Hõimuhertsogkonnad

Hõimuhertsogkonnad (saksa "Stammesherzogtümer") olid varakeskajal põhiliselt vanade saksa hõimude asualad piirkonnas, mida seostatakse Frangi riigiga, eriti idas. Need hõimud olid algselt frangid, saksid, alemannid, burgundid, tüüringid ja ruugid. 
5. sajandil liikusid burgundid Rooma riiki ning aastatel 443 ja 458 asustasid Burgundia. Hilisemate hertsogkondadega võrreldes ei olnud need üksused defineeritud kindlate administratiivpiiridega, vaid suurte germaani hõimude asualaga. Nende hertsogid ei olnud ei kuninglikud administraatorid ega maaisandad.
Sakside, bajuvaaride, tüüringite, frankide ja alemannide territooriumitest tekkisid vastavalt Saksimaa, Baieri, Tüüringi, Frangimaa ja Švaabimaa.
Vanemad hõimuhertsogkonnad.
Vanemad hõimuhertsogkonnad olid Frangi riigiga seostatud germaani hõimudega asustatud piirkonnad. Hertsogkonnad olid rohkem või vähem iseseisvad üksused, mida valitsesid kohalikud valitsejad, kes olid saanud Rooma tiitli "dux". Kõik see lõppes varajaste Karolingide valitsemise ajal. 
Vanemad hõimuhertsogkonnad olid:
Mõned hõimud, nagu näiteks friisid, ei moodustanud kunagi hõimuhertsogkonda kultuurilise truudusega üksikule hertsogile.
Nooremad hõimuhertsogkonnad.
Pärast hõimuhertsogkondade hävitamist valitsesid Karolingid neid alasid krahvide ja prefektide kaudu või mõnikord jagasid võimu dünastia liikmega, nagu näiteks Ludwig Sakslasega Baieris. Pärast kuningriigi jagamist Verduni (843), Meersseni (870) ja Ribemonti (880) lepingutega moodustasid Baieri, Alemannia ja Saksimaa koos muude Frankide territooriumi idaosadega Ida-Frangi riigi. Kuningriik jagati Ludwig Sakslase poegade vahel suuresti piki hõimupiire. Pärast aastat 899, Ludwig III Lapse valitsemise ajal, lagunes kuninglik võim kiiresti, mis võimaldas kohalikel ülikutel elustada hertsogkonnad kui autonoomsed üksused, valitsedes oma hõime kuninga ülima võimu all. Pärast Karolingide idaharu lõppu (911) võistlesid hertsogid krooni pärast, algul võitsid Frangimaa Konradiinid (911) ja lõpuks võitsid Saksimaa Liudolfingid (919). Kuigi nende ja nende järeltulijate tugevat valitsemist hertsogid sageli vähendasid, jäid hõimuhertsogkonnad suuresti muutumatuks kuni Hohenstaufenite dünastia valitsemiseni.
Nooremad hõimuhertsogkonnad olid:
Hõimuhertsogkonnad Prantsusmaal.
Saksa ajaloolased on hõimuhertsogkonna mõistega piirdunud tavaliselt Ida-Frangi riigil koos germaani hõimude mitmekesisusega erinevalt romaniseerunud ja palju ühtlasemast Lääne-Frangi riigist, mille hertsogkondi peeti kohalikeks etnilise ühtekuuluvuseta administratiivüksusteks. Siiski on mõned ajaloolased väitnud, et ka Prantsusmaa hertsogkondadel (Bretagne, Normandia, Gascogne, Akvitaania ja Burgundia) oli etniline baas, enne kui Prantsuse kuningad hakkasid 14. sajandil hertsogeid nimetama. Germaani hõimuhertsogkondade olemust ja rolli iseloomustatakse nüüd sageli vastandina Frangi riigi vanadele hertsogkondadele.
Kaksteist Karl Suure (suri 814) paladiini inspireerisid kaheteistkümne iidse peerkonna loomise, kuus ilmalikku geograafilist üksust (Normandia, Burgundia, Akvitaania, Flandria, Toulouse, Champagne) ja kuus vaimulikku geograafilist üksust (Noyon, Reims, Laon, Langres, Beauvais, Châlons). See süsteem viidi ka ristisõdijate riikidesse, kuna tava oli frankide seas tuntud ja levinud.