tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Leopold Tõnson

Leopold Tõnson VR I/2 (13. jaanuar 1878 Paldiski (mõnedel andmetel 14. jaanuar 1874 Haapsalu) – 5. jaanuar 1935 Tallinn) oli Eesti sõjaväelane (kapten), kergejõustiklane, aerutaja ja sporditegelane. 
Kalevlaste Maleva pealik Vabadussõjas.
Tehnoloogiline singulaarsus

 
Futuroloogias tähendab tehnoloogline singulaarsus hüpoteetilist ajahetke, millest alates hakkab tehnoloogiline areng kulgema inimestele hoomamatul ja kujuteldamatul moel ning kiirusel.
See ennustus põhineb statistilistel andmetel, mis näitavad eksponentsiaalset kasvu mitmes inimtsivilisatsiooni valdkonnas. Tehnoloogilise singulaarsuse ideed käsitleti esmalt 1950. aastatel ja märksa laiemalt juba 1980. aastatel Vernor Vinge poolt. Singulaarsuse kättejõudmise oletatav kuupäev kõigub alates paari aasta kaugusest tulevikust kuni paari sajandi kauguse tulevikuni. Futuroloogid pakuvad kõige enam 2030. aastaid. Kas singulaarsus üldse saabub, on ebaselge. Samuti on raske ennustada, mis võib hakata juhtuma pärast singulaarsuse hetke kättejõudmist.
Kuna tehnoloogiline singulaarsus on seotud nii tehnoloogia arengu kui ka selle mõjuga ühiskonnale, siis võib seda mõista ka kui sotsioloogilist või antropoloogilist singulaarsust. Tehnoloogiline singulaarsus on lähedalt seotud ka teiste singulaarsuste mõistetega. Selle kiirendus ja matemaatiline mudel sarnanevad matemaatilise singulaarsusega, milleks on punkt, kus matemaatiline funktsioon saavutab lõpmatuse. Selle mõjud ühiskonnale sarnanevad tinglikult gravitatsioonilise singulaarsusega ehk musta auguga, millest mitte mingi informatsioon ei jõua väljaspool sündmuste horisonti asuva vaatlejani.
Kitsamalt tähendab tehnoloogiline singulaarsus inimesest targema mõistuse tekkimist ja sellele järgnevat järjest võimenduvat tehnoloogilist arengut.
Tehnoloogiad.
Futuroloogid seostavad singulaarsusega enim järgmisi tehnoloogiaid:
Tšehhi Sotsiaaldemokraatlik Partei

Tšehhi Sotsiaaldemokraatlik Partei (tšehhi keeles "Česká strana sociálně demokratická", lühend "ČSSD") on sotsiaaldemokraatlik partei Tšehhi Vabariigis.
1878 asutati Tšehhi-Slaavi Sotsiaaldemokraatlik Partei Austrias ("Sociálně-demokratická strana českoslovanská v Rakousku"), mis oli osa Austria Sotsiaaldemokraatlikust Parteist. 1893 erakond iseseisvus ja võttis enda nimeks Tšehhi-Slaavi Sotsiaaldemokraatlik Tööliste Partei ("Českoslovanská sociálně demokratická stranu dělnická"). Pärast Tšehhoslovakkia iseseisvumist 1928 liitus erakond Slovakkia Sotsiaaldemokraatliku Partega ja võttis enda nimeks Tšehhoslovakkia Sotsiaaldemokraatlik Tööliste Partei ("Českoslovanská sociálně demokratická stranu dělnická"). See erakond kuulus 1923–1938 Leiboristlikku ja Sotsiaaldemokraatlikku Internatsionaali. 1938–1941 oli erakonna nimi Rahvuslik Tööpartei ("Národní strana práce") ja ta kuulus Tšehhi Rahvuslikku Sotsiaalsesse Parteisse. 1941 keelustati Tšehhis kõik erakonnad.
1945 erakond taastati nime all Tšehhoslovakkia Sotsiaaldemokraatia ("Československá sociální demokracie"). 1948 ühines ta Tšehhoslovakkia Kommunistliku Parteiga. Samal aastal moodustati Tšehhi sotsiaaldemokraatide eksiilerakond, mille peakorter asus Londonis.
1990 taastati endine nimi Tšehhoslovakkia Sotsiaaldemokraatia. Alates 1993 kannab erakond nime Tšehhi Sotsiaaldemokraatlik Partei.
Pärast 1989. aastat moodustas ČSSD esimest korda valitsuse 1998. aastal, eesotsas peaminister Miloš Zemaniga (1998–2002). Hilisemate peaministrite Vladimír Špidla (2002–2004), Stanislav Grossi (2004–2005) ja Jiří Paroubeki (2005–2006) juhtimisel püsis ČSSD võimul 2006. aastani.
ČSSD võitis 1998. ja 2002. aasta üldvalimised, pälvides vastavalt 74 ja 70 kohta 200-st alamkojas. 2002. aasta valimiste järel moodustas ČSSD koalitsiooni kahe väiksema parteiga: Kristlik-Demokraatliku Liidu – Tšehhoslovakkia Rahvaparteiga ning Vabaduse Liidu – Demokraatliku Liiduga.
2006. aasta Tšehhi Vabariigi parlamendivalimistel sai ČSSD 32,3% häältest, mis andis 74 kohta. Üldarvestuses oli partei teine Kodanike Demokraatliku Partei järel. Valimised põhjustasid Tšehhi Vabariigi sisepoliitikas vasakpoolsete (ČSSD ning Čechy ja Morava Kommunistliku Partei) ning parem- ja keskparteide (Kodanike Demokraatlik Partei, Kristlik-Demokraatliku Liidu – Tšehhoslovakkia Rahvapartei ja Rohelise Partei) vahel patiseisu.
ČSSD esimehed on olnud Miloš Zeman (1993–2001), Vladimír Špidla (2001–2004), Stanislav Gross (2004–2005), Bohuslav Sobotka (esimehe kohusetäitja 2005–2006), Jiří Paroubek (2006–2011), Bohuslav Sobotka (2011–2017), Milan Chovanec (esimehe kohusetäitja 2017–2018), Jan Hamáček (2018–2021) ja Roman Onderka (esimehe kohusetäitja 2021).
ČSSD kuulub 1990. aastast Sotsialistlikku Internatsionaali ning 2003. aastast Euroopa Sotsialistlikku Parteisse.
Wikimedia Commons

Wikimedia Commons on Wikimedia andmebaas tasuta ja vabalitsentsiga piltide, helifailide, videoklippide ja muu meedia jaoks, mida saab kasutada kõigis Wikimedia projektides. 
Erinevalt piltidest, mis on laaditud näiteks eestikeelse Vikipeedia andmebaasi ja mida saab seega kasutada ainult eestikeelse viki illustreerimisel, on Commonsi failid kõigis Vikipeedia keeleversioonides ja teistes Wikimedia projektides (Vikitekstid, Vikiraamatukogu, Vikisõnastik jne). 
Projekti pakkus välja Erik Möller märtsis 2004 ja Wikimedia Commons käivitati 7. septembril 2004. 1. juunil 2010 sisaldas Commons enam kui 6,7 miljonit meediafaili ja 1. veebruar 2013 seisuga enam kui 16 miljonit meediafaili. 2019. aasta lõpu seisuga ligines meediafailide arv 60 miljonile ning 2021. aasta lõpul 80 miljonile. 2024. aastal jõuti 110 miljoni failini.
Pildid.
Parimad pildid.
Parimad pildid valitakse Commonsis ("quality images") või ("featured pictures"). 13. märtsi 2011 seisuga oli kvaliteetseks hinnatud üle 15 600 pildi ja eeskujulikke oli 3360. 1. detsembri 2022 seisuga oli eeskujulikke pilte 16 303.
Kõige rohkem on eeskujulike pilte lisanud Hispaania vikipedist ja vikifotograaf Diego Delso, kelle nimel on üle tuhande foto.
Eeskujulike piltide seast valitakse ja esilehe pilte. Esimest korda valiti aasta pilte 2006. aastal.
Eesti pildid Commonsis.
Eestist pärit meediafailid, mis on jõudnud välja Commonsi aasta pildi finaali:
Lepanina (Muhu)

Lepanina (ka Lepana) on väike neem Muhu saare põhjaosas Tammiski nuki ning Seanina vahel.
Lepanina varjus asub väike paadilauter.
Lepanina asub Pallasmaa küla territooriumil. Mõnisada meetrit Lepaninast läänes asub pikk muul.
Rudolf (Austria-Ungari)

Ertshertsog Rudolf (21. august 1858 Laxenburg – 30. jaanuar 1889 Mayerling) oli Austria kroonprints sünnist ja Austria-Ungari kroonprints 1867. aastast kuni surmani, Austria keisri Franz Joseph I ja keisrinna Elisabethi ainus poeg. 
Ta oli abielus Belgia printsessi Stephaniega, kellega tal oli 2 tütart, kuid keda Rudolf tegelikult ei armastanud.
Oma liberaalsete reformimeelsete vaadete tõttu oli ta tihti konfliktis oma isaga ning kibestus seetõttu. Tema tõusmist valitsejaks oodati idealistlikes liberaalsetes ringkondades väga, kuid Rudolf ise ei suutnud seda ära oodata. 
Surm.
On spekuleeritud, et lõpliku otsuse vabasurma minekuks langetas Rudolf peale Saksa keisri Friedrich III surma, keda samuti liberaaliks peeti, samuti olevat ta keiser Wilhelm II tema ülespuhutuse, absolutismikalduvuste ja militarismi pärast põlanud. Rudolfi surmaga pole kõik asjaolud tegelikult selged, kuid kindel on see, et ta suri Mayerlingi lossis koos oma armukese Marie Vetseraga. 
On loodud mitmeid vandenõuteooriaid, et tegelikult ei teinud Rudolf enesetappu, vaid hoopis mõrvati antiliberaalide poolt. Laiemalt tunnustatakse siiski pigem enesetapuversiooni, kusjuures Rudolf olevat enne seda oma armukese maha lasknud.
Muusikastiilide loend

"Siin on loetletud muusikastiile.
G.
echno
Pluuto (koer)

Pluuto on Walt Disney loodud multifilmi- ja koomiksitegelane. Kõige sagedamini on teda kujutatud Miki Hiire koerana, ehkki vahel on tema peremeheks ka Piilupart Donald ja mõnikord Kupi (kes on ka ise koer). Pluuto on Disney tegelaste seas ebatavaline selle poolest, et tal on kõik tavaliste koerte omadused ja tema ainus püsivalt antropomorfne joon on ebaharilik miimika.
Pluuto sündis 1930. aastal filmis "The Chain Gang" verekoerana, kes võttis üles vanglast põgenenud Miki Hiire jälje. Verekoer muudeti hiljem Minni Hiire koeraks, kelle nimeks sai algul Rover. Et aga samal aastal avastati planeet Pluuto, muudeti hiljem koera nimi Pluutoks ja omanik Mikiks, kellest sai tema parim sõber.
Disney filmistuudio sundis Paramount Picturesit muutma Popeye multifilmide tegelase Bluto nime Brutuseks, et teda ei saaks segi ajada Pluutoga, ehkki tegelased on sarnasusest kaugel.
Disney multifilmis "Pluuto Juunior" (1942) on Pluutol poeg, keda nimetatakse Pluuto Juunioriks.
Adam Weishaupt

Johann Adam Weishaupt (6. veebruar 1748 Ingolstadt – 18. november 1830 Gotha) oli illuminaatide ordu rajaja. 
Ta õppis Ingolstadti jesuiitide gümnaasiumis.
Ignatius Loyola

Íñigo (Ignatius) López de Loyola (1491 – 31. juuli 1556) oli jesuiitide ordu asutaja. 
Ta sündis Hispaanias Gipuzkoa provintsis Azpeitias baski aadliku kolmeteistkümnenda lapsena. 
1541. aastal määrati Ignatius salajase hääletuse tulemusel ordukindraliks. Tema kui andeka juhi mõju ja kirjavahetus ulatus Indiast Brasiiliani, Aafrikast Iirimaani.
Metsapoole

Metsapoole (ka "Metsepole", , ) oli piirkond 13. sajandi Vana-Liivimaal liivlaste asualal Liivi lahe idarannikul laias laastus tänapäevase Läti Salatsi, Limbaži ja Aloja piirkonna territooriumil ning tänapäevase Eesti Pärnu maakonna lõunaosas.
Piir ja naabrid.
13. sajandi alguses ümbritsesid Metsapoolet lõunas Turaida, kagus Idumea ja idas Tālava maad (läände jäi Liivi laht). Metsapoole põhjapiiri täpse asukoha ja põhjapoolse naaberpiirkonna osas ajaloolastel konsensus puudub. Levinud on 4 vaadet.
Selgem on pilt 13. sajandi teise poole kohta, mil piir Metsapoole ja Soontagana vahel määrati lepingutega Laigaste nina ja Lemmejõe joonele.
Asustus.
Lähtudes vähestest arheoloogilistest leidudest ja ka piirkonna nime arvatavast tähendusest ("metsa pool" eesti keeles) peetakse Metsapoolet suhteliselt hõredalt asustatud alaks. Tähtsamad keskused paiknesid Skulte, Limbaži ja Liepupe linnuse juures, millest üks oli ilmselt ka 1226. aastal allikates märgitud Metsapoole linnus ("castrum Mezepol"). Piirkonna olulisust tõstis seda läbiv tee Riiast Soontaganasse ja edasi Eestimaale.
Metsapoole Riia peapiiskopkonna osana.
Metsapoolet mainitakse esimest korda Henriku Liivimaa kroonikas, kui pärast 1206. aasta Turaida liivlaste ja Väina liivlaste ebaõnnestunud ülestõusu Riia piiskopi Alberti ja ristisõdijate vastu kõik liivlaste alad riialastelt rahu ja ristimist palusid. Metsapoolesse saadeti ristimist läbi viima ja kirikut ehitama preester Alexander. Järgmisel aastal otsustasid piiskop Albert ja Mõõgavendade ordu omavahelise kokkuleppega, et Metsapoolest saab Riia piiskopkonna valdus. Piirkonna varasem, ristimiseelne, poliitiline staatus, seesmised võimusuhted ja sidemed naabritega pole teada. Nüüdsest tekkis Metsapoole elanikel kohustus tasuda piiskopile makse ning osaleda tema korraldatud sõjakäikudel paganate, peamiselt veel ristimata eesti hõimude vastu.
Riia piiskopi võimu kinnistumine võttis aga aega. Nii käisid Henriku Liivimaa kroonika järgi Metsapoole Aģe jõe äärsed liivlased 1210. aastal kuralasi Riia linna ründama kutsumas. Pärast Riia edutut piiramist kuralaste poolt andsid liivlased piiskopile hüvitist ja lubasid edaspidi taas ustavad olla. Järgmisel aastal korraldatud Soontagana-vastase sõjaretke eel võtsid ristisõdijad kohaliku abiväe truuduse kindlustamiseks Metsapooles pantvange.
Lisaks arvukatele sõjakäikudele piiskop Alberti ja Mõõgavendade ordu vaenlaste vastu, millest oldi kohustatud osa võtma, sai ka Metsapoole ise paganate, peamiselt läänemaalaste rüüsteretkete tõttu korduvalt kannatada.
Soopoolitse

Soopoolitse ehk Sobolits oli muinaskihelkond (ja võib-olla omaette väikemaakond) Peipsi läänerannikul Emajõest põhja pool.
Kihelkonda on mainitud 1224. ja 1229. aasta maadejagamisürikutes (kujul "Soboliz" ja "Sobolitz") kõrvuti Ugandi, Sakala ja Kesk-Eesti väikemaakondadega. Samas Henriku Liivimaa kroonika ja Taani hindamisraamat, peamised ajalooallikad 13. sajandi alguse Eesti ala haldusjaotuse kohta, Soopoolitset ei nimeta. Kuna Alatskivi mõisa kutsuti tõenäoliselt kuni 16. sajandini "Soblitz" ja muudes regiooni piirkondades asusid teadaolevalt teised muinaskihelkonnad, siis arvatakse Soopoolitse olevat asunud hilisema Kodavere kirikukihelkonna territooriumil. Vene kroonika teates 1242. aasta Jäälahingu kohta öeldakse, et lüüasaanud sakslasi ja tšuude jälitati 7 versta kuni "Subolitši" kaldani ("до Суболицского берега"). Kuna Kodavere jääb lahingu oletatavast toimumispaigast kaugemale, siis on Enn Tarvel välja pakkunud, et Soopoolitse nime võis kanda ka Ugandisse kuuluv Emajõest lõuna pool asunud kihelkond. Tema hinnangul sobib selle oletusega kokku asjaolu, et Emajõest lõunasse jääv ala, hilisem Võnnu kirikukihelkond, on olnud kultuuriliselt sarnane vadjapärase Kodavere ja laiemalt ka kogu Peipsi ümbrusega. See võib osutada, et tegu oli omavahel hõimusidemetes oleva rahvastikuga ja seletada ühesugust nime.
Soopoolitse staatus pole kindlalt teada – võimalikuks on peetud nii selle eksisteerimist omaette väikemaakonnana, mis piirnes läänes Vaiga ja Jogentaganaga, aga ka kuulumist Vaiga või Ugandi koosseisu. Soopolitse keskus oli arvatavasti Alatskivil, kus asusid noorema rauaaja lõpus rajatud linnus Alatskivi linnamäel ja sellest vanem linnus Peatskivi Kalevipoja sängi kohal.
Soopoolitse on rekonstrueeritud oletuslik nimekuju, mida esimest korda kasutati 1936. aastal välja antud "Eesti ajaloo" raamatusarja 1. köites. Soopoolitse nime on arvatud pärinevat sõnadest "soo" ja "pooline" ("poolne"). Alternatiivse tõlgenduse kohaselt on see nimi seotud aga Räpina ümbruses ja setude juures kasutusel olnud väikest ahvenat tähistanud sõnaga "sobal" või "sobul".
1224. aastal läks Soopoolitse Tartu piiskopkonna koosseisu.
Ärinimi

Ärinimi on äriregistrisse kantud nimi, mille all ettevõte tegutseb.
Füüsilisest isikust ettevõtja ärinimi peab sisaldama kas ettevõtja ees- ja perekonnanime või talu nime.
Äriühingu ärinimi peab sisaldama ettevõtlusvormile viitavat sõna: TÜ (täisühing), UÜ (usaldusühing), OÜ (osaühing) või AS (aktsiaselts).
Ärinime valikul peab arvestama ka registreeritud kaubamärkidest tulenevaid ja muid piiranguid.
Vadjamaa

Vadjamaa oli vadjalaste maakond Eesti kirdepiiril Ingeris Soome lahe ääres Narva jõest ja Peipsist Gattšinani. II aastatuhande algul asustasid seda vadjalased.
Asustus.
Vadja asustus oli tihedaim Isuri lavamaal Luuga jõest idas, kus alale olid iseloomulikud väga suured külad, kus tegeleti rauatööndusega. Narva ja Luuga jõe vaheline soostunud ala oli aga peaaegu täiesti asustamata.
Kui vadja ja eesti muinashõimude lahknemise põhjustas sattumine erinevasse poliitilisse alluvusse (Novgorodi vabariik ja Liivi ordu), siis ei olnud veel 16. sajandini eestlaste-vadjalaste etniline piir selge – ümberasumised toimusid hiliskeskajani, võib-olla ka pärast seda. Vadjalaste asustus Narva jõest läänes Alutagusel oli küllaltki suur, kuigi nimetatud piirkonna lõunaosas olid ülekaalus juba eesti hõimud. Vadjalased moodustasid märkimisväärse osa Narva elanikkonnast.
Peamised muistised on laibamatustega kääbaskalmistud (paljudel haudadel on kivikate), kust on leitud vadjalastele iseloomulikke ehteid: ripatseid, oimurõngaid, käevõrusid.
Ajalugu.
Vadjamaa sattus Vana-Vene riigi mõjusfääri 1. aastatuhande 10.–11. sajandil Jaroslav Targa valitsemisajal Novgorodis (1010–1036 Novgorodi vabariigi vürst, 1016–1018 ja 1019–1054 Kiievi suurvürst) mainitakse Vadjamaad tema valitsetavate piirkondade seas.
Vadjamaa elanike järgi nimetati 12.–13. sajandil Laadoga järve Vadja järveks (vene keeles "Водское озеро").
12. sajandil ühendati Vadjamaa Novgorodi valdustega ning Vadjamaa elanikud osalesid koos Novgorodi vägedega Neeva lahingus ja Jäälahingus.
15. sajandi lõpul nimetati Novgorodimaa loodepoolset haldusala Vadja viiendikuks ("Водская пятина").
1478. aastal vallutas Moskva suurvürst Ivan III Novgorodi ja Novgorodimaa ning Vadja viiendik sai osaks Moskva suurvürstiriigist.
Austria keiser

Austria keisri tiitli võttis viimane Saksa-Rooma keiser Franz II endale 1804. aastal, kui Napoleon I ähvardas Saksa-Rooma riiki hävitada. See tiitel loodi peamiselt selleks, et Habsburgide valdustel oleks mingi formaalnegi ühtsus ning neid ei saaks niivõrd kergelt laiali jagada. Nii sai Austria ja teiste Habsburgide alade valitsejast nüüd keiser ja senine valitsejat tähistanud ertshertsogi tiitel märkis nüüd valitseja lähisugulast. Austria, Ungari, Böömimaa ja teised Habsburgide võimualused maad said endale aga nüüd ka "de iure" ühtse valitseja, kuna senini oli nende maade ühtsus põhinenud vaid personaalunioonidel ning oleksid võinud seetõttu võinud suhteliselt kergesti pärast kaotust Napoleonile kaotsi minna. Saksa-Rooma riik kaotatigi 1806, kuid Austria keisri tiitel säilis kuni 1918. aastani. 1867. aastast alates liideti Austria keisri tiitliga võrdsel alusel ka Ungari kuninga oma (seetõttu hakati riigipead kutsuma ka Austria-Ungari keisriks).
Täistiitel.
Austria keiser,&lt;br&gt;
Ungari apostellik kuningas,&lt;br&gt;
Böömimaa, Dalmaatsia, Horvaatia, Slavoonia, Galiitsia, Lodomeeria, Illüüria, Jeruusalemma ja teiste alade kuningas,&lt;br&gt;
Austria ertshertsog,&lt;br&gt;
Toscana ja Krakówi (Krakau) suurhertsog,&lt;br&gt;
Lotringi, Salzburgi, Steiermargi, Kärnteni, Kraini ja Bukoviina hertsog,&lt;br&gt;
Transilvaania suurvürst,&lt;br&gt;
Määrimaa (Moraavia) markkrahv,&lt;br&gt;
Ülem-Sileesia, Alam-Sileesia, Modena, Parma, Piacenza ja Guastalla, Auschwitzi ja Zatori, Tescheni, Friuli, Ragusa ja Zara hertsog,&lt;br&gt;
Habsburgi ja Tirooli, Kyburgi, Goritzi ja Grandisca vürstlik krahv,&lt;br&gt;
Trento (Trienti) ja Brixeni vürst,&lt;br&gt;
Ülem- ja Alam-Lusaatia markkrahv ja markkrahv Istrias,&lt;br&gt;
Hohenemsi, Feldkirchi, Bregenzi, Sonnenbergi ja teiste valduste krahv,&lt;br&gt;
Trieste, Cattaro ja Wendisch Marki isand,&lt;br&gt;
Serbia Vojevoodkonna ja teiste valduste suurvojevood,&lt;br&gt;
Kuldvillaku ordu suverään.
Austria keiser ja Ungari kuningas

Austria-Ungari keiser on tinglik nimetus Habsburgist Austria keisri ja Ungari kuninga kohta ühes isikus aastatel 1867–1918. Neid oli kaks:
Austria keiser oli juba alates 1804. aastast ühtlasi ka Ungari kuningas, kuid kuni 1867. aastani polnud viimasel tiitlil eraldiseisvat tähtsust, sest keiser oli ka Böömimaa, Dalmaatsia, Horvaatia, Slavoonia, Galiitsia, Lodomeeria, Illüüria ja Jeruusalemma kuningas, kuid pärast Preisi-Austria sõda tehtud otsust tõsta Ungari riigisiseselt Austriaga võrdsesse staatusse muudeti Austria keisririik Austria-Ungari kaksikmonarhiaks. Riigipea ametlikuks nimetuseks Austria-Ungari keiser küll polnud, kuid et ta kõrgeim tiitel oli keiser ja ta valitses Austria-Ungari riiki, on teda selleks nimetatud.
Aastal 1918 Austria-Ungaris monarhia kaotati, kui riik Esimeses maailmasõjas lüüa sai ja lagunes.
Seanina tulepaak

Seanina tulepaak on tulepaak, mis asub Muhu saarel Seanina neeme lähedal.
Tulepaak ehitati 1953–1954. Selle kõrgus maast on 16 ning merepinnast 20 meetrit. Tipus olev valgusallikas töötab aasta läbi ning tule sektor ei ole piiratud (360°). Valge tuli vilgub pimedal ajal iga 5 sekundi järel ning paistab hea nähtavuse korral vähemalt 8 meremiili (14,8 kilomeetri) kaugusele. Päevase navigeerimise parandamiseks on märgi puitsõrestiku ülemine osa mustaks ja alumine osa valgeks värvitud.
Seanina tulepaagist 9 kilomeetrit kagus asuvad Raugi alumine tulepaak ja Raugi ülemine tulepaak ning 10 kilomeetrit edelas asub Kõinastu tulepaak.
Tarmo Õkva

Tarmo Õkva (sündinud 7. detsembril 1966) on eesti arhitekt.
Sündinud Tartus. Lõpetanud Tartu 10. keskkooli ja 1992. aastal Tallinna Kunstiülikooli. 
1992. aastast töötas arhitektuuribüroos R-Konsult OÜ ja 2014. aastast arhitektuuribüroos T-arst stuudio OÜ. 
On projekteerinud eramuid, korterelamuid ja büroohooneid. Paljud projektid on valminud koostöös arhitekt Irina Rauaga.
Krooniline glomerulonefriit

Krooniline glomerulonefriit on progressiivse kuluga neerupäsmakeste immuunpatoloogiline põletik, mille tagajärjel hävivad nefronid ning tekib sekundaarne kortsneer. Väga sageli on kroonilise glomerulonefriidi tagajärjeks äge neerupuudulikkus.
Etioloogia ja patogenees.
Krooniline glomerulonefriit võib olla nii primaarne kui ka sekundaarne. Primaarse vormi korral pole võimalik kindlaks teha sellele eelnenud ägedat neerupõletikku, sekundaarne krooniline glomerulonefriit aga järgneb ägedale neerupõletikule.
Patogeneesi alusel võib kroonilise glomerulonefriidi jagada 4 rühma:
Kliiniline pilt.
Kliiniliselt saab kroonilisel glomerulonefriidil eristada 4 vormi:
Ravi.
Kroonilise glomerulonefriidi enamiku vormide korral rakendatakse soolavaba dieeti, mis tähendab naatriumkloriidi hulga vähendamist toidus 1-2 grammile ööpäevas. Medikamentidest rakendatakse kindlasti metindooli, mis annuses 75–50 mg päevas 2–12 kuu vältel vähendab proteinuuriat, pidurdub fibriini ladestumine glomerulaarkapillaarides. IgG kontsentratsiooni vähendamiseks rakendatakse 2–2,5 mg asatiopriini kehamassi 1 kg kohta. Rakulise ja humoraalse immuunsuse vähendamiseks kasutatakse ka kloorbutiini annuses 0,1–0,2 mg/kg 3–8 kuu vältel ja tsüklofosfamiidi 100 mg päevas 6 kuu vältel.
Sotsiaaldemokraadid (Sloveenia)

Sotsiaaldemokraadid (sloveeni keeles "Socialini Demokrati", lühend SD) on vasakpoolne poliitiline partei Sloveenias. Selle liider on Tanja Fajon. 
2004. aastal oli parteil 11 liiget Sloveenia parlamendis ja mitu ministrit valitsuses. Pärast sama aasta parlamendivalimist sai partei 10 kohta parlamendis. Võitis 10,2% häältest ja üldtulemuselt kolmas partei. Kuulub opositsiooni. 
Partei muutis 2005. aasta 2. aprillil oma nime, enne oli see Sotsiaaldemokraatide Ühendatud Nimekiri.
Euroopa Parlamenti sai partei 2014. aasta valimistel ühe koha. Kuulub Euroopa Sotsiaaldemokraatlikku Parteisse.
Alempois

Alempois oli muinasaja lõpul praegusel Eestil alal eksisteerinud ühest muinaskihelkonnast koosnenud väikemaakond, üks nn Kesk-Eesti väikemaakondadest.
Ajalooallikates esinevad nimekujud "Alumbus" (1224), "Alenboys" (1232), "Alempos" (1241), "Alembeys" (1251), "Alempois" (1282). Matthias Johann Eiseni arvates tulenes maakonna nimi sõnadest "alembus", "alemmus" 'alamal olev maa'. August Osvald Westrèn-Doll on nimekuju "Alenboys" põhjal järeldanud, et nimi on olnud kahesõnaline ja b-le eelnev n on muutunud m-iks. Alates Westrèn-Dollist on oletatud, et nime algusosa pärineb sõnast "alo" (soome keeles "alho") 'soo'. Nime tagumist osa on Villem Reiman tõlgendanud kui "-poolse". Wolfgang Heinrich Julius Schlüter ja Westrèn-Doll on selle algupäraks pidanud "-põhise" (sõnast "põhi:põhja" 'maapind').
Alempois paiknes peamiselt hilisema Türi kirikukihelkonna maadel, hõlmates ida pool ka hilisema Paide kirikukihelkonna lääneosa. Samuti on oletatud edelas asunud hilisema Vändra kirikukihelkonna ala kuulumist Alempoisi juurde, ehkki selle staatus on ebaselgem. Kultuuriliselt ja keeleliselt on Vändra ümbrus pigem olnud lähemal Lääne-Eesti rahvastikule. Vändra piirkond, mis oli kuni 16. sajandi keskpaigani hõredalt asustatud ja mida lahutasid naaberaladest suured sood, rabad ja metsad, ei pruukinud olla seotud ühegi kihelkonnaga ega moodustada ka ise selget territoriaalset piirkonda. Alempoisi ja Järvamaa vaheline piir kulges arvatavasti Paide juurest, kuhu põhja poolt ulatub soine vöönd. On oletatud, et seal Pärnu jõkke suubuv Järvajõgi oli piirijõeks ja et kahe maakonna piiril, Paide Vallimäel, asus linnus, mis võiks näidata maakondadevahelise liidu olemasolu.
Alempoisi asustus oli koondunud eelkõige Türi väikevoorestiku alale, Türi-Alliku-Kirna-Poaka-Väätsa piirkonda. Maakonna põhjaosas oli asustuskeskus Lõõla-Vissuvere ümbruses. Alempoisi põllumajandusliku maa suurus oli Taani hindamisraamatu kohaselt 400 adramaad. Arvatakse, et adramaade arv vastas üldjoontes ka majapidamiste arvule ja et igas majapidamises elas keskmiselt 6–9 inimest.
Keskmisel rauaajal ja noorema rauaaja algupoole oli Alempoisi alal kasutusel Vändra lähistel paiknenud Mädara linnus (juhul kui see piirkond kuulus Alempoisi). Maakonna põhjaosas, Kuimetsale ja Keavale suunduvate teede ristis Vahastul asus oletatavalt Vahastu muinaslinnus, mis on aga täpsemalt dateerimata. Mingi keskus võis olla ka Türil hilisema kihelkonnakiriku asupaigas.
Pärast Liivimaa ristisõda kuulus Türi kihelkonna ala aastani 1560 Viljandi komtuurkonda, pärast seda liideti Järva foogtkonnaga.
Revala

Revala ehk Revälä (Läti Henrikul "Revele", Taani hindamisraamatus "Reuælæ", hilisematel autoritel ka "Revelä", "Rivälä", samuti "Rävala" ja "Räbala"; saksa "Reval", ladina "Revalia", vene "Revel" jne) oli ajalooline maakond Põhja-Eestis. 
Revala pindala oli 13. sajandi algul 1600 adramaad; keskus linnusena "Härjänpää", "Lyndanise", hiljem "Toompea"; linnana "Lidnanasõn", "Reuelæ", "Revel", "Reval", "Tanin Lydna", "Taanilinna", "Talyna", alates 1925. aastast rööbiti "Tallinn" ja "Tallinna", alates 1933. aastast "Tallinn". 
Maakonna nime on mõned uurijad tuletanud Rebala nime Jõelähtmes asuva piirkonna ja küla nimest "Reppel" ning seejärel seostanud Rebalat tüvega "rebu" ning Jüri kihelkonna varasema nimega "Ocrielae", mis tähendavat 'ookerkollast' ehk ladina "ochre" (Lennart Meri, "Hõbevalge"). 
"Revala-Revele-Revälä" tekkis arvatavasti I aastatuhande lõpul pKr praeguse Harjumaa (välja arvatud Kose ümbrus) ja Nõva maadel. 
13. sajandi algul koosnes "Revala-Revele-Revälä Rebala (Reppel)", "Ocrielæ" ja "Vomentakæ" kihelkonnast. 1220–1221 moodustati Jõelähtme, Keila, Kuusalu ja Vaskjala ehk Jüri kirikukihelkond. 13. sajandi keskpaiku ühendati Revala Harjumaaga.
"Rävala (Revala, Rebala...)" on muinasaegne kohanimi, mis on levinud väga laialt ja mitmes tähenduses. Esiteks Rebala küla tähenduses. Teiseks Rebala muinaskihelkonna (praeguse Jõelähtme kirikukihelkonna eelkäija) tähenduses. Kolmandaks muinasmaakonna tähenduses, mis lisaks Revala muinaskihelkonnale hõlmas ka läänepoolsed "Ocrielae" (Lennart Meri on selle kohta kirjutanud) ja "Vomentagana" muinaskihelkonna. Neljandaks muinas-Virumaa läänepoolseima muinaskihelkonna tähenduses, mis paiknes "Päris-Revala" alade vastas. Viiendaks - Tallinna linna tähenduses.
Ladina kvartal (täpsustus)

Ladina kvartal asub mitmes linnas.
Põhja-Ameerika

Põhja-Ameerika on regioon Ameerikas, mida mõistetakse eri kontekstides erinevalt. 
Loodusgeograafias arvatakse Põhja-Ameerika alla tavaliselt Põhja-Ameerika manner 
ÜRO liigituse järgi kuuluvad aga tänapäevasesse Põhja-Ameerikasse:
Ajalugu.
Alates 1565. aastast koloniseerisid Põhja-Ameerikat sajandite vältel mitmed Euroopa impeeriumite asumaad:
Odysseus

 
Odysseus (vanakreeka keeles Ὀδυσσεύς, ladina keeles Ulysses või Ulixes, eesti keeles on kasutatud ka nimekuju Odüsseus) on tegelane vanakreeka mütoloogias ja Homerose eeposes "Odüsseia", legendaarne kangelane Trooja sõjas.
Odysseus oli leidlik, kõneosav ja vapper kreeka kangelane Trooja sõjas. Ta oli Ithaka saare valitseja, Laertese poeg, Penelope abikaasa, Telemachose isa. Ta püüdis sõjaretkest eemale jääda, teeseldes hullumeelset (kündis põldu, külvates seemnete asemel soola), kuid Palamedes paljastas ta kavalusega. Trooja vallutati pärast kümneaastast piiramist Odysseuse kavala plaani järgi ehitatud puuhobuse abil. 
Seejärel seikles Odysseus 10 aastat võõrsil (rännuepisoodid, millega seostuvad kükloop Polyphemos, lotofaagid, laistrügoonid, Kirke, sireenid, Skylla ja Charybdis, Kalypso), kuni faiaagid ta laevaga kodusaarele viisid. Seal tappis ta truult abikaasat oodanud Penelopet ahistanud kosilased oma poja Telemachose ja teiste temale ustavate alamate abiga.
Üks nii kunsti kui ka kirjanduse lemmikteemasid antiikajast alates on olnud Odysseuse eksirännakud. Dante Alighieri "Jumaliku komöödia" Põrgu-osa 26. laulus asub Odysseus (itaalia keeles Ulisse) koos oma kaaslase Diomedesega leekides põrgu 8. ringis oma salasepitsuste ja petuplaanide pärast Trooja sõjas. Odysseus jutustab seal Homerose loost erineva loo oma viimasest reisist ja surmast: ta asus seikluste otsingul reisile Heraklese sammaste (s.o Gibraltari väina) poole läänepoolsele merele (s.o Atlandi ookeanile). Pärast viiekuulist meresõitu nägi laeva meeskond merest tõusmas suurt mäge (Dante kosmoloogias Purgatoorium), enne kui torm nad uputas. Dantel ei olnud ligipääsu Homerose originaalile, seega tugines ta ladina allikaile (eelkõige Vergilius ja Ovidius).
Hilisemaist kirjanduslikest Odysseuse-käsitlustest on tuntud Alfred Tennysoni luuletus "Ulysses" (kirjutatud 1833, avaldatud 1842), James Joyce'i romaan "Ulysses" (1922), Jean Giono teos "Naissance de l'Odyssée" ("Odüsseia sünd", 1930) ning Nikos Kazantzakise moodne eepos "Odüsseia" (1938). Margaret Atwoodi teoses "The Penelopiad" (2005; eesti keeles "Penelopeia", 2006) esitatakse Odysseuse lugu tema naise Penelope vaatekohalt.
Aeneas

Aeneas (kreeka keeles Αἰνείας, "Aineías") on vanakreeka ja rooma mütoloogias Trooja kangelane, prints Anchisese ja armastusjumalanna Aphrodite (Venuse) poeg, Askaniose isa.
Teda peetakse roomlaste esiisaks. Aenease elu on Rooma luuletaja Vergilius kirjeldanud eepilises poeemis "Aeneis".
Müüt.
Pärast Trooja linna langemist alustas Aeneas rännakut, et otsida läänest troojalastele uus kodumaa. Jumalanna Hera (Juno) ei soovinud, et Aeneas sihtkohta jõuaks, ning käskis tuulte valitsejal Aiolosel tekitada tormi ja Aenease laeva uputada. Esilekutsutud tormilained kandsid Aenease ja ta kaaslased Kartaago lähistel kaldale. Jõudnud Kartaagosse, kohtus Aeneas Kartaago kuninganna Elissaga (tuntud ka kui Dido), kes troojalasse armus. Kuninganna pakkus Aeneasele võimalust valitseda koos Kartaagos, kuid troojalasele meenutati tema reisi eesmärki ning ta jätkas reisi Apenniini poolsaare poole. Ahastuses kuninganna võttis seejärel endalt elu. 
Randunud Apenniini poolsaarel, sattus Aeneas Kyme Sibülli juurde. Aineias külastas allilma ja nägi nägemust tuleviku Roomast. Jõudnud Latiumi, sõlmis Aeneas sealse valitseja Latinusega lepingu, mille kohaselt sai troojalane loa abielluda valitseja tütre Laviniaga. Lavinia oli aga kihlatud rutulite kuninga Turnusega. Turnus kuulutas Latinusele ja Aeneasele sõja. Aeneasel õnnestus Turnus alistada ning sõdivad pooled ühendada, pannes nii aluse roomlaste soole.
Aison

Aison on kreeka mütoloogia tegelaskuju, Iolkose kuningas, Kretheuse ja Tyro poeg, Pherese vend, Peliase ja Neleuse poolvend. Aisoni abikaasa oli Alkimede (või Polymele), tema pojad olid Iason ja Promachus.
Kretheus sai teada, et tema naisel oli enne abiellumist jumalaga vahekord olnud, ja tühistas seetõttu abielu. Ta võttis naiseks oma teenija Sidero ning Tyro pidi Siderot teenima. Sidero kohtles oma endist käskijannat väga halvasti, kuid Aisonit ja tema venda Pherest ta ei kiusanud; küllap seetõttu, et tal endal lapsi ei olnud.
Pärast Kretheuse surma sai Aison kuningaks. Kuid siis ilmusid välja Tyro abielueelsed pojad Pelias ja Neleus. Pelias tappis Sidero, makstes kätte oma ema julma kohtlemise eest.
Pelias tõukas ka Aisoni troonilt ja hakkas ise Iolkost valitsema. Neleus pagendati, Pheres suutis samuti välismaale põgeneda, kuid Aisoni, tema naise ja Promachuse Pelias vangistas. Iasonit ta ei saanud kätte, sest Aison oli tolle saatnud Cheironi juurde õppima.
Kui Iason kodumaale naasis, saatis Pelias, kes võimu pärast kartis, tolle kuldvillakut tooma. Mõne aja pärast teatas Pelias Aisoni perele, et Iasoni laev on hukkunud. Aison ja tema pere tappis end, juues mürki. On ka väidetud, et kuna nad keeldusid end tapmast, siis laskis Pelias nad tappa.
Kuldvillakuga tagasi jõudnud Iasoni naine Medeia tappis Peliase. Iason sai kuningaks.
Aktaion

Aktaion oli vanakreeka mütoloogias Aristaiose ja Autonoe poeg. Tema ema kuulus Boiootiat valitsenud Teeba kuningapaari Kadmose ja Harmonia tütarde hulka, keda kõiki tabasid oma lastega seotud suured õnnetused.
Aktaion sai hariduse kentauri Cheironi juures. Temast sai tuntud kütt. Ükskord jahiretkel Boiootias Orchomenose linna lähedal läks ta end palavuse eest jahutama koopasse, kust väike oja välja voolas. Aga seal nägi ta kogemata Artemist, kes nümfide seltsis suples. Artemis ei hoolinud sellest, et noormees polnud tahtlikult teda vaatama tulnud, pritsis talle vett näkku ja muutis ta hirvesokuks. Aktaioni südagi muutus hirve omaks ning ta põgenes. Tema oma koerad hakkasid teda taga ajama ja murdsid ta maha. Ovidiuse järgi olevat Aktaionil olnud 50 koera, kellest ta loetleb nimepidi 36.
Aktaioni koertest olevat saanud tähtkujud Suur Peni ja Väike Peni või ainult emb-kumb nendest.
Loost on teisigi versioone. Mõne järgi olid koerad mitte Aktaioni, vaid Artemise omad; mõne järgi ei jõudnud Aktaion põgeneda, vaid murti maha sealsamas koopas. Diodorose järgi tegi Aktaion Artemisele abieluettepaneku.
Euripidese järgi kiidelnud Aktaion, et on parem kütt kui Artemis.
Aktaion kunstis.
Aktaioni ja Artemise teema oli levinud vanakreeka vaasimaalide teema 5. sajandil eKr. Aktaionit on kujutatud Artemist vaatamas Pompeji seinamaalidel. Neid on maalinud Lucas Cranach vanem, Tizian, Rembrandt ja Tiepolo. Aktaioni surma on kujutatud Melose reljeefidel. Kadrioru lossi saali laes on Tallinna kunstniku Londicer noorema 18. sajandist pärit plafoonimaal "Diana ja Aktaion".
Friedrich Wilhelm IV

Friedrich Wilhelm IV (15. oktoober 1795 Berliin – 2. jaanuar 1861 Potsdam) oli Preisimaa kuningas 1840. aastast kuni surmani.
Friedrich Wilhelm sündis Preisimaa kuninga Friedrich Wilhelm III ja tema abikaasa Luise vanima pojana. Teda õpetasid eraõpetajad. Sõjalist väljaõpet sai ta 1814. aastal Napoleoni vastu sõdides, ehkki selles sõjas oli ta silmapaistmatu.
Ta huvitus arhitektuurist ja maastikuarhitektuurist ning toetas mitut saksa kunstnikku.
Ta abiellus 1823. aastal Baieri kuninga Maximilian I tütre Elisabeth Ludovikaga. Sellest abielust lapsi ei sündinud.
Teda peeti suhteliselt liberaalseks valitsejaks, sest ta pidi 1848. aastal revolutsiooni ärahoidmiseks vastu võtma põhiseaduse. Sellest ajast kuni oma lõpuni 1918. aastal oli Preisimaa kuningriik vähemalt formaalselt konstitutsioonilise monarhiaga riik. Et Friedrich Wilhelm tegelikult liberaalne polnud, näitab aga fakt, et ta keeldus talle Frankfurdi parlamendi poolt pakutud Saksamaa keisri tiitlist. Ta oli tulihingeline romantik, kiindunud keskaega, ja seetõttu muutus ta vananedes konservatiivseks. 1815. aastal, kõigest 20-aastase kroonprintsina, saavutas ta Preisimaa põhiseaduse projekti, mis tegelikult kunagi ei jõustunud, muutmise sellisel viisil, et enamus võimust jääks maa-aadli kätte. Ta oli kindlalt vastu nii liberaliseerimisele kui Saksamaa ühendamisele, eelistades, et põhiline võim Saksa riikides jääb Austriale.
Elu lõpus elas Friedrich Wilhelm üle tõsise rabanduse, mis muutis ta teovõimetuks. Seetõttu valitses 1859–1861 tema eest regendina tema noorem vend Wilhelm, kes järgnes talle ka troonil.
René Vilbre

René Vilbre (sündinud 17. mail 1970 Rakveres) on eesti režissöör.
Looming.
Filmid.
St. Anna Int. Filmfestival in Moscow, Russia (1997)
Saksamaa, Inglismaa, Itaalia, Rootsi, Prantsusmaa
Videoreklaamid.
"Raadio Love", "Hotell Olümpia", "Raadio 2", "Wolksvagen Passat", "Wolksvagen Polo", "Halens" – (Rootsi ja Soome turule), "Romantika, Tallink" – (Rootsi ja Soome turule), "Jacky" – (Rootsi ja Soome turule), "Ühispank", "Isover", "Fizz", "Postimees", "EMT", "Viru Valge", "Isamaaliit", "Selver", "Bravocom", "Estonia – noored teatrisse", "Postimees – Ruhnu karu", "Hansapank – väikeettevõtted", "Kaubamaja partnerkaart", "Teleyks" (Energiaring), "K-Rautakesko" (Raul-Jaak-Ervin Üksjalgvärav)
Isiklikku.
René Vilbre on abielus Piret Birk-Vilbrega, neil on kolm tütart.
Friedrich Wilhelm III

Friedrich Wilhelm III (3. august 1770 Potsdam – 7. juuni 1840 Berliin) oli Preisimaa kuningas 1797. aastast kuni surmani. 
Ta püüdis kõigi vahenditega Preisimaa võimsust suurendada, kuid see õnnestus alles pärast Viini kongressi, kui loodi Saksa Liit ning Preisimaa sai tagasi oma alad Elbest lääne pool. Friedrich Wilhelm toetas igati kultuuri ja hariduse, aga ka sõjaväe arendamist, et muuta oma riik tugevaimaks Saksamaal. Troonil järgnes talle tema vanem poeg Friedrich Wilhelm IV.
Isiklikku.
Friedrich Wilhelm III isa oli Preisi kuningas Friedrich Wilhelm II ja ema Hessen-Darmstadti printsess Friderike Luise.
Friedrich Wilhelm III oli abielus Mecklenburg-Strelitzi printsessi Augusta Wilhelmine Amalie Luisega. Abielust sündisid:
Friedrich Wilhelm II

Friedrich Wilhelm II (25. september 1744 Berliin – 16. november 1797 Potsdam) oli Preisimaa kuningas 1786. aastast kuni surmani. 
Ta kuulus Hohenzollernide dünastiasse ning oli Friedrich Suure vennapoeg. Friedrich Wilhelm II püüdis järgida oma kuulsat onu nii valgustatud monarhi kui ka osava armeejuhina, kuid tema valitsemisaega mõjutasid tugevalt Prantsuse revolutsioon ja sellega seotud poliitilised muutused, mis nurjasid tema ambitsioonid.
Isiklikku.
Friedrich Wilhelm II isa oli prints Wilhelm (1783–1851) ja ema Braunschweig-Beverni Luise Amalie.
Friedrich Wilhelm II oli abielus Hessen-Darmstadti Friderike Luisega, nende järglased:
Rock'n'roll

Rock'n'roll on muusikastiil, mis arenes välja gospelist ja "rhythm and blues"'ist 1940. aastatel USA-s ning muutus populaarseks 1950. aastatel. "Rock'n'roll"'i peetakse esimeseks rokkmuusika žanriks ja Bill Haleyt esimeseks "rock'n'roll"'i lauljaks.
Nimetus "rock'n'roll".
Alan Freed, kes oli ühe Clevelandi raadiojaama töötaja ja kelle toimetada oli õhtune klassikalise muusika programm, uuris ühe heliplaadikaupluse omaniku palvel valge noorsoo muusikamaitset ning sai teada, et noorukeid erutas just "rhytm and blues", mida üldiselt peeti valgete kultuurile täiesti võõraks. Freed palus ülemustelt luba panna oma programmi lõppu erisaade "rhytm and blues"'ist. Saade sai pealkirja "Moondog's Rock and Roll Party" ja Freed edendas selles segu bluusist, kantrimuusikast ja "rhythm and blues"'ist. Sellega oli Alan Freedist – anarhistist, kes kasutas varjunime "Moondog" ('Kuukoer') – saanud uue žanri, "rock'n'roll"'i ristiisa.
David Nœbel on öelnud: ""Rock'n'roll" on anarhistide vandenõu ameerika elulaadi hävitamiseks."
Friedrich Wilhelm I

Friedrich Wilhelm I (14. august 1688 Berliin – 31. mai 1740 Potsdam) oli Preisi kuningriigi Preisimaa kuningas 1713. aastast kuni surmani.
Friedrich Wilhelmi oli esimese Preisimaa kuninga Friedrich I ja tema teise abikaasa Sophie Charlotte poeg. Tal oli vanem vend, kes suri enne tema sündimist, ja 8 aastat vanem poolõde. Ema suri, kui poiss oli 16-aastane. Isa abiellus seejärel uuesti ja Friedrich Wilhelm sai endale kasuema, kes oli temast 3 aastat vanem.
Friedrich Wilhelm reformis Preisi kuningriigi halduse. Ta tõstis Preisi sõjaväe rahvusvahelist mainet ning parandas sõjaväe tõhusust ja distsipliini. Ta viis Preisimaa sõjaväe umbes samale tasemele Prantsusmaa, Rootsi ja Venemaa keisririigi sõjaväega. Ta asendas keskklassi kohustusliku sõjaväeteenistuse iga-aastase maksuga, avas algkoole ja asustas Ida-Preisimaa, mille katk oli 1709 tühjaks teinud.
Friedrich Wilhelm oli võimekas administraator. Ta oli vastu igasugusele ülemäärasele kulutamisele, mis just sõjaväge ei puudutanud. Tema lossis ei jäetud küünlaidki ilmaasjata põlema. Ta kehtestas riigis käibemaksu ja maksis seda ka ise. Ta soosis põllumajandust, kuivendas soid, headel saagiaastatel ladustas vilja ja halbadel müüs seda. Tema ajal oli majanduses range kord. Tema surres oli riigi varakambris, mis asus kuningalossi keldris, suur ülejääk.
Friedrich Wilhelm ei alustanud ühtegi sõda. Põhjasõjas ta siiski lühikest aega osales. Talle omistatakse mõnikord seisukohta, et sulg on võimsam kui mõõk.
Kuigi Friedrich Wilhelm oli rahumeelne, ei olnud ta siiski mingil juhul õrn ja armastav isa. Oma poja Friedrichiga oli tal läbisaamine väga halb, kuna Friedrich Wilhelmile ei meeldinud valgustusfilosoofia ja välismaine haridus üleüldiselt. Kui selgus, et Friedrich soovis koos oma õpetaja Hans Hermann von Kattega Friedrichi onu, Suurbritannia kuninga George II juurde põgeneda, laskis Friedrich Wilhelm I von Katte hukata, aga oma poja andis sõjakohtu alla. Kohus deklareeris, et tal ei ole volitusi selles asjas otsust vastu võtta. Voltaire väitis, et Friedrich Wilhelm tahtis niimoodi oma poega hukata, aga selles ei ole tänapäevani selgust saadud. Siiski oli Friedrich kaks ja pool kuud vangis ja hiljem mitu kuud pagenduses, enne kui tal lubati õukonda tagasi tulla.
Isiklikku ja järglased.
Friedrich Wilhelm oli abielus (1706) Braunschweig-Lüneburgi kuurvürstkonna prints George Ludwigi (hilisema Hannoveri kuurvürsti ning Suurbritannia kuninga George I ja kuninganna Sophia Dorothea tütre Sophia Dorotheaga (1687–1757), kellega olid järglased:
Wittelsbachi dünastia

Wittelsbachi dünastia valitses Baierit 1180–1918, samuti olid sellest soost pärinevad monarhid võimul Skandinaavias, kõige pikemalt Rootsis (1654–1721). 1234–1803 olid Wittelsbachid ka pfaltskrahvid ehk Pfalzi valitsejad.
Saksa-Rooma keisrite ja Saksa kuningate loend

Esimeseks Saksa kuningaks Saksamaa kuningriigis peetakse Ida-Frangi riigi kuninga Ludwig Vaga poega Ludwig Sakslast. 
Esimeseks Saksa-Rooma keisriks peetakse Otto I, kes võttis endale keisri tiitli 962. aastal. 
Tiitlite ajaloost.
Esialgu nimetati Saksa kuningaid Ida-Frangi kuningateks, alles 11. sajandil hakkasid paavstid neid halvustavalt sakslaste kuningateks kutsuma. Seepeale mõtlesid kuningad omakorda välja tiitli "Roomlaste kuningas", mis Saksa kuninga paralleelnimetusena jäi püsima kuni Saksa-Rooma riigi lõpuni. Keisrid nimetasid end Püha Rooma keisriteks, nagu olid teinud ka Karl Suur ja tema järglased ehk "Frangi keisrid". Nimetus "Saksa-Rooma keiser" tekkis alles 15. sajandi lõpul.
Keisrite ja kuningate järjestusega seotud probleemid.
Keisrite järjestuses võeti arvesse ka Rooma ehk Frangi keisreid: Karl Suurt (Karl I), Ludwig Vaga (Ludwig I), Charles Paljaspead (Lääne-Frangi kuningas Charles II ning 875–877 keiser, sakslastele Karl II), Lothar I, Kesk-Frangi kuningat ning keisrit (843–855), tema poega, Itaalia kuningat ja keisrit Ludwig II ja eelviimast Frangi keisrit Ludwig III Pimedat. 
Saksa kuningate loenduses arvestati valitsejaid alates Ludwig Sakslasest, kuid et esimene samaaegselt nii keiser ja kuningas olnud Ludwig IV oli neljas nii keisrite kui ka kuningate järjestuse järgi, siis ei tekkinud sellest probleemi. 
Vaieldav on aga Lothar I poja Lothar II, Lotringi kuninga lisamine Saksa kuningate loetellu, kuna too valitses vaid Lotringis, kuid enamasti on teda Saksamaa valitsejana siiski käsitletud ja seetõttu on ainsa sellenimelise Saksa kuninga ja Saksa-Rooma keisri nimi tavaliselt kujul Lothar III, mitte Lothar II. 
Ainus valitseja, kelle järjenumber Saksa kuningana on keisri omast erinev, on Friedrich von Habsburg, kes oli kuningana Friedrich IV, keisrina aga Friedrich III. (See on seotud ilmselt sellega, et tema esivanem Friedrich III Ilus oli 14. sajandil nominaalselt kaasvalitseja ning teda taheti tema järglase poolt dünastia suurema hiilguse huvides esile tõsta.)
Heinrichid ja Konradid on kuningate ja keisritena nummerdatud kronoloogiliselt, arvestamata seda, et Heinrich I, Konrad I, Konard III ja Konrad IV keisrid ei olnud. Sama kehtib ka Rudolfite puhul: Rudolf I ei olnud keiser, Rudolf II oli.
Saksa kuningad ja Saksa-Rooma keisrid.
Interreegnum.
Interreegnumi ajal oli kaks välismaist sümboolse võimuga valitud rivaalkuningat:
Valitud kuningad ja keisrid.
13. sajandi lõpus ja 14. alguses ei suutnud ükski dünastia endale pikemaks ajaks trooni kindlustada.
Otto II (Saksa-Rooma keiser)

Otto II (955 – 7. detsember 983 Rooma) oli Saksa-Rooma keiser aastast 973 kuni surmani.
Ta oli Otto I ja Adelheidi noorim ja ainus täiskasvanuks elanud poeg. 961. aastal sai Otto II Saksa kuningaks ja 967. aastal isa kaaskeisriks, kuid reaalselt sai ta võimule alles peale isa surma, olles vaid 18-aastane. 
Ta abiellus 972. aastal Bütsantsi printsessi Theophanoga. Neil sündis neli tütart ja poeg. Viimasest sai järgmine keiser Otto III.
Otto II suri ootamatult sõjakäigul Itaalias ning maeti Rooma Peetri kirikusse. Ta on ainuke Saksa valitseja, kes on maetud väljapoole Saksamaad.
Otto III (Saksa-Rooma keiser)

Otto III (980–23. jaanuar 1002 Palermo, Itaalia) oli Saksa kuningas (983–1002), Itaalia kuningas (996–1002) ja Saksa-Rooma keiser 996–1002. 
Otto III oli Otto II poeg, sai väga noorelt võimule ning kuni 995. aastani valitsesid tema ema Theophano ja vanaema Adelheid. 
996. aastal vallutas ta Rooma, pani ametisse oma nõo Bruno von Kärnteni (Saksa-Rooma keisri Otto I pojapoja Kärnteni hertsogi Otto von Wormsgau ja Baieri hertsogi Arnulfi pojatütre Judith Luitpoldingi poja) Rooma paavstina Gregorius V ja Otto III krooniti Saksa-Rooma keisriks.
Otto III püüdis taastada Rooma impeeriumi või vähemalt selle lääneosa, uskudes, et kõrgeim võim peaks kuuluma keisrile, kellele alluksid kõik, nii ilmalikud kui ka vaimulikud aukandjad, sealhulgas Rooma paavst. Otto III koostas aastal 998 bulla "Renovatio imperia Romanum", millega ta kuulutas Rooma impeeriumi taastatuks. Rooma sai pealinnaks, millest pidi valitsetama kogu keisririiki Galliast Slaavimaani.
Otto III olid põhimõtteline patsifist ja üritas üles ehitada sõdadevaba kristlikku maailma. 
Otto III abikaasaks pidi saama Bütsantsi printsess ja tulevase keisrinna Zoe, kuid Otto suri vahetult enne pulmi. Pikemas plaanis oleks abielu võinud tähendada Ida- ja Lääne-Rooma taasühendamist. 
Ta viis läbi misjonitööd, näiteks asutas Poola vürstiriigis, Gnieznos piiskopkonna ning andis vürst Boleslawile Poola kuninga ning vürst Istvanile Ungari kuninga tiitli. 
Otto suurejoonelised idealistlikud plaanid nurjas tema ootamatu varajane surm sõjakäigul roomlaste vastu. Kahtlustatud on ka mürgitamist.
Otto III figureerib Ristikivi "Rooma päeviku" minategelase Kaspar von Schmerzburgi nägemustes - Kasparile kangastub stseen noore keisri surivoodi juures.
Heinrich II (Saksa-Rooma keiser)

Heinrich II (972 – 13. juuli 1024) oli viimane Saksi dünastiast pärinev Saksa-Rooma riigi Saksa-Rooma keiser. Ta valitses 1002–1024. 1014 krooniti ta Roomas keisriks.
Teda peeti väga vagaks, kombekate eluviisidega meheks, mistõttu temast sai sakslaste esimene rahvuspühak. Ta püüdis oma eelkäija Otto III eeskujul tugevdada keisrivõimu, püüdes samuti taastada Rooma impeeriumi vägevust, kuid et ta oli paavstide suhtes üpris järeleandlik, siis ei muutunud tema valitsusajal suurt midagi. 
Tal ei olnud järeltulijaid, mistõttu Saksa kuninga tiitel läks Franki dünastiale.
Angerjalised

Angerjalised (varem: "angerjalaadilised"; Anguilliformes) on keelikloomade (kalade) selts kiiruimsete klassist.
Klassifikatsioon.
Selts angerjalised (Anguilliformes)
Tuntumad liigid.
Tuntumad liigid on:
Kulinaaria.
Jaapani köögis on tavalised angerlased ("unagi") ja mereangerjalised ("anago"). Angerjalisi kasutatakse ka Kantoni ja Shanghai köögis. Angerjat (jõeangerjat) ja teisi angerlasi süüakse Euroopas, sealhulgas Eestis, samuti USA-s ja mujal maailmas. Traditsiooniline Londoni toit on angerjatarretis ("jellied eels").
Tenochtitláni dünastia

Tenochtitláni dünastia oli kuninglik asteekide dünastia Kesk-Ameerikas.
Angerjas (täpsustus)

Angerjas võib tähendada järgmist:
Friedrich I (Preisimaa)

Friedrich I (Brandenburgi kuurvürsti ja markkrahvina Friedrich III; 11. juuli 1657 Königsberg – 25. veebruar 1713 Berliin) oli Brandenburgi kuurvürst ja markkrahv 1688–1713 ning esimene Preisimaa kuningas 1701. aastast kuni surmani. Ta oli Suure Kuurvürsti Friedrich Wilhelmi poeg.
Ta sai end kuningaks kuulutada seetõttu, et tema Preisimaa-valdused asusid väljaspool Saksa-Rooma riigi piire. Esialgu pidigi ta saama kasutada kuninga tiitlit vaid Preisimaa kohta, kuid vaikselt laiendas ta selle nimetuse ka Brandenburgile. Niiviisi tekkinud Preisimaa kuningriigist sai peagi üks Euroopa sõjaliselt võimsamaid riike.
Friedrichi abielud ja järeltulijad.
Friedrich soovis abielluda Saksa-Rooma keisri Leopold I õega, aga kui see plaan läbi kukkus, siis abiellus ta 1679 oma 17-aastase täditütre Hessen-Kasseli printsessi Elisabeth Henriettega. Abielu oli õnnelik, kuid kestis üksnes neli aastat, sest Elisabeth Henrietta suri 21-aastaselt 1683. Abielust sündis tütar Luise. Luise abiellus 1700. aastal oma onupoja Hessen-Kasseli printsi Friedrichiga ja kuningas Friedrich korraldas mitmenädalased kulukad pulmad, aga Luise oli eluaeg haiglane olnud ja suri 1705. aastal sünnitusel. Lapsi tal polnud.
Seejärel abiellus Friedrich 1685 17-aastase Hannoveri printsessi Sophie Charlottega. Abielust sündis kaks poega, kellest vanem, Friedrich August, suri 3-kuusena, ja noorem, Friedrich Wilhelm I, päris isalt trooni. 1705 suri abikaasa kopsupõletikku.
1708. aastal abiellus Friedrich 23-aastase Mecklenburg-Schwerini printsessi Sophie Luisega. Abikaasa oli ilus ja vaga, aga ei harjunud õukonnaeluga ja langes nii sügavale depressiooni, et ei suutnud enam isegi tseremoniaalseid ülesandeid täita. Sellest abielust lapsi ei sündinud. 1713. aastal saatis Friedrich ta vanemate juurde tagasi, kuid suri ka ise juba järgmisel kuul.