tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Vahenurme mõis

Vahenurme mõis (saksa keeles "Wahhenorm") oli rüütlimõis Pärnu-Jaagupi kihelkonnas Pärnumaal.
Mõisast on teateid alates 18. sajandi algusest. Mõis kuulus 18. sajandist Vahenurme Ulrichitele, kelle suguvõsaliin algas Preisimaalt pärit Johann Andreas Ulrichiga (1687−1751), kes teenis leitnandina Preisimaa sõjaväes. 1732. aastal rändas ta Peterburi ja astus Venemaa teenistusse. Oma viimastel eluaastatel teenis ta alampolkovnikuna Pärnu garnisonis. Tema vanem poeg major Johann Ludwig Ulrich (u 1722−1793) tõusis 1770. aasta paiku teenistuse kaudu aadliseisusse. ja abielu kaudu Ursula Margarethe von Dohreniga (1740−1801) omandas ta Vahenurme mõisa, mille tema poeg kapten Kornelius Eduard von Ulrich (1770−1844) müüs 1816. aastal, Reinhold Magnus von Nasackinile.
Vee mõis

Vee mõis (saksa keeles "Wehof") oli riigimõis Pärnu-Jaagupi kihelkonnas Pärnumaal. Nüüdisajal jääb mõis Pärnu maakonda Põhja-Pärnumaa valda.
Mõis rajati 17. sajandil. Mõis oli kogu oma eksisteerimise aja riigimõis.
Aastal 1989 mõis põles, seejärel on ta varemeis.
Kõpu mõis (Reigi)

Kõpu mõis (saksa keeles "Köppo") oli Kõrgessaare mõisa karjamõis (varem iseseisev rüütlimõis) Reigi kihelkonnas tänapäeva Hiiumaa vallas Hiiumaa lääneküljel, mis varem kuulus Läänemaa alla. 
Kõpu mõisa ase ei ole kultuurimälestisena kaitse all, kuid tegemist on pärandkultuuriobjektiga. 
Mõisast on säilinud majaalune võlvitud lagedega kelder ja korstna vare, samuti kõrvalasuva hoone kelder ning mõisa ümbritsevad põlispuud. Mõisatallid jäävad Ojakülla. 
Mõisaasemest lõuna pool asub Kõpu alumine kalmistu.
Lauka mõis

Lauka mõis (saksa keeles "Lauk", ka "Lauck") oli Hiiumaal asuva Kõrgessaare mõisa kõrvalmõis Reigi (Roicks) kihelkonnas ajaloolisel Läänemaal. Nüüdisajal jääb mõisa asukoht Hiiu maakonna Hiiumaa valla Lauka külla.
Hooned.
Lauka mõisal oli peahoone ja kõrvalhooned. Puidust peahoone esise väikese auringi ääres asetsesid tähtsamad kõrvalhooned. Lauka mõisa südamesse viis 750 meetri pikkune sihitee, mis oli kujundatud alleena. Peahoone ja mitmed kõrvalhooned on praeguseks hävinud, neist on säilinud varemed. Tänapäeval on säilinud vaid mõisa moonakatemaja ja ait.
Ait ehitati 19. sajandi I poolel paekivist ja on lubjatud seintega. Hoone oli algselt poolkelpkatusega.
Moonakatemaja on rajatud 18. sajandi teisel poolel. See on ehitatud puidust rõhtpalkseintega ja kõrge kelpkatusega, mis hiljem kaeti eterniidiga. Aknad on väikesed. Hoonel on mantelkorsten.
Lauka mõisas tegutses 18. sajandil ka Lauka tellisetehas.
Ajalugu.
Lauka mõis oli rajatud Saare-Lääne piiskopkonna alale – võimalik, et kaitseks mereröövlite eest. Mõisakohta on esmamainitud 1552. aastal, kui Diedrich von Fahrenbech (Fahrensbach) ostis selle Mathias von Langeni leselt. Diedrich von Fahrenbechi tütar Anna abiellus enne 1592. aastat Jürgen Peetziga, kelle teine abikaasa Margaretha Holstfer (Holstfern) pärandas lesena 17. märtsil 1658 koostatud testamendiga Lauka mõisa Kukruse mõisniku Gerhard Lode abikaasale Anna Maria von Treydenile. 1677. aastal pantis mõisa Axel Julius De la Gardie Hiiumaa Hauptmanni Joachim Transehe lesk Brigitta Grönbeck, 1678. aastal Gustav von Clodt ja 26. oktoobril 1696 Hiiumaa foogt Hans Becker.
1715. aastal omandas mõisa major David Philipp Herzog, 1718. aastal tema lesk Sophia Christina Herzog, kes 25. juulil 1751 loovutas mõisa Reigi pastorile Jonas Glanströmile 2753 riigitaalri eest. Glanström loovutas mõisa omakorda 18. mail 1753 major Adam von Borningile. 1765. aastal sai omanikuks Friedrich Borning, kes 30. juunil 1776 pantis mõisa 12 500 rubla eest assessor Woldemar Konrad von Ungern-Sternbergile 40 aastaks 12 500 rubla eest, kuid Ungern-Sternberg loovutas 11. mail 1776 pandi 12 500 rubla eest kapten Moritz von Pistohlkorsile. 1. märtsil 1781 müüs ooberst Georg Heinrich von Erdmann mõisa kammerhärra parun Otto Reinhold Ludwig von Ungern-Sternbergile 14 500 hõberubla eest. Pärast Ungern-Sternbergi surma sai 20. juulil 1811 mõisa omanikuks leitnant Eduard von Ungern-Sternberg 80 000 hõberubla ja 80 000 bankorubla eest. 6. märtsil 1858 müüs parun Eduard von Ungern-Sternberg Kõrgessaare ja Lauka mõisa maanõunik krahv Reinhold von Stackelbergile 120 000 rubla eest. Pärast Stackelbergi surma päris mõisa 1. märtsil 1870 tema õde Adele von Ungern-Sternberg, kes kinkis 1900 Kõrgessaare ja Lauka mõisa oma pojale Ewald von Ungern-Sternbergile. 1907 omandas mõisa Eugenie Bodarevskaja 3 276 800 rubla eest. 1913. aastal sai mõisa omanikuks Vene Talurahva Põllupank.
Orava mõis (Tarvastu)

Orava mõis (saksa keeles "Orrawa") oli Kuressaare mõisa kõrvalmõis Tarvastu kihelkonnas Viljandimaal.
Saare mõis (Tarvastu)

Saare mõis (saksa keeles "Saaremois") oli riigimõis Tarvastu kihelkonnas Viljandimaal.
Saare mõis rajati arvatavasti 18. sajandi lõpul Tarvastu mõisast eraldatud alast.
Savi mõis

Savi mõis (saksa keeles "Sawi") oli Kuressaare mõisa kõrvalmõis Tarvastu kihelkonnas Viljandimaal.
Tarvastu kirikumõis

Tarvastu kirikumõis (saksa keeles "Pastorat Tarwast") oli kirikumõis Tarvastu kihelkonnas Viljandimaal. Nüüdisajal jääb mõis Viljandi maakonda Viljandi valda.
Uue-Suislepa mõis

Uue-Suislepa mõis (saksa keeles "Neu-Suislep") oli rüütlimõis Tarvastu kihelkonnas Viljandimaal. Nüüdisajal jääb mõis Viljandi maakonda Viljandi valda.
Mõis asutati 1796 Vana-Suislepa mõisast eraldatud aladest.
Eesti NSV ajal tegutses mõisahoones Suislepa 8-klassiline kool.
Vana-Suislepa mõis

Vana-Suislepa mõis (saksa keeles "Alt-Suislep") oli riigimõis Tarvastu kihelkonnas Viljandimaal.
Mõis rajati 17. sajandi lõpul.
1796 eraldati Vana-Suislepa mõisast Uue-Suislepa mõis.
Vooru mõis

Vooru mõis (saksa keeles "Worroküll") oli riigimõis Tarvastu kihelkonnas Viljandimaal. Nüüdisajal jääb mõis Viljandi maakonda Viljandi valda.
Mõis rajati 17. sajandil.
Eikla mõis

Eikla mõis (saksa keeles "Euküll") oli rüütlimõis Kaarma kihelkonnas Saaremaal. Nüüdisajal jääb mõis Saare maakonda Saaremaa valda.
Mõis rajati 17. sajandil. 
Eikla mõis (saksa k "Euküll") loodi 17. sajandil. Algul kuulus mõis von Nolckenitele, hiljem oli aga von Ekesparrede aadliperekonna omanduses. Nende valdusse jäi mõis kuni 1919. aasta võõrandamiseni.
Elme mõis

Elme mõis (saksa keeles "Magnushof") oli rüütelkonnamõis Kaarma kihelkonnas Saaremaal. Nüüdisajal jääb mõis Saare maakonda Kaarma valda.
Mõisa asutas pärast 1560. aastat Meedla mõisast alles jäetud ala baasil Taani hertsog Magnus. Tema järgi sai mõis ka saksakeelse nime (Magnushof). Aastani 1798 oli mõisal riigimõisa staatus ja seejärel sai mõisa omanikuks Saaremaa rüütelkond.
Haamse mõis

Haamse mõis (saksa keeles "Hanpus") oli riigimõis Kaarma kihelkonnas Saaremaal.
Haamse mõis rajati 1731–1738 Elme mõisast eraldatud alast.
Kaarma-Loona mõis

Kaarma-Loona mõis (saksa keeles "Klausholm") oli rüütlimõis Kaarma kihelkonnas Saaremaal. Nüüdisajal jääb mõis Saare maakonda Kaarma valda.
Mõis asutati 16. sajandil. Mõisa eestikeelne nimi tuleb Lodedelt, kes olid keskajal mõisa omanikud. 1574. aastal siirdus mõis Taani kuninga Frederik II Saaremaa asehalduri Claus von Ungerni omandusse, kelle eesnimest pärineb mõisa saksakeelne nimi. Hiljem kuulus Kaarma-Loona mõis Bergidele, alates 1735. aastast aga von Güldenstubbedele (Moskva tsaaririigi Saaremaa ökonoomiakomissarile ja Saaremaa maanõunikule Peer Anton von Güldenstubbele (1671−1757), Johann Gustav von Güldenstubbe (1700–1739)) ja von Ditmarite omanduses,
1919. aastal kuulus mõis Saaremaa maanõunik Odert von Pollile (1869−1935).
Kaarma-Suuremõisa mõis

Kaarma-Suuremõisa mõis (saksa keeles "Karmel-Großenhof") oli rüütelkonnamõis Kaarma kihelkonnas Saaremaal.
Mõisast on teatud alates 16. sajandi keskpaigast. Mõisa omanik oli Saaremaa rüütelkond.
Laadjala mõis

Laadjala mõis (saksa keeles "Ladjall") oli rüütelkonnamõis Kaarma kihelkonnas Saaremaal. Nüüdisajal jääb mõis Saare maakonda Kaarma valda.
Mõis asutati umbes 1740 Elme mõisast eraldatud alast. Mõis oli aastani 1798 riigi käes (riigimõis). Seejärel sai mõisa omanikuks Saaremaa rüütelkond.
Meedla mõis

Meedla mõis (saksa keeles "Medel") oli rüütlimõis Kaarma kihelkonnas Saaremaal.
Mõisast on teateid alates 1560. aastast.
Mullutu mõis

Mullutu mõis (saksa keeles "Mullut") oli rüütlimõis Kaarma kihelkonnas Saaremaal.
Mõisast on teateid alates 1560. aastast.
Muratsi mõis

Muratsi mõis (saksa keeles "Murratz") oli rüütlimõis Kaarma kihelkonnas Saaremaal. Nüüdisajal jääb mõis Saare maakonda Kaarma valda.
Mõis rajati 1560.–1570. aastatel.
Hageri kirikumõis

Hageri kirikumõis (saksa keeles "Pastorat Haggers") oli kirikumõis Hageri kihelkonnas Harjumaal. Nüüdisajal jääb mõis Harju maakonda Saue valda, Kirikla külla. Mõis kuulus Hageri kogudusele, viimane Hageri koguduse õpetaja, kes seal elas, oli Albert Soosaar.
Indrek Tegelmann

Indrek Tegelmann (sündinud 1961 Türil), kunstnikunimega Ints, on eesti illustraator ja karikaturist.
Indrek Tegelmann lõpetas 1979. aastal Türi 1. Keskkooli.
Tegelmann alustas karikatuuride joonistamist Pikri koolinoorte huumorivõistlustest.
Töökäik.
Ta on töötanud Paide Tarbijate Kooperatiivis dekoraatorina ja Paide kultuurimajas.
Kui Paides 1988. aastal asutatud kooperatiiv Kuma spetsialiseerus Eestis esimeste ettevõtete seas nn Skandinaavia tüüpi suuri ristsõnu sisaldavate trükiste väljaandmisele, sai Indrek Tegelmannist peaaegu kõigi Kuma ristsõnatrükiste illustreerija ja kunstnik.
Looming.
Tema karikatuure on avaldatud Postimehes, Kuma ristsõnatrükistes, Järva Teatajas, Virumaa Teatajas ja mujal.
2018. aastal ilmus temalt kirjastuse Saarakiri väljaandena mahukas teoste kogumik "Kolmel jalal seisev põder", mis sisaldab peamiselt karikatuure ja koomikseid.
Kelba mõis

Kelba mõis (saksa keeles "Kelp") oli rüütlimõis Hageri kihelkonnas Harjumaal. Nüüdisajal jääb mõis Rapla maakonda Rapla valda.
Mõisat on esimest korda mainitud 1508.
Mäeküla mõis (Hageri)

Mäeküla mõis (saksa keeles "Mähküll") oli Sutlema mõisa kõrvalmõis Hageri kihelkonnas Harjumaal. Nüüdisajal jääb mõis Rapla maakonda Kohila valda.
Maidla mõis (Hageri)

Maidla mõis (saksa keeles "Wredehagen") oli rüütlimõis Hageri kihelkonnas Harjumaal. Nüüdisajal jääb mõis Harju maakonda Saue valda.
Mõisat on esmamainitud 1465. aastal. Mõisa eestikeelne nimi pärineb Maydellide suguvõsalt, kes mõisat 17. sajandil omasid.
1871. aastast kuni võõrandamiseni oli mõis Markgrafide perekonna omanduses. Alates 1902. aastast kuulus mõis kinkelepingu alusel Tallinna kodanikule Hugo Markgrafile.
Ohulepa mõis

Ohulepa mõis (saksa keeles "Erlenfeld") oli rüütlimõis Hageri kihelkonnas Harjumaal.
Mõis rajati 1806 Kelba mõisast eraldatud alast. Ohulepa koosnes Ohulepa karjamõisast, Aigitze külast ja kahest metsavahitalust.
Uuemõisa mõis (Hageri)

Uuemõisa mõis (saksa keeles "Neuhof") oli Adila mõisa kõrvalmõis Hageri kihelkonnas Harjumaal. Nüüdisajal jääb mõis Rapla maakonda Kohila valda.
Mõis rajati 1801. aastal Kelba mõisast eraldatud alast.
Idavere mõis

Idavere mõis (saksa keeles "Itfer") oli rüütlimõis Haljala kihelkonnas Virumaal. Nüüdisajal jääb mõis Lääne-Viru maakonda .
Mõisast on esimesed teated 1474. aastast.
Idavere mõisa peahoone on hävinud, hooneasemest järeldub, et hoone oli keskmise suurusega kivihoone, ilmselt ühekordne.
Metsiku mõis

Metsiku mõis (saksa keeles "Metzikus") oli rüütlimõis Haljala kihelkonnas Virumaal.
Mõisast on esimesed teated 1524. aastast.
Mõisa viimane omanik oli Alexander von Üxküll-Güldenband. Mõis, välja arvatud härrastemaja, oli 18-ks aastaks (1909–1927) väljarenditud Hans Brevernile, lepingu katkestas maaseadus
19.5.1926 ostsid 4 meest oksjonil mõisa härrastemaja mille hiljem lammutasid ning ehitusmaterjalideks müüsid .
Sauste mõis

Sauste mõis (saksa keeles "Sauß") oli rüütlimõis Virumaal Haljala kihelkonnas. Tänapäeval asub Lääne-Virumaal Haljala vallas.
Ajalugu.
Sauste küla kohta on teateid 1450. aastast, mil see kuulus Lodedele. Selle Virumaa võimsa vasallisuguvõsa kätte jäi valdus XVII sajandi alguseni. Tönnis von Wrangelli ajal 1618. aastal on esimest korda nimetatud mõisa. Wrangellid jäid omanikeks 1779. aastani, mil mõisa omandas Hans Wentzel von Tiesenhausen. Seejärel vahetusid omanikud sagedasti; mõisavaldajateks olid Nolckenid, Dolstid, Ungern-Sternbergid, Hasslegrenid ja Walterid. 
1818. aastal ostis mõisa vabahärra Friedrich Adolf von Dellingshausen (1769–1839), kelle järeltulijad majandasid mõisa 1919. aastani; Sauste ja Aaspere mõisal olid edaspidi ühised omanikud. Viimane omanik enne võõrandamist oli Eestimaa rüütelkonna peamees vabahärra Eduard Julius Alexander von Dellingshausen (1863−1939).
Tammispea mõis

Tammispea mõis (saksa keeles "Tammispäh") oli Essu mõisa kõrvalmõis Haljala kihelkonnas Virumaal.
Tammispea mõis oli Essu mõisa kõrvalmõis poolmõisa staatuses, eraldati Essu mõisast 1848. aastal. 1849. aastal müüs Essu mõisnik Karl Thomas von Dellingshausen Essu mõisa juurde kuuluva Tammispea karjamõisa Toompea kodanikule Andreas Goldbergile. 1902. aastal ostis paruness Julie Therese von Ungern-Sternberg (sünd von Dellingshausen) mõisamaatüki Tammispe 21 000 rubla eest ja liitis taas Essu mõisaga.
Tatruse mõis

Tatruse mõis (saksa keeles "Tatters") oli rüütlimõis Haljala kihelkonnas Virumaal.
Mõisat on esmamainitud 1390. aastal.
Mõisa järgi on nime saanud Haljala lademe Tatruse kihistu.
Varangu mõis (Haljala)

Varangu mõis (saksa keeles "Wrangelshof") oli rüütlimõis Haljala kihelkonnas Virumaal.
Ajalugu.
Varangu küla on esmamainitud 1241 Taani hindamisraamatus. Wrangelite esiisale rüütel Eilardusele, kes pärines Lüneburgi kandist Löwenwolde (või Levenwalde) soost, läänistati selle kandi maad juba 13. sajandi algul. Eilardusele ja tema vennale Robertusele kuulusid Põhja-Eestis ulatuslikud maa-alad. Wrangellidele kuulus Varangu aastani 1402, pärast seda kuulus küla Liivi sõjani Rakvere foogtile. 
1613. aastal Rootsi kuningas Gustav II Adolf doneeris Varangu koos Arknaga, rittmeister Moritz Wrangellile.
Mõis rajati 1652. aastal. Mõis oli pikka aega selle rajanud Wrangellide perekonna käes, hiljem Ungern-Sternbergide perekonna käes. 
1855. aastal läks mõis Magnus Georg von Luederi kätte, ja tema viimane omanik enne võõrandamist oli Alexander von Lueder. Kirjandusteadlase Helmi Aspeli suvel 1931 kogutud suulistes lugudes Haljala kihelkonnast kirjeldatakse nii vanemat kui ka nooremat mõisaomanikku von Luederit karmi ja õela mehena, kes mitmel juhul talurahvast relvadega ähvardas.
Nõukogude ajal kuulus mõisÕitsengu kolhoosile.
Mõisahooned.
Mõisa peahoone on 1918. aastal toimunud tulekahju tagajärjel varemetes. Säilinud on 19. sajandil ehitatud kivist kahekorruseline valitsejamaja, ait, tallid, karjalaut, viinavabrik, sepikoda, kuivati. Mõisaansamblisse kuulub ka väikese pargi keskel asuv 1895. aastal ehitatud kivist kabel.
Kesk-Euroopa Ülikool

Kesk-Euroopa Ülikool (inglise Central European University, CEU; ungari Közép-európai Egyetem; saksa Zentraleuropäische Universität) on kraadiõppega ingliskeelne ülikool, akrediteeritud USA-s ja Ungaris, asukohaga Budapestis. Ülikool annab kraadiõpet sotsiaal- ja humanitaarteadustes, õiguses, politoloogias, ärijuhtimises, keskkonnateadustes ja matemaatikas.
Kesk-Euroopa ülikoolis õpib rohkem kui 1500 üliõpilast 100 riigist ja seal töötab 300 õppejõudu enam kui 30 riigist. Õppeasutuse rajas 1991 filantroop George Soros, kes on toetanud seda 880 miljoni dollariga, tehes selle üheks rikkamaks ülikooliks Euroopas.
Kesk-Euroopa ülikoolil on kaks kooli – politoloogiakool ja ärikool, 14 õppeosakonda ja 17 teaduskeskust.
2017. aasta aprillis kiitis Ungari parlament heaks uue seaduse, mis seab varasemast rangemaid nõudmisi välisülikoolidele. Uue seaduse järgi peab välisülikoolil olema ülikoolilinnak nii Budapestis kui ka oma koduriigis. Kesk-Euroopa Ülikool tegutseb rahvusvahelise kolledžina vaid Budapestis ja sellel ei ole mujal harusid. Budapestis toimus seaduse vastaste meeleavaldus. Ülikoolile on avaldanud toetust üle 500 välismaa akadeemiku.
Marburgi ülikool

Marburgi Philippi Ülikooli (saksa keeles Philipps-Universität Marburg) rajas 1527 Hesseni maakrahv Philipp I. See on üks vanemaid Saksa kõrgkoole ja maailma vanim protestantlik ülikool. Riikliku ülikoolina pole ta enam religioosse kuuluvusega.
See oli Hesseni vürstiriigi tähtsaim ülikool ja on praeguse Saksamaa Hesseni liidumaa ülikool. Praegu on seal umbes 25 000 üliõpilast ja 7500 töötajat ning seega võib Marburgi, 72 000 elanikuga linna, nimetada ülikoolilinnaks. Kuigi enamik õppekavu on grupeeritud, ei ole Marburgi ülikool laiemas mõttes ülikoolilinnakuga õppeasutus. Umbes 12% üliõpilastest on rahvusvahelised (suurim osakaal Hesseni kõrgkoolide hulgas). Kool korraldab igal aastal rahvusvahelise suveülikooli ja on liitunud Erasmuse üliõpilasvahetuse programmiga. Marburgis asub ülikooli arstiteaduskond. 
Saksa Arstide Liitu kutsutakse Marburgi Liiduks (saksa keeles "Marburger Bund").
Illinoisi Ülikool

Illinoisi Ülikool (inglise keeles University of Illinois, lühemalt UIUC ja ka U of I) on Ameerika Ühendriikides Illinoisi osariigis Urbana ja Champaigni linnas tegutsev avalik-õiguslik teadusmahukas ülikool. Riigimaal tegutseva ülikoolina (inglise keeles "land-grant university") on ta lipulaevaks Illinoisi ülikoolide seas. 
Ülikool asutati 1867. aastal ja on vanuselt teine avalik-õiguslik ülikool osariigis (Illinoisi Riikliku Ülikooli järel) ja Suure Kümne Spordiliidu (Big Ten Conference) asutajaliige. Ta on Ameerika Ülikoolide Liidu liige ja väga aktiivse teadustegevusega teadusülikool. Ülikoolilinnaku raamatukogusüsteemil on suuruselt teine ülikooliraamatukogu USA-s Harvardi Ülikooli järel.
Ülikool koosneb 17 kolledžist, kus toimub õpe rohkem kui 150 õppekava järgi. Lisaks on seal võimalik õppida täienduskursustel, millele registreerub aastas 2,7 miljonit inimest Illinoisi osariigist ja väljastpoolt.
Nikolai Abramov (kirjanik)

Nikolai Viktorovitš Abramov (vene keeles Никола́й Ви́кторович Абра́мов; 24. jaanuar 1961 Leningradi oblast, Podporožje rajoon, Ladva küla – 23. jaanuar 2016 Petroskoi) oli vepsa luuletaja.
Pärast keskkooli lõpetamist õppis Nikolai Abramov Leningradis ja Karjala pedagoogilises instituudis Petroskois. Elu lõpul töötas ta Karjala kirjastuse Periodika väljaantava vepsa ajalehe Kodima toimetajana.
Abramovi vepsa- ja venekeelseid luuletusi on avaldatud aastast 1980 alates. Aastal 1994 ilmunud luulekogu "Koumekümne koume" (”Kolmkümmend kolm”) oli esimene vepsakeelne ilukirjandusteos. Abramovi teoste teemad pärinevad üldiselt maaelust. Abramov on tegutsenud ka tõlkijana ja tema teoseid on tõlgitud paljudesse keeltesse. 
Eesti keeles on ilmunud Abramovi valikkogu "Kurgede aeg" Jaan Õispuu ja Arvo Valtoni tõlkes.
McMasteri Ülikool

McMasteri Ülikool (inglise keeles "McMaster University", lühemalt "McMaster" või "Mac") on avalik-õiguslik teadusülikool, mis asub Kanadas Ontario provintsis Hamiltoni linnas. 
Ülikoolis on kuus teaduskonda: DeGroote'i ärikool, inseneri-, tervise-, humanitaar-, loodus- ja sotsiaalteaduskond. 
McMasteri Ülikool kuulub U15 hulka, mis on Kanada teadusmahukate ülikoolide rühm. 
Ülikool kannab väljapaistva Kanada senaatori ja pankuri William McMasteri nime. Ta annetas kooli asutamiseks 900 000 Kanada dollarit. McMasteri Ülikool loodi Ontario seadusandliku kogu otsusega aastal 1887 Toronto baptisti kolledži ja Woodstocki kolledži liitmisel ning avati Torontos aastal 1890.
Ülikoolis õpib üle 25 000 üliõpilase, kellest rohkem kui 4000 on kraadiõppes.
Paul Kerese mälestusturniir

Paul Kerese mälestusturniir on suurmeister Paul Kerese (1916–1975) mälestuseks Kanadas Vancouveris ja Eestis Tallinnas korraldatav maleturniir.
1975. aastal võitis Keres Vancouveris maleturniiri, mis jäi tema viimaseks, kuna tagasiteel Eestisse suri ta südamerabandusse. Seetõttu jätkati võistlusi Vancouveris igal aastal peetavate Kerese mälestusturniiridena.
Tallinna rahvusvahelisi maleturniire (The Tallinn International) korraldati 1969–1989 üle aasta, Keres võitis aastatel 1971 ja 1975. 1977. aastast sai võistlus Paul Kerese nime. 1991. aastast asendati üleaastased turniirid iga-aastaste kiirmaleturniiridega "Meenutades Paul Kerest" (Tallinn Rapid). 1999. aastal lisandus kategooria naistele.
Viimase kahekümne aasta jooksul on Kerese auks toimunud ka teisi mälestusturniire. 1990. aastatel leidsid Tallinnas aset ebaregulaarsed tavakiirusel maleturniirid. 2004. aastast toimub seal iga-aastane Kerese mälestusfestival, kus on nii kiir- kui ka tavamale. Kerese festivali kiirturniiri on võitnud ka Viswanathan Anand.
New Yorgi Ülikool

New Yorgi Ülikool (inglise keeles "New York University", NYU) on eraõiguslik ülikool Ameerika Ühendriikides New Yorgis. 
Ülikool asutati 1831. aastal. New Yorgi Ülikool on USA suurim eraülikool. 2009. aasta sügisel õppis seal 54 919 üliõpilast, sealhulgas 21 636 bakalaureuseüliõpilast ja 21 766 magistranti, doktoranti ja meditsiini või õigusteaduse rakendusdoktoriõppes õppijat. 
Ülikooli peamine ülikoolilinnak asub Manhattanil Greenwich Village'is. Instituudid paiknevad Upper East Side'il ning õppehooneid ja ühiselamuid on Wall Streetil. Brooklyni keskosas MetroTech Centeris on Brooklyni linnak.
Manhattanil asub ka ülikooli etendus-, filmi- ja meediakunsti kool New York University Tisch School of the Arts. 
Ülikool on eriti tuntud majandusteaduse, õigusteaduse, meditsiini, informaatika, matemaatika, filosoofia, poliitikateaduste ja neuroteaduste alal.
Žemaičių Kalvarija vald

Žemaičių Kalvarija vald (leedu keeles "Žemaičių Kalvarijos seniūnija") on 2. järgu haldusüksus (vald) Leedus Plungė rajoonis. Vald asub Plateliai järve kaldal.
Valla pindala on 125 km². 2011. aasta seisuga elas seal 1970 inimest. Valla keskus on Žemaičių Kalvarija alev (2011. aastal elas seal 696 inimest).
Rootsi Põllumajandusteaduste Ülikool

Rootsi Põllumajandusteaduste Ülikool (rootsi keeles "Sveriges lantbruksuniversitet", lühend "SLU") asub Rootsis. Kuigi selle peakontor ja peamine ülikoolilinnak on Uppsala läänis Ultunas (6 km Uppsala linnast lõunas), on ülikoolil mitu linnakut Rootsi eri osades. Erinevalt teistest Rootsi riiklikest ülikoolidest rahastatakse seda Rootsi Maaeluministeeriumi eelarvest.
Ülikoolil on neli teaduskonda: maastikuplaneerimise, aianduse ja põllumajanduse teaduskond, loodusvarade ja põllumajanduse teaduskond, veterinaaria ja loomakasvatuse teaduskond ning metsandusteaduskond. 
2012 oli SLU-l 3080 täiskohaga töötajat, 3935 täisajaga üliõpilast, 714 aspiranti/teadustudengit (inglise keeles "research students") ja 241 professorit.
2007. aasta maailma ülikoolide akadeemilises pingereas (inglise keeles "Academic Ranking of World Universities") oli SLU 5.–9. kohal Rootsis, 81.–123. kohal Euroopas ja 203.–304. kohal maailmas.
Krekenava Püha Neitsi Maarja Taevassemineku basiilika

Krekenava Püha Neitsi Maarja Taevassemineku basiilika (leedu keeles "Krekenavos Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bazilika") on kirik Leedus Panevėžysi rajoonis Krekenavas, aadressil Bažnyčios g. 18.
Kirikut kasutab katoliku kiriku Panevėžysi piiskopkond, see on ametlikult "basilica minoris".
Kirikuhoone.
Praegune kirikuhoone ehitati Krekenavasse aastal 1902. Hoone on hea näide uusgooti stiilist. Nelinurkse põhiplaaniga kirikul on kaks torni ja kolm löövi. Kirik lõpeb kahe apsiidiga. Hoone projekteeris valgevene arhitekt Ustin Golinevič. Kirikus asub ristimeister Vincas Svirskise valmistatud rist.
Ajalugu.
Varasem ajalugu.
Krekenavasse rajati esimene kirik aastal 1419. Arvatakse, et selle lasi ehitada Vytautas. Aastal 1484 lasid Rodai mõisa omanikud selle asemele uue puitkiriku ehitada, sellest sai ka kihelkonnakirik. Aastal 1527 valmis selle juurde ka kirikla. Aastal 1533 hakkas kiriku juures tegutsema kihelkonnakool.
XVIII sajandi alguses põles kirik maha. Aastal 1736 valmis uus kirikuhoone. Säilinud on sealse vaimuliku Benediktas Smigelskise märkmed, kus on hulgaliselt infot tolleaegsete Leedu kirjanike kohta. Märkmed on kirjutatud poola keeles.
Aastal 1886 hakkas sealne vaimulik Pranciškus Žukauskas kavandama uue kiriku ehitamist. Tema soovis alevisse rajada kivist kirikuhoone, aga Kovno kubermangu võimud ei tahtnud seda algul lubada, soovides, et ka uus kirikuhoone rajataks puidust. Aastaks 1896 saadi siiski ehitusluba ja alustati tänapäevase hoone rajamist.
Praegune hoone.
Aastal 1902 valmis praegune uusgooti stiilis kirikuhoone. Aastal 1907 õnnistas piiskop Gasparas Cirtautas uue kiriku sisse.
Aastail 1915–1917 elas kiriklas Leedu luuletaja Maironis. 15. augustil 2011 andis paavst Benedictus XVI kirikule "basilica minoris"'e staatuse.
Survetugevus

Survetugevus on materjali või konstruktsiooni maksimaalne vastupidavus pidevale survejõule.
Survejõu rakendamisel materjalile tekib selles normaalpinge, mis saavutab oma suurima väärtuse (ehk survetugevuse) vahetult enne materjali purunemist (nt betoon, puit) või plastset deformatsiooni.
Materjalide survetugevust määratakse laboris või objektil ning arvutatakse valemiga:
 formula_1, kus
formula_2 – materjali purustav või pöördumatult deformeeruv jõud (N);
formula_3 – materjali ristõike pindala (m2).
Kuninglik Tehnikainstituut

Kuninglik Tehnikainstituut (ka "Kuninglik Tehnoloogiainstituut, Kuninglik Tehnikaülikool, Stockholmi Tehnikaülikool, Stockholmi Tehnikainstituut"; rootsi keeles "Kungliga Tekniska högskolan", lühend KTH) on ülikool Rootsis Stockholmis. KTH asutati 1827 Rootsi esimese polütehnikumina ja on Skandinaavia üks suurimaid tehnikaharidust pakkuvaid kõrgkoole. KTH moodustab kolmandiku Rootsi ülikoolitaseme tehniliste uurimistööde ja tehnilise hariduse mahust. KTH pakub õppekavasid, mis viivad arhitektuurimagistri, tehniliste teaduste magistri, tehniliste teaduste bakalaureuse, loodusteaduste bakalaureuse, loodusteaduste magistri, litsentsiaadi või doktorikraadini.
Ülikoolis on kokku veidi üle 14 000 täisajaga üliõpilase, rohkem kui 1700 aktiivset kraadiõppurit ja 4600 täiskohaga töötajat. KTH on üks juhtivaid tehnikaharidust andvaid ülikoole Euroopas ja kõrgelt hinnatud kogu maailmas, eriti tehnoloogia ja loodusteaduste valdkonnas.
Sydney Ülikool

Sydney Ülikool on avalik-õiguslik ülikool Austraalias. Selle pealinnak asub Sydneys Camperdowni linnaosas. 
Sydney ülikool on Austraalia vanim ülikool. See asutati 24. septembril 1850 University of Sydney Actiga ja 1. oktoobril 1850 andis sellele nõusoleku kuberner Charles FitzRoy. Ülikool avati 11. oktoobril 1852. Ülikool kuulub Austraalia ülikoolide Group of Eighti ja on maailma ülikoolide pingereas esimese 40 seas. Ülikoolis on õppinud või õpetanud 5 Nobeli auhinna laureaati.
Camperdowni linnakus on Edmund Blacketi projekteeritud uusgooti stiilis liivakivihooned. 
Ülikool koosneb 16 teaduskonnast ja koolist, mis pakuvad bakalaureuse-, magistri- ja doktorikraadi.
Kärdla mõis

Kärdla mõis (saksa keeles "Kertel") oli rüütlimõis Pühalepa kihelkonnas Läänemaal. Nüüdisajal jääb mõis Hiiu maakonda Hiiumaa valda. 
1800. aastal pantisid Stenbockid Partsi kroonumõisa Otto Reinhold Ludwig von Ungern-Sternbergile, kes 1804. aastal Partsi mõis koos Kärdla külaga omandas. O. R. L. Ungern-Sternbergil pojad saavutasid, et 1810. aasta suvel pidi 27 Kärdla hiiurootslaste taluperet Hiiumaalt lahkuma. Nad siirdusid Vormsile, Haapsallu ja mujale. Küla asemele rajati Partsi mõisa karjamõis ja Kärdla mõis rajati Kärdla kalevivabrikule eraldatud krundina.
Lümandu mõis (Märjamaa)

Lümandu mõis (saksa keeles "Limmat") oli rüütlimõis Märjamaa kihelkonnas Läänemaal. Nüüdisajal jääb mõis Rapla maakonda Märjamaa valda.
Ajalugu.
Mõisat on esmamainitud 1546. aastal. Keskajal oli mõis välja ehitatud kindlustatud mõisahoone ehk vasallilinnusena (nimetatud ka Lümandu vasallilinnuseks).
Talupoegade ülestõusu ajal 1560. aastal sai mõis palju kannatada, oma õuel tapeti omanik Jacob von Uexküll. Seejärel kuulus mõis Rehbinderitele ning Wilhelm Johann Rehbinder müüs mõisa 1677. aastal Hans Klugenile. Jakob Johann von Taube müüs 1765. aastal mõisa Karl von Helmersenile, kes müüs Lümandu assessor Hans Ludwig von Bockile. 1781. aastal vahetas assessor Hans Ludwig von Bock mõisa Heinrich Christoph Schonertiga Riidaku mõisa vastu Rapla kihelkonnas. 
1877. aastal päris mõisa leitnant Christoph von Schonerti tütar, obristiproua Eleonore von Schulmann (sünd von Schonert) ja mõis kuulus (1877−1919) Schulmannidele. Viimane omanik oli Bernhard von Schulmann, kelle pere elas seal 1939. aastani kui ümberasumiseni Saksamaale. 
Lümandu mõisakompleks kuulus Eesti NSV ajal Tallinna eriautobaasile ja seejärel Tallinna linnale, kus oli Tallinna Spordi- ja Noorsooameti haldusalas.
Seaduseelnõu väljatöötamiskavatsus

Seaduseelnõu väljatöötamiskavatsus (ka väljatöötamiskavatsus, VTK) on Eesti õigusloomes dokument, millega eelnõu ettevalmistaja konsulteerib teiste osapooltega, et välja selgitada uue eelnõu väljatöötamise vajadus. 
Uue eelnõu koostamisele eelneb eelnõu ettevalmistaja (näiteks ministeeriumi) avaldatud väljatöötamiskavatsus. Väljatöötamiskavatsuses kirjeldatakse muu hulgas lahendatavat küsimust, võimalikke lahendusi ja nende võrdlust. Eelnõu koostamist alustatakse pärast seda, kui on analüüsitud ettepanekuid, mille teised osapooled (näiteks teised ministeeriumid, turuosalised, huvirühmad) on esitanud väljatöötamiskavatsusele vastuseks. 
Kohustuse koostada seaduseelnõu väljatöötamiskavatsus on kehtestanud Eesti valitsus oma määrusega.
Nõuded väljatöötamiskavatsusele.
Normitehnika käsiraamatu järgi peab väljatöötamiskavatsus sisaldama teavet ja põhjendusi eelnõuga puudutatud valdkonna või lahendamist vajava probleemi (küsimuse) ja sihtrühma kohta ning uue õigusakti eesmärgi kohta. Väljatöötamiskavatsus peab esitama küsimuse võimalikud lahendused, neid omavahel võrdlema ja esile tõstma eelistatava lahenduse. Valitud lahenduse sobivust kehtivasse õiguskorda tuleb põhjendada, samuti selgitada küsimuse lahendust Eestiga sarnase ühiskonnakorralduse ja õigussüsteemiga riikides.
Lisaks sellele peab väljatöötamiskavatsus esitama kavandatava regulatsiooni kirjelduse ja ülesehituse, sealhulgas regulatsiooni tasandi kindlaksmääramine, eelnõu eeldatava valmimise aja ja regulatsiooni soovitava kehtivusaja. Samuti tuleb väljatöötamiskavatsuses kirjeldada seaduseelnõu edasise väljatöötamise tegevuskava. Veel peaks väljatöötamiskavatsus esitama hinnangu, millised olulised mõjud, lähtudes nende esinemise sagedusest, ulatusest, sihtrühma suurusest ja ebasoovitavate mõjude riskist, võivad seaduse rakendamisega kaasneda. Mõjude hindamisel tuleb selgitada, kuidas kaasnevaid olulisi mõjusid analüüsitakse ja põhjendused, milliseid kaasnevaid mõjusid ei analüüsita.
Seaduseelnõu väljatöötamiskavatsus ei ole nõutav, juhul kui tegu on põhjendatult kiireloomulist menetlust nõudva eelnõuga. Samuti pole nõutav väljatöötamiskavatsuse avaldamine, juhul kui eelnõu käsitleb Euroopa Liidu õiguse rakendamist ja kui eelnõu aluseks oleva Euroopa Liidu õigusakti eelnõu (näiteks direktiivi või määruse) menetlemisel on sisuliselt lähtutud nõuetest, mida Eesti õigusloomes väljatöötamiskavatsustele esitatakse.
Väljatöötamiskavatsust pole vaja ka välislepingu sõlmimise, muutmise või lõpetamise seaduse eelnõule, iga-aastasele riigieelarve seadusele ega selle muudatustele või lisaeelarvetele. Samuti võib pole väljatöötamiskavatsus nõutav, kui eelnõu seadusena rakendamine ei too kaasa olulist õiguslikku muudatust või muud olulist mõju.
Lümandu mõis

Lümandu mõis on mitme mõisa nimi:
Laižuva vald

Laižuva vald (leedu keeles "Laižuvos seniūnija") on 2. järgu haldusüksus (vald) Leedus Mažeikiai rajooni territooriumil. Vald piirneb põhjas Lätiga.
Valla pindala on 58 km². 2011. aasta seisuga elas seal 965 inimest. Valla keskuseks on Laižuva alev (2011. aastal 485 elanikku), vallamaja aadress on S.Dariaus ir S.Girėno g. 19. Vallavanem on Algimantas Auškalnis.
Vallas on järgmised asulad:
Hans Magnus Enzensberger

Hans Magnus Enzensberger (11. november 1929 Kaufbeuren – 24. november 2022 München) oli saksa kirjanik, tõlkija ja toimetaja. 
Ta on avaldanud kirjutisi ka pseudonüümide Andreas Thalmayr, Linda Quilt, Elisabeth Ambras, Giorgio Pellizzi, Benedikt Pfaff, Trevisa Buddensiek ja Serenus M. Brezengang all.
Teoseid.
Tõlked.
Enzensberger on tõlkinud saksa keelde Jean de la Varende'i, William Carlos Williamsi, César Vallejo, Franco Fortini, Lars Gustafssoni, Molière'i, György Dalosi, Charles Simici, Federico García Lorca, Denis Diderot', Stanley Mossi ja Antoine de Saint-Exupéry teoseid.
Eesti keeles on ilmunud veel Hans Magnus Enzensbergeri luulevalimik "Luulet neile, kes luulet ei loe" (tõlkinud Peeter Tulviste, Tallinn: Eesti Raamat, 1974).
Mažeikiai vald

Mažeikiai vald (leedu keeles "Mažeikių apylinkės seniūnija") on 2. järgu haldusüksus (vald) Leedus Mažeikiai rajooni territooriumil. Vald asub Mažeikiai ümbruskonnas.
Valla pindala on 101 km². 2011. aasta seisuga elas seal 3193 inimest. Valla keskuseks on Mažeikiai linn, mis aga valla koosseisu ei kuulu. Vallamaja aadress on Stoties g. 18. Vallavanem on Vidmantas Kesminas.
Vallas on järgmised asulad:
Kohtla-Järve Maleva Põhikool

Kohtla-Järve Maleva Põhikool on kool Ahtme linnaosas Kohtla-Järvel Ida-Viru maakonnas.
Koolis on eesti õppekeelega klassid, vene õppekeelega klassid ja keelekümblusklassid.
Marko Pikkat

Marko Pikkat (sündinud 25. märtsil 1987 Kolgas) on eesti karikaturist ja illustraator.
Haridus.
Ta on lõpetanud 2006. aastal Kolga Keskkool, seejärel õppinud Tallinna Ehituskoolis mööbli restaureerimist ja Tallinna Ülikoolis kunstiõpetuse õpetaja erialal.
Töö.
Pikkat on karikaturistina teinud kaastööd ajalehele Nelli Teataja ja ajakirjale Pilkaja. Kuni 2016. aastani töötas ta kunstitarvete müüjana Kunstnike Liidu all asuvas kunstipoes, 2016. aastast on vabakutseline kunstnik. 
Esimene karikatuur ilmus Nelli Teatajas 2008. aastal. Teeb kaastööd lasteajakirjadele Hea Laps ja Mesimumm.
Kristian Jensen

Kristian Jensen (sündinud 21. mail 1971 Middelfartis) on Taani poliitik (Venstre, Taani Liberaalne Partei). Ta oli 28. juunist 2015 kuni 28. novembrini 2016 Taani välisminister. 28. novembrist 2016 kuni 27. juunini 2019 oli ta Taani rahandusminister.
Ta sündis 1971. aastal Middelfartis (asub Middelfarti vallas Lõuna-Taani piirkonnas).
Ta on olnud Folketingi (Taani Parlamendi) liige 11. märtsist 1998. 2. augustist 2004 kuni 24. veebruarini oli ta Taani maksuminister (Anders Fogh Rasmusseni esimeses, Anders Fogh Rasmusseni teises, Anders Fogh Rasmusseni kolmandas ja Lars Løkke Rasmusseni esimeses valitsuses). 28. juunist 2015 kuni 28. novembrini 2016 oli ta Taani välisminister (Lars Løkke Rasmusseni teises valitsuses); lisaks oli ta samas valitsuses asepeaministriks.
Isiklikku.
Ta on abielus, peres on kolme poega.
Laimjala mõis

Laimjala mõis (saksa keeles "Laimjall", varem "Gustavstahl") oli riigimõis, a-st 1793 rüütlimõis Pöide kihelkonnas Saaremaal. Nüüdisajal jääb mõis Saare maakonda Saaremaa valda.
Ajalugu.
Varasem ajalugu.
1645. aastal asus hilisema mõisa alal Laimjala küla ("Laydmell"), mis kuulus Kapra vakusesse ehk maksupiirkonda. Varsti pärast seda asutati sinna riigimõis, mis kandis tollal nime "Gustafsdahl". Riigimõisaks jäi see kuni XVIII sajandi lõpuni.
Riigimõisana XVIII sajandil.
1731. ja 1738. aastal oli mõisa rendivaldajaks Rootsi sõjaväest leitnandina erru läinud Hermann Friedrich Gerdes (suri pärast 1760). Talle järgnes sillakohtuadjunkt Karl Gustav von Schulmann (1702−1765), keda on nimetatud rendivaldajana 1744. aastal. Päri Bergide suguvõsasse kuuluv assessor Nils Wilhelm von Berg (1707−1755) oli rentnik 1750. aastal. Pärast teda renditi mõis Soomest pärit kapten Lorenz von Wiegellile (1682−maeti 1768), kelle käes oli mõis rendil 1756. aastal. Sophie Magdalena Königsfels (sündinud von Ekesparre) (~1727−pärast 1790) oli rendivaldaja 1782. aastal.
Eramõis XVIII ja XIX sajandi vahetusel.
Keisrinna Katariina II doneeris Laimjala riigimõisa 2. septembril (vkj) 1793. aastal kindralmajor Johann Jakob von Pistorile (1739−1814) ja sellest sai nüüd eravaldus. Pistor müüs mõisa 15. aprillil (vkj) 1798 79 000 hõberubla eest assessor vabahärra Woldemar Thomas von Dellingshausenile (1766−1799). Viimane suri aga peagi ja mõisa päris tema noorem vend vabahärra Friedrich Adolf von Dellingshausen (1769−1839). Ta pantis selle koos suure mõisakompleksiga 24. aprillil (vkj) 1805. aastal 212 000 hõberubla eest Nolckenitele.
Nolckenid ja Rennenkampffid.
Uueks valdajaks sai nüüd majorina Venemaa sõjaväeteenistusest erru läinud Johann Christoph von Nolcken (suri 1808) Haeska mõisast. Pärast tema surma sõlmisid tema neli poega 11. septembril (vkj) 1808 varajagamislepingu, millega Laimjala pandimõis langes staabikapten Balthasar von Nolckenile (1784−1850). Ilmselt muudeti pandileping peagi ostumüügilepinguks ja ta sai mõisa pärusomanikuks. Omanikuna on teda nimetatud 1811. ja 1850. aastal. Järgmine mõisnik oli Georg Alexander Edler von Rennenkampff (1819−1877), keda on omanikuna nimetatud 1861. aastal. Ta oli valdaja surmani ja ilmselt päris mõisa tema lesk Wilhelmine Adelheid (sündinud von Vietinghoff) (1827−?).
Viimased omanikud.
1890. aastatel omandas mõisa riigisakslane Edmund Johann Georg de Reese (1851−1906), keda on mõisnikuna nimetatud 1892. aastal. Tema mõis pandi aga 20. märtsil (vkj) 1899. aastal oksjonile. 1900. aastal omandas mõisa parun Hartwig Arthur Ferdinand von Sass (1857−1909). Pärast tema surma valdasid mõisa alates 1909. aasta aprillist tema pärijad. Nende nimel oli Laimjala ka 1919. aasta maareformi ajal.
Pärast võõrandamist.
Pärast mõisate võõrandamist tükeldati Laimjala mõisa alad 49 tükiks ja sinna rajati asundustalud. Peahoonesse asus kohalik vallavalitsus, mis asub seal tänini.
Maasi mõis

Maasi mõis (saksa keeles "Masik") oli riigimõis Pöide kihelkonnas Saaremaal. Nüüdisajal jääb mõis Saare maakonda Saaremaa valda.
Mõis rajati 14. sajandi keskel.
Muraja mõis

Muraja mõis (saksa keeles "Murajo") oli Uuemõisa mõisa kõrvalmõis Pöide kihelkonnas Saaremaal. Nüüdisajal jääb mõis Saare maakonda Saaremaa valda.
Orissaare mõis

Orissaare mõis (saksa keeles "Orrisaar") oli rüütlimõis Pöide kihelkonnas Saaremaal. Nüüdisaegse haldusjaotuse järgi asub see koht Saare maakonnas Saaremaa vallas Orissaare alevikus. 
Mõis rajati 16. sajandil. 
Ajalugu.
Ordumeister Hermann von Brüggenei läänistas 1536. aastal Jürgen Jungele Orissaare ("Oreval") külast 2 adramaad, millest kujuneski Orissaare mõis. 1652. aastal müüs J. Junge Orissaare mõisa Claus Treydenile. 1693. aastal panditi mõis 1000 riigitaalri eest Reinhold Bunckenile. Hiljem taas Treydenite omandusse ning 1786. aastal Klaus von Treydeni tütre Magdalena Gertruda abielu kaudu Reinhold Mathias Stackelbergile Tumala mõisast, mis oli Orissaare kõrval asuv mõis. 1790. aastal läks Orissaare Karl Georg von Stackelbergile ning jäi nimetatud perekonna kätte Tumala karjamõisana kuni maaseaduse põhjal teostatud võõrandamiseni. Orissaare, Tumala ja Maasi mõisa maadest moodustati Orissaare vald. 
Mõisa peahoone ei ole säilinud. 
Omanikud.
K. G. v. Stackelberg oli abielus Anna Wilhelmine von Bistramiga Riisipere mõisast ja neil oli viis last. 1805. aastal päris Saaremaa valdused vanim poeg Hans Heinrich von Stackelberg, kes oli abielus Charlotte Wilhelmine Natalie von Buxhoevedeniga. Mõisa viimane, võõrandamiseelne omanik oli Otto Reinhold Matthias von Stackelberg.
Märkus.
Sama nimega - "Orrisaar -" on nimetatud ka Järvamaal asuvat Esna mõisa.
Saare mõis (Pöide)

Saare mõis (saksa keeles "Holmhof") oli rüütelkonnamõis Pöide kihelkonnas Saaremaal.
Mõisast on teateid alates 1562. aastast, oli Liivimaa ordu halduskeskus. Mõisa omanik oli hiljem Saaremaa rüütelkond.
Uuemõisa mõis (Pöide)

Uuemõisa mõis (saksa keeles "Neuenhof") oli riigimõis Pöide kihelkonnas Saaremaal. Nüüdisajal jääb mõis Saare maakonda Saaremaa valda.
Mõis rajati 16. sajandi keskel Maasilinna foogtkonna ordumõisana. Pärast Liivi sõda läks mõis riigi valdusse (riigimõis) ja oli riigimõis kuni 1919. aastani.
Sindi mõis

Sindi mõis (saksa keeles "Zintenhof") oli rüütlimõis Tori kihelkonnas Pärnumaal.
Mõisast on teateid alates 1603. aastast. Sindi mõis rajati 16. sajandil, kui Pärnu linnafoogt Claus Zindt omandas mõned talud ja omaniku perekonnanime alusel hakati mõisat nimetama saksa keeles Zintenhof. 
1833. aastal asutas mõisale kuulunud Saia ja Tõela küla alale ettevõtja, Riia tulundustegelane ja tööstur Johann Christoph Wöhrmann (1784–1843) Sindi kalevivabriku, kes asus sinna seejärel, kui tema ettevõte Poolas kangrute ülestõusu ajal 1831 oli maha põletatud.
1860. aastal müüs Venemaa keisririik Sindi kroonumõisa, tema pojale Cristian Heinrich Wöhrmannile (1814–1874). 1876. aastal päris Sindi mõisa ilma kalevivabriku ja selle hooneteta, Christian Heinrich Wöhrmanni testamendi järgi tema poeg Ivan von Wöhrmann (1850–1893). 1893. aastal omandas Wilhelm Staël von Holstein (1858–1918) täies koosseisus varem Ivan von Wöhrmannile kuulunud Sindi mõisa (sinna juurde ei kuulunud Sindi kalevivabriku ala).
Mõis riigistati 1919. aasta maareformiga.
Suigu mõis

Suigu mõis (saksa keeles "Suik") oli riigimõis Tori kihelkonnas Pärnumaal.
Suigu mõis rajati aastatel 1724–1731 Tori mõisast eraldatud alast.
Tori mõis

Tori mõis (saksa keeles "Torgel") oli riigimõis Tori kihelkonnas Pärnumaal. Nüüdisajal jääb mõis Pärnu maakonda Tori valda.
Keskajal oli Toril Liivi ordu Pärnu komtuuri peamõis. Seda mõisat on esmamainitud 1528. aastal. 
Liivi sõja järel oli mõis Poola Pärnu vojevoodkonna Pärnu staarostkonna folvark ehk riigimõis.
1820. aastal rentis Venemaa riigilt mõisat Liivimaa rüütelkond, kes 1854. aastal avas mõisas hobusekasvatuse (Tori hobusekasvatus).
Pärast Eesti Vabariigi loomist Tori mõis ja hobusekasvandus riigistati. 1938. aastal nimetati kasvandus Tori Riiklikuks Hobusekasvanduseks.
Kärevere mõis (Äksi)

Kärevere mõis (saksa keeles "Kerrafer") oli rüütlimõis Äksi kihelkonnas Tartumaal. Nüüdisajal jääb mõis Tartu maakonda Tartu valda.
Ajalugu.
Mõis rajati 17. sajandil.
Kärkna mõis

Kärkna mõis, varem Vanamõisa mõis (saksa keeles "Falkenau", varem "Wannamoisa") oli riigimõis Tartumaal Äksi kihelkonnas. Nüüdisajal jääb mõisa asukoht Tartu maakonda Tartu valda.
Ajalugu.
Mõisa varasem ajalugu.
Kärkna kloostrimõis ("Abtei-Gut") rajati juba XIII sajandi lõpul. See asutati ilmselt samaaegselt kloostriga, mida on mainitud 1304. aastal. Pärast Liivi sõda sai Vanamõisa nime all tuntud mõisast Tartu vojevoodkonna Tartu staarostkonnas Raadi riigimõisa osa, viimase koosseisus on mõisa nimetatud 1586. aastal. 1592. aastal oli Raadi folvarki ("folwark Zaieszierze") valitsejaks poolakas Jan Łesczyński. Vanamõisas elas siis üheksa talupoega.
Gertenid ja Kärkna mõis XVII sajandil.
1602. aastal läänistas Södermanlandi hertsog Karl mõisa Tartu bürgermeister Berend von Gertenile (maeti 1627), kelle valdusõigust kinnitas 1626. aastal Rootsi kuningas Gustav II Adolf. Talle läänistati lisaks sellele mitmeid ümberkaudseid külasid. 1638. aastal oli mõis tema lese Margaretha von Gerteni (sündinud Rees) ja pärijate valduses. Järgmine mõisnik oli Berendi poeg ooberst Conrad von Gerten (suri 1670). Rootsi-Vene sõja ajal doneeris Venemaa tsaar Aleksei Mihhailovitš mõisa 1658. aastal Tartu Jaani kirikule. Gertenid sai mõisa siiski pärast sõda tagasi ja 1668. aastal kuulus see Conradi vennapojale ooberst Berend Johann von Gertenile (suri 1677). Ta pantis mõisa 1675. aastal Tartu õuekohtu viitsepresidendile Johan Stiernstrålele (Sternstrahl) (1607−1686), kes oli pandivaldaja veel 1682. aastal. 1688. aastal olid pandimõisa valdajateks tema pärijad. 1687. aastal redutseeriti mõis pärusvaldajatelt Gertenitelt.
Kärkna riigimõis 1687−1712.
Gerteni pärijad said mõisa soodsatel tingimustel rendile: nendega sõlmiti alaline ("Perpetuelle") leping. Mõisa valdasid nad 1688. aastal. 1699. aastal esineb mõis tertsiaalmõisate loetelus. 1712. aastal jäeti pandimõis tsaar Peeter I resolutsiooniga Sternstrahledele kasutada.
Kärkna mõis XVIII sajandi algul.
1712. aastal oli viitsepresident Stiernstråle poegadest elus veel vaid ooberst Magnus Stiernstråle (suri 1734), kes aga viibis Venemaal sõjavangis. Kohapeal viibis tema vennanaine Anna Sophie von Sternstrahl (sündinud von Löwenwolde). Magnuse tütar Sophie Elisabeth oli abielus ooberst Gotthard Johann von Plateriga, kelle valduses oli mõis 1721. aastal. 1738. ja 1744. aasta vahel võeti mõis aga tagasi riigile. Edaspidi oli Kärkna kroonumõis.
Maramaa karjamõis.
Maramaa karjamõisa on mainitud 1758. aastal. 1783. aastal eraldati see Kärknast ja sellest sai iseseisev rüütlimõis.
Mõisa suurus.
1908. aastal oli mõis 1810 tiinu (1977 hekatrit), millega see liigitus keskmiste mõisate hulka.
Mõisa nimest.
1277. aastal on Kärkna kohta kasutatud nime "Valkana", 1417. aastal sarnast nimekuju "Valkena". Mõisa tunti ka Vanamõisa ("Wanna-moisa") nime all. Praegune eestikeelne nimi Kärkna tuleneb mõisa XVII sajandi omanike Gertenite järgi.
Mõisaansambel.
Häärber on jäljetult kadunud; 1960. aastate lõpul rajati mõisasüdame kohale karjäär. Peahoone oli ilmselt tagasihoidlik hoone, millest 1960. aastatel oli säilinud veel keldriosa. Kõrvalhooneid oli vähe. Ka park on tänaseks hävinud.
Mäe mõis

Mäe mõis oli mitme Eesti mõisa nimi:
Mäe mõis (Äksi)

Mäe mõis (saksa keeles "Maehof", ka "Mähof", "Marienburg", "Marienberg" ja "Marienhof", varem "Mäomois") oli rüütlimõis Äksi kihelkonnas Tartumaal.
Ajalugu.
Varasem ajalugu.
Mäe mõisa ala kuulus varem Tabivere mõisa koosseisu, millest see eraldati XVIII sajandi 2. poolel. Mõis oli seal olemas juba 1790. aastal ("Maemois"). 1796. aastal esineb see karjamõisana. Valdajateks olid tollal Karstenid. 20. augustil (vkj) 1798 müüs Eva Juliane Karsten (sündinud Schneidemann) selle 8000 pangarubla eest Tartu kreisi maakohtunikule ja hilisemale salanõunikule Gustav Adolf von Rosenkampffile (1762−1832). 1803. aastal asustati Rosenkampffidele kuulunud Kaarepere mõisast Kärksi külla − see liideti ilmselt sajandivahetusel Mäe mõisaga − ümber mitu taluperet. Rosenkampff, kes alates 1802. aastast elas Peterburis, pantis mõisa 1818. aasta 29. aprillil (vkj) 36 000 hõberubla eest Johann Reinhold von Rosenile. 21. detsembril (vkj) 1821 muudeti pandileping ostumüügilepinguks ja ta sai mõisa oma nimele päriseks, kuid pantis selle omakorda 1825. aasta 17. detsembril (vkj) 32 000 hõberubla eest Tartust pärit Friedrich Wilhelm Löhrile (1800−?). Pandileping tehti kümneks aastaks ja selle tähtaeg oli 1. detsember (vkj) 1835, kuid Löhr loovutas mõisa juba 12. augustil (vkj) 1831. aastal 36 000 pangarubla eest edasi Elistvere mõisnikule kreisisaadik krahv Reinhold Andreas von Stackelbergile (1797−1869). Järgmise kuu 10. päeval muudeti pandileping ostumüügilepinguks. Edaspidi olid Mäe mõisal Elistverega ühised omanikud.
Stackelbergid ja Ungern-Sternbergid 1831−1919.
Pärast Reinhold Andreas von Stackelbergi surma pärisid Elistvere, Alatskivi ja Mäe mõisad tema tütred vabaproua Sophie Heloise Euphrosyne Marie von Nolcken (sündinud krahvinna von Stackelberg) (1825−1909) ja vabaproua (aastast 1874 krahvinna) Adele (Ada) Julie Euphosyne Marie von Ungern-Sternberg (sündinud krahvinna von Stackelberg) (1833−1915), kelle ühisomandiks need kinnistati 20. mail (vkj) 1870. Õed olid juba sama aasta 9. veebruaril (vkj) sõlminud omavahel varajagamislepingu, millega valdused päris noorem õde. Viimane jättis testamendiga Mäe mõisa koos Tartus asuva kinnisvaraga oma pojale krahv Klaus Kaspar Alexander von Ungern-Sternbergile (1877−1934), kes sai pärast ema surma valduse omanikuks. Mõis võõrandati temalt 1919. aastal maareformi käigus.
Kärksi karjamõis.
XVIII sajandi lõpul oli Kärksi ("Kerks") veel Kaarepere mõisa hajaküla. Rosenkampffi ajal sai sellest Mäe mõisa osa. Karjamõis rajati sinna XIX sajandil, 1854. aastal oli see juba olemas.
Mõisaansambel.
Peahoone on hävinud ja selle kohale on ehitatud ühekordne puithoone. Kõrvalhooneid on tagasihoidlikus mõisasüdames säilinud üksikuid. Alles on 1858. aastast − see daatum oli tuulelipul − pärinev maakivist poolkelpkatusega ait. Ruudukujulise sisehooviga laut on täielikult hävinud. Park puudub, on vaid üksikud puud kunagise häärberi ümbruses.
Sootaga mõis

Sootaga mõis (saksa keeles "Sotaga") oli linnamõis Äksi kihelkonnas Tartumaal. Nüüdisajal jääb mõis Tartu maakonda Tartu valda.
Mõisat on esimest korda mainitud 1553. 1626 kinkis mõisa Rootsi kuningas Gustav II Adolf Tartu linnale.
Vedu mõis

Vedu mõis (varem Marivere) (saksa keeles "Fehtenhof" või "Fetenhof", varem "Karifer, ka Marifer, Murrifer") oli rüütlimõis Äksi kihelkonnas Tartumaal. Nüüdisajal jääb mõis Tartu maakonda Tartu valda.
Ajalugu.
Mõisat on esmamainitud 1489. aastal. 1489. aastal ostis Heinrich Fet Marifefx (Nariferi) mõisa ühes veski ja Kariferi külaga. XVI sajandil kuulus mõis Vettenite (Feten, Fethen, Fehte) perekonnale.
Mõisa nimi on tulnud Fehte (kirjutatud ka Vethen, Fet) suguvõsalt, kelle esindajad olid 16. sajandil mõisa omanikud. Omaniku järgi nimetati mõisat saksa keeles Fehtt (1627), Fäten Hoff (1638), Fehtenhof ~ Fätenhof (1655), Fehtenhof (1900). Nime eestikeelne vaste Weddo on esinenud dokumentides juba alates 1627. aastast.