Iiri kodusõda

Iiri kodusõda (iiri keeles "Cogadh Cathartha na hÉireann") oli 28. juunist 1922 kuni 24. maini 1923 kestnud Iiri rahvuslaste vaheline relvakonflikt, mis puhkes vahetult pärast Iiri vabadussõja (1919–1921) lõppu, olles tingitud iseseisvussõja lõpetanud vastuolulisest Briti-Iiri lepingust, mis ratifitseeriti Iiri parlamendis 7. jaanuaril 1922. Sõja vaenupoolteks olid lepingu sõlminud Iiri Ajutisele Valitsusele lojaalsed relvajõud ning sellele vastu seisnud fraktsioonid varem ühtsest Iiri Vabariiklikust Armeest (IRA), kes nägid Ühendkuningriigiga sõlmitud lepingus 1916. aasta lihavõtteülestõusu ajal välja kuulutatud Iiri Vabariigi kontseptsiooni ja ideaalide reetmist.
Sõda lõppes lepingut pooldanud jõudude võiduga. Täpne hukkunute ja vigastatute hulk pole teada. Varem on pakutud hukkunute koguarvuks 4000–5000, ent uuemates uurimustes on peetud tõenäolisemaks suurusjärku 1000 või 1200 kuni 2000.
Tänapäeva Iirimaa kolm suurimat parteid esindavad sõdivate poolte järeltulijaid: Fine Gaeli moodustasid lepingu pooldajad, Fianna Fáili moodustasid enamus lepingu vastaseid vabariiklasi eesotsas Éamon de Valeraga ja Sinn Féini moodustasid osa lepingu vastaseid vabariiklasi, kes keeldusid liitumast ühegi Iirimaa jagamist pooldava parteiga.
Kodusõja puhkemine Dublinis.
Ehkki väiksemaid kokkupõrkeid lepingu toetajate ja vastaste vahel oli toimunud juba varem, loetakse sõja alguseks 28. juunil 1922 puhkenud Dublini lahingut. Sama aasta 14. aprillil tungisid 120 lepinguvastast IRA võitlejat Dublini kesklinnas asuvasse nelja kohtuhoonesse ("Four Courts", "Na Ceithre Cúirteanna") ja võtsid need oma kontrolli alla, eesmärgiga seeläbi provotseerida uue relvakonflikti linnas viibinud briti vägedega, et rahuleping läbi kukutada. Lepingvastased lootsid, et lahing brittidega ühendaks lõhenenud IRA uuesti ühise vaenlase vastu.
Pidades toimunut lepingutingimuste rikkumiseks, asus briti valitsuskabinet eesotsas peaminister Winston Churchilliga survestama Ajutise Valitsuse juhti ja relvajõudude juhatajat Michael Collinsit, et too mässulised maha suruks. Ehkki kohtuhoonetesse tunginute kohest mahasurumist toetas ka näites brittidega peetud rahukõnelusi juhtinud ja 1922. aasta 9. jaanuaril presidendiks valitud Arthur Griffith, soovis Collins aga iga hinna eest kodusõda vältida ja tõrkus esialgu jõudu kasutamist, püüdes selle asemel lepinguvastastega kompromissile jõuda.
Pingeid suurendas veelgi Põhja-Iirimaa peaministri nõuandjast briti välimarssali Henry Hughes Wilsoni tapmine 22. juunil Londonis, mille panid toime kaks IRA liiget. Samuti röövisid 26. juuni kohtuhooneid okupeerinud IRA võitlejad Rahvusliku Armee asestaabiülema J. J. O'Connelli, kes oli varem vangistanud lepinguvastase ohvitseri Leo Hendersoni. Üha suurenes ka surve brittidelt, kes ähvardasid Collinsi jätkuva viivitamise korral mässu ise maha suruda. Ajaloolase Michael Hopkinsoni järgi langetas Ajutine Valitsus 26. juunil otsuse kohtuhoonete tagasivõtmiseks ning järgmisel päeval piirasid valitsusväed Four Courtsi piirkonna ümber. 27. juunil esitasid valitsusväed IRA võitlejatele ultimaatumi alistumiseks ning kui sellele vastust ei saadud, alustati kella nelja paiku öösel rünnakut. Kui esimesel päeval piirduti põhiliselt hoonete pommitamisega, alustati 29. juunil ka pealetungi jalaväega ning suudeti vallutada hoonekompleksi idapoolne tiib, ehkki samal päeval puhkesid lahingud IRA Dublini brigaadi ja valitsusvägede vahel ka linna teistes piirkondades. 30. juunil andis kohtuhooneid hoidnud IRA garnison üha halveneva taktikalise olukorra tõttu alla. Mujal Dublinis kestsid tänavalahingud kestsid kuni 5. juulini, mil alistus viimane suurem IRA tugipunkt Hammami Hotellis.
Sõja käik.
Vastaspoolte seis sõja alul.
Konflikti puhkedes oli eelisseis IRA-l, kes kontrollis Munsterit ja kogu riigi lääneosa. Ajutise Valitsuse relvajõud olid peamiselt koondatud Dublinisse ning nende Vaba puhul sõja alul suuresti tegemist kiirkorras värvatud palgasõduritega, IRA väed koosnesid aga ideaalide eest võitlusesse astunud vabatahtlikest. Vabariikliku Armee kasuks oli ka relvajõudude suurus: konfliktiaegne Ajutise Valitsuse allikas on IRA vägede suuruseks konflikti alguses hinnanud 12 900 meest ja relvastuseks 6780 vintpüssi. Samas on ajaloolane Michael Hopkins viidanud, et see arv hõlmas ilmselt aktiivsete võitlejate kõrval ka ainult nominaalselt nimekirjades olnud passiivseid liikmeid, mistõttu ei pruugi number üheselt reaalsust peegeldada. Vaba Riigile oli lahingutegevuse alguseks truudusvande andnud 9700 meest, ent kindral Seán Mac Mahon hindas arvukust umbes 8000 mehele.
Ajaloolane Robert Lynch on osutanud, et IRA relvastus oli mitmes osas aegunud ja puudulik: sõdurid pidid tuginema haavlipüssidele ja revolvritele ning raskerelvastust sisuliselt polnud (v.a mõned endised briti soomusautod), nappis ka laskemoona. See muutis suuremate rünnakute ettevõtmise keeruliseks, mistõttu tugineti põhiliselt kaitseoperatsioonidele orienteeritud strateegiale.
Sõjategevus pärast Dublini lahingut.
Pärast võitu Dublinis asus Rahvuslik Armee üldisele pealetungile Iirimaa sisealade vallutamiseks, mis kulges suurema IRA vastupanuta. Ühes operatsioonidega maismaal võeti ette meredessante Munsteri piirkonda. 11. augustil vallutasid Rahvusliku Armee üksused Fermoy ning sellega olid kõik suuremad linnad Ajutise Valitsuse kontrolli all. Sellega lõppes sõja konventsionaalne faas ning edasine lahingutegevus toimus lepinguvastaste poolelt sisuliselt sissisõjana.
22. augustil õnnestus IRA-vägedel varitsuses tappa Rahvusliku Armee ülemjuhataja Michael Collins, uueks ülemjuhatajaks tõusis Richard James Mulcahy.
Sõjategevuse kulgedes pöördus seis Ajutise Valitsuse kasuks ka elavjõus ja relvastuses. Varustusseisu parandamisel oli oluline Ühendkuningriigi panus, mis tarnis Vaba Riigi vägedele vahemikus 1922. aasta 31. jaanuarist kuni 26. juunini kohale 11 900 vintpüssi, 79 Lewise kuulipildujat, 4200 revolvrit ja 3504 granaati. Augustis tarniti ka kaheksa 18-naelast suurtükki. 2. septembriks oli Iiri Vaba Riigile antud 27 400 vintpüssi, 6606 revolvrit, 246 Lewise kuulipildujat ja viis Vickersi kuulipildujat. Lisaks andsid britid Rahvuslikule Armeele soomusautosid, veel suurtükke ja ka mõned lennuvahendid. 1922. aasta augustiks oli Rahvusliku Armee suurus kasvanud 14 000 võitlejale, aasta lõpuks oli relvil 38 000 meest, ning kodusõja lõpuks 55 000 sõdurit ja 3500 ohvitseri. Relvajõudude suurendamisel oli oluline roll varem Briti armee koosseisus Esimeses maailmasõjas teeninud sõjaveteranide kaasamisel, keda oli sõja lõpuks Rahvuslikus Armees üle poole kõigist võitlejatest.
Samuti muutus sõjategevus iirlaste seas üha ebapopulaarsemaks ning lepinguvastaseid hakati järjest rohkem nägema kodusõja põhjustajatena. Inimesed polnud rahul ka iseseisvusvõitluse aegu briti vägede vastu viljeletud sissisõja kordumisega, kuivõrd see vaevas tsiviilelanikkonna sotsiaalset läbikäimist ja majanduslikku toimetulekut. IRA puudustele osutades on märgitud ka selgete plaanidega keskse väejuhatuse puudumist, keerulist finantsolukorda (mitmed pangad keeldusid nende hoiuseid väljastamast; rekvireerimine ja röövid vihastasid aga tsiviilisikuid).
1923. aastal kujunes IRA vägede seis üha keerulisemaks. Veebruarikuus õnnestus valitsusvägedel vangistada IRA juhfiguur Liam Deasy. 10. aprillil hukkus kokkupõrkes valitsusvägedega ka IRA staabiülem Liam Lynch. Tema järel 20. aprillil võttis vägede juhtimise üle Frank Aiken. Üha lootusetumaks muutuva seisu tõttu kuulutas Aiken 30. aprillil välja edasiste lahinguoperatsioonide peatamise ning 24. mail käskis ta IRA vabatahtlikel vastupanu lõpetada.