Leonhard Lapin

Leonhard (Leo) Lapin (29. detsember 1947 Räpina – 28. veebruar 2022) oli eesti arhitekt, kunstnik, arhitektuuriajaloolane ja luuletaja (pseudonüümidega Albert Trapeež ja Ann Mälberg), Eesti Kunstiakadeemia emeriitprofessor.
Ta oli üks avangardiliikumise eestvedajaid, kes avaldas oma kunstiteoste ja kirjutistega suurt mõju eesti kunstile ja arhitektuurile alates 1960. aastate lõpust. Lapin on viljelenud funktsionalismi, suprematismi, tehnoloogilist futurismi ja popkunsti. Ta on loonud graafikat, maalinud, loonud häppeninge ja lavastusi ning avaldanud artikleid, raamatuid ja luulekogusid. Ta nägi arhitektuuri ja kunsti eelkõige vaimse tegevusena.
Isiklikku.
Leonhard Lapin on Sofia Lapini (Sõrmus) ja Rudolf Mõttuse poeg. Sugulastest veel poolvend, filosoofiadoktor Voldemar Lapin, poolvend Anatoli Mettus ja poolõde Valentina Olli (Lapin). Isapoolses suguvõsas olid meessoost isikud rätsepad, kelleks ka Lapin oleks võinud saada. Perekonnanimi pärineb ema esimeselt mehelt, kes oli lätlane Rudolfs Lapins. Perekonnanime venestamisel muutus see Lapiniks. Ema töötas õmblustöökoja juhatajana, mistõttu oli Lapin mõelnud ka ERKI-s moodi õppida. Orientaalseltsi kaudu sai hingelähedaseks budistlik "mahamudra" tühjuseõpetus, mis sai aluseks tema tulevasele kompositsiooniõpetuse metoodikale. 1969–1982 oli abielus Sirje Rungega. Hiljem oli abielus arhitekt Kristel Jaanusega. 1991 sündis tütar Anna Maria Lapin ja 1996 poeg Aleksander.
Looming.
Kunst ja kirjandus.
Leonhard Lapin alustas loomist 1960. aastatel, tõustes kiiresti juhtivaks avangardkunstnikuks, aga ka organisaatoriks ja teoreetikuks. Oli avangardistliku kunstiliikumise Soup '69 liige. Rahvusvahelist tähelepanu äratas tema graafika, eriti seeria, kus ta käsitles inimese ja masina kokkukasvamist. On kunstnikuna loonud tušijoonistusi, siid- ja sügavtrüki- ning litotehnikas graafikat, akvarell-, guašš- ja õlimaale, arhitektoone, skulptuure ja installatsioone. Kirjutas nõukogude kunstiideoloogiat kritiseerivaid artikleid ning luuletusi, mis levisid käsikirjas. Luuletusi on hiljem ilmunud kogudena Albert Trapeeži pseudonüümi all. Oma esimese arhitektooni tegi Lapin 1976. aastal ja see kandis nime "Monument Tallinnale". Just Lapin tõi eesti ja ka soome keelde sõna "arhitektoon". Mõiste ise pärineb 20. sajandi esimesel poolel tegutsenud vene avangardistilt Kazimir Malevitšilt, kelle jaoks arhitektoon tähendas tuleviku inimese kodu. On loonud ka baasmõiste omaruum, mida ta käsitleb oma kompositsiooniõpetustes. Lapin on läbi viinud Eesti esimesed "happening"'id, samuti lavastanud teatris. Lapinit on kutsutud väga paljudele välisnäitustele, tema töid on riiklikes ja erakogudes üle maailma. Lapini kontseptsioon ruumist ja tühjusest on olnud aastaid tema ideede väljenduseks; ta on kirjutanud tühjuse (sanskriti "śūnyatā") teemal mitu raamatut. Lapin kirjutab isikupäraselt ja emotsionaalsed, aga akadeemilises mõttes liiga subjektiivselt, mis aga ei tähenda, et tema tekstidel ei ole historiograafilist väärtust.
Arhitektuur.
Lapin kuulus "noorte vihaste arhitektide" põlvkonda koos teiste 1970. aastatel ülikooli lõpetanud arhitektidega (Vilen Künnapu, Tiit Kaljundi, Avo-Himm Looveer, Ain Padrik, Jüri Okas, Jaan Ollik ja Ignar Fjuk, kellega liitusid veidi vanematest arhitektidest Veljo Kaasik ja Toomas Rein). Nad kutsusid end "Tallinna kümneks", kuid neid võib asetada ka laiema mõiste "Tallinna kool" alla, sest see hõlmab laiemat ringkonda sama põlvkonna arhitekte, kunstnikke, disainereid ja insenere. "Tallinna kooli" eksperimentaalsed arhitektid ja kunstnikud, ent kõige enam tegeles Leonhard Lapin arhitektuuriajalooga, eelkõige kirjutades, aga ka teistes kunstivormides. 1970. aastatel oli Lapin arhitektuuri vallas "persona non grata", aga kunstisfääris tunnustati teda "enfant terrible"'ina. Rühmitusena suudeti Nõukogude ajal korda saata enamat kui eraldiseisvalt. Põhisõnumiks oli, et arhitektuur on kunst, mitte ehituse ripats. Suuremaks eesmärgiks oli muuta arhitektuuri, keskkonda, inimeste suhtumist neisse ning mõtestada kaasaegset ühiskonda ja kultuuri. Lapinit muudab paradoksaalseks see, et ta viljeles kaasaegset avangardismi, kuid oma kirjutistes käsitles ajaloolisi stiile ja mõisteid. Sidudes kaasaegseid nähtusi varasema arhitektuuri- ja kunstiajalooga ning käsitledes terminoloogilisi probleeme, soovis ta tõsta eesti ühiskonna teadlikkust. Õpingute ajal tutvus 1930. aastate funktsionalismiga, millesse nõukogude režiim suhtus halvustavalt. Lapin vaimustus ka varase Nõukogude avangardkunstist ja vene arhitektide konstruktivismist. L. Lapini masinaesteetika võtmes loodud plastilisest arhitektuurist tekkis uus neofunktsionalismi mõiste. Tallinna kooli arhitektid said ennast väljendada eramute projekteerimise kaudu, milles pigem taotleti individualismi kui üldist hoone sobivust keskkonda. Tihti olid need majad skulpturaalsuse tõttu raskesti ehitatavad ning väline keerukuse taha jäi hoone sisu läbimõtlemata. Tuntumad L. Lapini 1976.–1977. aastal projekteeritud majad on tehtud tema graafilise "Masinate-sarja" järgi. Heaks näiteks on Laagris asuv Villa Valeri I, mis on "Masin-arhitektuur III ehk Villa Valeri I" (1976) vaste.
L. Lapin: "1978. me presenteerisime puhtaid ideid, kuna meie eesmärk oli näidata arhitektuuri eraldiseisva kunsti vormina, vaimsuse manifestina, aga ka iseseisva ja mõjutava faktorina, mis mängis rolli ühiskondlikes protsessides."