Erving Goffman

Erving Manual Goffman (11. juuni 1922 – 19. november 1982) oli Kanada sotsioloog ja esseist. Teda peetakse üheks mõjukamaks 20. sajandi Ameerika sotsioloogiks. Goffmani kuulsaim raamat on "The Presentation of Self in Everyday Life" (1956).
Tema tööde sisu mõjutajate seas on Émile Durkheim, Sigmund Freud, George Herbert Mead, Alfred Reginald Radcliffe-Brown.
Goffman kirjutas artikleid ja raamatuarvustusi ajakirjadele Psychiatry ja The American Journal of Sociology.
2007. aastal oli Goffman kõige tsiteeritumate humanitaar- ja sotsiaalteaduste alaste raamatute autorite edetabelis kuuendal kohal, edestades Jürgen Habermasi; temast ettepoole jäid Michel Foucault, Pierre Bourdieu, Jacques Derrida, Albert Bandura ja Anthony Giddens.
Ta oli 1982. aastal Ameerika Sotsioloogiaassotsiatsiooni 73. president. Goffmani raamatuid tsiteeritakse tänapäeval rohkem kui tema eluajal. Goffman suri vähki.
Elukäik ja töö.
Goffmann sündis Kanadas Alberta provintsis Mannville'i külas Max Goffmani ja Anne Goffmani (sündinud Averbach) pojana. Vanemad olid Ukraina juudi päritolu. Erving veetis suurema osa lapsepõlvest Manitoba provintsis Dauphini linnas.
1939. aastal asus Goffman õppima Manitoba Ülikooli, valides peaaineks keemia. Ta katkestas õpingud ning asus elama Ottawasse, kus ta töötas filmi alal.
1945. aastal sai Goffman Toronto Ülikoolis bakalaureusekraadi sotsioloogias ja antropoloogias. Seejärel õppis ta Chicago Ülikoolis, kust ta sai 1949. aastal sotsioloogias magistrikraadi ja 1953. aastal doktorikraadi. 
Chicago Ülikoolis õppimise ajal tegi ta detsembrist 1949 maini 1951 etnograafilist uurimistööd Shetlandi saarte hulka kuuluval Unsti saarel; see andis inspiratsiooni tema esimeseks ja olulisimaks raamatuks "The Presentation of Self in Everyday Life".
Pärast doktorikraadi saamist töötas ta Marylandi osariigis Bethesdas uurimisasutuses National Institute for Mental Health, kus tehtud vaatlused on aluseks tema raamatule "Asylums: Essays on the Social Situation of Mental Patients and Other Inmates".
Aastatel 1957–1968 oli Goffman professor California Ülikoolis Berkeleys ning seejärel kuni surmani 1982. aastal Pennsylvania Ülikoolis.
Looming.
Goffmani sotsioloogia-alased vaateid mõjutasid tugevasti George Herbert Meadi ja Herbert Blumeri teooriad. Chicago Ülikoolis puutus Goffman kokku sotsioloogide Everett Hughesi, Gregory Adamsi ja Edward Shilsi ning sotsiaalantropoloog William Lloyd Warneriga.
Uurides näost näkku suhtlust (mikrosotsioloogia), töötas ta välja kontseptsioone, mis on mõjutanud teisi teadlasi. Näiteks on ta mõjutanud vestlusanalüüsi aluspanijat Harvey Sacksi ja seeläbi kogu seda uurimismeetodit.
Goffman uuris väikesi, pidevalt vahetus kontaktis olevaid inimrühmi, sealhulgas norme nendes. Ta keskendus suhtluse üksikasjadele, mis esmapilgul võivad tunduda ebaolulised, ent tegelikult struktureerivad käitumist ja selle norme. Ta uuris näiteks selliseid žeste nagu käepigistused ja käe õlale panemine ning näoilme muutumist vestluse käigus.
Ehkki vahetu suhtlus on kultuuriti erinev, iseloomustavad Goffmani järgi näiteks üldised ennustatavad viisid, kuidas tervitatakse ja hüvasti jäetakse. Nii muudab sotsiaalne suhtlus maailma ennustatavaks. Goffmani järgi on vahetu suhtlus rituaal selles mõttes, et suhtlemise kord ("interaction order") on sotsiaalne kord. Kui lõhutakse suhtlemise korda, siis lõhutakse ühiskonna korrastatust. Goffmani järgi annab suhtlus inimesele sotsiaalse kuuluvustunde ehk kuuluvuse inimkonda.
Teosed.
Goffmani oluliste tööde seas on "The Presentation of Self in Everyday Life" (1956/1959), "Asylums" (1961), "Stigma" (1963), "Interaction Ritual" (1967), "Frame Analysis" (1974) ja "Forms of Talk" (1981).
"The Presentation of Self in Everyday Life".
See Goffmani esimene ja kõige kuulsam raamat ilmus 1956 ja ümbertöötatud kujul 1959. Goffman pälvis selle eest Ameerika Sotsioloogiaassotsiatsiooni MacIveri auhinna (1961). 1998. aastal asetas Rahvusvaheline Sotsioloogiaassotsiatsioon selle teose 20. sajandi kümne kõige olulisema sotsioloogiaraamatu seas kümnendale kohale.
See oli esimene sotsioloogiline käsitlus näost näkku suhtlusest. Goffman vaatles seda otsekui teatrietendust. Teistega vahetult suheldes püüab inimene Goffmani järgi kujundada teiste muljet endast. Selleks muudab või parandab ta "lavakujundust" või oma välimust või käitumist. Samal ajal püüab kaassuhtleja saada informatsiooni tema kohta.
Goffmani järgi osalevad kõik suhtlejad praktikates, mille eesmärk on vältida piinlikkustunnet endal ja teistel. Et ühiskond ei ole homogeenne, tuleb eri erinevalt käituda. Sellest tähelepanekust kasvas välja Goffmani dramaturgiline analüüs. Goffman nägi seost inimeste igapäevakäitumise ja teatrietenduste vahel. Suhtluses on olukordi, kus inimene on otsekui publiku ees laval. Sellistel juhtudel püütakse rõhutada enda positiivseid külgi ehk jätta endast hea mulje. On olemas ka lavatagune, kus inimene võib olla tema ise ning olla vaba sotsiaalsest rollist ja identiteedist.
Goffmani analüüsi tuumaks on seos esinemise ("performance") ja elu vahel. Erinevalt teistest autoritest, kes on sama metafoori kasutanud, arvestab Goffman suurema hulka näitlemisega seotud elemente: näitleja esineb keskkonnas, mis on konstrueeritud lavale ja kulisside taha; rekvisiidid määravad tema tegevuse; teda vaatab publik ning ühtlasi on ta ise publik enda vaatajate mängule. Sotsiaalne esineja oskab valida enda jaoks sobiva lava ja rekvisiidid, samuti kostüümid, mida ta kannab konkreetse vaatajaskonna ees. Esineja põhieesmärk on olla enesega kooskõlas ja kohaneda talle pakutavate tegevuspaikadega. Selleks ta suhtleb teiste esinejatega.
"Asylums: Essays on the Social Situation of Mental Patients and Other Inmates".
"Asylums" ilmus 1961. aastal.
See oli üks esimesi sotsioloogilisi uurimusi vaimuhaigete sotsiaalsest olukorrast psühhiaatriahaiglates. Goffman tutvustas raamatus totaalse institutsiooni mõistet: totaalne institutsioon on asutus, kus inimesed on märkimisväärse aja jooksul laiemast ühiskonnast ära lõigatud ja elavad üheskoos kindlakujuliselt organiseeritud elu. Raamatus näidatakse, et totaalsetel institutsioonidel on suur mõju inimeste suhtlemisele.
Goffman jagab totaalsed institutsioonid laias laastus viieks:
Raamat koosneb neljast esseest: "Characteristics of Total Institutions" (1957), "The Moral Career of the Mental Patient" (1959), "The Underlife of a Public Institution: A Study of Ways of Making Out in a Mental Hospital" ja "The Medical Model and Mental Hospitalization: Some Notes on the Vicissitudes of the Tinkering Trades". Neis esseedes kirjeldatakse, kuidas inimesi harjutatakse olema hea patsient, "loid, ohutu ja silmapaistmatu". See omakorda kindlustab tõsise vaimuhaiguse kohta käiva stereotüübi püsima jäämist.
Goffman leiab, et sellistes asutustes toimub peamiselt patsientide iseendaks olemise mahasurumine.
Raamat keskendub patsientide maailmale, mitte personali maailmale. Goffman on tunnistanud, et kui ta psühhiaatriahaiglasse pseudotöötajana aastaks tööle läks, ei olnud tal psühhiaatria vastu kuigi suurt austust. Ta lootis, et raamat näitab lõhet selle vahel, mida psühhiaatrid teevad, ja selle vahel, mida nad ütlevad tegevat.
"Stigma: Notes on the Management of Spoiled Identity".
"Stigma" (1963) uurib, kuidas inimesed reguleerivad muljet iseenda kohta, et kaitsta oma identiteeti. Enamasti kasutatakse selleks varjamist. Stigma on häbi, mida inimene tunneb, kui ta ei vasta teiste inimeste standarditele vastamisel. Stigmat võib nimetada sildistamiseks ehk erinevuseks selle vahel, mis keegi peaks olema ja mis keegi on tegelikult. Näiteks võib inimesel olla varasem kriminaalkaristus, ent kui ta kohtub kellegagi, ta varjab seda fakti.
Stigma mõiste on seotud identiteediga, mis on inimestel, kes ei vasta mõnel moel üldisele sotsiaalse normi standardile. Siia rühma kuuluvad näiteks väärarenguga inimesed, endised psühhiaatriahaigla patsiendid, narkomaanid ja prostituudid. Need inimesed peavad iga päev seisma silmitsi solvumist tekitava kuvandiga, mida teised inimesed neile tagasi peegeldavad. Goffman analüüsib selliste inimeste tundeid nende endi suhtes ning nende suhet "normaalsusega".
Goffman kirjeldas kahte liiki stigmat: diskrediteeritud ja diskrediteerivat. Diskrediteeritud stigma on ilmne märk, mis on kergesti tajutav. Inimesed võivad hõlpsasti näha, et mõni indiviid on erinev, häiriv ja väheväärtuslik. Nendeks märkideks võivad olla nahavärv, ratastool või valge kepp. Diskrediteeriv stigma on varjatud stigma. See ei ole silmaga nähtav, vaid selgub pikkamööda. Selliseks stigmaks võib olla näiteks psühhoos, epilepsia või seksuaalne sättumus.
Stigma on seotud moraalsete hinnangutega ega ole ihaldusväärne tunnus. Need inimesed, kel on stigma, mida ei saa varjata, viitavad sellele tihti, esitavad küsimusi selle kohta ja toovad stigmat esile. Varjatud stigmaga inimesed seevastu varjavad seda ja valivad, kellega nad sellest räägivad.
Inimestel, kel on kõrvalekalle ja stigma, üritavad olukorraga toime tulla erinevatel viisidel: 
"Interaction Ritual: Essays on Face-to-Face Behavior".
"Interaction Ritual" koosneb kuuest Goffmani esseest. Esimesed neli on avaldatud 1950. aastatel, viies 1964. aastal ning viimane essee on kirjutatud kõige hiljem. Esseede pealkirjad on "On Face-work", "Embarrassment and Social Organization", "The Nature of Deference and Demeanor", "Alienation from Interaction", "Mental Symptoms and Public Order" ja "Where the Action Is".
Esimene essee, mille täielik pealkiri on "On Face-work: an Analysis of Ritual Elements in Social Interaction", sisaldab mõistete seletusi. Goffman alustab nendinguga, et me kõik elame maailmas, kus meil on kas näost näkku või vahendatud kokkupuuted teiste inimestega. Nende kokkupuudete ajal mängib inimene oma osa verbaalsete ja mitteverbaalsete tegevuste ("line") kaudu, esitades oma vaateid olukorrale ning hinnanguid sündmuses osalejatele ja eelkõige iseendale.
Ta kasutab ka näo ("face") mõistet: see on positiivne sotsiaalne väärtus, mida inimene väidab enda kohta verbaalsete ja mitteverbaalsete tegevuste kaudu ("line").
Kui mingi sündmus loob inimesest parema mulje, kui inimene ise eeldas, siis tunneb inimene end hästi. Kui aga tavapärane ootus ei saa täidetud, siis tunneb inimene end halvasti või solvununa. 
Goffman kasutab ka mõisteid "be in wrong face" ja "be out of face", mis viitavad erinevatele olukordadele, milles ootused ei teostu eeldatud viisil.
Lisaks kasutab autor essees mõistet "poise", mis viitab võimele alla suruda ja varjata iga võimalust saada häbistatud kokkupuutes teistega.
Goffman kirjutab sellestki, kui kaugele inimene läheb, et oma nägu säilitada. Kui ta kord on tekitanud enesest mingi kuvandi, siis ta tunneb vajadust jääda selle kõrgusele. Erinevates seltskondades või ringkondades ta näitab üles eneseaustust; ta ütleb lahti tegevustest, mis on talle liiga kõrgelennulised või madaldavad teda.
Igalt ükskõik millise grupi liikmelt oodatakse taktitundelist käitumist, säilitamaks ka teiste tundeid ja nägu. Seda tuleb teha vabatahtlikult.
Mõistega "face-work" tähistatakse mis tahes tegevusi, mis on näoga kooskõlas. Näiteks ka eelmainitud "poise" kuulub nende tegevuste hulka; samuti kuuluvad lääne ühiskonnas siia taktitunne ja muud sotsiaalsed oskused. Taktitunnet väljendatakse näiteks keeleliste vahendite abil nagu vihjamised, mitmetähenduslikkus, plaanitud pausid, hoolikalt sõnastatud naljad jne. Seejuures nii sõnumi edastaja kui sõnumi vastuvõtja peavad käituma, nagu nad ei teaks sõnumi taga peituvast sisust midagi. Sellise vihjava suhtlemise abil hoiatatakse inimest, et olukord nihkub näo kaotamise suunas.
Ühes alajaotuses kirjeldab Goffman ka vältimist. Nimelt on inimese jaoks kindlaim viis vältida oma näo ohtu sattumist vältida neid vestlusteemasid või tegevusi, mille puhul see võib tõenäoliselt juhtuda.
"Frame Analysis: An Essay on the Organization of Experience.
Goffmani töös "Frame analysis" (1974) selgitatakse, kuidas on seotud mõistelised raamstruktuurid ja ühiskonna tajumine. See essee ei räägi ühiskonna, vaid kogemise ülesehitusest.
"Forms of Talk".
"Forms of talk" on avaldatud 1981. aastal. Raamat sisaldab viit esseed: "Replies and Responses", "Response Cries", "Footing", "The Lecture" ja "Radio Talk", mis on kirjutatud ajavahemikul 1974–1980. Kolm esimest esseed olid juba varem trükis ilmunud, neljas essee on 1976. aastal Michigani ülikoolis peetud ettekande tekst. Viimase essee kirjutas Goffman just selle kogumiku jaoks. Iga essee räägib sotsiolingvistilise mudeli kaudu nii verbaalsest kui mitteverbaalsest suhtlemisest ja nii on kogu raamat laiaulatuslik ülevaade vestluse uurimisest.
Esimene essee "Replies and Responses" (esmalt 1974 ja 1976) räägib dialoogidest, täpsemalt sellest, kuidas inimesed reageerivad vestluse vältel mitteverbaalselt ja vastavad verbaalselt. Essee lõpus kirjeldab ta vähemalt 12 viisi, kuidas on võimalik mõista ingliskeelset küsimust "Do you have the time?" ning 30 viisi, kuidas sellele lausele võiks vastata.
"Response Cries" (esmalt 1978) vaatleb lausungite kasutamist ja nende sotsiaalset kaastähendust või tagamõtet erinevas kontekstis. Autori järgi esinevad lausungid esinevad vestluses voorudena. Need voorud omakorda moodustavad paare. Ja paaride vahetus moodustab teemad. Üks või enam sellist teemat moodustavad vestluse põhiosa. Seega Goffman leiab, et lausungid ei ole omaette seisvad, isegi kui need näivad mõnikord ebaloogilised või arusaamatud. Essees on põhjalikult analüüsitud lausungeid nagu "hm", "ai!", "ohoo" (ingl. "hmm", "ow!", "ooh").
"Footing" keskendub omavahelistele suhetele, ja võimalikule muutusele, mis võivad vestluse käigus aset leida. Essee alguses kirjeldab Goffman ajakirjanduses kajastatud intsidenti, mis leidis aset president Nixoni võimuloleku ajal. Lühidalt, Nixon kritiseeris ühe naisreporteri riietust ning sündmus kutsub kuulajaskonnas esile naeru. Esialgne tõsine ja ametlik kõnelemisstiil asendub seksuaalse alatooniga jutuga. Goffmani jaoks on see näide presidendi arvamuse jõust inimestele ja survest naistele, kes on jõudnud esinduslikele kohtadele. Ta jätkab, et see on näide ka sellest, kuidas naised peavad alati olema valmis märkusteks oma välimuse kohta.
Kahes viimases essees rakendab Goffman neid kontseptsioone, mida ta on eelmistes esseedes tutvustanud.
"The Lecture" kirjeldab loengute liike ja läbiviimise meetodeid. Loenguks peab Goffman olukorda, kus kõneleja edastab institutsionaalses olukorras oma vaateid ühel teemal ja neid mõtteid sisaldavad seda, mida võib nimetada "tekstiks". Tavaliselt on stiil tõsine ja kergelt ebaisikuline. Kuulajateks on "vahetu publik", mille all Goffman mõtleb kokku tulnud üksikisikuid, kes tavaliselt istuvad ja kelle arv võib suuresti olla väga erinev. Kõneleja tavaliselt seisab. Näha on selge kontrast igapäevavestlustega.
"Radio Talk" kirjeldab raadiosaadete vestlusi ja nende mõju saadete kuulajatele. Kirjutises tegeletakse vestluses esinevate suhtlusprobleemide ja nende parandamisega. "Radio Talk" on selgepilguline ja nauditav essee. Essee alguses kirjeldab Goffman raadiosaadetes esinevaid eritingimusi, mis teevad kõnevead eriti märgatavaks ning vajavad rääkija poolt enese parandamist. Seejärel toob ta arvukalt näiteid erinevat tüüpi eksimuste ja nendega toimetulemise kohta. Goffman rõhutab, et oma vigadele tähelepanu juhtimine neid parandades võib asja hullemaks teha.
Töökäik.
Goffman töötas järgmistes asutustes: