Gregorius XVI

Gregorius XVI (Bartolomeo Alberto Cappellari, mungana Mauro Cappellari; 18. september 1765 – 1. juuni 1846) oli paavst aastatel 1831–1846. Ta oli 254. paavst.
Ta sündis Bellunos juristist alamaadliku Giovanni Battista Cappellari ja Giulia Pagani Cesa peres. 23. augustil 1783 siirdus ta vanemate vastuseisust hoolimata benediktiini kamalduleeslaste ordu San Michele di Murano kloostrisse ja võttis omale munganimeks Mauro. Ta andis 1786 mungatõotused, ordineeriti 1787 preestriks ja õpetas seejärel kloostris noori munki. Cappellari siirdus 1795 Rooma, kus elas esmalt Piazza Veneta kandis, seejärel San Gregorio al Celio kloostris.
Cappellari pühendas 1799 avaldatud teose "Il trionfo della Santa Sede" vangistuses viibivale Pius VI-le, rõhutades selles teoses paavsti ilmeksimatust ja tunnistades paavsti kui ilmaliku võimu kandjat. 4. veebruaril 1801 sai temast üks katoliikliku akadeemia ("Accademia della Religione Cattolica") asutajatest. Pärast San Michele kloostri sulgemist Pius VII vangistamise järel õpetas Cappellari Murano kolleegiumis ja seejärel Padova kolleegiumis. Talle pakuti kahel korral piiskopiametit, kuid ta keeldus sellest mõlemal korral. Leo XII määras ta Perugia, Camerino, Macerata ja Fermo ülikoolide visiitoriks. Cappellari osales 1827 konkordaadi sõlmimisel Madalmaade Kuningriigiga ja 1829 lepingu sõlmimisel Osmanite riigiga. Kardinal Cappellari osales kahel konklaavil 1829–1831.
Paavstina.
Konklaav 1830–1831.
Gregorius XVI valiti paavstiks küünlapäeval, 2. veebruari hommikul 1831 Roomas Quirinali palees, pühitseti kardinal Bartolomeo Pacca poolt piiskopiks ja krooniti 6. veebruaril kardinal Giuseppe Albani poolt. Ta võttis nime Gregorius XV järgi. Gregorius XVI oli viimane paavst, kes polnud paavstiks valimise hetkel piiskop. Hiljem on regulaarvaimulikest paavstiks valitud Franciscus.
14. detsembrist 1830 2. veebruarini 1831 toimunud konklaavil osales 45 kardinali. See oli pikim konklaav pärast 1799–1800 toimunud konklaavi, kus valiti Pius VII. Hiljem pole ükski konklaav nii kaua kestnud. Sellel konklaavil oli suurimaks soosikuks kardinal Giacomo Giustiniani, kuid tema vastu esitas kardinal Juan Francisco Marco y Catalán Hispaania kuninga Fernando VII nimel veto. Gregorius XVI valiti paavstiks 31 häälega 83 hääletusvoorus Zelanti fraktsiooni toetusel. Ta jäi viimaseks Zelanti fraktsiooni paavstiks.
Välispoliitilised suhted.
7. augustil 1831 avaldatud bullas "Sollicitudo ecclesiarum" rõhutas Gregorius XVI riigikorra muutumise korral õiglase vahendamise tähtsust endise ja uue liidriga.
Püha Tool rajas tema ajal välisesindused 17. detsembril 1832 Iraagis, 1834 Kreekas ja 28. mail 1839 Egiptuses.
Gregorius XVI saatis 1832 hilisema Austria keisri Ferdinand I abikaasale Marie-Annele kuldroosi.
Püha Tool sõlmis 1834 konkordaadi Mõlema Sitsiilia kuningriigiga.
Gregorius XVI taunis 17. mail 1835 avaldatud entsüklikas "Commissum divinitus" 21. jaanuaril 1834 Aargau kantonis asuvas Badenis tunnustatud otsust, millega vabastati Šveitsi katoliiklased paavsti autoriteedi alt.
Püha Tool sõlmis 1841 konkordaadi Savoiaga.
Gregorius XVI kohustas 15. oktoobril 1844 Iiri vaimulikkonda hoiduma poliitilisest tegevusest.
Suhted Preisimaaga.
Gregorius XVI ajal jätkus Preisimaaga Pius VIII ajal alanud vaidlus katoliiklaste ja luterlaste segaabielude õigsuse üle. 27. märtsil 1832 ja 12. septembril 1834 kinnitas Gregorius XVI Pius VIII otsust selliste abielude kohta. Preisimaa võimud ei tunnustanud paavsti otsuseid, kuid Kölni peapiiskop Clemens August Droste zu Vischering otsustas paavsti otsuseid järgida ja arreteeriti 20. novembril 1837. 12. detsembril 1837 protesteeris paavst peapiiskopi vangistamise üle. 1838 järgis paavsti otsust Gniezno peapiiskop Martin von Dunin, kellele paavst avaldas 13. septembril 1838 tunnustust. Droste vabastati 1839 ja 1841 saavutati kokkulepe taoliste abielude sõlmimise osas. 1840 pidi paavsti nõudel sama probleemi pärast tagasi astuma Breslau piiskop Leopold von Sedlnitzki.
Suhted Hispaaniaga.
Gregorius XVI taunis Hispaania regendi Maria Cristina teostatud radikaalset religioonipoliitikat, mille järgi peatati 1835 Hispaanias ordude tegevus, konfiskeeriti preestrite tulud ja 22 piiskopkonnas ei määratud piiskoppe. Kirikureformi teostamiseks moodustatud komitee etteotsa määrati väga liberaalsete vaadetega preester. 1840 otsustati Hispaanias ametist tagandada kõik piiskopid.
Suhted Portugaliga.
Kui kuninganna Maria II taastas Portugalis oma võimu, saatis ta nuntsiuse Lissabonist minema ja katkestas diplomaatilised suhted Püha Tooliga. Portugalis tühistati kiriklikud privileegid, peatati ordude tegevus ja kuningas Miguel I poolt määratud piiskoppide jurisdiktsioon tunnistati kehtetuks. Kui Gregorius XVI protesteeris Maria II tegevuse vastu, rakendati Portugalis vaimulike vastu karmimaid meetmeid. Gregorius XVI saatis 1842 kuningannale kuldroosi. Paavst saatis 1843 laiali Lissaboni katedraali kapiitli.
Suhted Venemaa ja Poolaga.
Gregorius XVI taunis Venemaa karme meetmeid ruteenlaste represseerimisel, mille käigus küüditati 160 preestrit Siberisse, Minski basiliaani nunnad saadeti sunnitööle ja hulk piiskoppe vangistati. Kui Venemaa keiser Nikolai I külastas 1845 Roomat, protesteeris Gregorius XVI Venemaa võimude tegevuse vastu.
Osalt Vene võimude soovil ja edasise verevalamise vältimiseks 9. juunil 1832 avaldatud entsüklikas "Cum primum" mõistis Gregorius XVI hukka 1830–1831 toimunud poolakate ülestõusu ja kohustas poolakaid kuuletuma legitiimsele valitsejale – Vene võimule.
Sisepoliitiline tegevus Kirikuriigis.
Gregorius XVI keelustas Kirikuriigis raudteede ehitamise ja gaasilaternate kasutamise, kuid ta soosis aurulaevade kasutamist.
Mais 1831 otsustasid Austria, Preisimaa, Venemaa, Prantsusmaa ja Suurbritannia esindajad Roomas, et Kirikuriigis tuleb läbi viia olulised reformid. Gregorius XVI nõustus teostama mitmeid reforme, kuid ta ei soostunud esinduskogu valimisega ega aadlikest koosneva esinduskogu moodustamisega. 5. juulil, 5. oktoobril ja 21. novembril 1831 teostatud administratiivreformiga ja kohtureformiga moodustati kolm kohtuinstantsi. 1835 teostas Gregorius XVI rahareformi, mille järgi 1 skuudo võrdus 100 baiocchiga, 1 baiocchi võrdus 5 quattriniga.
Augustist oktoobrini 1841 tegi Gregorius XVI riigisisese visiidi, mille käigus ta külastas Umbriat, Loretot, Anconat, Fabrianot, Assisit, Viterbot ja Orvietot. 1843 toimusid Romagnas ja Umbrias mässud, kuhu kardinalid Luigi Vannicelli Casoni ja Francesco Saverio Massimo saadeti taastama korda. Septembris 1845 puhkes mäss Riminis.
Gregorius XVI ajal rajati Monte Catillo tunnel, et vältida Tivolis üleujutusi. Roomas rajati statistikabüroo. Tema ajal avati Roomas mitmed varjupaigad ja avalikud saunad.
1831. aasta ülestõus Kirikuriigis.
Gregorius XVI nägi natsionalismis ohtu katoliku kiriku ühtsusele ja Kirikuriigi iseseisvusele. Tal tuli aga oma ametiaja esimestest päevadest tegeleda ülestõusnud rahva meelsusega ja vabariigi väljakuulutamise ideega.
3. veebruaril 1831 vahistas Modena hertsog Francesco IV karbonaaride juhi Ciro Menotti koos kaaslastega, mille tõttu vallandus Reggios mäss ja hertsog pidi põgenema Mantovasse. Järgmisel päeval puhkes ülestõus Bolognas ja laienes seejärel kogu riigis. Kui Roomas suudeti kardinal Tommaso Bernetti otsustava tegevusega 12. veebruaril ülestõus ära hoida, siis Romagnasse saadetud kardinal Giovanni Antonio Benvenuti vangistati ülestõusnute poolt. Ülestõusu laienedes pöördus Gregorius XVI abipalvega Austria poole, mille väed tungisid 25. veebruaril Kirikuriiki, surusid ülestõusu 3. aprilliks maha ja tõmbusid 15. juulil 1831 Kirikuriigist välja.
Detsembris 1831 puhkes taas ülestõus. Kardinal Giuseppe Albani pöördus palvega Austria kindrali Josef Wenzel Radetzky poole, mille tulemusena ühinesid Austria väed paavsti üksustega Cesena juures ja sisenesid jaanuaris 1832 Bolognasse. Austria tegevus polnud meelepärane Prantsusmaale, mille väed tungisid Anconasse ja lahkusid sealt alles 1838.
Suhted kiriku institutsioonidega.
Gregorius XVI reorganiseeris Signatura gratiae.
Ta tunnustas 1844 Julie Billiarti rajatud Notre-Dame de Namuri Instituuti.&lt;ref&lt;http://www.newadvent.org/cathen/11128b.htm&lt;/ref&gt;
Ta tunnustas 17. detsembril 1841 Gaspar del Bufalo rajatud kongregatsiooni ("Congregatio Missionariorum Pretiosissimi Sanguinis," C.PP.S.).
Ta tunnustas 1845 desservante.
Ta tunnustas 20. detsembril 1838 Antonio Rosmini rajatud Halastuse Instituuti ("Institutum Charitatis," I.C.), millele ta andis ametliku tunnustuse 20. septembril 1839.
Ta tunnustas 18. veebruaril 1834 Jean-Baptiste Rauzani rajatud Halastuse Isade Seltsi (S.P.M.).
Ta tunnustas 1840 Pauline Marie Jaricot rajatud seltsi ("l’œuvre de la Propagation de la Foi").
Prantsusmaa kuningas Louis-Philippe I soovis jesuiitide keelustamist. Siseminister François Guizot saatis 1845 Rooma saadikuks Pellegrino Rossi, kuid paavst ei soostunud tema nõudmistega.
Ta tunnustas 29. aprillil 1836 Jean-Claude-Marie Colini rajatud mariste ("Societas Mariae," S.M.).
Ta rajas 1837 mauristide Prantsusmaa kongregatsiooni.
24. aprillil 1838 tunnustas ta Notre-Dame-des-Victoires vennaskonda.
16. jaanuaril 1835 tunnustas ta Rose-Virginie Pelletieri rajatud Angersi kongregatsiooni ("La Congrégation des Sœurs de Notre-Dame de Charité du Bon-Pasteur").
Ta tunnustas 2. oktoobril 1831 Jacques Hector Nicholas Joubert de la Muraille rajatud oblatisti providentsiaaliõdede kongregatsiooni.
Ta tunnustas 28. augustil 1841 Gabriel Taborini rajatud Püha Perekonna vendade kongregatsiooni (F.S.F.).
Ta tunnustas 27. septembril 1838 Louis Querbesi rajatud Püha Viatori kongregatsiooni ("Congregatio Clericorum Parochialium seu Catechistarum S. Viatoris," C.S.V.).
Ta tunnustas 10. jaanuaril 1845 ja 12. augustil 1845 Frédéric Ozanami rajatud Vincent de Pauli Seltsi (S.V.D.P.).
1838 kohtus ta xaveriaani vendade kongregatsiooni (X.B.S.S.) rajaja Theodore James Rykeniga.
Liturgilised otsused.
Gregorius XVI tunnustas 11. juulil 1835 noveenide palvetamist.
15. augustil 1837 pühitses ta sisse ikooni Rooma Santa Maria Maggiore katedraalis.
Ta sätestas septembris 1837 Gregorius Valgustaja püha tähistamise 1. oktoobril.
Ta andis 7. detsembril 1838 Pariisi peapiiskopkonnale õiguse tähistada Neitsi Maarja Pärispatuta Saamise Püha advendi teisel pühapäeval.
Ideoloogilised ja teoloogilised vaidlused.
15. augustil 1832 avaldatud entsüklikas "Mirari vos" mõistis Gregorius XVI hukka südametunnistusvabaduse, trükivabaduse ja kiriku eraldamise riigist.
Oktoobris 1831 andis ta audientsi teoloog Félicité Robert de Lamennais'le, kuid kui Lamennais taunis teoses "Paroles d'un croyant" paavsti entsüklikat "Mirari vos", mõistis Gregorius XVI tema arvamuse entsüklikas "Singulari nos" hukka.
Gregorius XVI taunis entsüklikas "Inter praecipuas" liberalismi, Londoni piibliseltsi ja New Yorgi kristlaste alliansi antikatoliiklikke hoiakuid.
Ta mõistis 26. septembril 1835 avaldatud kirjas "Dum acerbissima" filosoofiliste vaadetena hukka ratsionalismi ja fideismi.
Ta toetas vendade Allignolide teoloogilisi vaateid.
Ta mõistis 1843 hukka Michel Vingtrasi teose "La Miséricorde".
Kristlik eetika.
3. detsembril 1839 avaldatud kirjas "In supremo" mõistis Gregorius XVI hukka orjanduse ja orjakaubanduse, kui kristlase jaoks vääritu tegevuse.
Misjon ja uued piiskopkonnad.
12. novembril 1845 tunnustas Gregorius XVI kohaliku päritolu vaimulike kasutamist misjonitööl.
Kanoniseerimised.
Gregorius XVI kuulutas juulis 1843 austusväärseks ("venerabilis") Jean-Gabriel Perboyre.
Gregorius XVI kuulutas pühakuks 9 isikut.
Gregorius XVI kuulutas õndsaks 36 isikut
Kardinalide pühitsemised.
Gregorius XVI pühitses kardinaliks 75 isikut 26 konsistooriumil. Tema ajal sai kardinaliks hilisem paavst Pius IX. Lisaks itaallaste said kardinalideks 4 prantslast, 2 portugallast, 1 austerlane, 1 belglane ja 1 inglane. Seni polnud ükski paavst pidanud kardinalide pühitsemiseks nii arvukalt konsistooriume. Hiljem on veel rohkem konsistooriume pidanud Leo XIII. Gregorius XVI pühitses 35 kardinali in pectore, kuid jättis avaldamata 6 kardinali, keda ta pühitses in pectore.
Gregorius XVI rajas 8. juunil 1839 Santi Andrea e Gregorio al Monte Celio titulaarkiriku San Eusebio titulaarkiriku asemele. 25. novembril 1841 laiendas ta Sabina kardinalpiiskopi jurisdiktsiooni Farfa kloostri üle.
Tervis ja surm.
Gregorius XVI tervis halvenes roosi tagajärjel tekkinud tüsistuste tõttu 20. mail 1846, ta suri 1. juunil 1846 kell 9.45 hommikul ja maeti 6. juunil Rooma Peetri kirikusse.
Gregorius XVI kultuuriloos.
Gregorius XVI edendas Rooma foorumi ja katakombide uurimist. Tema ajal avastati apostel Pauluse matmiskoht. Vatikanis rajati etruski ja egiptuse muuseumid ning Lateraanis kristlaste muuseum.
Ta tunnustas 13. septembril 1833 Leuveni ülikooli taastamist.
Ta toetas tulekahju tagajärjel kannatada saanud Rooma San Paolo fuori la Mura basiilika ja Assisis asuva maavärina tagajärjel kannatada saanud Santa Maria degli Angioli basiilika taastamist. Ta toetas ka Colosseumi renoveerimist.
Ta külastas 1837 Iiri kolleegiumi Roomas ja sulges ajutiselt 1831 poliitiliste olude tõttu Tiberina akadeemia.
Ta asutas 31. oktoobril 1841 Püha Silvesteri ordeni.
Luigi Pichler tegi temast portree ja Luigi Amici püstitas tema hauamonumendi.
Sümboolika.
Gregorius XVI vapil on kujutatud jaanuaris 1831 ilmunud hele komeet.