tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Fergana org

Fergana org (usbeki "Farg‘ona vodiysi", kirgiisi "Фергана өрөөнү", tadžiki "водии Фарғона") on kõrgmägedest (Tian Shan, Alai ahelik) ümbritsetud edelasse avatud org Usbekistani, Kõrgõzstani ja Tadžikistani territooriumil Kesk-Aasias.
Ulatus idast läände ~300 km, põhjast lõunasse ~70 km. Orupõhja kõrgus merepinnast: 900–1000 m idas kuni 300–400 m läänes. Mägedest lähtuvad jõed koonduvad orus Sõrdarja jõeks.
Viljakate muldadega org on tihedalt asustatud, olles kõige suurema asustustihedusega maa-ala Kesk-Aasias. Elanike arvuks hinnatakse miljon inimest. Peamiseks tegevusalaks on niisutuspõllundus. Orgu on rajatud niisutuskanalite süsteem. Kasvatatakse puuvilla, riisi, puuvilja, viinamarja. Piirkonnas on esindatud ka mäendus, kerge- ja rasketööstus.
Orul on kirev etniline ajalugu. Praegu elavad seal usbekid, kirgiisid, tadžikid ja mitmed vähemused. Etniline kirevus on kuni tänapäevani kaasa toonud ohvriterohkeid konflikte (vt Andijoni veresaun).
Fergana org on kogu oma ajaloo jooksul olnud riiklikult üks tervik ja alles 1920. aastatel jagati see kohalike rahvuste järgi usbekkide, kirgiiside ja tadžikkide vahel ära.
Halduslikult jaguneb org riikide vahel järgmiselt:
Usbekistan: Andijoni vilajett, Fergana vilajett, Namangani vilajett
Kõrgõzstan: Batkeni oblast, Džalalabati oblast, Oši oblast
Tadžikistan: Sugdi vilajett
Ajalugu.
18.–19. sajandil asus seal Kokandi khaaniriik. Pärast viimase vallutamist venelaste poolt 1876. aastal liideti org Venemaa Keisririigiga (Fergana oblast) ning see oli Venemaa ja seejärel Nõukogude Liidu koosseisus aastani 1991.
Enklaavid.
Fergana oru enklaavid moodustati NSV Liidu perioodil. Org jagati 1920. aastate keskel Usbeki NSV, Kirgiisi ANSV ja Tadžiki ANSV vahel. Kokku on Fergana orus 8 enklaavi, millest 6 asuvad Kõrgõzstani territooriumil (nendest neli Usbeki ja kaks Tadžiki eksklaavi). Suurim on 352 km2 suurune Usbeki eksklaav So‘x, kus elab pea 60 000 inimest, kellest 99% on tegelikult tadžikid.
Kõrgõzstani eksklaav Barak, mis asub Usbekistani territooriumil, moodustus 1955. aastal, kui Vorošilovi nimelise kolhoosi maad anti üle Usbeki NSV-le. Selle tulemusena jäi Baraki küla Kirgiisi NSV territooriumist äralõigatuks. 230 ha suurusel enklaavil elas varem ligi 1000 inimest. Range piirirežiimi kehtestamisega 1999. aasta augustis tekkisid enklaavis elavatel inimestel suured raskused, mistõttu hakati sealt lahkuma. Kui 2008. aastal oli Baraki elanike arv veel 625 inimest, siis 2014. aastaks oli see vähenenud 20-ni.
Esindamata Rahvaste Organisatsioon

Esindamata Rahvaste Organisatsioon (lühend ERO; inglise keeles "Unrepresented Nations and Peoples Organization" ("UNPO")) on valitsusväline rahvusvaheline organisatsioon, mis ühendab maailma põlisrahvaid, kelle enesemääramisõigus on suuremal või vähemal määral piiratud ning kellel seetõttu ei ole võimalik olla esindatud Ühinenud Rahvaste Organisatsioonis.
ERO asutati Haagis 11. veebruaril 1991 12 rahva, ERO asutajaliikmete esindajate (teiste seas Linnart Mäll ja Enn Tarto) poolt. Sellele eelnes 5.–6. septembril 1990 Tartus toimunud viie rahva esindajate nõupidamine, mille tulemusena moodustati ERO korraldav komitee ja võeti vastu ERO esimene memorandum. Praegu asub Tartus ERO Tartu Koordineerimiskeskus.
Tänase seisuga kuulub ERO-sse üle 50 liikmesrahva. Kuus endist ERO liiget on saavutanud täieliku iseseisvuse ning võetud vastu ÜRO-sse: Eesti, Läti, Armeenia, Gruusia, Belau ja Ida-Timor.
Juudi keel

Juudi keeleks on nimetatud peamisi juutide kõneldavaid keeli.
Tavaliselt (näiteks ENE-s) on juudi keeleks nimetatud germaani keelte hulka kuuluvat jidiši keelt (jidišit). Viimasel ajal on nimetus "juudi keel" kõrvale jäetud, sest see võib jätta mulje, nagu oleks juutidel ainult üks keel. Tegelikult on juutide keel olnud algselt hoopis heebrea keel, mille üht varianti (ivriiti) kõneldakse praegu Iisraelis, ning ka romaani keelte hulka kuuluv ladiino keel ehk espanjool.
Piiblis on juudi keeleks ühes kohas nimetatud heebrea keelt (2. Kuningate raamat 18:26,28): 
 "Siis ütlesid Eljakim, Hilkija poeg, Sebna ja Joah ülemjoogikallajale: "Räägi ometi oma sulastega aramea keelt, sest me mõistame seda, aga ära räägi meiega juudi keelt müüri peal oleva rahva kuuldes!" Kuid ülemjoogikallaja vastas neile: "Kas mu isand on mind läkitanud kõnelema neid sõnu ainult su isandale ja sinule? Küllap ka müüri peal istuvatele meestele, kes koos teiega peavad sööma oma rooja ja jooma oma kust!" Ja ülemjoogikallaja astus ette ning hüüdis valju häälega juudi keeles, rääkis ja ütles: "Kuulge suurkuninga, Assuri kuninga sõna!""
Intuitsioonipump

Intuitsioonipump on mõtteline eksperiment, mis mingi seisukoha kaitsmisel kasutab esmapilgul veenvat, kuid siiski kahtlast analoogiat. 
Sellist intuitsioonile rõhuvat argumenteerimisviisi on näiteks kasutatud põhjendamaks determinismi kokkusobimatust vaba tahtega (inkompatibilism). Kui inimene on determineeritud, siis oleme me nagu piljardikuulid, hüpiknukud, lelud väliste jõudude käes, robotid või muud säärased asjad. Piljardikuulidel või muudel särastel asjadel vaba tahe aga puudub. Seega kui inimene on determineeritud, siis meil puudub vaba tahe. Taolised argumendid ei ole aga määravad: kui meil ka on vaba tahteta asjadega midagi ühist, siis sellest ei järeldu, nagu meil ei oleks nendega olulisi erinevusi. Näiteks puudub eelpoolnimetatud asjadel vaim, mis näib olevat vaba tahte olemasolu eeltingimuseks.
Intuitsioonipumbaks on nimetatud ka Frank Jacksoni Mary toa nimelist mõtteeksperimenti, ning John Searle'i Hiina tuba.
Mehis Heinsaar

Mehis Heinsaar (sündinud 1. augustil 1973) on eesti kirjanik.
Tema esimene tosin eluaastat möödus Tallinnas ja järgmised seitse kuni keskkooli lõpetamiseni Karksi-Nuias. 1992–2000 kestsid õpingud Tartu Ülikoolis (lõpetas eesti kirjanduse erialal, diplomitöö August Gailitist).
Tema trükidebüüdiks oli luuletus "Kõne minu põrmu kõrval" 1994. aastal kogumikus "Ilmre: luulevõistluse “Kuldne kaseleht '93” paremik ja teisi luuletusi Eesti Luuleliidu liikmetelt". Esimeseks avaldatud proosapalaks sai groteskne nägemuspilt "Keeristorm Tartus", see ilmus samuti Postimehes 14. jaanuaril 1997. 
Järgnesid avaldamine Vikerkaares 1997 ja Loomingus 1998 ning üsna pea sai kirjanik tunnustuse osaliseks: Tuglase novelliauhind anti talle aastal 2000. Teist korda võitis ta sama auhinna 2002. ja kolmandat korda 2010. aastal. 
Ta on avaldanud jutukogumikud "Vanameeste näppaja", "Härra Pauli kroonikad" ning "Ebatavaline ja ähvardav loodus". Paljud novellid on ilmunud varem ajakirjanduses, novelle on ilmunud ka hiljem. Tema teoseid on ajakirjanduses väga palju käsitletud. 
Mehis Heinsaar on kuulunud Tartu NAK-i ja Erakkonda.
On öeldud, et kogu 2001. kirjandusaasta kuulus Heinsaarele. Mõlemad ilmunud teosed tõusid kirjandusaasta suursündmusteks. "Vanameeste näppaja" sai Betti Alveri kirjandusauhinna parima debüüdi eest. "Härra Pauli kroonikad" pälvis Eesti Kultuurkapitali proosapreemia.
Heinsaar jõudis 2005. aasta märtsis lõppenud romaanivõistlusel romaaniga "Artur Sandmani lugu" esikümnesse. Samal aastal Eesti Kirjanike Liidu korraldatud novellivõistlusel märgiti ära tema novell "Hingus".
Mehis Heinsaare retseptsioonist on koostatud artiklikogumik "Luhtatulek. Ekslemisi Mehis Heinsaare tihnikutes" (koostaja Sven Vabar. Tallinn-Tartu: Tartu Ülikooli kirjastus ja Eesti Kirjandusmuuseumi kultuuri- ja kirjandusteooria töörühm, 2011).
2021. aastal tegid Joosep Matjus ja Katri Rannastu Heinsaarest filmi "Pingeväljade aednik".
Etaanhape

Etaanhape ehk äädikhape on värvuseta, spetsiifilise lõhnaga hügroskoopne vedelik. Etaanhape on tuntuim karboksüülhape. Etaanhape on efektiivne nii lahustina kui ka lahustatava ainena. Etaanhapet nimetatakse ka atsetaathappeks (millest ka happeaniooni nimetus -atsetaat, näiteks ühendis naatriumatsetaat) ja metaankarboksüülhappeks. Kontsentreeritud etaanhapet nimetatakse jää-äädikhappeks.
Äädikhappe molekuli tähistatakse tihti lühendatult AcOH, milles Ac märgib atsetüülrühma. Äädikhape on toidulisaaine E260. Äädikhappe molekuli deprotoneerumisel lahuses moodustuvat aniooni CH3COO- nimetatakse atsetaadiks ehk atsetaatiooniks. 
Tootmine.
Etaanhapet leidub nii toiduainetes kui ka organismide kudedes ning eritistes. Etaanhape tekib puidu kuumutamisel hapniku juurdepääsuta ja alkoholi kääritamisel. Tööstuslikult on võimalik äädikhapet saada butaani oksüdatsioonil ja etanaali katalüütilisel oksüdatsioonil. 
Kasutusalad.
Äädikhapet kasutatakse toiduainete säilitamiseks, maitsestamiseks ja marineerimiseks. Etaanhapet kasutatakse ka ravimite, lakkide ning atsetooni valmistamiseks. Etaanhappe estrid on kasutusel kondiitritööstuses ja parfümeerias. Etaanhappe sooli kasutatakse umbrohutõrjes, meditsiinis ja tekstiilitööstuses. 
Ohtlikkus.
Etaanhape on tuleohtlik ja põhjustab tugevat söövitust. Kõrgetel temperatuuridel võivad tekkida plahvatusohtlikud aurusegud. Aine on ärritava toimega ja võib tekitada raskesti paranevaid haavu ning absorbeeruda organismi. Nahale sattudes võib põhjustada haavu, ville ja hüperkeratoosi. Aurude sissehingamisel kahjustab hingamisteid ning võib tekitada pöördumatuid kahjustusi. Etaanhape on ohtlik ka veeorganismidele.
Esmaabimeetmed.
Sissehingamisel tuleb kannatanu viia värske õhu kätte ning panna pooleldi istuvasse asendisse. Kahjustused ei pruugi kohe ilmneda. 
Allaneelamisel ei soovitata oksendamist esile kutsuda, vaid loputada suud ning juua rohkelt vett. 
Nahale sattumisel tuleb nahka loputada veega ning eemaldada saastunud riided. 
Silma sattumisel on vaja kohe loputada silmi rohke veega 15 minuti vältel. Kontaktläätsed tuleb võimalusel eemalda. 
Kõikidel eespool nimetatud juhtudel tuleb kohe arsti poole pöörduda. 
Püsivus ja reaktsioonivõime.
Normaalrõhul ja -temperatuuril on etaanhape stabiilses olekus. Aine reageerib enamiku metallidega, karbonaatidega, hüdroksiididega, oksiididega ja fosfaatidega. Etaanhapet ei tohi kuumutada ja see ei sobi lämmastikhappega, alkoholidega, oksüdeerijatega, ammooniumnitraadiga ega peroksiididega.
Keemilised omadused.
Äädikhappe happe dissotsiatsioonikonstant Ka (tuntud ka kui happelisuse konstant) on 1.75 × 10−5.
Metaanhape

Metaanhape ehk sipelghape (keemiline valem HCOOH või CH2O2) on värvuseta, söövitav, vees lahustuv vedelik. Metaanhape on kõige lihtsam karboksüülhape. Metaanhape esineb looduslikult sipelga- ja mesilasmürgi sees, sellest ka rahvapärane nimetus sipelghape. Samuti on sipelghapet kõrvenõgeses. See on põhjus, miks kõrvenõges "kõrvetab".
Tootmine.
Aastal 2009 toodeti maailmas 720 000 tonni metaanhapet. Kaubanduses esineb enamjaolt 85–99% lahuseid. 2010. aasta seisuga on metaanhappe hind olnud keskmiselt 650 €/tonn Lääne-Euroopas ja 1000 €/tonn USA-s.
Metanool ühineb süsinikmonooksiidiga tugeva aluse juuresolekul. 
CH3OH + CO → HCO2CH3
Tehases toimub järgmine reaktsioon kõrgendatud rõhu all ja vedelas faasis. Tavaliselt viiakse järgmine reaktsioon läbi temperatuuril 80 °C ja rõhul 40 atmosfääri.
HCO2CH3 + H2O → HCO2H + CH3OH
Seejärel ühineb HCO2CH3 ammoniaagiga ning tulemus hüdrolüüsitakse väävelhappe keskkonnas.
HCO2CH3 + NH3 → HC(O)NH2 + CH3OH
2 HC(O)NH2 + 2H2O + H2SO4 → 2HCO2H + (NH4)2SO4
Vihik (ajakiri)

Vihik on Eesti Kirjanduse Seltsi ebaregulaarselt ilmuv ajakiri. Esimene number ilmus mais 2002. 2002–2004 oli toimetaja Berk Vaher, 2004–2005 Priit Kruus ja alates 2006. aastast Jaak Tomberg.
Ajakirja esimene toimetaja Berk Vaher iseloomustas Vihiku taotlus selle esimese numbri juhtkirjas nii: "Vihik on avangardsete esseede polügon. Mõttekäigud ja teooriad, mis siin esitamisele tulevad, keerlevad enamasti küll kirjanduse ümber, kuid on siiski valdavalt erialavahelised – kaardistades juba eksisteerivaid kokkupuutepunkte erinevate kunstide vahel, kuid samavõrra neid ka juurde luues. Kui etableerunumad kultuuriväljaanded kalduvad panustama juba küpsetele ja viimistletud mõttekäikudele, siis Vihik püüab tabada äsjasähvatanut – vaimuääsi leekides terendavat mõtet, mis alles hakkab kultuuriks hanguma."
Püsiautoriteks on Erkki Luuk, Priit Kruus, Jaak Tomberg, Andreas W (Andrus Laansalu), Kiwa, Andres Keil.
Eesti Kirjanduse Selts

Eesti Kirjanduse Selts (lühend EKS) on organisatsioon, mille eesmärk on kirjanduse, teaduse ja kunsti edendamine Eestis, oma maa ja rahva igakülgne tundmaõppimine ning tehtud töö tulemuste kättesaadavaks tegemine rahvale. Seltsi juhatus asub Tartus.
Selts asutati 6. augustil 1907. Loomise järel kasvas selts kiirelt tervet Eestit katvaks organisatsiooniks ja 1930. aastate lõpul kuulus sellesse juba üle 2000 liikme. Seltsi tegevus lõpetati ja seltsi varad riigistati 1940. aastal.
Eesti Kirjanduse Selts taastati ametlikult 18. detsembril 1992 ja tegevus jätkus õigusliku järjepidevuse alusel ning 16. juunil 1940 kehtinud ja redigeeritud põhikirja järgi.
Selts annab välja oma aastaraamatut.
Valeria Ränik

Valeria Ränik (sündinud 19. augustil 1964 Moskvas) on eesti kirjanik.
Projekt "Eesti ilves".
Valeria Ränik juhtis projekti "Eesti ilves", mis tutvustas ilvest kui Eestis leiduvat liiki. Projekti raames kirjutas ta raamatuid ja esines korduvalt ajakirjanduses. Valeria Ränik jätkab ilveste ja ka muude kiskjate (ka metsloomarehabilitatsiooni) kohta info kogumist ja avaldamist oma veebilehtedel ja raamatutes.
Arbujad

Arbujad on luuletajate sõpruskond, mis on saanud nime 1938. aastal ilmunud kriitiku ja kirjandusteadlase Ants Orase koostatud antoloogia "" järgi.
See luuletajatest sõpruskond kogunes üliõpilasseltsi Veljesto ümber. 
Liikmed: Betti Alver, Bernard Kangro, Uku Masing, Kersti Merilaas, Mart Raud, August Sang, Heiti Talvik ja Paul Viiding.
Arbujad püüdlesid varasema eesti luulega võrreldes sügavama vaimsuse ja emotsionaalse pingestatuse poole. Nad käsitlesid kunsti kõlbeliste väärtuste kandjana ning inimest sõltumatu isiksusena.
Bernard Kangro on avaldanud arbujatest kirjanduslooliste mälestustega põimitud esseekogud "Arbujad" (1981) ja "Arbujate kaasaeg" (1983). 14.–15. oktoobril 1994. aastal toimus Tartus kirjanduskonverents "Arbujad: marginaale keskmele", mille teesid ilmusid samal aastal Eesti Kirjanduse Seltsi väljaandes. 2009. aastal lavastati Eesti Draamateatris etendus "Arbujad".
Erakkond

Erakkond on Tartus alates 1995. aastast tegutsev ja 1996. aastal avalikkuse ette astunud kirjandusrühmitus. 
Erakkonda kuuluvad autorid siiski eitavad, et tegemist on rühmitusega (rühmituse paistab välistavat ka sõna "erakkond"). Pigem on tegemist sõpruskonnaga, millel puudub ühine esteetiline platvorm ja milles solidaarselt toetatakse üksteise kirjanduslikku arengut ning aidatakse üksteisele lugejate ja kriitikute tähelepanu tõmmata, sealhulgas ka ühiste väljaannetega.
Jüri Ehlvest

Jüri Ehlvest (15. märts 1967 Tallinn – 11. oktoober 2006 New York) oli eesti kirjanik. 
Ehlvest õppis Tartu Riiklikus Ülikoolis bioloogiat ja usuteadust.
Ta kirjutas maagilis-realistlikke ja metafüüsilisi novelle ja romaane. Elas Tartus ja kuulus rühmitustesse Abi-Piirissaare Dalinistlik Kõõl (koos Sven Kivisildnikuga), Eesti Kostabi $elts ning Hirohall. 
Jüri Ehlvest suri 39-aastaselt USA-s infarkti.
Isiklikku.
Jüri Ehlvest oli abielus Anneli Ehlvestiga. Neil on kaks poega: Kaspar (1987), kes on rokkansambli Depoo bassist, ja Joonatan (2000).
Jüri Ehlvest oli maletaja Jaan Ehlvesti vend. Nende isa Juhan Ehlvest ja ema Maret Ehlvest on arstid.
Valmar Adams

Valmar Adams (sünninimi Vladimir Karl Moritz Adams; aastatel 1924–1933 Vilmar Adams; 30. jaanuar 1899 Peterburi – 15. märts 1993 Tartu) oli eesti kirjanik ja kirjandusteadlane. Ta kasutas ka pseudonüümi Vladimir Aleksandrovski. 
Haridus.
Adams lõpetas Tartu ülikooli 1929. aastal, aastatel 1929–1931 oli ta stipendiaadina Praha ülikoolis, hiljem töötas ta aastaid Tartu riiklikus ülikoolis slaavi ja vene kirjanduse kateedris.
1918–1919 oli Adams päevalehe Molot toimetaja, 1920–1922 oli ta vene keele õpetaja Petseri ja Tõrva gümnaasiumis, 1921. aasta algusest oli ta tõlk Venemaa saatkonnas Tallinnas. 
1923–1929 õppis ta Tartu ülikoolis, 1926–1928 oli ta Tartus Üliõpilaslehe toimetaja ja 1940–1941 Eestimaa Kommunistliku Partei Tartu osakonna pressiesindaja. 1940. aasta juunipöördest võttis ta osa Tallinnas, ehkki oli 1940–1941 vene keele õpetaja Tartu ülikoolis. 
15. juulist kuni 24. augustini 1941 hoiti teda sakslaste Näituseväljaku koonduslaagris, kust ta käis koos naisvangidega koristamas endist Jänese maja Aia (Vanemuise) tänaval. 1941. aasta oktoobrist oli vabatahtlikult sakslaste tõlk koonduslaagris, hiljem Dno raudteejaama komandantuuris. 
1944–1946 oli ta Tartu riikliku ülikooli dotsent, 1946–1947 kirjanduslikul tööl, 1947–1951 TRÜ dotsent, 1951–1954 Nõukogude võimude poolt kinni peetud, 1955–1974 taas TRÜ vene kirjanduse kateedri dotsent. 1984. aastast oli vabakutseline kirjanik.
Tema luule oli mõjutatud vene luulekoolkondadest.
Ta oli EYS Veljesto vilistlane.
Valmar Adams oli viimane Eesti Kirjanike Liidu liige, kes oli sündinud 19. sajandil.
Isiklikku.
Valmar Adamsi poeg on Jüri Adams.
Heiti Talvik

Heiti Talvik (9. november 1904 Tartu – 18. juuli 1947 Urmanovo, Tjumeni oblast) oli eesti luuletaja. Ta kuulus rühmitusse Arbujad.
Heiti Talvik õppis Treffneri gümnaasiumis, kuid katkestas õpingud 1921. aastal ja läks tööle Kohtla-Järve põlevkivikaevandusse. 1926. aastal jätkas ta katkenud õpinguid ja lõpetas Pärnu õhtugümnaasiumi. Samal aastal asus ta õppima Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonnas, kus ta oli mitme katkestusega (pikemalt sõjaväeteenistuse tõttu) üliõpilaste nimekirjas 1934. aastani.
15. mail 1945. aastal arreteeris NKVD Talviku ja ta saadeti pärast mõneajalist vangistust Eestis asumisele Tjumeni oblastisse, kus ta suri Urmanovo haiglas 1947. aastal.
Talviku eluajal ilmus temalt kaks luulekogu – "Palavik" (1934) ja "Kohtupäev" (1937).
Isiklikku.
Heiti Talviku isa oli leeprauurija, Tartu Ülikooli professor Siegfried Talvik. Tema ema Elfriede Talvik oli pianist. 1937. aastal abiellus Heiti Talvik Betti Alveriga.
Paul Viiding

Paul Viiding (22. mai 1904 Valga – 27. juuni 1962 Tallinn) oli eesti kirjanik, kriitik ja tõlkija.
Aastatel 1911–1912 õppis ta Riias erakoolis, 1912–1915 Nikolai Kroonugümnaasiumis, 1915–1918 õppis paguluses Vitebskis ning 1918–1922 Tartus Hugo Treffneri Gümnaasiumis. Lõpetas 1930. aastal Tartu Ülikooli matemaatika alal. 
Ta kuulus üliõpilasseltsi Veljesto ja rühmitusse Arbujad.
Ta töötas aastaid Eesti Kirjanike Liidu sekretärina ja luulekonsultandina.
Isiklikku.
Paul Viidingul ja Linda Viidingul sündisid tütred Reet, Anni ja Mari ning poeg Juhan. Paul Viidingu õemees oli Daniel Palgi.
Berk Vaher

Berk Vaher (sündinud 30. juunil 1975 Kohtla-Järvel) on eesti kirjanik ja kriitik. 
Ta on lõpetanud Viljandi 5. Keskkooli ning 1997. aastal Tartu Ülikooli inglise keele ja kirjanduse erialal ("cum laude)". Magistrikraadi sai ta "with distinction" Inglismaal Warwicki Ülikoolis. Kirjutab Tartu Ülikooli semiootika osakonna doktorandina dissertatsiooni eksootikast kirjanduses.
Töötab Tartu Ülikooli õppejõuna, elab Tartus. 
Berk Vaher on Eesti Kirjanike Liidu Tartu osakonna esimees. Ta oli esimees ka aastatel 2005–2011.
Aastatel 2002–2006 oli ta ajakirja Vihik toimetaja.
Berk Vaher kuulub rühmitusse Erakkond, Müürilehe kolleegiumisse ja oli Tartu 2024 Euroopa kultuuripealinnaks loomenõukogu liige.
Raamatud.
Samuti on Vaher avaldanud perioodikas kirjandus- ja muusikakriitikat.
Yggdrasil

Yggdrasil ("hirmutav ratsu", "Yggri – Odini ratsu") oli germaani mütoloogias üheksat maailma "hoidev" ilmapuu. Puud toetasid kolm suurt juurt, mis lõppesid:
Allikatest ilmneb, et puu ei pruukinud olla mitte üksnes kujutluspilt, vaid võis asuda hiiglasliku puu kujul ka reaalselt inimeste maailmas. "Uppsala templi lähedal seisab üks hiiglaslik puu ja sirutab oma oksi kaugele laiali, roheline nii suvel kui talvel ning keegi ei tea, mis liiki puuga on tegemist. Sealsamas asub ka püha allikas, mille juurde ohvriande tuuaks," kirjutab Adam Bremenist.
Yggdrasili kirjeldati kui kõige suuremat ja võimsamat puud, mis kunagi on kasvanud. Kolm saatusejumalannat norni (Urdr, Skuld ja Verdandi) võtsid Urdri kaevust iga päev vett ja segasid seda mullaga, et maailmapuu koor mädanema ei läheks. 
Yggdrasili ladvas istuvat kotkast õrritas päevast päeva orav Ratatoskr, kes tõi alt Nidhöggilt ebameeldivaid kommentaare ja solvanguid. Puu okste vahel elutses veel teinegi lind – haugas Vedrfölnir. 
Yggdrasil oli saarepuu, mille otsa Odin end üheksaks päevaks riputas, et õppida surnute saladusi. Just siit tuleneb ka arusaam Odinist kui poodute jumalast ja temale ohverdamisest poomise läbi.
Keel ja Kirjandus

Keel ja Kirjandus on Eesti Teaduste Akadeemia ja Eesti Kirjanike Liidu kord kuus Tallinnas ilmuv ajakiri, mis avaldab keele- ja kirjandusteaduslikke ning folkloristikaartikleid ja kirjanduskriitikat.
Eesti NSV TA Keele ja Kirjanduse Instituudi ajakiri Keel ja Kirjandus asutati 1958. aastal.
Ajakiri ilmub praegu Eesti Kultuurkapitali ja Eesti riigi toetusel.
Keele ja Kirjanduse eelkäijad olid ajakirjad Eesti Kirjandus (ilmus aastatel 1906–1940 Tartus) ja Eesti Keel (ilmus aastatel 1920–1940 Tartus). Aastal 1940 ühendati need ajakirjaks Eesti Keel ja Kirjandus, mida ilmus 1941. aastal 6 numbrit.
Ajakirja Keel ja Kirjandus aastaauhinnad.
2024
2023
2022
2021
2020
2019
2018
2017
2016
2015
2014
2013
2012
2011
2010
2009
2008
2007
2006
2005
2004
2003
2002
2001
2000
1999
1998
1997
1996
1995
1994
1993
1992
1991
1990
1989
1988
1987
1986
1985
1984
1983
Aare Pilv

Aare Pilv (sündinud 15. aprillil 1976 Viljandis) on eesti luuletaja ja kirjandusteadlane.
Haridus.
Aare Pilv on lõpetanud Johann Köleri nimelise Viljandi 4. Keskkooli ning õppinud Tartu Ülikoolis eesti kirjandust, teatriteadust ja semiootikat. Ta on kaitsnud 2002. aastal magistritöö "Autometatekstuaalsus kirjanduskultuuris" (juhendaja Peeter Torop). 2024. aasta seisuga on ta Tartu Ülikooli doktoriõppes. 
Töökäik.
Pilv on kirjandusteaduses uurinud autometatekstuaalsust, eesti luulet ja Madis Kõivu loomingut, kirjandusliku subjekti ja minaidentiteedi problemaatikat, poeetilisi tehnikaid individuaalse ja kollektiivse identiteedi loomises jm.
Pilv on töötanud Eesti Teaduste Akadeemia Underi ja Tuglase Kirjanduskeskuse teadurina (2002–2024). Alates 2024. aastast töötab ta Underi ja Tuglase Kirjanduskeskuses doktorant-nooremteadurina.
Liikmesus.
Pilv kuulub Eesti Kirjanike Liitu (sh oli 2012–2021 juhatuse/eestseisuse liige), Eesti Kirjanduse Seltsi (1997. aastast), Eesti Semiootika Seltsi (1999. aastast), ühendusse Erakkond ja üliõpilasseltsi Veljesto. Ta on olnud Eesti Kirjanduse Seltsi teadussekretär (1997–1999). 
Ta on ka Karl Ristikivi Seltsi (2002. aastast), Ene Mihkelsoni Seltsi (2018. aastast) ja Jaan Kaplinski Seltsi (2022. aastast) liige.
Alates 2006. aastast on ta Eesti Semiootika Seltsi väljaande Acta Semiotica Estica toimetuskolleegiumi liige.
Düsenteeria

Düsenteeria ehk šigelloos ehk verine kõhutõbi on nakkushaigus, mis kulgeb eelkõige jämesoole limaskesta kahjustuse ja kõhulahtisusega.
Enamasti esineb düsenteeria väikestel lastel, kõrgaeg jääb augusti ja oktoobri piiresse.
Klassifikatsioon.
RHK-10 alusel klassifitseeritakse šigelloosi järgmiselt:
Etioloogia.
Düsenteeria kutsuvad esile viis šigellabakterit: "Shigella dysenteriae", "Shigella flexneri", "Shigella boydii" ja "Shigella sonnei". Eri piirkondades on ülekaalus eri bakterid.
Kõigile neile bakteritele on iseloomulik suur vastupidavus väliskeskkonnale ja ülisuur infektsioossus.
Nakatumine toimub fekaal-oraalsel teel. Inimene puutub kokku nakkusallika väljaheidetega ning hügieeninõuete mittejärgimisel satuvad haigusetekitajad suu kaudu organismi või kantakse nad üle toiduainetele, mida ta hiljem tarvitab.
Patogenees ja kliiniline pilt.
Šigella jõuab suu kaudu jämesoolde ja tungib limaskestarakkudesse, kutsudes esile limaskestade turse, hüpereemia, haavandid, palaviku ja üldise halva enesetunde. Haigetel võib esineda ka kõhuvalu ning oksendamine ja sellega kaasnev iiveldustunne. Roe on vedela konsistentsiga ja sisaldab sageli erütrotsüüte. Roojamine võib olla valulik.
Ravi.
Düsenteeria raviks kasutatakse näiteks sulfoonamiidi koos trimetroprimiga või ampitsilliini, ofloksatsiini.
Profülaktika.
Profülaktika seisukohalt on oluline elementaarsetest hügieeninõuetest kinnipidamine, värskete juur- ja puuviljade pesemine, puhta joogivee tarbimine ning reostunud veekogudes viibimise vältimine.
Koolera

Koolera (ladina keeles "cholera") on äge nakkushaigus, mille tekitajaks on kooleravibrioonid ("Vibrio cholerae"). Nad on gramnegatiivsed, komakujulised bakterid, kes vajavad elutegevuseks aeroobset keskkonda. Nakatumine toimub fekaal-oraalsel teel. Koolera esineb eelkõige sooja kliimaga maades, kus sageli tarbitakse puhastamata joogivett ja pesemata toiduaineid. RHK-10 alusel klassifitseeritakse koolerat järgmiselt:
Patogenees ja kliiniline pilt.
Haigusetekitaja siseneb organismi suu kaudu ning kinnitub seejärel soole mikrohattudele, kus hakkab paljunema ning eritama enterotoksiini, mis viib vee ja elektrolüütide kaole hüpersekretsiooni näol.
Haigus algab enamasti kõhulahtisusega. Väljaheide on vedel ning paari tunni möödudes omandab hallikasvalge värvuse. Kõhulahtisusega kaasneb ka oksendamine, iiveldustunne võib puududa. Suur veekadu kutsub esile tugeva janu, kuid vedelikku tarbides oksendatakse see üsna pea välja. Haiguse raskema kulu korral võib päeva jooksul kaotatud vee kogus ulatuda 30 liitrini.
Haigus progresseerub kiiresti ja haige kehatemperatuur langeb. Tekivad krambid ning nahk omandab kahvatu tooni, kujunevad mikrotsirkulatsioonihäired. Lisaks sellele teravnevad näo piirjooned ning patsient muutub raugalikuks. Mineraalsoolade ja vee vähesuse tõttu kujuneb välja hüpovoleemiline šokk, tekib hapnikuvaegus ja see viib omakorda metaboolse atsidoosi väljakujunemisele.
Ravi ja profülaktika.
Koolera ravis on esmatähtis elektrolüütide vähesuse likvideerimine spetsiaalsete toitesegudega. Lisaks sellele manustatakse ka tetratsükliini ja gentomütsiini.
Kooleraepideemiad pole haruldased ning seetõttu tuleb haige võimalikult kiiresti hospitaliseerida ja panna karantiini. Nakatumise vältimiseks tuleb toiduained enne söömist korralikult pesta, samuti pidada kinni elementaarsetest hügieeninõuetest. Nakkusohtlikesse piirkondadesse sõitmise eel peab end kindlasti vaktsineerima.
Eesti rahvalaul

Nimetus "rahvalaul" (saksa keeles "Volkslied") pärineb Friedrich Reinhold Kreutzwaldilt.
Eesti rahvalaul jaguneb vanemaks rahvalauluks ja uuemaks rahvalauluks.
Vanem rahvalaul ehk regilaul.
Vanem rahvalaul ehk regivärsiline ehk regilaul tekkis kolmandal aastatuhandel eKr läänemeresoomlaste ja algbaltlaste rahvalaulu vastastikustel mõjutustel..
Regilaulul on kolm tähtsat komponenti: sõnad, viis ja esitus.
Regilaulu teksti iseloomustab algriim ja mõttekordus ehk parallelism. Värsis sisaldub neli värsitõusu ja -langust, mistõttu on seda nimetatud ka neljajalaliseks trohheuseks ("veere, veere, päevakene").
Regilaulu viis on lühike ja väikese ulatusega. Viis on valdavalt ühehäälne, ainult mõnel pool Lõuna- ja Kagu-Eestis kohtame mitmehäälsust. Regiviiside seas on palju rühmaviise, see tähendab, et ühte ja sama viisi kasutati mitme eri teksti jaoks (näiteks kiigetoon, karjatoon, pulmatoon).
Regilaulu esitavad tavaliselt eeslaulja ja koor vaheldumisi. Mõnikord lauldi ka üksi (näiteks karjaselaulud, hällilaulud), kaksi või üheskoos ilma eeslaulmiseta (näiteks sanditamislaulud), ka kahe koori vaheldumisega. Regilaule lauldi ilma pillisaateta. Lauljad olid põhiliselt naised, mehed mängisid rohkem pilli. Regilaulud levisid suuliselt põlvest põlve ja olid kollektiivne looming.
viisid on tavaliselt lihtsad (3-6 astet)
Uuem rahvalaul ehk lõppriimiline rahvalaul.
19. sajandil hakkas eesti rahvalaul muutuma. Valdavaks said lõppriimilised stroofilised rahvalaulud. Need laulud on välja kujunenud Euroopa muusika (eelkõige saksa, aga ka rootsi, soome, läti ja slaavi muusika) mõjutustel. Väga tugev mõjutaja oli populaarsust koguv akordilise saatega tantsumuusika. Üheks üleminekuvormiks vana ja uue rahvalaulu vahel olid nekrutilaulud (itkud poja sõjaväkke minekul).
Uuem rahvalaul on värsimõõdult ja viisilt regilauludest mitmekesisem ja neid on esitatud ka pillisaatega.
Põhitunnused.
Uuema rahvalaulu teksti põhitunnused on lõppriim ja salmid ehk stroofid. Sellise ülesehituse põhjuseks oli saksa tõlkekirjanduse mõju. Hulgaliselt leidub siirdevormilisi, mõlemate vormitunnustega laule. Tekst on jutustava sisuga. Võrreldes vanema rahvalauluga muutusid teemad, kuna ka mehed hakkasid rohkem laulma. Vanamoodne keel asendus uuega. Uuemat rahvalaulu iseloomustab kirjalik ülestähendus – laulikud ja salmikud.
Uuema rahvalaulu viisid muutusid pikemaks ja keerukamaks, rütmipilt mitmekesistus. Oli kahte sorti meloodiaid: saksa laenviisid (tundeküllased, lüürilised) ja tantsuviisid (polka, valss jt).
Uuemat rahvalaulu esitati üksi, harvem mitmekesi viiuli, lõõts- või torupilli saatel. Uuema rahvalaulu ülesanne erines regilaulu omast, uuemat laulu esitati ajaviiteks puhkeajal. Uuema rahvalaulu autor on teada või tema isik on tuvastatav.
Suveräänsete Riikide Liit

Suveräänsete Riikide Liit (vene keeles "Союз Суверенных Государств") oli planeeritav konföderatsioon, mille Mihhail Gorbatšov tahtis rajada NSV Liidu asemele. Liiduleping oleks sõlmitud 20. augustil 1991, kuid enne võttis Gennadi Janajev ette augustiputši. Kui see ebaõnnestus, asuti NSV Liidu likvideerimisele ja SRÜ moodustamisele.
26. novembril 2006 teatas Venemaa asevälisminister, et Venemaa kaitseb oma poliitilisi ja seaduslikke õigusi SRÜ ja postsovetlikus ruumis, mis viitab ilmselgelt SRL-ile ja Brežnevi doktriinile.
Struktuur.
Liiduriigis oleks olnud:
Underi ja Tuglase Kirjanduskeskus

Underi ja Tuglase Kirjanduskeskus on Eesti Teaduste Akadeemia teadus- ja arendusasutus, mis asub Tallinnas Toompeal Kohtu tänav 6 Eesti Teaduste Akadeemia hoones. 
Kirjanduskeskuse muuseumiosakond asub Nõmmel Väikese Illimari tänav 12. Majas elasid aastail 1933–1944 Marie Under ja Artur Adson ning aastatel 1944–1971 oli seal Elo ja Friedebert Tuglase kodu. 
Alates 1971. aastast antakse iga aasta 2. märtsil, kirjaniku sünniaastapäeval, kahele eesti kirjanikule Friedebert Tuglase novelliauhind. 
Underi ja Tuglase Kirjanduskeskus annab välja uurimuste sarju "Collegium litterarum", "oxymora", "Underi ja Tuglase Kirjanduskeskuse kultuuriloolised kogud", "Moodsa eesti kirjanduse seminar" ja Friedebert Tuglase "Kogutud teosed". 
1996. aasta veebruarikuus kuulutas haridusministeerium välja avaliku konkursi Underi ja Tuglase kirjanduskeskuse direktori ametikohale (aastateks 1996-2001). Konkursil kandideeris vaid Toomas Liiv ning tema ka valiti 25. märtsil kirjanduskeskuse uueks direktoriks. 
Seni oli kirjanduskeskuse direktori kohusetäitja Piret Kruuspere. 
Alates 2000. aastast on Kirjanduskeskuse direktor akadeemik Jaan Undusk.
Ajalugu.
1970. aastal pärandas Friedebert Tuglas oma vara Teaduste Akadeemiale sooviga asutada tema elukohas uurimiskeskus-muuseum. 1971. aastal asutatud Friedebert Tuglase Majamuuseum avati külastajaile 2. märtsil 1976. 
1993. aastal nimetati majamuuseum ümber Underi ja Tuglase Kirjanduskeskuseks. Sama aasta oktoobris ühinesid Keele ja Kirjanduse Instituudi kirjandusosakond ja Kirjanduskeskus uueks teadusasutuseks Eesti Teaduste Akadeemia Underi ja Tuglase Kirjanduskeskuseks.
Kirjanduskeskuse tegevussuunad.
Underi ja Tuglase Kirjanduskeskuse tegevuseks on eesti kirjakultuuri tekstide uurimine nii ajaloolises kui ka teoreetilises perspektiivis, eesti kirjasõna analüüs ajaloolise Balti kirjaruumi ja maailmakirjanduse kontekstis, kirjandus- ja kultuuriteoreetilise mõtte arendamine. Tähtis on veel eesti rahvuskirjanduse ja humanitaarse kirjasõna allikapublikatsioonide kirjastamine.
Fondid.
Kirjanduskeskuses on üle 41 000 säiliku Tuglase pärandvara – raamatukogu, kunstiteoste, fotode ja ajalehelõigendite kogud, memoriaalesemed. 1993. aastast alates asub seal ka Underi ja Adsoni raamatukogu. 2011. aastal kinkis Bostonis elanud kunsti- ja kirjanduskriitik Paul Reets Kirjanduskeskusele oma kultuuriloolise kogu.
Väljaanded.
Kirjanduskeskusel on neli väljaannete sarja : "Collegium litterarum" (kirjandusloolised uurimused), "oxymora" (teoreetilised uurimused), "Moodsa eesti kirjanduse seminar" (eesti kirjanduse võtmetekstide kommenteeritud kogu) ja muuseumi väljaanne "Underi ja Tuglase Kirjanduskeskuse kultuuriloolised kogud". Lisaks avaldatakse Kirjanduskeskuses ka Friedebert Tuglase "Kogutud teoste" sarja.
Seltskonnatants

Seltskonnatants on tantsimine kui seltskondlik ajaviide ja meelelahutus või sel eesmärgil tantsitav tants, eriti Lääne kultuuriruumi kontekstis. 
Varasem ajalugu.
Ajalooliselt tuntud seltskonnatantsud on olnud näiteks menuett, kadrill, polonees, masurka, valss jt. Mitmed neist olid välja arenenud rahvatantsudest. 
Seltskonnatantsud Eestis.
Eestis olid 19. sajandi lõpuks lisaks kohalikku päritolu rahvatantsudele tuntuks ja omaseks saanud välismaist päritolu seltskonnatantsud polka ja valss. Neile lisandusid krakovjakk ("krakowiak"), reinlender ("rheinländer"), tuustep ("two-step"), padespann ("pas d'espagne"), "pas de gras", padikaater ("pas de quatre"), aissa, minjoon ("mignon"), padipadinöör ("pas de patineur"), kikapuu ("cicapo", "kickapoo"), karoobuška ("коробушка"), subota ("суббота"), kuhaanuska ("куханушка"), vengerka jt. Paljud neist olid nn moetantsud, mille populaarsus ja tuntus jäid lühikeseks.
1920.–1930. aastad.
1920.–1930. aastatel läksid Euroopas ja Ameerikas moodi fokstrott ("foxtrot"), tango, tšarlston ("charleston"), boston ja simmi ("shimmy").
Seltskonnatantsud tänapäeval.
Tänapäeval peetakse seltskonnatantsude all tavaliselt silmas teatud kindlaid paaristantsu stiile, mis kujunesid enam-vähem praegusel kujul välja 20. sajandi alguse Inglismaal ning mida Nõukogude perioodil hakati nimetama peotantsuks. Neist tantsudest kümnes võisteldakse ka võistlustantsus ehk tantsuspordis. 
Klassikaliste peotantsudena on levinumad aeglane valss, fokstrott ja rumba, samuti Viini valss, tango, samba ja tšatša. Võrreldes võistlustantsuga kasutatakse lihtsamaid samme ja liikumisi. Lisaks võistlustantsudena tantsitavatele kindlatele standardtantsudele ja Ladina-Ameerika tantsudele tuntakse seltskonnatantsudena ka muid nagu salsa, mambo, "rock'n'roll", diskotants jt.
Madis Kõiv

Madis Kõiv (5. detsember 1929 Tartu – 24. september 2014 Tallinn) oli eesti kirjanik, füüsik ja filosoof.
Ta lõpetas 1948. aastal Tartu 1. Keskkooli. Ta õppis aastatel 1948–1953 Tartu Riikliku Ülikooli matemaatika-loodusteaduskonnas füüsikat.
Kõiv töötas Tallinna Polütehnilises Instituudis õppejõuna, TA Füüsika ja Astronoomia Instituudis ja TA Füüsika Instituudis vanemteadurina. Kirjutas artikleid tuumafüüsikast ja väljade kvantteooriast. 1991. aastast oli ta üks Analüütilise filosoofia seminari algatajatest ja eestvedajaist.
Ta oli 1994. aastal Tartu Ülikooli vabade kunstide professor.
1999. aastal valiti Kõiv Eesti Muusikaakadeemia audoktoriks teatri alal ning Tartu Ülikooli audoktoriks füüsika ja filosoofia alal.
Tema ilukirjandusteoseid on analüüsinud kirjandusteadlased Aare Pilv, Epp Annus jt. Ta oli Wellesto liige.
Teadustöö.
Kõiv kaitses 1960. aastal Tartu Riiklikus Ülikoolis kandidaadiväitekirja "Mesonite ja barüonite süstemaatika ja selle kasutus". 1960. aastast õpetas ta TRÜ-s teoreetilise füüsika ja loogika kursust.
Uurimisalad:
MAdis Kõiv püstitas koos kaastöötajatega uue väljateooria sümmeetriaprintsiibi – välja ja ruumi samaväärsuse ning mittelineaarse väljateooriavõrrandite hodograafinvariantsuse printsiibi.
Ta avaldas üle 50 teaduspublikatsiooni.
RHK-10

RHK-10 (Rahvusvaheline Haiguste Klassifikatsioon, 10. versioon, ladina keeles "Classificatio internationalis morborum", "CIM-10") on rahvusvaheline haiguste ja nendega seotud terviseprobleemide, epidemioloogia, sümptomite ja ebanormaalsete leidude ning kaebuste statistilise klassifikatsiooni kümnes versioon.
RHK on ingliskeelse akronüümi ICD ("The International Classification of Diseases") eestikeelne vaste ja tähendab rahvusvahelist haiguste klassifikatsiooni, sidekriipsuga number näitab versiooni numbrit.
Klassifikatsiooni eesmärk on võimaldada eri riikides eri aegadel kogutud suremuse ja haigestumuse andmete süstemaatilist registreerimist, analüüsimist, interpreteerimist ja võrdlemist. 
Haigused ja seisundid on jagatud 21 peatükki. Igal haigusel, häirel, vigastusel või seisundil on oma kood, mis koosneb tähest ja kahest numbrist, paljudel juhtudel saab lisada veel täpsustuse.
Klassifikatsioon teeb võimalikuks rahvusvahelise statistika koostamise.
Praegu kehtiv klassifikatsioon (10. versioon) on kasutusel alates 1992. aastast.
Ptk I – Teatavad nakkus- ja parasiithaigused (A00-B99)
Ptk II – Kasvajad (C00-D48)
Ptk III – Vere- ja vereloomeelundite haigused ning teatavad immuunmehhanismidega seotud haigusseisundid (D50-D89)
Ptk IV – Sisesekretsiooni-, toitumis- ja ainevahetushaigused (E00- E90)
Ptk V – Psüühika- ja käitumishäired (F00-F99)
Ptk VI – Närvisüsteemihaigused (G00-G99)
Ptk VII – Silma- ja silmamanuste haigused (H00-H59)
Ptk VIII – Kõrva- ja nibujätkehaigused (H60-H95)
Ptk IX – Vereringeelundite haigused (I00-I99)
Ptk X – Hingamiselundite haigused (J00-J99)
Ptk XI – Seedeelundite haigused (K00-K93)
Ptk XII – Naha- ja nahaaluskoe haigused (L00-L99)
Ptk XIII – Lihasluukonna ja sidekoehaigused (M00-M99)
Ptk XIV – Kuse-suguelundite haigused (N00-N99)
Ptk XV – Rasedus, sünnitus ja sünnitusjärgne periood (O00-O99)
Ptk XVI – Sünniperioodis tekkivad teatavad seisundid (P00-P96)
Ptk XVII – Kaasasündinud väärarendid, deformatsioonid ja kromosoomianomaaliad (Q00-Q99)
Ptk XVIII – Mujal klassifitseerimata sümptomid, tunnused ja kliiniliste ning laboratoorsete leidude hälbed (R00-R99)
Ptk XIX – Vigastused, mürgistused ja teatavad muud välispõhjuste toime tagajärjed (S00-T98)
Ptk XX – Haigestumise ja surma välispõhjused (V01-Y98)
Ptk XXI – Tervise seisundit mõjustavad tegurid ja kontaktid terviseteenistusega (Z00-Z99)
Sarandë ringkond

Sarandë ringkond on 2. järgu haldusüksus (ringkond) Albaania lõunaosas Vlorë maakonnas.
Ringkonna keskus on Sarandë linn. 
Ringkonna pindala on 730 km². Elanike arv on 2001. aasta aprilli rahvaloenduse järgi 35 235 (1993. aasta jaanuari rahvaloenduse järgi 53 700). 
Sarandë ringkonnas on Konispoli asula (lõunapiiri ääres), puhkekoht Ksamil ja arheoloogiamälestis Butrint. 
Ringkonnas on suur kreeka vähemuse osakaal. Uuskreeka keel on Sarandë ringkonnas ametlikult tunnustatud keel. 
Rannikul elab ka aromaane.
Sarandë ringkonnast pärit autode numbrimärgil on tunnus SR.
Kavajë ringkond

Kavajë ringkond oli 2. järgu haldusüksus (ringkond) Albaania lääneosas Tirana maakonnas.
Halduslikult jagunes 2 linnaks ja 8 vallaks. Ringkonna keskus oli Kavajë linn.
Ringkonna elanike arv oli 2003. aasta andmetel 78 415.
Artikkel

"Vikipeedia artikli kohta vaata "
Artikkel (ladina "articulus") on sõna, mis on kasutuses mitmes tähenduses:
Alam-Pedja looduskaitseala

Alam-Pedja looduskaitseala on looduskaitseala Võrtsjärvest kirdes. Kaitseala territoorium paikneb Tartu, Jõgeva ja Viljandi maakonnas ning selle pindala on 343 km².
Alam-Pedja looduskaitseala on rajatud Eestimaa Looduse Fondi ettepanekul 1994. aastal. Alates 1997. aastast on Alam-Pedja looduskaitseala Ramsari konventsiooni alusel kaitstav rahvusvahelise tähtsusega märgala.
Kaitseala asub kunagise Võrtsjärve nõos, mis 7500–10 000 aastat tagasi oli suures osas veega kaetud. Kaitseala piirid kulgevad valdavalt mööda jõgesid: põhjapiiriks on Pedja, Umbusi ja Pikknurme jõgi, idas Laeva jõgi, lõunas Emajõe luha lõunaserv ning läänes Pedja ja Põltsamaa jõgi.
Põhieesmärgiks on loodusliku mitmekesisuse kaitse ökosüsteemides, tagades võimalikult suurel määral kaitsealuste liikide ja elupaikade kaitse ning metsa- ja sookoosluste loodusliku arengu ja niidukoosluste püsimise.
Kaitsealal asub Palupõhja looduskool.
Loodus.
Huvitavad on Suure Emajõe 55 vanajõge, kuhu tulevad kudema paljud Võrtsjärve ja isegi Peipsi kalad. Rände ajal on Emajõe luht täis uju- ja sukelparte ning luiki. Meri- ja kalakotkaidki näeb sel ajal sageli. Luhaäärsetes metsades pesitseb rohkesti väike-konnakotkaid, kuid seal võib kohata ka suur-konnakotkast ja rabade kohal kaljukotkast. Jõeluhtadel pesitseb rohkesti rohuneppe.
Loodusrajad.
Kaitsealaga tutvumiseks on rajatud kolm loodusrada:
Dievturība

Dievturība on Lätis 1920. aastate teisel poolel algatatud läti rahvausundil ja mütoloogial põhinev uuspaganlik rahvuslik usuline liikumine; analoogiline taarausule Eestis. 
"Dievturība" rajajaks oli kunstnik, harrastusajaloolane ja -folklorist Ernests Brastiņš (1892–1942). Nimetus tuleneb Brastiņši loodud sõnast "dievturis" – jumalapidaja, jumalaomaja.
"Dievturība" on monoteistlik-henoteistlik religioon – austatakse üht (pea)jumalat (Dievs) ning kõik ülejäänud jumalused on tema aspektid. Lisaks usutakse alamate vaimolendite olemasolu. Nii jumalad kui muud kujutelmad esinevad maagilise arvu kolme kaupa. Inimene usutakse koosnevate kehast ("miesa"), astraalkehast ("velis") ning hingest ("dvēsele"). Viimase annab inimesele jumal ning pärast keha surma naaseb see jumala juurde, samas kui astraalkeha jääb mõneks ajaks keha ligidusse ja lõpuks haihtub. 
"Dievturība" õpetuse aluseks on oma katekismus – "Cerokslis", milles on 120 küsimuse ja vastuse vormis kirja pandud tähtsamad usulised põhimõtted koos viidetega läti rahvalauludele dainadele. Usulisteks käitumisnormideks on harmoonia ja mitmesuguste vooruste (headus, mõistlikkus, armastusväärsus, aukartus jt) taotlemine; õpetus on elujaatava iseloomuga. Usulisteks toiminguteks on palvetused, ohverdamised, tähepäevade pidamine ning muud rituaalid, mida toimetatakse tihti vabas õhus looduskaunites paikades, nn Māra kirikutes. Koguduse liikmed kutsuvad üksteist kaimudeks ja sõpradeks; on ka toetajaliikmed, kellel puudub koguduses hääleõigus. Sümboliks on Māra rist ehk ristide rist (läti keeles "krustu krusts", tuntud ka kui taasrist). 
Peamised palveldavad jumalad:
Lisaks austatakse vähemaid jumalusi nagu Jūras māte (Mere-ema), Ūdens māte (Vete-ema), Upes māte (Jõe-ema).
Maakeel

Maakeel on eesti, lõunaeesti ja vadja keele varasem nimetus kõnelejate endi tarvituses, samuti kui "maarahvas" on tähendanud eestlasi ja "maatõugu hobune" tähendab Eesti kohalikku hobusetõugu. 
Nimetust "eesti keel" hakkas 19. sajandi keskpaigale omase demokratiseerumise ning rahvusliku eneseteadvuse puhangu laineharjal eestlaste hulgas ulatuslikumalt propageerima Johann Voldemar Jannsen, tarvitades muu hulgas üleminekuvormina ka väljendit "eesti maakeel".
Etümoloogiaid ja seletusi.
Maakeele ja maarahva nimetused on polüvalentsed ja mitmetimõistetavad, mis on tinginud ajaloo vältel nimetuste erinevate etümoloogiate, rahvaetümoloogiate ja muude seletuste tekkimist.
Universaalne põlisrahva endanimetus.
Sõna "maa" võib siin tähendada nii maapinda, millel maakeelt kõnelev maarahvas elab, kui ka "maapealset" keelt. Oma maad mitte valitsevate ning välisilmaga vähe suhtlevate põlisrahvaste endanimetusena on "maakeel" olnud kasutusel ka väljaspool eestlaste asuala.
Paralleelid teistes läänemeresoome keeltes.
Põhjaeestlastele keeleliselt lähedasimad vadjalased oma keele kohta kasutanud nimetust "maa tšeeli". Kuramaa liivlased nimetasid end aga randlasteks ja kalameesteks, põllumeestest lätlasi aga maameesteks.
Balti tõlkelaen.
Riho Grünthal on esitanud oma raamatus "Livvistä liiviin" teooriaid, mis ühendavad nimesid "Suomi", "Häme" ja "sámi", viies need tagasi balti tüvele, mis tähendab maad (tänapäeva läti keele "zeme"; asjakohastest toponüümidest esineb näiteks Zemgale ja Žemaitija nimes). Ühtlasi on arvatud "maakeele" ja "maarahva" nimetusi tõlkelaenudeks samast balti sõnast.
Maal, mitte linnas kõneldud keel.
Võimaliku tähendusena Eesti alal on tähenduseks pakutud ka 'maal, st mitte linnades kõneldav keel', lähtudes arusaamast, et linnu hakkasid rajama ja ehitama alles sakslased ning hiljem lisandusid linna vähem või rohkem privilegeeritud ülemkihtidesse ka muude mittepõlisrahvaste esindajad rootslased, venelased, kusjuures pikka aega oli Liivimaa provintside linnades valdav saksa keel. 
Keskaegne tõlkelaen saksa keelest.
Keskaja saksa etümoloogia on välja pakkunud Jürgen Beyer. Maakeeleks ("Landsprache") ei nimetatud Baltimail sugugi mitte üksnes eesti keelt ning maakeele tähenduse osas tuli ajas ja ruumis ette muutusi. Nii oli Liivimaal kuni kubermangu likvideerimiseni kaks maakeelt – lõunaosas läti ning põhjaosas (lõuna)eesti keel.
Muid seletusi.
Feodaalühiskonnas on sõnal "maakeel" halvustav tähendus, sest maakeel vastandub lihtrahva keelena ühele või mitmele ülemkihi keelele, mida siis alati eraldi oma etnonüümi järgi nimetatakse (Eesti alal siis saksa keele kõrval näiteks rootsi ja vene).
Tiitelleht

Tiitelleht on raamatu, muu trükise või dokumendi alguses olev lehekülg, millel on autori nimi (autorite nimed), teose pealkiri ja ilmumisandmed (väljaandja nimi või logo, ilmumise koht ja aasta).
Raamatu tiitellehel võib lisaks olla muid andmeid:
Mahukates ja erikujundusega raamatutes võib põhitiitellehele eelneda lisatiitel ehk eestiitel, millel on harilikult üksnes teose pealkiri. Mitmeköitelistes ja sariväljaannetes kasutatakse peegeltiitlit ehk vastaktiitlit (põhitiitlit kandva lehekülje vastakleheküljel); peegeltiitlil on siis andmed kogu teose või sarja kohta ja põhitiitlil köite enda tiitelandmed. Peegeltiitlina võib esitada tõlketeostel algupärandi andmed ja kakskeelsetel raamatutel tiitelandmed teises keeles. Kui tiitellehe vastakküljendil on illustratsioon, näiteks autori portree, nimetatakse seda frontispissiks.
Kataloogikaart

Kataloogikaart on kaartkataloogi osaks olev sedel, millele on kantud andmehulgas või kogus orienteerumiseks vajalik teave. 
Raamatukogudes, arhiivides, muuseumides jm kasutatavad kataloogikaardid sisaldavad trükise, dokumendi või muu säiliku või selle osa (nt artikli) kirje. Rahvusvahelise standardi järgi kasutatakse raamatukogudes, arhiivides jm kataloogikaarte, mille mõõtmed on 12,5×7,5 cm.
Kirje

Kirje on informaatikas terviküksusena käsitletav andmeelementide kogum või andmetüüp; kirje võib olla andmebaasis andmeobjektiks.
Bibliograafiakirje

Bibliograafiakirje ehk bibliokirje on reeglipäraselt esitatud bibliograafiaandmete kogum, mis võimaldab kirjeldatavat dokumenti täielikult identifitseerida. Bibliograafiakirje on bibliograafilise sisu ja otstarbega kirje, mis võib esineda üksi või bibliograafianimestikus.
Bibliograafiakirje on vajalik ja piisav trükise lühiiseloomustamiseks ning otsimiseks/leidmiseks. Trükist iseloomustavad andmed:
Need andmed tuleb kirjes esitada kindlas järjekorras. Andmete eraldamiseks kasutatakse teatud märke: punkt, koma, koolon, ümarsulud, kaldjoon(ed).
Nefroloogia

Nefroloogia on sisemeditsiini eriala, mis tegeleb primaarsete ja sekundaarsete neeru- ja kuseteede haiguste ennetamise, diagnostika ja raviga.
Nefroloogiliste haiguste loend.
G.
Glomerulaarhaigused
H.
Hüperurikeemiline nefropaatia
K.
Koldeline nefriit - 
Krooniline glomerulonefriit - 
Krooniline neerupuudulikkus
M.
Membranoproliferatiivne glomerulonefriit
N.
Neeruamüloidoos - 
Neerutuberkuloos - 
Neeruveeni tromboos
P.
Proliferatiivne glomerulonefriit – 
Püelonefriit
R.
Ravimnefropaatiad
T.
Tsüstiit -
Tsüstneer
V.
Vaskulaarne nefroskleroos
Ä.
Äge glomerulonefriit - 
Äge neerupuudulikkus
Lookus

Lookus (ladina sõnast "locus" 'koht') on klassikalises geneetikas kromosoomi piirkond, kus paikneb mingi geen. Tänapäeva geneetikas mõistetakse lookuse all mingil viisil (harilikult alleelse muutlikkuse järgi) iseloomustatavat kromosoomi- või DNA-molekuli lõiku, milles paikneb kindel geen või mis tahes muu eristatav nukleotiidijärjestus. Populatsioonigeneetikas kasutatakse termineid "lookus" ja "geen" sageli sünonüümidena.
Jubaland

Jubaland ("Jubbaland", itaalia keeles "Oltre Giuba") on Somaalia edelapoolseim, Keeniaga piirnev osa, mida ülejäänud Somaaliast eraldab Juba jõgi. Jubaland on kuulutanud end iseseisvaks.
Jubalandi piir ülejänud Somaaliaga on täpselt määratlemata. Jubalandi pindala on umbes 87 000 km². Pealinn on Kismaayo, mis asub Juba jõe suudmes. Jubaland on asustatud peamiselt darodite hulka kuuluvate ogadenide ja marehanidega, kes elavad peamiselt Etioopias.
Algselt oli Jubaland Keenia osa, kuid Suurbritannia loovutas 29. juunil 1925 Jubalandi Itaaliale tasuks toetuse eest Esimeses maailmasõjas. 30. juunil 1926 ühendati Jubaland Itaalia Somaalimaaga, mis vabanes koloniaalsõltuvusest 1960.
Jubaland kuulutas end iseseisvaks 1998 ja tema praegune seisund on ebamäärane. Mõnedel andmetel allub Jubaland aastast 2001 Somaalia keskvalitsusele.