Jaan Jensen

Jaan Julius Jensen (pseudonüüm Sen-Sen; 16. september (vkj)/ 29. september 1904 Rõusa, Uue-Vändra vald, Vändra kihelkond, Pärnumaa – 27. juuli 1967 Tallinn) oli eesti karikaturist ja raamatugraafik.
Kohaliku algkooli lõpetamise järel õppis ta 1918–1920 Pärnu gümnaasiumis ja 1920–1924 Tallinnas Kaarli koguduse eragümnaasiumis. Joonistamist õppis ta 1923–1924 Tallinnas EKKKÜ stuudios August Janseni ja Peet Areni juures.
Aastatel 1924–1932 töötas ta Tallinna kinodes reklaamikunstnikuna. Tema karikaturistikarjäär algas 1928. aastal Uudislehes, kus ta avaldas värvika tüübistikuga ühiskonnakriitilisi pilapilte. 
Järgnes elu vabakutselise kunstnikuna. Tema karikatuure ilmus muu hulgas huumoriajakirjas Anekdoodid ja naljad (1929–1932), ajalehtedes Meie Hääl (1931), Muusikaleht (1930), Olion (1935), Päevaleht (1939) Töölisteater (1936). 1941. aastal oli ta ajalehe Sovetskaja Estonija karikaturist.
Nõukogude–Saksa sõja ajal viibis ta Nõukogude tagalas Jaroslavlis, kus osales Eesti Nõukogude Kunstnike Liidu asutamises. 
Aastatel 1943–1946 töötas ta algul Moskvas, seejärel Leningradis ja Tallinnas ajalehe Rahva Hääl kunstnikuna, seejärel (1945–1946) ajakirja Pikker karikatuuriosakonna juhatajana. 
Aastatel 1946–1950 oli ta Tallinna Riikliku Tarbekunsti Instituudi õppejõud ning Eesti kunstielu üks organiseerijaid. Aastatel 1950–1962 kuulus ta Kunstifondi juhatusse ning 1962–1967 oli Eesti NSV Kunstnike Liidu juhatuse esimees. 1963. aastal oli ta NSV Liidu Kunstnike Liidu juhatuse sekretär. 
Jaan Jensen on Eesti esimene karikaturist, kes sai 1963. aastal Eesti NSV rahvakunstniku nimetuse.
Looming.
Jaan Jensen kujundas ka palju lasteraamatuid (näiteks Boriss Žitkovi „Jutte loomadest", „Üle õue õunapuu", Felix Kotta „Vares, vaga linnukene", „Tark mees taskus"), kuid peamiselt joonistas siiski karikatuure. 
Tema peateemad olid välispoliitiline satiir ja Nõukogude ühiskonnas esinevad väärnähtused. Nõukogude–Saksa sõja ajal sai tema loomingu peateemaks fašismivastasus (sari "Sakslaste „uus kord" Eestis enne ja nüüd"). Fašismi häbimärgistas ta kuni Nürnbergi protsessini.
Hiljem hakkas joonistama imperialismivastaseid karikatuure ja naeruvääristama Eesti omariiklust. Loomingus paistsid silma sellised teemad nagu argielu väärnähtused, bürokraatia, omakasuhimu ning tölplus, kõik sotsiaalsed ja poliitilised probleemid (sari "Igandite invaliide", 1961).
Pärast karikatuurikogumike "Lehekülgi Eesti iseolemise ajaloost" ja "Uutmoodi riigipirukas – kaklus vanaviisi" ilmumist leidsid Nõukogude kunstikriitikud, et Jaan Jensen on kompositsioonis leidlik kunstnik, kes kasutab teravmeelselt atribuute ja evib sügavat satiirilist psühhologismi ja on seega Nõukogude võimu jaoks usaldusväärne karikaturist.
1960. aastal ilmus temalt karikatuurikogumik „Vastukarva", 1967. aastal „"Karikaturõ i sharzhi"". Kirjagraafikuna tegi Jensen stiilseid plakateid, kutsekaarte, auaadresse. Samuti on ta illustreerinud lasteraamatuid, 
Esimesed näitused, kus ta oma teoseid eksponeeris, olid aastail 1932 ja 1933. Korduvalt on ta esinenud näitustel nii Moskvas kui ka Tallinnas ja mujal Eestis. Jüriöö ülestõusu 600. aastapäeva näitusel osalemise eest pälvis ta 1947. aastal Nõukogude Eesti preemia. 
Mälestuse jäädvustamine.
Aastatel 1982–1988 anti välja Jaan Jenseni raamatugraafika aastapreemiat.
Isiklikku.
Aastatel 1948–1957 veetis Jaan Jensen suved Tuhalas Möldri (Vesiveski) talus. Tuhalas tutvus ka oma teise abikaasa Erika-Lisette Jenseniga (sündinud Päärt; 1910–1991). Tuhalas on ta maalinud kauneid loodusvaatelisi maale.