Johannes III Dukas Vatatzes

Johannes III Dukas Vatatzes (kreeka keeles Ιωάννης Δούκας Βατάτζης ("Iōannēs Doukas Vatatzēs)", ladinapäraselt Ducas; u 1193 – 3. november 1254), oli teine Nikaia keiser, kes valitses aastatel 1222–1254. Nikaia keisrid pidasid end Bütsantsi ehk Rooma keisriteks ning riik oli üks Bütsantsi järglasriikidest.
Tema pühakunimi on Johanne Armuline. Bütsantsi järeltulevad põlved kutsusid teda Kreeklaste Isaks.
Varasem elu.
Johannes Dukas Vatatzes sündis umbes 1192. aastal Didymóteichos. Tema isa oli arvatavasti väejuht Basileios Vatatzes, kes hukkus lahingus 1194. aastal. Tema ema nimi pole teada, kuid ta oli keiser Isaak II ja Alexios III nõbu. Johannesel oli kaks vanemat venda. Vanim oli Isaak Dukas Vatatzes (1188–1261). Ta oli abielus Eudokia Angelinaga ning neil oli tütar Theodora Dukaina Vatatzaina, kes abiellus hilisema keisri Michael VIII Palaiologosega. Teine vend, kelle nimi pole teada, suri noorelt, kuid tema tütar abiellus "protovestiarios" (kõrgeim rahandusametnik) Alexios Raouliga.
1216. aastal valis keiser Theodoros I Laskaris eduka sõjaväelase Johannese oma tütre Irene teiseks abikaasaks. Irene Laskarina esimene mees Andronikos Palaiologos oli surnud ning seega sai Johannesest keisri väimees.
Valitsemine.
Võimuvõitlus.
Theodoros tundis Johannest väga hästi ja ta otsustas pärandada trooni talle. See tekitas aga paljudes, nende seas ka Theodorose vendades Alexioses ja Isaakis, rahulolematust. Keiser Theodoros I Laskaris suri 1221. aasta novembris. Johannes III Dukas Vatatzes kuulutati keisriks sama aasta detsembris. Ülejäänud Laskarise perekonna liikmed ei tahtnud leppida sellega, et võim läheb Johannesele, seetõttu pidi Vatatzes oma trooni pärast võitlema. Alexios ja Isaak põgenesid 1224. aastal Konstantinoopolisse ja palusid Ladina keisririigilt abi Johannese kukutamiseks. Nad läksid Vatatzese vastu suure rüütliväega. Võitlus Isaaki ja Alexiosega lõppes 1224. aasta Poimanenoni lahingus, kus Johannese vastased said lüüa. Alexios ja Isaak võeti vangi ning torgati pimedaks. Johannese võit oli väga suure tähtsusega, sellest sai murdepunkt bütsantslaste ja ladinlaste vastasseisus. Sellest alates asusid juba bütsantslased rünnakule ja ladinalased olid valdavalt sunnitud ennast kaitsma. Lisaks omandas Johannes III endale suure väepealiku kuulsuse. Johannes III võit viis 1225. aastal Ladina keisriigi terrotoriaalsete järeleandmisteni, millele järgnes Nikaia sissetung Euroopasse ja Adrianoopoli langemine Johannesele.
Pärast võimu kinnitamist asus keiser taastama Bütsantsi laevastikku. Seetõttu õnnestus Nikaial peagi tagasi vallutada Lesbos, Samos ja veel mõned saared. Nikaia keisririigi tugevnemine pingestas suhteid naabritega, Ladina keisririigi, Bulgaaria ja Epeirosega. Bütsants suutis oma diplomaatiaga hoida ära potentsiaalsete vastaste ühinemise.
Sisepoliitika.
Keiser Johannes mõistis, et edukaks sõjaks peab riik olema heal majanduslikul ja sisepoliitilisel järjel. Eduka majanduse üheks olulisemaks võtmeks oli keisri hinnangul mõistlikud maksud.
Maksude optimeerimisele lisaks hakati ka kaitsma siseturgu ning keelati välismaiste luksuskaupade sissetoomine. Isegi keisri poeg sai noomida selle eest, et kandis välismaiseid rõivaid. Kõik need abinõud muutsid Bütsantsi tunduvalt jõukamaks ja soodustasid elanikkonna kasvu. Eelistades keisririigis kehtivaid soodsaid makse, põgenes sinna palju inimesi türklaste aladelt. Tegelikult põgeesid türklaste aladelt paljud ka tatarlaste-mongolite invasiooni tõttu. Nende riik ulatus peaaegu Nikaia keisririigini välja.
Johannes lIl ei tegelenud mitte ainult riigile esmaoluliste asjadega, vaid toetas ka kunsti ja teadust. Suuri kingitusi sai temalt näiteks kirik, kuigi suhetes kirikuga oli ta tüüpiliseks Bütsantsi valitsejaks. Nii oli patriarhi ametikoht vahepeal tervelt nelja aasta jooksul täitmata, sest keiser ei leidnud sellele kohale endale sobivat kandidaati.
Välispoliitika.
Nikaia kindel positsioon Balkanil ei püsinud kaua. Epeirose ja Tessaalia ja Thessaloniki valitseja Theodoros Komnenos Dukas tõrjus peagi nikaialased Adrianoopolist välja ning 1227. aastaks oli enamus Traakiast Theodorose käes. 1230. aastal tappis Bulgaaria tsaar Ivan Asen II Theodorose. Seega kadus Nikaia jaoks üks otsene ohuallikas ning Johannes III sõlmis Bulgaariaga liidu Ladina keisririigi vastu.
1235. aastal taastati liidu tulemusena Bulgaaria patriarhaat ning sõlmiti abielu Asen II tütre Elena ja Johannes III poja Theodorose vahel. Samal aastal korraldasid liitlased kampaania Ladina keisririigi vastu ja 1236. aastal üritati piirata Konstantinoopolit. Seejärel muutus Asen II poliitika neutraalseks, mis jättis Johannes III võitluses üksinda.
Mäss ja Konstantinoopoli vallutamisplaan.
Pärast seda, kui Johannes III oli saavutanud mitmeid sõjalisi võite ladinlaste vastu, otsustas ta asuda oma peaeesmärgi juurde – vallutada Konstantinoopol. Selleks polnud Nikaial piisavalt suurt laevastikku. Keiser lahkus Nikaiast, et alustada uute sõjalaevade ehitamist. Laevade ehitamine jäi aga katki, sest keisri sisevaenlased kasutasid valitseja eemalolekut ära. Johannese vennapoja juhtimisel algas mäss.
Teade mässust sundis Johannest tagasi Nikaiasse kiirustama. Keiser otsustas äsja ehitatud laevad maha põletada, et need ei satuks ladinlaste kätte. Mäss suruti edukalt maha ning keisri sugulane sandistati. Pärast seda pöördus Johannes III tagasi oma Konstantinoopoli vallutamise plaani juurde.
Nikaial sõlmis lisaks Bulgaariaga liidu ka Saksa keisri Friedrich II-ga (1220–1250), kellega Johannest ühendas vaen paavst Gregorius IX vastu. Sõjapidamises oli Johannes ettevaatlik, vältis suuri lahinguid ning eelistas pigem kindluste piiramisi. Vallutatud asulates alustati kohe ehitustöid ja nendesse paigutati tugevad garnisonid. Samuti püüti oma huvides kasutada ka vange, saates neid elama sügavale keisririigi tagalasse.
Hoolimata mõningatest tagasilöökidest Ladina keisririigi vastu 1240. aastal, suutis Johannes III pärast Ivan Asen II surma 1241. aastal võtta järgmisel aastal enda kontrolli alla Tessaloniki linna. Suurem osa Bulgaaria Traakiast liideti Nikaia riigiga 1246. aastal. Tema valitsemise viimastel aastatel ulatus Nikaia võim kaugele läände, kus Johannes püüdis ohjeldada Epeirose laienemist. Epeirose despoodi Michael II liitlased Kruja Golem ja Theodoros Petraliphas läksid 1252. aastal Johannese poolele üle.
Johannese edukad ettevõtmised muutsid paavst Gregorius IX murelikuks. Ta pöördus keisri poole kirjaga, milles ähvardas teda uue ristisõjaga. Keisri mitte vähem teravatoonilises vastuses aga teatati, et ladinlased otsivad vaid võimu ja kulda.
Isiklikku.
Johannes III oli väga huvitatud käsikirjade kogumisest ja kopeerimisest. Flaami misjonär William van Rubroeck väitis, et keisril oli isegi haruldased koopiad Ovidiuse "Fasti" kadunud raamatutest. Rubroeck oli kriitiline hellenistlike traditsioonide suhtes, millega ta Nikaia keisririigis kokku puutus. Johannesel oli epilepsia.
Viimastel valitsemisaastatel muutus keiser altiks ülistustele. Lisaks pühendas ta palju aega abieluvälistele suhetele. Keiser lakkas elu lõpus peaaegu kõiki usaldamast ning vahetult enne surma läks ta Nikaiast oma suveresidentsi, kuhu võttis kaasa ka riigikassa.
Surm.
Johannese valitsemisaja lõpuks ulatus tema riik Mustalt merelt Aadria mereni ning Bütsantsi impeeriumi täielikuks taastamiseks oli puudu vaid Konstantinoopol. Pealinna tagasivõtmist Johannes ei näinudki. Johannes III Dukas Vatatzes suri 1254. aasta 3. novembril Nymphaionis. Ta maeti Sisandra kloostrisse, mille ta oli lasknud enne seda ehitada.
Perekond.
Johannese esimene abikaasa oli keiser Theodoros I tütar Irene Laskarina. Nad abiellusid 1212. aastal. Paaril oli üks poeg, tulevane keiser Theodoros II Dukas Laskaris. Irene kukkus aga hobuse seljast nii õnnetult, et polnud enam võimeline lapsi saama. Ta suundus kloostrisse, võttis endale nimeks Eugenia ning suri 1240. aasta suvel.
Johannes III teine abikaasa oli Püha Rooma keisririigi keisri Friedrich II vallastütar Konstanze von Staufen, kelle nimeks sai Bütsantsis Anna. Neil ei sündinud lapsi.
Pärand.
Paljud ajaloolased peavad Johannes III-t Nikaia keisririigi kõige väljapaistvamaks valitsejaks. Kui tema järelkäijad teda saavutustega isegi ületasid, siis nende edu pandiks oli ikkagi Johannese varasem tegevus. Ta rajas soodsa aluspinna Konstantinoopoli tagasivõtmiseks 1261. aastal. Nikaia keisririik oli Johannese valitsemisaja lõpuks annekteerinud Tessaloniki kuningriigi ja laienenud ka Bulgaaria ja Epeirose arvelt. Samuti võeti kontroll suure osa Egeuse mere üle, annekteeriti oluline Rhodose saar ning tehti ettevalmistusi Kreeta tagasivõtmiseks Veneetsialt.
Johannes III ajal hakkas Nikaia majandus ja siseelu õitsema ning riigis tagati kord. Oma epilepsia haigusest hoolimata, suutis Johannes olla aktiivne nii sõjas kui rahus. Ta väitis kindlalt, et just tema riik on Rooma impeeriumi pärija. Järgnevad põlved suhtusid keisrisse kui "kreeklaste isasse".
Pool sajandit pärast keisri surma kanoniseeriti ta pühakuks Johannes Armulise nime all. Tema mälestuspäev on 4. novembril. Ajaloolane Georgios Akropolites märgib, et rahvas ehitas tema auks templi Nymphaionisse. Tema pühakukultus levis kiiresti Väike-Aasia lääneosa rahva seas. Alates 2010. aastast korraldab kohalik metropoliit samal päeval ka Didymoteichises Vatatzeia festivali. Ajaloolane Alice Gardner on märkinud, et Johannese kultus püsis Joonia kreeklaste seas veel 20. sajandi alguseni, ning kirjeldanud 20. sajandi kontrasti, kus kohalikud ja vaimulikud austasid tema mälestust igal 4. novembril, kuid need, kes tema hävinud templi ümber käisid, seostasid harva seda Johannese nimega.
Kuigi tema püha on ametlikult õigeusu kiriku tähtpäev, siis ei tähistata seda erilise liturgiaga. 15. ja 16. sajandil austati teda kui "püha, apostlitega võrdset keisrit Johannes Vatatzes, Magneesia linna almuste andjat". Tema püha hümnid on säilinud vaid Lesbose saare Leimonose kloostri raamatukogus. Need sisaldavad viiteid almusteandja Johannes Vatatzese pühale. Siiski on tema püha suures osas hääbunud, seda tähistatakse vaid tema sünnilinnas Didymoteikoses, temale pühitsetud kirikus.