Septuaginta

Septuaginta (ladina keeles "septuaginta" 'seitsekümmend'; lühendina LXX) on Vana Testamendi ehk heebrea Piibli vanim kreekakeelne tõlge. See on üks olulisemaid ja mõjukamaid tekste maailma ajaloos, olles sillaks juudi ja kreeka-rooma kultuuride vahel ning saades varakristliku kiriku peamiseks pühakirjaks.
Tõlge sai alguse 3. sajandil eKr Aleksandrias, Egiptuses, kus elas suur kreekakeelne juudi kogukond, ning selle valmimine kestis üle saja aasta. Septuaginta ei ole üksnes tõlge, vaid ka oluline tunnistaja heebrea Piibli tekstide varasemast arengust, kuna selle aluseks olnud heebrea tekstid erinesid kohati hilisemast standardiseeritud masoreetlikust tekstist.
Nimetus ja tekkelugu.
Aristease kiri ja legend.
Septuaginta nimetus pärineb legendist, mis on kirja pandud 2. sajandil eKr teoses nimega "Aristease kiri". Legendi kohaselt soovis Egiptuse kuningas Ptolemaios II Philadelphos (valitses 285–247 eKr) lisada oma kuulsasse Aleksandria raamatukokku koopia juutide seadusest (Toorast) kreekakeelses tõlkes. Selleks palus ta Jeruusalemma ülempreestrilt Eleazarilt saata Aleksandriasse tõlkijad.
Igast Iisraeli kaheteistkümnest suguharust valiti kuus vanemat, kokku 72 õpetlast, kes asusid Pharose saarel tööle. Legendi hilisemad versioonid (nt Philon Aleksandriast ja kirikuisad) lisasid loole imelise mõõtme: väidetavalt töötasid kõik 72 tõlkijat eraldi kambrites, kuid 72 päevaga jõudsid nad täiesti iseseisvalt identse tõlkeni, mis kinnitas selle jumalikku inspiratsiooni. Selle loo järgi hakati tõlget kutsuma "seitsmekümne (kahe) tõlkeks", millest ongi tuletatud nimi Septuaginta, lühendatult LXX.
Ajalooline tegelikkus.
Tänapäeva teadlased suhtuvad Aristease kirja kui ajaloolisesse dokumenti kriitiliselt, pidades seda pigem apologeetiliseks teoseks, mille eesmärk oli rõhutada tõlke autoriteetsust ja jumalikku heakskiitu. Siiski peetakse usutavaks legendi ajaloolist tuuma:
Sisu ja erinevused heebrea Piiblist.
Septuaginta ei ole lihtsalt heebrea Piibli (tänapäeval tuntud kui Tanah) kreekakeelne vaste, vaid erineb sellest nii sisu, raamatute arvu kui ka järjekorra poolest.
Laiem kaanon.
Lisaks kõigile heebrea kaanoni raamatutele sisaldab Septuaginta ka mitmeid teoseid, mida protestantlikus traditsioonis nimetatakse apokrüüfideks ja katoliku ning õigeusu traditsioonis deuterokanoonilisteks raamatuteks. Nende hulka kuuluvad näiteks:
Nende raamatute lisamine võib osutada sellele, et kreekakeelsete juutide diasporaa arusaam pühakirjast oli laiem kui Juudamaal ning hiljem standardiseeritud heebrea kaanonis.
Tekstilised erinevused.
Septuaginta tõlkijate aluseks olnud heebrea käsikirjad olid vanemad kui hilisem standardne masoreetlik tekst. See tähendab, et Septuaginta peegeldab kohati varasemat tekstivormi. Kõige tuntumad näited on:
Need erinevused teevad Septuagintast hindamatu allika Piibli tekstikriitika ja tekkeloo uurimisel.
Tähtsus ja mõju.
Septuaginta mõju Lääne kultuurile on raske üle hinnata, kuna see oli peamine sild heebrea mõttemaailma ja kreeka-rooma tsivilisatsiooni vahel.
Tähtsus hellenistlikus judaismis.
Enne kristluse esilekerkimist oli Septuaginta kreekakeelse diasporaa-judaismi pühakiri. See tegi heebrea pühakirja ja monoteistliku mõtte kättesaadavaks laiale kreekakeelsele lugejaskonnale Rooma impeeriumis, võimaldades judaismil osaleda tolleaegses filosoofilises ja kultuurilises dialoogis. Aleksandria juudi filosoof Philon (u 20 eKr – 50 pKr) rajas kogu oma filosoofilis-teoloogilise süsteemi just Septuaginta tekstile, tõlgendades seda kreeka filosoofia, eriti platonismi, valguses.
Tähtsus kristluses.
Uue Testamendi alustekst.
Varakristlaste ja Uue Testamendi autorite jaoks oli Septuaginta nö esimene Vana Testament. Enamik Vana Testamendi tsitaate Uues Testamendis pärineb just Septuagintast, mitte hilisemast heebrea masoreetlikust tekstist. See on oluline, kuna Septuaginta tõlkevalikud mõjutasid otseselt kristliku teoloogia kujunemist. Kaks kuulsat näidet on:
Varakristliku kiriku pühakiri.
Septuaginta oli varakristlike autorite ja kirikuisade (nt Justinus Märter, Irenaeus, Tertullianus) peamine autoriteet. Selle staatust kinnitab ka Origenese monumentaalne teos "Hexapla" (3. saj), kus ta reastas kuude veergu kõrvuti heebrea teksti ja mitu kreekakeelset tõlget (sh Septuaginta), et uurida nende erinevusi. Hiljem, 4. sajandil, tekkis kuulus vaidlus Hieronymuse ja Augustinuse vahel. Kui Hieronymus soovis luua uue ladinakeelse tõlke (Vulgata) otse heebrea keelest ("Hebraica veritas"), siis Augustinus kaitses Septuaginta traditsioonilist autoriteeti, kartes, et uus tõlge tekitab kirikus segadust. Hieronymus oli ladinakeelses kirikus ainus uurija "par excellence", kes valdas heebrea keelt, kuid sellegipoolest leidus Augustinuse juhtimisel mitmeid, kes seisid algkeeltest tehtava tõlke vastu. Hieronymuse lähenemine võib tunduda tänapäevasele lugejale elementaarne, kuid tuleb mõista, et juutide ja kristlaste vahel eksisteerinud umbusalduse ja vaenu tõttu paistis tema seisukoht (lähtuda algkeeltest) kriitikutele lausa ohtlikutena. Tagantjärele vaadates teame hinnata, et Hieronymus oli enda metoodika poolest ajast ees, kuivõrd tänapäeval ja varemgi on parimad piiblitõlkijad olnud ühel nõul, et algkeeltest tõlkimine on usaldusväärseim viis saada võimalikult täpne tõlge.
Mõju hilisemale judaismile.
Pärast seda, kui kristlased võtsid Septuaginta omaks ja hakkasid seda kasutama oma teoloogia (eriti Jeesust puudutavate prohvetikuulutuste) tõestamiseks, hakkasid juudi kogukonnad sellest distantseeruma. Tekkis vajadus uute, heebrea tekstile ustavamate ja sõnasõnalisemate kreekakeelsete tõlgete järele. Tuntumad neist olid Aquila, Symmachuse ja Theodotioni tõlked, mis loodi 2. sajandil pKr ja mis püüdsid vältida Septuaginta tõlgenduslikke vabadusi.
Tekstiajalugu ja käsikirjad.
"Vana-Kreeka" tekst ja hilisemad revisjonid.
Teadlased rõhutavad, et "Septuaginta" ei ole üksainus, monoliitne tekst, vaid pigem kogum tõlkeid, mille tekst arenes ja muutus sajandite jooksul. Algset tõlget, mis tehti igast raamatust, nimetatakse Vana-Kreeka tekstiks ("Old Greek", OG). Aja jooksul hakati seda teksti aga parandama ja revideerima, enamasti selleks, et viia see paremasse vastavusse tolleaegse heebrea tekstiga.
Peamised revisjonid ja retsensioonid olid:
Selle tulemusena eksisteeris varakeskajal mitu erinevat Septuaginta versiooni kõrvuti. Ka meie olulisimad tunnistajad – Codex Vaticanus, Sinaiticus ja Alexandrinus – esindavad erinevaid tekstivorme ja retsensioone, mis teeb algupärase Vana-Kreeka teksti rekonstrueerimise keeruliseks teaduslikuks ülesandeks.
Olulisemad käsikirjad.
Septuaginta teksti on meieni pärandanud suur hulk käsikirju. Vanimad neist on papüürusfragmendid Egiptusest, mis pärinevad ajast enne Kristust (nt Papüürus Rylands 458).
Kõige olulisemad ja täielikumad käsikirjad on suured 4. ja 5. sajandist pärinevad pärgamentkoodeksid:
Need kolm käsikirja on peamised allikad, mida kasutatakse tänapäevaste kriitiliste Septuaginta väljaannete (nt Alfred Rahlfsi või Göttingeni Septuaginta) koostamisel.