Leptodora

Leptodora on vesikirbuliste seltsi kuuluv planktiliste vähilaadsete perekond. "Leptodora" perekonna esindajad on suurimad zooplanktoni koosseisu kuuluvad röövloomad, keda esineb eutroofsetes ja kalarikastes järvedes. "Leptodora" on toiduahelas tähtsal kohal ja mängib olulist rolli oma saagi populatsiooni tiheduse reguleerimises.
Levila.
Vesikirbuline "Leptodora" on pelaagiline selgrootu kiskja, kes on laialt levinud palearktilistes ja nearktilistes mageveekogudes.
Kaua aega oli arvatud, et "Leptodora" perekond on monotüüpne, sest oli teada ainult "L. kindtii" olemasolu. Kuid 2009. aastal avastas Nikolai Korovchinsky Amuuri jõe basseinis, Venemaa Kaug-Ida ja Hiina vahel, teise liigi – "Leptodora richardi". See liik on laialt levinud Jaapanis, Koreas ja Hiinas.
"Leptodora" perekond jagatakse kolmeks klaadiks: Euroopas esinev "L. kindtii", "L. richardi" Hiinas ja Jaapanis ning "Leptodora sp." Põhja-Ameerikas. Viimane ei ole veel põhjalikult uuritud. "Leptodora richardi" on nendest kolmest kõige termofiilsem liik. Tema levila ulatub Vähi pöörijoonest ehk põhjapöörijoonest lõuna pool kuni Amuuri jõe basseini põhjaosani. Lääne-Euroopas esinev "L. kindtii" populatsioonid on psührofiilsemad ehk külmalembesemad kui Vahemere idaosa populatsioonid.
Biogeograafilisteks takistusteks ehk barjäärideks "Leptodora" levimisel on mäeahelikud, hüdrogeograafilised katkestused, veesoolsus ja merekeskkond.
Morfoloogia.
"Leptodora" on suhteliselt suur elusorganism. Emane kasvab kuni 21 ja isane kuni 9,4 millimeetri pikkuseks. Peaaegu kõik vesikirbulised "Leptodora" perekonnast on läbipaistvad ja neid iseloomustab üks keskmine sfääriline silm.
"Leptodora" üldine kehaehitus koos tema konkreetsete elunditega – pikk pea, pikad ja võimsad ujumisantennid ehk tundlad, lõuad, rindmiku jäsemed, pikk abdoomen ehk tagakeha ja postabdoomen – on täielikult kohandatud planktilise ja kiskjalise eluviisiga.
Pea ehitus.
Pea esiosa on tugevalt venitatud, nihutades silmad ja tundlad ette. Pea keskosa on laienenud võrreldes teiste vesikirbulistega. Eriti on see laiem tundlate ja lõuaaparaadi vahel. Kahtlemata on see "Leptodora" evolutsiooniline uuendus ja adaptatsioon kisklusele.
Silma ehitus.
On teada, et "Leptodora" silma struktuur on keeruline ja ainulaadne. Liitsilm ehk fassettsilm koosneb suurest hulgast ommatiididest (500), mis on üksikud koonusekujulised silmakesed. Silm on võimeline vabalt liikuma ja saab pöörata mõlemas suunas kuni 10°. Silma ehituse keerukus, unikaalsus ja paiknevus pea eesosas tõestavad, et see elund on "Leptodora" jaoks ülitähtis. Lisaks võib väita, et pea pikenemine on toimunud selleks, et soodustada silma liikumist. Teiseks tähtsaks silma omaduseks on musta pigmendi nõrk areng, mis on üks kolmandik silma pindalast. See fakt on heas kooskõlas asjaoluga, et keha läbipaistvus on hädavajalik ellujäämiseks pelaagilises keskkonnas.
Tundlad.
"Leptodora" peas on kaks paari tundlaid. Neist esimene paar on väikesed, teised on kohandatud ujumiseks, seega on nad suured ja kaheharulised. Isastel on esimene paar tundlaid palju pikem kui emastel. Väiksemad tundlad mängivad meeleelundite rolli ja osalevad saagi püüdmises. Nad on hästi arenenud ja nende väikesed harjakesed töötavad kemoretseptoritena (keemilise ärrituse suhtes tundlikud retseptorid). Teine paar tundlaid, mis on palju suuremad, on ujumiseks. "Leptodora" ujumisantennid on üsna sarnased jätketega, mis esinevad alamseltsides "Ctenopoda", "Anomopoda" ja "Onychopoda". Ujumistundlate peamine osa on massiivne ja tipus jaguneb kaheks haruks, mis koosnevad segmentidest (ülemisel harul on neli segmenti, alumise haru viies segment on tugevalt redutseerunud ja paljas). Kõik neli segmenti on kaetud harjastega, mis on primitiivse kujuga. Harjased on sarnase struktuuriga ja ehitusega ning talitlevad nagu mõlad. Pikemad harjakesed asuvad ujumistundla haru keskmises osas. 
Huvitav on märkida, et "Leptodora" ei ole võimeline seisma ühe koha peal, ta liigub veemassis kogu aeg.
Karapaks.
Karapaks ehk seljakilp on tugevasti transformeeritud ning sel on samad funktsioonid, mis teiste vesikirbuliste seljakilpidel. Seljakilp on ebatavaliselt korraldatud struktuur. Ta kasvab välja pea tagaosast selja suunas, jättes pea vabalt liikuvaks. Karapaks koosneb ühest selgmisest osast ja kahest lateraalsetest ehk külgmistest poolmetest või klappidest, mis omakorda kattuvad üksteisega ja on eraldatud dorsaalsest osast õmbluste või pragudega.
Emaste karapaks näeb välja nagu kotikujuline struktuur, mis on kinnitatud rindmiku selgmisele küljele. Täiskasvanud isendi seljakilbi pikkus ulatub kuni tagakeha teise segmendi keskosani (18,8–26,1% "Leptodora" keha pikkusest). Seljakilp moodustab "Leptodora" emastel haudetasku ehk inkubaatori pesakonna jaoks, mille laiad poolmed on ventraalsel ja tagumisel poolel üle kattunud.
Isaste kehavorm ja kuju sarnanevad emaste omaga, kuid karapaks ei ole täielikult välja arenenud ning on ainult 2,5–6,3% keha pikkusest. See näeb välja nagu rindmiku tagumine dorsaalne väljakasv ning sellepärast meenutabki isane noort emast.
Rindmikujalad.
Kuus paari jäsemeid, mis on silindrilise kujuga ja tugeva kitiniseerunud kattega, asetsevad piki "Leptodora" rindmikku, mis on omakorda varustatud kõhtmisel poolel massiivsete lihastega. Jäsemed on suunatud ette ventraalselt. Suurem osa nende kitiinkattest on kaetud väikeste nõeltega või harjastega. Jäsemed asuvad mõlemal pool rindmikku ja teineteise suhtes teatud nurga all. Kaks paari eesjäsemeid on rindmikuga ühenduskohas laiendatud, mis soodustab tugevamat kontakti lihassüsteemiga. Kõik rindmikujalad koosnevad neljast segmendist ehk lülist ja on kaetud siseküljelt keeruliste ja mitmesuguste harjastega, mis on moodustatud kitiinist ja paiknevad kõrgendatud alusel. Paljudel harjastel puuduvad karvakesed ning nende asemel on erineva kujuga hambakesed.
Esimene paar jäsemeid on eriti pikad ja tugevad (28,7–57,4% keha pikkusest), väga pika basaalse lüliga (12,5–27,3% keha pikkusest). Ülejäänud distaalsed lülid on lühemad ja tihedamalt kaetud harjastega kui esimene peamine segment.
Kõik kuus paari jäsemeid moodustavad koos peaga ja rindmikuga saagi püüdmiseks korvi ehk filteraparaadi (inglise keeles "catch basket" või "feeding basket").
Toitumine.
"Leptodora" on zooplanktoni koosseisus üks kõige suurematest karnivooridest. Tema saagiks võib olla terve rida vähilaadseid, mis on planktilise eluviisiga ("Bosmina", "Ceriodaphnia", "Daphnia", "Diaphanosoma", "Diaptomus" ja muud). Ta eelistab toiduks vesikirbulisi, kes on umbes kümme korda väiksemad kui "Leptodora" ise. Samas nad söövad ka aerjalalisi ja keriloomi. Vahel võib esineda kannibalismi. Saagi püüdmiseks kasutab "Leptodora" oma rindmiku jäsemeid, mis moodustavad niinimetatud toidukorvi.
"Leptodora" on toiduks mageveekogude kaladele. Kõige olulisemad vaenlased "Leptodora" jaoks on röövkalad, näiteks ahven, siig ja nurg.
Sigimine.
"Leptodora" perekonnas on peamine paljunemisviis partenogenees. Emane muneb viljatuid mune iga 12 tunni järel. Munadest kooruvad vastsed, kes on umbes 2 millimeetrit (0,079 tolli) pikad. Koorumiseks soodne veetemperatuur on 9–10 °C. Pärast munade koorumist järgneb kuus elustaadiumi, enne kui vastne saavutab täiskasvanu isendi kuju, kes on algselt 6 millimeetri (0,24 tolli) pikkune. Täiskasvanuks saamiseks kuluv aeg sõltub veetemperatuurist ja kestab tavaliselt kolm kuni kuus päeva. Suurema osa aastast paljuneb "Leptodora" partenogeneetiliselt, kui isaseid populatsioonis ei esine. Kuid sügisel, tavaliselt septembris ja oktoobris, toimub suguline sigimine, kuna sügisel ilmuvad partenogeneetilistest munadest isased, kes on valmis emastega paarituma . Sugulisel sigimisel saadud munad vajuvad mageveekogu põhja, kus nad talvituvad ning alles järgmisel aastal kooruvad nendest vähivastsed ehk Naupliuse moodi vastsed.
Taksonoomia.
Pikka aega peeti "Leptodora" perekonna esindajaks ainult ühte liiki, "Leptodora kindtii", omapärase planktinilise eluviisiga veeorganismi, kes on laialt levinud põhjamaistel boreaalsetel laiuskraadidel. "Leptodora kindtii" avastas 1830. aastal arst ja mikromaailmahuviline G. W. Focke, kes tegeles Bremenis (Saksamaa) linnakraavide loomastiku uurimisega.
1882. aastal leidis G. Josef Sloveenia koobastest enda meelest uue liigi: "Leptodora pellucida". Kuid puuduvad tõestused selle kohta, et see oleks täiesti uus liik. Võimalik on, et leiti "L. kindtii" eluvorm, mis juhuslikult esines koobastes.
Järgmise huvitava avastuse tegid 1890. aastal Poppe ja Richard, kes leidsid Sitai järvest (Hiina) ebatavaliselt väikese täiskasvanud "Leptodora" emase. Kuid kirjeldusi selle kohta ei ole teada.
Hiljem on leitud huvitavaid ja väiksemaid "Leptodora" eluvorme Boloni järvest (Venemaa). Kuid ka nemad olid "Leptodora kindtii" isendid, kes mõnevõrra erinesid oma populatsioonist.
2009. aastal leidis Nikolai M. Korovchinsky Amuuri jõest (Ida-Aasia) uue "Leptodora" liigi – "Leptodora richardi". Et see on tõesti eraldi liik, tõestavad nii morfoloogilised tunnused kui ka geneetilised uuringud. Kahe liigi morfoloogilised erinevused esinevad mõnede kehaosade suuruses ja proportsioonis: "L. richardi" on väiksem kui "L. kindtii", "L. richardi" pea on pikem ja tagakeha ehk abdoomen on lühem ning rindmiku jäsemete esimese paari teise segmendi harjastel on olemas väikesed karvakesed.
Populatsiooni dünaamika.
"Leptodora" esimesed munad kooruvad aprilli keskelt kuni mai keskpaigani. Seega populatsiooni kevadine kasv on tugevas korrelatsioonis tõusva veetemperatuuriga. Põhiline osa populatsioonist tekib suve jooksul veekogu ülemises viiemeetrises veekihis ehk epilimnioni osas. Populatsiooni arvukuse kasv algab, kui viiemeetrilise veekihi temperatuur (edasi T(5)) on ulatunud 9 °C. Arvukuse ja biomassi maksimum esineb siis, kui T(5) on 17–19 °C. "Leptodora" populatsioon kaob planktoni koosseisust tavaliselt oktoobris-novembris.