Perchta

' või ' (eesti keeles: Bertha), tuntud ka kui ja muud variatsioonid, oli kunagi tuntud kui Alpide paganlik jumalanna Ülem-Saksamaa ja Austria Alpide piirkondades. Tema nimi võib tähendada "helget" (alggermaani keelest "berhtaz") ja on tõenäoliselt seotud nimega , mis tähendab kolmekuningapäeva püha. Eugen Mogk pakub alternatiivset etümoloogiat, omistades nime päritolu vanaülemsaksa verbile "pergan", mis tähendab "peidetud" või "varjatud".
Erika Timmi sõnul tekkis Perchta Alpide piirkondade germaani ja eelgermaani liitumisel, tõenäoliselt keldi traditsioonide segunemisel pärast varakeskaja rändeperioodi.
Kirjeldus.
Mõnedes kirjeldustes on Perchtal kaks vormi, ta võib olla nii ilus ja valge nagu lumi nagu tema nimi või eakas ja räsitud.
Paljudes vanades kirjeldustes oli Perchtal üks suur jalg, mida mõnikord nimetati ka hane- või luigejalaks. Grimm leidis, et kummaline jalg sümboliseerib teda kõrgema olevusena, kes suudab loomse kuju võtta. Ta täheldas, et imeliku jalaga Bertha on olemas paljudes keeltes (kesksaksa "Berhte mit dem fuoze", prantsuse "Berthe au grand pied", ladina "Berhta cum magno pede", itaalia "Berta dai gran piè", keskaegse tiitel Itaalia ala eepiline poeem): "See on ilmselt luigetüdruku jalg, mida ta ei saa oma kõrgema olemuse märgina kõrvale jätta ... ja samal ajal ketrava naise jalg, mis tallas vokki".
Tiroolis ilmutab ta end väikese vana naisena väga kortsus näo, säravate teraste silmade ja pika konksninaga, ta juuksed on sasitud, riided räbaldunud ja auklikud.
Traditsioonilised narratiivid.
Esialgu jälgis Perchta kultuuriliste tabude järgimist, näiteks pühade ajal ketramise keeldu. Baieri ja Austria folklooris räägiti, et Perchta rändas südatalvel ringi ja tuli kodudesse jõulude ja kolmekuningapäeva vahelisel ajal. Ta teadis, kui pere lapsed ja noored teenijad olid terve aasta hästi käitunud ja kõvasti tööd teinud. Sel juhul võisid nad järgmisel päeval leida kingast või ämbrist väikese hõbemündi. Kui nad polnud tublid olnud, lõikas ta nende kõhu lahti, eemaldas mao ja sisikonna ning täitis augu õlgede ja kivikestega. Eriti häiris teda see, kui neiud olid aasta jooksul kogu neile määratud lina- või villakoguse ära kedranud. Ta lõikas inimeste kõhud lõhki ja toppis sinna õlgi ka siis, kui nad sõid tema pidupäeva õhtul midagi muud peale traditsioonilise kala- ja pudru.
Perchta kultus, mille järgijad jätsid "Frau Perchtile" ja tema käsilastele toitu ja jooki, lootes teenida rikkust ja küllust, mõisteti Baierimaal hukka teoses "Thesaurus pauperum" (1468) ja Thomas Ebendorfer von Haselbach teoses "De decem praeceptis" (1439).
Hilisemad kanoonilised ja kirikudokumendid iseloomustasid Perchtat teiste juhtivate naisvaimude sünonüümina: Holda, Diana, Herodias, Richella ja Abundia.
Seotud olendid.
Sõna on mitmus st, ja sellest on kujunenud tema saatjaskonna nimi, aga ka Austria mägipiirkondade paraadidel ja festivalidel kantavate loomamaskide nimetus. 16. sajandil oli Perchtenil kaks vormi: mõned on ilusad ja säravad, tuntud kui ("ilus Perchten"). Need tulevad kolmekuninga öö ja festivalide ajal, et "tuua inimestele õnne ja rikkust". Teine vorm on ("inetu Perchten"), kellel on kihvad, võhad ja hobuse saba, mida kasutatakse deemonite ja tontide peletamiseks. Mehed riietusid 16. sajandil koledaks Perchteniks ja käisid majast majja kurje vaime välja ajades.
Mõnikord on kuradit peetud kõige koledamaks ("schiach") Perchtiks ja kõige ilusam ("schön") on .
Tähistamine tänapäeval.
Kaasaegses kultuuris kujutatakse Perchtat kui "heldete tasustajat ja halbade, eriti valelike laste karistajat".
Tänapäeval on perchtenid Austrias, eriti Salzburgis, kus ta väidetavalt ööpimeduses läbi Hohensalzburgi lossi rändab, ikka veel traditsiooniline pühade ja festivalide osa (nagu näiteks karneval Fastnacht). Festivalide jaoks valmistatud puidust loomamaske nimetatakse tänapäeval iks.
Austrias Pongau piirkonnas toimuvad igal talvel suured ("ilus Perchten") ja ("inetu Perchten") rongkäigud. Väidetavalt soosivad ilusad maskid jõukust ja inetuid maske kantakse kurjade vaimude eemale peletamiseks.
Muud piirkondlikud variatsioonid on Austria Pinzgau piirkonnas Unkeni linna kõmpidel tantsijad või ("koonuga Percht") Unterinntali piirkonnas ja ("kellajooks") Salzkammergutis. Mitmed suured suusakuurordid on muutnud selle traditsiooni turismiatraktsiooniks, mis toob piirkonda igal talvel palju rahvast.