Joan Salvat-Papasseit

Joan Salvat i Papasseit (; 16. mai 1894 Barcelona – 7. august 1924) oli katalaani luuletaja, üks katalaani kirjanduse avangardi tähtsamaid esindajaid. Tema kirjanikunimi oli Joan Salvat-Papasseit.
Noorus ja esseistika.
Tema isa oli katlakütja Barcelona ja Cádizi vahet sõitval kaubalaeval. Isa hukkumise järel 1901. aastal jäi kahelapseline pere sissetulekuta. Aastatel 1906–1917 tegi ta paljudes kohtades juhutöid ja pidas mitmesuguseid ameteid kuni doki öövahini välja. 
1914. aastal astus ta radikaalse organisatsiooni Juventude Socialista liikmeks, 1915. aastal hakkas tegema kaastööd sellistele mässumeelsetele väljaannetele nagu Reusi Justícia Social, Sabadell Federal ja Los Miserables. Ta innustus anarhismist ning võitles vihaselt tööliste olukorra parandamise eest. Tema artiklid ilmusid enamasti Gorkiano varjunime all, imetlusest Maksim Gorki vastu. Paljud neist artiklitest koondas ta hiljem kogumikesse "Glosas de un socialista" ("Sotsialisti ääremärkused", 1916) ja "Humo de fábrica" ("Vabriku suits", 1918). 1919. aastani andis ta välja katalaanikeelset ajakirja Un enemic del poble ('rahva vaenlane', väljaanne sai nime Henrik Ibseni näidendi "Rahva vaenlane" järgi). Selles avaldas ta mõtteid inimliku kõlbluse teemadel, inspireerituna Nietsche filosoofiast ja Joaquim Torres-Garcia ideoloogiast.
Sel ajajärgul kirjutas ta peaasjalikult kastellaani keeles, 1919. aastast üksnes katalaani keeles. 
Luule.
Tugeva isikliku kriisi ja sotsialismis pettumise tulemusena hülgas ta poliitika ja pühendus kuni elu lõpuni luulekunstile. Kuid luuletamise kõrval oli ta jätkuvalt kultuuri propageerija, näiteks pani ta aluse kolmele ajakirjale. Un enemic del poblele järgnes avangardistlik Arc Voltaïc (1918), mille koostamisel tegi ta koostööd Joan Miró ja Torres-Garciaga, ning Proa (1921). Viimane oli pigem postavangardne, seal avaldati luuletusi ja rahvuslikkusest kantud tekste. Tema teeneks on ka kirjastuse Salvat-Papasseit Llibreters rajamine.
Tema esimene katalaanikeelne luuletus "Columna vertebral" koos programmiliste tekstidega "Soc jo que parlo als joves" ("Mina olen see, kes räägib noortele" 1919) ja "Concepte de poeta" (1919) ning koos esimese katalaani futuristliku manifestiga ("El manifest Contra els poetes amb minùscula" 1920) väljendavad püüdu ms. Marinetti futurismi ja Apollinaire'i "esprit nouveau" poole.
Teda kütkestasid telegraaf, raadiolained, tramm jt taolised leiutised. Rafael Barradas'e ja Torres-Garcia illustratsioonidega luulekogu "Poemes en ondes hertzianes" ajaks oli ta avastanud futurismi ja otsis isiklikku lähenemist luulele.
Tema 1923. aastal ilmunud luulekogu "El poema de la rosa als llavis" ("Poeem roosist huulte vahel") on peetud üheks paremaks Euroopa erootilises kirjanduses.
Põdenud juba mõnda aega tuberkuloosi, hakkas tema tervislik seisund järjest halvenema. See peegeldub ilmekalt luuletustes "Tot l’enyor de demà" ("Kogu igatsus homse järele") kogust "L’irradiador del port i les gavines" ("Sadama ja kajakate majakas") ja "L’ofici que més m’agrada" (kogust "Óssa Menor" ("Väike karu"). Neist esimeses unistab haige sellest, kuidas ta hommikul haigevoodist tõuseb, teises aga kirjeldab luuletaja ise füüsiliselt töövõimetuna viie elukutse kaunidust. Salvat-Papasseit suri 30-aastaselt.
Tema luuletusi on helindanud Rafael Subirachs ja Guillermina Motta, eriti aga Joan Manuel Serrat. Viimane neist on pühendanud luuletajale laulu "Cançó per a Joan Salvat-Papasseit".