1995. aasta Prantsusmaa presidendivalimised

 
1995. aasta Prantsusmaa presidendivalimised toimusid kahes voorus 23. aprillil ja 7. mail.
Viimased 14 aastat president olnud sotsialist François Mitterrand oleks riigi põhiseaduse järgi saanud kandideerida kandideerida ka kolmandaks ametiajaks (presidendi ametiaja piirangud lisati alles 2008. aastal). Kuid ta loobus uuesti kandideerimast, kuna oli juba 78-aastane ja põdes juba aastaid eesnäärmevähki, lisaks olid sotsialistidele viimase kolme aasta valimistel osaks saanud suured kaotused:
Parteid olid nõrgendanud ka mitmed skandaalid ja rahulolematus Mitterrandi tegevusega, ka tööpuudus oli endiselt ligi 10%, endiselt kestis 1990. aastate alguse majanduslangus.
Esimene voor.
Teistest suuremad võimalused olid neljal kandidaadil.
Sotsialistliku Partei (PS) kandidaadiks oli endine haridusminister Lionel Jospin. Ta lubas taastada partei reputatsiooni, kuid tema võimalusi ei peetud headeks.
Kogunemine Vabariigi Eest (RPR) oli jagunenud kahte leeri: peaminister Édouard Balladur oli kaks aastat tagasi ametisse astudes lubanud partei juhile, endisele peaministrile ja Pariisi linnapeale Jacques Chiracile (kes oli varem kandideerinud ka 1981. ja 1988. aastal), et ei kandideeri presidendivalimistel tema vastu. Kuid mitmed parempoolsed poliitikud olid soovitanud tal kandideerida, lisaks oli ta suhteliselt populaarne, juhtides arvamusküsitluses Chiraci ligi 15–20 protsendiga, mispeale ta murdis oma lubadust ja otsustas jaanuaris siiski kandideerida. Kuid ta ei suutnud Chiraci kriitikale hästi vastata, ning märtsis hakkas Chiracile alla jääma. Lisaks kaotas ta ka palju toetajaid pealtkuulamisskandaali tõttu.
Äärmusparempoolsetest lootis Jean-Marie Le Pen korrata oma 1988. aasta tulemust, kui ta võitis 14,39% häältest.
Äärmusparempoolsete häältele kandideeris ka Puy du Fou teemapargi rajaja ja Maastrichti lepingu (mille valijad olid 1992. aasta rahvahääletusel napilt heaks kiitnud) vastane mõõdukam euroskeptik Philippe de Villiers. Mõlemad keskendusid peamiselt majandusteemadele.
Kommunistid eesotsas uue juhi Robert Huega püüdsid pidurdada oma allakäiku, tahtes esindada "uuendatud kommunismi". Lisaks pretendeeris äärmusvasakpoolsetele ka Arlette Laguiller. Kummalgi polnud šansse pääseda teise vooru. Rohelised eesotsas Dominique Voynet'ga võtsid selge vasakpoolse suunitluse.
Teine voor.
Teise vooru pääsesid Lionel Jospin ja Jacques Chirac. Chirac edestas Balladuri ligi 690 000 häälega, lisaks võitis ta Pariisis ja veel 16 departemangus Balladuri 6 vastu. Balladur andis oma toetuse Chiracile. Le Pen oli võitnud 7 departemangu ja parandas veidi oma 1988. aasta tulemust, de Villiers oma kodudepartemangu Vendée.
Teise vooru eelses teledebatis oli suuremaks vaheks presidendi ametiaja pikkus. Chirac arvas, et seitse aastat oli piisav, samas Jospin tahtis seda vähendada viiele. Ta ütles: "Valik on viis aastat minuga või seitse aastat Jacques Chiraciga, mis on väga pikk." Lõpuks vähendati ametiaega viiele aastale 2000. aastal referendumiga.
Teises voorus võitis Chirac Jospini ees 5 protsendiga. Hoolimata Jospini kaotusest näitas tema tulemus, et sotsialistid on endiselt arvestatavaks poliitiliseks jõuks. Peale Chiraci võitu astus peaminister Balladur tagasi. Kuigi Chirac oli väitnud, et tema ja Balladur olid olnud "sõbrad 30 aastat", oli Balladuri otsus tema vastu kandideerida nende suhet halvendanud, tema asemel nimetas Chirac uueks peaministriks välisminister Alain Juppé ja jättis oma valitsusest kõrvale Balladuri toetajad, nagu eelarveminister Nicolas Sarkozy.