Inkaliilia

Inkaliilia ehk alströmeeria ("Alstroemeria") on liilialaadsete seltsi inkaliilialiste sugukonda kuuluv taimede perekond. Kõik inkaliilia liigid esinevad looduslikult Lõuna-Ameerikas, kuid võõrliigina kasvab neid mitmel pool mujal maailmas, sealhulgas Mehhikos, Austraalias, Uus-Meremaal ja Kanaari saartel. Perekonda kuulub 40–65 liiki.
Kirjeldus.
Looduslikult on inkaliiliad levinud Lõuna-Ameerikas, sageli just mägedes. Nad on tuntud oma kaua õitsvate kirjude õite, aga ka jõuliste hästi levivate juurtega. Taimede lehed on rohelised, piklikud, veidi keerdus. Varred on pikad, nende krooniks on paljude õitega kuuekroonlehelised liilia õit meenutavad õisikud, esindatud on paljud erinevad toonid. 
Inkaliiliad sobivad hästi vaasililleks. Nad säilivad vaasis kaks kuni kolm nädalat.
Kasvatamine.
Hästi kasvamiseks vajavad inkaliiliad päikeselist kuni poolvarjulist kasvukohta, mõõdukalt viljakat, vett hästi läbilaskvat mulda. Taimed on põuakindlad, kuid kuivadel perioodidel kastmine soodustab edasist õitsemist.
Eesti oludes ei pruugi inkaliiliad kasvukohal talvituda. Talveks tuleks neid kindlasti multšida, et kaitsta külma eest kahe esimese talve jooksul pärast istutamist. Pärast seda peaksid juured olema maapinnas piisavalt sügavad, et talv üle elada. Paremini peavad nad vastu Lääne-Eestis ja saartel. Inkaliiliate kasvatamist võib võrrelda madalakasvuliste potidaaliate kasvatamisega. Talveks tuleb taimepotid viia pimedasse ja jahedasse siseruumi, kus poleks külmumisohtu.
Paljundada saab inkaliiliaid kevadel puhmikut jagades ja seemnetega. Kuna taime juured on haprad ja tuleb neid käsitleda ettevaatlikult ja kohe ümber istutada. Kõige parem on seda teha aprillis.
Seemnest külviks on parim aeg sügis. Kaunad tuleks taimedelt koguda kohe kui need muutuvad pruuniks ja hoida suletud paberkotis kuni avanemiseni, seejärel kohe külvata turbavabasse kompostmulda 8 cm sügavusele ja katta seemned õhukese vermikuliidikihiga Niiskuse säilitamiseks katta potid kilekotiga. Hoida esimesed kolme nädalat alla 20 ºC juures. Seejärel asetas kolmeks nädalaks külma kasvuhoonesse temperatuurile 5 ºC. Seejärel tuua potid taas sisse. Idanemine võib olla ebaühtlane. Inkaliilia õitseb seemnest külvates kahe kuni kolme aasta pärast.
Inkaliiliad on tundlikud mitmesugustele juure- ja varremädanikele.
Ajalugu.
1752. aastal otsustas rootsi päritolu perekond saata oma 16-aastase poja Clasi (Claus von Alstroemer) Hispaaniasse lammaste aretamist õppima. Clas loobus üpris ruttu lammastest ja hakkas taimi koguma. Tema isa John Alstroemer oli botaanik, kes sai kodumaal tuntuks kartuli introduktsiooniga Inglismaalt Rootsi. 1753. aastal saatis Clas oma koduõpetajale ja vanale sõbrale metsiku taime seemned, mille tõi Hispaaniasse Lõuna-Ameerikast saabunud laev. See sõber oli Carl von Linnè. Viimane oli selleks ajaks juba avaldanud oma "Systema naturae" ja "Philosophia botanica" ning asutanud Hartkampis botaanikaaia ja täiendanud märkimisväärselt Uppsala botaanikaaia kollektsiooni. Linnè'l õnnestus kasvatada seemnetest taimed, millel puhkesid roosad õied. Linnè kirjeldas taime ja nimetas selle oma noore sõbra auks alströmeeriaks. Nii ilmuski Euroopa taimekasvatuse ja botaanika nomenklatuuri uus eksootiline Lõuna-Ameerika taim "Alstroemeria pelegrina". Clas Alstroemer oli selleks ajaks saanud juba ise suurepäraseks loodusuurijaks, hiljem sai ta oma teenete eest ka paruni tiitli. 
"Alstroemeria pelegrina" introduktsioon 18. sajandil oli tänapäevase inkaliilia ajaloo algus. Algul leidus inkaliiliat Euroopas vaid mõningate botaanikaaedade kogudes. Vaid väga väikestes kogustes kasvatati seda ka lõikelillena. Kusjuures ta oli edukaks konkurendiks nelgile ja krüsanteemile. 
Selektsionääridel J. Goemansil ja M. Van Staaverenil õnnestus täiel määral realiseerida selle eksootilise taime geneetiline võimekus. Teineteisest sõltumatult alustasid kaks noort auahnet lillekasvatajat inkaliilia selektsiooni, ristates "Alstroemeria aurea" teiste liikidega. Kuidas see neil õnnestus, on jäänud tänapäevani ärisaladuseks. Tulemus ületas kõik ootused. 1961. aastal sai Goemansi esimene seemik, mis nimetati oma õrna ja võluva värvuse tõttu 'Baleriniks', Hollandi Kuningliku Aiandusühingu näitusel esimese preemia. Samal ajal pälvisid üleüldise tunnustuse ka van Staavereni väga elegantsed 'Beauty' ja 'Regina'. Inkaliiliad said oma ebatavalise värvuse, suurte õite, pikkade ja tugevate õievarte, väga pika õitsemisperioodi ja hea säilivuse poolest laialdaselt populaarseks. Paljude teiste plusside hulgas on hübriidid metsikutest liikidest külmakindlamad, pidades vastu kuni –10 ºC pakast. 
Aeg nõudis uusi, huvitavamaid ja dekoratiivsemaid sorte. Aretusse kaasati veel looduslikke liike ja vanu inkaliilia hübriide, kuid kuigi tulemuste seas oli väga ilusa valge õievärvuse sorte, siis seemnest kasvatamisel muutus nende värv samaks nagu looduslikul liigil (roosast oranžini) ja õitsemisperiood oli lühike (ainult 4–6 nädalat). Algseid sorte, mis olid saadud esimeste inglise ja hollandi sortide põhjal, kaitses aga autoriõigus. Peale selle ei andnud need seemet – nende eripära oli steriilsus, neid paljundati ainult vegetatiivselt, kas puhmiku jagamisega või siis koekultuuri meetodil "in vitro" laboratooriumis. 
Lõpuks ületati järk-järgult kõik takistused. Töösse lülitusid mitmete maade selektsionäärid. Igal aastal hakkasid näitustel ja laatadel ilmuma uued inkaliilia sordid. Saadi polüploidsed, väga efektse õievärvusega, suureõielised inkaliilia vormid, mis on võimelised säilitama oma dekoratiivsust lõikeõiena üle 30 päeva. 1980. aastate alguses tunti juba umbes 50 sorti.
Peruu liiliad ehk inkaliiliad, nagu eurooplased algul neid imelisi taimi nimetasid, said populaarseimaks lõikelilleks kogu maailmas. Inglismaa ja Hollandi järel said suuremateks lilletootjateks Colombia, Keenia ja Jaapan. Nendele astub kanna peale Soome, kus kasvatatakse palju ilusaid väga suurte õitega eri varjundites sorte.