Julien Offray de La Mettrie

Julien Offray de La Mettrie (23. november 1709 – 11. november 1751) oli prantsuse arst ja filosoof, üks esimesi valgustusaegseid prantsuse materialiste.
La Mettrie tuntuim teos on "Inimene kui masin" ("L'homme machine"), milles ta eitas kartesianistlikku keha ja vaimu dualismi ning pakkus välja metafoori inimesest kui masinast. 
Elukäik.
La Mettrie sündis Saint-Malos Bretagne'is rikka tekstiilikaupmehe pojana. Ta õppis Coutancesi ja Caeni kolledžis. Plessis' kolledžis Pariisis õppides tekkis temas huvi vaimuliku ameti vastu, aga pärast mõnd aastat teoloogia õppimist jansenistide koolides muutusid tema huvid. 1725. aastal astus ta Harcourti kolledžisse, et õppida filosoofiat ja loodusteadusi, ning lõpetas kooli ilmselt 1728. aastal. Sel ajal oli Harcourt Prantsusmaal kartesianismi (Descartesi õpetuse) eestvedaja. 
Meditsiinikarjäär.
Pärast õpinguid Hartcourtis otsustas La Mettrie hakata tegelema meditsiiniga. Selle otsuse juures võis teda mõjutada perekonnatuttav François-Joseph Hunauld, kes juhtis anatoomia õppetooli Jardin du Rois. Viis aastat õppis La Mettrie Pariisis meditsiiniosakonnas ning nautis Hunauldi mentorlust. 1734. aastal läks La Mettrie Leidenisse õppima tunnustatud arsti Herman Boerhaave juurde, kes oli samuti kunagi kavatsenud saada vaimulikuks. Tema peatumine Hollandis osutus lühikeseks, kuid mõjukaks. Just Boerhaavelt sai La Mettrie mõjutusi selleks, et üritada muuta Prantsusmaa meditsiiniharidust. Järgnenud aastatel jätkas ta meditsiinipraktikaga oma kodu lähedal Saint-Malos, levitades Boerhaave töid ja teooriaid, seejuures ise mitmeid tema teoseid tõlkides ja avaldades. 
La Mettrie abiellus 1739. aastal ning sai kaks last, kuid abielu ei olnud õnnelik. 1742. aastal jättis ta oma pere ning reisis Pariisi, kus ta määrati kirurgiks Gardes Francaises' rügementi, ning ta võttis osa mitmest lahingust Austria pärilussõjas. See kogemus sisendas temasse sügava vastumeelsuse vägivalla vastu, mis väljendub selgelt ka tema filosoofilistest kirjutistest. Suure osa ajast veetis ta siiski Pariisis ning on tõenäoline, et sel ajal tutvus ta ka Pierre Louis Maupertuis’ ja Marquise du Châtelet’ga.
Pariisi aastail, mil La Mettrie kannatas tihti palaviku käes, hakkas ta uurima kiirenenud vereringe mõju mõtlemisele ning jõudis järelduseni, et vaimseid protsesse saab seletada orgaaniliste muutustega ajus ja närvisüsteemis. Selle järelduse avaldas ta oma esimeses filosoofilises teoses "Histoire naturelle de l'âme" (1745), mille vastane protest oli nii tugev, et La Mettrie oli sunnitud lahkuma oma ametikohalt Gardes Francaises' juures ning otsima varjupaiga Leidenis. Seal arendas ta oma doktriine veelgi julgemalt ja täielikumalt edasi teoses "L'Homme machine" – kiiruga kirjutatud uurimuses, mis põhineb kooskõlalistel materialistlikel ja kvaasiateistlikel põhimõtetel. 
La Mettrie materialism oli mitmes mõttes tema meditsiinihuvide tulem ning see tugines 17. sajandi eelkäijate, näiteks Guillaume Lamy tööl. Printsiipide eetilised järeldused töötas ta välja hiljem teoses "Discours sur le bonheur", mida ta ise pidas oma "magnum opus"'eks. Ta arendas välja kahetsuse teooria ehk vaate süütunde ebasoodsale mõjule varases eas kultuuriõppe (ingl "enculturation") protsessi käigus. See idee tõi endaga kaasa peaaegu kõikide Prantsuse valgustusperioodi mõtlejate viha ning "damnatio memoriae", mis väljendus veel sada aastat hiljem Friedrich Albert Lange teoses "Geschichte des Materialismus".
Filosoofia.
Julien de la Mettried peetakse üheks kõige mõjukamaks 18. sajandi deterministiks. Koos determinismi edendamisega käsitas ta ennast mehhanistliku materialistina, uskudes, et vaimseid protsesse põhjustab keha. 
1745. aastal valdas La Mettrie teose "L'Histoire naturelle de l'ame". Ta oli seisukohal, et inimesed on lihtsalt keerulised loomad. Suur hulk vastukäivusi ilmnes tema uskumusest, et "loomast inimeseni ei ole mingit järsku üleminekut". Hiljem arendas ta seda ideed edasi, väites, et inimesed ja loomad koosnevad organiseeritud ainest. Ta uskus, et inimesed ja loomad erinevad vaid selle poolest, kui keeruliselt see aine on organiseeritud. Idee, et peaaegu mingit tegelikku erinevust inimese ja looma vahel ei eksisteeri, põhines tema veendumusel, et sensoorsed tunded on olemas nii loomadel kui ka taimedel. Kuigi ta tunnistas, et vaid inimesed räägivad keeli, arvas ta, et loomad on võimelised keelt ära õppima. Ta kasutas näitena ahve, öeldes, et ka nemad õpivad imiteerimise kaudu, nagu inimesed. La Mettrie uskumused inimeste ja loomade kohta põhinevad kaht tüüpi jätkuvusel. Nõrk jätkuvus viitab, et inimesed ja loomad on tehtud samadest asjadest, kuid on erinevalt organiseeritud. Tugev jätkuvus põhineb aga ideel, et inimeste psühholoogia ja käitumine ei erine väga palju loomade omast.
Julien de la Mettrie kõige olusem teos on "L'Homme Machine" ("Inimene kui masin"). La Mettrie uskus, et inimene töötab nagu masin, kuna vaimsed mõtted sõltuvad kehalisest tegevusest. Ta oli seisukohal, et aine organiseerituse tulemuseks kõrgel ja keerulisel tasemel on inimmõtlemine, et pakkuda keerulisele ainele võimalikult head kasutust. Ta ei tunnistanud jumala olemasolu ning rõhutas sensuaalse naudingu poole püüdlemise olulisust – hedonistlikku lähenemist inimkäitumisele. Ta kahtles, et inimestel on tugevam moraalsustaju kui loomadel, märkides, et loomad piinavad üksteist harva ning mõned loomad on võimelised teatud moraalsuse tasemeks. Ta uskus, et masinatena järgivad inimesed loodusseadusi.
Ta jõudis selle uskumuseni leides, et tema kehalised ja vaimsed haigused on omavahel seotud. Oma tõendusmaterjali meditsiini ja psühholoogia alal, avaldas ta raamatus "L'Homme Machine". La Mettrie uskus, et inimene, nii tema keha kui ka meel, töötab masinana. See uskumus tugineb osaliselt Descartesi seisukohale ja tema lähenemisele inimkäitumisele, mille kohaselt inimkeha töötab kui masin. Kuigi La Mettrie aitas edasi arendada Descartesi vaadet inimkeha mehhaniseeritusest, ei olnud ta nõus Descartesi dualistliku vaatega. La Mettrie väitis, et Descartes oli tegelikult meele osas materialist.
Osa La Mettrie esitatud tõenditest heideti kõrvale nende olemuse tõttu. Ta väitis, et sündmused, nagu ilma peata kana jätkuv ringijooksmine või hiljuti eemaldatud südame jätkuv töö, tõestavad aju ja keha vahelise seose olemasolu. Kuigi La Mettrie teooriad olid teiste teooriate aluseks, polnud tema tööd teaduslikud, vaid pigem poleemilised ja väljakutsuvad.
Kõige otsesemalt mõjutas La Mettrie prominentset prantsuse arsti Pierre Jean Georges Cabanis'd, kes rajas oma töö La Mettrie materialistlikele vaadetele, kuid vähendas nende ekstreemsust. La Mettrie äärmuslikele uskumustele oli tugev vastuseis, kuid tema töö mõjutas psühholoogia valdkonda, täpsemalt biheiviorismi. Tema mõju nähakse biheivioristlike psühholoogide reduktsionistlikus käsitlusviisis. Vastukäivuste tõttu lähtuvad biheivioristid tema teostest siiski väga vähe ning toetuvad pigem teistele materialistidele, kes esitasid sarnaseid argumente.
La Mettrie hedonistlikud ja materialistlikud põhimõtted põhjustasid protesti isegi suhteliselt tolerantses Hollandis. Vastuseis oli isegi nii tugev, et 1748. aastal pidi ta lahkuma Berliini, kus Preisimaa kuningas Friedrich Suur mitte ainult ei lubanud tal praktiseerida arstina, vaid määras ta ka õukonna juhiks. Seal kirjutas La Mettrie teose "Discours sur le bonheur" (1748), mis vapustas valgustusaja juhtmõtlejaid, nagu Voltaire'i, Diderot'd ja D’Holbachi, oma hedonistlike sensuaalsete printsiipidega, mis seadsid esikohale püüdlemise ohjeldamatu naudingu poole.
Tirconnel, Prantsuse suursaadik Preisimaal, oli tänulik, et La Mettrie ta terveks ravis, ning korraldas tema auks pidusöömingu. La Mettriel tekkis maohaigus, peatselt hakkas teda vaevama kõrge palavik ja ta suri. La Mettrie varajast surma on peetud tema sensuaalsete naudingute tagajärjeks. La Mettriest jäid maha naine ja viieaastane tütar. Matusekõne pidas Friedrich Suur ning see on siiani üks põhjalikumaid biograafilisi allikaid La Mettrie elu kohta. Kogutud La Mettrie teosed "Oeuvres philosophiques" ilmusid pärast tema surma mitmes väljaandes Londonis, Berliinis ja ka Amsterdamis.