tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Browning Automatic Rifle

 
Browning Automatic Rifle ('Browningu automaatvintpüss', BAR) on Ameerika Ühendriikide automaatvintpüsside ja kuulipildujate seeria, mida 20. sajandil mitme riigi sõjaväed kasutasid. BAR-i seeria peamine mudel oli M1918, mis kasutas padrunit .30-06 Springfield. Selle konstrueeris Euroopas tegutsenud Ameerika Ekspeditsioonijõududele John Browning. M1918 asendas varem kasutuses olnud Prantsusmaal valmistatud kuulipildujaid Chauchat ja Hotchkiss M1909.
BAR oli mõeldud jalaväelastele kasutamiseks rünnakmanöövri ajal, seda tulistati kasutades üle õla käivat kinnitust või lihtsalt puusalt. Sellist taktikat kutsuti "marsituleks", kuna seda kasutasid sõdurid kaevikusõjas liikudes. BAR lõpuks seatud kõrgetele ootustele ei automaadi ega kuulipildujana ei vastanudki.
USA armee kasutas BAR-i praktikas kergekuulipildujana, mida lasti harkjalalt (mudelitel, mis valmistati pärast aastat 1938). Originaalse M1918 BAR-i variant Colt Monitor Machine Rifle on kergeim .30-06 Springfield moona kasutav tulirelv. Selle 20-lasuline salv piiras relva kasutamist selles kuulipilduja rollis.
Kuigi BAR-i kasutati mõnel määral juba esimeses maailmasõjas, sai sellest Ameerika Ühendriikide armee standardkergekuulipilduja alles aastal 1938. Relva kasutati laialdaselt nii teises maailmasõjas kui Korea sõjas. Vietnami sõjas BAR enam nii levinud ei olnud. Ameerika Ühendriikide maavägi hakkas BAR-i välja vahetama 1950. aastatel: algul võeti kasutusele M14 vintpüssi jao automaatrelva variant, 1957. aastal M60.
Leppiman

Leppiman on perekonnanimi.
2021. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Leppiman 6 mehel ja alla viiel naisel. Perekonnanimede levikult on Leppiman meeste puhul 20176. ja naiste puhul 29963. kohal.
19. sajandi algul pandi perekonnanimi Leppiman Ridala kihelkonnas Uuemõisas.
1930. aastate nimede muutmise kampaania käigus vahetati perekonnanimi Leppiman Lepamaa vastu. Samas, keegi ei võtnud Leppimani nime.
Salm (perekonnanimi)

Salm on perekonnanimi.
2021. aasta 1. jaanuari seisuga on perekonnanimi Salm 115 mehel ja 106 naisel. Perekonnanimede levikult on Salm meeste puhul 678. ja naiste puhul 876. kohal.
Perekonnanime Salm kandja on keskmiselt 44 aasta vanune (mediaanvanus on 45). Kõige levinum on perekonnanimi Salm vanuserühmas 75–79, kus neid on 10 000 elaniku kohta 2,67. Perekonnanimi Salm on levinuim Järva maakonnas, kus neid on maakonna 10 000 elaniku kohta 4,69.
19. sajandi algul pandi perekonnanimi Salm mitmes paigas: Pärnu-Jaagupi kihelkonnas, Püha kihelkonnas, Rapla kihelkonnas, Keila kihelkonnas, Rakvere kihelkonnas, Väike-Maarja kihelkonnas, Simuna kihelkonnas, Ridala kihelkonnas, Pöide kihelkonnas, Pilistvere kihelkonnas, Risti kihelkonnas ja Pärnu-Elisabethi kihelkonnas.
1930. aastate nimede muutmise kampaania käigus vahetati Eestis järgmised perekonnanimed Salmiks: Paglnat, Raisk, Saalberg, Salmann, Salmijak, Salte, Schilling, Schults, Schvalbe, Suuman, Voltov. Samas senised nime kandjad perekonnanime ei vahetanud.
Ando Leppiman

Ando Leppiman (sündinud 25. juunil 1975) on Eesti riigiametnik.
Kusti Salm

Kusti Salm (sündinud 17. aprillil 1984) on endine Eesti riigiametnik. 
Ta lõpetas Tallinna Reaalkooli 2002. aastal ning asus Kaitseministeeriumisse tööle 2007. aastal NATO ja Euroopa Liidu osakonna nõunikuna. 2009. aastal töötas ta Euroopa Kaitseagentuuris ning 2011–2015 Eesti NATO esinduses relvastuskoostöö nõunikuna. 
Seejärel oli ta Kaitseministeeriumis kaitsetööstuse ja innovatsiooni osakonna juhataja. 2017. aastal juhtis Salm Eesti Euroopa Liidu eesistumise ajal Euroopa Kaitsefondi loomise läbirääkimisi. 2019. aastal nimetati Salm Riigi Kaitseinvesteeringute Keskuse direktoriks. 
17. maist 2021 kuni 31. augustini 2024 oli ta Kaitseministeeriumi kantsler. 12. juunil 2024 teatas ta, et lahkub suve lõpul omal soovil ametist, sest Eesti pole teinud hädavajalikke otsuseid riigi laskemoonavaru suurendamiseks. 
Alates 22. septembrist 2024 on ta võitlusrobootikat tootva AS-i Milrem Robotics koosseisu kuuluva tütarfirma Frankenburg Technologies OÜ juhatuse liige. 
Salm on läbinud ajateenistuse Tapal suurtükiväegrupis miinipildurina. 
Kusti Salm on lõpetanud Tartu Ülikooli riigiteaduste erialal, täiendanud ennast ärijuhtimise valdkonnas Hollandis ning relvastuskoostöö kursustel Prantsusmaal.
Gross (perekonnanimi)

Gross on perekonnanimi.
Saksamaal ja Austrias kasutatakse nime kirjapildis topeltessi (ss) asemel hoopis tähemärki "ß" (eszett).
Eestis.
2021. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Gross 201 mehel ja 206 naisel. Perekonnanimede levikult on Gross meeste puhul 294. ja naiste puhul 326. kohal.
Perekonnanime Gross kandja on keskmiselt 39 aasta vanune (mediaanvanus on 38). Kõige levinum on perekonnanimi Gross vanuserühmas 10–14, kus neid on 10 000 elaniku kohta 4,35. Perekonnanimi Gross on levinuim Valga maakonnas, kus neid on maakonna 10 000 elaniku kohta 6,43.
19. sajandi algul pandi perekonnanimi Gross mitmes paigas: Karksi kihelkond, Vändra kihelkond, Audru kihelkond, Tartu-Maarja kihelkond, Kose kihelkond, Kadrina kihelkond, Simuna kihelkond, Martna kihelkond, Hargla kihelkond, Puhja kihelkond, Sangaste kihelkond, Halliste kihelkond.
1930. aastate nimede muutmise kampaania käigus vahetati perekonnanimi Gross järgmiste perekonnanimede vastu: Allvere, Arulepp, Ehtmaa, Hallas, Hallivee, Heinloo, Järvik, Jõemets, Kallaste, Karemäe, Kirsi, Koitjärv, Koitla, Koitne, Kross, Laanemets, Laidvee, Loogna, Läve, Metsla, Ojanurm, Pajula, Piirsalu, Põllma, Raidma, Raidmäe, Raiend, Roomets, Roopalu, Roosmaa, Roosna, Rooväli, Tammela, Tammeväli.
Samas keegi sellist perekonnanime endise asemel ei võtnud.
Margus Gross

Margus Gross (sündinud 3. augustil 1970) on Eesti jurist, prokurör.
Ameerika Ühendriikide rahvusarhiiv

Ameerika Ühendriikide rahvusarhiiv (inglise keeles "National Archives and Records Administration") on iseseisev valitsusasutus Ameerika Ühendriikides, mis kogub, säilitab ja tutvustab riiklikult tähtsaid arhivaale.
Rahvusarhiivi juhib Ameerika Ühendriikide riigiarhivaar.
Hermagor-Pressegger See

Hermagor-Pressegger See (sloveeni: "Šmohor-Preseško jezero") on linn Austria Kärnteni liidumaal. See on Hermagori ringkonna halduskeskus. Linn on saanud nime Püha Hermagorase järgi, kes oli esimene Aquileia piiskop.
Hermagor asub alumises Gaili orus Karni Alpide põhjajalamil Itaalia piiri lähedal. Lõunas ühendab Naßfeldi kuru selle Itaalia Pontebba omavalitsusega. Põhjas viib maantee Gitschtali kaudu Gailtali Alpidesse, üle Kreuzbergi sadula Weißensee järveni ja edasi Greifenburgi Drava orus. Hermagori jaam on peatus Gailtali raudteeliinil Arnoldsteinist Kötschach-Mauthenisse.
Valda kuulub madal Pressegger See, üks Austria soojemaid järvi, millel on ulatuslikud pillirookaldad.
Asustus.
Hermagor-Pressegger See valla osad on:
Ajalugu.
Arheoloogilised leiud näitavad, et ajalooline rauamaagi kaevanduspiirkond asustati juba 1800.–1200. aasta paiku eKr. Hiljem oli see osa keldi Noricumi kuningriigist, mis liidendati Rooma riiki 15. aastal eKr.
Püha Hermagorase kihelkonda Kärnteni hertsogkonnas on esmamainitud 1169. aasta dokumendis, tõenäoliselt Aquileia patriarhide asutatud. Tänu oma strateegilisele asukohale puhkes see kiiresti õitsele, omandas 1288. aastal turuõiguse ja sai Gaili oru peamiseks asulaks.
1779. aastal avastas botaanik Franz Xaver von Wulfen Gartnerkofeli tipu nõlvadelt "Wulfenia carinthiaca". Hermagor sai 1868. aastal samanimelise ringkonna keskuseks ja seal asus keiserlik-kuningliku Landwehri garnison. Gailtali raudteeliini ehitati 1894. aastast, seda pikendati 1915. aastal sõjalistel eesmärkidel Esimese maailmasõja Itaalia rindel.
Hermagor sai linnaõiguse 10. oktoobril 1930, Kärnteni plebistsiidi kümnenda aastapäeva puhul. Tänapäevane Hermagor-Pressegger See omavalitsus loodi mitme endise omavalitsuse ühendamisega 1973. aasta haldusreformi käigus.
Majandus.
Hermagori majandus sõltub täna suuresti turismist, eriti suusatamisest Naßfeldi kuru ümbruses, mis on suurim suusapiirkond Kärntenis. Pressegger See ja ümbritsevad mäed on ka traditsiooniline suvepuhkuse ja matkajate populaarne sihtkoht.
Viitamine

Viitamine ehk osutus ehk viiteseos ehk viitesuhe ehk referents (ingl "reference") on keeleteaduses keeleüksuse vastavusse viimine tegeliku või kujuteldava maailma referendiga. Referent võib olla mis tahes terviklikuna käsitletav olend, ese, sündmus, omadus või tekst, millele viidatakse. Viitamisvahendina kasutatakse sõnakordust, leksikaalset asendust, pronoomeneid või ellipsit. Viitesuhete loomise eesmärk on kujundada teksti infostruktuuri ja tugevdada teksti sidusust ehk kohesiivsust.
Viitamise tüübid.
Traditsiooniliselt peetakse viitamise põhitüüpideks ekso- ja endofoorset viitamist:
Endofoorne viitamine jaguneb omakorda anafooriks ja katafooriks:
Viitamise tüüpe eristatakse ka selle järgi, kas referent esineb tekstis esimest või mitmendat korda:
Kordusviitamine jaguneb omakorda samaviitelisuseks ja ühisviitelisuseks:
Esma- ja kordusviitamine loovad tekstis referentsi- ehk viiteahelad. Viiteahelad võivad aga omavahel põimuda ja moodustada viitevõrgustikke. Mida tihedam on lausetevaheline viitesuhete võrgustik, seda sidusam on tekst.
Õlikultuurid

Õlikultuuride hulka kuuluvad taimed, kelle seemned või viljad sisaldavad palju taimeõlisid ja keda kasvatatakse õli saamiseks. Õlikultuure kasvatatakse kogu maailmas ja neid peetakse nende majandusliku väärtuse tõttu olulisteks põllukultuurideks. Erinevate õlikultuuride õlisisaldus varieerub sojaubade 20 protsendist kuni päevalille 40 protsendini. Seemneõli kasutatakse nii tööstuslikul kui ka söögiotstarbel. Peamisteks õlikultuurideks on sojauba, päevalill, kapsas, raps, kookos, õlipalm, rüps, maapähklid, riis ja puuvill. Kõige paremini sobivad õlikultuuride kasvatamiseks keskmised liivsavi- ja saviliivmullad, mille pH on üle 5,5.
Eestis kasvatatavad õlikultuurid.
Eestis on põhilised õlikultuurid suviraps, vähemal määral ka suvirüps ning katsetamisjärgus on talirüps ja õlilina.
Raps ("Brassica napus") ja rüps ("Brassica campestris") kuuluvad kapsasrohu ("Brassica") perekonda. Et nii väliselt kui geneetiliselt on rapsil palju ühist kaalika ja rüpsil naeriga, siis nimetatakse neid ka õlikaalikaks ("Brassica napus oleifera") ja õlinaeriks ("Brassica rapa oleifera"). Rüpsi metsikuks esivanemaks peetakse põldkapsasrohtu – "Br. campestris" (kasvab kohati ka Eestis). Rapsi metsikut esivanemat ei ole leitud. Arvatakse, et raps on tekkinud rüpsi ja kapsa spontaansest ristlusest. Selliseid taimi leiti 13. sajandil Vahemere maadest.
Eestis on aretatud talirüpsi sordid 'Legato' ja 'Aita'.
Õlilina ("Linum usitatissimum" L.) kuulub kiulinaga samasse liiki. Lina on kasvatatud põllukultuuri algusest ühes teraviljaga. Vanim säilinud linane riie on valmistatud ligi 10 000 aastat tagasi. Linaseemneid on kasutatud nii toiduks kui õli saamiseks. Laiemalt on levinud kiulina, kuid samaaegselt ka õlilina ja nende vahepealsed vormid. Käesoleval ajal on tekkinud Euroopas uuesti huvi naturaalse kiu ja koos sellega kiulina ning õlilina viljelemise vastu. Maailmas kasvatatakse õlilina ligikaudu 3,5 mln hektaril, sellest pool Aasias, 1 mln Põhja-Ameerikas ja 0,5 mln Euroopas. Seemnesaagid on Euroopas keskmiselt 1,2 t/ha, paremad saagid on ulatunud kuni 1,9 tonnini hektarilt. Eestis on katsetes saadud 2…3 t/ha. Õlilina pind laieneb Rootsis, kus see ulatub 12 000 hektarini.
Embūte vald

Embūte vald (läti keeles "Embūtes pagasts") on vald Lätis Lõuna-Kuramaa piirkonnas. Vald piirneb sama piirkonna Vaiņode, Kalvene ja Priekule vallaga, Kuldīga piirkonna Nīkrāce vallaga ning Salduse piirkonna Nīgrande vallaga.
Valla pindala on 117,4 km². 2011. aasta seisuga elas seal 386 inimest. Aastal 2011 elas vallas 337 lätlast, 13 venelast, 2 valgevenelast, 8 ukrainlast, 1 poolakats ja 22 leedulast. Valla keskuseks on Vībiņi küla. Vallamaja asub aadressil Uzvaras iela 6, vallavanem on Indra Fjodorova.
Valla alad jäid kunagi kuralaste Bandava muinasmaakonda, lõunapoolne osa ka Ceklise muinasmaakonda. Hiljem asus seal Embūte kihelkond. Embūte vald moodustati Esimese maailmasõja ajal Embūte ("Amboten"), Bakūze ("Backhusen"), Vībiņi ("Wibingen") ja Dēsele mõisa ("Desseln") maad. Aastal 1920. läbi viidud agraareeformi ajal kuulus Embūte mõisale 1273 hektarit maad, Bakūze mõisale 594 hektarit maad, Vībiņi mõisale 376 hektarit maad ja Dēsele mõisale 465 hektarit maad. Aastal 1935 oli valla pindala 80,5 km² ja seal oli 1337 elanikku. Toona oli valla keskus Embūte.
Aastal 1945 moodustati vallas Embūte ja Dēsele külanõukogu, aastal 1949 vald likvideeriti. Aastal 1951 liideti Embūte külanõukoguga Dēsele külanõukogu, aastal 1961 osa likvideeritavast Asīte külanõukogust. Aastal 1977 liideti külanõukoguga osa Vaiņode külanõukogu alasid. Aastal 1990 muudeti külanõukogu vallaks. Aastatel 2009–2021 kuulus vald Vaiņode piirkonda.
Suuremad jõed on Dzelda jõgi ja Lētīža. Suurim järv on Sepene järv (67 ha). Vald asub Lääne-Kuramaa kõrgustikul. Kõrgeim koht asub Asīte ja Embūte vahelisel mõhnal, mis on ümbritsevast alast 60-80 meetrit kõrgem. Kõrgeim tipp on Krievukalns (189,5 m).
Kultuurimälestistest on riikliku kaitse all Embūte linnamägi, Embūte piiskopilinnus ja hiiepaik Embūte Ohvrimägi. Kohaliku kaitse all on Padambji muinaskalmed ehk Kalmemägi, Sproģi muinaskalmed, Vībiņi mõisa muinaskalmed, Tulči linnamägi ja linnamägi Vēreskalns.
Looduskaitse all on Drieki saar, Drieki tamm, Embūte jäärakud, Indulise ja Ārija tamm, Kļaviņase saar, Bakūze mõisa vaher, Bakūze mõisa saared, Bakūze mõisa hiidsaar, Ogļukalnsi paljand (paljandub juura ajastu pruunsüsi), Ošenieki pärn, Graviņase saared, Ohvritamm ja Nīgrande valla piiril asuv Lētīža hiidrahn, lisaks veel arvukalt nimetuid põlispuid. Vallas asub Embūte looduspark, valla loodeosa jääb osaliselt Blažģa järve hoiualale.
Vallas on kolm küla. Valla keskuses Vībiņis ("vidējciems ") oli 2021. aastal 228 elanikku. Muud külad on staatusega "mazciems": Dēsele 14 elanikuga aastal 2005 ja Dinsdurbe 14 elanikuga aastal 2015. Ülejäänud elanikud elasid külade koosseisu mitte kuuluvates taludes.
Lázně Bělohrad

Lázně Bělohrad (saksa keeles "Bad Bielohrad") on linn Tšehhis Hradec Králové maakonnas Jičíni ringkonnas. Lázně Bělohrad asub Jičínst umbes 16 km idas ja Hradec Královést ligikaudu 30 km põhjaloodes.
Asulat on esmamainitud 1267. aastal. Lázně Bělohrad sai linnaõigused 1961. aastast, mil mitu asulat üheks linnaks ühendati.
Lázně Bělohradis on sündinud tšehhi kirjanik Karel Václav Rais (1859–1926).
Richard Gynge

Richard Gynge (sündinud 1. veebruaril 1987 Tyresös) on Rootsi jäähokimängija, kes mängib keskründajana Rootsi kõrgliiga klubis Växjö Lakers.
Ta alustas klubikarjääri Hammarbys, debüteerides hooajal 2005–06 Rootsi esiliigas. Rootsi kõrgliigas mängis ta esmakordselt hooajal 2006–07 Brynäs IF-i meeskonnas.
Aastatel 2008–2009 mängis ta Rootsi esiliigas IK Oskarshamni meeskonnas. Seejärel liitus ta AIK IF-iga, kellega tõusti 2010. aastal Rootsi kõrgliigasse. Hooajal 2011–12 oli Gyne Rootsi kõrgliiga suurim väravakütt (28 väravat) ning pälvis Håkan Loob Trophy.
2012. aastal liitus ta KHL-i klubiga Moskva Dinamo. Hooaja 2012–13 teises pooles mängis ta KHL-is Praha Levi ridades. 2013–2015 mängis ta KHL-is Vladivostoki Admirali meeskonnas. Seejärel naasis Gynge Rootsi kõrgliigasse, mängides hooajal 2015–16 Växjö Lakersis. Pärast seda jätkas ta karjääri taas KHL-is, liitudes üheks hooajaks Nižnekamski Neftehimikiga. Aastatel 2017–2019 mängis ta kaks hooaega Tšeljabinski Traktoris.
2019. aasta juulis liitus Gynge taas Växjö Lakersiga, kellega sõlmis kolmeaastase lepingu.
Vībiņi

Vībiņi on küla ("vidējciems") Lätis Lõuna-Kuramaa piirkonnas, Embūte valla halduskeskus. Küla asub merepinnast 131 meetri kõrgusel Bakūze jõe kaldal ning jääb piirkonna keskusest Vaiņodest 11,7 ja Riiast 181 kilomeetri kaugusele.
Küla on tekkinud Bakūze ja Vībiņi mõisa keskuste juurde. Nõukogude perioodil asus külas Embūte sovhoosi keskasula. Aastani 2021 kuulus küla Vaiņode piirkonda.
Aldo

Aldo on mehenimi, mida on pandud ka eestlastele.
2021. aasta alguse seisuga oli Aldo Eestis esinemissageduselt 461. mehenimi, eesnimi Aldo oli 191 mehel. Aldo oli keskmiselt 51 aasta vanune (mediaanvanus oli 50). Kõige populaarsem oli eesnimi Aldo vanuserühmas 50–54, kus neid oli 10 000 elaniku kohta 2,98.
Poruni põlismets

Poruni põlismets ehk Poruni ürgmets on kaitsealune mets Alutaguse rahvuspargis Ida-Virumaal.
Piirkonnast voolab läbi Poruni jõgi ning metsa läbib RMK Poruni matkarada.
Mihkel Jalakas

Mihkel Jalakas VR II/3 (20. aprill (vkj)/ 2. mai 1885 Võhma küla (tänapäeval Soomevere küla), Uue-Põltsamaa vald, Pilistvere kihelkond, Viljandimaa – 24. aprill 1919 sidumispunktis Lepassaare raudteejaamas Võrumaal) oli Eesti sõjaväelane (reamees).
Oli vallakooli haridusega, töötas tislerina. Võttis osa Esimesest maailmasõjast, teenis aastatel 1917–1918 2. Eesti jalaväepolgus.
Vabadussõjas oli ta 24. jaanuarist 1919, algul 2. tagavarapataljoni ridades, siis alates 21. veebruarist 1919 Viljandi kaitsepataljonis (hilisemas Sakala Partisanide Pataljonis). Oli 1. roodus reamees, oli ka veltveebli kohusetäitja.
Mihkel Jalakas sai 24. aprillil 1919 lahingus Pankjavitsa mõisa (Petserimaal) juures peast raskelt haavata, viidi tagalasse sidumispunkti Lepassaare raudteejaamas (Võrumaal) ning suri seal.
Tõnu Loik

Tõnu Loik (19. november 1875 Einmanni vald, Järvamaa – 10. juuli 1958) oli Eesti poliitik ja ettevõtja, Eesti Asutava Kogu liige
Tõnu Loik sündis põllupidaja pojana, lõpetas 1897. aastal Paide linnakooli. Tegutses aastatel 1899–1917 posti-telegraafi-telefonivõrgu teenistuses Tallinnas ja saavutas seal osakonna juhataja koha. 
5.–7. aprillil 1919. aastal Eesti Asutava Kogu valimistel valiti Tõnu Loik Asutav Kogu liikmeks, Eesti Tööerakonna nimekirjast. Oli aastatel 1919–1922 Riigi- ja Omavalitsusteenijate Keskliidu esimees.
Aastatel 1921–1927 töötas Ametnikkude Panga juhatuses ja 1921–1924 Vaba Maa ärijuhi k.t. ning 1925. aastast Kindlustusselts „Põhja Kotkas" juhatuse liige. Tallinna Linnavolikogu linnavolinik aastatel 1921–1927.
Aastatel 1927–1930 oli ta tarvitajateühingu „Oma" nõukogus ja 1927. aastast Tallinna Linnapanga direktorina
Vaiņode vald

Vaiņode vald (läti keeles "Vaiņodes pagasts") on vald Lätis Lõuna-Kuramaa piirkonnas. Vald piirneb sama piirkonna Embūte, Gramzda ja Priekule vallaga ning Salduse piirkonna Nīgrande vallaga.
Lõunas piirneb vald Leeduga. Valla naabrusse jäävad Mažeikiai rajooni Židikai vald ning Skuodase rajooni Aleksandrija ja Ylakiai vald.
Valla pindala on 189,6 km². 2011. aasta seisuga elas seal 2227 inimest. Aastal 2011 elas vallas 1840 lätlast, 79 venelast, 17 valgevenelast, 27 ukrainlast, 9 poolakat ja 244 leedulast. Valla keskuseks on Vaiņode küla.
Valla alad jäid kunagi kuralaste Bandava muinasmaakonda. Hiljem kuulusid need alad Embūte kihelkonda, kus aastal 1819 moodustati Vaiņode vald. Aastal 1888 liideti sellega Elkuzeme, Plepji ja Velde vald. Valla aladel asusid Lielbāta mõisa ("Gut Groß-Bahten"), Vaiņode mõisa ("Wainoden") ja Velde mõisa ("Welden") maad. Aastal 1926 nimetati Vaiņode vald ümber Bāta vallaks. Aastal 1935 oli valla pindala 157 km² ja seal oli 4079 elanikku.
Aastal 1945 moodustati vallas Vaiņode, Elkuzeme, Kaļši ja Velde külanõukogu, 1949. aastal vald likvideeriti. Aastal 1951 liideti Vaiņode külanõukoguga Velde külanõukogu. Aastal 1954 sai Vaiņode töölisasula (alevi) staatuse, ülejäänud külanõukogu territoorium arvati aga taasmoodustatud Velde külanõukogu koosseisu. Aastal 1956 likvideeriti Elkuzeme ja Velde külanõukogu, nende maad arvati aga Vaiņode koosseisu kui Vaiņode maapiirkond. Aastal 1976 moodustati selle baasil taas Vaiņode külanõukogu. Aastal 1977 liideti osa Vaiņode külanõukogu alasid Embūte külanõukoguga. Aastal 1990 muudeti külanõukogu vallaks. Aastal 1991 kaotas Vaiņode linnalise asula staatuse ja liideti vallaga. Aastatel 2009–2021 kuulus vald Vaiņode piirkonda.
Suuremad jõed on Dakterišķe ja Augustupe. Suurim järv on Leedu piiril asuv Kalši järv (43,3 ha), vallas asub veel 1,8 ha suurune Bezdibenis. Vald asub Lääne-Kuramaa kõrgustikul.
Kultuurimälestistest on riikliku kaitse all Bāta linnamägi ja Spingase linnamägi. Kohaliku kaitse all on Elkuzeme keskaegne kalmistu, Sileneki keskaegne kalmistu ehk Rootsi hauad ja Lanka linnamägi.
Looduskaitse all on Plepji veski tamm, Iņķi kolmetüveline pärn ja Vaiņode sanatooriumi pärn ning arvukalt nimeta põlispuid. Valla lääneosa jääb osaliselt Ruņupe oru hoiualale.
Vallas on kaheksa küla. Valla keskuses Vaiņodes ("lielciems") oli 2021. aastal 1563 elanikku. Muud külad on staatusega "mazciems": Auguste 98 elanikuga aastal 2005, Bieranti, Lielbāta, Mālkalne, Vaiņodes muiža 31 elanikuga aastal 2005, Varķe 2 elanikuga aastal 1999 ja Vecbāta 18 elanikuga aastal 2005. Ülejäänud elanikud elasid külade koosseisu mitte kuuluvates taludes.
Smržovka

Smržovka on linn Tšehhis Libereci maakonnas Jablonec nad Nisou ringkonnas. Smržovka asub Poola piirist natuke vähem kui 10 km kaugusel, Jablonec nad Nisoust umbes 5,5 km ja Liberecist ligikaudu 14 km idas.
Smržovka paikneb merepinnast 585 meetri kõrgusel.
Smržovkat on esmamainitud 1568. aastal, linnaõigused sai 1905. aastal.
Paskov

Paskov (saksa keeles "Paskau") on linn Tšehhis Morava-Sileesia maakonnas Frýdek-Místeki ringkonnas. Paskov asub Frýdek-Místekist umbes 6,5 km põhjaloodes ja Ostrava kesklinnast ligikaudu 12 km lõunas.
Paskovi on esmamainitud 1267. aastal. Paskov sai linnaõigused 2011. aastal.
1983. aastal alustas tööd Paskovi paberi- ja tselluloosikombinaat.
Nová Role

Nová Role (saksa keeles "Neurohlau") on linn Tšehhis Karlovy Vary maakonnas Karlovy Vary ringkonnas. Nová Role asub Saksamaa piirist 15 km kaugusel, Karlovy Vary kesklinnast ligi 8 km loodes.
Nová Rolet on esmamainitud 1293. aastal, linnaõigused sai 1964. aastal. Nová Role on portselanitootmise keskus. Portselani tootmist alustati 1794. aastal firmas "Thun".
Liepāja raudteejaam

Liepāja raudteejaam on raudteejaam Lätis Liepājas. Tegemist on lõppjaamaga, kus lõpeb Jelgava–Liepāja raudteelõik. 
Rong sõidab Riiast Liepājasse ja Liepājast Riiga kaks korda nädalas. Jaamas võib toimuda ka kaupade rongidele ja neilt mahalaadimine. Piletihinnalt kuulub jaam tsoonivälisesse alasse.
Jaam asub Riia keskraudteejaamast 223 km kaugusel. Teid on jaamas 11, ooteplatvorme kaks. Liepāja raudteejaama hoone on kohandatud ka autobussijaamaks.
Jaam rajati 1871. aastal, mil see oli Liibavi–Romno raudtee lõppjaam (hiljem kujunes linnapoolsest osast Läti Raudtee Liepāja–Vaiņode raudteeliin). Jaamahoone projekteeris Paul Max Bertschy ja see valmis samal aastal. Algselt rajati see tühja paika; muid ehitisi ümbruskonnas ei olnud. Alles hiljem hakkasid jaama ümbrusse tekkima tehased ja kahekorruselised puumajad. 1897. aastal rajati jaamast Liepāja sõjasadamasse 600 millimeetri laiune kitsarööpmeline raudtee. 1900. aastal valmis ka Liepāja–Aizpute kitsarööpmeline raudtee. Esimese maailmasõja ajal ehitati sealne raudtee ümber Euroopa standardlaiusele. 1922. aastal valmis Dubeņi–Rucava kitsarööpmeline raudtee, mis kasutas linnas jaamale kuuluvaid ja kasutuseta jäänud sõjasadama kitsarööpmelisi teid. Seejärel jäid jaama haldusalasse vaid normaallaiusega teed. 
1929. aastal valmis Liepājat Riiaga ühendav Vene rööpmelaiusega tee. 1932. aastal valmis 750 mm laiune Liepāja–Alsunga kitsarööpmeline raudtee, mille teid hakkas 1939. aastal kasutama ka Aizpute raudtee. 
Liepāja kaubajaam ja reisijaam olid pikka aega eraldatud, ent tänapäeval on need ühtne raudteejaam. Raudteejaama peamine funktsioon ongi sadama ja metallitööstusettevõtete teenindamine.
Dellach

Dellach (sloveeni "Dole") on vald Austria Kärnteni liidumaal Hermagori ringkonnas.
Omavalitsusüksuse ala asub ülemises Gaili orus, naaberomavalitsuste Kötschach-Mautheni (läänes) ja Kirchbachi (idas) vahel. Karni Alpid lõunas moodustavad piiri Paularoga Itaalias. Põhjas kõrgub Reißkofeli mägi (2371 m), Gailtali Alpide kõrgeim tipp Lienzi Dolomiitidest idas.
Ajalugu.
Arheoloogilised leiud Gurina asunduses annavad tunnistust asustusest Hallstatti kultuuri ajal, mil seal elanud keldid sulatasid vaske müntide vermimisest. Sellest sai üks esimesi Rooma linnu tänapäeva Austrias, kui ala oli osa Noricumi provintsist.
Doelachi küla on esmamainitud 1370. aasta dokumendis; nimi on tõenäoliselt tuletatud slaavi "dolinast": "org". Kirik naabruses asuvas Sankt Danielis on pärit Karolingide aegadest. Pikka aega olid valdused Görzi krahvide käes, kuni need läksid Austria Habsburgidele. Tänapäevane omavalitsus loodi 1850. aastal.
Gitschtal

Gitschtal (sloveeni "Višprijska dolina") on vald Austrias Kärnteni liidumaal Hermagori ringkonnas.
Vald asub Hermagorist vahetult loodes. Selle peamine oja on Gössering, mis suubub Gaili Hermagorist lõunas. Orusäng on umbes kilomeetrilaiune.
Ālande raudteepeatus

Ālande raudteepeatus oli raudteepeatus Lätis Liibavi–Romno raudteel ja hiljem Liepāja–Vaiņode raudteeliinil Lõuna-Kuramaa piirkonnas Grobiņa vallas. Peatus asus Liepāja raudteejaamast 7,1 kilomeetri kaugusel.
Peatuse kohal olid kõrvuti Liepāja-Priekule raudteelõik ja Jelgava–Liepāja raudteelõik, ent rajatised asusid üksnes Priekule poole suunduva tee ääres.
Peatus avati aastal 1919 kui "Grobiņa raudteepeatus". Juba aastal 1920 hakkas see kandma nime "Bāte raudteepeatus", kuna aastal 1913 olevat selle kohal asunud Bāte peatus. Aastal 1924 peatus suleti. 
Aastal 1922 valmis Dubeņi–Rucava kitsarööpmeline raudtee, mis hiljem hakkas viima ka Liepājasse. Aastal 1934 avati sellel "Alanda raudteepeatus". Teise maailmasõja järel hakkasid seal peatuma ka Liepājast Vaiņodesse sõitvad rongid, peatus ise hakkas aga kandma tänapäevast nimekuju. Peatus suleti seoses rongiliikluse lõpetamisega sellel liinil aastal 1998.
Kirchbach

Kirchbach (sloveeni "Cirkno") on turulinn Austria Kärnteni liidumaal Hermagori ringkonnas.
See asub ülemises Gaili orus Gailtali Alpide (põhjas) ja Karni Alpide (lõunas) vahel, mis tähistab ka Itaalia piiri.
Grobiņa raudteepeatus

Grobiņa raudteepeatus oli raudteepeatus Lätis Liibavi–Romno raudteel ja hiljem Liepāja–Vaiņode raudteeliinil Lõuna-Kuramaa piirkonnas Gavieze vallas Dubeņi küla juures.
Grobiņa nime kandis esmalt Gavieze raudteejaam, ent kui avati Liepāja–Aizpute kitsarööpmeline raudtee, siis avati sellel Grobiņa raudteejaam ja endine Grobiņa nimetati ümber Gaviezeks.
Järgmisena avati Grobiņa raudteepeatus aastal 1919. Juba aastal 1920 hakkas see kandma nime Bāte raudteepeatus.
Nõukogude perioodil asus Grobiņa raudteepeatus mõnda aega Dubeņi küla juures.
Dubeņi raudteepeatus

Dubeņi raudteepeatus oli raudteepeatus Liibavi–Romno raudteel ja hiljem Liepāja–Vaiņode raudteeliinil Lõuna-Kuramaa piirkonnas Grobiņa vallas. Peatus asus Riia keskraudteejaamast 173,3 kilomeetri kaugusel.
Peatuse kohta pärinevad esimesed teated Esimese maailmasõja aegselt saksa sõjaväekaardilt ("Dubben"). Ametlikult hakkas Läti Raudtee peatust kasutama aastal 1919. 
Aastal 1922 valmis Dubeņi–Rucava kitsarööpmeline raudtee, mis hiljem hakkas viima ka Liepājasse. Peatus suleti seoses rongiliikluse lõpetamisega sellel liinil aastal 1998.
Gavieze raudteejaam

Gavieze raudteejaam oli raudteejaam Liibavi–Romno raudteel ja hiljem Liepāja–Vaiņode raudteeliinil. Jaam asus Lõuna-Kuramaa piirkonnas Gavieze vallas Gaviezes stacija külas. Jaam asus Riia keskraudteejaamast 167,2 kilomeetri kaugusel.
Jaam avati algselt koos raudteega kui Grobiņa raudteejaam. Kui aastal 1900 avati Liepāja–Aizpute kitsarööpmeline raudtee, siis avati sellenimeline raudteejaam ka seal ja see jaam nimetati aastal 1904 ümber Gaviezeks. Aastal 1919 hakkas jaam kandma nime "Gaviezne raudteejaam", Gavieze nime sai see tagasi aastal 1927. Jaam suleti seoses rongiliikluse lõpetamisega sellel liinil aastal 1998.
Vracov

Vracov (saksa keeles "Wratzow") on linn Tšehhis Lõuna-Morava maakonnas Hodoníni ringkonnas. Vracov asub Slovakkia piirist 11 km kaugusel, Hodonínist umbes 15,5 km põhjakirdes ja Brnost ligi 50 km idakagus.
Vracovit on esmamainitud 1201. aastal. Alevi staatuse sai Vracov 1517. aastal ja linnaõigused 1. jaanuaril 1967.
Vracovis on sündinud tšehhi näitleja Josef Somr (1934).
Vatt (riietus)

Vatt (läänemurdes ja Mulgi murdes "pelts", lõunaeesti murretes "pihtsärk") oli etnograafias villane mõnes kohas kuni poole reieni ulatuv hõlmadega meeste "pihtkuub". Suvel kanti linast vatti, mis oli harikult puusadeni.
Ajaloost.
Oli tuntud Põhja-Euroopas ja ka Baltimaades juba 17. sajandil. Pikk-kuuega sarnaneva pihaosaga vatt muutus eesti rahvarõivaste osaks 18. sajandi lõpul ning kanti seda 19. sajandi II pooleni Kagu-Eestis, Pärnumaal ja saartel. Hiljem asendus ta moodsamate ülerõivastega.
Tegumood.
Üldiselt sarnanesid varasemad meeste vatid nagu naiste kampsunidki pikk-kuue ülaosaga. 19.sajandi keskpaigaks oli vattide õmblemisel omaks võetud mitmeid moerõivastuse jooni. Lääne-Eestis kaunistati vatt pikk-kuue eeskujul punaste kaaruspaelte ja tinanööpidega. Mujal muutus üldiseks madala püstkrae ning ühe või kahe reaga vasknööpidega vatt, mille seljaõmblus lõppes allosas lahtise voldiga (lõhikuga). Lahtise voldi moodustasid kaks järsult laienevat seljatükki ("lipid"), mis katsid üksteist. Saaremaal võeti poolde reide ulatuvad lippidega vatid (ka "hännaga kampsunid") kasutusele varem kui mandril. Vati hõlmad kinnitati haakidega ning peale pandi vöö nagu teistelegi pikkadele ülerõivastele. Saaremaa hilisemad vatid olid lühikesed, vööni ulatuvad, kaarduvate seljaõmblustega "hännata" vatid. Mõnes paigas mandril olid vattidel hõlmade kaarjad välisnurgad, mahapööratav krae ning ka reväärid. Värvilt sarnanesid vatid oma piirkonna muude ülerõivastega. 
Linnarahva eeskujul võtsid jõukamad talupojad ning mõisametnikud 1860. - 1870. aastatel kasutusele saterkuued. Hilisemaid uuemamoelisi kuubi hakati nimetama pintsakuteks. Sajandi lõpukümnenditel kadusid vatid kasutuselt.
Piknik

Piknik (inglise "picnic") on vaikne ja lõõgastav üritus, ekskursioon või väljasõit, kus osalejad võtavad toitu koos nendega ja jagavad einet vabas õhus. Piknik hõlmab paljusid tegevusi, näiteks pargis jalutamist, kogumist, värskete toitude valmistamist või kuumtöödeldud toidu soojendamist, tehes pinnasesse augud surnud puidu ja mahakukkunud prügi põletamise teel ning lõpuks süües keedetud toite metsaalusele. 
Päritolu.
Kust sõna „piknik” pärineb, on midagi mõistatuslikku. Prantsuse juur võib tuleneda tegusõnast "piquer" (‘nokitsema’ või ‘korjama’) ja nimisõnast "nique" (’väike kogus’ või ‘ei midagi’); aga see on vaid spekulatsioon. Kindel on aga see, et algselt ei viidanud see millelegi, mida nüüd piknikuna tunneksime. Esmakordselt ilmub "Les Charmans effects des barricades, ou l’amité durable de la compagnie des freres Bachiques de Pique-Nique" (1649), burleskne satiir Fronde tajutud silmakirjalikkusest, mäss Prantsuse absolutismi vastu. Peategelane ‘Pique-Nique’ barrikaadide kangelane; kuid sarnaselt oma sõpradele on ta ka söödik, kelle ülesöömine on teravas vastuolus toidupuudusega, mille põhjustas just tema juhitud mäss. Tema nimi oli seetõttu irooniline ja viitas tõenäoliselt rikkalikule või liiga rikkalikule söögikorrale teiste inimeste arvelt. 
Mille eest tuleb hoolitseda?
- Varustus, mida tasub loodusesse kaasa võtta; 
- Toit, mida saab valmistada looduses; 
- Pikniku vaba aja veetmise tarvikud;
- Lisariietus ( müts või nokatsmüts, päikeseprillid, jakk või jopp) 
- Esmaabikomplekt ja isikliku hügieeni tooted (antiallergilised tooted, päikese- ja putukakaitsevahendid, kaitsevahendid lõikude ja põletuste korral 
Tänapäevane piknik.
- Lihtsustatud piknik
Piknik selle sõna klassikalises mõistes tähendab väljasõitu loodusesse koos ettevalmistatud toiduga. Pikniku pidamiseks piisab söögist, kattelinast, sõpradest ja loomulikult heast tujust.
Pikniku on võimalik pidada mistahes üldkasutatavas kohas - park, puhkeala või rand.
Oluline on ürituse lõppedes korjata kokku kõik paberid, pakendid ja muu taara ning visata need selleks ettenähtud kohta.
- Šašlõkk ja grillimine
Piknikku on võimalik nautida spetsiaalselt selle jaoks eraldatud kohtades. Need on varustatud pinkide ja laudade näol.
Lõkkeplatsi varikatused söepannide kohal ei tohi olla valmistatud süttivatest materjalidest ning nende ümber ei tohi esineda taimkatet. Samuti on kohustuslik, et läheduses asuks tulekustuti või suur anum veega.
- Puhkamine äärelinnas
Lõkke süütamisel järgige ettevaatusabinõusid. Tehke ruumi lõkke ümber, et tuli ei leviks ja veenduge, et leegi kohale ei jääks puude võrasid. 
Tule levimise korral tuleb see viivitamatult kustutada. Kõige sobivam variant on vesi. Kuid kui seda ei ole, siis on alternatiiviks muld ja liiv. Peamine on lõket mitte kinni matta. See võib jätkata hingitsemist ja kahjustada puude juuri.
Kötschach-Mauthen

Kötschach-Mauthen (sloveeni "Koča-Muta") on turulinn Austria Kärnteni liidumaal Hermagori ringkonnas.
See asub 34 km Hermagorist läänes ülemise Gaili oru Lesachtaliks ülemineku kohas, Gailtali ja Karni Alpide vahel. See asub olulises maanteesõlmes: põhjas viib maantee üles Gailbergi sadulani ja Oberdrauburgi turulinnani, lõunas Plöckeni kuruni Kärnteni piiril Friuli Carnia piirkonnaga Itaalias.
Kötschach-Mauthen jaguneb neljaks osaks: Kötschach ("Koče"), Mauthen ("Muta"), Strajach ("Srejah") ja Würmlach ("Bumlje").
2001. aasta rahvaloenduse andmetel elas Kötschach-Mauthenis 3613 elanikku. 95,0% elanikest on Austria, 1,2% Saksamaa ja 0,9% Türgi kodanikud. 89,1% elanikkonnast on katoliiklased, 6,6% protestandid ja 1,3% moslemid. 1,8% elanikkonnast on ilma usutunnistuseta.
Ajalugu.
Piirkond Gaili orus oli asustatud juba 200. aasta paiku eKr. Veneti raidkiri sellest ajast on Würmlachis endiselt olemas. Rooma tee kulges üle Plöckeni kuru ja viis Noricumi provintsi, kus tänapäeva Mautheni (saksa keeles "Maut" 'toll') kohal seisis mansio Loncium.
Keskajal koges kauge piirkond Kärnteni hertsogkonnas rauamaagi, kulla, hõbeda ja plii kasutuselevõtu tõttu majanduslikku kasvu. Enamikku tänastest linnadest mainiti juba keskajal: Mauthen 1276, Höfling 1300, Kötschach 1308, Podlanig 1374, Würmlach 1374 ja St. Jakob 1376. 16. sajandil järgnesid Laas 1510, Mandorf 1521 ja Gentschach 1590. 1319. aastast oli Mauthen piirkonnakohtu asupaik. 15. sajandil valdasid ala Ortenburgi krahvid, kes püstitasid sulatusahju, millele järgnes mitu rauatehast.
Esimese maailmasõja ajal oli Karni Alpide mäehari lõunas osa Itaalia rindest. Kärnteni plebistsiidi 10. aastapäeva puhul sai linn 1930. aastal turuõiguse. Kötschach ja Mauthen liideti Kötschach-Mautheni vallaks 1958. aastal. 1973. aasta haldusreformiga lisati vallale ulatuslikud alad ülemises Gaili orus ja alumises Lesachtalis.
Majandus ja taristu.
Kötschach-Mauthen on keskne omavalitsus ülemises Gailtalis ja samal ajal värav Lesachtali. Puidu töötlemine, soojusvahetite tootmine, turism üldiselt ja eriti gastronoomia on piirkonna olulised majandustegurid. Kötschach-Mauthen on tuntud kui tervise- ja kliimaspaa. Linnas on uhke moodne väli- ja sisebassein ("Aquarena"), mis on suurim nii ülemises Gailtalis kui ka Lesachtalis.
Lähedal asuva Laasi rahvushaigla koosneb nii meditsiiniosakonnast kui ka krooniliste patsientide osakonnast.
Würmlachis lahknevad torujuhtmed AWP (läheb Schwechatti Viini lähedal) ja TAL (viib Karlsruhesse Saksamaal). 2005. aastast pumbatakse Würmlachi biogaasirajatisest gaasi Kötschachi soojuse ja elektri koostootmisjaama.
Susta raudteepeatus

Susta raudteepeatus oli raudteepeatus Lätis Liibavi-Romno raudteel ja hiljem Liepāja–Vaiņode raudteeliinil. Peatus asus Lõuna-Kuramaa piirkonnas Gavieze vallas; Riia keskraudteejaamast 160,3 kilomeetri kaugusel.
Peatus avati esimese maailmasõja päevil. Algselt kandis see nime "Lanģi". 1. juulil 1919 sõitis Liepājast sinna esimene iseseisva Läti rong, mis koosnes Liepājas remonditud vedurist ja kolmest istmetega varustatud platvormvagunist. Tänapäevase nimekuju sai peatus aastal 1927. Jaam suleti seoses rongiliikluse lõpetamisega sellel liinil aastal 1998.
Krogzemji raudteepeatus

Krogzemji raudteepeatus oli raudteepeatus Lätis Liepāja–Vaiņode raudteeliinill. Peatus asus Lõuna-Kuramaa piirkonnas Virga vallas, Riia keskraudteejaamast 155,3 kilomeetri kaugusel.
Peatus avati aastal 1934. See suleti seoses rongiliikluse lõpetamisega sellel liinil aastal 1998.
Saviliivmullad

Saviliivmullad on mullad, mille füüsikalise savi sisaldus on 10–20%. Savimuldasid on kerge harida, kuid nende saviosakeste vähesuse tõttu ei ole nad suutelised moodustama vastupidavaid struktuuriagregaate ja on seepärast enamasti üksikteralise struktuuriga. Üksikteralise struktuuri tõttu on saviliivmullad põuakartlikud, mistõttu tuleks nendel muldadel kasvatada põuda taluvaid taimi.
Põllumajandus.
Eestis moodustavad põllumajanduslikust maast saviliivmullad 31,5%. Olenevalt liiva ja jämeda tolmu vahekorrast, eristatakse saviliivmuldasid: liivakad ja tolmjad. Enamikule kultuurtaimedele on sobivaimad kergema ja keskmise lõimisega mullad - teatud tingimustel saviliivad (lähedasem liivmullale), peamiselt aga kerged ja keskmised liivsavid (lähedasemad savimullale). Neis on piisavalt suuri poore mullaelustikule vajaliku õhu liikumiseks ja piisavalt peenikesi poore vee kinnihoidmiseks. Saviliivmuldadel on hea kasvatada nisu, puuvilla ja kaunvilju. 
Lõimis.
Üks tähtsamaid tunnuseid mulla kvaliteedi üle otsustamisel on mulla lõimis ehk mulla peeneselise osa jaotus saviosakeste esinemise järgi. Praktilises elus vajamineva täpsusega on mulla lõimist võimalik määrata võrdlemisi lihtsalt sõrmeprooviga.
1. Määramiseks piisab vähemast kui peotäiest mullast, mida tuleb segada ja niisutada parasjagu niipalju, et mullaproov veest läikima ei jääks. 
2. Edasi hakkame mulda ühe käe peopesas voolima teise käe nimetissõrmega kõigepealt 3–4 mm läbimõõduga ussikeseks. Kui seda teha ei saa, proovime samast mullast voolida kahe käe vahel kuulikest; kui ka see ei õnnestu, siis on tegemist liivmullaga. 
3. Edasi vaatame, kuidas jääb muld peopessa: 
4. Kui saame veeretada kuulikese, kuid ussikest mitte, siis on meil peos saviliiv. 
5. Kui saame veeretada ussikese, hakkame seda peopesal umbes 2 cm läbimõõduga rõngaks keerama, ise jälgides, kuidas ta peopesal käitub:
Lancelot Brown

Lancelot Brown (u 1716 – 6. veebruar 1783) oli 18. sajandi inglise maastikuarhitekt ja arhitekt. Ta oli peamiselt tuntud hüüdnimega Capability Brown (inglise keeles ‘võimekus’), kuna tal oli kombeks öelda oma klientidele, et nende maatükil oli võimekust. Ta on kuulus Inglise pargistiili populariseerimise ja arendamise poolest..
Elukäik.
Brown sündis Põhja-Inglismaal Kirkharle’i asulas, tõenäoliselt 1716. aastal. See võis olla ka 1715 – ainsad andmed võimaliku sünniaasta kohta on tema ristimisest 30. augustil 1716.
Põhihariduse sai Brown sünnikoha lähedal asuvast koolist. Pärast kooli töötas Brown aedniku õpilasena oma isa tööandja juures Kirkharle’i mõisas. 1741. aastal palgati Brown abiaednikuks Buckinghamshire'i krahvkonnas asuvas Stowe’i mõisas. Ta tõusis kiiresti ametiredelil mõisa peaaednikuks. Stowe’is tutvus Brown seal töötava maastikuarhitekti William Kentiga, kellega jätkas mõisa aladel tihedat koostööd kuni viimase surmani 1748. aastal.
1744. aastal abiellus Brown Bridget Wayetiga.
Kuna Stowe’i mõisavalitseja Lord Cobhan lubas Brownil aeg-ajalt teha ka teiste tellimusi väljaspool Stowe’i, sai Brown tulevikuks rohkesti kasulikke kontakte teiste aadlike ja poliitikute seas, et hakata tegutsema vabakutselise maastikuarhitektina. Seda ta ka tegi 1751. aastal, lahkudes Stowe’ist. 1764. aastal määrati Brown peaaednikuks kuningas George III Hampton Courti palees. Tänu edule töös ja kuningliku aedniku rikkusele sai ta osta 1767. aastal Fenstantioni mõisa. Lancelot Brown suri 6. veebruaril 1783.
Maastikukujunduse stiil.
Browni loodud maastikupargid lähtusid elegantsusest, aga ka praktilisusest. Tema parkides pidi saama aasal lambaid karjatada ja järvedel kala püüda, hulgalised puudesalud andsid puitmaterjali. Brown ei kasutanud maastiku kujundamisel struktuure ega tehismaterjale, vaid piirdus ainult taimestiku lisamise või eemaldamise ning pinnavormide muutmisega. Tähtsateks tunnusteks olid avarad, lainetavad ning pealtnäha katkematud murupinnad, erineva suurusega puudesalgad ning pargi keskplaanis olev veekogu.
Pargi liikumisteed olid looklevad, et anda alale erinevaid vaateid. Samuti kujundasid vaateid puudesalgad, suunates fookuse peahoonele või järvele ning peites vähemtähtsaid kõrvalhooneid.
Mitme veekoguga pargi puhul kujundas Brown need nii, et peahoonest vaadates jääks mulje kui ühenduses olevatest tiikidest või järvedest. Tihti peitis ta järve otsad puudesaludega, et veekogu tunduks rohkem jõe moodi. Näiliselt katkematud muruväljad, mis ulatusid hoonete ja veekogude äärteni, olid olulised harmoonilise ja sujuvalt seotud pargiterviku loomiseks. Et eraldada karjamaa pügatud muruga aiast, kuid säilitada visuaalne katkematus, kasutas Brown ahaa piirde meetodit.
Võrreldes tema eelkäija ja inglise maastikuparkide looja Kentiga oli Browni looming veelgi looduslähedasem, mida algselt kiideti, kuid pärast tema surma kritiseeriti kui igavat ja tuima.
Looming.
Lancelot Brown kujundas aedniku ja maastikuarhitektina kokku vähemalt 260 maastikuala, lisaks mitmeid samadel aladel asuvaid hooneid.
Näiteid tema kujundatud kohtadest:
Haiku trepid

Haiku trepid (ka Taevatrepid või Haiku redel) on järsk matkarada Hawaiil O'ahu saarel. 3922 sammust koosnev matkarada kulgeb mööda O'ahu saarel asuvat Koolau mäeahelikku. Sõna “Haiku” ei viita Jaapani luuležanrile, vaid piirkond kannab oma nime hoopis Kahilipuu õie järgi. 
Treppidel matkamine on ebaseaduslik, kuid tänapäeval on olemas ka üks seaduslik ligipääsupunkt tippu. Ainus seaduslik viis Haiku treppidel matkamiseks algab Moanalua oru maanteelt ja siirdub veel sellest rajast vasakule umbes 2,5 miili. Ületada tuleb Koolau mäeahelik ja parkida tuleb teisel pool saart, et alustada matka. See rada on aga palju pikem ja raskem, kui treppidel matkamine oleks. Seaduslikul viisil raja läbimine võtab aega umbkaudu 7–10 tundi.
Varasem ajalugu.
Aastal 1942 alustasid USA merevägi Haiku raadiojaama ehitamist. See oli ülisalajane rajatis, mis oli mõeldud raadiosignaalide edastamiseks kogu Vaikse ookeani piirkonnas tegutsenud mereväe laevadele. Raadiojaama antennide jaoks vajaliku kõrguse saavutamiseks venitas merevägi need üle Haiku oru. Nende paigaldamiseks ehitati puidust redel, mille jäänuseid võib endiselt näha metallist trepiastmete kõrval. 
Raadiojaama ehitus telliti 1943. aastal. Nii võimsa signaali edastamiseks vajas merevägi saatjat, mis oleks suurema võimsusega kui tol ajal vaakumtorude tehnoloogiaga oli võimalik saavutada. Sellepärast otsustasid nad ehitada Alexandersoni generaatori. See on tohutu seade, mis võimaldab genereerida võimsaid madala sagedusega raadiosignaale ja mis vajab väga pikka antenni. 
Kui 1950. aastal mereväe baas suleti, hakkas USA rannavalve seda kasutama OMEGA navigatsioonisüsteemi jaoks. 1950. aastate keskel asendati puidust trepid metallist astmete ja kaldteede osadega – ühe loendusega saadi trepiastmete arvuks 3922. 1987. aastal suleti jaam ja rada üldsusele, kuid mõned matkajad eirasid sissetungimise keeldu ning jätkasid seal ronimist. 
21. sajand.
Haiku trepid parandati 2003. aastal. Remont läks linnale kokku maksma 875 000 dollarit.
2012. aasta augustis suri Haiku treppidel matkates infarkti tagajärjel kuulus laulja ja koomik Fritz Hasenpusch. 
2014. aastal arreteeriti kuus inimest treppidel ebaseadusliku ronimise eest. Prokuratuuri sõnul toob teise astme kuriteo toimepanek kaasa 1000-dollarilise rahatrahvi. Üks kohalikest elanikest oli paigaldanud ka oma kinnistule lõkse, et takistada matkajatel treppideni jõudmist läbi tema kinnistu. 
2018. aastal teatas linn, et ei plaani treppe avalikuks kasutamiseks avada. 
Veevarustuse nõukogu hääletas 27. aprillil 2020 ühehäälselt Haiku treppide linnale üle andmise poolt, kuna trepid olid vastutus, mis ei olnud kooskõlas nende ameti missiooniga. Linn plaanib raja muuta tasuliseks atraktsiooniks. Linnale anti ülevõtmiseks aega 18 kuud, vastasel juhul lammutatakse trepid. Linn sai Haiku trepid enda kätte 1. juulil 2020.
Paplaka raudteejaam

Paplaka raudteejaam oli raudteejaam Liibavi–Romno raudteel ja hiljem Liepāja–Vaiņode raudteeliinil. Jaam asus Lõuna-Kuramaa piirkonnas Virga vallas Paplakas stacija külas. Jaam asus Riia keskraudteejaamast 151,6 kilomeetri kaugusel.
Jaam avati aastal 1879 kui Pleike raudteejaam. Jaam rajati sinna kui Liepāja sadama rajamiseks vajalike kivide rongile laadimise paik. Paplaka nime hakkas jaam kandma aastal 1919. Praegune jaamahoone valmis aastal 1952. Jaam suleti seoses rongiliikluse lõpetamisega sellel liinil aastal 1998.
Pečky

Pečky (saksa keeles "Petschek") on linn Tšehhis Kesk-Tšehhi maakonnas Kolíni ringkonnas. Pečky asub Kolínist umbes 14,5 km lääneloodes ja Praha kesklinnast ligi 44 km idas.
Pečkyt on esmamainitud 1225. aastal. Alevi staatuse sai Pečky 1879. aastal ja linnaõigused 1925. aastal.
Vinci (ettevõte)

Vinci, endise nimega "Société Générale d'Entreprises" (SGE), on kontsessioonide ja ehitustegevuse alal suuruselt teine ​​ettevõte, mis annab tööd kogu maailmas 222 397 inimesele. Vinci tegevus on korraldatud 5 ärikeskuse ümber: Vinci Autoroutes, Vinci kontsessioonid, Vinci Énergies, Eurovia ja Vinci Construction. 2019. aastal on ettevõte esindatud enam kui 100 riigis ja selle käive on 2019. aastal 48,053 miljardit eurot.
Priekule raudteejaam

Priekule raudteejaam oli raudteejaam Lätis Liibavi-Romno raudteel ja hiljem Liepāja–Vaiņode raudteeliinil. Jaam asus Lõuna-Kuramaa piirkonnas Priekule linnas. Jaam asus Riia keskraudteejaamast 145,5 kilomeetri kaugusel.
Jaam avati aastal 1871. Aastaks 1883 oli avatud harutee kohaliku tellisetööstuse juurde. Valmis ka kitsarööpmeline juurdeveotee tellisevabriku omanikule kuulunud turbasoosse. Aastal 1915 avas Saksa sõjavägi jaamast Bajorai raudteejaama viiva uue 74 kilomeetri pikkuse raudteelõigu ja jaam kujunes sõlmjaamaks. Jaam suleti reisiliiklusele seoses rongiliikluse lõpetamisega sellel liinil aastal 1998, kaubarongidele suleti jaam aastal 2003.
Lisaks jaamahoonele on säilinud ramp koos sellel asuva laohoonega ja korterelamuks ümber ehitatud depoo.
Capgemini

Capgemini on Prantsuse digitaalteenuste ettevõte, mille lõi Serge Kampf 1967. aastal Grenoble'is Sogeti nime all. See on riigi enim teeninud konsultatsioonifirma ja kuulub kogu maailmas tööstuse kümne parema hulka. Pariisis asuv ettevõte on noteeritud Pariisi börsil CAC 40-s.
Elkuzeme raudteepeatus

Elkuzeme raudteepeatus oli raudteepeatus Lätis Liibavi-Romno raudteel ja hiljem Liepāja–Vaiņode raudteeliinil. Jaam asus Lõuna-Kuramaa piirkonnas Vaiņode vallas. Jaam asus Riia keskraudteejaamast 135,4 kilomeetri kaugusel.
Jaam avati aastal Esimese maailmasõja ajal kui "Augustenhofi raudteepeatus". Hiljem kandis see nimesid "Augustmuiža raudteepeatus" ja "Augusteni raudteepeatus". Elkuzeme nime hakkas peatus kandma aastal 1920. Peatus suleti seoses rongiliikluse lõpetamisega sellel liinil aastal 1998.
Vaiņode raudteejaam

Vaiņode raudteejaam oli raudteejaam Lätis Liibavi-Romno raudteel ja hiljem Liepāja–Vaiņode raudteeliinil. Jaam asus Lõuna-Kuramaa piirkonnas Vaiņode vallas Vaiņodes. Jaam asus Riia keskraudteejaamast 128 kilomeetri kaugusel.
Vaiņode raudteejaam avati koos raudteega aastal 1871. Jaam kujunes tähtsamaks jaamaks Esimese maailmasõja ajal, kui Vaiņode lähistele rajati lennuväli. Hiljem asus seal piirijaam. Nõukogude perioodil kujunes sealne lennuväli militaarrlennuväljaks ja sinna rajati taas harutee. Haruteed ei ole säilinud, ent alles on piirijaama hooned. Peatus suleti seoses rongiliikluse lõpetamisega sellel liinil aastal 1998.
Kazbari raudteepeatus

Kazbari raudteepeatus oli raudteepeatus Liibavi-Romno raudteel ja hiljem Liepāja–Vaiņode raudteeliinil. Peatus asus Lõuna-Kuramaa piirkonnas Vaiņode vallas.
Sealne jaamahoone valmis veel enne Esimest maailmasõda. Väidetavalt asus seal aastani 1920 Vidmeži või Widmeschi raudteejaam, kuid dokumentaalsed materjalid selle kohta puuduvad. Aastail 1935–1936 asus seal Kazbari nimeline peatus. Aastal 1940 avati seal "Kazbari raudteejaam", mis oli mõeldud pruunsöe ümberlaadimiseks. Süsi toimetati sinna Nīgrandest mööda selleks otstarbeks rajatud kitsarööpmelist raudteed. Hiljem oli seal taas peatus.