Määrsõna

Määrsõna ehk adverb on täistähenduslik muutumatu sõna, mis märgib tegevuse või omaduse laadi, iseloomu, tegevuse aega, kohta, viisi; omaduse määra või hulka. Määrsõnad esinevad lauses adverbiaali ehk määrusena. Osa määrsõnu seondub komparatsioonikategooriaga, nt "kiiresti – kiiremini – kõige kiiremini, kaugel – kaugemal – kõige kaugemal".
Jagunemine.
Sisuliselt jagunevad:
1. Kohamäärsõnad (küsimused "kuhu? kus? kust?"): "alla, ees, pealt; allamäge, taha, vastutuult, vargile, külla".
2. Ajamäärsõnad (küsimused "millal? kui kaua? mis ajast mis ajani?"): "alati, ühtelugu, hilja, varem, mullu, täna, kaua".
3. Viisimäärsõnad (küsimus kuidas?) nt "altkulmu, otseteed, klõbinal, targasti, ruttu, viletsalt".
4. Seisundimäärsõnad märgivad asendit või olukorda, milles ollakse või millesse satutakse, samuti seisundit üldisemalt, nt "käpukil, lössis, istukile, salajas, kinni, viltu, ärevil, katki".
5. Määramäärsõnad (vastavad küsimusele kuivõrd?) ja märgivad tegevuse ulatust või omaduse esinemise määra, nt "liiga, päris, ülearu, parasjagu, palju, võrdlemisi, otsatult, hulgaliselt, veidi".
Määrsõna kokkupuutealad teiste sõnaliikidega.
Määrsõna ja arvsõna.
Probleeme üksiksõnadega, nt "osta üks" (‘umbes’= proadv) "neli meetrit".
(Abi)määrsõna ja nimisõna.
Suurem osa määrsõnu on kujunenud nimisõnade käändevormidest ja sõnaliike määratledes selgub alles konkreetsest lauseümbrusest täpsemalt, kummaga on tegemist, nt "jalule" 'jalgadele' (vrd "ta upitas end jalule (nimisõna ehk substantiiv), "riik tõusis pärast sõda taas jalule (abimäärsõna ehk afiksaaladverb)), "norgu" (nimisõna "norg : noru", nt "tema lõputut norgu (nimis) "oli raske välja kannatada"; "ta vajus sellest saatuselöögist lõplikult norgu (abimäärs)), "välja", "korraks" jpt. Sellesse vaherühma kuuluvad ka instruktiivi (viisiütleva) vormid: "paljapäi", "ammuli sui" ning prolatiivi (kauduütleva) vormid, nt "käsitsi", "meritsi". Neid peetakse tänapäeva keeles siiski määrsõnadeks. 
Üks nimisõna ja määrsõna eristamise võimalusi lähtub sellest, et sõna loetakse nimisõnaks, kui tal on olemas nimetava ja omastava käände vormid, nt "kass tõmbus kerra ("kera"), ja (abi)määrsõnaks, kui nimetavat käänet pole, nt "auto läks rikki (tänapäeva eesti keeles ei seostata seda vormi enam nimisõnaga "rikk"). Määrsõnaks analüüsitakse sõna siis, kui tähendusseos lähtesõnaga (nimisõnaga) on kadunud või kadumas ning kivinenud uus adverbiline tähendus on välja kujunenud.
Paarissõnad, nt nagu "aasta-aastalt", "tund-tunnilt", "sirakil-sorakil" on määrsõnad (liidete "-l" ja "-lt" abil tuletatud). 
Väljendverb koosneb käändsõnast ja verbist, moodustades keeles püsivalt kokkukuuluva ühendi, mis on kujundliku, ülekandelise tähendusega, nt "pähe tulema", "arvesse võtma", "käsil olema", "silma torkama", "kaela langema", "keelt peksma", "punkti panema" 'lõpetama', "sotti saama", "korda minema", "pead kaotama" jt. Väljendverbil on enamasti oma rektsioonistruktuur võrreldes üksikverbiga, nt "keelt peksma" 'laimama' "kelle/mille üle?", "kelle/mille peale?" (vrd "peksma keda? mida? millega?") ning ühendis esinev noomen ei ole tavaliselt laiendatav ("*ta peksis minu peale *oma teravat keelt"). Lauses käitub selline püsiühend verbiliselt, olles tervikuna laiendatav nagu verb ("ta peksab kõigi üle keelt"). Selline verbiühend on küsimustatav tervikuna, nt mitte "mida ta peksis?", vaid "mida tegi?" Ka on piiratud sellisesse ühendisse sobivate noomenite valiku võimalus ning noomenivormi arv (ainsus/mitmus) on tavaliselt fikseeritud. 
Sünkroonilisel määratlemisel võib probleeme tekkida sellega, et osa sõnu on üleminekustaadiumis nimisõna ja määrsõna vahel, nt pole üheselt selge, kuidas otsustada juhtumitel "maha kukkuma" (vrd "maha kirjutama", mis on juba selgelt algsest leksikaalsest tähendusest eemaldunud ja seega määrsõnastunud), "tähele panema", "pähe tulema" jt. Küsimus on niisiis piiris ühend- ja väljendverbi vahel, kus mõningatel juhtudel on võimalik kahetine määratlus.
Määrsõna ja omadussõna.
Käändumatute omadussõnade puhul tekib piiritlemise küsimus määrsõnadega. Vahetegemine sõltub ennekõike konkreetsest kontekstist, vrd "töö tehti tipp-topp (kuidas?), tipp-topp töö" (missugune?). Vrd ka lauseid "Valgus heitis isemoodi helke" ("isemoodi" = omadussõna) ja "Ta teeb kõike" isemoodi ("isemoodi" = määrsõna). Selline vahetegemine sõltub sõna positsioonist lauses ja tema lauseliikmelisusest. Täiendi ja öeldistäitena esineb enamasti omadussõna, kui aga sõna esineb lauses määrusena, on tegemist määrsõnaga.
Probleemsed on ka tugevaastmelise seesütlevaga sõnad – "loppis, rikkis, lontis, längus, turris" jt. Nt "Auto on rikkis (küsimustada saab seda "missugune?", mitte "kuidas?" või "kus?" küsimuse abil, sest vastavat käändsõna pole enam keeles olemas). Kui seda tüüpi seisundisõnad esinevad täiendi või öeldistäitena, siis võiks need lugeda omadussõnadeks, nt lokkis juuksed, sompus ilm, kissis silmad". Kui need laiendavad aga tegusõna, tuleks need lugeda määrsõnadeks, nt vrd "Ta nägu püsis kogu päeva loppis (adv). "Ta loppis (adj) "nägu tõmbas kogu päeva tähelepanu". Need on sõnad, mis on täiendifraasides kaotanud oma kunagise adverbilisuse ehk verbi juurde kuulumise.
Probleeme võivad põhjustada ka liitsõnad, mille põhisõnaks on "-karva, -ohtu, -väärt, -võitu, -värki". Neid ei saa käänata ega võrrelda, seega puuduvad neil prototüüpsed adjektiivide morfoloogilised omadused, ent samal ajal on nad siiski omadussõnad, mis on peaaegu kaotanud oma esialgse leksikaalse tähenduse.
Määrsõna ja asesõna.
Probleeme üksikute sõnadega, nt taas "oma". "Jaama oli oma kolm kilomeetrit" (‘umbes’) = sellisel juhul määrsõna. kõige (kõige pikem)" = määrsõna. Traditsiooniline asesõna ise võib olla tähenduses ‘iseenesest’ ka määrsõna. Nt "Küünal kustus ise (määrsõna). Vrd. "Ta ise tuli hiljem" (asesõna).
Määrsõna ja kaassõna.
Koos omastavas ja osastavas käändes käändsõnaga esineb enamasti kaassõna, muudel juhtudel määrsõna, vrd pärast (adv) "läheme kinno", aga pärast (adp) "tänast pole sel mõtet". "Bensiin lõppes otsa (afadv). "Kass kargas puu otsa (adp). Määrsõna laiendab verbi, andes sellega väljendatud tegevusele teatud uue varjundi. Kaassõna kuulub noomeni juurde, näidates sõnadevahelisi seoseid ja olles sellisena funktsioonilt võrreldav käändelõppudega. Tüüpilised konstruktsioonid: noomeni omastav + _ ("metsa taga"); _ + noomeni osastav/omastav ("piki randa; üle mere").
Määrsõna ja sidesõna.
Osa sidesõnu võib olla tekstis kasutatud määrsõna funktsioonis. Vrd nt "Homme on ehk (modadv) "parem päev". "Esmakursuslased ehk (konj) "rebased kogunesid peahoone ette".