti töötlemisest kuni esimese näidise valmimiseni aega üks aasta, kuid hiljem lühendati seda 8 kuuni. Programm nägi ette tellimust 100 masinale, millest esimese seeriana valmiks 10 tanki. Ühe masina hinnaks kujunes kuni 500 000 Reichsmarka.
Hiljem vähendati tanki pikkust 13 meetrile ja kaal vähenes sellega 120 tonnini. Kuna kaks 200 hj mootorit olid ilmselgelt liiga nõrgad, valiti nende asemele kaks 650 hj mootorit.
Kirjeldus.
K-wagen kaal oli 120 tonni, pikkus ligi 13 m, laius 3 m (sponsoonide kohal 6 m) ja soomuse paksus kuni 30 mm. Tanki side- ja juhtimissüsteem oli üle võetud allveelaevalt. Bensiinipaagid mahutasid 3000 liitrit kütust.
K-Wagen relvastati nelja 77 mm suurtükiga, kaks igas sponsoonis ja seitsme 7,92 mm MG08/15 kuulipildujaga. Projekteerimise alguses kavandatud leegiheitjatest loobuti. Meeskonnas oli kokku 27 liiget: komandör, kaks juhti, signaaliedastaja, relvastusohvitser, 12 suurtükiväelast, 8 kuulipildurit ja kaks mehaanikut.
Suur kaal tegi võimatuks pikkade vahemaade läbimise, mistõttu tanki plaaniti transportida raudteel rinde lähedusse, kus seda kasutada taheti. Et tank ühes tükis raudteeplatvormile ei mahtunud, võeti tank lahti kuueks eraldi transporditavaks mooduliks: juhtimisruum, võitlusruum, masinaruum, ülekanderuum ja kaks sponsooni.
Saatus.
Paljud pidasid seda projekti absurdseks, kuid Paul von Hindenburg nõudis isiklikult, et tank ikkagi ehitataks. Plaanide kohaselt pidi 10 tellitud masinat valmima 1919. aastal. Materjalipuuduse tõttu ehitus venis ja sõja lõpuks oli peaaegu valmis vaid kaks eksemplari. Mõlemad lõhuti liitlaste kontrollkomisjoni poolt või teise variandi kohaselt sakslaste endi poolt.
Maakitsuste loend

"Siin on loetletud maailma ja Eesti maakitsusi."
Nõrk vastastikmõju

Nõrk vastastikmõju ehk nõrk interaktsioon on üks neljast fundamentaalsest jõust looduses.
Nõrk vastastikmõju toimib nii kvarkide kui ka leptonite vahel. Tuntumad on kvarkide muundumised (formula_1 aatomituumade beetalagunemisel tuumareaktorites ja tähtedes termotuumareaktsioonides formula_2). Kuna kvargid ei saa üksi eksisteerida, vaid moodustavad ainult liitosakesi, hadroneid, siis sellise ülalmainitud protsessi tagajärjel muundub prooton neutroniks. Nõrk vastastikmõju on peamine radioaktiivsete elementide sünteesija tähtede supernoovaplahvatusel, mille tulemusena on tekkinud kõik elemendid, mille järjenumber keemiliste elementide perioodilisussüsteemis on suurem kui raual.
Standardmudeli kohaselt kannavad nõrka vastastikmõju massiivsed (≥80 GeV, umbes 100 prootoni massi) Z- ja W-bosonid. Z- ja W-bosoni suure massi tõttu on nende osakeste keskmine eluiga väga lühike, mistõttu on nõrgal vastastikmõjul väga väike mõjuraadius (10–18 meetrit) – umbes 1000 korda väiksem kui aatomituuma läbimõõt. Teiste vastastikmõjude välja vahendavad kvandid on praegu teadaolevalt massita ja nende mõjuraadius seetõttu lõpmata suur. (Märkus: Tugeva vastastikmõju reaalne mõjuraadius on siiski aatomituuma läbimõõduga samas suurusjärgus.)
Nõrga vastastikmõju kohta on teada vaid jõu suurus. Täpsemat matemaatilist valemit ei teata.
Nõrka vastastikmõju tunnevad kõik vasakukäelised leptonid ja kvargid. See on ainus vastastikmõju, mis rikub P-sümmeetriat ehk paarsussümmeetriat ning CP-sümmeetriat ehk laengu-paarsuse sümmeetriat.
X noorte laulupeo kava

Selles artiklis on loetletud 2007. aastal toimunud X noorte laulupeo "Ilmapuu" kavas olnud teosed.
Komitaadi õigustega linn

Komitaadi õigustega linn ("megyei jogú város") on Ungaris linn, mis on 1. järgu haldusüksus (välja arvatud pealinn Budapest, millel on eristaatus). 
Ungaris on alates 11. juulist 2006 23 komitaadi õigustega linna: kõik komitaadikeskused peale Budapesti ning veel viis linna.
Need on (sulgudes komitaadi õigustega linnaks saamise aasta):
Komitaadi õigustega linn täidab teatud eranditega komitaadi ülesandeid. 
Aastatel 1954–1971 olid komitaadi õigustega linnadeks Debrecen, Miskolc, Pécs ja Szeged. Nende nõukogudel olid kõik komitaadinõukogude õigused ja kohustused. Nende linnade territooriumid olid neid ümbritsevate komitaatide territooriumidest lahus. 
Aastal 1990 taastati komitaadi õigustega linna kategooria. Sellesse arvati kõik linnad (peale pealinna), kus oli üle 50 000 elaniku. Aastal 1994 laiendati seda komitaadikeskustele, kus on alla 50 000 elaniku, (Salgótarján ja Szekszárd). Komitaadi õigustega linnade territooriumid jäid komitaatide territooriumide osaks. 
Komitaadi õigustega linna staatust on taotlenud ka Esztergom, kuid parlament seda ei andnud.
Jaan Toomla

Jaan Toomla (kuni 1936 Torokoff; 8. mai 1929 Kuremaa vald, Palamuse kihelkond, Tartumaa]] – 8. juuni 2007 Tallinn) oli eesti kirjastaja, toimetaja ja bibliofiil.
Ta sündis sepa perekonnas. Lõpetas Tartu 1. Keskkooli ja õppis Tartu Riiklikus Ülikoolis eesti filoloogiat. 
Seejärel töötas ta Tartus Eesti Kirjandusmuuseumis ja ajalehe Edasi toimetuses.
1964. aastast elas ja töötas ta Tallinnas. Ta oli aastatel 1964–1991 kirjastuse Eesti Raamat eesti kirjanduse toimetuse juhataja ja peatoimetaja asetäitja.
Jaan Toomla oli NLKP liige aastail 1961–1991.
1992. aastast oli ta Eesti Rahvusraamatukogu vanemkonsultant ja toimetaja.
Looming.
Ta osales mitme teatmetrükise koostamisel. Ta koostas ka mitu Nõukogude võimu ideoloogiat toetavat koguteost.
Vello Jürna

Vello Jürna (1. detsember 1959 Väike-Maarja – 12. juuni 2007 Laulasmaa) oli eesti ooperilaulja, 1989. aastast Rahvusooperi Estonia solist.
Ta sündis Väike-Maarja kooliõpetaja perekonnas. Hariduse omandas Väike-Maarja Keskkoolis ja Georg Otsa nimelises Tallinna Muusikakoolis. Õpingud jätkusid aastatel 1985–1991 Tallinna Riiklikus Konservatooriumis peamiselt Hendrik Krummi ja Ivo Kuuse juhendamisel. Hiljem täiendas ta end Itaalias Accademia Verdianas, kus tema juhendaja oli Carlo Bergonzi.
Muusikakooli aastatel hakkas Vello Jürna laulma Riiklikus Akadeemilises Meeskooris. Sinna kutsus ta esinema tema tollane õpetaja Raimond Alango. Aastast 1987 esines Jürna Estonia teatri ooperikooris ning oli alates 1989. aastast sama teatri solist.
Rahvusooperis Estonia esitas Vello Jürna üle 30 rolli. Lisaks astus ta külalisena üles teatris Vanemuine, Stockholmi kuninglikus ooperis, Läti ja Norra rahvusooperis, Göteborgi, Oulu ja paljudes muudes ooperiteatrites.
Tema viimaseks suuremaks osatäitmiseks Estonia teatri laval jäi maalikunstnik Cavaradossi roll Giacomo Puccini ooperis "Tosca".
Vello Jürna oli mitme muusikaauhinna laureaat. Aastal 1989 võitis ta esikoha Eesti lauljate võistlusel ja 1992. aastal publiku auhinna Violetti-Valsesia võistlusel. Aastal 1991 pääses ta Modenas toimunud Pavarotti-nimelise võistluse finaali.
Isiklikku.
Tema tütar on lavastaja Auri Jürna.
Nikolai Suursööt (vaimulik)

Nikolai Suursööt (sünninimi Nikolai Ponomarjov; 9. mai 1924 Tallinn – 10. juuni 2007 Stockholm) oli Eesti arhitekt ja õigeusu vaimulik. Korp! Sakala vilistlane.
Ta sündis Tallinnas muusikute perekonnas. Tema isa Mihhail Ponomarjov oli protodiakon ja koorijuht Aleksander Nevski katedraalis, onu Nikolai Ponomarjov vanem aga Estonia teatri näitleja ja laulja. Perekond eestistas nime 1930. aastatel Suursöödiks.
Keskhariduse omandas ta Tallinna Inglise Kolledžis, mille lõpetas 1942. aastal. Põgenenud 1944. aastal Eestist Saksamaale, asus ta neli aastat hiljem ümber Rootsisse, kus elas surmani.
Omandanud algul ilmaliku hariduse insenerina, asus Nikolai Suursööt hiljem õppima vaimulikku seminari. 1955. aastal pühitseti ta diakoniks, 1959 ülemdiakoniks ja 1974 preestriks Eesti Apostlik-Õigeusu Kirikus. 1979 anti talle ülempreestri aunimetus. Kuni surmani oli ta Stockholmi Eesti Apostlik-Õigeusu Püha Nikolai koguduse esivaimulik ning teenis ka väliseesti kogudusi Göteborgis ja Suurbritannias.
1976. aastal valiti ta Eesti Apostlik-Õigeusu Kiriku eksiilsinodi ehk niinimetatud Stockholmi Sinodi esimeheks. Sellel ametikohal aitas ta kaasa Eesti Apostlik-Õigeusu Kiriku autonoomia taastamisele Eesti territooriumil, milleni jõuti 1996. aastal.
Igapäevast leiba teenis Nikolai Suursööt kuni 1982. aastani arhitektina Rootsi arhitektibüroos Anker-Gate-Lindegren. 
Ta on maetud Stockholmi Metsakalmistule.
Paavo Nõgene

Paavo Nõgene (sündinud 13. märtsil 1980) on Eesti riigiametnik ja tippjuht. Ta on endine Vanemuise teatrijuht, produtsent ja Kultuuriministeeriumi kantsler, alates maist 2018 Tallinki juhatuse esimees.
2001–2023 oli ta Eesti Reformierakonna liige.
Hariduskäik.
Ta on õppinud Tallinna 21. Keskkoolis (1987–1992) ja Tartu Karlova Gümnaasiumis, mille lõpetas 1998. Ta on õppinud lastemuusikakoolis mitut instrumenti, sh viiulit ja löökpille.
2012. aastal kaitses ta Tartu Ülikooli sotsiaal- ja haridusteaduskonna ajakirjanduse ja kommunikatsiooni erialal bakalaureusetöö "Vanemuise teatri sisekommunikatsioon etendust ettevalmistavas ja teenindavas osakonnas".
Töökäik.
Ta asus 1995. aastal kooliõpilasena tööle Vanemuise teatris valgustusala abitöölisena. Aastal 1998 sai temast valgustusala juht ja valguskujundaja. 2004. aastast oli ta Vanemuise teatri peaprodutsent, aastast 2006 ka teatri juhi kohusetäitja. Aastatel 2007–2012 oli ta Vanemuise teatri juht.
Aastatel 2013–2018 oli ta Kultuuriministeeriumi kantsler. 1. maist 2018 juhtis ta börsiettevõtet AS Tallink Grupp.
Ta on olnud mitme kultuuriorganisatsiooni ja sihtasutuse nõukogu liige. Praegu on ta Eesti Kunstimuuseumi nõukogu liige.
Varem on ta olnud nõukogu liige sihtasutustes Teater Vanemuine, Rahvusooper Estonia, Eesti Kontsert, Eesti Rahvusringhääling, Eesti Draamateater, Eesti Filmi Instituut, Kultuurileht, Tartu Loomemajanduskeskus (ka nõukogu esimees) ja Tartu Kultuurkapital.
Jaanuarist 2013 kuni aprillini 2018 oli ta Hasartmängumaksu Nõukogu liige.
23. märtsil 2018 teatas ta, et lahkub Kultuuriministeeriumist ja avalikust teenistusest ning asub tööle AS Tallink Grupi juhatuse esimehena.
Ettevõtlus.
2000. aastal lõi ta üritusturundusettevõtted PN Management ja hiljem PNG OÜ PNG Events. Firma korraldada on olnud nii spordiüritusi (Tallinn International Horse Show) kui ka muusika- ja meelelahutusüritusi (sh Tartu Raimond Valgre muusikafestival, kontserditurneed ning mitme ooperi ja muusikali suurettekanded). Viimaste seas on olnud suuremad Tartu Raekoja platsil etendunud Puccini "Tosca" (2001), Webberi "Evita" (2002) ning Elton Johni "Aida" Tartu lauluväljakul (2003), aga ka Webberi "Jesus Christ Superstar" (2004) ning Ulvaeuse ja Anderssoni "Mamma Mia!" originaalproduktsiooni etendused Saku Suurhallis (2005). Ta oli muuhulgas Tallinna lauluväljakul toimunud maailma suurima Andrew Lloyd Webberi gala produtsent (juuli 2006) ning on Andrew Lloyd Webberi ettevõtte Really Useful Group Ltd ametlik koostööpartner Eestis. Hiljem Vanemuise teatrijuhina oli ta rokkooperi "Ruja" ja "Lotte" muusikali idee autor ja produtsent ning Kreisiraadio kontserditurneede produtsent.
PNG OÜ PNG Events oli 2004. aasta tulemuste põhjal ajalehe Äripäev turunduse TOP 100 edetabelis kahe edukama üritusturunduse ettevõtte seas.
Ta müüs osaluse ettevõttes PNG OÜ PNG Events 2006. aastal, et pühenduda teatritööle.
Isiklikku.
Tema vanemad on dirigent Endel Nõgene ja muusikapedagoog Eve Nõgene. Tema vend Eero Nõgene on ettevõtja, heategevusfondi Aitan Lapsi asutaja ja nõukogu liige.
Nikolai Suursööt

Nikolai Suursöödi nime on kandnud kaks tuntud eesti kultuuritegelast (mõlemal nimeks enne eestistamist Nikolai Ponomarjov):
Antiikkirjandus

Antiikkirjanduseks nimetatakse Vana-Kreeka ja Vana-Rooma ühiskonnas kujunenud kirjandust, mille algust tähistavad Homerose eeposed "Ilias" ja "Odüsseia" 8.–7. sajandist eKr ning mis sirutub välja hilisantiiki 4.–6. sajandil pKr.
Vanakreeka kirjandus on Euroopa vanim ja ainus täiesti iseseisvalt arenenud kirjandus. Vanimad vanakreeka kirjanduslikud mälestised pärinevad 8.–7. sajandist eKr. Vanakreeka kirjandus ei tugine teiste kirjanduste kogemusele. Vanakreeka kirjanduse tähtsaimad autorid on Homeros, eleegia viljelejad Tyrtaios, Solon, Archilochos, meelika žanri esindajad Alkaios ja Sappho ning antiiktragöödiameistrid Aischylos, Sophokles ja Euripides.
Vanarooma kirjandus hakkas arenema 3. sajandil eKr. Vanarooma kirjandus on suuresti mõjutatud vanakreeka kirjandusest. Siiski ei ole vanarooma kirjandus puhtalt koopia vanakreeka originaalist, vaid tal on ka omad eripärad ja spetsiifilised jooned. Olulisemad kirjanikud on Plautus, Terentius, Seneca, Marcus Porcius Cato, Marcus Tullius Cicero, Julius Caesar, Vergilius, Quintus Horatius Flaccus ja Publius Ovidius Naso.
Antiikkirjanduses saavutati kunstiliste kujundite ja stilistiliste võtete suur mitmekesisus. Vanakreeka ja vanarooma kirjanduses eksisteerisid juba peaaegu kõik uusaja kirjanduse žanrid. Paljude žanride (eepos, idüll, tragöödia, komöödia, ood, eleegia, hümn, satiir, epigramm, dialoog) nimetusedki pärinevad antiikkirjandusest.
Jambograafia

Jambograafia ehk jamb hõlmab poleemilisi, pilkelisi ja pahesid piitsutavaid luuletusi, mis pärinevad antiikkirjanduse varasalvedest, kuuludes žanriliselt antiiklüürika alla.
Nimetus on tulnud kahesilbilise värsijala jambi kasutamisest, kus esimene silp on lühike ja teine pikk.
Jambograafia rajajaks peetakse Archilochost.
Jambograafiast arenes hiljem välja epigramm ehk teatud tüüpi pilkeluuletus.
Meelika

Meelika on üks antiikkirjanduse esimesi tähtsamaid vorme. See on tuletatud kreekakeelsest sõnast "melos", mis tähendab laulu. Üldisemalt võib meelika jaotada kaheks: monoodiline meelika ja koorimeelika.
Monoodiline meelika

Monoodiline meelika on ühehäälne laul või luuletus, mille temaatika on väga mitmekesine. Seda viljeleti Kreekas Lesbose saarel. Kõige enam sarnaneb monoodiline meelika tänapäeva lüürikaga.
Temaatiliselt on monoodiline meelika väga mitmekesine, nende hulgas leidub poliitilisi, sõja-, armastus- ja veinilaule. Žanri nimekamateks viljelejateks olid Alkaios, Anakreon ja Sappho. Viimane oli Lesbose saarel noorte neidude sõpruskonna esindaja, kes õpetas teisi laulma ja mängima. Tema luule motiivistikuks olidki sõpradevahelised suhted, nende unistused, pettumused ja kiindumused.
Anakreon oli rohkem tuntud kui veini- ja armastuslaulude autor.
Glomerulaarhaigused

Glomerulaarhaigusi on kirjeldatud praktiliselt kõigil imetajatel (inimesel, veisel, lambal, koeral, kassil, tuhkrul, jänesel, rotil, hiirel) ja paljudel reptiilidel.
Glomerulaarhaigused loomadel.
Glomerulaarhaigused esinevad sageli sekundaarselt muude haiguste kõrval. Noorematel loomadel esineb glomerulaarhaigusi sagedamini koos põletikega, vanematel loomadel esineb rohkem kasvajatega seotud haigusi.
Sagedasemaks kassidel kirjeldatud glomerulaarhaiguseks on membranoosne glomerulopaatia, teisi vorme esineb harva.
Koorimeelika

Koorimeelika arenes antiikkirjanduse perioodil välja peamiselt Spartas ning oli kõige enam seotud mitmesuguste kultusevormidega. See kajastus ka esitusviisis. Laulu kandis ette rituaalne koor, kes ühteaegu nii laulis kui ka tantsis.
Koorimeelikal on väga palju alaliike, millest tähtsaimal kohal olid hümnid. Ülemaaliste võitjate auks lauldi epiniikione ning nendest kahest alaliigist, hümnist ja epiniikionist, on hiljem välja kujunenud nüüdisaegne tuntud luulevorm ood. 
Koorimeelika viljakaim luuletaja oli Pindaros.
Heksameeter

Heksameeter on antiikkirjandusest pärinev värsimõõt. See koosneb kuuest värsijalast, millest neli esimest võivad olla nii daktülid ( tähis _ U U) kui ka spondeused ( tähis _ _). Viies värsijalg on pea eranditult daktül, viimane aga kas spondeus või trohheus. ( tähis _ U).
Heksameetri põhitunnuseks on ka tsesuur ehk värsisisene paus, enamasti kolmanda või neljanda värsijala keskel. Harvemini võib esineda ka kahe tsesuuriga heksameetrit, sel juhul on tsesuurid teise ja neljanda värsijala järel.
Heksameetrit on hilisemas luules väga palju kasutatud ja jäljendatud.
Üks tuntumaid klassikalise heksameetri näiteid pärineb Simonideselt (tõlkija Johannes Semper):
 "Rändaja, tõtta ja vii Lakedaimoni rahvale teade."
Tartu Ülikooli eesti keele lektori (1851-1874) Carl Ferdinand Mickwitzi väitel olnud eesti keeles vaid üksainus heksameeter, mida ta kuulnud Tartu hobuselaadal sõimlevatelt talupoegadelt: 
 "Oh sina viimane tont ja kuradi pärade lontrus."
Pindaros

Pindaros (522–443 eKr) oli Vana-Kreeka aristokraat ja suurim lüürik. Viljeles mitmesuguseid koorilüürika žanre, loomingut on kokku säilinud 12 raamatut. Kirjutanud palju ülistus- ja võidulaule valitsejatele, sportlastele, flöödimängijatele jt. 
Võidulaulu ülesehitus:
Pindarose eesmärk oli säilitada luules inimese surematus. Tema stiil oli raskepärane, seal oli sees palju metafoore, võrdlusi, uut sõnavara. Keskajal loeti tema loomingut pigem kui proosat.
Epigramm

Epigrammiks nimetati algselt värsivormis pealkirja hauakivil või mälestussambal, hiljem hakati epigrammiks pidama iga eleegilise distihhoni vormis koostatud lühikest lüürilist luuletust.
Tänapäeval nimetatakse seda lühikeseks, pilkava tooniga luuletuseks.
Tyrtaios

Tyrtaios oli Vana-Kreeka eleegiline luuletaja. Ta elas Spartas 7. sajandil eKr ja oli elukutselt sõjamees, kes innustas oma lauludega ka teisi. Meelisteemadeks olid tal kangelaslikkus, patriotism, vaprus, sõda ning ülimaks ideaaliks pidas ta langemist võitlusväljal oma riigi eest.
Archilochos

Archilochos (surnud umbes 650 eKr Párosel) oli Vana-Kreeka luuletaja, rändlaulik ja sõjamees.
Archilochos oli vaesunud aristokraadi ja orjatari poeg.
Archilochos oli palgasõdur. Pärimuse järgi osales ta Thasose saare traaklastest põliselanike ja Naxose saare elanike sõjas ning sai Naxose ja Parose vahelises lahingus surma.
Teda peetakse uue luulevormi jambograafia rajajaks. Ta kirjutas jambilises värsimõõdus pilke- ja sõimuluuletusi kellegi Lykambese pihta, kes talle oma tütart naiseks ei andnud. Lykambes ja tema tütred olevat suurest häbist nende luuletuste pärast end üles poonud.
Lisaks jambidele on ta kirjutanud ka valme ja eleegiaid.
Tema mitmekülgsest loomingust, mida iseloomustavad individualism ja kirglikkus, on säilinud üle saja katkendi. Tema stiili peetakse teravmeelseks ja skeptiliseks. Archilochos eiras traditsioonilisi reegleid, ei olnud tavapäraselt sõjapatrioot ega ülistanud surma. Tema luule taunib nii otsustavalt heeroste aja inimtüüpi ja selle aristokraatlikku aumõistet, et antiikajal peeti teda Homerose antipoodiks. Sellegipoolest on Archilochose luulekeeles ja värsitehnikas märgata Homerose mõju.
Archilochos on tugevasti mõjutanud rooma luuletajaid Luciliust, Catullust ja Horatiust. Viimane uhkustas, et on oma oodide ja epoodidega loonud Archilochosele Roomas kodu, mida tol eluajal ei olnud.
1944 avastati Paroselt Archilochose raidkirjad. Need on 2 kiviplaati, mis pärinevad 3. sajandist eKr ning millel on Archilochose eluloolisi andmeid, 57 muusade ilmumisest rääkivat kokkukuuluvat värssi ja 30 värsi algused. Kiviplaadi järgi saatnud isa Telesikles Archilochose linna lehma müüma, kui kohtas rühma lõbusaid naisi. Need küsisid, kas lehm on müüa, ja lubasid maksta head hinda. Seepeale kadusid naised ja lehm ära ja Archilochos leidis nende asemelt lüüra. Varsti pärast seda teatas Apollon Telesiklesele Delfis, et tema poeg saab kuulsaks ja surematuks.
Rāmājana

"Rāmājana" on vanaindia eepos, mille loojaks peetakse pärimuse kohaselt iidset luuletajat Vālmikīd. 
Teos valmis umbes 2. sajandil pKr, kuid teose ainestik pärineb 4.–3. sajandist eKr.
Teose peategelane on Rāma ning teos räägib tema võitlustest.
Rāmājana jaguneb seitsmeks raamatuks. Esimene osa kannab nime Bala Kanda. Selles räägitakse Rāma ja ta vendade sünnist, tema tegudest lapsepõlves, Višvamitra ohvririituse kaitsmisest, kus Rama hukkab mitu rakšasat ja haavab Marichat, ning abiellumisest Sītāga.
Teine osa kannab nime Ayodhya Kanda. Selles soovib Rāma isa Ayodhya valitsemist Rāmale üle anda. Tema venna Bharata ema Kaikeyi rakendab aga oma õigust ja nõuab kahe soovi täitmist, mis vana kuningas talle lahingus oma elu päästmise eest lubas. Esimesega soovib ta, et troonile tõuseks Rāma asemel Bharata, teisega soovib ta, et Rāma trooni kaitseks neljateistkümneks aastaks metsa pagulusse saadetaks. Rāma tunnistab selle õiglaseks ja läheb koos vend Lakšmana ja naine Sītāga metsa. Vana kuningas sureb kurvastusest, Bharata aga võtab riigi hüvanguks kuningatiitli vastu, kuid keeldub troonile istumisest.
Kolmas osa kannab nime Aranya Kanda. Selles kohtab erakuna elav Rama rakšasa Šurpanakhat, kes püüab teda võrgutada. Karistuseks lõikavad Rama ja Lakšmana tal nina ja kõrvad maha. Solvunud Šurpanakha pöördub oma venna Rāvaṇa poole. See röövib Maricha abil Sītā ning haavab surmavalt Sītāt kaitsma tulnud raisakull Jatayut. Rama ja Lakšmana asuvad Sītāt otsima, ent kohtavad Kabandhat, kes annab neile nõu suunduda lõunasse, kus Sugriva võib neid abistada.
Neljas osa kannab nime Kishkindha Kanda. Selles otsustab Rama abistada endist vānara rahva kuningat Sugrivat, kelle vanem vend Bali on ta maalt välja kihutanud ja tema naise röövinud, pärast seda kui teda eksikombel surnuks pidanud rahvas Sugriva troonile pani. Rama surmab Bali ja hiljem saadab Sugriva oma väed Sītāt otsima.
Viies osa kannab nime Sundara Kanda ja keskendub Hanumani seiklustele, kes jõuab Lankale ja kohtub Sītāga. Nähes, mis tingimustes Sītāt kinni peetakse, Hanuman vihastab ja asub Lanka rajatisi lõhkuma, kuid ta tabatakse. Rāvaṇa soovib Hanumani hukata, ent otsustab siiski teda kui Rama saadikut pigem karistada, süüdates ta saba. Hanuman süütab pagedes Lanka ja naaseb oma kaaslaste juurde.
Kuues osa kannab nime Yuddha või Lanka Kanda ja see räägib Lanka vallutamisest ja Rāvaṇa surmast.
Seitsmes osa kannab nime Uttara Kanda. See on hiljem lisatud osa, milles räägitakse Rama tegudest pärast koju naasmist. Mõnede oletuste kohaselt on selle hiljem lisanud Vālmikī ise.
Budistlik kirjandus

Budistlik kirjandus on budismile omistatud tekstid.
Budistlikud teosed kirjutati rahvalikus paali keeles, aga ka sanskritis. Budistlik kanoonilise kirjavara kogu, mis on loodud umbes aastal 205 eKr, kannab pealkirja "Tipitaka" (tõlkes "kolm korvi"). Pärimuse järgi peetakse selle autoriks samuti Buddhat ennast. Antud teose kuulsaim tekst kannab pealkirja "Dhammapada" ja see on Tipitaka 5. osa. Ülejäänud osad kannavad pealkirju:
Black metal'i ansamblite loend

"Siin on loetletud black metal'it viljelevaid ansambleid."
Lazar Lissitski

Lazar Markovitš Lissitski, tuntud ka kui El Lissitski ja El Lissitzky (22. november 1890 Potšinok – 30. detsember 1941 Moskva) oli juudi päritolu Vene suprematistlik maalikunstnik ja arhitekt, fotograaf ja õppejõud.
Lazar Lissitski oli Bauhausi liige alates selle asutamisest 1919. aastal.
Brașov

Brașov (ungari keeles "Brassó", saksa keeles "Kronstadt") on linn Rumeenias Transilvaanias, Brașovi maakonna keskus.
Brașov on elanike arvult seitsmes linn Rumeenias.
Brașovi kohal asus antiikajal daaklaste ja hiljem roomlaste asula. István Püha rajas sinna lossi, mis läks 13. sajandi alguses Saksa ordu valdusse. Lossi lähedusse tekkis mitu asulat, millest kasvas välja tänapäeva linn.
1987 toimus linnas mäss Nicolae Ceaușescu majanduspoliitika vastu.
Linna tuntuimad ehitised on gooti stiilis Must kirik ("Biserica Neagră") ja raekoda.
Ajalooline ungari nimi on "Brassó" ja saksa nimi "Kronstadt". 2002. aastal oli linna elanikest 90,66% oli rumeenlased ja 8,54% ungarlased. 1910. aastal oli 43,4% elanikest ungarlased ja 26,4% sakslased.
Brașovis toodetakse MAN AG veoautosid.
Linna jalgpalliklubi on FC Brașov.
Livoneesid

Livoneesid on Venemaa keisririigi hõbemündid, mida vermiti 1756. ja 1757. aastal Eesti- ja Liivimaal kasutamiseks. Mündid on saanud nime neil oleva ladinakeelse legendi "Moneta Livon et Estland" või "Moneta Livoesthonica" järgi.
Ehkki Balti provintsid olid 1710. aastal Põhjasõjaga läinud Venemaa võimu alla, jäid seal endiselt käibele Rootsi, Poola, Preisi jne mündid. Et seda olukorda muuta, andis keisrinna Jelizaveta Petrovna välja ukaasi vermida taalrisüsteemis, kuid vene vääringus mündid Eesti- ja Liivimaal kasutamiseks.
Münte vermitigi aastatel 1756 ja 1757 nimiväärtusega 96, 48, 24, 4 ja 2 kopikat, kuid hiljem selgus, et müntide kaalu määramisel oli tehtud arvutusviga ning 96-kopikaline oli tegelikult väärt 109,09 kopikat. Kuna sellised mündid olid riigikassale kahjulikud, kõrvaldati need käibelt.
Üheksakümne kuue kopikane livonees

96-kopikane on suurima nimiväärtusega livonees, mida vermiti.
Livoneese vermiti keisrinna Jelizaveta Petrovna käsul Eesti- ja Liivimaal kasutamiseks. Tegemist on taalrisüsteemis, kuid vene vääringus müntidega, mis pidid aitama nendel aladel Vene raha kasutusele võtta.
Hiljem aga selgus, et müntide massi määramisel oli tehtud arvutusviga ning 96-kopikaline oli tegelikult väärt 109,09 kopikat. Kuna sellised mündid olid riigikassale kahjulikud, kõrvaldati need käibelt.
Kujundus.
Münt kaalub 26,38 grammi ning selle serv on ornamenteeritud.
Avers.
Mündi esiküljel on keisrinna Jelizaveta Petrovna büst ning legend "ELISABETHA • I • D • G • IMP • TOT •ROSS".
Revers.
Mündi tagaküljel on kahe peaga kotkas ovaalse Riia ja Tallinna vapikilbiga, selle all nimiväärtust tähistav arv 96 ja vermimise aasta ning legend "Moneta Livon et Estland" või "Moneta Livoesthonica".
Vermimisaasta erimid.
Münte vermiti aastatel 1756 ja 1757, kusjuures 1756. aasta münte on kahesuguse tagaküljel oleva legendiga: "Moneta Livon et Estland" ja "Moneta Livoesthonica".
Giovannino Guareschi

Giovannino Guareschi (1. mai 1908 – 22. juuli 1968) oli itaalia kirjanik, ajakirjanik ja karikaturist. 
Tema loodud kirjanduslikest kujudest on tuntuimad külapreester don Camillo ja kommunistist külavanem Peppone. 
Guareschi sündis Parma lähedal keskklassi peres. Ülikooliõpinguid lõpetamata asus ta tööle kohalikus ajalehes, hiljem tegi kaastööd satiiriajakirjadele. Mobiliseeriti teise maailmasõja ajal Itaalia vägedesse ning viibis pärast 1943. aasta vaherahu kolm aastat Poolas vangilaagris. Ajakirjanikuna kritiseeris nii kommuniste kui ka hiljem kristlikke demokraate, võimudega vastuollu läinuna pidi mõnda aega laimusüüdistusega vanglakaristust kandma. 
Eesti keeles on ilmunud kirjastuselt EMP Stockholm 1957. aastal J. Säki tõlkes "Don Camillo väike maailm" ("Mondo piccolo - don Camillo").
Kogutud teosed 1987–2002

"Kogutud teosed 1987–2002" on Eesti rokkansambli Ultima Thule muusikakogumik, mis ilmus 2002. aastal plaadifirma Elwood Muusik kaudu.
Kogumik koosneb kahest CD-st, kummalgi 19 lugu, ja voldikust.
Voldik.
Voldikus on bändi foto aastast 1987 ning liikmete (Tõnis Mägi, Riho Sibul, Slavka Kobrin, Silvi Vrait, Aare Põder, Raul Vaigla, Peeter Jõgioja, Jaak Ahelik, Kalle Vilpuu ja Toomas Rull) fotod (kõik mustvalged). Viimastel lehtedel on nimekiri sellest, kes mis loos mis pilli mängib.
Kujundanud Mari Kaljuste.
Leena (täpsustus)

Leena on mitmetähenduslik sõna:
Irrawaddy

Irrawaddy (birma ဧရာဝတီမ္ရစ္‌ (Eyawadi Myit; kohalikus transkriptsioonis ka Ayeyarwady) on jõgi Kagu-Aasias Myanmaris. Ta saab alguse Katšini osariigis kohas, kus ühinevad Mali Hka ja Nmai Hka, ja suubub Andamani merre, moodustades suure delta. Irrawaddy on Myanmari pikim jõgi, selle pikkus on 2170 km. Jõgikonna pindala on 411 000 km².
Irrawaddy voolab läbi riigi suunaga põhjast lõuna poole. Ülemjooksul voolavad Irrawaddy ja tema lisajõed kitsastes kanjonites läbi džunglite.
Jõe järgi on nime saanud Ayeyarwady piirkond.