Amor võitjana

"Amor võitjana", tuntud ka kui "Amor vincit omnia", on itaalia maalikunstniku Michelangelo Merisi da Caravaggio maal, mis valmis aastatel 1602–1603.
Kirjeldus.
Maalil kujutatakse armastusejumal Amorit täiesti alasti elusuuruses noore poisina, kelle vasak põlvest kõverdatud jalg toetub toolile, mis on kaetud valge riidega. Amoril on tumedad lokid ja ta pea on natukene küljele kaldu. Tema näol on kaval naeratus ja ta seljale kinnitub suur tume tiivapaar, mis viitab tema jumalikule olemusele. Paremas käes hoiab Amor kahte noolt. Tema suguorganid on selgelt nähtavad. Amori jalge ees lebavad noodiraamat, turvis ja erinevad muusikainstrumendid.
Maali ajalugu.
14. septembrist 1603 leidub ühe kohtuasja protokollis kunstnik Orazio Gentileschi tunnistus, milles viimane mainib, et Caravaggio on maalinud teose "maisest armastusest". Väga suure tõenäosusega pidas ta silmas maali "Amor võitjana". Lisaks on teada, et Gentileschi laenas Caravaggiole kuus kuni kaheksa kuud enne kohtuasja paari tiibu. Seega on väga tõenäoline, et Caravaggio maalis kõnealuse kunstiteose ajavahemikus 1602–1603. Teose stiil toetab seda dateeringut, ehkki mõned autorid on välja pakkunud ka varasemat aega. 
Maali tellis pankur ja kunstikollektsionäär Vincenzo Giustiniani, kes hoidis seda tumerohelise kardina taga, vältimaks tundlikumate külaliste šokeerimist. Teiste allikate väitel peideti seda maali kardina taga alati selle hetkeni, kui külalised oli Giustiniani kollektsiooni kõiki teisi teoseid juba imetlenud. Väidetavalt pidas Giustiniani seda maali oma kollektsiooni kõige väärtuslikumaks teoseks. "Amor võitjana" kuulus Giustiniani kollektsiooni kuni 1812. aastani, mil selle omandas koos suure hulga teiste maalidega prantsuse kunstnik ja kunstiärimees Féréol Bonnemaison. 1815. aastal ostis selle maali Berliini muuseumi jaoks Preisi kuningas Friedrich Wilhelm III.
Tõlgendus.
Caravaggio teos "Amor võitjana" on tekitanud palju arutelu selle üle, kuidas mõista maali keskset kuju naeratavat Amorit, kes näib heitvat oma jalgade ette kunstide ja teaduste sümbolid. Teose idee lähtekohana nähakse sageli Vergiliuse tsitaati "Omnia vincit amor" ("Ekloogid", X), mis tähendab ladina keeles "Armastus võidab kõik" . Samas on see tõlgendus problemaatiline, sest on ebatõenäoline, et Caravaggio soovis kujutada armastust kui jõudu, mis alandab kunsti, luulet, matemaatikat ja sõjakunsti.
Caravaggio loomingus on sümboolikal sageli oluline roll, eriti teostes, mis loodi eraisikutest tellijatele. Nii võib “Amor võitjana” ka sisaldada varjatud vihjeid tellija soovidele või maailmavaatele.
Kunstiteadlased on maali tähendust eri viisidel seletanud. Ühe tõlgenduse järgi kujutab teos kuulsuse ja maiste ambitsioonide kaduvust: Amor justkui pilkab enda ümber olevaid esemeid, mis kõik sümboliseerivad inimlikku auahnust.
Teise tõlgenduse järgi on maal seotud Caravaggio patrooni Vincenzo Giustinianiga ning peegeldab tema huvisid: kirjandust, astronoomiat ja muusikat. Selle lähenemise kohaselt tuleks Amorit näha uusplatonistlikus võtmes. Maine armastus on samm jumaliku armastuse poole. Seetõttu ei põlga Amor oma jalge all olevaid esemeid, vaid vastupidi – need kuuluvad talle, sest just armastus on neid inspireerinud.
Retseptsioon.
„Amor võitjana“ pälvis kriitikat juba kohe pärast valmimist. Maali peeti toona Michelangelo skulptuuri "Võidu geenius" labaseks jäljenduseks ning selles nähti ka viidet Michelangelo maalil "Viimne kohtupäev" kujutatud püha Bartolomeuse figuurile. Mõned kaasaegsed väitsid, et Caravaggio olevat sellega soovinud vihjata Michelangelo homoseksuaalsusele.
Caravaggio teos eristus oma aja monumentaalmaalidest eelkõige kujutatava figuuri tõttu, sest varem ei olnud alaealist poissi esitatud nii provokatiivselt ega erootilise alatooniga. Seetõttu peeti maali tollal sündsusetuks ja liialt nilbeks. On isegi kirjutatud, et seda tuleks näidata üksnes neile, kes on piisavalt "usaldusväärsed".
1650. aastal levima hakanud arvamuste kohaselt oli maali modell üks Caravaggio armukestest või lõbupoiss. Selline tõlgendus ei tekitanud toona erilist pahameelt, sest noorte poiste idealiseerimine ja isegi pederastia ei olnud tolleaegses kultuuris veel laialdaselt taunitud ning seda õigustati antiikkirjanduse eeskujudega.
Ka hiljem on teos tekitanud vastuolulisi arutelusid. Näiteks 1986. aastal, kui filmiti Derek Jarmani filmi "Caravaggio", märkis režissöör, et filmi täielik "tõetruudus" oleks olnud võimatu, seletades: "Selleks oleks tulnud pildistada kaheteistkümneaastast alasti poissi – liiga konkreetne, arvestades pildi kunstilist distantsi, kuigi ka maali jaoks poseeris poisike." Nii rõhutas Jarman, et teose tänapäevane taasloomine oleks eetiliselt ja ühiskondlikult äärmiselt problemaatiline.