tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Skujene vald

Skujene vald (läti keeles "Skujenes pagasts") on vald Lätis Cēsise piirkonnas. Vald piirneb sama piirkonna Amata, Zaube, Nītaure, Taurene, Kaive ja Vaive vallaga.
Valla pindala on 177 km². 2016. aasta seisuga elas seal 842 inimest. Valla keskuseks on Skujene küla, vallavanem on Vita Demešenkova.
Ajalugu.
Aastal 1935 oli Skujene valla pindala 65 km² ja seal elas 1276 inimest. Aastal 1945 moodustati vallas Skujene ja Kaive külanõukogu, vald likvideeriti aastal 1949.
Aastal 1954 liideti Skujene külanõukoguga likvideeritav Dūmkalnsi külanõukogu. Aastal 1959 liideti Skujene külanõukogu Leimaņi külanõukoguga, ent aastal 1964 moodustati see taas. Aastal 1965 arvati külanõukogu koosseisu Kosa, Zaube ja Sērmūkši külanõukogus asunud Skujene sovhoosi ja Kosa külanõukogu keskuseks olnud Kosa küla maad, ent kolhooside Drošais ceļš ja Kaive maad arvati moodustatava Kaive külanõukogu koosseisu. Aastal 1975 liideti Skujene külanõukoguga veel osa Sērmūkši külanõukogu maid. Aastal 1990 muudeti külanõukogu vallaks. Aastatel 2009–2021 kuulus vald Amata piirkonda.
Muinsusmälestised.
Kultuurimälestistest on riikliku kaitse all Drapmaņi muinaskalmed. Regionaalse kaitse all on Skujene ordulinnus, Ģībēni muinaskalmed, Taurupe muinaskalmed, Skujene kirik ja Skujene kiriku orel, Skujene kiriku keskaegne kalmistu, Eži või Māļi õigeusu kirik, Siši muinaskalmed, Ķibere muinaskalmed ehk Ķibere küngas, Māļi keskaegne kalmistu ja hiiepaik Drapmaņi Kirikumägi.
Loodus.
Valla tähtsaim jõgi on selle piirialadel voolav Amata. Looduskaitse all on Andrēni tamm, Dūmkalnsi kased, Dūmkalnsi tammed, Dūmkalnsi kuused, Sērmūkši tammed, Ošiņi kuusk ja Druvase tammed. Lisaks on looduskaitse all veel kolm nimetut põlispuud.
Asustus.
Aastal 2011 elas vallas 790 lätlast, 34 venelast, 7 valgevenelast, 2 ukrainlast ja 4 leedulast.
Valla külad:
Ülejäänud valla elanikud elasid külade koosseisu mitte kuuluvates taludes. Varem asus vallas veel Prišņicase küla.
Sēlpilsi vald

Sēlpilsi vald (läti keeles "Sēlpils pagasts") on vald Lätis Jēkabpilsi piirkonnas
Aastatel 2009–2021 kuulus vald Sala piirkonda.
Valla asulaid: Bisenieki, Sēlija, Sēlpils, Vecsēlpils.
Vecpiebalga vald

Vecpiebalga vald (läti keeles "Vecpiebalgas pagasts") on vald Lätis Cēsise piirkonnas. Vald piirneb sama piirkonna Taurene, Ineši, Kaive, Jaunpiebalga ja Zosēni vallaga ning Madona piirkonna Liezēre vallaga.
Valla pindala on 110 km². 2016. aasta seisuga elas seal 1458 inimest. Valla keskuseks on Vecpiebalga küla.
Ajalugu.
Aastal 1935 oli valla pindala 187,6 km² ja seal oli 3766 elanikku. Aastal 1945 moodustati vallas Vecpiebalga, Alaukstsi, Ineši ja Jaudzumi külanõukogu, vald likvideeriti aastal 1949. Aastal 1954 liideti Vecpiebalga külanõukoguga likvideeritav Alaukstsi külanõukogu. Aastal 1990 muudeti külanõukogu vallaks. Aastatel 2009–2021 kuulus vald Vecpiebalga piirkonda.
Loodus.
Vald asub Vidzeme kõrgustikul, sinna jääb mitu üle 200 meetri kõrgust tippu, nende seas ka Smetese mägi (243,1 m), Kaibēni mägi (226 m), Incēni mägi (256 m) ja Bāka mägi (265,5 m). Vallas voolab Koiva jõgi, selle lõunapiiril aga Ogre jõgi. Valda jääb mitu suurt järve, nende seas Zobols pindalaga 82,5 ha, Gailītis (25,8 ha), Tauns (70,9 ha) ja Alauksts (774,8 ha).
Looduskaitse all on Kalna Kaibēni vendade Kaudzītede tamm. Lisaks asub vallas neli looduskaitsealust nimetut põlispuud. Suur osa vallast jääb Vecpiebalga kaitstavale maastikule, lisaks asub seal 11 hektari suurune Draugolise hoiuala.
Kaitstavad kultuurimälestised.
Kultuurimälestistest on riikliku kaitse all Jaunvīļumi muinaskalmed ehk Kuradisüli, kirjanik Kārlis Skalbe elupaik Saulrietis, Kārlis Skalbe muuseum Saulrietis, Vēveris asuv talumeeste-käsitööliste talude grupp, Lejasģibuļi muinaskalmed ehk Kõnemägi, Saulgoži muinaskalmed ehk Kuradiseelikud, Virolvēveri talumeeste-käsitööliste talu, Vecvēveri talumeeste-käsitööliste talu, Lielvēveri talumeeste-käsitööliste talu, Mazvēveri talumeeste-käsitööliste talu, Lejasvēveri talumeeste-käsitööliste talu, Kalnvēveri talumeeste-käsitööliste talu, Jaunvēveri talumeeste-käsitööliste talu, Streinvēveri talumeeste-käsitööliste talu, vendade Kaudzītede elupaik, Ļūdiņi muinaskalmed, Zēniņi muinaskalmed ehk Augstīši mägi, Silakrogsi kõrts, Jauncelmi talu elumaja ja Vecpiebalga linnamägi ehk Griška mägi.
Regionaalse kaitse all on kirjanik Antons Austriņši elupaik, Cepļi muinasasulad, Cepļi palvemaja, Mietiņi keskaegne kalmistu, Jaunmietiņi keskaegne kalmistu ehk Täringumägi, Viduskaibēni asulakoht, Jaunvīļumi keskaegne kalmistu ehk Kalmeküngas, Kalnaraskumi asulakoht, Veckaupēni keskaegne kalmistu ehk Kalmeküngas, Taunsi muinasasula, Ragaiņi keskaegne kalmistu ehk Kalmeküngas, Tašķēni muinaskalmed, Vecpiebalga kiriku keskaegne kalmistu, Vana-Pebalgi piiskopilinnus, Žvirbuļi keskaegne kalmistu ehk Kalmeküngas, Zēniņi keskaegne kalmistu ehk Vergi kalmed, Raskumi muinaskalmed ehk Kellaküngas ja Raskumi keskaegne kalmistu.
Kohaliku kaitse all on Purgaiļi keskaegne kalmistu.
Asustus.
Aastal 2011 elas vallas 1323 lätlast, 70 venelast, 13 valgevenelast, 9 ukrainlast, 9 poolakat ja kolm leedulast.
Valla külad:
Ülejäänud valla elanikud elasid külade koosseisu mitte kuuluvates taludes.
Trikāta vald

Trikāta vald (läti keeles "Trikātas pagasts") on vald Lätis Valmiera piirkonnas. Vald piirneb sama piirkonna Strenči linnaga, Brenguļi, Valmiera, Jērcēni ja Plāņi vallaga ning Smiltene piirkonna Smiltene ja Blome vallaga.
Valla pindala on 113 km². 2016. aasta seisuga elas seal 952 inimest. Valla keskus on Trikāta küla.
Ajalugu.
Valla aladel oli varem seitse mõisa: Dutka mõis ("Dutkenhof"), Lipšukalnsi mõis ("Lipskaln"), Lubi mõis ("Lubbenhof"), Tiepole mõis ("Witkop"), Trikāta mõis ("Trikaten"), Vecvāle mõis ("Alt-Sackenhof") ja Trikāta kirikumõis. Aastal 1935 oli valla pindala 301,3 km², elanikke oli seal 3035. 1945. aastal moodustati vallas Taure, Trikāta ja Vāle külanõukogu, kuid juba samal aastal Taure külanõukogu likvideeriti ja selle maad liideti Trikāta külanõukoguga. Aastal 1949 vald likvideeriti. Aastal 1965 liideti sovhoosi Plāņi maad Plāņi külanõukoguga. Aastal 1975 likvideeriti Vāle külanõukogu ja selle maad liideti Trikāta külanõukoguga, osa ka Plāņi külanõukoguga. Aastal 1979 liideti osa Plāņi külanõukogu maadest Trikāta külanõukoguga. Aastal 1981 liideti osa külanõukogu maadest Brenguļi külanõukoguga. Aastal 1990 muudeti külanõukogu vallaks. Aastatel 2009–2021 kuulus vald ainsa Valka rajoonist pärineva vallana Beverīna piirkonda.
Muinsusmälestistest on riikliku kaitse all Trikāta muinaslinnus ja Trikāta ordulinnus, sealne luteri kirik, kaasa arvatud orel, kantsel ja Kristust kujutav reljeef, pastoraat ja selle ahi, samuti ka Libirti muinaskalme. Regionaalse kaitse all on Atpiļi ohvritamm ja Ķikuti muinaskalmed. Kohaliku kaitse all on Trikātas asuv keskaegne kindlustus Zviedru saliņa, samuti ka Lūsase keskaegne kalmistu.
Loodus.
Valla suurimaks jõeks on selle loodepiiril voolav Koiva jõgi, teine tähtsam jõgi on selle lisajõgi Abuls. Olulisemad jõed on veel Abulsi lisajõed Lisa ja Nigra. Suurim soo vallas on 850 hektari suurune Kačori soo, teised tähtsamad sood on veel 131 hektari suurune Dutka soo, 161 hektari suurune Mežitese raba ja 2149 hektari suurune Mārsnēni soo, mis asub vallas aga vaid osaliselt. Valda jääb ka Baltimaade suurim harilik vaher – Rūtiņase vaher, mille kõrgus on 24 meetrit ja ümbermõõt 6,04 meetrit. Looduskaitse all on veel Slāži mänd, Mūrnieki pärn ja Atpiļi ohvritamm. Vallas asub arvukalt nimetuid põlispuid nii Trikātas kui ka Strenči lähistel Koiva kaldal. Valla põhjaosa asub Ziemeļgauja kaitstaval maastikul.
Asustus.
Aastal 2011 elas vallas 870 lätlast, 53 venelast, 31 valgevenelast, 3 ukrainlast, 5 poolakat ja 7 leedulast.
Valla külad on:
Ülejäänud valla elanikud elasid külade koosseisu mitte kuuluvates taludes.
Zaube vald

Zaube vald (läti keeles "Zaubes pagasts") on vald Lätis Cēsise piirkonnas. Vald piirneb sama piirkonna Nītaure, Skujene ja Kaive vallaga, Sigulda piirkonna Mālpilsi vallaga ning Ogre piirkonna Mazozoli, Taurupe ja Ķeipene vallaga.
Valla pindala on 163 km². 2016. aasta seisuga elas seal 818 inimest. Valla keskuseks on Zaube küla, vallavanem on Mudīte Liepiņa.
Ajalugu.
Vald on kujunenud endise Zaube ordulinnuse ümbrusse. See moodustati 19. sajandi algusaastatel ordulinnusest välja kasvanud Jaunpilsi mõisa Jaunpilsi mõisavallast, kui sellega liideti Bērzmuiža ja Kliģene mõisavald. Algselt kandis see nime "Jaunpilsi vald". Kui Läti kujunes iseseisvaks riigiks, oli riigis kaks Jaunpilsi valda, mistõttu nimetati 1926. aastal üks neist seal voolava Zaube jõe järgi Zaube vallaks.
Aastal 1935 oli Zaube valla pindala 155,18 km² ja seal elas 2388 inimest. Aastal 1945 moodustati vallas Zaube, Bērzsi ja Kliģene külanõukogu, vald likvideeriti aastal 1949.
Aastal 1951 liideti Zaube külanõukoguga likvideeritava Bērzsi külanõukogu Stalini nimelise kolhoosi maad aastal 1954 aga Kliģene külanõukogu kolhoosi Uzvara maad. Aastal 1959 liideti Taurupe külanõukoguga Taurupe sovhoosi maad. Aastal 1964 liideti Zaube külanõukoguga likvideeritav Kliģene külanõukogu. Aastal 1965 arvati Skujene külanõukogu koosseisu Skujene sovhoosi maad. Aastal 1975 liideti Skujene külanõukoguga veel osa Nītaure külanõukogu maid. Aastal 1990 muudeti külanõukogu vallaks. Aastatel 2009–2021 kuulus vald Amata piirkonda.
Muinsusmälestised.
Kultuurimälestistest on riikliku kaitse all Zaube ordulinnus ja Ozolkalnsi muinaskalmed. Kohaliku kaitse all on Bērzmuiža keskaegne kalmistu. Regionaalse kaitse all on Ļūkāni järve asulakoht, Roķēni keskaegne kalmistu ehk Ussiküngas ja Anna mõisa muinaskalmed ehk Kirikumägi.
Loodus.
Valla tähtsamad jõed on Amata ja selle lõunapiiril voolav Mazā Jugla. Looduskaitse all on Skudrase tammed, Jaunpilsi tamm ja Jaunpilsi Väike tamm. Lisaks on looduskaitse all veel mitmed nimetud põlispuud. Valda jääb 132 hektari suurune Spinduļi metsa hoiuala.
Asustus.
Aastal 2011 elas vallas 752 lätlast, 12 venelast, 20 valgevenelast, 15 ukrainlast, 6 poolakat ja 7 leedulast.
Valla külad:
Ülejäänud valla elanikud elasid külade koosseisu mitte kuuluvates taludes.
Vilce vald

Vilce vald (läti keeles "Vilces pagasts") on vald Lätis Jelgava piirkonnas. Vald piirneb sama piirkonna Lielplatone, Eleja ja Zaļenieki vallaga, Dobele piirkonna Augstkalne vallaga ning Leedu Joniškise rajooni Satkūnai, Skaistgirysi ja Žagarė vallaga.
Valla pindala on 127,17 km². 2011. aastal oli seal 1589 elanikku, 2025 aastal oli elanikke 1404. 2011. aastal elas vallas 1325 lätlast, 94 venelast, 46 valgevenelast, 12 ukrainlast, 26 poolakat ja 75 leedulast. Valla keskus on Vilce küla.
Ajalugu.
Valla tänapäevane territoorium on kujunenud Lielberķene ("Groß-Berken"), Blankenfelde ("Blankenfelden"), Vilce ("Wiltzen"), Viņķelmuiža ("Winckelhof"), Vellnmuiža ("Wellenhof") ja Mūrmuiža ("Gemauerthof") mõisade maadele. See moodustati aastal 1822 mõisavallana. Aastal 1866 läbi viidud haldusreformi järel hakkas vald kandma nime Vilce vald. Aastal 1893 liideti sellega Lielplatone, Blankenfelde ja Mūrmuiža mõisavallad. Aastal 1935 oli valla pindala 86,7 km², elanikke oli seal toona 1871.
1945. aastal moodustati vallas Vilce ja Ausma külanõukogu, vald likvideeriti 1949. aastal. 1951. aastal liideti osa likvideeritava Berķene külanõukogu maid Ausma külanõukoguga. Aastal 1956 liideti sellega veel Abgunste külanõukogust kolhoosi Sarkanais karogs ja Vilce külanõukogust kolhoosi Zemgales komunists alad, ent kolhoosi Jaunais laiks maad liideti Vilce külanõukoguga. Aastal 1963 liideti külanõukoguga osa likvideeritava Vilce külanõukogu alasid. Aastal 1974 liideti sellega Zaļenieki külanõukogu kolhoosi Pavasaris maad. Aastal 1977 läksid need maad tagasi Zaļenieki külanõukogu koosseisu. Aastal 1989 nimetati Ausma külanõukogu ümber Vilce külanõukoguks.
Aastal 1990 moodustati külanõukogust vald. 2009. aastal liideti vald Jelgava piirkonnaga.
Loodus.
Valla suuremad jõed on Vilce jõgi, Svēte jõgi ja Platone jõgi.
Valda jääb Vilce looduspark. Looduskaitse all on Blankenfelde mõisa saar, Blankenfelde mõisa allee, Grenči mänd, Ruņģi tamm, Čigāni tamm, Vācietise tamm, Mežsargi tammed, Birzsargi pirnipuu, Vilce mõisa pärnad, Vilce kalmistu männid, Zāmeļi mänd, Mūrmuiža jalakas, Zāmeļi kuusk, Vosa tamm, Celmi saar, Väike ja Suur Kuuseõde, lisaks veel kümme nimetut põlispuud.
Kaitstavad objektid.
Kultuurimälestistest on riikliku kaitse all Silakalnsi linnamägi ja selle eeslinnus, Vilce linnamägi, Vilce mõisa hoonetekompleks, sealhulgas selle vapireljeefiga portaal, Blankenfelde mõisa hoonetekompleks, sealhulgas häärber, ait, park, läbisõiduavaga teenijatemaja, pruulikoda, aiatööriistade kuur, kõrts ning tall. Regionaalse kaitse all on kantsilaadne kindlustatud ala, Dambīši muinaskalmed, Mūrmuiža muinaskalmed, Vilce pargi muinaskalmed, Vilce mõisa häärber, park, ait ning sepikoda. Kohaliku kaitse all on Berķene vesiveski, Mūrmuiža veski, Mūrmuiža veskimehe elamu, Vilce mõisa kuivati, Berķene mõisa häärber, Sniedzese talu hoonetekompleks, sealhulgas elumaja ja laut.
Asustus.
Vallas on üheksa küla. Valla keskuseks on Vilce. Teised valla külad on Buļļi, Ziedkalne, Mūrmuiža, Bandenieki, Blankenfelde, Kalnrozes, Kapteines ja Mazvilce.
Ülejäänud valla elanikud elasid külade koosseisu mitte kuuluvates taludes.
Varieši vald

Varieši vald (läti keeles "Variešu pagasts") on vald Lätis Jēkabpilsi piirkonnas.
Aastatel 2009–2021 kuulus vald Krustpilsi piirkonda.
Valla asulaid: Varieši, Antūži.
Augstroze mõis

Augstroze mõis (saksa keeles "Schloß Hochrosen", läti keeles "Augstrozes muiža") oli rüütlimõis Liivimaal Volmari kreisis Straupe kihelkonnas. Nüüdisaegse haldusjaotuse järgi asub mõisasüda Limbaži piirkonnas Umurga vallas Augstrozes muiža asulas.
Ajalugu.
Varasem ajalugu.
Mõis on kujunenud Augstroze vasallilinnuse läänist, mis oli Rosenite valduseks.
Aastal 1759 ostis mõisa 8000 taalri eest Johann Georg Meyendorff. Aastal 1776 päris mõisa Walter Udo Daniel Meyendorff, kes sai hiljem ka Dauguļi mõisa omanikuks.
Mõisa hooned ehitasid 18. sajandi lõpus või 19. sajandi alguses Meyendorffid. Hiljem on mõisat omanud Rosenid. 
Pärast võõrandamist.
Mõisas on alates 1852. aastast − ehkki mitte järjepidevalt − Augstroze põhikool.
Mõisaansambel.
Aastal 1860 rajati mõisa juurde looduskaitsealune lehiseallee. Allee põhiliigiks on euroopa lehis, ent selles kasvab arvukalt muidki puuliike (sanglepp, harilik tamm, arukask ja sookask, harilik kuusk, harilik pihlakas, hõberemmelgas, raagremmelgas ja rabe remmelgas).
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal viis adramaad, sellele allus 240 mees- ning 243 naishinge. Aastal 1641 oli mõisa suurus koos Dauguļi mõisaga kolm adramaad. Aastal 1688 oli mõisade suurus 7 ja 3/4 adramaad, aastal 1734 oli adramaid 4 ja 3/4. Aastal 1757 oli mõisa suurus neli adramaad, aastal 1823 oli mõisal adramaid 7 ja 3/20. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 7 ja 3/20, aastal 1881 aga 5 ja 76/80, lisaks 8 ja 13/80 adramaad mõisadele kuuluvate talude valduses.
Karjamõisad.
Mõisale kuulus aastal 1816 kaks karjamõisa: "Althof" ja Umurga kihelkonda jääv "Charlottenhof".
Augstrozes muiža

Augsrozes muiža (ka Augstroze) on küla ("mazciems") Lätis Limbaži piirkonnas Umurga vallas Augstroze Suurjärve kaldal.
Küla kujunes Augstroze mõisa maadele; ka asula nimi tuleneb mõisast ja tähendab tõlkes Augstroze mõisa. Mõis kujunes omakorda Augstroze vasallilinnuse juurde, mis tänapäeval on varemetes. Muinsusmälestistest on regionaalse kaitse all hiiepaik Lieplejase Elki tammed ehk ohvritammed. Kohaliku kaitse all on Rootsi kübara nime kandvad keskaegsed kindlustised.
Augstrozes muiža idaosa jääb Augstroze kaitsealale, sella kui kogu küla asub Põhja-Vidzeme biosfääri kaitsealal. Looduskaitse all on Augstroze lehiseallee, kuivanud Augstroze mõisa tamm, Jāņkalni tamm, Augstroze mõisa tammed, Augstroze mõisa saar, Augstroze mõisa lehis ja veel mitmed nimetud põlispuud.
Külas tegutseb põhikool. Seal asub ka aastal 1859 valminud Augstroze kirik. Külas asub Augstroze bussipeatus.
Aastal 2007 oli külas 15 elanikku.
Jaan Piirson

Jaan Piirson (7. jaanuar 1886 – 15. jaanuar 1920) oli Eesti politseinik.
Ta teenis rajooniülemana Kõnnu vallas. Ööl vastu 15. jaanuari 1920 korraldasid politseiametnikud ja kaitseliitlased Anija ja Kolga vallas haarangu väejooksikute tabamiseks, kus ka Piirson osales. Sel ajal kui ta kahte tabatut umbes pool kilomeetrit eemal asuvasse kaitseliidu staapi viis, avati Viinistu küla põhjapoolsest otsast tema pihta püssituli, mille tagajärjel saabus Piirsoni silmapilkne surm.
Otto Kokk

Otto Kokk (jaanuar 1884 Lihula vald – 19. mai 1920 Sipa vald) oli Eesti politseinik.
Ta sündis Lihula vallas Kinksi külas talupidaja pojana. 1.aprillil 1920 astus politseiteenistusse, teenides algul Haapsalus noor-kordnikuna, kust samal aastal määrati vanem-kordnikuks Sooniste valda.
Kokk suri 19.mail 1920 teenistuskohuste täitmisel Sipa vallas Kohatu veski lähedal, tabatuna metsast teadmata kurjategija poolt lastud kuulist.
Biograafiad (Ku)

Biograafiad (Ku) loetleb Vikipeedias olemasolevaid või kavatsetavaid artikleid isikutest, kelle nimi algab tähtedega "Ku".
Jaan Vabbi

Jaan Vabbi (1. november 1887 Rääma, Pärnu, Pärnumaa – 18. september 1922 Vana-Kariste vald, Pärnumaa) oli Eesti politseinik.
Vana-Kariste rajooniülem Jaan Vabbi tapeti 18. septembril 1922 Vana-Kariste vallas talle kuuluvas korteris läbi akna lastud püssikuuliga.
Hiljem selgus juurdluse käigus, et tapjaks osutus tuntud varas Jaan Sotter, kellele oli kohus vangistuse määranud ja kelle rajooniülem Vabbi oli mõne nädala eest karistuse kandmiseks vahistanud. Sotter oli vanglast põgenenud ja Vabbi kättemaksuks tapnud. Hiljem põgenes ta Venemaale.
Herman Ubin

Herman Ubin (3. veebruar 1887 – 1. detsember 1924 Tallinn) oli Eesti politseinik. 
Herman Ubin teenis rajooniülemana raudteepolitsei 1. jaoskonnas.
Ööl vastu 1. detsembrit 1924 oli ta valveteenistuses.
1. detsembri riigipöördekatse käigus jaama sisenenud mässajad, kellest mõni kandis raudteelase ametivormi, arreteerisid kõik ametnikud. Mässajad käskisid seisata rongid ja püüdsid katkestada ka sidepidamise. Osa mässajaid suundus jaama trepile, teine osa jaamapolitsei ruumidesse. Rajooniülem Herman Ubin oli just väljumas politseijaoskonna ruumist, et minna vastu saabuvale rongile. Mässajad lasksid ta kohe maha. 
Herman Ubina peres olid abikaasa ja poeg.
Ta on maetud Rahumäe kalmistule.
Heinrich Lossmann

Heinrich Lossmann (21. aprill 1880 – 1. detsember 1924) oli Eesti politseinik. 
Heinrich Lossmann astus politseiteenistusse 10. veebruaril 1919. Teenis vanemkordnikuna raudteepolitsei jaoskonnas Tallinnas. 
1. detsembril 1924 oli Tallinn-Väikese jaamahoones valves vaid üks politseinik, Heinrich Lossmann, ja mõned jaamatöötajad, kes tegid oma igapäevatööd. 
Riigipöörajail oli strateegiliselt oluline vallutada esmajoones Tallinnas Riigikoguhoone, Postimaja, Balti jaam, Tondi Sõjakool ja Tallinn-Väikese jaam.
Mässajate plaan oli tehtud arvestusega, et töölised ja sõdurid ühinevad ülestõusuga ning üheskoos võetakse võim Tallinnas üle. Seejärel oleks välja kuulutatud Eesti Nõukogude Sotsialistlik Vabariik ja moodustatud töörahva valitsus, mis oleks Eestisse kutsunud Nõukogude Liidu väed. 1924. aasta 1. detsembri varahommikul, kui algas kommunistide võimupöördekatse (1. detsembri riigipöördekatse), kogunes viiemeheline mässuliste löögisalk sadamatöölise J. Räästase korterisse, mis asus Juurdeveo tänavas. Ründajatest olid kaks Dobroflotist, kolm aga Venemaalt, nad olid revolvrite ja käsigranaatidega relvastatud. Tungides jaamahoonesse, tormasid mässulised kohe jaamapolitsei ruumi ja lasid maha seal vahti pidava vanemkordnik Heinrich Lossmanni. 
Lossmann on maetud Rahumäe kalmistule. 
Nõukogude okupatsiooni ajal paigaldas Lossmanni abikaasa Ella tema katkise hauakivi kõrvale uue püstise graniithauakivi.
Galaktikaparv

Galaktikaparv (inglise keeles "galaxy cluster") on gravitatsiooniliselt omavahel seoses olevate galaktikate kogum, mis galaktikasüsteemide hierarhias asuvad galaktikarühmade ja galaktikate superparvede vahel.
Galaktikaparvede läbimõõt võib ulatuda kümnete miljonite valgusaastateni.
Korrapäratuid galaktikaparvi nimetatakse ka galaktikapilvedeks.
Enamasti käsitletakse rikkaid galaktikaparvi kui väljakujunenud, gravitatsiooniliselt seotud ning dünaamilises tasakaalus olevaid süsteeme. Rikkamad galaktikaparved saavad tekkida ainult suure tihedusega piirkonnas.
Meie koht galaktikasüsteemide hierarhias.
Linnutee tähesüsteem kuulub Kohalikku Galaktikarühma, mis omakorda kuulub Kohalikku Lehte.
Soolikaoja

Soolikaoja (ka Linnaoja) on Rakvere linna läbiv oja.
Rahvasuus on veekogu nimetatud ka Solgiojaks. 28. aprillil 1939 nimetati Soolikaoja Linnaojaks.
Oja pikkus on 7,5 km. Oja suubub paremalt Selja jõkke. Rakvere linna piires on see suures ulatuses (u 1,5 km) viidud maa alla.
Soolikaoja on legendi järgi sündinud Vanapagana koera Raki soolikast siis, kui Kalevipoeg Raki maha lõi.
Eamonn Toal

Eamonn Toal (sündinud 1968 Castleblayneys) on iiri laulja. 
Ta esindas lauluga "Millennium of Love" Iirimaad 2000. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel Stockholmis, kus saavutas 92 punktiga 6. koha.
Wojciech Kurtyka

Wojciech Kurtyka (sündinud 20. septembril 1947 Skrzynkas Kłodzko lähistel) on poola alpinist, kes on tõusnud kuue kaheksatuhandelise mäe tippu.
Ta lõpetas 1970. aastal Wrocławi Polütehnilise Instituudi elektroonikateaduskonna. Oma erialal töötas ta 1989. aastani, seejärel tegutses eraettevõtjana.
Alpinism.
Alpinismiga hakkas ta tegelema 1968. aastal. 1970. aastal tõusis ta Mały Młynarzile Kõrg-Tatrates tehniliselt väga raskel marsruudil mäe kirdeseina kaudu. See marsruut nimetati hiljem Kurtyka marsruudiks. 1973. aasta suvel ronis ta koos Jerzy Kukuczką ja Mark Łukaszewskiga Alpide kuue suure põhjaseina hulka kuuluvate Aiguille du Dru (3754 m) ja Grandes Jorassesi (4208 m) põhjaseintel uutel marsruutidel.
Ta sai laiemalt tuntuks 1974. aastal, kui Poola kaljuronijad sama aasta märtsis esimestena ronisid talvistes tingimustes Trollveggeni kaljuseinal Norras. Tõus seinal, mis kuulub Big Walli kategooriasse, kestis 13 ööpäeva.
Alates 1972. aastast ronib ta kõrgmäestikes.
Tõusud kaheksatuhandelistele.
Ta võttis osa ekspeditsioonidest 1974. aastal Lhotsele (8516 m) ja 1976. aastal K2-le (8611 m). Lhotsel jõudis ta kõrgusele 8250 m ja K2-l kõrgusele 7900 m. Sai neilt pettumuse osaliseks ja edaspidi loobus ta osalemast klassikalistes Himaalaja ekspeditsioonides, eelistades neile väikesearvulisi gruppe ja kiireid alpistiilis tõuse.
Isiklikku.
Tema isa oli kirjanik Tadeusz Kurtyka (kirjanduslik pseudonüüm Henryk Worcell).
Kuldne Alpikirka

Kuldne Alpikirka (prantsuse keeles: "Piolets d'or", inglise keeles: "The Golden Ice Axe") on rahvusvaheline iga-aastane auhind alpinismi alal.
Auhinda antakse välja alates 1992. aastast Prantsuse alpinismiajakirjade (juhtivalt Montagnes magazine) ja alpinistide ühenduse Groupe de haute montagne (GHM) toetusel. Laureaadid määrab žürii, kuhu kuuluvad Guy Chaumereuil, Jean-Claude Marmier, Montagnes magazine'i peatoimetaja, GHM president, kolm varasemat laureaati ja GHM poolt kutsutud žürii liikmed, kelle seast valitakse žürii esimees.
Laureaadid.
Kuni 2007. aastani anti välja üks auhind parimale eelmise aasta tõusule. 2008. aastal auhinda välja ei antud. 2009. aastast antakse välja kaks või kolm auhinda parimatele eelmise aasta tõusudele ja üks elutööauhind (Lifetime Achievement Award).
Berchtesgadeni praostkond

Berchtesgadeni praostkond või Berchtesgadeni vürstlik praostkond (saksa: "Fürstpropstei Berchtesgaden") oli otse keisrile alluv ("reichsunmittelbar") Saksa-Rooma riigi vürstkond, mida valitses regulaarkanoonikute kolleegium vürstliku praosti juhtimisel.
Geograafia.
Territoorium koosnes Berchtesgadeni Alpide orust, see on tänapäevased omavalitsused Berchtesgaden, Bischofswiesen, Marktschellenberg, Ramsau ja Schönau am Königssee tänapäeva Saksamaa Baieri liidumaal, samuti mitmest valdusest kaugemal. 
Kloostri asukoht oli strateegiliselt tähtis. Esiteks on see ala, kus on tohutult väärtuslikud soolalademed, ja sellisena paiknes see nii, et sai toimida puhverriigina oma palju suuremate naabrite, Baieri hertsogkonna ja Salzburgi peapiiskopkonna vahel, ja seda olukorda enda kasuks ära kasutada. Teiseks oli Berchtesgadeni org peaaegu täielikult kõrgete mägedega ümbritsetud peale ühe puutepunkti põhjas ja oli seega praktiliselt vallutamatu.
Ajalugu.
Berchtesgadeni klooster, pühitsetud pühale Peetrusele ja Ristija Johannesele, asutati aastal 1102 Baieri hõimuhertsogkonnas augustiini kanoonikute kogukonnana Sulzbachi krahvi Berengari poolt vastavalt tema ema, hiljutise krahvinna Irmgardi testamendi juhistele.
Arvestades soodsat geopoliitilist olukorda ei olnud praostidel raske saavutada kloostri territoriaalset sõltumatust, mis algas riigikloostrist aastal 1194. Aastal 1380 saavutasid praostid kirikliku riigivürsti staatuse ja aastast 1559 oli neil "vürstlike praostidena" hääl Riigipäeval, olles peaaegu võrdses seisundis vürstlike piiskoppidega. Tiitel oli keisririigis peaaegu unikaalne, ainus teine praost, kes omandas kunagi vürstitiitli, oli Švaabimaa Ellwangeni riigiklooster. 
Vürstliku praosti positsioon oli sageli ühendatud teiste kõrgete vaimulike positsioonidega ja praostid elasid sageli mujal. Aastatel 1594–1723 valdas tiitlit ja territooriume mõjukas Wittelsbachide perekond, aastast 1612 personaalunioonis Kölni vürstlike peapiiskoppide poolt, kelle nõod valitsesid naabruses Baieri hertsogkonna üle. Salzburgi peapiiskoppide pidev ahnus viis aastal 1611 relvakokkupõrgeteni, kui Wolf Dietrich von Raitenau väed okupeerisid Berchtesgadeni, kuid tõrjuti Baieri hertsogi Maximilian I vägede poolt tagasi.
Aastal 1802/1803 ilmalikustati ja mediatiseeriti praostkond ja selle territooriumid esialgu lühiealisse Salzburgi kuurvürstkonda, mis vastavalt 1805. aasta Pressburgi rahule läks Austria keisririigile ja lõpuks aastal 1810 äsja loodud Baieri kuningriigile. Kloostriehitisi kasutati mõnda aega kasarmutena, kuid aastal 1818 määrati klooster kuninglikuks residentsiks Wittelsbachidele, kes kasutasid seda suvepaleena.
Pärast Baieri monarhia lõppu haldas ehitisi aastast 1923 Wittelsbachi Hüvitusfond ("Wittelsbacher Ausgleichsfonds"). Mõned ruumid on külastajatele avatud, samas muid hooneosi kasutavad endiselt Wittelsbachid. Kloostrikirik tegutseb nüüd Berchtesgadeni kihelkonnakirikuna.
Franciscuse ametisse nimetatud kardinalid

Paavst Franciscus nimetas ametisse 162 kardinali 10 konsistooriumil. Ta nimetas kardinaliks hilisema paavsti Leo XIV. Ta rajas Santi Simone e Giuda Taddeo a Torre Angela, San Giacomo in Augusta ja Santa Angela Merici titulaarkirikud. Ta rajas 12. juunil 2014 Santa Dorotea titulaarkiriku, 13 uut titulaarkirikut 14. veebruaril 2015, neli titulaarkirikut 2020 ja seitse titulaarkirikut 7. detsembril 2024. Ta ülendas 2018 kardinalpiiskoppideks Santi Simone e Giuda Taddeo a Torre Angela, Santi Biagio e Carlo ai Catinari, Santa Maria in Traspontina ja Nostra Signora di Coromoto in San Giovanni di Dio ametitiitliga kardinalid.
Suur Arktiline looduskaitseala

Suur Arktiline looduskaitseala (vene keeles "Большой Арктический государственный природный заповедник") on looduskaitseala Krasnojarski krais, Venemaal.
Kaitseala pindala on 41 692 ruutkilomeetrit, see on Euraasia suurim kaitseala. 
Ajalugu.
Vene Föderatsiooni valitsus asutas selle looduskaitseala 11. mail 1993 resolutsiooniga nr 431.
Osad.
Suur Arktiline looduskaitseala on jaotatud üheksaks osaks:
Ökoloogia.
Looduskaitseala põhimõte on lasta loomastikul ja taimestikul kasvada ilma inimese sekkumiseta. Teiste seas elaval Suurel Arktilisel looduskaitsealal ka näiteks jääkarud, polaarrebased, lumekakud, põhjapõdrad ja valgevaalad.
Taimõr (laev, 1909)

Taimõr oli auru jõul töötav jäämurdja. 1200-tonnine laev ehitati Vene keisriväele aastal 1909 Peterburis. Taimõr sai nime Taimõri poolsaare järgi.
Taimõr ja tema sõsarlaev Vaigatš ehitati, et kaardistada siiani kaardistamata alasid Põhja-Jäämeres. See ettevõtmine sai tuntuks kui Põhja-Jäämere hüdrograafiline ekspeditsioon.
Kakstäpp-lepatriinu

Kakstäpp-lepatriinu on lepatriinulaste sugukonda kuuluv mardikaline. Teiste punaste lepatriinude seas on ta äratuntav kahe musta laigu järgi kattetiibadel.
Leviala.
Kakstäpp-lepatriinu on levinud Põhja-Ameerikas, Euroopas, Põhja-Aasias (puudub Hiinas) ja Okeaanias. Ta on üsna levinud liik ka Eestis. Hawaiile on ta inimese poolt sisse toodud.
Välimus.
Täiskasvanud kakstäpp-lepatriinu on 4–5 mm pikkune. Tüüpiliselt on pronotum must, valgete laikudega. Tagakeha on oranžikas-punane ja mõlemal kattetiival on üks must laik. Üsna levinud on ka nelja või kuue punase täpiga must vorm, keda leidub sagedamini leviala põhjapoolsemas piirkonnas, kus see aitab putukal päikesesoojust neelata. Harvematel juhtudel võib näha kahe vormi kombinatsiooni, mille puhul täpid on kokku sulanud või neid on rohkem. Vastsed on hallikas-mustad kollaste ja valgete laigukestega.
Arengutsükkel.
Emased lepatriinud munevad taimelehtede alla helekollased munad, millest arenevad mustad kollaste täppidega nukud, mida võib leida lehtede küljes rippumas. Vastsed ilmuvad varakevadel ja natuke vähem kui kuu jooksul arenevad täiskasvanuks, kelle eluiga ulatub 1–2 aastani. Talvekuud veedavad täiskasvanud lepatriinud talveunes, sageli gruppides palkide, lehtede ja puukoore all.
Toitumine ja elupaik.
Nii vastsed kui valmikud on karnivoorid, toitudes pehme kestaga putukatest, peamiselt lehetäidest. Lisaks toituvad nad veel nokalistest, lestalistest ja putukamunadest ning esineb ka kannibalismi. Kuna tema saakloomad on taimekahjurid, peetakse kakstäpp-lepatriinut põllumajanduslikult kasulikuks putukaks.
Kakstäpp-lepatriinu elupaigaks võivad olla väga erinevad kooslused, nagu aas, põld, aed ja mets.
Vaigatš (jäämurdja, 1909)

Vaigatš oli auru jõul töötav jäämurdja. Laev ehitati Vene keisriväele 1909. aastal Peterburis. Vaigatš sai nime Vaigatši saare järgi.
Vaigatš ja tema sõsarlaev Taimõr ehitati, et kaardistada seni kaardistamata alasid Põhja-Jäämeres. See ettevõtmine sai tuntuks kui Põhja-Jäämere hüdrograafiaekspeditsioon.
Vaigatš sõitis 1918. aastal Kara mere Jenissei lahes vastu veealust kivi ja uppus.
Georgi Ušakov

Georgi Aleksejevitš Ušakov (vene keeles: "Георгий Алексеевич Ушаков"; 30. jaanuar (vkj 17. jaanuar) 1901 – 3. detsember 1963 Moskva) oli Nõukogude Arktika-avastaja.
Ušakov tegi läbimurde, kui ta aastatel 1930–1932 korraldas ekspeditsiooni, mille käigus ta koos nelja eksperdiga avastas Severnaja Zemlja. Nad leidsid, et tegu on saarestikuga. 
Temast sai geograafiateaduste doktor 1950. aastal.
Waterloo sild (Monet)

„Waterloo sild“ (prantsuse keeles „Le Pont de Waterloo“) on prantsuse kunstniku Claude Monet’ õlimaal lõuendil.
1903. aastal valminud teos asub Ermitaaži saalis nr 403 (Peastaabi hoones).
Maalil on kujutatud 1815. aastal toimunud Waterloo lahingu mälestuseks Londonisse Thamesi jõele ehitatud Waterloo silda.
Kaja Komissarov

Kaja Komissarov (kuni 1985 Kaja Paljasmaa; sündinud 6. septembril 1969 Tallinnas) on Eesti ujuja ja õpetaja.
Lõpetas 1988 TSIK-i ja 1997 eesti filoloogina TPÜ.
Sportlasena.
Ta alustas sportimist 1977 Kalevi ujumiskoolis. Tema treenerid olid Elvira Mikk ja Riho Aljand.
Ta tuli üheksa korda suvistel (1986–1989) ja viis korda talvistel meistrivõistlustel (1987–1989) vaba- ja teateujumises Eesti NSV meistriks. Kuulus 1986–1989 Eesti NSV koondisse.
Parimad tulemused vabaujumises: 25 m ujulas 400 m 4.26,6 (1987); 50 m ujulas 200 m 2.10,06 (1988) ja 800 m 9.14,69 (1988).
Treenerina.
1989–1994 oli ta Tallinna Kalevi ujumisklubi ja 1994–2000 TOP-i ujumisklubi treener.
Õpetajana.
2000. aastast on ta Rocca al Mare Kooli eesti keele, klassi- ja ujumisõpetaja ning teatriringi juhendaja.
Isiklikku.
Tema ema on näitleja Luule Komissarov.
Aumeisteri mõis

Aumeisteri mõis ehk Cirgaļi mõis (saksa keeles "Serbigal", varem "Hofmeistershof", läti keeles "Aumeisteru muiža") oli rüütlimõis Liivimaal Valga kreisis Aumeistri kihelkonnas. Praegu asub Lätis Smiltene piirkonnas Grundzāle vallas Aumeisteri asulas.
Ajalugu.
Mõisat on esmamainitud 1533. aastal, kui Riia peapiiskop Thomas Schöning andis Smiltene lossile kuulunud Serbigali maad õuemeister Meinhard von Schierstädtile. Selle viimase saksakeelsest ametinimetusest "Hofmeister" sai mõis ka ühe oma saksakeelsetest nimevariantidest, millest hiljem on tulnud lätikeelne Aumeisteri.
Aastal 1584 sai mõisa omanikuks Albert Fink. Aastal 1594 müüs ta mõisa Tiesenhausenitele. Aastal 1626 andis kuningas Gustav II Adolf mõisa Hülsenite valdusse, aastal 1631 aga Bodwald Ragwaldsonile. Tolle vend müüs selle aastal 1634 1200 taalri eest Gabriel Bentson Oxenstiernale, ent juba samal aastal muudeti see reduktsiooni käigus riigimõisaks. Aastal 1688 said Oxenstiernad mõisa tagasi. Aastal 1698 asus mõisa rentima major Johan Wulff, ent aastal 1728 müüs Margarehe Stenbock (sünd. Oxenstierna) mõisa Christian von Strohkirchile valdusse. Aastal 1737 läks 9000 taalri eest Wulfide valdusse, kuuludes neile kuni agraarreformini aastal 1920.
Mõisaansambel.
Mõisa peahoone ehitas pärast 1750 parun Johann von Wulf ja peahoone ehitati ümber 1793. Pärast võõrandamist rajati hoonesse kool. Tänapäeval seisab peahoone kasutuseta. Hoones on osaliselt säilinud XIX sajandi teisest poolest pärinev interjöör. Teine tähtsam hoone kompleksis on mõisavalitseja maja, kus asub võõrastemaja. See hoone valmis aastal 1896.
Lisaks peahoonele on mõisakompleksist säilinud veel tallid, tõllakuur, kutsari maja, elumaja, ait, palkidest ait, maneež ja häärberi taga asuv park. Veidi eemal järve ääres on kõrts, piiritusevabrik, veetorn, moonakamaja ja vesiveski, mis oli kasutusel ka elektrijaamana.
Aumeisteri mõisa hoonetekompleks (sealhulgas tall, tallid, kutsari maja, elumaja, mõisavalitseja maja, häärber, kellaga ait, maneež, kõrts) ja park on muinsusmälestistena riikliku kaitse all. Pargis kasvavad Aumeisteri mõisa tamm, Aumeisteri vaher ja Gobase tamm on looduskaitse all.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal koos Zaķi mõisaga 9 ja 1/4 adramaad, sellele allus 309 mees- ja 348 naishinge.
Aastal 1641 oli mõisa suurus koos Zaķi mõisaga 3 adramaad. Aastal 1688 oli mõisade suurus 9 adramaad, nagu ka aastal 1734. Aastal 1758 oli mõisal adramaid 5 ja 7/8, aastal 1823 aga 15 ja 3/20 adramaad. Ka aastal 1832 oli mõisal sama palju adramaid, aastal 1881 oli neid aga 8 ja 1/80, lisaks allus mõisale 13 ja 51/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.
Maareformi ajal kuulus mõisale 4861 hektarit maad.
Karjamõisad.
Mõisa koosseisus oli aastal 1816 kaks karjamõisa: Putra ("Hochberg") ja "Tillikhof".
Budenbroka mõis

Budenbroka mõis (saksa keeles "Schujenpahlen", läti keeles "Budenbrokas muiža", ka "Skuju Pālenu muiža") oli rüütlimõis Liivimaal Volmari kreisis Dikļi kihelkonnas. Tänapäeval asub Lätis Valmiera piirkonnas Dikļi vallas Budenbroka asulas.
Ajalugu.
Budenbroka oli vana Koskulli suguvõsa valdus. Algselt oli see Carlsbergi mõisa kõrvalmõis. Mõisana on seda mainitud 1494. aastal ("Hof Schujen"), mil tollane omanik Otto Lode (suri pärast 1497) müüs selle Jürgen Gutzleffile (suri pärast 1507). Viimase suguvõsa kätte jäi mõis ligi sajandiks. Aastal 1523 nimetat mõisa "Schujen und Anderzeem", aastal 1582 aga "Schujen und Pahlen". Seejärel omandasid selle abielu kaudu Buddenbrockid, kellele see kuulus 1813. aastani.
1813−1837 oli mõis arst Gotthard von Bergi (1798−1864) omanduses. 1837−1846 oli see panditud Seckidele ja seejärel 1856. aastani Helmersenidele. Rittmeister Gregor Georg Paul von Helmersen (1809−1889) ostis selle päriseks ja pantis mõisa 1860. aastal staabirittmeister Georg Nikolai von Jacobsile, kes loovutas mõisa edasi Maydellidele. 1871. aastal omandasid valduse krahvid Mellinid, kes olid ka naabermõisa Ozoli omanikud. Neile kuulus Budenbroka kuni võõrandamiseni 1920. aastal. Viimane omanik oli 1908. aastast krahv Kurt August von Mellin (1883−1946).
Mõisa nimest.
Mõisa lätikeelne nimi tuleneb Buddenbrocki suguvõsa nimest, kellele mõis kuulus üle kahe sajandi.
Mõisaansambel.
Mõisa peahoone ehitati 19. sajandil. Selle ahi on kunstimälestisena riikliku kaitse all.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal seitse adramaad, sellele allus 157 mees- ning 176 naishinge. Aastal 1641 oli mõisa suurus 2 ja 1/2 adramaad. Aastal 1688 oli mõisa suurus viis adramaad, aastal 1734 oli adramaid 3 ja 1/8, aastal 1757 aga seitse. Aastal 1823 oli mõisa suurus 5 ja 13/20 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 5 ja 18/20, aastal 1881 aga 3 ja 64/80, lisaks 7 ja 33/80 adramaad mõisadele kuuluvate talude valduses.
Karjamõisad.
Aastal 1816 kuulus mõisale üks karjamõis: "Kelder".
Torupilli kõrts

Torupilli kõrts oli 19. sajandi lõpus ja 20. sajandi alguses Tallinnas Tartu maantee ja Jakobsoni tänava ristmiku lähedal asunud kõrts. Kõrtsi sildil oli torupillimängija pilt. Vanemad andmed sellest kõrtsist pärinevad 1803. aastast. 
Küllap mõjutas nimepanekut ka asjaolu, et Lasnamäe veerul asuv karjamaa kandis Sikupilli nime ning see nimi kandus samuti edasi 20. sajandi algul lähedusse rajatud linnaosale. Torupilli kõrtsi naabruses, Suur-Tartu mnt 57 (hiljem maja nr 59) elas 17 aastat luuletaja Marie Under alates 1917. aastast. Keegi literaatidest ristis poetessi kodu "Villa Torupillaks".
Bērzaune

Bērzaune on küla ("ciems") Lätis Madona piirkonnas Bērzaune vallas. 
Külas on postkontor, ja põhikool. Sinna jääb Bērzaune bussipeatus.
Küla kohal asus varem Bērzaune vasallilinnus, sinna rajati ka Bērzaune kirik ja linnuseläänist kujunes Bērzaune mõis. Tänapäeval on küla praktiliselt naaberküla Sauleskalnsiga kokku kasvanud. Bērzaune vasallilinnuse ase ja kirikus asuv Tiesenhausenite suguvõsa hauaplaat on muinsusmälestistena riikliku kaitse all.
Küla jääb osaliselt Vestiena maastikukaitsealale. Looduskaitse all on hõberemmelgas ümbermõõduga 5,92 meetrit, mänd ümbermõõduga 3,91 meetrit ja tamm ümbermõõduga 4 meetrit.
Auguste Renoiri maalide loend

Järgnevalt on esitatud prantsuse maalikunstniku Auguste Renoir’ maalide mittetäielik loend.
Aizkraukle mõis

Aizkraukle mõis (läti keeles "Aizkraukles muiža", saksa keeles "Ascheraden") oli mõis Lätis Aizkraukle kihelkonnas, nüüdisaegse haldusjaotuse järgi Aizkraukle piirkonnas Aizkraukle vallas Aizkraukle muiža asulas.
Mõis rajati Karl Friedrich von Ascheradeni projekti järgi ja ehitustööd lõppesid 1761.
Mõisa kõik hooned (välja arvatud pargipaviljon) hävisid Esimese maailmasõja ajal. 5
Ēvele mõis

Ēvele mõis (saksa keeles "Alt-Wohlfahrt", läti keeles "Ēveles muiža") oli rüütlimõis Liivimaal Valga kreisis Ēvele kihelkonnas. Nüüdisaegse haldusjaotuse järgi asub Lätis Valmiera piirkonnas Ēvele vallas Ēvele asulas.
Ajalugu.
Piirkonda (Alt-Wohlfart) on esmamainitud 1562. aastal, kui piirkonna omanikuks sai Bernhard von Höweln. Tema järgi sai mõis ka lätikeelse nime. 
Mõis moodustas algselt ühise kompleksi Ķeiži mõisa, Jaunjērcēni mõisa ja Vecjērcēni mõisaga. 1588. aastal sai Melchior von Höweln juurde veel pool adramaad, lisaks Säde jõe ääres asuva kõrtsikoha. 1619. aastal päris mõisa tema poeg Valentin, et aga tema vend võitles poolakate eest, siis konfiskeeriti talt see valdus. 1641. aastal andis Gustav Adolf mõisa Oxenstiernadele, ent mõisate reduktsiooni käigus läks see taas riigile.
Hiljem taastati Höwelnite õigused mõisatele. 1660. aastal läksid mõisad (Ēvele, Jērcēni ja Ķeiži mõis) Margaretha von Höwelni valdusse. Kuna nii tema poeg kui ka vanem tütar surid pärijateta, läks valdus teise tütre Maria Polirena Palmstrauchi omandisse. Edasi päris mõisa tema tütar Johanna Polirena von Priauda, kes aga mõisa oma õemehele, Jērcēni pärinud Magdalena Eleonora abikaasale Georg Friedrich von Jarmerstedtile müüs. George von Jarmerstedt müüs 1829. aastal mõisa 56 000 hõberubla eest Magnus Pierson von Balmadisele. 
1833. aastal sai mõisa omanikuks Guido Boltho von Hohenbach. 1839. aastal ostis mõisa 56 000 hõberubla eest tema kasuõde Henriette Boltho von Hohenbach. 1872. aastal müüs ta mõisa 111 331 hõberubla eest oma pojale Georg Hugo Conrad Boltho von Hohenbachile. Boltho von Hohenbachide valdusse jäi mõis kuni võõrandamiseni 1920. aastal.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 9 ja 1/2 adramaad, sellele allus 242 mees- ja 280 naishinge. Aastal 1734 oli mõisa suurus 9 ja 7/8 adramaad, aastal 1757 aga 8 ja 3/4 adramaad. Aastal 1823 oli mõisa suurus 8 ja 9/10 adramaad. Ka aastal 1832 oli mõisal adramaid 8 ja 8/10, aastal 1881 oli neid aga 4 ja 1/80, lisaks allus mõisale 8 ja 24/80 adramaad mõisatele kuuluvate talude valduses.
Karjamõisad.
Mõisa koosseisu kuulus kolm karjamõisa: Mūrnieki ("Murneek"), Sucēni ("Sutzeehn") ja Zaltes ("Salte").
Mõisaansambel.
Mõisa park ja 1793. aastal valminud ait on arvele võetud muinsusmälestistena ja on regionaalse kaitse all.
Ādaži mõis

Ādaži mõis (saksa keeles "Aahof", ka "Neuermühlen", läti keeles "Ādažu muiža") oli rüütlimõis Liivimaal Riia kreisis Ādaži kihelkonnas. Nüüdisaegse haldusjaotuse järgi asub mõisasüda Ādaži piirkonnas Ādaži vallas Ādaži asulas.
Augusts Lietavietis

 
Augusts Lietavietis (vene keeles Август Андреевич Летавет; 18. veebruar (vkj 6. veebruar) 1893 Bērzaune vald, Liivimaa kubermang – 29. juuni 1984) oli läti päritolu Nõukogude Liidu töötervishoiuteadlane tööhügieeni alal ja alpinist. 
Haridus- ja töökäik.
Lietavietis õppis Bērzaune koolis. 1907. aastal sooritas ta edukalt sisseastumiseksamid Pihkva gümnaasiumi 4. klassi ja 1912. aastal lõpetas kuldmedaliga gümnaasiumi.
1917. aastal lõpetas ta Moskva ülikooli arstiteaduskonna. 
Aastatel 1935–1945 töötas Lietavietis Tööhügieeni ja kutsehaiguste keskinstituudis labori juhatajana, 1948–1971 Tööhügieeni ja Kutsehaiguste Teadusliku Uurimisinstituudi direktorina. Ühtlasi oli ta aastatel 1931–1955 Tervishoiuarstide spetsialiseerumise keskinstituudi tööstushügieeni kateedri juhataja.
Lietavietis on kaitsnud meditsiinidoktori kraadi ja saanud professori akadeemilise kutse. Tal on uurimusi töötervishoiu ja meditsiiniradioloogia valdkonnas.
Alpinism.
Mägironimist hakkas Lietavietis harrastama 1926. aastal. Tema osavõtul avastati ja vallutati mitmed Pamiiri ja Tian Shani mäetipud, osale neist andis ta ise nimed. 1941. aastal sai ta NSV Liidu meistersportlaseks alpinismis.
Mäetipp XX Let Komsomola.
Aastatel 1936–1937 tõusis Lietavietis oma grupiga Pik Stalinskoi konstitutsii (5250 m) ja Karpinski (6612 m) tippu. Karpinski tipult nägid grupi liikmed Han-Tengrist lõuna suunda jäävat kõrget tundmatut mäetippu (hiljem nimetati see Pobeda mäetipuks).
1938. aastal juhtis ta ekspeditsiooni, mille eesmärgiks oli aasta varem Karpinski tipult vaadeldud Han-Tengrist lõunasse jääva nimeta mäetipu juurde pääsemine ja tipputõusu üritamine. Augusti alguses jõuti mäe jalamile. Tipu vallutasid ekspeditsiooni liikmed Leonid Gutman, Aleksandr Sidorenko ja Jevgeni Ivanov. Tipp nimetati XX Let Komsomola (XX-лет комсомола). Tipu kõrgus mõõdeti aga valesti: altimeeter andis tulemuseks alla 7000 meetri: 6930 meetrit.
1956. aastal, pärast Vitali Abalakovi juhitud alpinistide grupi edukat esmatõusu Pobedale (7439 m), võrreldi Abalakovi grupi 1956. aastal ja Lietavietise grupi 1938. aastal tehtud fotosid ning leiti, et XX Let Komsomola ja Pobeda on üks ja seesama mäetipp.
Mälestuse jäädvustamine.
Tema järgi on nimetatud üks Tian Shani mäetipp (Lietavietise mäetipp).
Paul Neitsov

Paul Neitsov (sündinud 29. detsembril 1993) on eesti kitarrist ja laulukirjutaja.
Elulugu.
Paul Neitsov on õppinud Tartu Katoliku Hariduskeskuses. Pillimängu hakkas õppima 12-aastaselt, kuid tõsisemaid muusikaõpinguid alustas 14-aastaselt. Ta on lõpetanud Heino Elleri nimelise Tartu muusikakooli kitarri erialal Oleg Pissarenko käe all. 
Neitsov oli rahvamuusikaansambli Sireli kitarrist ja eestlaulja. Ansambel Sireli oli edukas Eesti folkfestivalidel ja konkurssidel ning esines ka Tšehhis, Saksamaal ja Rootsis. 
Aastatel 2009 ja 2010 võitis Neitsov Viljandi Pärimusmuusika Keskuse korraldatud võistumängimisel parima näppepillide mängija auhinna. 2013. aastal võitis ta Elleri Rütmimuusika osakonna omaloomingukonkursil ERMO parima instrumentalisti auhinna. Lisaks sai Neitsov 2015. aastal Tiit Pauluse nimelise noore kitarrimängija preemia. Aastatel 2016–2019 mängis ta ansamblis Svjata Vatra. 
Neitsov esineb kitarril musitseerides tihti üksi, kuid on teinud koostööd ka näiteks Kaire Vilgatsi, Marek Sadama ja Uku Suvistega.
Isiklikku.
Paul Neitsovi elukaaslane on Hannaliisa Raig. Eelmistest kooseludest on Neitsovil kaks tütart. Muusik on rääkinud avalikult oma sõltuvusprobleemidest ja nendega toimetulekust.
Düsfemism

Düsfemism on halvema ja/või solvava varjundiga sõna või väljend, mida kasutatakse mingi sõna või väljendi asemel. Näiteks sõna "suri" asemel kasutatakse düsfemismidena "ajas koivad, päkad, sõrad, varbad" või "käpad sirgu, viskas vedru" või "tossu välja, pani kõrvad pea alla, kolis teise ilma, läks mullatoidule".
Düsfemismi antonüüm on eufemism.
Natalja Zenina

Natalja Zenina (sündinud 1969) on Läti alpinist.
Ta on Baltimaade esimene naisalpinist, kes on tõusnud Džengiši tippu ja teine Helme Suuki järel, kes sai Lumeleopardi aunimetuse.
Ta on tõusnud üle 8000 m kõrguse mäe tippu.
Alpinism.
Ta on roninud Kõrgõzstanis ja Tadžikistanis kõigi seitsmetuhandeliste mägede peatippu, neist kahele Pamiiris asuva mäe tippu kahel korral: Korženevskaja (1999, 2005) ja Lenini (2001, 2005) tippu.
Tõusud kaheksatuhandeliste tippu.
2011. aastal võttis ta osa Kõrgõzstani ja Venemaa ühisekspeditsioonist Karakoramis Nanga Parbati (8125 m) tippu. Ilmastikuolude halvendes tuli grupil tõus kõrgusel 7500 m katkestada.
2013. aasta juunis oli ta uuesti Nanga Parbati tippu püüdlemas Gilgit-Baltistani provintsis Pakistani loodeosas. Ta võttis osa Aleksandra Dziki organiseeritud rahvusvahelisest ekspeditsioonist. 23. juunil tabas jalamil asuvat baaslaagrit Ţālebāni terrorirünnak, mille käigus hukkus 11 alpinisti, sealhulgas tema ekspeditsioonikaaslane leedulane Ernest Markšaitis. Zenina endaga veel 25. juulil ühendust ei saadud. 
2016. aastal osales ta Kõrgõzstani Himaalaja ekspeditsioonil ja tõusis 30. septembril kaheksatuhandelise Manaslu (8163 m) tippu. Samal päeval tõusis tippu ka ekspeditsiooni koosseisus kaasa teinud Leedu alpinist Saulius Damulevičius.
Enne Zeninat on Läti naistest Manaslu tippu jõudnud Kristīne Kravcova (2011).
Rukis (Šiškin)

„Rukis“ (vene keeles „"Рожь"“, Rož) on vene kunstniku Ivan Šiškini õlimaal lõuendil.
1878. aastal valminud teos oli väljas peredvižnikute VI näitusel (1878). Samal aastal ostis maali autorilt Pavel Tretjakov. 
Teos on pandud külastajatele vaatamiseks välja Riikliku Tretjakovi galerii 25. saalis Moskvas.
La Bayamesa

"La Bayamesa" (ka "El Himno de Bayamo") on Kuuba riigihümn. Hümni viisi ja sõnade autor on luuletaja, muusik ja vabadusvõitleja Perucho Figueredo. Hümni esmaettekanne toimus 1868. aastal. Algses versioonis koosnes tekst kuuest salmist, millest tänapäeva ametlikus hümnis on säilinud kaks esimest. Ametlikult on see riigihümn alates 1902. aastast.
Zoran Djordjević

Zoran Djordjević (serbia keeles Зоран Ђорђевић; sündinud 11. veebruaril 1970 Belgradis) on Serbia poliitik, ta kuulub Serbia Progressiivsesse Parteisse. Ta oli alates 2. märtsist 2016 kuni 29. juunini 2017 Serbia kaitseminister.
Ta on õppinud Kreekas Pateioni Ülikoolis ja Belgradi Ülikoolis majandust ja Serbia Sõjaväeakadeemias.
Ta on töötanud erasektoris. Aastast 2012 töötas ta Serbia kaitseministeeriumis. Alates 2. märtsist 2016 kuni 29. juunini 2017 oli ta Serbia kaitseminister.
Isiklikku.
Ta on abielus ning on poja ja tütre isa.
Üheksas laine

"Üheksas laine" (vene keeles "Девятый вал" "Devjatõi val") on armeenia-vene kunstniku Ivan Aivazovski õlimaal lõuendil.
"Üheksas laine" on Aivazovski üks tuntumaist teostest.
Maal anti 1897. aastal Ermitaaži muuseumilt üle Vene muuseumile.
Maalil on kujutatud murdunud laevamastist kinnihoidvat kuut merehädalist tormisel merel.
Šampētera mõis

Šampētera mõis (läti keeles Šampētera muiža, saksa keeles Champetre) oli mõis Lätis, nüüdisaegse haldusjaotuse järgi Riia linnas Jūrkalnesi ielal.
Mõisast on teateid alates 18. sajandist. Mõisal on olnud eri nimesid. 18. sajandi II poolel sai mõisa omanikus Otto Hermann von Vietinghoff ja mõis nimetati Šampētera mõisaks (prantsuspärase nimega Champêtre). 1795 sai mõisa omanikuks Otto Heinrich von Igelström.
19. sajandil oli mõisa alal mitmeid tööstusettevõtteid, näiteks äädikavabrik ja õlletehas.
Paul Nuttall

Paul Andrew Nuttall (sündinud 30. novembril 1976 Bootle'is) on Briti poliitik. Ta oli 28. novembrist 2016 kuni 9. juunini 2017 Suurbritannia Iseseisvuspartei juht.
Ta sündis aastal 1976 Bootle'is Merseyside'i krahvkonnas Seftoni omavalitsusüksuses. 
Ta on aastast 2004 Suurbritannia Iseseisvuspartei liige. 2009–2019 oli ta Euroopa Parlamendi liige.
28. novembrist 2016 sai tast Suurbritannia Iseseisvuspartei juht.