tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Faculty of Taste

Faculty of Taste oli aastatel 1994–1998 Tallinna Kunstiülikoolis dotsent Peeter Linnapi juhtimisel tegutsenud fotokeskus ja selles tegutsenud noorte kunstnike rühmitus. Oma akadeemilise üksuse nimetuse laenas Linnap toetudes tuntud USA kunstifilosoofi professor (1939–2013) kirjutistes ja Saaremaa biennaalil 1995. aastal peetud loengule, milles irooniliselt viidati Immanuel Kanti teadvuse ja tunnetuse üksteisest hermeetiliselt isoleeritud struktuuridele.
[[Fail:Piia Ruber. Inbetween.jpg|pisi|Piia Ruber. Inbetween]
Faculty of Taste tegutses Tallinna Kunstiülikooli (end ERKI) fotokeskuse ruumides. Seal käisid alates 1992. aastast oma valikainena pakutavaid fotoajaloo loenguid kuulamas ja fotosid tegemas kõigi ülikooli erialade üliõpilased. 1994. aastal asus Peeter Linnap seal tööle dotsendina ja fotokeskuse juhatajana ning tema ümber koondus rida noori kunstnikke ja kunstitudengeid. Peale fotograafia ajaloo ja filosoofia alaste loengute kuulamise hakkas vennaskond peagi looma ka uusi töid, esinema näitustel ja ajakirjanduses. Seltskonnast paistsid silma erinevatel põhierialadel õppivad üliõpilased: [[Marco Laimre]] ja [[Kadri Kangilaski]] (maal), [[Piret Räni]] (stenograafia), [[Piia Ruber]], [[Killu Sukmit]], [[Kristjan Mändmaa]], [[Margot Kask]], [[Martin Pedanik]] ja [[Andrus Kõresaar]] (graafika), [[Rene Haljasmäe]] (köitekunst), [[Andres Härm]] ja [[Mari Laanemets]] (kunstiajalugu) jt. [[Lennart Mänd]] töötas sel ajal nahaosakonna meistrina, [[Eve Kiiler]] EKA fotokeskuse juhiabina ja [[Mart Viljus]] (2003 DSc) oli Tallinna Tehnikaülikoolis materjaliuurimuste labori teadur. Faculty of Taste kui akadeemiline üksus ja ideedelabor oli tihedalt seotud üliõpilaste näitusi korraldava kunstibrigaadiga [[Mobil-galerii]]. Viimasesse kuulusid samad inimesed, tegevuse põhirõhk oli aga suunatud praktilisele näitustegevusele. 
[[Fail:Marko Laimre. Jagatud territooriumid 1995.jpg|pisi|Marko Laimre. Jagatud territooriumid 1995]]
Teosed.
Rühmitise näitustööd tegelesid ajaloo- ning arheoloogiaga foucault'likus võtmes. Teosed uurisid 1940. ja 1990. aastate pöördelist ajalugu Eestis, autobiograafiate "väikesi lugusid", mis heitsid valgust ajaloo tumedamatesse ja intiimsematesse soppidesse. Osa teoseid oli metakunstilise iseloomuga, st tegemist oli kunsti enda uurimisega. Meediumidena kasutati domineerivalt fotograafia vahendeid: suurendusi, slaide, projektsioone jms, videoid, filme, leidesemeid jms. Rühmitus oli rahvusvahelise kunstiga sünkroonses arengus, see esines Saaremaa biennaalidel, aidates suurnäitusi ka teostada nii 1995. kui ka 1997. aastal, lisaks ka Tallinna ja Kuressaare linnaruumides, sh üritused "OUT" 1996 ja 1998. Rühmituse naiskunstnikud esinesid ka omaette näitustega Eesti Rahva Muuseumis jm.
Tegevus.
Faculty of Taste'i oluliseks loomeallikaks olid Peeter Linnapi loengud fotograafia ajaloost, kaasaegsest kunstist ja kontseptuaalse tegevuse väljendustest loomingus. Loenguid peeti nii bakalaureuse- kui ka magistriõppes, üldloengute kuulajaskond oli suur.
Viited.
[[Fail:Andrus Kõresaar. Purgatoorium 1995.jpg|pisi|Andrus Kõresaar. Purgatoorium 1995]]
[[Kategooria:Eesti fotograafia]]
[[Kategooria:Eesti kunstirühmitused]]
Ameerika Ühendriikide kontinentaalarmee

Ameerika Ühendriikide kontinentaalarmee oli maavägi, mis esindas Ameerika kolmeteistkümne kolooniat ja hiljem Ameerika Ühendriike Ameerika iseseisvussõja ajal. See moodustati 14. juunil 1775 Philadelphias pärast sõja puhkemist kogunenud teise kontinentaalse kongressi resolutsiooniga. Kontinentaalarmee loodi kolooniate sõjaliste jõupingutuste koordineerimiseks sõjas brittide vastu, kes püüdsid säilitada kontrolli Ameerika kolooniate üle. Armee ülemjuhatajaks määrati kindral George Washington, kes oli selles ametis sõja lõpuni.
Kontinentaalarmeele olid abiks kohalikud maakaitseväed ja vabatahtlikud, mis olid kas lojaalsed kindlale osariigile või muul viisil sõltumatud. Suurem osa kontinentaalarmeest saadeti laiali 1783. aastal pärast sõja lõpetanud Pariisi rahulepingu sõlmimist. Kontinentaalarmee 1. ja 2. rügement moodustasid 1792. aastal Ameerika Ühendriikide Leegioni, mille alusel loodi hiljem Ameerika Ühendriikide maavägi.
As Aventuras de Gui &amp; Estopa

"As Aventuras de Gui &amp; Estopa" on Brasiiliast pärit multifilmisari, mille loojaks on Mariana Caltabiano. Seriaali hakkas 2009. aastal tootma Mariana Caltabiano Produções.
Teatro Argentina

Teatro Argentina on muusika- ja sõnalavastusteater Roomas, mis asub Largo di Torre Argentina väljakul. See on üks Rooma vanemaid teatrimaju, mille ehitamist alustas hertsog Giuseppe Sforza Cesarini 1730. aastal. Teater avati 31. jaanuaril 1732 Domenico Sarro ooperiga "Berenice". Teater on rajatud osalt antiikse Curia Pompeia kohale, mis kuulus vabariikliku Rooma Teatro di Pompeo kompleksi, kus mõrvati Julius Caesar.
Ajalugu.
Teatri nimel pole mingit seost Argentina riigiga. See viitab Strasbourgi linnale, kus elas 15. sajandil itaallasest preester Giovanni Burcardo, kellest sai Roomas paavstide tseremooniameister. See Burcardo rajas oma suurejoonelise Rooma "palazzetto" varasest keskajast säilinud torni ümber. Koht sai nimeks Torre Argentina, mis viitas omaniku päritolule Strasbourgist, mille ladinakeelne nimi oli Argentoratum. Burcado lossi poolne tänav sai nimeks Via di Torre Argentina.
Cesarini perekonnale kuulusid 18. sajandil mitmed hooned Via di Torre Argentina ühel küljel, millest osa lammutati alles 1927.–1929. aastal. Pärast Burcado surma läks preestri vara Cesarini omandisse. Osa Burcardo "palazzetto"'st tuli teatrile ruumi tegemiseks lammutada, kuid nime võttis ta Burcadolt üle.
Hertsog tellis teatri projekti arhitekt Gerolamo Theodolilt. Auditoorium oli traditsioonilise hobuseraua kujuga, mis tagas parima võimaliku akustika ja hea nähtavuse kõigile pealtvaatajatele. Arhitekt Gianantonio Selva kujundas Veneetsia La Fenice Argentina eeskujul. Kui kiviseinad ja trepid välja jätta, oli teater algselt täielikult puidust. Puitpõrandaga kaetud parteris oli 40 rida pinke ja kuuele korrusele oli paigutatud 186 loožiboksi. Algupärane teatrisaal mahutas 696 inimest. 
Teatrimaja on korduvalt restaureeritud ja teatrisaali on ümber ehitatud. Praeguse fassaadi autor on arhitekt Pietro Holl 1826. aastal. 1869. aastast kuulub teater Rooma linnale. Burcardo "palazzetto"'s aadressil Via del Sudario 44 on nüüd muuseum ja raamatukogu, mis on spetsialiseerunud teatrižanride ajaloole. Teatro Argentinas asub Rooma teatriühingu peakorter. Ühingusse kuuluvad Teatro Argentina, Teatro Indias, Teatro di Villa Torlonia ja Teatro Valle.
Sündmused.
Teatro Argentina tippsündmusteks 19. sajandil oli Rossini "Sevilla habemeajaja" maailma esiettekanne 20. veebruaril 1816, kohe pärast hertsog Francesco surma, samuti Verdi ooperite "Kaks Foscarit" (3. novembril 1844) ja "Legnano lahing" (27. jaanuaril 1849) maailma esiettekanded.
Aastatel 1919–1944 etendati rohkem muusikalavastusi, kuid lavastati ka Luigi Pirandello, Henrik Ibseni ja Maksim Gorki draamateoseid. Talvel 1944/1945 esitati Ameerika Ühendriikide ja Briti vägede meelelahutuseks rida oopereid. Selles teatris salvestas 1950. aastatel klassikalise muusika teoseid Santa Cecilia orkester. 1994. aastal sai teater koduks Rooma Teatro Stabilele, mis on tuntud mahukate lavastuste väljatooja ja etendajana, kuid kelle repertuaar sisaldab rohkem draama- kui muusikalavastusi.
Maailma esiettekanded.
Ajavahemikul 1732–2016 on Teatro Argentinas toimunud 159 ooperi, koraali, muusikalise kompositsiooni, balletti ja opereti maailma esiettekannet. Nende seas tuntumad:
Mark McKenzie

Mark Alexander McKenzie (sündinud 25. veebruaril 1999 New Yorgis) on USA jalgpallur, kes mängib keskkaitsjana Belgia kõrgliigaklubis Genk ja USA jalgpallikoondises.
Profidebüüdi tegi ta 2018. aastal Major League Socceri (MLS) klubis Philadelphia Union. Enne seda oli ta mänginud Philadelphia Unioni reservmeeskonnas Bethlehem Steel FC United Soccer League'is ja Wake Foresti Ülikooli jalgpallimeeskonnas. McKenzie läbimurdehooaeg oli 2020, mil ta valiti MLS-i hooaja sümboolsesse koosseisu.
2021. aasta jaanuaris sõlmis ta nelja ja poole aasta pikkuse lepingu Genkiga. 
2018. aastal tuli McKenzie USA kuni 20-aastaste koondisega Põhja- ja Kesk-Ameerika omavanuste meistriks. USA rahvuskoondises debüteeris ta 1. veebruaril 2020 sõprusmängus Costa Rica vastu.
Mike Trésor Ndayishimiye

Mike Trésor Ndayishimiye (sündinud 28. mail 1999 Antwerpenis) on Belgia jalgpallur, kes mängib Inglise kõrgliiga klubis West Ham United (laenul Belgia kõrgliiga klubist Genk) ja Belgia jalgpallikoondises.
Ta kuulus noorena Belgia klubi Anderlechti noortesüsteemi. 2018. aastal liitus ta Hollandi esiliigaklubiga NEC. 2019. aasta septembris läks ta sealt laenule Hollandi kõrgliigaklubisse Willem II, kellega sõlmis aasta hiljem püsiva lepingu.
2021. aasta juulis sõlmis ta lepingu Genkiga. Hooajal 2022/23 andis Ndayishimiye Belgia kõrgliigas koguni 24 väravasöötu. See oli ühtlasi Belgia kõrgliiga rekord ja sel hooajal Euroopa kümne parima jalgpalli kõrgliiga suurim väravasöötude arv ühe mängija kohta. Lisaks lõi Ndayishimiye sel hooajal liigas kaheksa väravat. Hooaja lõpus valiti ta Belgia kõrgliiga hooaja parimaks mängijaks.
Suvel 2023 siirdus ta West Ham Unitedisse laenule. Uus koduklubi võttis kohustuse tema mängijaõigused laenulepingu lõpus soetada.
Belgia jalgpallikoondises debüteeris 17. juunil 2023 EM-i valikmängus Austria vastu.
Ta on Burundi päritolu.
Lippus

Lippus on perekonnanimi.
Statistika.
2023. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Lippus 45 inimesel: 26 mehel ja 19 naisel. Perekonnanimede levikult oli Lippus meeste puhul 4626. kohal ja naiste puhul 7238. kohal. Kõige levinum oli perekonnanimi Lippus vanuserühmas 15–19, kus neid oli 10 000 elaniku kohta 0,81. Nimi oli kõige sagedasem Viljandi maakonnas, kus sellist nime kandis maakonna 10 000 elaniku kohta 2,85 inimest.
19. sajandi algul pandi pärisorjusest vabastamise käigus talupoegadele Viljandimaal Põltsmaa kihelkonnas Adavere ja Tapiku mõisavallas ning Järvamaal Koeru kihelkonnas Piibe mõisavallas ja Türi kihelkonnas Laupa mõisavallas viiel korral nimeks Lippus.
Lobjakas (perekonnanimi)

Lobjakas on eesti perekonnanimi.
Statistika.
2023. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Lobjakas 126 inimesel: 61 mehel ja 65 naisel. Perekonnanimede levikult oli Lobjakas meeste puhul 1613. kohal ja naiste puhul 1675. kohal. Kõige levinum oli perekonnanimi Lobjakas vanuserühmas 80–84, kus neid on 10 000 elaniku kohta 1,81. Nimi oli kõige sagedasem Lääne maakonnas, kus sellist nime kandis maakonna 10 000 elaniku kohta 4,80 inimest.
19. sajandi algul pandi pärisorjusest vabastamise käigus talupojale Läänemaal Hanila kihelkonnas Paadrema mõisavallas nimeks Lobgakas (normaliseeritult Lobjakas). 
Nimede eestistamisel võeti Lobjakas aastatel 1935, 1936, 1938 uueks perekonnanimeks 3 korral isikute poolt, kelle perekonnanimi oli varem Jäärman ja Sander.
Karl Friedrich von Lindenau

Karl Friedrich von Lindenau (1746 – 14. veebruar 1817) oli Preisi ja Austria sõjaväelane, väejuht ja kahurväekindral. 
Elulugu.
Karll Friedrich von Lindenau sündis 1746. aastal Saksimaal Leipzigis. Algul teenis ta Preisi sõjaväes, kuid pidi sealt 1789. aastal lahkuma, kuna tal tekkisid vastuolud feldmarssal Wichard von Möllendorffiga. Sama aasta augustis astus ta Austria armeesse. Ta sai hertsog Albert Casimiri Austria Madalmaade staabis majorikoha. Seal sai Lindenaust ka ertshertsog Karli lahingutaktika ja sõjaajaloo õpetaja.
Osalus Prantsuse revolutsioonisõdades.
1790. aastal ülendati Lindenau ooberstiks. 1792. aastal naasis ta Viini. 1797. aasta 1. märtsil ülendati ta kindralmajoriks. 1799. aastal juhatas ta ertshertsog Karli armees brigaadi, mille juhtimisega paistis välja Mannheimi piiramisel. 5. märtsil 1800 ülendati Lindenau feldmarssal-leitnandiks. Järgmisel aastal autasustati teda Maria Theresia militaarordeni rüütliristiga. 1803. aastal määrati ta jalaväerügemendi nr 29 "inhaberiks".
Osalus Napoleoni sõdades.
1805. aastal juhatas Lindenau ertshartsog Karli Itaalia armees grenaderidiviisi. Ta osales 29.–31. oktoobril toimunud Caldiero lahingus. 
1809. aastal juhatas ta ertshertsog Karli armee reservkorpuses taas grenaderidiiviisi, millega osales Asperni-Esslingi lahingus. 27. mail 1809 ülendati Lindenau "feldzeugmeisteriks". Samal aastal läks ta sõjaväest erru.
Hilisemas elus korraldas ta enda kodus "Don Juani" etteasteid. Karl Friedrich von Lindenau suri mundrisse riietatuna oma tugitoolis 14. veebruaril 1817 Viinis.
Levin Öztunalı

Levin Mete Öztunalı (sündinud 15. märtsil 1996 Hamburgis) on Saksamaa jalgpallur, kes mängib poolkaitsjana Saksamaa esiliigaklubis Hamburger SV.
Aastatel 2004–2006 kuulus ta jalgpalliklubisse Eintracht Norderstedt. Seejärel liitus ta Hamburger SV-ga, kuid klubi põhimeeskonnas toona ta veel ei debüteerinud. 2013. aasta veebruaris sõlmis ta lepingu Leverkuseni Bayeriga. Klubi põhimeeskonnas debüteeris ta Saksamaa kõrgliigas 10. augustil 2013 mängus Freiburgi vastu. 17 aasta ja 146 päeva vanuselt sai Öztunalı Leverkuseni noorimaks mängijaks Saksamaa kõrgliigas. Hooaja 2014/15 teises pooles läks ta pooleteiseks hooajaks laenule Saksamaak kõrgliigaklubisse Bremeni Werder.
Aastatel 2016–2021 mängis Öztunalı Saksamaa kõrgliigas 1. FSV Mainz 05 ja 2021–2023 Union Berlini ridades.
2023. aasta juunis sõlmis ta kolmeaastase lepingu Hamburger SV-ga.
Aastatel 2010–2019 mängis Öztunalı Saksamaa noortekoondistes. Ta tuli Euroopa omavanuste meistriks 2014. aastal Saksamaa kuni 19-aastaste koondisega ja 2017. aastal kuni 21-aastaste koondisega.
Tema vanaisa Uwe Seeler oli Saksamaa jalgpallilegend, kes mängis kogu profikarjääri Hamburger SV-s ja mängis aastatel 1954–1970 Lääne-Saksamaa jalgpallikoondises. Öztunalı isa on türklane.
30. üksik mehhaniseeritud brigaad

30. üksik vürst Kostjantõn Ostrozkõi nimeline mehhaniseeritud brigaad ("30-та окрема механізована бригада імені князя Костянтина Острозького") on Ukraina maaväe väeüksus.
Ajalugu.
Alates 2018. aastast kannab üksus nimetust 30. üksik vürst Kostjantõn Ostrozkõi nimeline mehhaniseeritud brigaad.
Vene-Ukraina sõda.
2023. aasta lõpus täitsid brigaadi üksused lahingülesandeid Kupjanski suunal.
Loorits

Loorits on eesti perekonnanimi.
Statistika.
2023. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Loorits 360 inimesel: 175 mehel ja 185 naisel. Perekonnanimede levikult oli Loorits meeste puhul 371. kohal ja naiste puhul 381. kohal. Kõige levinum oli perekonnanimi Loorits vanuserühmas 30–34, kus neid on 10 000 elaniku kohta 3,67. Nimi oli kõige sagedasem Lääne maakonnas, kus sellist nime kandis maakonna 10 000 elaniku kohta 11,04 inimest.
19. sajandi algul pandi pärisorjusest vabastamise käigus talupoegadele Tartumaal Laiuse kihelkonnas ja Nõo kihelkonnas, Virumaal Vaivara kihelkonnas ja Lüganuse kihelkonnas, Harjumaal Jüri kihelkonnas, Võrumaal Rõuge kihelkonnas ja Viljandimaal Kolga-Jaani kihelkonnas asuvates mõisavaldades kaheksal korral nimeks Lorits ja Loritz (normaliseeritult Loorits). 
Nimede eestistamisel loobuti nimest Loorits 1939. aastal kolmel korral ning uueks perekonnanimeks võeti Helimets.
K-560 Severodvinsk

K-560 Severodvinsk (vene keeles К-560 «Северодвинск») on Venemaa neljanda põlvkonna tuumaallveelaev sarjast Jassen (sarja peakonstruktor Vladimir Pjalov). 
Allveelaev projekteeriti Peterburis asuvas konstrueerimisbüroos Malahhit ja ehitati Severodvinskis asuvas Sevmašis. Vette lasti 2010. aastal. 
Jasseni sarja allveelaevade relvastusse kuuluvad tiibraketid (Oniks, Tsirkon, Kalibr).
Allveelaeva pikkus on 139 m ja laius 13 m. Veeväljasurve (vee all) on 13 800 t.
Meeskonna suurus: 90 allveelaevnikku (neist kolmandik on ohvitserid)
K-560 Severodvinsk kuulub Põhjalaevastiku koosseisu.
Loogna

Loogna on eesti perekonnanimi.
Statistika.
2023. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Loogna 20 inimesel: 10 mehel ja 10 naisel. Perekonnanimede levikult oli Lobjakas meeste puhul 12515. kohal ja naiste puhul 13554. kohal. Perekonnanime Loogna kandja oli keskmiselt 48 aasta vanune.
Nimede eestistamisel võeti Loogna aastatel 1937–1940 uueks perekonnanimeks viiel korral isikute poolt, kelle perekonnanimi oli varem Ambros, Gross, Logger ja Reimann.
Valeri Markus

Valeri Markus ("Валерій Сергійович Маркус") on Ukraina sõjaväelane, autor ja blogija. 
Sõjaväeteenistus.
Teenis 2022-2033 47. mehhaniseeritud brigaadi brigaadiveeblina.
Haski

Haski (inglise keeles "husky") on mitme polaarpiirkonnas aretatud veokoera tõu (näiteks Alaska haski ja Siberi haski) üldnimetus.
Lille (perekonnanimi)

Lille on perekonnanimi.
Statistika.
2023. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Lille 292 inimesel: 139 mehel ja 153 naisel. Perekonnanimede levikult oli Lille meeste puhul 509. kohal ja naiste puhul 501. kohal. Kõige levinum oli perekonnanimi Lille vanuserühmas 80–84, kus neid on 10 000 elaniku kohta 2,94. Nimi oli kõige sagedasem Jõgeva maakonnas, kus sellist nime kandis maakonna 10 000 elaniku kohta 6,81 inimest.
19. sajandi algul pandi pärisorjusest vabastamise käigus talupoegadele Tartumaal Torma, Puhja, Kambja ja Maarja-Magdaleena kihelkondades, Harjumaal Harju-Jaani ja Kose kihelkonnas, Pärnumaal Pärnu-Jaagupi kihelkonnas, Võrumaal Põlva kihelkonnas, Saaremaal Kaarma kihelkonnas, Virumaal Kadrina kihelkonnas ning Läänemaal Lihula kihelkonnas 12 korral nimeks Lille. 
Nimede eestistamisel võeti Lille aastatel 1935–1940 uueks perekonnanimeks 54 korral isikute poolt, kelle perekonnanimi oli varem Aatonen, Arhipov, Ever, Grinberg, Grünberg, Gustavson, Johannsohn, Juhanson, Karetnikov, Kaulsohn, Klein, Lamstern, Lange, Lemvald, Libenau, Liesment, Lilienberg, Lilienblatt (4 juhul), Lilienthal (4), Lillebach (4), Lilleberg (5), Lillemann, Lillestern, Madisson, Mahorin, Mangmann, Palberg, Paulmann, Peterson, Rolberg, Silberman, Simson, Starrkopf, Strandson, Tenno, Trohvin, Umberg, Valter ja Veide.
Petrovsk-Zabaikalski

Petrovsk-Zabaikalski (vene keeles Петровск-Забайкальский) on linn Venemaal Taga-Baikali krais, Petrovsk-Zabaikalski rajooni halduskeskus (ei kuulu ise rajooni koosseisu).
Linna läbib Siberi raudtee.
Asula tekkis 1789. aastal rajatud malmisulatus- ja rauatootmistehase juurde. 1791. aastal anti asulale nimeks Petrovski Zavod. Linnaõigused ja praeguse nime sai Petrovsk-Zabaikalski 1926. aastal.
Eerik Lepp

Erich Rudolph Lepp (22. detsember 1902 (vkj)/ 4. jaanuar 1903 Tallinn – 2. veebruar 1981 Montréal) oli eesti aiandus- ja maastikuarhitekt ning motosportlane.
Lepp oli Vabadussõja ajal kadett, edastades sõnumeid ja varustust.
1923. aastal lõpetas ta Tallinna Reaalkooli, 1927. aastal Budapesti Aiandusinstituudi ja 1929. aastal Debreceni Põllumajandusakadeemia põllumajanduse erialal. Ta oli Korporatsioon Wäinla liige.
Aastatel 1929–1941 töötas ta Tallinna Pedagoogiumis, Tallinna Linna Naiskutsekoolis, Tallinna Kodumajanduskoolis ja J. Koorti nim. Rakenduskunsti Koolis aiandusõpetajana ja 1941–1944 Tehnikadirektooriumi Ehitusvalitsuses haljasalade inspektorina.
Tal oli ka oma aiakujundusfirma, tööde hulka kuulusid Suure Munamäe vaatetorni ja mitme Tallinna aia haljastamine. 1934. aastal ostis ta Harley Davidsoni soolomootorratta. Ta oli Tallinna Rotary Klubi liige.
Ta põgenes 1944. aastal Saksamaale.
Ta õppis aastatel 1947–1949 Durhami Ülikoolis maastikuarhitektuuri ja jätkas seal tööd 1954. aastani, mil emigreerus Kanadasse, kus töötas esmalt Ottawas inspektorina ja aastatel 1955–1972 Montrealis aiandusarhitektina.
1977. aastal autasustati teda elutöö eest Budapesti aiandusülikooli kulddiplomiga.
Isiklikku.
Tema isa Hans Lepp oli Tallinna linnaaednik.
Piraajalahus

Piraajalahus on vesinikperoksiidi (H2O2) ja kontsentreeritud väävelhappe (H2SO4) segu, mis on tugevate oksüdeerivate ja happeliste omadustega. Nende omaduste tõttu kasutatakse piraajalahust näiteks klaasnõude puhastamiseks laboris, eemaldamaks klaasi pinnale „kleepunud“ oksüdeeruvaid orgaanilisi ühendeid (aldehüüde, alkohole, ketoone, alkeene jms). Piraajalahus leiab kasutust ka mikroelektroonika tööstuses, kus seda kasutatakse ränist pooljuhtplaatide puhastamiseks. Lahuse nimetus tuleneb Lõuna-Ameerikas elavatest kalaliikidest, sest lahuse kiire toime sarnaneb mõnevõrra lihatoiduliste piraajate toitumisprotsessi tulemiga (st saakloomast jääb järele vaid luustik).
Segu koostis ja omadused.
H2O2 ja H2SO4 vahekord piraajalahuses võib mõnevõrra varieeruda. Sageli kasutatakse valmistamiseks eeskirja, mille kohaselt tuleb kokku segada 3 ruumalaosa kontsentreeritud väävelhapet ja 1 ruumalaosa 30% vesinikperoksiidi lahust.
Piraajalahuse reageerimisel orgaaniliste ainetega eristatakse sageli kaks etappi. Esimeses etapis toimub hapnikku sisaldavate orgaaniliste ainete dehüdreerimine (ehk vee eemaldumine), kuivõrd kontsentreeritud väävelhappe segunemine veega on energeetiliselt väga soodustatud (ja tugevalt eksotermiline). Teine etapp põhineb äärmiselt reaktsioonivõimelise hapnikuradikaali omadustel, mis saab oksüdeerida süsinikku täielikult (st oksüdatsiooniastmeni IV).
Erinevalt kroomsegust (toimeaineks H2CrO4), mida kasutatakse laborites samuti sageli klaasnõude puhastamiseks, ei põhjusta piraajalahuse kasutamine klaasnõude saastumist Cr3+-ioonidega. Samas lisandub piraajalahusega töötlemisel klaasi pinnale silanoolrühmi (Si-O-H), mis tõstab klaasi hüdrofiilsust.
Ohutus.
Piraajalahus on tugevalt korrodeeriv, mistõttu selle säilitamiseks sobivad vaid klaasist, terasest või teflonist konteinerid. Kuna piraajalahus oksüdeerib ka nahka, siis on lahusega töötamisel hädavajalik kasutada laboratoorset kaitsevarustust (nitriilkindad, kittel).
Piraajalahuse reaktsioon orgaaniliste ainetega on väga eksotermiline (st energiat eraldub), seetõttu ei tohi piraaja lahust kallata orgaaniliste jääkide anumasse. Kindlasti tuleb vältida ka piraajalahuse juhuslikku lekkimist/segunemist orgaaniliste jäätmetega. Kuna orgaaniliste ainete oksüdeerumisel piraajalahuse toimel eraldub süsihappegaas ja muud gaasilised saadused (sh ebastabiilsed peroksiidid), viiakse piraaja lahusega töötlus läbi mittesuletud anumas tõmbekapi all, võimaldades gaasilistel saadustel reaktsioonisegust takistamatult lahkuda (st ei teki ülerõhku). Piraajalahuse läheduses ei tohi tulekahju kustutamiseks kasutada vett, küll aga sobib süsihappegaaskustuti.
Vladimir Selivjorstov

Vladimir Selivjorstov (vene keeles "Владимир Вячеславович Селивёрстов"; sündinud 1. augustil 1973 Stankis Vladimiri oblastis) on Venemaa sõjaväelane, kaardiväe kindralmajor, Venemaa Föderatsiooni kangelane (2014). 
Selivjorstov oli kuni 2023. aasta 15. juulini 106. õhudessantdiviisi komandör.
Sajansk

Sajansk (vene keeles Саянск) on linn Venemaal Irkutski oblastis. Linn asub Angara lisajõe Oka lähedal, Irkutskist ligikaudu 245 km põhjaloodes.
Sajansk asutati 1970. aastal. Aleviks sai Sajansk 1975. aastal. Linnaõigused anti Sajanskile 1985. aastal. Linnas asub Venemaa üks suuremaid keemiakombinaate.
Huw Edwards

Huw Edwards (sündinud 18. augustil 1961 Bridgendis Ühendkuningriigis) on Walesi päritolu endine ajakirjanik ning uudisteankur ja telesaatejuht.
Ta oli British Broadcasting Corporationi peamine teadvustaja uudistesaates "BBC News at Ten". BBC oli talle järjepidev tööandja üle nelja aastakümne. Ta oli menuka avalik-õigusliku televisiooni- ja ringhäälingukontserni enim tasustatud uudisteteadvustaja. Peamiselt kajastas ta ülekannetes nii kuninglikke, riiklikke kui rahvusvahelisi sündmusi (sh valimisi ja olümpiamängude tseremooniaid) ning juhtis välissaateid.
Tema ette-lugemisel teadvustati otseülekande vahendusel kanalites BBC One, BBC Two ja BBC News miljonitele vaatajatele-kuulajatele üle maailma kuninganna Elizabeth II ametlikku surmateadet Buckinghami paleelt (8. septembril 2022). Tema kajastamisel leidsid aset ka ülipikad otseülekanded niisamuti kuninganna matuselt kui ka kuningas Charles III kroonimistseremooniast Westminster Abbeys (6. mail 2023).
Isiklikku.
Huw Edwards on kõmrikeelse akadeemiku Hywel Teifi Edwardsi poeg, tema õde on teadur õendusteaduses ja vähiuuringutes. Ta on abielus teleprodutsent Vicky Flindiga, kes on töötanud telesaadetega "This Week" ja "Peston". Nad elavad Dulwichi asumis Londonis, neil on viis last. Edwards peab ennast kristlaseks, käies regulaarselt kirikus. Enda sõnul kannatavat ta depressioonihoogusid aastast 2002.
Süüdimõistmine.
2023. aasta juulis peatas tema tööandja pärast ajalehes The Sun väljendatud süüdistusi töölepingu Edwardsiga. Avaldatu järgi oli ta seksuaalselt ahvatlenud alaealist. Uudisega samaaegselt viibis saatejuht lähedaste sõnul depressiooni seisundis haiglaravil. Tabloidväljaannet kritiseeriti aga kinnitamata andmeil põhinevate süüdistuste esitamise eest.
31. juulil 2024 tunnistas endine uudisteteadvustaja kohtus süüd lastepornograafia omamises. Teda õhutas kuritööle süüdimõistetud pedofiil Alex Williams, kes jagas talle sündsusetuid fotosid läbi WhatsAppi. Edwardsile määratakse karistus alates kestva aasta septembrist. Prokuröri hinnangul võidakse tema suhtes rakendada tingimuslikku sunniabinõud taasühiskonnastamiseks, mis tähendab tõenäoliselt seksuaalkurjategijate raviprogrammi ja ühiskondlikult kasulikku tööd.
Tšussovoi

Tšussovoi (vene keeles Чусовой) on linn Venemaal Permi krais, Tšussovoi linnaringkonna keskus. Linn asub kohas, kus Usva jõgi suubub Tšussovaja jõkke, Permist ligi 100 km idakirdes.
16. sajandil asutati praeguse linna kohale Kamassino küla. Perm Jekaterinburgi raudteeliini hakati ehitama 1874. aastal. Tšussovskaja raudteejaam rajati 1875. aastal, reisirongiliiklus algas 1878. aasta veebruaris. Tšussovski metallurgiatehase ehitust alustati 1879. aastal. Raudteejaama ja tehase juurde kujunes Tšussovoi asula, mis hilem kandis Tšussovoje küla nime. 5. aprillil 1926 sai asulast Tšussovaja alev. Linnaõigused ja praeguse nime sai Tšussovoi 1933. aastal.
Tšussovois on sündinud pianist ja muusikaõpetaja Bruno Lukk.
Tšernuška

Tšernuška (vene keeles Чернушка) on linn Venemaal Permi krais, Tšernuška linnaringkonna keskus. Tšernuška asub Permist ligikaudu 165 km lõunas.
Linna läbib Moskva–Jekaterinburgi raudtee.
Küla on esmamainitud 1859. aastal. Raudteejaam rajati 1919. aastal ja selle juurde tekkis asula. Aleviks sai Tšernuška 4. juulil 1945. Linnaõigused anti Tšernuškale 1966. aastal. 1950. aastatel avastati piirkonnas nafta ja maagaasi leiukohad.
Naftatootmine Tšernuškas algas 1958. aastal.
Gubahha

Gubahha (vene keeles Губаха) on linn Venemaal Permi krais, Gubahha linnaringkonna keskus. Gubahha asub Kosva jõe ääres, Permist ligikaudu 120 km kirdes.
Asula tekkis 18. sajandi keskpaiku rauamaagileiukohtade juurde. Kivisöeleiukoht piirkonnas avastati 1821. aastal. Raudteeühenduse sai Gubahha 1879. aastal, selle tulemusel suurenes söetootmine järsult. Alevi staatus anti Gubahhale 1928. aastal. Linnaks sai Gubahha 1941. aastal.
Ferdinand Karl Joseph

Ferdinand Karl Joseph (25. aprill 1781 Milano – 5. november 1850 Altmünster) oli Este dünastiast pärinev Austria feldmarssal, ertshertsog ning hilisem Galiitsia, Ungari ja Transilvaania kuberner.
Noorpõlv.
Ferdinand Karl Joseph sündis ertshertsog Ferdinand Karl Anton Josephi teise pojana. Ferdinand Karl Joseph sai 1793. aastal husaarirügemendi nr. 3 inhaberiks. 1796. aastal kaotas Habsburgide riik oma Itaalia territooriumid ning Ferdinand Karl Joseph kolis perekonnaga Wiener Neustadti, kus ta astus sõjaväeakadeemiasse.
Prantsuse revolutsioonisõdades.
1799. aastal astus Ferdinand armeesse ning ta osales Ostrachi ja Stockachi lahingus ja Mannheimi piiramisel. Järgmisel aastal võttis ta brigaadijuhina osa Saksamaal toimuvast sõjategevusest. Selles sõjakäigus üles näidatud oskuste eest autasustati teda samal aastal Maria Theresia militaarordeni rüütliristiga.
Samal aastal ülendati Ferdinand kindralmajoriks. Ta juhatas 3. detsembril Hohenlindeni lahingus Austria vägede tsentris diviisi.
Napoleoni sõdades.
1805. aastal määrati ratsaväekindrali auastmes Ferdinand Saksamaal asuva Austria armee ülemjuhatajaks, kuigi tegelikult oli suurem võim feldmarssal-leitnant Karl Mack von Leiberichil, kes Ferdinandi ja teiste kindralite plaanid tihti tagasi lükkas. Mack uskus, et vürst Mihhail Kutuzovi Vene armee, mis pidi austerlastega ühinema, on lähemal kui tegelikult, mistõttu oli Mack loid tegutsema ja võimaldas Napoleon I Prantsuse armeel ennast ümber piirata. Ferdinand osales 9. oktoobril Günzburgi juures Prantsuse armeega toimunud lahingus.
Pärast järgmist kaotust Elchingenis hakkas Ferdinand Macki tegevust avalikult kritiseerima, öeldes, et too annab välja vaid segaseid käske, mille tõttu sõdurid päev otsa mõttetult ringi marsivad.
Kuna Macki armee oli nüüd täielikult ümber piiratud, kogus Ferdinand koos mõne kõrgema ohvitseriga (näiteks Karl Philipp zu Schwarzenberg ja Friedrich Bianchi) kokku 12 eskadroni ratsaväge, millega ta Prantsuse piiramisrõngast läbi murdis ning Böömimaale põgenes. Seal kogus ta kokku uue armeekorpuse, millega astus vastu Baieri armeele vürst Wrede juhatusel, keda ta Steckeni lahingus ka võitis.
1808. aastal teenis ta Moraavias ja Böömimaal, kus organiseeris "Landwehr"i üksusi.
1809. aastal määrati ta Galiitsias asuva VII armeekorpuse ülemaks. Korpus osales sõjategevuses Poola vastu. Ferdinand võitis Poola vägesid mõnes väiksemas lahingus ning jõudis Toruńi ja Varssavini. Austria vägede lüüasaamise tõttu Wagramis ja Jozef Poniatowski vägede surve tõttu oli Ferdinand sunnitud Austria aladele taganema.
Hilisem elu.
1815. aastal juhatas Ferdinand Austria reservarmeed. Pärast seda määrati ta Ungari kuberneriks. 1832. aastal sai ta Galiitsias kuberneriks, kuhu ta jäi kuni 1846. aastani. Samal ajal aitas ta Transilvaanias rahutusi ja mässe maha suruda. 1843. aastal tähistas ta Ungaris enda 50. aastapäeva husaarirügemendi nr. 3 inhaberina. Pärast Galiitsias 1846. aastal alanud rahutusi läks ta erru ning reisis Itaaliasse, kus külastas oma venda Maximilian Josephit. Septembris Ferdinand haigestus ning suri 5. novembril 1850 Almünsteris.
Kizel

Kizel (vene keeles Кизел) on linn Venemaal Permi krais, Kizeli linnaringkonna keskus. Kizel asub Permist ligi 145 km kirdes.
Asula tekkis 1784. aastal rajatud ja 1789. aastal tööd alustanud malmisulatus- ja rauatootmistehase juurde. Tehas tegutses kuni 1919. aastani. 1797. aastal alustati piirkonnas kivisöe tootmist. Linnaõigused sai Kizel 1926. aastal.
Igor Gaspl

Igor Gaspl ("Игоръ Гаспл"; 24. veebruar 1924 Voronež – 6. juuni 2001 Maardu) oli nõukogude Eesti ajakirjanik ja propagandist, mitme eesti metsavendlust mustava teose autor.
Elulugu.
Aastatel 1943–1947 kuulus Gaspl komsomoli ning oktoobris 1951 sai kommunistliku partei liikmeks. 1947–1952 õppis Voroneži Riiklikus Ülikoolis vene keelt ja kirjandust ning lõpetas ülikooli kiitusega. Sõja ajal 1943. aastal kuulus Voronežis hävituspataljoni. 
1952. aastast töötas ta Tallinnas ajalehe Sovetskaja Estonija toimetuses, kuhu jäi kuni pensionile minekuni 1980. aastate esimesel poolel. Suri 6. juunil 2001 Maardus.
Tema metsavendluse kuvandit ilmestava propagandistliku loomingu lipulaevaks on 1960. aastal avaldatud dokumentaaljutustuste kogumik „Tõestisündinud lood“, milles esitatud kuuest novellist kaks – „„Hunt“ püünises“ ja „Jätis“ – käsitlevad relvastatud vastupanu. 
1964. aasta 30.detsembrist 1965.aasta 6.jaanuarini ilmus Noorte Hääles jutustus „Langenud teenistuskohustuste täitmisel“, mille võib leida ka 1966. aasta kogumikust „Mehised inimesed“ pealkirjaga „Langenud teenistuskohustuste täitmisel. Dokumentaaljutustus tšekist Jaan Põdrast". Noorte Hääles avaldatu oli lühem versioon Sovetskaja Estonias 26.novembrist 5.detsembrini 1964 ilmunud samast loost. See lugu ilmus ka 1984. aasta eestikeelses kogumikus „Kompromiss on välistatud. Lugusid Eesti tšekistidest“, kus see kannab pealkirja „Teenistuskohustuste täitmisel“. Samast kogumikust võib leida veel ühe Gaspli lühijutu – „Lõksu „„penidele“.
Andrea Aguilera

Andrea Victoria Aguilera Paredes (sündinud 27. aprillil 2001) on Ecuadori modell ja iluduskuninganna, 2023. aasta Miss Supranationali võitja.
Otšor

Otšor (vene keeles Очёр) on linn Venemaal Permi krais, Otšori rajooni halduskeskus. Linn asub Otšori jõe ja jõele paisutatud tehisjärve ääres, Permist ligikaudu 88 km läänes.
Otšor tekkis asulana 1759. aastal rajatud malmisulatus- ja rauatootmistehase juurde. Aleviks sai Otšor 1929. aastal, linnaks 1950. aastal.
Ivan Papulovski

Ivan Papulovski ("Иван Петрович Папуловски;" 11. detsembril 1923 Temnovka külas Sverdlovski oblastis – 23. jaanuaril 1998 Tallinnas) oli nõukogude eesti ajakirjanik ja propagandist, mitme eesti rahvuslikku vastupanuliikumist mustava propagandaraamatu autor.
Elulugu.
Komsomoli ta ei kuulunud, kuid 1948. aastal sai temast kommunistliku partei liige. 1952. aastal lõpetas ta Leningradi oblasti parteikooli ajakirjanduse alal ning 1961–1968 omandas kaugõppes ajaloohariduse Tartu Riiklikus Ülikoolis. Eestisse jõudis Papulovski 1946. aastal, asudes kõigepealt tööle vaneminspektorina Siseministeeriumi maanteede ja teekatteta teede valitsuses (УШОСДОР). 
Seejärel töötas ajakirjanikuna ning pälvis korduvalt tunnustust (nt ENSV teenelise ajakirjaniku preemia 1981. aastal). 1947. aastast töötas ta ajalehe Noorte Hääl korrespondendina, millele järgnes toimetajatöö Kirde-Eesti kohalikes ajalehtedes. 1953. aastal sai ajalehe Molodjož Estonii vastutavaks toimetajaks ning 1962 ajalehe Sovetskaja Estonija osakonnajuhatajaks ja vastutavaks toimetajaks. Aastatel 1968–1974 oli ta Eesti Televisiooni uudistesaate „Aktuaalne kaamera” peatoimetaja ning 1978–1991 venekeelse ajakirja Tallin toimetaja. 1965–1968 oli ta ka Eestimaa Kommunistliku Partei Keskkomitee sektorijuhataja. I. Papulovskilt ilmus ka näidendeid. 
Papulovski jäi pensionile 1986. aastal ning suri 23. jaanuaril 1998 Tallinnas.
Propagandistlik tegevus.
1984. aastal ilmus tema kaastööl kogumik „Kompromiss on välistatud. Lugusid Eesti tšekistidest." Nimetatud kogumikust võib aga leida vaid ühe tema enda kirjutatud loo – „Tšekist tšekistide perekonnast“.
1990. aastal ilmus eesti keeles tema kirjutatud teos „Öised külalised. Eesti julgeoleku tegevusest sõjajärgsel perioodil“ (vene keeles 1988).
Alland

Alland on turulinn "(Marktgemeinde)" Austrias Alam-Austria liidumaal Badeni ringkonnas.
See asub Alam-Austria "Industrievierteli" piirkonnas, umbes 20 km Austria pealinnast Viinist edelas. Alland asub Wienerwaldi mäestiku ja puhkeala orus. Valla territooriumil asub Mayerlingi küla koos jahimajaga, kus tänapäeval on karmeliitide klooster.
Tänapäevane vald moodustati 1972. aastal, kui liideti Alland ja Raisenmarkt; vallaosad on Alland, Glashütten, Groisbach, Innerer Kaltenbergerforst ja Äußerer Kaltenbergerforst, Mayerling, Pöllerhof, Raisenmarkt, Rohrbach, Schwechatbach, Weissenweg ning Windhaag. See on pindalalt suurim vald Badeni ringkonnas.
Ajalugu.
Lineaarkeraamika esemete arheoloogilised väljakaevamised näitavad, et org oli asustatud juba Neoliitikumis. Esimene kirik püstitati Allandis 8. sajandil.
1002. aastal läänistas Saksamaa kuningas Heinrich II suured valdused Allandi (tuletatud sõnast "Adel", aristokraatlik maa) ümbruses kuni Triestingi jõeni Babenbergist Austria markkrahv Heinrich I-le. Püha Jüri ja Margareta kihelkonnakirikut on esmamainitud 1123. aastal. 1133. aastal rajas markkrahv Leopold III lähedale Heiligenkreuzi kloostri.
Alland jäi Babenbergi valitsejate valduseks pärast seda, kui nende mark Austria hertsogkonnaks ülendati, ja kohaks, kus 1249. aastal sündis viimane meessoost pärija, Babenbergi Gertrudi poeg, Austria Friedrich I. Friedrich aga ei suutnud oma nõuet kinnitada; temal ja ta sõbral Hohenstaufeni Konradinil löödi Napoli kuninga Charles I käsul 1268. aastal pea maha. Babenbergi pärusvaldused võttis üle Böömimaa kuningas Otakar II ja 1276. aastal hõivas need Habsburgist Saksamaa kuningas Rudolf I. Kihelkond liideti paavst Urbanus VI käsul 1386. aastal Heiligenkreuzi kloostriga.
Alates 1507. aastast Kottingbrunni isandate valduses olevaid maid laastasid Osmanite väed 1529. aasta Viini piiramise ajal ja uuesti 1683. aastal Viini lahingu käigus. Mayerlingi jahimaja, mis oli Heiligenkreuzi valdus alates 1550. aastast, omandas Austria ertshertsog Rudolf, Austria-Ungari kroonipärija, 1886. aastal. Kolm aastat hiljem toimus Mayerlingi juhtum, kui Rudolf ja tema armastatu end seal tapsid. Kohe pärast seda käskis Rudolfi isa, keiser Franz Joseph I muuta jahimaja kloostriks, mille ta andis karmeliitide nunnadele, et palvetada oma poja päästmise eest.
Alates "fin de siècle'ist" on Alland muudetud turismikuurordiks ja kuurortlinnaks, mis on lähedalasuva Viini elanike lemmik. Pärast Austria "anšlussi" Natsi-Saksamaasse saadeti Mayerlingi klooster laiali, nunnad saadeti välja ja ruumid muutusid seoses lähedalasuva "Reichsautobahni" ehitamisega sunnitöölaagriks. Teise maailmasõja lõpupäevil toimusid 4.–22. aprillil 1945 Allandi piirkonnas ägedad lahingud kindral Josef Dietrichi juhitud I SS tankikorpuse ja marssal Fjodor Tolbuhhini juhitud Punaarmee 6. kaardiväe tankiarmee vägede vahel.
Pärast sõda anti Mayerlingi klooster karmeliitidele tagasi ja hävinud hooned taastati. 1950. ja 1960. aastatel saavutas Alland taas populaarse sihtkoha staatuse ühepäevareisijatele Viinist ja pendeldajatele Viini. Vald ülendati 2002. aastal turulinnaks.
Altenmarkt an der Triesting

Altenmarkt an der Triesting on vald ("Marktgemeinde") Austrias Alam-Austria liidumaal Badeni ringkonnas.
Omutninsk

Omutninsk (vene keeles Омутнинск) on linn Kirovi oblastis, Omutninski rajooni halduskeskus. Linn asub Omutnaja jõe ääres, Kirovist ligi 150 km idas.
Asula tekkis 1773. aastal rajatud malmisulatustehase juurde. Linnaõigused sai Omutninsk 1921. aastal.
DeepFlight Super Falcon

DeepFlight Super Falcon on kahekohaline miniallveelaev.
Akupatareideil töötava miniallveelaeva projekteeris Graham Hawkes ja ehitas San Franciscos asuv meretehnika ettevõte Hawkes Ocean Technologies.
Super Falconi mudelid: Mark I ja Mark II. Mark I lasti vette 2009. aastal.
Super Falconiga võib liikuda kuni 30 m sügavuses. 
Mark 2 mõõtmed: pikkus 5,9 m, laius 1,4 m (tiibadega 2,7 m) ja kõrgus 1,6 m. Kiirus on kuni 6 sõlme.
UC3 Nautilus

UC3 Nautilus oli Taanis eraiviisiliselt Peter Madseni eestvõttel ehitatud ja 2008. aastal vette lastud kahe diiselmootoriga miniallveelaev.
Nautiluse sukeldumissügavus piirdus tavaliselt 100 meetriga, kuigi arvutuslik piirsügavus oli 400–500 m.
Nautilusel oli 16 illuminaatorit. Vee all sai meeskond olla vaid neljaliikmeline, vee peal liikudes võis liikmete arv ulatuda kaheksani. 
Nautiluse mõõtmed: pikkus 17,8 m ja laius 2,0 m. Veeväljasurve (vee all) oli 48 tonni.
Allveelaev võis liikuda kiirusega kuni 6 sõlme.
Augustis 2017 uppus Nautilus Taani vetes. Hiljem sai allveelaev laiemalt tuntuks tänu mõrvajuhtumile vahetult enne uppumist.
Innespace Seabreacher

Innespace Seabreacher on kahekohaline peal- ja allveesõiduk, mida võib pidada ka skuutriks. Seda on liigitatud ka eraallveelaevaks.
Vankelmootoriga Mazda 13B Seabreacheri projekteerisid insenerid Rob Innes ja Dan Piazza ning ehitas Californias asuv Innespace Productions.
Seabreacheri mõõtmed: pikkus 5,3 m ja laius 1,0 m. Liigub vee all kiirusega kuni 21 sõlme ja vee pinnal kuni 47 sõlme.
Leibnizi Läänemere Uuringute Instituut

Leibnizi Läänemere Uuringute Instituut (saksa keeles "Leibniz-Institut für Ostseeforschung"; lühend IOW) on Rostockis Warnemündes 1992. aastal asutatud Läänemere uuringutega tegelev (rõhuasetusega Läänemere ökosüsteemile) ja okeanograafiaalast haridust andev teadusinstituut.
IOW on ühtlasi Rostocki Ülikooli instituut.
Leibnizi Läänemere Uuringute Instituudi eelkäija oli Saksa DV Teaduste Akadeemia Okeanograafia Instituut. 
Eesti teadlased IOW-is.
1994. aastal töötas IOW-is külalisteadurina merefüüsik Jüri Elken ja 2006. aastal geoloog Alar Rosentau.
Mehisuse eest

"Mehisuse eest" ("За мужність") on Ukraina riiklik orden.
Liiv-koeratubakas

Liiv-koeratubakas ("Crepis tectorum") on korvõieliste sugukonda koeratubaka perekonda kuuluv ühe- või kaheaastane rohttaim.
Kirjeldus.
5–60 cm pikkused, taime väliskuju varieerub. Vars on laiuvalt harunev ja hallikasrohelist värvi. Lehed varrel on terved, lineaalsüstjad, servadest rullunud, rootsuta, alusel nooljad.
Meenutab kaheaastast koeratubakat ("Crepis biennis").
Levila.
Sage taim liivikutel, loodudel, teeservadel, umbrohuna põldudel ja varemetes.
Õitsemine.
Õitseb juunist septembrini.
Oleg Reabciuk

Oleg Reabciuk (sündinud 16. jaanuaril 1998 Ialovenis) on Moldova jalgpallur, kes mängib vasakkaitsja või äärekaitsjana Kreeka kõrgliigaklubis Olympiakós ja Moldova jalgpallikoondises.
Reabciuk sündis Moldovas, kuid kolis nelja-aastaselt Portugali. Jalgpalli hakkas ta mängima Portugali klubides. 2016. aastal liitus ta klubiga FC Porto. Aastatel 2017–2019 mängis ta kaks hooaega Porto reservmeeskonnas Portugali esiliigas.
2019. aasta juulis sõlmis ta nelja-aastase lepingu Portugali kõrgliigaklubiga Paços de Ferreira.
2021. aasta jaanuaris siirdus ta kahe miljoni euro eest Olympiakósi. Aastatel 2021 ja 2022 on ta klubiga tulnud Kreeka meistriks.
Moldova jalgpallikoondises debüteeris Reabciuk 27. märtsil 2018 sõprusmängus Elevandiluuranniku vastu. Tal oli sel ajal Porto reservmeeskonnas kirjas vaid kümme mängu.
Aastatel 2020–2022 on ta valitud Moldova aasta jalgpalluriks.
Bad Boy Records

Bad Boy Records (või Bad Boy Entertainment) on Ameerika Ühendriikide plaadifirma, mille asutas 1993. aastal räppar Sean "Puffy" Combs. See tegutseb Epic Recordsi allüksusena, mis on omakorda Sony Music Entertainmenti üks allüksustest. See on olnud koduks paljudele artistidele, sealhulgas Machine Gun Kelly, Craig Mack, the Notorious B.I.G., Faith Evans, 112, Total, the LOX, Mase, Shyne ja Carl Thomas. Hiilgeajal oli Bad Boy väärtuseks 100 miljonit USA dollarit.
Ajalugu.
Algusaeg.
Peale seda, kui Sean "Puffy" Combs tõusis karjääriredelil palgata praktikandist hoopis värbamisjuhiks Uptown Records'is, vallandati ta 1993. aastal Andre Harrell'i poolt, peale mida ta lõi omaenda plaadifirma, Bad Boy Recordsi, hiljem samal aastal. Plaadifirma esimene väljaanne oli "Flava in Ya Ear" Craig Mack'i poolt, millele järgnes ka kiirelt Mack'i debüütalbum, "Project Funk da World", 1994. aastal. Nende väljaannete järel, veel samal aastal, tulid välja "Juicy" ja "Ready to Die", mis on the Notorious B.I.G.'i (tuntud ka kui Biggie Smalls) esisingel ja debüütalbum. Kui Mack'i albumist sai kuldalbum, siis "Ready to Die"'st sai mitmekordne plaatinaalbum. Olles 1995. aastal muusika edetabelite tipus, sai B.I.G.'ist üks tema žanri suurnimedest sellel ajal ja ka Bad Boy suurim staar. 1995. aastal jätkas plaadifirma oma edu veel, plaatina väljaannetega Total'i ja Faith Evans'i poolt. Samal ajal värbas plaadifirma ka palju kohapealseid laulukirjutajaid/muusikaprodutsente, nende hulgas: Easy Mo Bee, Chucky Thompson ja D-Dot - kellest kõik olid vägagi tähtsad, produtseerides mitmeid selle aja tähtsamaid Bad Boy väljaandeid.
The Hitmen.
The Hitmen on Bad Boy Records'i produktsioonitiimi nimi. Kollektiiv koosneb mitmetest tuntud produtsentidest ja muusikutest, kes töötavad üksinda või koos Combs'iga komponeerides lugusid nii Bad Boy enda artistidele kui ka artistidele väljaspool plaadifirmat.
2015. aasta 20. augustil teatati, et Kanye West ühines ka The Hitmen'i kollektiiviga.
Andri Hnatov

Andri Hnatov ("Андрій Вікторович Гнатов", sünd. 1978) on Ukraina sõjaväelane.
Sõjaväeteenistus.
24. juunil 2024 määras Ukraina president Zelenskõi ta Ukraina relvajõududude ühendjõudude ülemaks. 16. märtsil 2025 nimetas Ukraina president Zelenskõi ta Ukraina relvajõududude kindralstaabi ülemaks.
Florentino Luís

Florentino Ibrain Morris Luís (sündinud 19. augustil 1999 Lissabonis) on Portugali jalgpallur, kes mängib kaitsva poolkaitsjana Portugali kõrgliigaklubis Lissaboni Benfica.
Lissaboni Benfica noortesüsteemiga liitus ta 2010. aastal. Hooajal 2016/17 debüteeris ta Benfica reservmeeskonnas Portugali esiliigas. Benfica põhimeeskonnas debüteeris ta 10. veebruaril 2019 mängus Nacionali vastu. Esimese värava Portugali kõrgliigas lõi ta 17. märtsil 2019 mängus Moreirense vastu. Samal hooajal tuli ta Benficaga ka Portugali meistriks. Hooaja 2020/21 oli ta laenul Prantsusmaa kõrgliigaklubis Monaco ja hooajal 2021/22 Hispaania kõrgliigaklubis Getafe. Hooajal 2022/23 kindlustas ta koha Benfica põhimeeskonnas ning tuli samal hooajal klubiga teist korda Portugali meistriks. 2022. aasta oktoobris pikendas ta Benficaga lepingut viie aasta võrra.
Aastatel 2014–2021 mängis Florentino Luís Portugali noortekoondistes. Euroopa omavanuste meistriks tuli ta 2016. aastal Portugali kuni 17-aastaste koondisega ja 2018. aastal kuni 19-aastaste koondisega.
Herman Wouk

Herman Wouk (27. mai 1915 New York – 17. mai 2019 Palm Springs, California) oli ameerika kirjanik.
Herman Wouki vanemad olid Venemaa Keisririigist (tänapäeva Valgevene territooriumilt) pärit juudi immigrandid.
1934. aastal lõpetas ta Columbia Ülikooli. Teises maailmasõjas osales ta Vaikse ookeani tandril. Sõja ajal hakkas teenistusevälisel ajal kirjutama oma esimest romaani, mis ilmus 1947. aastal.
Ta on eelkõige tuntud ajalooromaanile "The Caine Mutiny" (1951), mis pälvis Pulitzeri preemia. Nii "The Caine Mutiny" kui ka tema kaks teist tuntumat teost "The Winds of War" (1971) ning "War and Remembrance" (1978) on Teise maailmasõja teemalised. Tema viimane romaan "The Lawgiver" ilmus 2012. aastal. 2015. aastal ilmusid tema mõtiskluste ja memuaaride kogu.
Tema vend Victor Wouk (1919–2005) oli teadlane, pioneer elektri- ja hübriidautonduses.
Lukas Rupp

Lukas Peter Rupp (sündinud 8. jaanuaril 1991 Heidelbergis) on Saksamaa jalgpallur, kes mängib poolkaitsjana Kreeka kõrgliigaklubis Aris.
Ta alustas klubikarjääri Saksamaa klubis Karlsruher SC, mille põhimeeskonnas debüteeris ta Saksamaa esiliigas hooajal 2009/10. Aastatel 2011–2014 kuulus ta Saksamaa kõrgliigaklubi Mönchengladbachi Borussia ridadesse. Hooaja 2011/12 teises pooles oli ta laenul Saksamaa esiliigaklubis SC Paderborn.
2014. aastal naasis ta Paderborni, kellega sõlmis nüüd püsiva lepingu. Paderborn oli 2014. aastal tõusnud esmakordselt Saksamaa kõrgliigasse. 22. novembril 2014 lõi Rupp mängus Dortmundi Borussia vastu oma esimese värava Saksamaa kõrgliigas. Hooajal 2014/15 lõi Rupp Saksamaa kõrgliigas kokku neli väravat, kuid Paderborn jäi liigas viimaseks ja langes tagasi esiliigasse.
Hooajal 2015/16 mängis Rupp Saksamaa kõrgliigaklubis VfB Stuttgart. Seejärel liitus ta Hoffenheimiga, kuhu kuulus kuni 2019. aasta lõpuni.
2020. aasta jaanuaris sõlmis ta lepingu Inglismaa esiliigaklubiga Norwich City. Hooajal 2020/21 mängis ta Norwich Cityga Inglismaa kõrgliigas.
2023. aasta jaanuaris sõlmis ta lepingu Arisega.
Kurtamõš

Kurtamõš (vene keeles Куртамыш) on linn Venemaal Kurgani oblastis, Kurtamõši rajooni halduskeskus. Kurtamõš asub Kurganist ligikaudu 84 km edelas.
Kurtamõš asutati kindlustatud asulana 1745. aastal. Aleviks sai Kurtamõš 1944. aastal. Linnaõigused anti Kurtamõšile 1956. aastal.
Johannes Eggestein

Johannes Eggestein (sündinud 8. mail 1998 Hannoveris) on Saksamaa jalgpallur, kes mängib ründajana Saksamaa kõrgliigaklubis FC St. Pauli.
2013. aastal liitus ta Bremeni Werderi noortesüsteemiga. Enne seda kuulus ta klubisse TSV Havelse. 2016. aasta juunis sõlmis ta Bremeni Werderiga esimese profilepingu. Klubi põhimeeskonnas debüteeris ta 22. augustil 2016 Saksamaa karikavõistluste esimese ringi mängus Sportfreunde Lotte vastu. Hooajal 2016/17 debüteeris ta lisaks Werderi reservmeeskonnas Saksamaa tugevuselt kolmandas liigas. Saksamaa kõrgliigas debüteeris Eggestein 26. augustil 2017 mängus Müncheni Bayerni vastu. Werderi põhimeeskonnas lõi ta esimese värava 18. augustil 2018 Saksamaa karikavõistluste esimese ringi mängus Wormatia Wormsi vastu. Saksamaa kõrgliigas lõi Eggestein esimese värava 5. oktoobril 2018 mängus VfL Wolfsburgi vastu. Hooajal 2020/21 oli ta Werderist laenul Austria kõrgliigaklubis Linzi LASK ning lõi seal 28 mänguga 12 väravat.
2021. aasta augustis sõlmis ta lepingu Belgia kõrgliigaklubiga Royal Antwerp, kuid ei löönud seal 18 liigamänguga ühtegi väravat.
2022. aasta juunis naasis Eggestein Saksamaale ning sõlmis lepingu esiliigaklubiga St. Pauli.
Aastatel 2012–2019 mängis Eggestein Saksamaa noortekoondistes. Ta võitis hõbemedali 2015. aasta Euroopa omavanuste meistrivõistlustel Saksamaa kuni 17-aastaste koondisega ja 2019. aastal kuni 21-aastaste koondisega.