tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Ilimananngip Nunaa

Ilimananngip Nunaa (taani Milne Land) on suur asustamata saar Grööni mere Kangertittivaqi lahes. Pindala 3913 km². Saar on suures osas kaetud liustikuga. Kõrgeim tipp on 2200 m merepinnast.
Halduslikult kuulub Sermersooqi valda. Lähim asula on u 100 km kaugusel asuv Ittoqqortoormiit.
Valve (laev)

Valve on Eesti mereväe patrull-laev. Endine Eesti Piirivalve valvelaev pardatähisega PVL-112 ja L-112.
Ajalugu.
23. oktoobril 2008 lasti laev esimest korda katsetusteks vette. 21. novembril ristiti laev Saaremaal Nasval Baltic Workboatsi laevatehases ning selle nimeks sai Valve ja pardanumbriks 112. Valve ristiema on Orissaare Gümnaasiumi merendusklassi juhataja Evi Männik. Laeva maksumus oli 41,9 miljonit krooni, millest poole maksis Euroopa Komisjon. Tellijaks oli Keskkonnainspektsioon. Keskkonnainspektsioon andis laeva tasuta üle Eesti Piirivalvele. Keskkonnainspektsioon saab laeva kasutada kalapüügi järelevalveks ja muul ajal kasutab laeva Piirivalve oma teenistusülesannete täitmiseks. Laeva komandörid on Vaido Luks ja Imre Kiier. Laeva meeskonda kuulub viis piirivalvurit ja kalapüügi järelevalve teostamise ajal lisaks kaks keskkonnainspektorit.
5. juunil 2009 jõudis Valve tagasi oma esimeselt kalapüügi järelevalve missioonilt, mis toimus Läänemerel. 
Jaanuaris 2023 anti Valve üle Mereväele, kus hakkas kuuluma Patrull-laevade divisjoni. Laev sai peagi ka uue pardatähise.
Mark B

Medium Tank Mark B oli Suurbritannias Esimese maailmasõja ajal välja töötatud ja toodetud keskmine tank.
Eellugu.
Mark B väljatöötamisega hakati tegelema juulis 1917 ja töid juhtis W. G. Wilson. Uuel mudelil üritati vältida Mark A Whippetil esinenud vigu. Toota plaaniti nii emaseid kui ka isaseid tanke. Disainiga saadi valmis juba 1917. aasta lõpus, kuid tellimus anti alles 1918. aasta keskel. Esimesed masinad valmisid alles septembris 1918. Teised allikad väidavad, et septembris valmis alles prototüüp. Esialgsed hinnangud tankile olid positiivsed ja tank plaaniti 1919. aasta suureks pealetungiks kasutusele võtta.
Kirjeldus.
Kuigi Mark B pidi funktsionaalselt täitma samu ülesandeid, nagu Mark A Whipet, sarnanes see kujult pigem vanemate tankidega. Et parandada võimet takistusi ületada, disainis Wilson tanki rombikujuliseks. Tank suutis ületada kuni 2,59 m laiusi kraave, mis oli rohkem kui Mark A vastav näitaja. 
Soomus oli 6–14 mm, mis oli praktiliselt sama nagu Mark A-l (Mark A-l oli soomus kõige õhemast kohast siiski 5 mm). Emase tanki relvastusse pidi kuuluma 4 kuulipildujat 7500 padruniga ja isase tanki relvastusse pidi kuuluma 40 mm kahur pöörlevas tornis. Ühtegi isast tanki ei valmistatud. Kaks kuulipildujat paiknesid tornis ja kaks külgedel miniatuurseid sponsoone meenutavate uste sees.
Tanki mootor oli neljasilindriline 100 hj Ricardo bensiinimootor, mis oli vähendatud versioon kuuesilindrisest ja 150 hj Ricardo mootorist. Mootor paiknes masina tagaosas eraldi ruumis ja sellele oli väljastpoolt läbi luugi võimalik ligi pääseda. Tank suutis arendada kiirust kuni 9,8 km/h ja 386-liitrine kütusepaak andis tegevusraadiuseks 105 km. Mõlemad näitajad olid kehvemad kui eelkäijal Mark A-l ja paralleelselt arendataval Mark C Hornetil. Tänu mootori eraldatusele jõudis meeskonnaruumi vähem müra ja heitgaase, kuid mootoriruum oli kitsas ja mootorile oli raske juurde pääseda. See tähendas, et ka kõige lihtsamateks remonditöödeks tuli mootor tihti maha tõsta.
Meeskond oli neljaliikmeline: ülem, juht ja kaks kuulipildurit. Juht paiknes ees keskel. Ülema jaoks ei olnud tankis eraldi vaatlustorni, mis tegi tanki juhtimise keeruliseks ja kaks kuulipildurit pidid ühe kuulipilduja juurest teise juurde jooksma, mis oli samuti ebamugav.
Tankil oli ka algeline vahend suitsu tekitamiseks: kuumade heitgaaside sisse tilgutati väävlishapet. 
Kasutamine.
Algselt telliti Metropolitan Carrige, Wagon and Finance Co'lt 450 tanki, kuid sõja lõpuks oli kasutusse võetud ainult 45 tanki. Sõja lõpu ja ilmnenud vigade tõttu ülejäänud tellimus tühistati. Esimeses maailmasõjas see tank osaleda ei jõudnud, kuna meeskondade väljaõpetamine võttis aega.
Kolm tanki saadeti augustis 1919 Arhangelskisse, kus need osalesid Vene kodusõjas. Üks neist langes bolševike kätte ja kaks jõudsid Läti sõjaväe kätte.
Maliina Abelsen

Maliina Abelsen (sündinud 1976 Nuukis) on Gröönimaa sotsioloog ja endine poliitik. Kuulub vasakpoolsesse parteisse Inuit Ataqatigiit.
Tal on kandidaadikraad sotsioloogias Kopenhaageni Ülikoolist ja magistrikraad politoloogias ja sotsiaalteadustes Macquarie ülikoolist Austraalias.
2004–2006 töötas ta eksperdina ÜRO inimõiguste ülemkomissari büroos.
Alates 2009. aastast oli ta perekonnaminister Kuupik Kleisti valitsuses. 2011–2103 oli ta rahandusminister.
2016–2019 töötas ta kommertsdirektorina lennufirmas Air Greenland. 2018. aastast on ta panga GrønlandsBANKEN juhatuse liige ja 2020. aastast UNICEFi programmijuht.
Tema emakeel on taani keel.
Per Ung

Per Erik Ung (5. juuni 1933 – 20. juuni 2013) oli norra skulptor ja graafik.
1. novembril 2007 anti Per Ungile Norra Kuningliku Püha Olavi ordu komandöri auaste.
Piccadilly Line

Piccadilly Line on Londoni metroo liin, mis avati 1906. aastal. Liini pikkus on 71 km. Liinil on 53 jaama, neist 25 asub maa all. Kulgeb põhjast Cockfostersist läände, kus hargneb Uxbridge'i ja Heathrow' haruks. Metrookaardil on see tähistatud tumesinise värviga. 
Põhjapoolne lõppjaam on Cockfostersi metroojaam. Edelas viib liin Londoni Heathrow' lennujaama.
Apekalnsi kihelkond

Apekalnsi kihelkond ehk Oppe kihelkond (saksa keeles "Kirchspiel Oppekaln", läti keeles "Apekalna draudzes novads", vene keeles "приход Оппекальн") oli haldusüksus Liivimaal Võnnu, Võnnu-Valga ja Valga kreisis.
Ajalugu.
Aastal 1701 hakkas praeguse kiriku juures tegutsema kihelkonnakool. Kihelkond eraldati Aluliina kihelkonnast aastal 1732. Selle keskuseks oli Apekalnsi kirik (ehitati aastatel 1774−1779), mis on Läti kõige kõrgemal üle merepinna asuv kirik.
Vabadussõja lõpul olid kihelkonna alad Eesti-Läti piiri korraldamisel Valga-Valka kõrval teiseks vaidlusaluseks kohaks. Võrumaa Rõuge kihelkonna piiril asunud Vana-Laitsna vald jagati kahe riigi vahel: 1/3 jäi Eestile, 2/3 Läti riigile.
Nüüdisajal kuuluvad endise kihelkonna alad peamiselt Läti Smiltene ja Alūksne piirkonda. Apekalnsis puudub oma kogudus; kihelkonna kogudus lagunes nõukogude ajal. Kihelkonna aladel tegutseb tänapäeval kogudus Hopas, samuti on taas loodud kogudus kiriku juurde Jaunlaicene valda, mis kannab aga tänapäeval Opekalnsi koguduse nime.
Apekalnsi kihelkonna mõisad.
Mellini atlases on selle kihelkonna territooriumil veel märgitud taoline mõis nagu "Bolschak", ent see mõis puudub nii August Wilhelm Hupeli mõisanimistus, Eckardti tabelis kui ka veidi hilisemas postiaadresside raamatus.
Mark C Hornet

Mark C Hornet oli Suurbritannias esimese maailmasõja ajal välja töötatud ja toodetud keskmine tank. Tank valmis alles sõja lõpus ja sõjategevusest osa ei võtnud.
Eelulugu.
Mark C-d arendati paralleelselt Mark B-ga ja ka plaanid valmisid umbes samal ajal detsembris 1917. Mark C peakonstruktor oli William Tritton, kes oli ka Mark A Whippeti konstrueerija. Plaaniti nii emast kui ka isast (kahuriga) versiooni, kuid isaseid tanke ei valmistatud. Tritton pööras tanki loomisel erilist tähelepanu mootori ja veermiku paigutusele, et tagada maksimaalselt lihtne hooldus. Tank oli mõeldud massiliseks tootmiseks.
Prototüüp valmis 1918. aasta suvel ja pärast üliedukaid katseid telliti oktoobri alguses 200 Mark C-d. Pikaajalised plaanid nägid ette lausa 6000 masina tootmist. 
Kirjeldus.
Kontseptuaalselt sarnanes Mark C Mark B-ga: mootor taga, rombikujulised üle kere jooksvad roomikud ja võitlusruum ees, lisaks veel pöörlev komandöritorn. Relvastus koosnes neljast 8 mm Hotchkissi kuulipildujast 7200 padruniga. 
Tank kaalus 20 tonni, oli 7,92 m pikk, 2,54 m lai ja 2,9 m kõrge. 
Tanki mootor oli 6-silindriline 150-hobujõuline (112 kW) Ricardo tankimootor, mis arendas maanteel kiirust kuni 12,7 km/h. Bensiinipaak mahutas 682 liitrit kütust, mis andis tanki tegevusraadiuseks 225 km. Mark C suutis ületada kuni 3,05 m laiusi kaevikuid. 
Kasutamine.
Enne kui tank kasutusele jõuti võtta, lõppes sõda. Suurejoonelistest tootmisplaanidest loobuti ja valmis ainult 48 masinat, mis jäid Suurbritannia sõjaväe teenistusse kuni 1925. aastani.
Navanethem Pillay

Navanethem Pillay (tamili நவநீதம் பிள்ளை; sündinud 23. septembril 1941) on tamili päritolu Lõuna-Aafrika Vabariigi jurist. Ta oli alates 1. septembrist 2008 kuni 31. augustini 2014 ÜRO inimõiguste ülemvolinik.
Navanethem Pillay on lõpetanud Harvardi Ülikooli õigusteaduste doktorina.
Ta on töötanud varem KwaZulu-Natali ülikooli õppejõu ning Lõuna-Aafrika ülemkohtu ja Rahvusvahelise Kriminaalkohtu kohtunikuna.
Margus Muld

Margus Muld (sündinud 8. novembril 1965 Saaremaal Liiva külas) on eesti ajakirjanik.
Ta on Eesti Rahvusringhäälingu Saaremaa korrespondent.
Margus Muld läks Eesti Televisiooni Saaremaa stuudiosse tööle mõni aasta pärast selle loomist, mis toimus 1996. aastal. Alates 2000. aastast on ta ametis üksinda ning teeb ise nii operaatori, monteerija kui ka toimetaja töö.
Ukraina kirjandus

Ukraina kirjandus on ukraina keeles või Ukrainas kirjutatud ilukirjandus.
Kuressaare vald

Kuressaare vald oli kohaliku omavalitsuse üksus (vald) Saare maakonnas.
Kuressaare vald moodustati 1992. aasta 12. märtsil.
1999. aasta oktoobris ühinesid Kuressaare ja Kaarma vald. Ühinenud omavalitsuse nimeks sai Kaarma vald.
Kuressaare vald (1939)

Kuressaare vald oli vald Saaremaal aastail 1939–1950.
Vald moodustati senise Kaarma-Suure valla maa-alast, välja arvatud Keskranna küla piirkond; senise Loona valla Metsa talude maa-aladest; senise Pihtla valla Vatsküla ja Kasti asunduse piirkondadest.
Esimene vallavanem oli Aleksander Veegen. 1940. aasta jaanuaris valiti vallavanemaks Aleksander Raudsepp.
Vald kuulus Riigivolikogu 42. valimisringkonda, kust valiti Johannes Perens. 
13. septembril 1945 moodustati valla koosseisus Kuressaare külanõukogu, Randvere külanõukogu ja Tahula külanõukogu.
Varesputk

Varesputk ("Chaerophyllum" L.) on taimede perekond sarikaliste sugukonnas.
Perekonda kuulub 35 liiki. Liikide levilaks on Euroopa, Aasia, Põhja-Ameerika ning Põhja-Aafrika. Siia perekonda kuulub ka köögiviljana kasvatatav mugul-varesputk ("Chaerophyllum bulbosum")
Näär

Näär ("Pimpinella" L.) on taimede perekond sarikaliste sugukonnast.
Eestis on looduslikult levinud kaks liiki:
Nääre perekonda kuulub ka näiteks tuntud ravim- ja maitsetaim harilik aniis.
Heinputk

Heinputk ("Angelica" L.) on taimede perekond sarikaliste sugukonnas.
Raul Vinni

Raul Vinni (sündinud 15. septembril 1977 Tallinnas) on eesti ajakirjanik. 
Elulugu.
Ta on lõpetanud 1996. aastal Kuressaare Gümnaasiumi, õppinud aastatel 1997–2000 Tallinna Pedagoogikaülikoolis rekreatsioonikorraldust (diplomitöö: "Saaremaa kui Läänemere ja Eesti arvestatava turismipiirkonna rakendustulemused ja perspektiivid") ning omandanud 2022. aastal magistrikraadi Tartu Ülikooli ajakirjanduse ja kommunikatsiooni erialal (magistritöö "Vaatlus kui meetod kirjutavas ajakirjanduses").
Raul Vinni on töötanud Kuressaare Noorte Huvikeskuses projektijuhi ja Salme Põhikoolis kehalise kasvatuse õpetajana.
Aastatel 2007–2023 töötas ta ajalehe Saarte Hääl ajakirjanikuna.
2023. aastast töötab ta Hiiu Lehe tegevtoimetajana ning täidab ka peatoimetaja kohuseid.
2021-2024 andis ta Saaremaa gümnaasiumis meediaõpetuse tunde ning juhendas kooli veebiväljaande Silmapiir toimetuse tööd. 
Saavutused.
Raul Vinni kirjutatud arvamuslugu "Suure väina sild kui prohvet Maltsveti valge laev" tunnistati 2014. aasta veebruari lõpus toimunud Eesti ajakirjanduspreemiate jagamisel parimaks maakonnalehes ilmunud arvamuslooks. 2018. aastal tunnistati tema arvamuslugu "Kuidas saada abi? Tuleb petta metoodilist juhendit" Eesti ajakirjanduspreemiate jagamisel parimaks maakonnalehes ilmunud arvamuslooks.
Ta on 2017. aastal moodustatud Rõuge valla ja aastatel 2014–2017 eksisteerinud Lääne-Saare valla sümboolika autor.
Harrastused.
Ta tegeleb lohesurfiga.
Isiklikku.
Raul Vinni on vaegkuulja. 2021. aastal saavutas ta e-etteütluse kirjutamisel vaegkuuljate kategoorias III koha ja 2023. aastal II koha
Tema peres kasvab kaks tütart.
Hügrofüüdid

Hügrofüüdid ehk niiskustaimed on märgade alade taimed.
Nad on kohastunud kasvama niisketel kasvukohtadel, sageli veega küllastunud pinnasel, kus vett on piisavalt ja veekulu suure õhuniiskuse tõttu väike.
Hügrofüüdid on näiteks varsakabi, must lepp, paju, sookask, vaevakask, jõhvikas.
Mark D

Mark D oli Suurbritannias Mark A Whippeti põhjal välja töötatud keskmine tank. 
Eelulugu.
Mark A peamised probleemid olid nõrk mootor ja vedrustuse puudumine. Major Philip Johnson modifitseeris ühte Mark A-d Esimese maailmasõja ajal Prantsusmaal, paigaldades sellele vedrustuse, Rolls-Royce Eagel 360 hj (268 kW) mootori koos Mark V transmissiooniga. Modifitseeritud tank saavutas maksimaalseks kiiruseks kuni 32 km/h. 
Johnsoni töö äratas tähelepanu, kuid olemasolevate Mark A-de ümberehitamist ei peetud praktiliseks ja otsustati luua uus tank. Mais 1918 avaldas kolonel J. F. C. Fuller oma teose "Tactics of the Attack as Affected by Speed and Circuit of the Medium D Tank". See oli inspiratsiooniks 1919. aasta pealetungi plaanile, kus üsna suur roll oli plaanitud ka Mark D-le. Mark D arendamine usaldati Johnsonile.
Kirjeldus.
Mark D sarnanes kuju poolest mõnevõrra Mark A-ga, kuid kontseptsioon oli ümber pööratud. Meeskonnaruum paiknes masina esiosas ja mootor taga. Roomikute madalam osa paiknes samuti ees, et parandada nähtavust ja tulepositsiooni. 
Meeskond pidi koosnema neljast mehest. Relvastuseks plaaniti ilmselt kolme Hotchkiss kuulipildujat emasel tankil ja 57 mm lühiraudset kahurit isasel mudelil. Mootor oli 240 hj (179 kW) Armstrong Sideley Puma, mis andis tankile tippkiiruse 40 km/h ja tegevusraadiuse 322 km. Tank oli 9,14 m pikk ja kaalus 20,321 kg.
Tanki arendamine hakkas venima ja peale nelja prototüüpi (esimene valmis mais 1919) valmistati vaid kaks seeriamasinat, enne kui projekt 1921. aastal lõpetati.
Pertti Pyhtilä

Pertti Juhani Pyhtilä (sündinud 15. mail 1961 Soomes Oulu läänis Saloinenis) on Tartus elav soome päritolu estofiil.
Pertti Pyhtilä on Soome kunstniku Paavo Pyhtilä poeg. Alates 1989. aastast on Pertti Pyhtilä elanud põhiliselt Tartus. Teda on nimetatud maailma tuntuimaks tartusoomlaseks.
Haridus.
Pyhtilä lõpetas 1980 Raahe keskkooli (soome keeles "Raahen lukio") ja asus õppima Helsingi ülikoolis soome keelt. Aastatel 1989 ja 1991 stažeeris ta Tallinna Pedagoogilises Instituudis, 1991. ja 2003. aastal Tartu Ülikoolis. Filosoofiamagistri kraadi omandas ta Jyväskylä Ülikoolist 2008. aastal kunstihariduse erialal.
Ta valdab soome, eesti, inglise ja rootsi, vähemal määral saksa, ladina ja vene keelt.
Töökohad Eestis.
Eestis töötas Pyhtilä Soome suursaatkonnas Tallinnas (1991–1992) ja Tartus (1992-1993) ning kultuurisekretärina Soome Instituudis Tartus (1994–2001, 2003–2006; juhataja kohusetäitjana Tallinnas 1993–1994).
Tunnustus.
Pertti Pyhtilä sai 6. veebruaril 2008 Maarjamaa Risti V klassi teenetemärgi kui Eesti-Soome kultuurisuhete edendaja.
Rahvusvahelisel muuseumipäeval 18. mail 2007 andis Eesti Muuseumiühing esimest korda välja tiitli Eesti Muuseumide Sõber, mille sai Pertti Pyhtilä: "Eesti kultuuri tõsise huvilise ja aktiivse vahendajana on Pyhtilä aidanud kaasa Eesti ja Soome muuseumide koostööle ning, õppides Jyväskylä Ülikoolis museoloogiat, korraldanud mitmeid muuseumiteemalisi koolitusi. /---/".
24. veebruaril 2007 pälvis Pyhtilä Tartu maavanema Esta Tamme käest Tartumaa kuldse tammeoksa (nr 9): "Tänu Pertti Pyhtilä innustunud ja aktiivsele tegevusele on Soome ja Tartumaa sidemed paljudes valdkondades arenenud ja tugevnenud."
Tartu Ülikooli rektor Jaak Aaviksoo andis Pyhtiläle 8. novembril 2006 järgneva sisuga tänukirja: "Tänan Teid Tartu Ülikooli ja Soome akadeemiliste sidemete arendamise eest. Soome Instituudi kultuurisekretärina vahendasite, toetasite ja korraldasite meie koostööd suurepäraselt."
Eesti kultuuriminister Signe Kivi andis Pyhtiläle 22. augustil 2001 tänukirja järgneva sisuga: "Te olete Eestis heade mõtete inimene, loovate ideede teoks tegija, meie abimees ja sõber. Tänu selle eest, edu Teile edasiseks."
Lisaks on Pertti Pyhtilä mälestusmedali "Wastne Testament 1686" laureaat (nr 66).
Lisavarustus

Seadme lisavarustus on seadme varustus, mis parandab seadme tööd, kuid ei ole seadme normaalseks tööks vajalik.
Valikvarustus

Valikvarustus on seadme varustus, milleta seade normaalselt ei tööta ja millel on mitu varianti, mille vahel on kasutajal võimalik valida.
Tanel Aavakivi

Tanel Aavakivi (sündinud 19. juunil 1977 Tartus) on eesti trompetist.
Lõpetanud Heino Elleri nimelise Tartu Muusikakooli trompeti eriala (1996) ja Eesti Muusikaakadeemia (2002).
Töötanud Elva Muusikakoolis vaskpilliõpetajana ja teatris Vanemuine orkestrandina.
Alates 2008. aastast Tartu I Muusikakooli õpetaja ja sümfooniaorkestri dirigent. Õpetaja Heino Elleri Muusikakoolis.
Mängib ansamblites Estraadiraadio, Cassa Nova, Roheline Raamat, Duo Aavakivi &amp; Laanekask, Bonzo Unelmate orkester, Äge Brass, Tartu Levimuusikaorkester, Tartu Vaskpilliansambel, Von Kuusk, Impromachine.
Tanel Aavakivi on RainbowJazz 2003 laureaat.
420 (jahiklass)

420 on rahvusvaheline jahiklass, milles sõidavad noortearvestuses svertpaadid.
Materjal: klaasplast
Mõõtmed:
Pikkus – 4,2m
Laius – 1,63
Süvis – 0,17m
Süvis sverdiga – 0,97m
Mass minimaalne – 80kg
Purjepind (grootpuri+foka) – 10,25m²
Konstruktor: Christian Maury
Kadett (jahiklass)

Kadett on kaheinimese (noorte) ühtsusklassi svertpaat, millel on üks mast ja bermuudataglastus.
Purjedest kasutatakse suurpurje, eespurje ja spinnakeri.
Paadi kavandas 1947. aastal Jack Holt (1912–1995), tollal vineerist paadina,
tänapäeval ehitatakse Kadett klaaskiudmattidest, mis liimitakse kereks polüestervaikudega.
OK-Joll

OK-Joll on rahvusvaheline noorte svertpaadiklass.
Materjal: klaasplast, vineer
Mõõtmed:
Konstruktor: Knud Olsen
Finn

Finn on rahvusvaheline svertpaadi klass. Olümpiaklass alates 1952. aastast.
Paadi konstrueeris Richard Sarby.
Materjal: meelevaldne
Mõõtmed:
Pikkus – 4,5m
Laius – 1,51m
Süvis – 0,16m
Süvis sverdiga – 0,85m
Mass minimaalne – 105kg
Purjepind (grootpuri) – 10m²
Lendav hollandlane (jahiklass)

Lendav hollandlane (inglise keeles "Flying Dutchman", lühend FD) on rahvusvaheline jahiklass.
Olümpiaklass on see alates 1960. aastast.
Materjal: klaasplast, puit
Mõõtmed:
Konstruktor: U. van Essen
Folkboot

Folkboot ehk Põhjamaade rahvapaat (rootsi keeles "Nordisk Folkbåt", Folkbåt, inglise keeles "Nordic Folkboat", saksa keeles "Nordische Folkeboot" soome "Pohjoismainen kansanvene") on pikakiiluline luup-taglasega purjejaht.
Kirjeldus.
Folkboot on lihtsa ehitusega, kerge ja odav purjejaht.
Jahi pikkus on 7,68 m ja veeliini pikkus 6,00 m, süvis 1,20 m, laius 2,2 m ja mass 1930 kg. 
Jahi purjepindala on 24,0 m², millest suurpurje pindala on 17,0 m² ja eespurje pindala 7,0 m².
Ajalugu.
1942 korraldas Põhjamaade Purjetamisliit jahtide konstrueerimise võistluse, lootes saada odavat ja kergesti juhitavat paati. Võitjat võistlusel ei selgunudki, kuid ürituse organisaatorid võtsid laekunud võistlustööde parimad osad ja tellisid nende põhjal elukutseliselt laevade projekteerijalt Tord Sundénilt (1909–1999) niisuguse jahi projekti, mis vastaks konkursi kõigile tingimustele. Niimoodi saadud jaht muutus kiiresti meremeeste lemmikuks kogu maailmas ja seda kasutatakse laialdaselt tänapäevani. Esimene Folkboot valmis Göteborgis.
Esimesed Folkboodid olid valmistatud puidust. Sõrestik oli tehtud tammest ja küljed kuusest, kuigi eri ehitajad on kasutanud teisigi puuliike. Kasutatud oli klinkerplangutust, mille korral ülemised plangud katavad alumisi, mille peale nad on asetatud, osaliselt. Jahil oli avatud kokpit ja väike kajut, milles oli tavaliselt kaks koid ja napp mööbel. Kuigi Folkboodi taglas on lihtne, on laeva mast suurel määral kohandatav, nii et Folkboodiga saab sõita nii nõrga kui tugeva tuulega.
1966 valmistas Sundén Folkbootist uue versiooni. Traditsiooniline Folkboot oli klinkerplangutusega, aga uus versioon oli karveelplangutusega. Uus projekt ei erinenud vanast palju, kuid pakkus rohkem mugavust allpool tekki ja tal oli veest ise tühjenev kokpit. Sundén pakkus uue versiooni nimeks "International Folkboat", kuid see osutus vana versiooni nimega liiga sarnaseks ja keelustati seetõttu. Sellepärast sai uusversioon nimeks IF-paat. Seda toodeti Rootsis Smålandis kuni 1984. aastani.
1968 mindi Folkbootide valmistamisel puidult üle klaasplastile. Sealjuures säilitati laeva iseloomulik lihtsus. Kõik kaalud ja mõõtmed jäeti hoolikalt samaks, et puidust ja klaasplastist laevu saaks omavahel võrrelda ja samas klassis võistlema lubada.
Folkboot köitis kiiresti pikamaapurjetajate tähelepanu oma merekindluse ja tagasihoidliku hinnaga. Kui 1960 korraldati esimene üksi üle Atlandi ookeani purjetamise võistlus, tuli kolonelleitnant Herbert Hasler 48 päeva, 12 tunni ja 2 minutiga Folkboodil teisele kohale. Sama paadiga sõitis ta ka 1964 korraldatud teisel üksi üle Atlandi purjetamise võistlusel, saades 37 päeva, 22 tunni ja 5 minutiga 5. koha. 1962–1963 purjetas Adrian Hayter Folkboodil üksinda Uus-Meremaalt Panama kanali kaudu Suurbritanniasse. Ann Gash Austraaliast purjetas sellel 1975–1977 üksinda ümber maailma.
2007. aasta seisuga on maailmas rohkem kui 4000 Folkbooti. Neist on registreeritud Rootsis 1300, Taanis 1125, Saksamaal 900, Soomes 400, Suurbritannias ja USA-s 100 ning Hollandis 48. Jahiklassi reegleid administreerib Folkbootide Rahvusvaheline Assotsiatsioon.
XX sajandi raamat

"XX sajandi raamat" on aastatel 1962–1970 Eesti Riikliku Kirjastuse väljaandel ilmunud ilukirjanduslik, kujunduses ühtseid kujunduselemente kasutanud raamatusari romaanidest ja jutustustest. Sarjas ilmus ühtekokku 68 köidet.
Otsak

Otsak on tööriista või millegi muu ilma avata otstükk. Näiteks voolikul, torul, puuril.
Festina lente

Festina lente on ladinakeelne mõttetera ja oksüümoron, mis tähendab "rutta aeglaselt".
Selle mõtteteraga võib võrrelda eesti vanasõna "Tasa sõuad, kaugele jõuad".
Kleebis

 
Kleebis on trükisesse kleebitud vaheleht.
Vassiklaid

Vassiklaid (ka "Vasikalaid, Pihlakalaid") on saar (laid) Saare maakonnas Saaremaa vallas Rootsiküla küla alal Abaja lahe lääneosas.
Pikliku laiu suurus on 3,3 hektarit, rannajoone pikkus 1,2 km. Laid on kivise pinnamoega, seal kasvavad kadakad. Saar asub Saaremaa rannikust 200 meetri kaugusel.
Kuvar

Kuvar on infot nähtavaks tegev elektrooniline seade (nt lauaarvuti väljundseadmena) või seadis (nt ekraan teleril, süle- ja tahvelarvutil, nutitelefonil). 
Kuvari sünonüümina on slängis kasutusel inglise keelest laenatud displei ("display"), mida aga ÕS ei soovita. Arvutikuvarit nimetatakse ka monitoriks, videoterminaliks, ekraaniks, konsooliks.
Levinuim kuvarite ja ekraanide tehnoloogia on 21. sajandi algul LCD, perspektiivsed on OLED, QLED, QD-OLED, QD-LED.
Väikest kuvarit, mis näitab seadme olekuid ja parameetreid (numbritega, tekstiga, ka liikumatu pildiga), nimetatakse enamasti näidikuks. Nende näiduelemendid põhinevad LCD- või LED-tehnoloogial. 
Suurt, kaugele nähtavat elektroonilist teadetetahvlit nimetatakse tablooks. Neis kasutatakse peamiselt LED-ekraane.
Tuulekaer

Tuulekaer ("Avena fatua" L.) on kõrreliste sugukonda kuuluv üheaastane metsiku kaera liik. Levib seemnetega (sõkalteristega) ning on kiire paljunemisvõimega (kuni 1000 seemet). Tuulekaera õite välissõklad on pika põlvja ohtega, mille alumine osa on spiraalselt keerdunud. Välissõkal on tavaliselt karvane ja kinnitub kergesti kõikvõimalike esemete külge.
Levik.
Arvatakse, et liik sattus Eestisse 1980. aastatel kaubarongidega Kesk-Aasiast. Raudteeäärsetelt põldudelt on ta viljaga koos levinud üle Eesti ja on suureks nuhtluseks põllumajandusele, tekitades suurt kahju. Tugeva kasvu tõttu jätab tuulekaer kultuurtaimed alarindesse. Kahjurid ja taimehaigused lööbivad varem, aidates haiguste ja kahjurite levikule kaasa.
Tuulekaera tõrje.
Tuulekaera tõrje on keerukas. Suurem osa seemneid variseb põllule enne teravilja valmimist. Osa seemnetest on võimelised idanema kohe pärast varisemist, osa aga vajavad teatud puhkeaega. Seemne idanemisvõime säilib 1–2 °C juures ja 20–30 cm sügavusel kuni 10 aastat. Kord põllule sattunud tuulekaera seemned tärkavad väga ebaühtlaselt ja tõrje on seetõttu raskendatud. Üksikud taimed soovitatakse välja kiskuda. Taimed tuleb välja kiskuda koos võrsesõlmega ja nii, et seemned ei variseks. Suurema leviku korral tasub kasvatada hilisema külviajaga kultuure, sest vaheltharimisega on võimalik hävitada tõusmed. Külviks tohiks kasutada ainult sertifitseeritud seemet. Komposti ja sõnniku kasutamisel tuleb eelistada kuumkäärimist, mis hävitab seemnete idanemisvõime. 
"Vastavalt Maaelu ja põllumajandusturu korraldamise seadusele on maakasutaja alates 2005. aastast kohustatud tuulekaera esinemisest oma põllumassiivil viivitamatult teatama Taimetoodangu Inspektsioonile ja rakendama vajalikke abinõusid, vältimaks oma kasutataval maal tuulekaera esinemist ja levikut."
Papissaare poolsaar

Papissaar (ka Papisaar) on endine saar (Papenholm) ja praegune poolsaar Kihelkonna lahes Rootsiküla piires. 
See asub 2–3 km Kihelkonnast läänes ning piirneb põhja pool Abaja lahe, läänes Kiirassaare lahe ja kagus Lülle lahega, mis on praktiliselt merest eraldunud ja riimveeliseks rannajärveks muutunud. 
Poolsaarel asub Papissaare sadam (ka Papisaare), mille kaudu peetakse ühendust Vilsandi ja teiste saartega (OÜ Vilsandi Liin). 1890. aastail ehitati seal mitu suurt purjelaeva, sadamas asub laevaehitajatele püstitatud mälestuskivi.
Harilik tungaltera

Harilik tungaltera ("Claviceps purpurea") on seeneliik, mis kuulub perekonda tungaltera ("Claviceps") ja sugukonda tungalteralised ("Clavicipitaceae").
Iseloomustus.
Seen parasiteerib enamikul kõrrelistel, kaasa arvatud kõikidel teraviljadel. Kasvu soodustavad niisked ilmad. Tungaltera eristub seemnetest tumedama värvuse ja suuremate mõõtmete poolest. Mahakukkunud tungalterast arenevad kevadel kotteosed, mis nakatavad kõrreliste õisi. Nakatunud õis hakkab eritama nektarit, mis meelitab kohale kärbsed. Kärbsed kannavad eostega nakatunud vedelikku teistele taimedele. Nakatunud õitest kasvavad suve lõpuks tungalterad (sklerootsiumid), mis talvituvad. 
Kasvukoht.
Levib rukkipõldudel, harva nisupõldudel, peamiselt põlluservades.
Toime.
Talupoegade vilja kvaliteet oli mõisnike omast madalam ja vili võis sisaldada tungalteri. Tungalteradega nakatunud teravilja tarbimisel on oht haigestuda ergotismi, mis põhjustab hallutsinatsioone, krampe ja gangreeni. Haiguse põhjustajaks on ergotamiin, mis hävitab vererakke. Tungaltera peetakse libahuntide nägemise põhjuseks talupoegade seas. 
Veel 20. sajandil on märgitud mürgistuspuhanguid. Kuivatatud teravilja hoiustamisega tungaltera mõju väheneb ja aastaga kaob peaaegu täielikult. Praegu kasutatakse tungaltera ravimite valmistamiseks (sünnitust esile kutsuvad) ja see on ravimtaimede registris. LSD (lüsergiid) sünteesiti tungaltera alusel esimest korda 1943. aastal.
Arnold Luhaäär

Arnold Luhaäär (20. november 1905 Mõisaküla – 19. jaanuar 1965 Tallinn) oli eesti tõstja.
Ta võitis 1928. aasta suveolümpiamängudel tõstmise raskekaalus hõbemedali ja 1936. aasta suveolümpiamängudel pronksmedali.
Luhaäär tuli 8 korda Eesti meistriks tõstmises ja 1 korra Kreeka-Rooma maadluses.
Välp

Välp on tehnikas korraline ajavahemik. 
Näiteks õlivahetuse välp tähendab ajavahemikku, mille järel tuleb õli vahetada. 
Välp võib olla väljendatud nii ajaliselt (nt 6 kuud) kui läbisõidu järgi (nt 30 000 km).
Kõbajad

Kõbajad on Suures väinas asuv laidude rühm. Neist suurimat, Kõbajalaidu, ümbritsevad Maialaid, Lammaslaid, Pihlalaid, Paljaslaid, Plokilaid ja Kingissepalaid.
Varem kuulusid Kõbajad Virtsu-Laelatu-Puhtu kaitseala koosseisu.
Kõbajalaid

Kõbajalaid (Suur-Kõbaja saar, Kõbaja Suurlaid, Kõvajalaid; 1871 Kobbajae) on 10 hektari suurune laid Pärnu maakonnas Lääneranna vallas Suures väinas, suurim Kõbajatest. Saarte ühisnime lähtekohaks on "jas"-tuletis sõnast "kõva", mis läänemurdepäraselt on "kõba". Laid on pikliku kujuga, edelaosas asub maasäär, mille pikkus madala merevee taseme korral küünib 400 meetrini. Suur-Kõbaja saart läbib pikuti rannavall, millel kasvavad kitsa ribana pilkupüüdvad pihlakad, saared ja haavad, saare keskosas kaunis saarik ja kadastik. Põõsastest on esindatud kuker-, türn- ja kuslapuu, kibuvits ning magesõstar. Suurlaiul valdavad madalad rannaniidud, saare kirde- ja lõunaosas esineb kliburanda. Suur-Kõrbaja laiust mõnikümmend meetrit ida pool paikneb temaga peaaegu kokkukasvanud, suuremas osas roostikku mattunud pisike Maielaid (2 ha), 200 meetrit lääne pool kiviklibune, keskosas üksikute madalate puudega Kingissepalaid ning 700 meetri kaugusel loodes lähestikku, samuti kiviklibused rändrahnurikkad Pihla-, Lammas-, Paljas- ja Plokilaid ning veel mõned tillukesed laiud.
Laid kuulub Puhtu-Laelatu looduskaitseala koosseisu ja on looduskaitse all.
Panaviatic

Panaviatic on 2009. aastal asutatud Eesti lennuettevõte, mis baseerub Tallinnas ning tegeleb tellimuslendudega.
Norman Finkelstein

Norman Gary Finkelstein (sündinud 8. detsembril 1953) on Ameerika Ühendriikide publitsist ja politoloog, kelle peamised uurimisvaldkonnad on Lähis-Ida konflikt ja holokaustiga seotud poliitika.
Haridustee.
Ta lõpetas 1974. aastal New Yorgis Binghamtoni ülikooli, õppis pärast seda Prantsusmaa ülikoolis École pratique des hautes études. 1980. aastal omandas Princetoni ülikoolis magistrikraadi politoloogias ning pärast seda veel doktorikraadi. Finkelstein kirjutas oma doktoritöö sionismist ja kaitses selle Princetoni ülikoolis. Seejärel töötas ta New Yorgis osalise tööajaga sotsiaaltöötajana. Ta on töötanud õppejõuna Rutgersi ülikoolis, New Yorgi Ülikoolis, Brooklyni Kolledžis, DePauli Ülikoolis Chicagos.
Akadeemiline karjäär.
"The Holocaust Industry".
"The Holocaust Industry: Reflections on the Exploitation of Jewish Suffering" avaldati 2000. aastal. Finkelstein väidab selles, et Elie Wiesel kasutavad holokausti mälestust "ideoloogilise relvana".
Finkenlsteini on toetanud ka Raul Hilberg, keda peeti oma aja juhtivaks holokausti uurijaks.
Pakker Avio

AS Pakker Avio on Eesti lennu- ja koolitusettevõte, mis on asutatud 12. juunil 1995. 
See on Balti riikide esimene litsentseeritud eralennukool, mis alustas lennukoolitust 1990. aastal. 2023. aasta alguse seisuga on lennukooli lõpetanud üle 300 era- ja ametipiloodi Eestist ja teistest Euroopa riikidest.
Pakker Avio asub Tartu lennujaamas, kust alustatakse paljusid õppelende. Õppelendude käigus külastatakse lennuvälju üle Eesti, näiteks Ridali, Viljandi, Pärnu, Tallinn, Kuressaare ja Kärdla lennuvälja. Pakker Avio korraldab lisaks huvilende ja tellimuslende neljakohalisel lennukil Cessna C172. 2023. aasta seisuga on ettevõttel üheksa lennukit, üks helikopter ja üks gürokopter.
Teenused.
Huvilennud.
Pakker Avio teenuste hulka kuuluvad huvilennud neljakohalise Ameerika päritolu väikelennukiga Cessna C172R. Iga huvilend võtab korraga vastu kuni kolm inimest, kelle kogukaal ei tohi ületada 210 kg. Lend kestab 12 minutit ja toimub tavaliselt Tartu linna kohal, kuid vastavalt kliendi soovile on võimalik marsruuti muuta ja lennu aega pikendada.
Tutvumislennud.
Ettevõte korraldab tutvumislende lennukitel Cessna 172 ja helikopteril Robinson 22. Tutvumislennu käigus toimub enne lendu infotund, kus antakse lennukist ülevaade, ning tehakse huvilistele lend reisijana. Lennu kestus oleneb kliendi soovist. Tutvumislend toimub koos instruktoriga.
Tellimuslennud.
Pakker Avio teeb kaht liiki tellimuslende:
Lennuki rent.
Lennuki rent on mõeldud isikutele, kes soovivad arendada oma lennuoskusi, koguda lennutunde või soovivad muul põhjusel lennata iseseisvalt. Esmakordsel rentimisel tuleb enne rentimist sooritada instruktoriga kontroll-lend.
Pakker Aviost saab rentida järgmisi lennukeid:
Hooldus.
Pakker Avio teostab nii ühe kui kahe kolbmootoriga lennukite hooldus- ja remonditöid vastavalt Osa-145 nõuetele. Hooldusettevõte kasutab oma töös WingOps tarkvara. WingOps toetab väikeste lennuettevõtete hooldust ja jätkuva lennukõlblikkuse korraldust.
Jätkuvat lennukõlblikkust korraldav organisatsioon.
Pakker Aviole on väljastatud jätkuvat lennukõlblikkust korraldava organisatsiooni sertifikaat. Pakker Avio sertifikaat lubab osutada jätkuvat lennukõlblikkusteenust Piper PA-31 ja õhusõidukitele, mille maksimaalne stardimass ei ole suurem kui 2730 kg.
Renny Harlin

Renny Harlin (endise nimega Renny Lauri Mauritz Harjola, 1987. aastast kannab isa sünninime Harlin; sündinud 15. märtsil 1959 Riihimäel) on Soome päritolu filmirežissöör ja -produtsent, kes töötab USA-s Hollywoodis ning keda tuntakse peamiselt tema märulifilmide järgi.
Elukäik.
Soomest Hollywoodi.
Teed filmimaailma alustas ta 1980. aastail telereklaamide ja suurettevõtete (nt Shelli) turundus- ja mainefilmide tegijana. Seejärel tegeles ta Soome filmide rahvusvahelisele turule viimisega, kui tutvus ja sõbrunes Los Angeleses töötava soomlase Markus Seliniga. Koos kirjutasid nad filmi "Arctic Heat" stsenaariumi ning olid filmi peaosalise Chuck Norrisega juba lepingu sõlminud, kuid projekt jäi rahaprobleemide tõttu soiku ning Chuck Norris ei tahtnud sellest filmist enam midagi kuulda. 
Küll aga saadi kaubale Chuck Norrise poja Mick Norrisega, kui Harlinil ja Selinil oli senine stsenaarium tugevalt ümber töötatud ning Ameerikast olid leitud ka rahastajad märulifilmile, mis kandis uut pealkirja – "Born American" – ja valmis pelgalt aastaga ehk 1986. aastal. Film räägib kolmest USA üliõpilasest, kes üritavad Soome kaudu pääseda NSV Liitu, kuid langevad piiriületusel tekkinud intsidendis Nõukogude sõjaväelaste kätte vangi. Film saavutas esimese (ja ka kõige kallima) Soome filmina välismaal enneolematu edu: seda näidati rohkem kui tuhandes USA kinos ja see jõudis USA kinofilmide vaadatavuse edetabelis 9. kohale. Ilmselt poliitilistel põhjustel (tegu oli ikkagi 1986.–1987. aastaga!) ei läinud filmil sugugi hästi Soomes, kus ei lubatud filmi kinodes näidatagi. Selle peale kolis Renny Harlin Soomest jäävalt Los Angelesse ja asus ehitama oma Hollywoodi-karjääri, mis kujunes vägagi edukaks.
Järgmised filmid Hollywoodis.
Ta toodab veel Soome filmi "Mannerheim", mis käsitleb marssal Carl Gustaf Emil Mannerheimi elu, kuid mille rahastamisega tekkis probleeme. Lisaks sellele toodab ta koostöös David Imedashviliga filmi viiepäevasest Vene-Gruusia sõjast. Filmi tegevprodutsendid on Mirza Davitaia ja Dyndy Kuipers. Ameerika Ühendriikide filminäitleja Andy Garcia kehastab selles president Mihheil Saakašvilit.
Isiklikku.
Ta oli aastatel 1993–1998 abielus näitleja Geena Davisega.
Triin

Triin pardanumbriga PVL-200 oli endine Eesti Piirivalve reostustõrjelaev. 
Eesti Piirivalve sai laeva enda käsutusse 2000. aastal Keskkonnainspektsioonilt koos reostustõrjelaevaga Reet (pardanumber PVL-201), kuna Vabariigi Valitsus andis merereostuse avastamise ja likvideerimise korraldamise kohustuse Piirivalveametile. 
2006. aastal kanti mõlemad laevad maha.
Reet (laev, 1978)

Reet pardanumbriga PVL-201 on endine Eesti Piirivalve reostustõrjelaev.
Eesti Piirivalve sai laeva enda käsutusse 2000. aastal Keskkonnainspektsioonilt koos teise reostustõrjelaevaga Triin (pardanumber PVL-200), kuna Vabariigi Valitsus andis merereostuse avastamise ja likvideerimise korraldamise kohustuse Piirivalveametile.
Keskkonnainspektsiooni eelkäija Mereinspektsioon oli laeva omakorda saanud 1995. aastal, kui likvideeriti Eesti Rannavalve. Veeteede Amet oli 1992. aasta algul ostnud eraettevõtjalt kalalaeva Salme, millest sai rannavalvelaev EVA 003, hiljem EVA 200.
2006. aastal kanti mõlemad laevad maha.
Toomas Takkis

Toomas Takkis (sündinud 17. juulil 1958) on eesti pedagoog ja munitsipaalpoliitik.
Ta lõpetas 1981. aastal Tartu Riikliku Ülikooli bioloogia-geograafiateaduskonna geograafia erialal.
Ta sai 2001. aastal Tartu Ülikooli haridusteaduskonnas koolikorralduse magistrikraadi.
Ta oli 1987–2022 Kuressaare Nooruse kooli direktor. Samas koolis on ta olnud ka klassijuhataja, geograafiõpetaja ja organisatsioonikäitumise õpetaja.
Poliitiline tegevus.
Ta kuulub Isamaaliitu.
Pärast 16. oktoobril 2005 toimunud 2005. aasta kohalikke valimisi sai ta Kuressaare linnavolikogu esimeheks.
Linnageograafia

Linnageograafia on inimgeograafia haru, mis uurib linnalisi piirkondi. Nendele piirkondadele on iseloomulikud hoonete ja infrastruktuuriobjektide suur kontsentratsioon, inimesed on hõlmatud peamiselt majanduse sekundaarses ja tertsiaarses sektoris ning rahvastikutihedus on tavaliselt suur.
Linnageograafia areng.
Linnageograafia on traditsiooniline geograafia haru. See sai alguse 19. sajandi lõpus. Alguses tegeles linnageograafia peamiselt linnade arengu iseloomu ja struktuuri kirjeldamisega. Lisaks pakkusid varajastel aastatel linnu uurivatele geograafidele huvi asustuse arengu kirjeldus ning linnade paiknemise sõltuvus füüsilisest keskkonnast. Tollal võrdlesid paljud teadlased linna arengut inimese bioloogilise eluga.
Linnageograafia on oluliselt arenenud alates 1950. aastatest. Viimase poole sajandi jooksul on võimalik rääkida neljast linnageograafia lainest. Need on linnageograafia teaduslikustamine (1960. aastatel), ühiskondlikustamine (1970. aastatel), kontekstualiseerimine (1980. aastatel) ja uuendamine (2000. aastatel).
Praegused linnageograafia teoreetilised lähtekohad on mitmekesised ning seotud erinevate filosoofiasuundadega (nt positivism, fenomenoloogia, eksistentsialism, marksism, strukturalism, realism, poststrukturalism, konstruktivism, postmodernism, feminism, postkolonialism).
Tuntud linnageograafe.
Maailma tuntumate linnageograafide seas on Walter Christaller, Georgi Lappo.
Tuntumad linnageograafid Eestis on Edgar Kant, Jussi S. Jauhiainen ja Tiit Tammaru.
Jussi S. Jauhiainen

Jussi Sakari Jauhiainen (sündinud 13. oktoobril 1963 Helsingis) on soome geograaf, Turu Ülikooli geograafiaprofessor ning Tartu Ülikooli külalisprofessor.
Jauhiainen on olnud professor Oulu Ülikoolis (geograafia ja regionaalplaneerimine, 2002–2009) ja Helsingi Ülikoolis (1999–2002, linnageograafia) ning dotsent Tartu Ülikoolis (1995–2000, inimgeograafia). Samuti ta on olnud mitme ülikooli külalisteadur, viimati (2008) University of Namibias ja Universidad de Buenos Aireses.
Tema peamised uurimishuvid on linn, regionaalne areng, regionaalpoliitika, innovatsioonipoliitika ning inimgeograafia teooria, samuti regionaal- ja linnaplaneerimise poliitikad ja areng, urbanistika, Euroopa Liidu regionaalpoliitika, Euroopa, Läänemere piirkond, Balti riigid, Eesti, Soome.
Koos Are Kontiga on ta kooliõpiku "Loodus- ja inimgeograafia põhikoolile III osa" autor.
Ruth Bettina Birn

Ruth Bettina Birn (sündinud 1952. aastal Stuttgardis Lääne-Saksamaal) on juudi päritolu saksa ajaloolane, kelle peamiseks uurimisvaldkonnaks on Saksamaa natsionaalsotsialismiaegsed julgeolekuasutused ja holokaust.
1985. aastal promoveeriti ta Stuttgardi Ülikoolis filosoofiadoktoriks dissertatsiooni "Die höheren SS- und Polizeiführer : Himmlers Vertreter im Reich und in den besetzten Gebieten" (Kõrgemad SSi ja politsei juhid, Himmleri esindajad Saksamaal ja okupeeritud aladel) eest, mis avaldati 1986. aastal Düsseldorfis ka raamatuna. 1991–2005 oli ta Kanada justiitsministeeriumi sõjakuritegude ja inimsusvastaste kuritegude osakonna peaajaloolane.
Contemporary European History

Contemporary European History on rahvusvaheline ajalooajakiri, mida 1992. aastast annab välja Cambridge University Press. Selles käsitletakse ajalugu 1918. aastast. 
Ajakirja toimetajad on (2012. aasta aprilli seisuga) Holger Nehring, N. Piers Ludlow, Josie McLellan ja Amir Weiner.
Anton Weiss-Wendt

Anton Weiss-Wendt (sündinud 27. mail 1973 Narvas) on juudi päritolu Norra ajaloolane, kelle peamiseks uurimisvaldkonnaks on holokaust.
Ta lõpetas Tartu Ülikooli ajaloo erialal 1997. aastal.
2009. aasta juulis ilmus temalt Eestis toimunud holokaustile keskenduv monograafia "Murder without Hatred: Estonians and the Holocaust" ("Mõrv ilma vihata: eestlased ja holokaust"). Autor väidab oma teoses, et valdavalt osalesid eestlased natside korraldatud inimsusvastastes kuritegudes vabatahtlikult.
Inimsusvastaste kuritegude uurija Meelis Maripuu arvas, et raamat on "igal juhul tänuväärne, kuna paneb aluse teaduslikule diskussioonile holokausti põhjustest Eestis". Samuti juhib see tähelepanu sellele, "et Saksa okupatsiooni ajal pandi Eestis toime terve hulk inimsusvastaseid kuritegusid, mis ei piirdunud ainult juutide hukkamisega".
Kaevuvinn

Kaevuvinn (eesti murretes "jung, ling, roog, vibu, valdas") on vinnkaevust vee tõstmiseks kangi põhimõttel liigutatav pikk palk, mis on oma keskosas või ühe otsa lähedal kinnitatud kaevusamba külge. Samas kaevusambapoolses otsas võib olla vastukaal. Vinn on kaevusamba külge kinnitatud nii, et tavaliselt on ta nii maapinna kui kaevusamba suhtes kaldu ja tema teine ots ulatub kõrgele kaevu kohale. Selles otsas ripub vertikaalselt kaevukook. Kaevuvinna saab vähese jõuga, harilikult kaevukoogust tõmmates või vastukaalu suurust muutes, liigutada nii, et kaevukook koos selle otsa riputatud ämbriga laskub kaevu, ja pärast tõuseb koos vett täis ämbriga kaevust välja.
Jaan Pärn

Jaan Pärn on mitme tuntud isiku nimi.
Lethe

Lethe oli kreeka mütoloogias allilma unustustejõgi, millest surnuteriiki jõudnud pidid jooma, et unustada endine elu.
See oli üks viiest allilma jõest.
Trompetist

Trompetist ehk trompetimängija on instrumentalist, kelle mängitavaks pilliks on trompet.
Simon Wiesenthali keskus

Simon Wiesenthali keskus (inglise Simon Wiesenthal Center, ingliskeelne lühend SWC) on 1977. aastal asutatud Simon Wiesenthali järgi nimetatud sihtasutus. Keskuse peakorter asub Ameerika Ühendriikide California osariigis Los Angeleses.
Keskus tegeleb natsionaalsotsialistliku Saksamaa teenistuses olnud sõjakurjategijate jälitamise, ODESSA võrgustike vastu võitlemise, holokausti kohta teabe jagamise ja internetis tegutsevate antisemiitlike äärmusrühmituste vastase tegevusega.
Keskus ise ütleb, et ta on rahvusvaheline juudi inimõiguste kaitse organisatsioon, mis on pühendatud maailma parandamisele sammhaaval. Keskuse mitmekülgne tegevus muudab maailma ühiskonna harimise abil. Keskuse tegutsemismeetodid on võitlus antisemitismi, vaenu õhutamise ja terrorismiga, inimõiguste ja väärikuse propageerimine, Iisraeli eest seismine, juutide ohutuse ülemaailmne kaitsmine ja holokausti õppetundide tutvustamine tulevatele põlvkondadele.
2009. aasta seisuga on keskuse juht rabi Marvin Hier. Tema asetäitja on rabi Abraham Cooper ning tegevjuht on rabi Meyer May.
Wiesenthali keskuse Iisraeli osakonna juht on Efraim Zuroff, kes on Eestilt nõudnud väidetavate sõjakurjategijate kohtu alla andmist ning kritiseerinud kommunismiohvrite ja natsionaalsotsialismi ohvrite ühist mälestamist.
Keskus annab välja ajakirja Response.
Alexander von Bunge (1851−1930)

Alexander von Bunge (Venemaal tuntud kui Aleksandr Aleksandrovitš, vene keeles "Александр Александрович Бунге"; 9. november 1851 Tartu – 9. jaanuar 1930 Tallinn) oli vene arst, zooloog ja maadeuurija.
Elulugu.
Päritolu ja haridustee.
Põlves XVIII sajandil Ida-Preisimaalt Venemaale rännanud aadlisuguvõsast. Ta oli Tartu ülikooli botaanikaprofessori Alexander Georg von Bunge (1803−1890) ja tema teise abikaasa Caroline Elisabeth von Pistohlkorsi (1813−1858) noorim poeg. Alghariduse omandas Tartus Blumbergi elementaarkoolis. 1858−1861 õppis Tartu gümnaasiumi eelkoolis ja seejärel aastatel 1862−1870 gümnaasiumis. Astus 1870. aastal Tartu ülikooli, et õppida arstiteadust. Lõpetas stuudiumi 1878. aastal ja sai 1880. aastal meditsiinidoktori kraadi. Õpingute ajal oli tema suurimaks mõjutajaks Tartu ülikooli embrüloogia- ja anatoomiaprofessor Emil Woldemar Rosenberg (1842−1925), kes oli Bunge üliõpilastöö "Ueber die Nachweisbarkeit eines biserialen Archipterygium bei Selachiern und Dipnoern" juhendaja. Veel üliõpilasena olles reisis ta 1876. aastal Austrias, Itaalias ja Saksamaal.
Venemaa riigiteenistuses ja uurimisretked.
Pärast ülikoolistuudiumi lõpetamist astus ta 1881. aastal Venemaa riigiteenistusse ja temast sai samal aastal Peterburis Maarja-Magdaleena haigla nooremordinaator. 1882–1884 osales ta arsti, loodusuurija ja ekspeditsiooni abijuhina Keiserliku Peterburi Teaduste Akadeemia korraldatud ekspeditsioonil Leena jõe suudmealale. 1884. aastal nimetati ta 6. mereväeekipaaži nooremlaevaarstiks ja talle anti järgmisel aastal õuenõuniku teenistusaste. 1885−1886 juhtis Teaduste Akadeemia korraldatud ekspeditsiooni Janaäärsesse kraisse ja Uus-Siberi saartele. Uurimisretkelt naasnult tegeles kogutud materjali läbitöötamisega.
Aastatel 1888−1891 osales ta arstina oma esimesel ümbermaailmareisil. 1893−1894 oli ta arst Jenissei ekspeditsioonil. Seejärel määrati ta vanemarstiks ristlejale Rjurik. 1895. aastal sai 17. ekipaaži vanemarstiks. 1895−1898 osales ta oma teisel ümbermaailmareisil. 1900. aastal määrati 12. ekipaaži vanemarstiks ja 1902−1905 oli ta mereväearst oma kolmandal ümbermaailmareisil. Vene-Jaapani sõja ajal teenis Vaikse ookeani eskaadris ja oli Port Arturis mereväehospidalide ülemarst. 1905. aastal osales oma teisel Jenissei ekspeditsioonil. Samal aastal viidi ta üle Balti laevastikku, kus määrati ülemarstiks. 1908−1914 oli ta Balti eskaadri lipuarst. 1912. aastal sai ta salanõuniku teenistusastme ja 1914. aastal läks riigiteenistusest erru.
Viimased eluaastad.
1914−1918 oli ta Peterburis kahe eralaatsareti juhataja. 1918. aastal pöördus ta tagasi Eestisse. Elas Virumaal Mõtlikus, kus oli arst ja põllumees.
Ühiskondlik tegevus.
Ta oli Tartu Loodusuurijate Seltsi korrespondentliige ja Eestimaa Kirjanduse Seltsi auliige.
Sannikovi maa

Sannikovi maa (vene keeles Земля Санникова) oli fantoomsaar Põhja-Jäämeres Uus-Siberi saartest põhja ja kirde pool, mida arvasid nägevat mõned polaaruurijad: Jakov Sannikov (1811), Eduard von Toll (1886 ja 1893) ning teised.
Keegi seda ei leidnud. Eduard von Tolli ekspeditsiooni neli liiget, sealhulgas Toll ise, jäi aastal 1902 Sannikovi maad otsides kadunuks.
Saare olemasolu kinnitas meremeeste ja Põhja-Jäämere äärsete rahvaste jaoks rändlindude, eriti polaarhanede lendamine Siberist põhja suunas kevadel ja nende naasmine sügisel koos poegadega. Nad pidid olema vahepeal viibinud mingis viljakas piirkonnas.
13. augustil 1886 kirjutas von Toll oma päevikusse: "Silmapiir on täiesti selge. Kirdes nägime selgelt nelja mäe piirjooni, mis idas lähevad üle tasaseks maaks. Sellega on Sannikovi teade täielikult kinnitatud. Järelikult on meil õigus joonistada vastavale kohale kaardil punktiirjoon ja kirjutada selle juurde: Sannikovi maa."
1937 uuris piirkonna läbi nõukogude jäälõhkuja Sadko. Kirjanik Vladimir Obrutševi palvel vaadati see piirkond ka lennukitega üle ja veenduti, et kirjeldatud piirkonnas mingit maad ei eksisteeri.
Rändlindude probleem lahendati 21. sajandi algul, kui rändlindude külge kinnitati miniatuursed saatjad. Selgus, et linnud lendavad tõepoolest Siberist põhja poole, ületavad Põhja-Jäämere ja jõuavad Kanada Arktika saarestikku või Gröönimaale. Sama teed lendavad nad ka tagasi.
On oletatud, et seal võis tõesti paikneda fossiilsest jääst koosnev saar. Jääajal, kui maailmamere tase oli tänapäevast sadakond meetrit madalamal, kattis seda piirkonda jääkilp, mis koosnes igikeltsast ja jääst. Selle peale oli kohati moodustunud õhuke pinnasekiht. Pikapeale sulas jää ära ja selle asemele jäi madal meri.
Uus-Siberi saarte kandis on teada teisigi fossiilsest jääst koosnenud ja praeguseks sulanud saari (Semjonovski saar, Vassiljevi saar).
1926 avaldas Vladimir Obrutšev ulmeromaani "Sannikovi maa", mille käigus polaarekspeditsioon satub Sannikovi maale, mis on asustatud inimestega. Aastal 1973 valmis filmistuudios Mosfilm film "Sannikovi maa".
Popigai jõgi

Popigai (vene keeles "Попигай") on jõgi Ida-Siberi loodeosas. Jõgi saab alguse Tšonno-Küel järvest Anabari platool ning suubub Laptevite mere Hatanga lahte. 
Jõe pikkus on 532 km, jõgikonna pindala 50 300 km². Keskmine äravool umbes 400 m³/s. 
Jõesäng on kärestikuline, alamjooksul voolab jõgi laias soostunud jõeorus. 
Peamised vasakpoolsed lisajõed on Rassohha ja Fomitš. 
Jõgi toitub peamiselt lumesulamisveest. Oktoobrist juunini on kaetud jääga.