Kuu kraatrid

Kuu kraatrid on Maa loodusliku kaaslase Kuu peal asuvad impaktstruktuurid. Kuu pinnal on palju kraatreid, millest kõik on moodustunud kokkupõrgete tagajärjel. Rahvusvaheline Astronoomiaunioon tunnistab 9137 kraatrit, millest 1675 on dateeritud.
Ajalugu.
Sõna "kraater" on tulnud kreekakeelsest sõnast , mis tähendas alust, milles segati kokku veini ja vett. Galileo ehitas oma esimese teleskoobi 1609. aastal ja vaatas esiemsena Kuud läbi selle 30. novembril 1609. Ta avastas, et erinevalt tol ajal levinud arvamusest ei olnud Kuu täiuslik kera, vaid oli kaetud nii mägede kui ka tassikujuliste süvenditega. Johann Hieronymus Schröter nimetas need 1791. aastal kraatriteks, mis laiendas selle eelnevalt vulkaanidega seotud sõna tähendust. 
Oma teoses "Micrographia" (1665) pakkus Robert Hooke välja kaks teooriat, mille läbi Kuu kraatrid võisid moodustuda: need võisid tekkida pommitamise tõttu kosmosest, või need olid tekkinud Kuu pinnaaluse vulkanismi tõttu. 
Teaduslik arvamus kraatrite tekke kohta liikus järgnevate sajandite jooksul edasi-tagasi. Peamised konkureerivad teooriad olid: 
Grove Karl Gilbert pakkus 1893. aastal välja teooria, et Kuu kraatrid moodustusid kokkupõrgetest suurte asteroididega, ning Ralph Baldwin kirjutas 1949. aastal, et Kuu kraatrid olid peamiselt kokkupõrgete tagajärjel tekkinud. 1960. aasta paiku tõstis Eugene Shoemaker selle teooria taas esile. David H. Levy sõnul nägi Shoemaker kraatreid kui "loogilisi kokkupõrkekohti, mis ei tekkinud järkjärgult eoonide järel, vaid plahvatuslikult kõigest sekundite jooksul."
Samal perioodil Apollo programmi ja mehitamata kosmoseaparaatide abil kogutud tõendid tõestasid lõplikult, et kokkupõrge meteooridega – ning suuremate kraatrite puhul asteroididega – oli peaaegu kõigi Kuu peal olevate kraatrite tekke põhjus. See viitas ka sellele, et sama on tõsi ka teiste taevakehade puhul.
Uute kraatrite teket uuritakse näiteks NASA kuukokkupõrke jälgimise programmis. Kõige suurema kirja pandud kraatri teke toimus 17. märtsil 2013. See palja silmaga nähtav kokkupõrge juhtus tõenäoliselt 40-kilogrammise meteoori tõttu, mis tabas Kuu pinda kiirusega 90 000 km/h (25 000 m/s).
2018. aasta märtsis teatati umbes 7000 senini tuvastamata Kuu kraatri avastamisest kasutades konvolutsioonilist närvivõrku, mis arendati välja Kanadas Toronto Scarborough Ülikoolis. Sarnane uuring avastas sügavõppelist närvivõrku kasutades 2020. aasta detsembris umbes 109 000 uut kraatrit.
Iseloomustus.
Kuna Kuul puuduvad vesi, atmosfäär ja laamad, on seal erosiooni mõju minimaalne ning on leitud kraatreid, mis on vanemad kui kaks miljardit aastat. Suurte kraatrite vanus määratakse nende sees olevate väiksemate kraatrite arvu põhjal.
Kõige väiksemad kraatrid on leitud kivide seest, mis olid Maale tagasi toodud, ning need kraatrid on suuruselt mikroskoopilised. Kõige suurem kraater, mida kraatriks kutsutakse, on diameetrilt umbes 290 km ning asub Kuu lõunapooluse läheduses. Usutakse, et paljud Kuu mered tekkisid suurtest kokkupõrgetest mille järel täitusid nendest järele jäänud süvendid tõusva laavaga.
Kraatritel on tavaliselt mõned või kõik järgmistest omadustest:
Statistika.
Üle kilomeetrise diameetriga kraatreid on Kuul vähemalt 1,3 miljonit. Neist 83 000 on diameetriga üle 5 km ja 6972 diameetriga üle 20 km.
Suurimate kraatrite asukohad.
Nendel piltidel asuv punane märk näitab ära nimetatud kraatri Kuu nähtaval küljel.