Karl von Vincent

Karl von Vincent (11. august 1757 Firenze – 7. oktoober 1834) oli Austria väejuht ja diplomaat.
Elulugu.
Karl von Vincent astus sõjaväeteenistusse 1773. aastal tragunirügemendis nr. 7, kus sai viis aastat hiljem ülemleitnandiks. 1787 ülendati ta kapteniks ning viidi üle Flandrias tegutsevasse chevaux-legeri rügementi nr. 31.
Tegevus Prantsuse revolutsioonisõdades.
1788. aastal levis Flandrias mäss, mille mahasurumisel Vincent kaasa aitas. Selle eest autasustati teda 19. detsembril 1790 Maria Theresia ordeni rüütliristiga. 1792. aastal osales ta Prantsuse Vabariigi vastases sõjakäigus. 1794. aasta 8. mail ülendati ta majoriks ning määrati prints Waldecki ja hiljem krahv Clerfayt' kortermeistriks. Järgmisel aastal viidi ta edasi Ülem-Reini armeesse, kus sai kindral von Wurmseri kortermeistriks. Ta paistis välja Mannheimi piiramisel, selle eest edutati ta ooberstleitnandiks.
1796. aastal viidi Vincent koos Wurmseriga Itaaliasse Napoleon Bonaparte'i juhtud Prantsuse armee vastu. 1797. aastal juhatas ta kindral Merveldti all ühte ratsabrigaadi. Vincent oli see, kes teavitas Viini õukonda Mantova langemisest. Ta jäi veel kauemaks ajaks keiser Franz II juurde, kes edutas ta ooberstiks ja määras enda adjutandiks. 1798. aastal sai ta armee reformikomisjoni üheks liikmeks. Sama aasta septembris saadeti Vincent Vene armee juurde, et nende marssi läbi Austria organiseerida.
1799. aastal viidi Vincent üle tragunirügementi nr. 15 ning järgmisel aastal määrati 13. tragunirügemendi juhatajaks. Sama aasta 29. oktoobris edutati ta kindralmajoriks. Edasi juhatas ta Vicenzas brigaadi. 1800. aastal juhatas ta ertshertsog Ferdinandi armees ratsabrigaadi, millega osales ka Hohenlindeni lahingus.
Tegevus Napoleoni sõdades ja hilisem diplomaadikarjäär.
1805. aastal oli ta teenistuses Itaalias. Pärast Caldiero lahingut juhatas Vincent Austria taganeva peaarmee arjergardi. Ertshertsog Karli peaarmee, mis oli Caldiero all lüüa saanud, proovis ühineda ertshertsog Johanni armeega ning Vincent pidi teda katma. Selle ülesandega sai ta väga hästi hakkama. 15. novembril jõudis Vincent Isonzoni, kus hoidis Prantsuse üksusi mitu päeva tagasi. Selle eest määrati ta tragunirügemendis nr. 7 "inhaberiks". Järgmise aasta aprillis autasustati teda veel Maria Theresia militaarordeni komandöriristiga.
1805. aastal sõlmiti Pressburgi rahu, pärast seda proovis Napoleon Austriaga diplomaatiliselt suhteid parandada ning saatis Viini oma saadiku. Pariisi saadeti esindaja ja pealtvaatajana Vincent. Seal aitas ta luua Austria ja Prantsusmaa vahelist liitu. Lisaks aitas ta Viinile lähemale tuua ka Vene tsaari ning teatas Franz II-le, et ka Aleksander toetab Napoleoni-vastast relvastumist.
1808. aasta 14. augustil ülendati Vincent feldmarssal-leitnandiks. Järgmisel aasta ljuhatas ta von Hilleri korpuses diviisi. Diviisijuhina osales ta viienda koalitsiooni sõja suuremates lahingutes Baierimaal ja Austrias. Pärast Wagrami lahingut ta enam üksusi ei juhatanud.
1813. aastal saadeti Vincent vürst Schwarzenbergi palvel Põhja-Saksamaal tegutsevasse Rootsi armeesse (mida juhtis Napoleoni endine marssal Bernadotte) esindajaks. Järgmisel aastal sai ta Belgia ja Hollandi provintside kuberneriks. Ta oli veel keiser Franzi esindajana kohal Waterloo lahingus, kus ka haavata sai.
Pärast sõja lõppu oli Vincent veel diplomaat Louis XVIII õukonnas. 1818. aasta septembris osales ta koos von Metternichiga Aix la Chapelle'i ja Laibachi kongressidel. 1821. aasta 6. mail määrati Vincent Pariisi saadikuks. Sellesse ametisse jäi Vincent kuni 1825. aastani, mil ta lõpuks erru läks.
Karl von Vincent suri 7. oktoobril 1834 Lorraine'is Bioncourtis.