Gentrifikatsioon

Gentrifikatsioon (inglise keeles "gentrification", sõnast "gentry" 'alamaadel', pikem etümoloogia allpool) on linnalise keskkonna uuenemine ja ülesehitamine, mis toimub, kui jõukamad keskklassi elanikud kolivad allakäinud piirkondadesse, tõrjudes välja sealseid alamklassi elanikke. Gentrifikatsiooni linnades seostatakse põhiliselt inimeste liikumisega. Gentrifikatsiooni tulemusena pere keskmine sissetulek kogukonnas kasvab ning liikmete arv väheneb. Usutavasti on selle põhjuseks vaesemate elanike lahkumine, kuna nad ei ole võimelised tasuma tõusnud üüri ja muid kinnisvara- ja maamakse. Tihti ehitatakse vanad tööstushooned ümber eluruumideks ja poodideks. Lisaks kolivad piirkonda uued poed ja teenindusasutused, mis teenindavad laiemat kliendibaasi. See omakorda tõstab piirkonna atraktiivsust jõukamate sisserändajate silmis ning vähendab ligipääsetavust vaesemate jaoks.
Linnaline gentrifikatsioon võib muuta muidu kultuuriliselt väga heterogeense piirkonna pigem majanduslikult homogeenseks, andes sellele seega eeslinliku karakteri. See protsess on sageli võimalik tänu valitsuse rahastatavatele investeeringutele kohaliku taristu parandamiseks, vaestele ja esmakordsetele majaostjatele pakutavatele hüpoteekidele ja lagunenud majade omanikele pakutavatele rahalistele boonustele. Pärast nende majanduslike abinõude rakendumist väheneb piirkonnas tavaliselt kuritegevus ning tõusevad kinnisvarahinnad ja maksulaekumised.
Mõiste ajalugu ja etümoloogia.
Gentrifikatsioon on toimunud juba väga varajastel aegadel. Suurbritannias hakkasid suuremad villad väiksemaid poode asendama juba 3. sajandil. Sõna "gentrifikatsioon" ise on palju hilisemat päritolu. Selle ingliskeelne vaste on tulnud sõnast "gentry", mis keskaegses Euroopas tähistas kõrgemasse klassi kuuluvaid inimesi ehk alamaadlit. 1964. aastal kirjeldas Briti sotsioloog Ruth Glass sõnaga "gentrifikatsioon" keskklassi liikumist linnadesse ja linnaosadesse, tõrjudes sealt välja madalama töölisklassi elanikud. Näitena kasutas ta oma töös Londonit.
Gentrifikatsiooni levikut ja selle olemust on püüdnud seletada mitmed teooriad. Bruce London ja J. John Palen on koostanud nimekirja viiest teooriast:
Gentrifitseerujate tüübid.
Gentrifikatsiooni ei algata tavaliselt eeslinnadest pärit keskklass, vaid see protsess algab tüüpiliselt majanduslikult ja sotsiaalselt marginaalsete "trendiloojate" kolimisega piirkonda. Nendeks on tavaliselt majanduslikult vähekindlustatud noored, kellel on aga suur kultuuriline ja vaimne kapital. Neid ei mõjuta ka allakäinud piirkondade puudulik infrastruktuur. Uued elanikud meelitavad piirkonda investeerima ka julgemaid ettevõtjaid ja looma oma ärisid. Need protsessid kestavad, kuni kinnisvarahinnad on tunduvalt tõusnud ja piirkond omandanud parema maine. Siis on valmis piirkonda asuma ka vähem julgemad elanikud ja investeerijad, kes moodustavad gentrifitseerujate "teise laine".
Mõju kunstiinimestele.
Kui vaesemaid piirkondi linnas asustavad kunstiinimesed, hipid ja muidu vaimselt ärksam osa ühiskonnast, siis piirkonna boheemlaslik iseloom meelitab sinna elama ka majanduslikult märksa paremal järjel olevad inimesed, kelle põhimõtted ja vaated ei pruugi enam kattuda piirkonna väljakujunenud olemusega ning algsed kunstiinimestest asukad tõrjutakse nii majanduslike põhjuste kui ka muude konfliktide tõttu välja. Näiteks sellest võib tuua SoHo linnajao Manhattanil New Yorgis, kust 1960.–1970. aastatel tõrjuti vanadest laohoonetest ümberehitatud eluruumidest välja suur kunstiinimeste kogukond, kes seejärel kolisid erinevatesse piirkondadesse Brooklynis, kus nad alustasid gentrifikatsiooniprotsessi uuesti.
Gei- ja lesbikogukond.
Manuel Castells käsitleb oma 1983. aasta uurimuses hea näitena gentrifitseerujatest noori geimehi, kes on vallalised, vabad perekonnaga seotud kohustustest ja ühiskonna pakutavate teenuste aktiivsed tarbijad. Samas ei pruugi homoseksuaalsed inimesed olla alati ise gentrifitseerijate rollis. San Francisco Polki linnajaost tõrjuti vähese sissetulekuga geid gentrifitseerumise käigus hoopis välja.
Soosimine ja propageerimine.
Sotsioloog Sharon Zukin kirjeldab oma teoses "Loft Living" (1989), kuidas kapitalistid üritavad luua kunstlikku gentrifikatsiooni, värvates majanduslike vahenditega kunstnikke elama nendele kuuluvates piirkondades. Kinnisvaraomanikud teenivad hiljem kasu läbi gentrifikatsiooni protsessi.
Seda meetodit on kasutanud paljud allakäinud kogukondadega linnad üle maailma ja see kuulub isegi linnavalitsuste ametlikku tegevuskavva. Suurbritannias on püüdnud gentrifikatsiooni kunstlikult stimuleerida näiteks Newcastle upon Tyne ja Liverpool. USA Jackson City linnavalitsus ehitas ümber vana vanglakompleksi elamispindadeks ning asus neid odavalt müüma ja rentima, püüdes meelitada just hinnatundlikumaid esimese laine gentrifitseerijaid.