Alamsaksa laenud eesti keeles

Alamsaksa laenud on alamsaksa, täpsemalt peamiselt keskalamsaksa keelest eesti keelde laenatud sõnatüved. Eesti keeles on palju alamsaksa päritoluga sõnu. Keelt vahendasid eestlastele 13. sajandil Eesti ala vallutanud ristisõdijad ja seejärel saabunud vaimulikud, ametnikud, kaupmehed, käsitöölised. Pikaks ajaks sai alamsaksa keel ametliku keele staatuse, kuni 16. sajandi teisel poolel ülemsaksa keel teda välja tõrjuma hakkas. 
Alamsaksa laenud on eesti kirjakeele suurim laenurühm: Huno Rätsepa järgi on neid 771–850, 2012. aasta Eesti etümoloogiasõnaraamatu andmetel 477–656. Laensõnade iseloom peegeldab keskaegse Euroopa elukorralduse tulekut Eesti alale, nende hulgas on esemete, tööriistade, elukutsete jm nimetusi. Alamsaksa laene on palju juba 16.–17. sajandi eesti kirjakeeles.
Alamsaksa laenud on näiteks järgmised sõnad (tüved): arst, haamer, ingel, kool, köök, naaber, püss, õli, üür.
Kategoriseerimine.
Eesti keeles olevate alamsaksa laensõnade hulgas on palju sõnavara seoses nii usu-, haridus- ja linnaelu uuendustega kui ka ühiskonna ja majandusega. Alamsaksa keelest on eesti keelde juurde tulnud ka taimede, loomade, toiduainete, töövahendite, ametite ja tarbeesemete nimetusi. Eesti keelde on lisandunud nii palju alamsaksa laensõnu, et neid esitatakse tavaliselt teemade kaupa. Mõned kategooriad on näiteks: 
Tulekuaeg.
Alamsaksa laensõnade tulekut eesti keelde saab dateerida, kui vaadata vana kirjakeelt, vana käsikirjakeelt ja arhiivisäilikuid. 
Vana kirjakeel.
Eesti kirjakeele kõige vanemad trükised annavad konkreetse ajalise orientiiri. Paljud laenatud sõnad olid eesti keeles olemas hiljemalt 16. või 17. sajandil, sest neid leiab sellel ajal välja tulnud tekstidest, näiteks Wanradti ja Koelli katekismusest (1535), Joachim Rossihniuse kirikukäsiraamatust (1632), Heinrich Stahli (1637), Johannes Gutslaffi (1648) või Heinrich Gösekeni grammatikast (1660). Kuigi Johannes Gutslaff ja Joachim Rossihnius kasutavad tolleaegset Tartu kirjakeelt ning ülejäänud autorid omaaegset Tallinna kirjakeelt, tunduvad tänapäeval nende tekstid üldkirjakeelsed.
1535. aastal pandi kirja näiteks "altar", "ingel" ja "sakrament". 1632. aastal esinesid esimest korda kirjakeeles näiteks "kaamel", "pung", "pütt", "seep" ja "teener". 1637. aastal pandi esimest korda kirja "kants", "kihvt", "kipper", "kook" ja "krae". 1648. aastal tulid kirjakeeles kasutusele näiteks "kaaluma", "kriit", "mold", "müts" ja "sinep"; enne 1656. aastat "elevant". 1660. aastal ilmnesid eesti kirjakeeles esimest korda näiteks "aam", "ingver", "kruvi" ja "köösner".
Vana käsikirjakeel.
Valdav osa varasematest laensõnadest on arvatavasti eesti keelde jõudnud suuliste laenudena ning enamik nendest on ka püsima jäänud. Alamsaksa keelest hakati sõnu eesti keelde laenama sajandeid enne nende kirjapanemist, kuna eesti kirjakeel on suhteliselt uus. Selle tõttu saab vana käsikirjakeele põhjal määrata laenatud sõna esimese kasutuskorra eesti trükisõnas. Enamik vanu kirjutisi pole aga trükikirjas avaldatud. Üha enam tekstolooge ja leksikograafe on hakanud avalikkusele kättesaadavaks tegema arhiivis olnud kirjutisi.
Arhiivisäilikud.
Kuigi osa tekste on avaldatud, on enamik arhiivides olevat kirjasõna avalikuks tegemata. Selle tõttu tuleb otsida andmeid avaldamata materjalide kohta arhiividest või uurimustest, kus on arhiiviandmed juba kasutusele võetud.