Mehhiko iseseisvussõda

Mehhiko iseseisvussõda (hispaania keeles "Guerra de Independencia de México") oli aastatel 1810–1821 peetud relvastatud konflikt ja poliitiline protsess, mis viis Mehhiko iseseisvumiseni Hispaaniast. Tegemist ei olnud üheainsa, selgelt piiritletud sündmusega, vaid pigem erinevate kohalike ja piirkondlike võitlustega, mis toimusid samal perioodil. Sõda kulmineerus 28. septembril 1821 Méxicos vastu võetud Mehhiko keisririigi iseseisvusdeklaratsiooniga, millele eelnes kuningliku valitsuse kokkuvarisemine ja iseseisvusliikumise vägede sõjaline võit.
Mehhiko iseseisvumine Hispaaniast ei olnud vältimatu, arvestades koloonia tähtsust Hispaania impeeriumile. Ent sündmused Hispaanias mõjutasid otseselt ülestõusu puhkemist 1810. aastal ning sõjategevuse kulgu kuni konflikti lõpuni. 1808. aastal vallutas Napoleon Bonaparte Hispaania ja pani Hispaania troonile oma venna Josephi, sundides kuningas Charles IV troonist loobuma. Hispaanias ja paljudes kolooniates loodi juntad, mis valitsesid Bourbonide dünastia nimel. Hispaania ja selle valduste esindajad kogunesid Cádizi, mis oli veel Hispaania kontrolli all ning moodustasid Cádizi parlamendi, mis koostas 1812. aasta Hispaania põhiseaduse. See põhiseadus püüdis luua uue valitsemisraamistiku olukorras, kus seaduslikku monarhi enam polnud. Samuti püüti sellega rahuldada Ameerikas sündinud hispaanlaste (kreoolide) nõudmisi suurema kohaliku võimu ja võrdse staatuse järele võrreldes Hispaanias sündinud hispaanlastega (peninsulaaridega). See poliitiline protsess avaldas kaugeleulatuvat mõju Uus-Hispaanias nii iseseisvussõja ajal kui ka pärast seda. Mehhikos oli olulised asjaolud veel kultuurilised, usulised ja rassilised lõhed, mis mõjutasid nii iseseisvusliikumise arengut kui ka konflikti kulgu.
Sõda kulges mitmes etapis. Esimese ülestõusu algatas preester Miguel Hidalgo y Costilla, kes andis 16. septembril 1810 välja Dolorese hüüde. Hidalgo juhitud ülestõus oli ulatuslik, kuid halvasti organiseeritud ning ta võeti kinni, heideti kirikust välja ning hukati 1811. aasta juulis. Teist etappi juhtis preester José María Morelos, kes samuti langes kuninglike vägede kätte vangi ja hukati 1815. aastal. Pärast seda muutus ülestõus hajutatud partisanisõjaks, kus üheks silmapaistvamaks juhiks tõusis Vicente Guerrero. Kumbki pool ei saavutanud selget ülekaalu, ning sõjaline patiseis kestis kuni 1821. aastani. 1821 sõlmis endine kuninglik väejuht Agustín de Iturbide liidu Guerreroga, mis vormistati Iguala plaanina. Nad moodustasid ühise väe, mis viis kiiresti kuningliku valitsuse kokkuvarisemiseni ja Mehhiko iseseisvumiseni. See ootamatu pööre Mehhikos oli seotud uuesti sündmustega Hispaanias. 1821. aastal kukutasid Hispaania liberaalid kuningas Fernando VII absolutistliku valitsuse. Uus-Hispaania konservatiivid nägid selles ohus võimalust iseseisvumise kaudu oma positsiooni säilitada. Ühinenud väed sisenesid 1821. aasta septembris võidukalt Méxicosse ning Hispaania asekuningas Juan O'Donojú allkirjastas Córdoba lepingu, millega Mehhiko sai iseseisvaks riigiks.
Pärast iseseisvumist reorganiseeriti Uus-Hispaania maismaa Esimeseks Mehhiko Keisririigiks, mida juhtis Agustín de Iturbide. Lühiajaline konstitutsiooniline monarhia kukutati ning 1823. aastal kuulutati välja föderaalne vabariik, mis kinnitati 1824. aasta põhiseadusega. Hispaania tegi hiljem mitu katset Mehhiko taas vallutada ning lõplikult tunnustas Hispaania Mehhiko iseseisvust alles 1836. aastal.