Le Touquet-Paris-Plage

Le Touquet-Paris-Plage, ka lihtsalt Le Touquet, on vald Põhja-Prantsusmaal Pas-de-Calais' departemangus Étaplesi lähedal. Ametlikult elab seal 4213 (2021) inimest, kuid koos suvitajate ja turistidega kasvab rahvaarv kõrghooajal umbes 30 000-ni. La Manche'i Côte d'Opale'i rannikul Canche'i jõe estuaaris asuv vald on üks tuntumaid mereäärseid kuurorte Prantsusmaal.
Nime "Le Touquet" on kasutatud alates 18. sajandi keskpaigast, et tähistada neem, millele linn ehitati. Pariisi notar Alphonse Daloz ostis seejärel neemel maad, istutas metsa ja ehitas sinna väikese palee ning asutas 1882. aastal mereäärse kuurordi Paris-Plage. Kümme aastat hiljem nägi inglise ärimees John Whitley tulusat võimalust rajada kuurort (peamiselt) Inglise ja Prantsuse eliidile. Tema esimene ettevõtmine Mayville ebaõnnestus, kuna selle taga asuv ettevõte teatas pankrotist, kuid teisel katsel ostis Whitley ihaldatud maa ja käivitas külas ehitusbuumi. See kiire laienemine aitas kaasa sellele, et valitsus lõi 1912. aastal eraldi valla. Ehitati arvukalt prestiižseid hotelle ja oma õitsengu tippajal 1920. aastatel oli kuurordis Prantsusmaa suurim kasiino, Royal Picardy, üliluksuslik hotell, kus on mulliveebassein ja sadu villasid. Elaval linnal oli hea transpordiühendus tänu trammiliinile ja kitsarööpmelisele rongiliinile Étaplesi ning alates 1936. aastast spetsiaalsele lennujaamale. Ülemaailmne majanduskriis tekitas kuurordile mõningaid probleeme, kuid see jäi Briti kõrgklassi seas endiselt populaarseks. Teine maailmasõda aga ei säästnud asulat ja tõi kaasa hävingu, kuna sakslased paigaldasid 1944. aastal umbes 100 000 miini ja liitlased pommitasid kuurorti. Pärast Teist maailmasõda põgenes kõrgklass enamasti Côte d'Azuri ja vara ostsid üles heal järjel kohalikud.
Mitmed ainulaadsed villad meenutavad endiselt sõdadevahelise perioodi mereäärset arhitektuuri, isegi kui suurem osa sellest Teise maailmasõja ajal hävitamise tõttu kadus. Ajaloomälestisena on vallas kaitse all 21 hoonet. Le Touquet'l on ka ulatuslik looduspärandi kaitse oma luidete ja Canche'i estuaari ainulaadse looduse tõttu. See koos selle algse loomisega kõrgema klassi kuurordina, mida see mingil määral on siiani, aitab kaasa püsivalt kõrgetele kohtadele elukvaliteedi edetabelis. Tänapäeval on suurem osa selle alalisest elanikkonnast pensionil. President Emmanuel Macroni abikaasa Brigitte päris linnas villa, mistõttu veedab presidendipaar sageli aega Le Touquet's ja hääletab seal.
Nimi.
Touquet.
Sõna "Touquet" tähenduse kohta on kaks teooriat. Levinud seletus on see, et nimi tuleneb vanaprantsuse sõnast "touquet", mis tähendab "kõverat" või "nurka". Édouard Lévêque kirjutab, et kui keskajal asus maja ümber nurga, siis inimesed ütlesid, et see asub "al touquet del rue" ehk tänapäeva prantsuse keeles "au tournant de la rue". Seda loogikat rakendati selle piirkonna puhul, sest praegune Le Touquet' idapoolseim osa ja Trépiedi küla olid seal, kus maa lõppes. Kallas oli neeme ("nurga") kujul, mida piirasid põhjas Canche'i jõgi ja läänes La Manche. See tõlgendus leidis toetust flaami keeleteadlaste poolt, kes analüüsisid Põhja-Prantsusmaa ranniku nimesid. Tegelikult on Le Touquet' hollandi nimi "Het Hoekske" ('nurk'). Selle järeldusega nõustus ka kohaliku teadusakadeemia 1982. aasta väljaanne Le Touquet'st. Akadeemia lisas, et võib-olla tuli neeme nimi sellest, et see asub Picardie äärealal.
Teise versiooni järgi on Touquet' nimi seotud sõnadega "mets" ja "puit". Auguste Longnon viitab sellele, et kohanimedel nagu Le Touchet, võib olla side Le Touquet'ga. Kui see on tõsi, tuleneb Le Touquet' nimi sõnast, mis tähendab dekoratiivpuitu. Albert Dauzat ja Charles Rostaing kinnitasid samuti seda hüpoteesi. Nende väljapakutud toponüümi areng algab La Touche'ist ("Tochia" 13. sajandil) ja Les Touches'ist ("Tuschiae" 14. sajandil). Seejärel juhtus kaks sammu: esiteks lisati järelliide "-ittum", millest sai järk-järgult "-et"; pärast seda muutus [ʃ]-heli [k]-heliks, mis on tavaline üleminek Normandias ja Picardies. Nende arvates tuleneb see sõna lõppkokkuvõttes ladinaeelsest vormist, mis tähendab salu või puiduvaru.
Nime Touquet on selle piirkonna kohta esmamainitud 18. sajandil. César-François Cassini kaardil tunnistatakse piirkonda kui Pointe du Touquet ('Le Touquet' neem'). Jacques-Nicolas Bellini 1764. aasta kaart näitas, et Canche'i jõe madaliku nimi oli Banc du Touquet ('Le Touquet' liivavall'). Kümme aastat hiljem identifitseeriti naabruses asuv Cucq kui "Toucquet les Mauvaises Femmes" ('Toucquet' halvad naised').
Paris-Plage.
Kuigi nime "Touquet" päritolu pole täpselt teada, on "Paris-Plage" osa kergesti jälgitav. 29. aprillil 1882 lõi Alphonse Daloz neeme piirkonnas esimese allüksuse ja nimetas selle Paris-Plage'iks, järgides Le Figaro peatoimetaja Hippolyte de Villemessanti nõuandeid. 1874. aastal kirjutas Villemessant kirja, milles tunnustas tollal tühjaks jäänud Touquet' ranna omadusi. Ta kirjeldas seda kui "ilusamat kui Trouville'i oma" ja soovis teha sellest "Põhja-Arcachoni". Mõlemad linnad on tuntud mereäärsed kuurordid. Tema arvates lahendaks Le Touquet Pariisis elavate inimeste jaoks "Mereäärne-Pariis ("Paris-Plage") probleemi" ehk teisisõnu, et sellest saaks rannakuurorti otsivate pariislaste valikkoht. Prantsusmaa valitsus tunnustas seda nime 1892. aastal peaminister Émile Loubet' ja siseministri korraldusega. 28. märtsi 1912. aasta seadus, mis eraldas Paris-Plage'i Cucq'ist omaette vallaks, tunnistas selle olemasolu veelgi.
See nimeosa jäi tavalises kõnes kasutusest välja, kuid see oli kaubamärgivaidluse objektiks Pariisiga. Prantsusmaa pealinn otsustas käivitada Seine'i jõe tehisrandade programmi "Paris-Plages" (toona "Paris-Plage"), märgistas selle nime, ja nõudis seejärel, et Le Touquet lõpetaks Pariisi-Plage'i osa kasutamise ärilistel eesmärkidel. Le Touquet vastas järgmisel aastal oma kaubamärgiavaldusega. 2008. aasta jaanuaris leppis Pariis Le Touquet'ga, võimaldades viimasel säilitada oma nime teise osa muutmata kujul.
Ajalugu.
Enne 1837. aastat.
Varaseimad jäljed inimeste olemasolust Le Touquet' ümbruses on hinnanguliselt 240 000 aastat tagasi, mis põhinevad nomaadide jäetud kivitööriistade vanusel tänapäeva Étaples'i lähedal. Need inimeste esivanemad kippusid elama La Manche'i ranniku lähedal või Authie ja Canche'i orgudes. Põllumajandus jõudis piirkonda umbes 5. aastatuhandel eKr. Umbes 2000. aastaks eKr oli Canche Briti saarte kauplejate jaoks väljakujunenud marsruut, et minna mandri sügavusse, mida kinnitavad arvukad arheoloogilised leiud estuaaril.
Märkimisväärne Frangi kaubanduspunkt ("emporium") Quentovic tekkis varakeskajal. Esialgu spekuleeriti, et sadam asus mere ääres, Étaplesi või Le Touquet' lähedal (näiteks väitis Lévêque, et see asus praegusest Saint-Josse külast põhja pool), kuid 1970. ja 1980. aastate väljakaevamised La Calotterie lähedal tõestasid, et see hüpotees on ebatõenäoline. Praeguse Le Touquet' asukoht oli La Manche'i ääres, kuid setted kuhjusid sajandite jooksul ja nihutasid ranniku läände. Alates 1168. aastast omas Dommartini Püha Josse klooster territooriume Trépiedi lähedal ja kuni mereni, mida kinnitasid 1203. ja 1624. aasta ürikud. Trépied oli nii kalapüügiküla kui ka parvejaam Canche'i ületamiseks. Prantsuse kuninga poolt välja antud patendikirjad pakkusid luidele nende stabiliseerimiseks rannarohu istutamist.
1791. aastal, Prantsuse revolutsiooni ajal, Püha Josse klooster võõrandati ja selle maad natsionaliseeriti. Seejärel üritas valitsus maad maha müüa, kuid Le Touquet' valdused olid väheväärtuslikud, nii et kui kohalik kohtunik 1827. aastal maa väärtust hindas, leidis ta, et see on endiselt riigi omand. Pärast küsitlust pakkus valitsus müüa 1500 ha 60 ha järelmaksuga, kuid esimest pakkumist tuli oodata 1836. aastani. Tol aastal nõustus Belgiast pärit ostja Doms ostma kokku 1600 ha maad 80 000 frangi eest (2022. aastal umbes 252 000 eurot), kuid müük tühistati, kuna ta ei tasunud lubatud summat. Teisel katsel leidis valitsus kaks uut ostjat, Alphonse Dalozi ja kellegi härra Alyoni, kes nõustusid ostma sama maa 150 000 frangi eest (2022. aastal umbes 505 000 eurot). Tehing sõlmiti 25. aprillil 1837.
Ettevalmistus kinnisvarabuumiks.
Algul proovisid Daloz ja Alyon seal tegelda loomakasvatusega. Nad kasvatasid lühikest aega veiseid ja lambaid, kuid ettevõte ei olnud kasumlik, nii et aasta pärast müüs Alyon suurema osa oma maast Dalozile ning Marionile ja de Naurois'le. Need kaks uut kaasomanikku hakkasid kasvatama rukist, maapirni ja kartulit ning lõid uue piiritusetehase, kuid jäid endiselt kahjumisse. Nii hülgas Alyon 1847. aastal piirkonna, samal ajal kui Marion ja de Naurois loovutasid oma krundid 1850. ja 1855. aastal vastavalt Dalozile või tema õemehele hr Rigaud'le.
Daloz ja Rigaud otsustasid, et põllumajanduslik kasutamine ei ole nende maale kasulik. Nad stabiliseerisid luiteid rannarohuga ja otsustasid hoopis metsa istutada. 1780. aastatel tegi Nicolas Brémontier Gironde'is just seda samal eesmärgil ja tema metsast sai tänase suure Landes'i metsa eelkäija. Tõenäoliselt ammutas Daloz sellest katsest inspiratsiooni. 1860./61. aasta karm talv hävitas istikud, mistõttu pidid kaks omanikku puud uuesti istutama. Daloz soovis tõsiselt maa omandiõigust säilitada, nii et 1864. aastal ehitas ta väikese palee. Ta nägi ka palju vaeva metsaga, kuid harrastusmetsakasvatajana tegi ta mõningaid vigu, näiteks ei harvendanud ta oma metsa hästi või piisavalt sageli või nõudis, et ei puututaks ühtegi tema "ilusat puud", olenemata nende seisukorrast. Sellegipoolest pälvisid Dalozi jõupingutused 1875. aasta brošüüris kohaliku agronoomi märkimisväärset kiitust. Umbes samal ajal külaskäigul olnud Le Figaro peatoimetaja Hippolyte de Villemessantile avaldas see ka muljet ja ta lõi tulevase arengu jaoks nime "Paris-Plage", eriti tänu oma üsna arenenud taristule. 1847. aastal ühendati lähedalasuv Étaples Pariisiga raudteega. Kaheksa aastat enne seda ehitati Touquet' neemele semafor ja 1852. aastal pühitseti sisse kaks tuletorni, et vältida laevahukke Le Touquet' neeme lähedal asuvatel reetlikel madalikel.
Villemessant võttis kokku mõned sõbrad ja pakkus, et ostab maatüki Dalozilt väga suure summa eest, kuid Villemessanti haiguse ja sellele järgnenud surma tõttu see plaan ei teostunud. Seejärel pöördus Dalozi poole endine notar Billiet, et osta arenduse eesmärgil 3 ha maad hinnaga 35 000 franki hektari eest (2022. aastal umbes 124 000 eurot), kuid siis taganes maade omanik viimasel hetkel, kuna ta keeldus notaribüroos loovutamist kinnitamast. Daloz otsustas ala ise arendada.
Paris-Plage'i algus.
1880. aastal võttis Daloz ühendust kohaliku maamõõtja Raymond Lensiga, kes seejärel tegi esimese alajaotuse esialgse kavandi. Ehitus lõpetati 22. märtsil 1882 ja esimesed krundid avati 9. aprillil. Huvi piirkonna vastu tekkis väga kiiresti. Juba 1884. aastal käivitas Boulogne'i ettevõtja regulaarse hobubussiühenduse Étaples'ist Paris-Plage'i. Samuti 1884. aastal rajati Le Touquet'sse esimene hotell Hôtel Saint-Georges, kuid sellest sai lihtne villa, kuna 1887. aastal avati kuurordi esimene suur hotell Le Grand-Hôtel. Vahepeal ilmus 1886. aastal kogukonna ajaleht Paris-Plage.
Paris-Plage'i algusaastatel kasutas Dalozide perekond (Alphonse Daloz suri 1885. aastal) uue asunduse üle täielikku politseivõimu, kuid Cucqi vald muutus järk-järgult oma elus aktiivsemaks, korraldades 1886. aastal esimese kuulamise Paris-Plage'i kohta. Viis aastat hiljem saadeti Paris-Plage'i "garde champêtre", jättes seega asutajate perekonna kõrvale. Taristurindel avati 1888. aastal asulasse viiv makadamtee ja 1900. aastal ehitati kitsarööpmeline trammiliin Étaples'ist. Halduslikult loodi 1889. ja 1894. aastal asunduse asjade korraldamiseks ja nende lünkade täitmiseks, kuhu riigihaldus veel ei jõudnud, kohalik maaomanike komitee ja teedekomisjon. Küla laienes üsna kiiresti: 1894. aastal oli selles 163 hoonet; 1902. aasta lõpuks oli neid 355. Sinna kuulusid muuhulgas kolm hotelli, seitse restorani ja kohvikut, kaks apteeki, kaks kohalikku leiba tootvat pagariäri, kolm lihunikku, alkoholipood, juuksurisalong, fotostuudio, kaks raamatupoodi, kaks söeladu, avalik saun, kool ja kirik. 1897. aastaks sai Le Touquet oma esimese kasiino, Casino de la Plage. Enamik algseid elanikke pärines Amiensist, hiljem järgnesid Pas-de-Calais' ja naaberdepartemangude elanikud.
Inglise investor John Whitley võttis kasvu teadmiseks ja nägi arendajana ärivõimalust. Uus kuurort, mille ta nimetas Mayville'iks, oli kavandatud jõukate inglaste ja prantslaste "kohtumispaigaks", mis keskendub spordile, kuid teenindas rohkem Briti eliiti. Idee luksuskuurordist ei olnud iseenesest uus: Dieppe ja eriti Deauville (Trouville'i kõrval), mõlemad Normandias, arenesid juba üsna sarnaselt. Kuurordi idee polnud ka brittide jaoks uudne, sest Boulogne oli Ühendkuningriigis juba üle 50 aasta väljakujunenud kontaktpunkt. Whitley idee oli aga need kaks mõistet ühte kohta ühendada.
Dalozid olid Whitley väljaostupakkumisele vastuvõtlikud, kuid ülejäänud 1200 ha suuruse krundi hind oli Inglise investori jaoks liiga kõrge, mistõttu otsustas ta osta väiksema maatüki (3 km pikk ja 500 m lai) asulast lõuna pool. Pariisi Ooperi ja Casino de Monte-Carlo arhitekt Charles Garnier pakkus välja luksushotellide ja laia valiku spordirajatiste ehitamist. Teine eelis oleks selle asukoht poolel teel Londoni ja Pariisi vahel, nagu reklaamides rõhutati, kuid Mayville ei realiseerunud kunagi. Kohalikud elanikud olid ehitamise vastu, kuna arvasid, et uusarendus marginaliseerib Paris-Plage'i ja ehitab raudteejaama liiga kaugele. Nad kartsid ka seda, et selle taga on väliskapital. 1898. aastal halvenesid Prantsusmaa ja Ühendkuningriigi suhted Fashoda intsidendi tõttu, mistõttu tundus, et riikide aristokraatide sõbralike kohtumiste kontseptsioon on kaotanud oma tähtsuse. Nii kuulutas kuurorti haldama pidanud Compagnie de Mayville Limited välja pankroti.
Dalozid teatasid 1900. aasta augustis kavatsusest müüa oma mõis 2,6 miljoni frangi eest (2022. aastal umbes 11 151 000 eurot), mis hõlmaks palee koos selle ümbrusega ja umbes 1120 ha veel müümata maad, kuid polnud kedagi, kes ostaks. Seejärel langetasid nad hinda 1,3 miljonile frangile (2022. aastal umbes 5 810 000 eurole) ja seejärel 900 000 frangile (2022. aastal umbes 4 065 000 eurole), tulutult. Kuid pärast seda, kui nad pakkusid oma kinnisvara 600 000 frangi eest, algas pakkumissõda, mille võitis Whitley, pakkudes 16. detsembril 1902 oksjonil 870 500 franki (umbes 3 932 000 eurot 2022. aastal). Whitleyl nappis raha ja tšekk, mille ta notarile andis, oleks olnud kehtetu. Kuid kuna see toimus laupäeval, oli Whitleyl kaks päeva aega raha leida, mida ta tegi Allen Stonehami investeeringuga. Tšekk sai kehtivaks ja seega sai Whitley maa, mille ta võõrandas Syndicate of Touquet Ltd-le, kes oli küla arengus järgmistel aastakümnetel domineeriv jõud.
Tippaastad (1902–1940).
Kaks Inglise investorit asusid oma luksusliku spordikuurordi loomise plaane kiiresti ellu viima. Aastatel 1903–1906 määrati Paris-Plage'i spordidirektoriks Pierre de Coubertin, nüüdisaegsete olümpiamängude asutaja. Oma ametiajal avas ta kogukonna spordikeskuse ("champ des sports"), kus oli jooksu- ja rattarada, krossijooksurada ning rajatised vehklemiseks ja murutenniseks. 1904. aastal avati hobuste võiduajamiste rada ja 1905. aastal toimus seal esimene rahvusvaheline võistlus. Veel 1904. aastal avas peaminister Arthur Balfour esimese golfiväljaku; sel aastal peeti 28 osalejaga ka esimene autode võidusõit Le Touquet’sse –1 autod olid tol ajal veel suhteliselt uus leiutis. 1911. aastaks nägi Paris-Plage oma randades ringi sõitmas esimesi maismaapurjetajaid ja aasta hiljem peeti Canche'i estuaaris mootorpaatide võidusõit. Rääkimata muudest spordialadest, nagu kriket, vibusport ja hurtade võiduajamine.
Kõigi suurte plaanide puhul, mida Stoneham ja Whitley ette nägid, vähendas nende ambitsioone mõnevõrra Prantsuse maastikuarhitekti Henry Martinet' kaasamine. Ta vähendas kuurordi suurust, et see tooks rohkem kasumit; loobuti suurest raudteejaama projektist, nagu ka metsas laiali pillutatud ülisuurte villade plaanidest. 1905. aastal käivitas Le Touquet oma veejaotusteenuse (veel töötav) maa-alusest allikast, mis asub Étaples'ist umbes 1,5 km põhja pool, kuid mineraalspaa rajamise plaanid tuli Esimese maailmasõja tõttu edasi lükata ja seejärel neist loobuti. See tähendab, et luksuskuurort arenes endiselt kiiresti. Näiteks Pariisi-Plage'i üks tipphotelle The Atlantic avas uksed 1904. aastal, millele järgnes 1908. aastal Golf Hotel. 1903. aastal muudeti vana Dalozi villa kontserdisaaliks ja sellest sai kümme aastat hiljem Casino de la Forêt. Sealses kasiinos mängitakse siiani hasartmänge, selle asutuse nüüdisaegne nimi on Casino Barrière. Kesklinnas avati 1909. aastal kitsarööpmeline trammiliin ning järgmisel aastal avati golfiklubi kliente teenindav siseliin. Tunnustades kuurordi kiiret arengut, moodustati 1912. aasta seadusega Cucqi valla osast Le Touquet-Paris-Plage'i vald.
Esimese maailmasõja puhkemine 1914. aasta juulis muutis Le Touquet' mereäärsest kuurordist garnisoniks. Valda asus elama 6000 läänerinde eest põgenenud Belgia põgenikku, Ieperi linnavalitsus kolis Le Touquet'sse, tühjaks jäänud hotellidest said aga liitlasvägede sõjaväehaiglad, mille kogumahutavus oli 3400 voodikohta. Mõned sealsed psühhiaatrid aitasid kaasa posttraumaatilise stressihäire varajases uurimistöös, mida tõendab tõsiasi, et Charles Samuel Myers kasutas 1915. aastal esimesena teaduskirjanduses terminit "mürsušokk", kui ta avaldas juhtumiuuringu kolme sõduri kohta, keda ta Le Touquet' kasiinos ravis. Lähedalasuvas Étaples'is oli tohutu sõjaväelaager sõdurite väljaõpetamiseks ja rindele saatmiseks. Kuigi värvatud sõdurid võisid garnisoni loal sellesse linna minna, lubati palju ahvatlevamasse Le Touquet'sse vaid ohvitsere, et madalama auastmega ei rikuks sealset vaba aja veetmist. Canche'i sillal oli Briti sõjaväepolitsei ("punamütsikeste")kontrollpunkt, et madala sõjaväelise auastmega inimesed eemale tõrjuda, kuid paljud sõdurid leidsid mõõna ajal tee Le Touquet'sse ja kasutasid salaja selle rajatisi. Kui 1917. aasta septembris tabati Uus-Meremaa sõdur Le Touquet'st Canche'i ületamas ja teda ähvardati karmi karistusega, mässas enam kui 1000 Étaples'is paiknevat sõdurit, kellest enamik oli pärit Austraalia ja Uus-Meremaa armeekorpusest. Kaudsel moel, julgustasid Briti sõdurite Le Touquet's sõjaaegsetest vigastustest taastudes nähtud rajatised neid pärast sõja lõppu sinna tagasi pöörduma.
1920. aastad olid asula õitsengu tippaeg. Jõulised ehitustööd jätkusid ja kulmineerusid asula suurimate hotellide ehitamisega, Hotel Westminster (1924) ja Hotel Royal Picardy (1929). 500-toaline Royal Picardy oli tänapäevaste arvustuste kohaselt "maailma suurim ja luksuslikum hotell" ning sellel oli mulliveega bassein. Vahepeal 1925. aastal avati uus hobuste võiduajamiste rada. 1927. aastal avas uksed uus postkontorihoone, mis sarnanes arhitektuuriliselt seal varem seisnud kirikuga. Neli aastat hiljem ehitas vald ranna äärde uue basseini, kus oli palju võimalusi ja neli trampliini. Kuigi Le Touquet oli suhteliselt väike vald, oli see nii rikas, et see kattis kõik uue suurejoonelise uusrenessanss-stiilis raekoja (avati samuti 1931. aastal) ehitamise kulud ainuüksi üheaastasest hasartmängumaksu tulust. See sai võimalikuks tänu sellele, et 1927. ja 1928. aastal oli Le Touquet's tuludelt Prantsusmaa suurim kasiino (45 ja 58 miljonit franki ehk vastavalt u. 31 ja 40 miljonit eurot 2022. aasta väärtustes). Kuni 90% kuurordi klientidest olid britid, enamik neist kõrgklassist.
Ülemaailmne majanduskriis andis Le Touquet' varandusele hoobi. Kiire rahvastiku kasv, mis määras õitseva asustuse alates 1902. aasta Whitley ja Stonehami kokkuleppest, peatus. Huvi kinnisvara vastu kahanes, uutest projektidest ja laiendustest loobuti ning kasiinode tulud ei jõudnud kunagi tagasi kriisieelsele tasemele. Vaatamata sellele aeglustumisele läks Le Touquet'l siiski suhteliselt hästi, kuna Le Touquet' turistid olid need, keda ülemaailmne majanduskriis eriti ei mõjutanud ja kuulusid kaasaegsete A-nimekirja kuulsuste hulka, nagu Noël Coward, Walesi prints (tulevane Edward VIII) ja India maharadžad. Briti kirjanik Ian Fleming oli sõjaeelses Le Touquet's sage külaline. Jeremy Black ja Oliver Buckton viitavad seega sellele, et Royale-les-Eaux, "James Bondi" frantsiisi väljamõeldud linn, mida romaanide mõnes lõigus näidatakse Le Touqueti lähedal, põhineb tegelikult sellel.
Teatav elavnemine laiemale piirkonnale tuli koos vaba aja veetmise demokratiseerimisega, kuna 1936. aastal tagati Matignoni kokkulepetega õigus kahenädalasele tasulisele puhkusele, kuid Le Touquet jäi sisuliselt kõrgema klassi Briti kuurordiks. 1930. aastate peamised investeeringud olid kesklinna turupaviljon (1932) ja rahvusvaheline lennujaam, mis alates selle avamisest 1936. aastal on teenindanud peamiselt Briti kliente.
Sõjaaegne hävitamine.
Teine maailmasõda algas 1. septembril 1939 sissetungiga Poolasse ja Le Touquet sai taas sõjaväe sanitaartsooniks. Linn jäi prantslaste kontrolli alla väga lühikeseks ajaks, kuna Saksamaa alustas 10. mail 1940 sissetungi Prantsusmaale. Le Touquet' lennuväljal paiknenud kuninglike õhujõudude eskadrill hävines ja 15. maiks hakkasid kuurordi elanikud põgenema. Kuus päeva hiljem sisenesid linnapea kabinetti kaks Saksa ohvitseri ja võtsid valitsuse üle. Mereäärse kuurordi olemuslik sõjaline väärtus oli väike, kuid natsisõdurid kehtestasid kiiresti sõjaväe okupatsioonitingimused: liikumiskeeld algas kell 21:00, kõik välismaalastest mehed pidid iga päev raekojale aru andma ja sakslased käsutasid mis tahes kinnisvara ja sõidukeid, mida nad sobivaks pidasid, ilma seaduslike omanike vastupanuta. 21. juulil andsid sakslased käsu interneerida kõik alla 60-aastased vaenlase meessoost elanikud (sisuliselt britid). Nende hulka kuulus ka kirjanik P. G. Wodehouse, kes oli elanud Le Touquet's alates 1934. aastast. Gestapo arreteeris 1942. aasta mais Le Touquet' kauaaegse linnapea ja hilisema senaatori Jules Pouget, kuna ta oli "sakslaste vaenlane".
Le Touquet’st sai taas "de facto" sõjaväegarnison. Juba 1940. aasta juunis okupeerisid 40 000 Wehrmachti sõdurit linna operatsiooni Merelõvi ootuses, kuid sissetungi Suurbritanniasse ei toimunudki. Siiski asutasid Saksa relvajõud linnas oma kohaliku peakorteri, nagu ka Nationalsozialistisches Kraftfahrkorps ja Organisation Todt. Le Touquet'sse majutati Atlandi valli ehitamiseks palju Belgia, Hollandi ja Taani töötajaid. Selle kindluse tööde tulemusena eraldati linn merest 2,5 m kõrguse raudbetoonmüüriga, mis ulatus Canche'i estuaarist kuni Atlantic Hotel asula lõunapoolses otsas; kõigi hoonete kaks alumist korrust müüriti kinni ning teatud hooned, näiteks basseini lähedal asuv baar, lammutati. 1944. aastaks oli rand täis tšehhi siile, lõhkeainetega varustatud rommeli spargleid, belgia väravaid ja tuhandeid maamiine; naabruses asuv Rue de Paris, sõjaeelse Le Touquet' peamine äritänav, oli lõhkekehade paljususe tõttu samuti üliohtlik. Tsiviilelu piirati tugevalt: sõjavägi keelas piirkonnas kalapüügi, keelati juurdepääs randa ja kehtestati toidunormatiiv.
Liitlastel oli piirkonnaga seoses ka mõningaid sõjalisi plaane. 1943. aastal käivitasid nad operatsiooni Starkey, mis oli näidisdessant Boulogne'i ja Le Touquet' läheduses, kuid see ei saavutanud seatud eesmärki suunata Saksa sõdurid teistelt rinnetelt Põhja-Prantsusmaale. Teine diversioon vahetult enne Normandia dessanti, tuntud kui operatsioon Glimmer, tekitas linnale katastroofilisi tagajärgi. 1944. aasta juunis visati Le Touquet'le üle 2000 pommi ja pommirünnakutes sai surma vähemalt 51 inimest, sealhulgas linnapea Jules Pentier, samuti teadmata arv Organisation Todti töötajaid. Laste seas ohvreid ei olnud, sest nad evakueeriti 1944. aasta veebruaris linnast mõnevõrra turvalisemasse Mayenne'i piirkonda. Pommirünnakud panid linnaelanikud elu eest põgenema: kui 4. juunil oli inimesi alles 1300, siis 9. juunil kahanes see arv 350-ni ja 13. juunil vaid viieni (kolm sandarmit ja kaks majakavahti). Saksamaa kaitsevõime hõrenes suve jooksul, kui liitlasväed Põhja-Prantsusmaal edasi liikusid, kuni Wehrmacht linna 4. septembril lõpuks maha jättis, kuid mitte enne seda, kui õhkis kaks 1852. aastast pärit tuletorni ja silla Étaples'is üle Canche'i. Kanada armee vabastas Le Touquet' samal päeval.
Tagajärjed kuurordile olid dramaatilised. Sakslased lammutasid Atlantic Hotel 1943. aastal ehitusmaterjalide pärast. Pommirünnakute käigus hävisid Golf Hotel ja Hôtel des Anglais parandamatult, samas kui Royal Picardy, Grand-Hôtel ja Hotel Hermitage said tugevalt kannatada ning lakkasid lõpuks hotellid olemast. Kõiki villasid käsutasid okupatsiooniajal sakslased, kes põhjustasid paljudes neist kaotusi ja paljud teised kannatasid liitlaste pommitamise all. Le Touquet'sse jäetud lõhkekehade arvu kohta on erinevaid hinnanguid vahemikus 92 745–106 745 ja kuni 137 950, kuid kõik nõustuvad, et Le Touquet’st sai Prantsusmaa enim mineeritud linn.
Sõjajärgne ülesehitustöö.
Esimesed sõjajärgsed aastad olid pühendatud ülesehitusele ja demineerimisele. 1945. aasta nelipühadeks avanes Le Touquet' rand külastajatele, esimene Põhja-Prantsusmaal, kuid demineerimisel oli oma hind. 3 aasta jooksul pärast vabastamist sai linna demineerimisel surma 78 inimest ja vigastada 155 inimest. Paljud sõjaeelsed luksushooned hävisid. Seitsmest "hors-classe" hotellist (vt ülalolevaid pilte) on Hotel Westminster ainus sõjaeelne luksushotell, mis veel eksisteerib (taasavati 1946. aastal). Algsed kaks tuletorni lasti õhku, nii et vald käskis luua koopia, mis avati 1951. aastal.
Sõjajärgne Le Touquet koges turismis dramaatilist nihet. Kui enne sõda oli Le Touquet kõrgklassi kuurort, kus britid olid ülekaalukalt kohal, siis 1965. aastaks näitas uuring, et inglasi oli vaid 11% kõigist külastajatest ja nende hulgas ei olnud mitte ühtegi omanikku - enamus külastajatest (59%) olid Pas-de-Calais' või Nordi departemangudest ja neljandik tuli Suur-Pariisi piirkonnast. Põhjus oli selles, et pärast sõda müüsid inglased enamiku oma majadest maha, sealhulgas paljud neist, kes kaotasid pärast sõda kõrgema klassi staatuse; pariislased, kes moodustasid suure osa ülejäänud sõjaeelsetest omanikest, loobusid samuti Le Touquet' kinnisvarast. Need majad leidsid innukaid ostjaid kohalike seast, peamiselt suhteliselt heal järjel juristid, arstid ja ettevõtete juhid piirkonna väikelinnadest. Le Touquet oli keskvalitsuse jaoks, kes keskendus hoopis Côte d'Azuri palju soojematele ja päikeselisematele kuurortidele, madala turismiarenduse prioriteediga. Kuna selles piirkonnas oli juba olnud märkimisväärne eliit ja see muutus parema transpordiga ligipääsetavamaks, valis kõrgseltskond üha enam oma puhkuse veetmise Vahemere rannikul, mitte La Manche'i ääres. Seetõttu muutus Le Touquet, mis oli teiste põhjapoolsete rannalinnadega võrreldes endiselt suhteliselt edukas, pigem piirkondlikuks huvipunktiks kui riiklikuks või rahvusvaheliseks vaatamisväärsuseks. Sõjaeelsete turismitrendide kaja jäi Hotel Westminsterisse (ja vähemal määral kolme- ja neljatärnihotellidesse), mille klientideks olid endiselt lennukiga saabuvad rikkad britid.
Vastuseks turu survele asendati suhteliselt väikesed ennesõjaaegsed villad (millest enamik ehitati ümber) mere kaldal kõrguvate kortermajadega. 1961. aastal ehitati esimene suuremahuline üheksakorruseline ja 20 korteriga elamu; järgnes veel mitu. 2004. aasta aruanne oli sellise arengu suhtes väga kriitiline, öeldes, et see põhjustas mereääre "denatureerimise" ja nägi välja nagu "hiiglaslik parkla". Kokku on 2020. aastaks vaid 16% praegu eksisteerivatest elamutest ehitatud enne 1945. aastat.
Samal ajal nägi linn Léonce Deprezi uue juhtimise all kuurordi jaoks uut strateegiat, mis pidi muutma Le Touqueti "aastaringseks kuurordiks". 1974. aastal avas Le Touquet kinnise õhuga talassoteraapia instituudi. Enduro mootorrataste võidusõit, mida tänapäeval tuntakse Enduropale nime all, peeti esimest korda 1975. aasta veebruaris 286 osalejaga. Sügiseks käivitati antiikesemete vanakraamiturg. Vahepeal avati Royal Picardy, mille rekonstrueerimist ei peetud teostatavaks, territooriumil hotellindusega seotud ametikool ("lycée hotelier"). See 1972. aasta hoone ehitati meenutama männikäbi. 1970. aastatel ostis Le Touquet ka palju kinnisvara, sealhulgas hobuste võiduajamiste rada, tenniseväljakuid, kasiinosid ja kontserdisaali.
Uus tõuge linna arengule tuli 1980. aastate lõpus ja 1990. aastate alguses Eurotunneli rajamisega. Prantsuse kiirteede võrk (Autoroute A16) jõudis asulasse 1994. aastal, mis võimaldas pariislastel hõlpsasti randadele pääseda. Inglased aga hakkasid järjest enam Prantsusmaal ostureisidel käima, kuna valuutakursid olid soodsad, kuid nende osa majade omandis jäi madalaks. Valda asustasid üha enam pensionärid, kes moodustavad 2014. aasta seisuga üle poole Le Touquet' elanikkonnast.
Geograafia.
Le Touquet on surutud Canche'i jõe estuaari vasaku (edela-) kalda ja La Manche'i ranniku vahele, Põhja-Prantsusmaal Pas-de-Calais' departemangu lääneosas. See asub rannikupiirkonnas, mida sageli kutsutakse Côte d'Opale (Opaalrannik), nimi, mis kutsub esile loojuva päikese sillerdavaid peegeldusi merel. Le Touquet asub ka Marquenterre’i-nimelise loodusliku piirkonna põhjaosas. Teisel pool Canche'i estuaari asub Étaples, kohalik transpordisõlm ja lähim raudteejaam. Le Touquet' teine naaber on Cucqi vald, millele linn enne 1912. aastat kuulus. Sellesse valda kuulub teine kuurort, Stella-Plage, mis asub otse Le Touquet'st lõuna pool. Märkimisväärsed linnad läheduses on Boulogne-sur-Mer (38 km põhja pool) ja Calais (70 km samas suunas). Suurematest linnadest asub Lille 140 km idas ja Pariis 240 km lõuna pool.
Maastik.
Le Touquet on saanud kasu soodsatest luidete tekketingimustest ja setete kogunemisest Canche'ist edelakaldale, kus see asub (erinevalt vastaskaldast, mis on taandumas). Peamine maa kogunemise vektor on tänapäeval Banc du Pilori, Pointe du Touquet'st põhja pool asuv madalik. See kuhjumine võib mõnikord põhjustada probleeme, kuna muudab estuaari madalaks ja sunnib jõge looklema, mis võib seada ohtu Étaples'i sadama ja Le Touquet' väikesadama äritegevuse, kui see jätta reguleerimata.
Atlandi ookeani ranniku rand, mis ulatub enam kui 12 km põhjast lõunasse, on peaaegu täielikult kaetud mitusada meetrit sisemaale ulatuvate luidetega. Côte d'Opale'il on nende tekkeks head tingimused: tuuled puhuvad valdavalt läänest otse rannikule, rannad ja estuaari põhi on peenest liivast ning psammofiilsed taimed on valmis alasid asustama, tugevdades sellega luiteid. See ei ole alati nii olnud, sest väikesel jääajal ei suutnud vähesed liiva sisse juurdunud taimed tormide, merevee üleujutuste või tuule poolt maha puhutud liiva tõttu erosiooni vastu võidelda. Erandiks oli Bercki ja Merlimonti vaheline lõik, mis võis säilitada metsi ja seetõttu eksisteerisid seal luited. Alphonse Dalozi poolt Cape Touquet' lähedale metsa istutamisel oli suur roll Le Touquet' luidete loomisel ja stabiliseerimisel, lisades samal ajal tulevasele kuurordile palju rekreatsiooniväärtust, erinevalt küülikute kolooniast, mida peeti parimal juhul väärtusetuks ja halvimal juhul ohtlikuks lähedalasuvatele elanikele.
Le Touquet' luited on üldiselt heas korras. 2001. aastal läbi viidud uuring, milles vaadeldi 3015 m pikkust luitelõiku, leidis, et 62% ulatuses kogusid luited setteid üle veapiiri; alad, kus saldo oli negatiivne (8% kogu uuringu pikkusest), asusid vahetult jaama lähedal. Seda tõestab veelgi Teise maailmasõja ajal Atlandi valli osana ehitatud Saksa punkrite positsioon. Ehitamisel asusid need luidete tipus, kuid luited on vahepeal kasvanud mitme meetri võrra, takistades sisemaa ehitiste jaoks vaadet merele ja jättes need mereäärsed sõjaväehooned kõige soovitavama koha (luite harjal) alla. Luidete terviklikkusele teevad muret mitmed tegurid, näiteks suur turistiliiklus ja iga-aastane endurovõistlus.
Keskkonnakaitse.
Mitmed ametiasutused jälgivad Le Touquet' keskkonda. 2005. aastal määras Euroopa Komisjon Canche'i jõe estuaari linnudirektiivi alusel Natura 2000 alaks. Alates 2008. aastast kaitseb laiem ala, mis hõlmab Canche'i, Authie ja Somme'i estuaare, samuti rannikuvett, luiteid ja nendevahelisi randu, elupaikade direktiivi alusel viit erinevat elupaika. 2002. aastal loodud maismaa-ala (samuti elupaikade direktiivi alusel) hõlmab muu hulgas valla edelaosas asuvaid luiteid; osa neist luidetest ostis 1982. aastal välja Prantsuse valitsusasutus Conservatoire du littoral, mille ülesandeks on rannikualade säilitamine.
Riiklikul tasandil on valla põhjapoolses otsas asuv Pointe du Touquet kaitsealana ("site classé") kaitstud selle luidete ja Banc du Pilori kaitsealana, nagu kehtestati ministri 2001. aasta määrusega. Kaks aastat varem soovitas kaitstavate alade määramise eest vastutav keskvalitsuse asutus Commission supérieure des sites, perspectives et paysages luua Pointe du Touquet'sse kaitseala, et takistada sinna kavandatud uusi ehitusprojekte. Alates 2012. aastast on piirkonda täiendavalt kaitstud riiklike õigusaktidega pargina Parc naturel marin des estuaires picards et de la mer d'Opale, mis on üks kaheksast Prantsusmaa merepargist, mis praegu katavad suuremat osa La Manche'i ranniku idaosast. Le Touquet' piirkond pakub erilist huvi ka geoloogilisest vaatenurgast, sest kolmest "Picardie tüüpi" estuaarist (Canche, Authie ja Somme) ei ole hoonestatud ainult Canche'i ja sel lastakse ise areneda, mistõttu ka sellel tasemel jälgitakse. Maalilist kvaliteeti hindava rannikumaastiku hindamissüsteemi kohaselt on see piirkond üks Põhja-Prantsusmaa kõrgeima positsiooniga.
Kliima.
Le Touquet' ilmajaam avati 1947. aastal. 1991.–2020. aasta kliimanormaali järgi on linnas parasvöötme mereline kliima (Köppeni kliimaklassifikatsioon: Cfb). Võrreldes Prantsusmaaga tervikuna on Le Touquet's suhteliselt külm, sajune ja pilvine kliima, kuid keskmised temperatuurid on soojemad kui samal laiuskraadil mandrite keskosas asuvates linnades, nagu Kiiev, Astana või Calgary. Talved on üldiselt pehmed, niisked ja pilvised ning suved on soojad, kuigi Prantsuse standardite järgi on need üsna jahedad. Keskmine sademete hulk on aastaringselt üsna ühtlane, kuid oluliselt rohkem kipub sademeid olema aasta viimasel kolmel kuul. Kõigi aegade kõrgeim temperatuur oli 39,9 °C 19. juulil 2022; kõige madalamad registreeritud tingimused olid 8. jaanuaril 1985. Météo-France eeldab, et 2050. aastaks toob globaalne soojenemine kaasa temperatuuri tõusu kõigil aastaaegadel (eriti sügisel), tulekahjude ja kuumalainete riski suurenemise, samuti mõningaid muutusi sademete mustrites, et tugevama vihmaga päevi jääb vähemaks.
Demograafia.
Le Touquet's on 4226 alalist ja 301 ajutist elanikku, mis annab kokku 4527 elanikku, kuid tegelik rahvaarv võib kiiresti oluliselt muutuda sõltuvalt puhkajate arvust linnas. Cour des Comptes hindas 2019. aastal, et linn võtab igal aastal regulaarselt vastu umbes 250 000 külastajat. Valla koostatud 2022. aasta andmetel oli sel aastal jaanuarist septembrini 950 000 ööbimist. Seetõttu, nagu näitavad koroonaeelsed hinnangud, võib hooaja kõrgajal hilissuvel rahvaarv tõusta umbes 35 000 inimeseni.
Alaline elanikkond on väga vana, sest 59,5% on vanemad kui 60, sealhulgas 23,7% on 75-aastased või vanemad. Võrreldes sellega, et Pas-de-Calais' departemangus on üle 60-aastastest vaid 27% ja Hauts-de-France'is 25,6%. Suured erinevused on ka soo osas: 56% elanikkonnast on naised, mis võib olla tingitud naiste pikemast elueast. Kuna pensionärid moodustavad väga suure osa kogu elanikkonnast, on vallal probleeme rahvastiku loomuliku iibega. 1980. aastatel muutus see negatiivseks ja sündimuse langedes langes loomulik iive veelgi. Aastatel 2014–2020 oli selle keskmine määr –1,5% aastas. Mõnevõrra kompenseeris languse positiivne rändesaldo (+0,9% aastas) sel perioodil, kuid aastatel 1990–2014 toimus vallas ka kerge rahvastiku netoväljavool.
Le Touquet' leibkondade koosseis, nagu ka rahvastikupüramiid, on samuti kõrvalekaldega. Peaaegu pooled püsielanikest elavad üksi ja ainult 16,6% leibkondadest on lapsi (võrreldes Pas-de-Calais' 31,2% üheinimeseleibkondade ja 40,5% lastega leibkondadega). See tähendab, et leibkonna keskmine suurus on 1,69, mis on oluliselt madalam departemangu keskmisest 2,3 inimesest. Nagu Prantsusmaa kuurortidele omane, on enamik elukohti teisesed (mitte esmased elukohad), kuid selles linnas on nähtus eriti tugev. Ainult 4527 elanikuga kuurordis on 12 582 elukohta, millest neli viiest on teisesed elamud. See on üks kõrgemaid määrasid kogu Prantsusmaal ja kõrgeim Hauts-de-France'i piirkonnas. Kuigi elukohti on nii palju, on vabade ametikohtade määr (1%) tühine, võrreldes departemangu, piirkonna või Prantsusmaa emamaa umbes 8%-ga.
Keskmine elanik Le Touquet's on tunduvalt rikkam kui ümbritsevates piirkondades: aastane kasutatav sissetulek ulatub Le Touquet's 30 130 euroni tarbimisühiku kohta, võrreldes veidi üle 20 000 euroga Pas-de-Calais' departemangus ja Hauts-de-France'i piirkonnas ning 22 800 euroga Prantsusmaa emamaal. Vaesuse määr on samuti oluliselt madalam: 10% Le Touquet's võrreldes 17–18%ga laiemas piirkonnas. Cour des Comptesi hinnangul ei paistnud aga 2014. aastal leibkonna aastane mediaansissetulek tervikuna (23 967 eurot) ümbritsevate piirkondadega võrreldes silma.
Valitsus ja poliitika.
Kohalikud haldusüksused.
Nagu ka teistes Prantsusmaa omavalitsustes, valivad Le Touquet's valijate nimekirjas olevad Euroopa Liidu kodanikud selle omavalitsuse volikogu ("conseil municipal"). Vastavalt piirkondlike ja kohalike omavalitsuste seadustikule ja valimisseadustikule on Le Touquet's 27 vallavolinikku ("conseillers municipaux"), kes valitakse kuueks aastaks proportsionaalse esindatuse alusel, kuid enamusnimekirja lisakohtadega. See volikogu valib seejärel linnapea ("maire"), praegu Daniel Fasquelle (LR), kes on sama kaua nii valla kui ka vallavolikogu juht. Praegune ametiaeg algas 2020. aastal ja lõppeb 2026. aastal. Varasemate linnapeade hulka kuuluvad Léonce Deprez (1969–1995; 2001–2008) ja Jules Pouget (1934–1963, mitmete katkestustega Teise maailmasõja tõttu). Kohaliku halduse jaoks määratleb Le Touquet kümme naabruskonda, kus on üks või kaks usaldusväärset liiget, keda nimetatakse suursaadikuteks, kelle ülesanne on olla kommunikatsioon vallavalitsuse ja naabruskonna vahel. Nad võivad, kuigi ei pea olema, vallavolikogu liikmed.
Le Touquet kuulub kogukondadevahelisse ühendusse Communauté d'agglomération des Deux Baies en Montreuillois (CA2BM), mis loodi 2017. aasta jaanuaris keskusega väikeses Montreuil-sur-Meri linnas. Le Touquet saadab 82-liikmelisse kogukondadevahelisse nõukogusse neli omavalitsuse nõunikku. Põhimäärus loetleb tema volitused ja kohustused, millest olulisemad on seotud jäätme- ja veemajanduse, linnaarengu ja ühistranspordiga. Enne seda oli Le Touquet lõdvema Communauté de communes mer et terres d'Opale peakorter, kuid 2015. aasta kohalike omavalitsuste reform sundis Pas-de-Calais' prefekti korraldusel Montreuili (mis ei vastanud reformiga kehtestatud rahvaarvu miinimumkünnisele), Le Touquet' ja Bercki kogukonnad üheks suuremaks üksuseks. Agence d'attractivité en Opale-Canche-Authie on kohaliku piirkonna turismiamet ja on CA2BM-ist eraldiseisev, kuid Cour des Comptesi 2020. aasta aruanne leidis, et see on organisatsioonilises kaoses, muu hulgas seetõttu, et selle täpne roll on ebaselge.
Keskvalitsuse organid ei ole Le Touquet's esindatud. Alamprefektuur Le Touquet' jaoks asub Montreuil-sur-Meris, u. 18 km kagus, ja departemangu keskus on Arrasis, 100 km eemal. Valla jurisdiktsiooniga kohtud on piirkonnas laiali: üldkohtud ("tribunal judiciaire"), samuti kaubandus-, töökohtud ja alaealiste kohtud asuvad Boulogne-sur-Meris; Montreuil-sur-Meris on rahukohus ("tribunal de proximité") ja põllumajandusmaa kohus; "cour d'assises" (kuritegusid otsustav kohus) asub Saint-Omeris ja esimese astme halduskohus asub piirkonna pealinnas Lille'is.
Statistilistel eesmärkidel koondab INSEE Le Touquet' Bercki linnaüksusesse, kuid määratleb samal ajal Le Touquet' kui ühe kohaliku funktsionaalse piirkonna keskuse.
Valimised.
Le Touquet osaleb otseselt departemangu, piirkonna ning Rahvuskogu ja Euroopa Parlamendi valimistel. Vastavalt valimisseadustikule võib senaatorite valimisel osaleda täiendavalt 15 vallavolikogu liiget.
Le Touquet asub Étaplesi kantonis, mis, nagu iga teinegi Prantsuse kanton, valib kuueks aastaks departemangu nõukogusse ("conseil départemental") ühe mehe ja ühe naise. Alates 2021. aastast on nendeks Philippe Fait (RE) ja Geneviève Margueritte, kes istuvad parempoolses opositsioonirühmas Groupe Union pour le Pas-de-Calais. Alates 2022. aastast on Philippe Fait ka Rahvuskogu saadik Pas-de-Calais 4. valimisringkonnast. Enne teda valis see ringkond varem kaks Le Touquet' linnapead, Fasquelle'i (kes on alates 2024. aasta septembrist Vabariiklaste partei laekur ja alates 2021. aastast Hauts-de-France'i piirkonna nõunik) ja Deprezi. Jules Pouget, veel üks Le Touquet' linnapea, valiti neljanda vabariigi ajal üheks ametiajaks (1948–1952) Vabariigi Nõukogu senaatoriks.
Le Touquet on traditsiooniliselt konservatiivne, mis on kontrastiks naabruses asuva Étaples'i linnaga. Montreuil' ringkond on pikaajaliselt parempoolsem kui departemang tervikuna ja Étaplesi kanton on selle ringkonna kõige konservatiivsem osa. Pärast Emmanuel Macroni presidendiks valimist 2017. aastal said aga tema sünnilinnast Amiensist ja Le Touquet’st makronistide tugipunktid, kuigi parempoolsed parteid (v.a. paremäärmuslik Rahvusrinne) saavad siiski suhteliselt rohkem toetust. President Macronil on linnaga märkimisväärne kiindumus: ta hääletab Le Touquet's ja kui ta ei viibi Pariisis, veedab ta regulaarselt aega villas, mille tema naine päris.
Majandus.
Peaaegu kogu Le Touquet' majandus keerleb turismi ümber, kuid sellest saadavad tulud võimaldavad vallal ületada oma suurusele omast. Cour des Comptesi hinnangul, kuigi Le Touquet's on umbes 4200 inimest, eeldaks selle eelarve suurus tavaliselt 30 000-liikmelist valda. Aastatel 2011–2021 kõikusid iga-aastased vallakulud 31–36 miljoni euro ringis, tulud veidi suuremad, ületades 2017. ja 2019. aastal 40 miljoni euro piiri (3500–5000 inimesega omavalitsuste keskmine eelarve on vaid 4 miljonit eurot). Le Touquet' võlg, mis 2021. aastal oli 16,4 miljonit eurot, on keskmisest palju suurem, kuid ka valla eelarve ülejääk võimaldaks selle tagasi maksta 3,5 aastaga ehk kiiremini kui keskmiselt 4,5 aastaga. Kuigi 2023. aasta seadus lubas Le Touquet'l võtta lisatasu teiseste elamute eest, otsustas ta seda mitte teha.
Valla tööjõu aktiivsuse statistika ei ole Prantsusmaale tüüpiline. 2020. aastal oli 51,6% elanikkonnast pensionärid ja veel 15,2% ei olnud majanduslikult aktiivsed, kuid valla ettevõtted ja asutused andsid siiski 3790 töökohta. Suure turismimõju tõttu on peaaegu 90% Le Touquet' ettevõtetest teenindussektoris, mis on palju kõrgem kui Prantsusmaa keskmine 65%. See võib põhjustada probleeme, kui tüüpilised turismimustrid on häiritud. Näiteks kui Enduropale’i motovõistlus 2021. aastal koroonapandeemia tõttu ära jäi, leidsid ettevõtjad, kes valmistusid võõrustama hinnanguliselt 300 000 külastajat, keda üritus tavaliselt toob, et nende pingutused olid asjatud ja jäid ilma umbes 5 miljonist eurost, mille turistid selle sündmuse ajal kohalikku majandusse toovad. Teisest küljest osutusid 2022. ja 2023. aasta põrkeaastateks, esimene sellepärast, et see oli siis, kui majandus koroonakriisist väljus (950 000 ööbimist linnas) ja teine kogu piirkonna jaoks, kuna naaberriikidest pärit välisturistide kohalolek oli eriti suur.
Ajalooliselt (enne Teist maailmasõda) oli Le Touquet tohutu turismimajutusvõimsusega, hõlmates 3800 tuba, millest 1000 oli luksushotellides. 1965. aastaks kahanes hotellide võimsus 1540 toani ja kahanes ka hotellide arv: see langes 123-lt 1929. aastal 48-ni 1961. aastal ja edasi vaid 15-ni 2011. aastal. Siiski on 2023. aasta 1. jaanuari seisuga valla turismivõimekus küllaltki suur: vallas on 20 hotelli 1041 toaga, 205 telkimiskohta ja 449 voodikohta kahes korterhotellis. Samuti on hinnanguliselt 1300 kodumajutuse voodikohta (pakutakse selliste platvormide kaudu nagu Airbnb või Booking), mille registreerimine on hotellimaksude kogumise eesmärgil valla linnapeaametis kohustuslik. 2023. aastal avalikustas vald plaanid ehitada ebaseadusliku sisserände tõkestamiseks 90-toaline sotsiaalelamukompleks üliõpilastele ja hooajatöölistele ning vabariikliku kaardiväe majutusruumid, kuid selle valmimise aeg pole veel teada.
Arhitektuur ja urbanistika.
Le Touquet võib jagada kolmeks laiaks piirkonnaks, millest igaühel on erinev arhitektuur ja sotsiaalmajanduslik staatus (nende vahel on suhteliselt väike sotsiaalne mobiilsus). Valérie Deldrève INRAE Nouvelle Aquitaine-Bordeaux'st ütleb, et need on kesklinn, mets ja luited. Kesklinn asub valla loodeosas. Sellel on betoonpromenaad ja rand. Osa kesklinna põhjaosa alast on hõivatud sotsiaalelamutega, kus elab 600 üürnikku, peamiselt kohalike omavalitsuste töötajad. Varem asus sellel alal ladu ja vallaprügila. Kesklinnast ida pool on metsaala, mis koosneb villadest, millest mõned on sama vanad kui linn ise ja mille omanikud on enamasti kõrgema klassi esindajad (ettevõtete juhid, vabade elukutsete esindajad ja pensionärid, kes varem olid kumbki neist) ja kelle jaoks maja on teisene elukoht. Valla lõunaosas asuvad luited on paljude sõjajärgsete alarajoonide (Mayvillage, West Green, Whitley) asukohaks, rahuldades kõrgkeskklassi omanike ambitsioone, kuid edasine areng seal peatati mure tõttu luidetele avaldatava mõju pärast.
Le Touquet' vanemad hooned on ühed silmapaistvamad näited niinimetatud "anglo-normanni" arhitektuuristiilist, mis on segu sellest, mida tavaliselt kasutatakse mujal Põhja-Prantsusmaal anglosaksi mõjutustega. Sellise sulandumise näiteks on raekoja hoone, mis sellele stiilile lisab ka kellatorni ja kariljoni, mis on Pikardia ja Flandria sarnastele vanematele ehitistele omased kujunduselemendid. Kogu valla ala on alates 2005. aastast hõlmatud tähelepanuväärse muinsuskaitseobjektina ("Site patrimonial remarquable") või sarnaste nimetustega.
Le Touquet on tunnustatud ka oma roheluse rohkuse poolest. Linna "Concours des villes et villages fleuris" hinnang näitab, et maksimaalne hinne on neli lille. Selle konkursi raames pälvis Le Touquet 2006. aastal "grand prix" ja 2007. aastal "Prix National de l'Arbre" (rahvuspuuauhind), mis on selle organisatsiooni eriauhind. 2022. aastal andis Prantsusmaa kultuuriminister "Jardin remarquable" märgise ka kesklinnas ja konverentsisaali lähedal kulgevale marsruudile. 2023. aastal tunnistati Le Touquet märgi Toutourisme kaudu koerasõbralikuks vallaks. Nende erinevate tegurite ja ka rikkaliku taristu tõttu andis Prantsuse idufirma Ville de rêve, mis üritab avalike andmete põhjal numbriliselt hinnata elukvaliteeti igas Prantsusmaa omavalitsuses, Le Touquet'le hindeks 77,9/100, mis on departemangu kõrgeim ja Prantsusmaal 34 990-st 199. koht. Teise, koostöös Le Journal du Dimanche'iga avaldatud reitingu järgi on Le Touquet 1796. kohal 34 808-st ja 29. departemangus hinnatud 890 valla seas. Need kõrged hinnangud ja asjaolu, et Le Touquet on mereäärne kuurort, tekitavad selle kinnisvara vastu suurt huvi, mis tõstab hinnad väga kõrgele. 2023. aasta juunis maksis ruutmeeter Le Touquet's 8384 eurot, mis on üle kahe korra kõrgem kui Hauts-de-France'i piirkonna keskmine ja vaid veidi madalam Pariisi keskmistest hindadest. 2024. aasta märtsiks ületasid keskmised väärtused 10 000 eurot ruutmeetri kohta, mis on kõrgem kui üheski teises departemangu linnas.
Vaba aeg ja muinsus.
Sport.
Motosport.
Iga aasta veebruaris peetakse Le Touquet’ rannas maastikumootorrataste ja neljarattaliste rannavõistlust Enduropale (varem "Enduro du Touquet"). See sai alguse 1975. aastal linnapea Léonce Deprezi ja Dakari ralli looja Thierry Sabine'i eestvõttel 286 osalejaga. Üritus oli edukas, sest 20. sajandi lõpuks kasvas pealtvaatajate arv 250 000–300 000 ja 2010. aastate lõpus 500 000 inimeseni. Sündmus on ära jäänud kahel korral: 1991. aastal Lahesõja ja 2021. aastal koroonapandeemia tõttu; samuti pidi see 2006. aastal oma valemit muutma, et vältida luidete kahjustamist, osaliselt halduskohtu otsuse tõttu, millega tunnistati 2002. aasta võistlus tagasiulatuvalt ebaseaduslikuks, kuna prefekt ei teinud kunagi erandit täielikust liikluskeelust, mis hõlmas luitekaitseala. Ürituse populaarsus osutus aga vastupidavaks ja ületas rekordeid COVID-i järgsetel võistlustel – 2022. aastal oli 500 000 pealtvaatajat ja 2023. aastal 600 000 külalist, sealhulgas 350 000 ainuüksi ürituse teisel päeval. Sellel võistlusel osaleb umbes 1100–1300 mootorratast ja umbes 350 neljarattalist, mida juhib üle 2000 võistleja. Kui Fédération Internationale de Motocyclisme kuulutas 2023. aastal välja oma uue liivasõidu maailma karika, kaasati Enduropale 2023. ja 2024. aasta meistrivõistluste esimeseks võistluseks.
Le Touquet'l on ka teatud autovõidusõidu tähtsus. Pärast Doullens – Le Touquet' võistlust 1904. aastal korraldas Automobile Club de France 1911. aasta juulis selles linnas rahvusvahelise kohtumise, millele järgnes elegantsi ja turismiautode võidusõit. Nüüdisajal osalevad rallisõitjad Rallye du Touquet'l, mis hõlmab suuremat osa Pas-de-Calais' departemangust. Tegemist on Prantsusmaa autoralli meistrivõistluste avaturniiriga. Selle 64. väljaanne toimus 2024. aasta märtsi keskel.
Tennis.
Le Touquet oli osa Esimese maailmasõja eelse Prantsusmaa laiemast suundumusest luua tenniseväljakud mere äärde. Kuna linn oli kõrgetasemeline kuurort, oli see sport, kuid see oli mõeldud eelkõige moekaks ja meeldivaks tegevuseks kõrgema klassi külalistele. Tõepoolest, välitegevused, nagu tennis ja golf, olid nii moes, et 1920. aastate keskel inspireerisid need täiesti uut "haute couture" trendi – "style sportive" ja isegi emulsioone neile, kes tegelikult ei tegelenud spordiga, kuid soovisid välja näha sportlikud (kandes ka esemeid, mis tavaliselt neid tegevusi segavad, nagu ehted või kõrge kontsaga kingad).
Spordiala arengule andis suure panuse Cercle Internationale du Touquet, mille korraldasid nii Stoneham, Coubertin kui ka Venemaa suurvürst Mihhail Aleksandrovitš ja mõned Prantsuse aristokraadid. Tänu nende jõupingutustele korraldas Le Touquet 1910. aastate alguseks rahvusvahelisi tennisemeistrivõistlusi, mis hõlmasid ka 1913. aasta turniiri, mis oli üks esimesi võite Suzanne Lengleni karjääris. Jean Borotra Cup võistlust, mis on osa Junior Davis Cup võistlusest, peetakse alates 1972. aastast ja see selgitab võitjad alla 16-aastaste kategoorias.
Alustanud 1904. aastal tegevust tagasihoidliku kolme väljakuga, laiendati tennisekompleksi 1912. aastaks 11 väljakuni ja Teise maailmasõja koidikul 30 väljakuni. 1923. aastal avati spetsiaalne tenniseklubihoone. 2024. aasta seisuga on tennisekompleksis 21 saviväljakut (sh 3 valgustusega), 5 katusega kõvaväljakut, 3 padeliväljakut ja 900 pealtvaatajale mõeldud tribüüniga keskväljak ning bassein. See oli määratud üheks ettevalmistuspaigaks 2024. aasta suveolümpiamängudeks Pariisis koos lähedalasuvate maahoki- ja jalgpalliväljakutega, kus mängib Le Touquet AC.
Golf.
Kui lord Balfour avas 1904. aastal esimese 18-rajalise golfiväljaku, oli Le Touquet' golfiarendus ainulaadne kahel põhjusel: esiteks, enamik golfiväljakuid tegutses Lõuna-Prantsusmaal (Biarritz, Pau, Cannes jne), mitte Pariisi ümbruses ega sellest põhja pool; teiseks, erinevalt lõunapoolsetest golfiväljakutest, kus üksikud mängijad propageerisid rada suusõnaliselt, võttis kuurordi arendav ettevõte selle töö. See ehitas ka Golf Hoteli (avati 1908). See golfiväljak osutus edukaks, nii et Prantsusmaa põhjarannikule ilmus palju rohkem, et rahuldada Inglise eliidi kasvavat nõudlust. Boulogne'ist põhja pool asuv Wimereux avas kolm aastat hiljem oma rajatised ja Le Touquet pidi laienema teise üheksarajalise rajaga 1910. aastal. Radu laiendati 1931. aastaks praegusele 45 augu suurusele ja kuulusid kuni sajandi lõpuni endiselt brittidele. 1992. aastal müüs perekond Bell, kes ostis golfiväljakud ettevõttelt Touquet Syndicate Ltd., need prantslastest omanikega ettevõttele Open Golf Club.
Le Touquet's on praegu kolm golfiväljakut: kaks 18-rajalist väljakut, La Forêt (vanim) ja La Mer (ehitatud 1931. aastal liivaluidetesse); ja üheksarajaline väljak Le Manoir. La Mer väljak on golfimängijate seas üsnagi hinnatud: ühel parimate radade hindamisel oli see väljak Mandri-Euroopas 59. ja Prantsusmaal 12. kohal.
Hobuste võiduajamised.
Kuurordi maad ostnud Inglise arendajad olid hobuste võiduajamiste ja kihlvedude entusiastid ning teades, et need spordialad on ka kõrgseltskonna pärusmaa, kelle isu nad toitsid, nägid nad selle arendamiseks palju vaeva. Aristokraatidest koosnev Cercle Internationale du Touquet aitas neile jõupingutustele rõõmsalt kaasa. Esimesed võistlused peeti juba 1904. aastal tenniseväljakute kõrval asuval ühiskarjamaal Nœud Vincent, millele järgnes järgmisel aastal esimene rahvusvaheline turniir (nii meestele kui naistele). Kuni 1925. aastani oli see koht ajutise võidusõidurajana selliste spordialade jaoks nagu takistusjooks ja polo. Isegi siis, kui "anglo-normanni" stiilis alaline asukoht avati ja enne Teise maailmasõja puhkemist tegelesid inglased spordialaga, mida kutsuti "drags", st ratsutasid hagijate karjaga nagu jahil.
1971. aastal ehitasid Le Touquet ja tema partnerid ratsakeskuse, mida 2000. aastatel laiendati, et luua 2,4 miljoni euro suurune ratsapark, mis ühendas keskuse, takistussõidurajad ja 1925. aasta hipodroomi üheks ning 2011. aastal täiustati seda veelgi 300 alalise ja 450 ajutise hobuseboksiga. Le Touquet oli Prantsusmaa ratsaspordikoondise tagabaas 2012. aasta suveolümpiamängudel Londonis, samuti on see üks treeningbaasidest 2024. aasta suveolümpiamängudel Pariisis. Le Touquet hobuste võidusõidurada on Hauts-de-France'i piirkonna üks tähtsamaid ja üks väheseid Prantsusmaal, mis on kantud riikliku pärandi nimekirja.
Vee- ja rannasport.
Hoolimata sellest, et Le Touquet oli mereäärne kuurort, jäid meretegevused teiste spordialadega võrreldes esialgu mõnevõrra tagaplaanile. Kõrgklassi klientuuri jaoks merevannidest üksi ei piisanud, sest need olid iseenesestmõistetavad, mistõttu konkureerisid kuurordid üksteisega kõige avarama muude vaba aja veetmise või meelelahutuse võimaluste pakkumise nimel. Siiski juhtus palju sündmusi ka rannas. 1927. aastal avati rannaklubi, kuid nii nagu mujal sõjaeelsel Prantsusmaal, ei olnud peaeesmärk mitte niivõrd spordis osalemine, vaid selle liikmete tervis. Ujumisbassein (1931), 66 m pikk ja 25 m lai ning sügavus varieerus 60 cm kuni 5 m, mahutas oma tribüünidele kuni 3500 külalist ja sisaldas selliseid funktsioone nagu neli hüppetorni kuni 10 m kõrgusel maapinnast, 30 °C-ni soojendatud puhastatud merevesi, rohkem kui 500 kabiini jalavannidega, masseeriv mullivann, ilusalong, pesupesemisteenus, restoran, kohvik, teemaja ja vabaajatuba, samuti rannamängude tuba ja suur parkla. Bassein sai Teise maailmasõja ajal tugevalt kannatada, kuid taastati 1950. aastal ja jäi sõjaeelsesse konfiguratsiooni kuni 1985. aastani, mil kasvavad hoolduskulud ajendasid kommuuni muutma ala veepargiks. Teatavasti suleti Aqualud koroonapandeemia tõttu 2020. aastal ega ole pärast seda uksi uuesti avanud. Vald kavatseb selle lammutada ja on allkirjastanud kavatsuste avalduse maa müümiseks arendajale, kes ehitab luksushotelli The Dune.
Sõjajärgsetel aastatel sai Le Touquet eriti tuntuks tänu maapurjetamisele. Le Touquet' rand sobib selliseks spordialaks hästi, kuna on väga pikk, sirge ja seda ei sega ükski takistus. 1909. aastal hakkas Louis Blériot enda improviseeritud seadmeid katsetama oma villa lähedal Hardelotis ja seejärel turustas nende sõidukite tootmise "aéroplages" nime all. Aisne'i mölder Henri Demoury tutvus selle spordialaga Flaami rannikul viibides ning asus peagi ka ise lähedalasuvas Merlimontis maapurjevarustust rentima ja inseneritööd tegema. Pärast Teist maailmasõda kolis Demoury Le Touquet’sse, avas maajahtide töökoja ja rajas 1956. aastal Prantsusmaa esimese maapurjetamisklubi (Blériot Club), mille ridadesse kuulus 2018. aastal 180 liiget ja millel oli 130 maajahti. Selle kauaaegne direktor (1995–2013) oli Bertrand Lambert, kes püstitas liival sõites suurima kiiruse rekordi maapurjekal (151,55 km/h Berckis), oli sellel alal kolmekordne maailmameister ja oli seitse aastat Prantsuse maapurjetamise föderatsiooni (FFCV) president. Le Touquet pidas maapurjetamises kolm rahvusvahelist võistlust: 3. Euroopa meistrivõistlused maapurjetamises 1965. aastal ning 2006. aastal 43. Euroopa meistrivõistlused ja 10. maailmameistrivõistlused (koos Gravelines'i linnaga).
Alates umbes 1955. aastast on suurem osa Põhja-Prantsusmaast, sealhulgas Le Touquet, huvitatud rannavõrkpallist, mistõttu osales linna klubi sageli piirkondlikel võistlustel. Alates 2010. aastast peab kohalik rannavõrkpalliklubi mänge Prantsusmaa kõrgeima rahvusliku turniiri Série A jaoks ning 2019. aastal võõrustas see rahvuskarikat. See oli üks 16-st Prantsusmaa ettevalmistusbaasist 2024. aasta olümpiamängudeks.
Jalgrattasõit.
Le Touquet on võõrustanud nelja Tour de France etappi. Kuurort korraldas esimest korda 1971 Tour de France etapi, mis oli 6b etapi finiš Amiensist 2. juulil. Pärast seda võõrustas kuurort 1976 Tour de France etappi 3, 27. juunil. See oli 37 km individuaalne ajasõit, mis nii algas kui ka lõppes kuurordis. Järgmisel päeval väljus Le Touquet'st neljas etapp Bornemisse Belgias. 2014 Tour de France etapp 4 algas Le Touquet'st 8. juulil, see kulges 163,5 km pikkusel marsruudil Métropole européenne de Lille'i. Kuna linn korraldas rattavõistlust, oli Le Touquet'l õigus reklaamida end Tour de France märgisega "Jalgrattalinn" ("Ville à Vélo") (üks maailma 133 omavalitsusest). Žürii leidis aastatel 2021 ja 2023, et vallal oli jalgrattakasutust edendav struktureeritud poliitika, autasustades seda kahe jalgrattaga neljast. Teise hinnangu kohaselt oli jalgrataste kasutamise ja ohutuse riikliku uuringu "Baromètre des villes cyclables" Le Touquet' hinne 2021. aastal skaalal 1–6 (kõrgem on parem; keskmine 3,50) 4,22 ("soodsad tingimused"), Hauts-de-France'i piirkonna paremuselt kolmas tulemus 115 hinnatud valla seas.
Köök.
Vaatamata oma väikesele suurusele pakub Le Touquet mõningaid eristuvaid kohalikke toite. Üks neist on "ratte du Touquet", kohalik rotikartuli tüüp, mis on saanud nime linna järgi, kuna Le Touquet' aednik André Hennuyer aitas 1960. aastatel selle sordi kasvatamist taaselustada (sordile anti kaubamärk 1986. aastal). Linna üldpiirkonna ümbruses Põhja-Prantsusmaa merelises kliimas kasvanud "rotid" on madala saagikusega ning altid haigustele ja külmale, mistõttu olid nad varem põllumeeste seas välja praagitud. Seda sorti hinnatakse aga iseloomuliku pähklise maitse tõttu (sellepärast olid need Joël Robuchoni kartulipüree retseptis eriti olulised).
Teine kohalik leiutis oli Serge Pérardi valmistatud kalasupp. Pérard räägib, et Saksa okupatsiooni ajal ostis ta Boulogne'i kalaturult jääke ja valmistas neist toorsuppi, ja kasutas seejärel osa esialgsest puljongist maitsetaimede ja sibulaga viimistlemiseks ning kordas tsüklit, kuni oli kindel, et tema lõplik versioon meremolluskite ja safraniga on populaarne. Oma uue retsepti alusel avas ta 1963. aastal Le Touquet's esimese mereandide restorani. Roog osutus nii populaarseks, et 1970. aastaks villis Pérard 3000 supipurki päevas ja pidi 1991. aastal avama uue selleks otstarbeks ehitatud tootmisüksuse, et rahuldada kasvavat nõudlust. Veel üks suhteliselt tuntud leiutis pärineb Au Chat Bleu nimelisest šokolaadimasinast, millel oli 2023. aasta seisuga neli asukohta: Le Touquet (esimene restoran, avati 1912), Pariis, Lille ja Quimper. Restorani spetsialiteet on "chat bleu", pralineevaht, mis on asetatud kahe nugatiinikihi vahele.
Kultuuriasutused.
Vaatamata oma väiksusele on Le Touquet's mitmeid kultuuriasutusi. Üks vanimaid on Société académique du Touquet-Paris-Plage, mis 1906. aastast kogub ja säilitab linna puudutavaid ajaloolisi huviobjekte. Linnamuuseum avati 1932. aastal akadeemilise kogukonna eestvõttel ja oli Teise maailmasõja ajal suletud. See avati uuesti alles 1963. aastal, kui raekoja peidupaigast müüri taga toodi välja muuseumi kogud. 1989. aastal kolis asutus suuremasse ruumi, Villa Wayside'i, kus see praegu asub. Muuseum on peamiselt kunstigalerii, mis on spetsialiseerunud enne Esimest maailmasõda eksisteerinud Étaples'i kunstikoloonias elanud kunstnike (näiteks Henri Le Sidaner, Eugène Chigot, Frits Thaulow, Myron G. Barlow ja Iso Rae) maalidele, kuid siin on ka kogud piirkondlikelt kunstnikelt ja Pariisi koolkonda kuulunud kunstnikelt. Kultuuriministeerium andis muuseumile "Musée de France" märgi, mis antakse riigi suurematele muuseumidele.
Vallas on ka avalik raamatukogu, kus on saadaval 35 000 nimetust ning 250 CD-d ja DVD-d. 2022. aasta augusti seisuga oli sellel umbes 1600 kasutajat. Sõdadevahelisel perioodil oli Le Touquet's koguni viis kino, tänapäeval on neid vaid üks: Les 3 As, viie saaliga. Üks teistest kinodest ("Select"), kus on üks 400-kohaline saal, muudeti Casino Partouche'iks ja ööklubiks.
Taristu.
Haridus.
Esimene kool Le Touquet's avati 1888. aastal, mida juhtis eraviisiliselt hr Delacroix ja mis ei olnud tasuta; vaeste perede lapsed pidid Cucqi jalgsi minema, et kommunaalkoolis klassis käia, kuid enamik seda ei teinud. 1893. aastal andis perekond Daloz vallale tasuta maatüki kooli ehitamiseks; esimesed klassid, 37 õpilast, algasid 1897. aastal. 1905. aastaks esitasid elanikud vallale avalduse jagada ühiskool üks poiste ja teine tüdrukute jaoks, nii et vald avas 1908. aastal ainult poistele mõeldud kooli (tänapäeval Antoine de Saint-Exupéry algkool) ja muutis esimese ühiskooli tüdrukute kooliks. 1910. aastaks oli kahes koolis juba 110 kahe- kuni viieaastast last, seega avas vald kaks aastat hiljem lasteaia. Kõik kolm rajatist kasutasid ühist sööklat, mis ehitati 1978. aastal ümber, et mahutada veel kuus klassi. Samuti tegutses kaks erakooli, üks tüdrukutele mõeldud villas Ave Maria, mis avati 1915. aastal, ja teine katoliku koguduse poolt 1922. aastal. Selle olemasolu katkestas abti surm 1947. aastal ja see avati uuesti alles 1955. aastal. 2024. aasta seisuga on Le Touquet’s kolm algkooli: 1912. aastal ehitatud vallalasteaed, Antoine de Saint-Exupéry algkool (206 õpilast), samuti vallaasutus, ning katoliku eraalgkool (174 õpilast).
1972. aastal lõpetati nn hariduslinnaku ("cité éducative") ehitus, kus varem asus hotell Royal Picardy. Selles asusid uhiuus külalislahkuse kool ("lycée hôtelier") ja põhikool ("collège"). Hauts-de-France'i piirkonna hallatav kaubanduskool sai 2000. aastatel mitmeid täiustusi, sealhulgas kuus näidistuba kahest kuni nelja tärnini ja uue köögipraktika. Kaubanduskoolis on ka internaatruumid ja võimalus jätkata keskkoolijärgseid õpinguid hotellinduse erialal. 2024. aastal esitati esmakursuslaste 72 kohale 232 sisseastumissoovi. Käbikujulised ruumid on 2004. aastast arhitektuurimälestisena kaitse all.
Departemang haldab Collège Maxence Van der Meerschi, mis koliti 2007. aastal kaubanduskoolist uude spetsiaalsesse hoonesse lennujaama lähedal. Kõik Le Touquet' koolid on Lille'i akadeemia haldusjärelevalve all, mis hõlmab Nordi ja Pas-de-Calais' departemangu.
Transport.
Raudtee.
Ajalooliselt oli Le Touquet'l väga hea raudteeühendus tänu kohalikele raudteeliinidele, mis teenindasid rannikut Canche'i ja Authie vahel, ning ühendus pearaudteeliiniga. Pariisi ja Boulogne'i vaheline magistraalliin, mille jaam asub lähedalasuvas Étaples'is, avati 1847. aastal. Kuna Le Touquet laienes kiiresti, hakkasid mõned investorid tundma ärivõimalust reisijate vedamisel uude kuurorti. Esimene taotlus raudtee kontsessiooni saamiseks tuli 1892. aastal "trammitee" ehitamiseks, kuid investor pidi 1895. aastal taganema, kuna neil oli probleeme maa väljaostmisega, jõuallika (hobused või elekter) valikuga ja kuna Canche'i jõe sild oli uue liini jaoks liiga kitsas. Uus investor Société du Tramway d'Étaples à Paris-Plage (EP), mis koondas investoreid kohaliku finantsasutuse Banque Adami juhtimisel, lahendas need probleemid kiiresti ja nii avati 15. juulil 1900 uus meetrirööpmega elektrifitseeritud rongiliin. Teine kontsessionäär, Société du Chemin de Fer de Berck-Plage à Paris-Plage (BP), järgis eeskuju elektrifitseerimata meetrirööpmega liiniga, mis jõudis 1910. aastal Le Touquet' äärelinna ja 1912. aastal kesklinna. Samuti oli kaks 600 mm rööpmelaiusega trammiliini, üks oli ringliin kesklinnas ja teine, mis vedas ainult golfiväljaku reisijaid; mõlemad ehitasid Le Touquet' arendajad ja avati umbes 1910. aastal, kuid hämaras õiguskeskkonnas, mis ei võimalda nende ajalugu palju uurida.
BP liinil oli oma eksisteerimise ajal palju probleeme: Esimese maailmasõja ajal juhtis raudteeliini Prantsuse armee ja käskis selle sõjalisteks vajadusteks lahti võtta; uuesti kokkupanduna kandis liin suuri kahjusid, kuna seda kasutati ainult hooajaliselt ja see ei ühendunud teiste raudteedega. 1920. aastate keskel käivitasid konkureerivad ettevõtted bussiühendused Merlimonti ja Stella-Plage'iga, pannes sellele saatuse pitseri. Liin suleti 1927. aasta septembris ja 1929. aastal kadus ametlikest registritest. Trammiliinid suleti 1925. aastal. EP-l seevastu läks üsna hästi. Kui alguses sõitis tramm Étaples'i ja Le Touquet’ vahel 12–18 igapäevast reisi, siis 1920. aastateks oli kuni 32 reisi, mis võimaldas kohati sõita iga poole tunni tagant. Teise maailmasõja lähenedes asendus trammiühendus tipptundidel tasapisi bussidega, kuid just Saksamaa sissetung Prantsusmaale lõpetas raudtee, sest rünnaku tekitatud kahjude parandamine ei olnud majanduslikult otstarbekas. Sõjajärgsetel aastatel ehitas SNCF lennujaama juurde liini, et võimaldada Londonist Pariisi sõitvatel reisijatel sujuvalt üle minna lennukilt rongile, kasutades Silver Arrow' marsruuti, kuid sellest liinist loobuti, kui ühendus ei olnud enam majanduslikult tasuv.
Le Touquet' piirides pole enam ühtegi raudteeliini; lähim jaam on Étaples'is. Seda teenindavad enamasti piirkondlikud rongid Calais'sse, Amiensi ja Arrasi (TER Hauts-de-France), kuid Calais-Fréthuni ja Lille-Europe'i kaudu on mõned TGV-ühendused Pariisiga.
Maantee.
Peamised teed, mis viivad Le Touquet’sse, on kiirtee A16 (mahasõit 26), mis avati 1994. aastal ja ühendab Le Touquet’d Pariisi ja Calais’ga ning D939, ehk vana RN39, mis läbib kogu departemangu läbi Montreuili Arrasi ja Cambrai suunas. Vald asub EuroVelo Route 4 ääres.
Ühistransporti korraldab CA2BM linnastu. Valda teenindavad bussiliinid 1A, 1B (Bercki ja Étaples'i suunas) ja niinimetatud "navette" (süstikbuss), mis katab Étaples'i raudteejaama ja Le Touqueti vahelisi liine. Alates 2024. aastast ei erine bussipiletite hinnad vahemaa lõikes (1 euro sõidu kohta).
Lennujaam.
Le Touquet’ lennujaam avati 1936. aastal, peamiselt Briti turistide toitlustamiseks. Avamisaastal maandus Le Touquet's 1700 lennukit 4600 reisijaga ning järgmisel aastal liiklus kahekordistus. Kasvava huvi tõttu vahetult enne Teist maailmasõda avas Le Touquet 1938. aastal uue lennu Hollandisse. Sõjajärgsetel aastatel teenindas Silver City Airways Gatwickist regulaarset "autoparvlaeva" teenust, mis võis vedada kuni 12 reisijat ja kaks väikest autot, mida laiendati 1953. aastal 20 reisija ja kolme autoni. Sellest loobuti 1967. aastal. Vahepeal (1956) käivitasid SNCF, British Rail ja üks Prantsuse lennufirma Londoni ja Pariisi vahel ühendvedude (raudtee ja õhu) ühenduse Silver Arrow. See võimaldas lühendada Pariisi ja Londoni vahelist sõiduaega veidi enam kui 4 tunnini, hoides samas hinna suhteliselt taskukohasena, kuid 1970. aastateks ei olnud see enam kasumlik, mistõttu tühistati see 1980. aastal. Kui Lyddi lennujaam 1955. aastal avati, hakkasid sealt ka reisijad lendama. LyddAir, ainuke praegu Briti lennujaama teenindav ettevõte, lõpetas 2018. aasta novembris regulaarlendude pakkumise Le Touquet'sse; sellest ajast peale käivad kuurorti ainult tšarterlennud. Lennujaamas on jalgratta- ja autorent.
2023. aasta augustis nimetati lennujaam vahetult enne seda surnud kuninganna Elizabeth II järgi. Selle nime kiitis heaks tema poeg kuningas Charles III. Selle žestiga soovis linnapea "avaldada austust suurele kuningannale ja tema onule [Edward VIII], kes oli Prantsusmaasse armunud, ning tunnustada Prantsuse kuurortidest kõige britimaid".
Turva- ja hädaabiteenused.
Esimene politsei ilmus tänavatele 1891. aastal, kui Cucqi kommuun andis uue asula jaoks loa "garde champêtre" rajamiseks, ja 1896. aastal, kui asulasse saadeti tavaline politseiametnik. Alates 2021. aastast on vallal oma munitsipaalpolitsei jõud, mis täiendavad riikliku politsei jõupingutusi. 2022. aasta seisuga on need 15 politseinikku, keda toetavad "gardes champêtres", kohalikud maanteepatrullid ja politseinikud, kes vaatavad CCTVCCTV salvestisi, kokku 35 politseinikku. 2023. aasta septembris teatas siseministeerium, et politseinikud, kelle peakorter asub raekojas, saavad 6 miljoni euro eest vanasse Gendarmerie nationale hoonesse laiendatud politseijaoskonna ning 2024. aasta suvel saabuks immigratsiooni jõustamise eesmärgil kümme sandarmit hobustega. Ehitust loodetakse alustada 2026. aasta keskel.
Asula eksisteerimise alguses saadeti tuletõrjujad Étaples'ist, kuid rida tulekahjusid puitvillades sundisid kohalikke majaomanikke investeerima tuletõrjepumpa, mille nad ostsid 1901. aastal. 1908. aastaks hääletas vallavolikogu 18-liikmelise tuletõrjujate allüksuse loomise poolt Cucqis, mida 1912. aastal laiendati 40 tuletõrjujani; sellest sai iseseisev üksus 1927. aastal. Ruumid Le Touquet's ehitati 1935. aastal ja avati seejärel teises kohas 1957. aastal. Vahetult pärast Teist maailmasõda oli tuletõrjujate üksuses 60 inimest ja 11 sõidukit. 2001. aastal Le Touquet' tuletõrjedepoo suleti ja hädaabiteenistused saadetakse Étaples'ist.
Le Touquet’ vanim kliinik kannab nime Les Drags. See 1954. aastal avatud eraasutus mahutab 85 patsienti. 2023. aasta juulis avati avalik praksis, kus töötab 20 kabinetti ja 37 arsti, sealhulgas kuus sisearsti, 19 eriarsti ja kaksteist õde. Lähim avalik haigla Centre hospitalier de l'arrondissement de Montreuil (CHAM) asub Rang-du-Fliersis, 17 km kagus, ja suudab teenindada 900 patsienti. 1974. aasta juunis avati talassoteraapia instituut, mille eesmärk on aidata ravida haigusi merevees suplemise teel, ja hiljem valmisid kaks asutusega külgnevat hotelli (tänapäeval Novotel 149 toaga ja Ibis 91 toaga).
Vee- ja jäätmekäitlus.
Le Touquet' reovesi voolab kohalikku puhastusjaama, mis asub Cucqi vallas. Samuti töötleb see Étaples'i ja Merlimonti jäätmeid. 1980. aastate alguses avatud ruumid on aastatel 2007–2009 läbinud põhjaliku moderniseerimise, mis läks maksma 11,5 miljonit eurot. Veolia osutab vallale veejaotusteenuseid linnaga sõlmitud lepingu alusel, seega ei kehtesta hindu CA2BM linnastu, nagu enamiku teiste omavalitsuste puhul, vaid need on individuaalsete läbirääkimiste alusel.
Meedia.
Le Touquet' uudiseid kajastab Põhja-Prantsusmaa piirkondlik ajaleht La Voix du Nord, mis kuulub Belgia ettevõttele Groupe Rossel, mis annab välja ka Belgia päevalehte Le Soir. La Voix du Nordil on Montreuili piirkonna kohalik väljaanne. Les Échos du Touquet on linnale lähimat piirkonda kajastav kohalik nädalaleht, mille lugejaskond on umbes 2000. Tiitel kuulub kontsernile Nord Littoral, mis omakorda on La Voix du Nordi tütarettevõte.
Le Touquet’sse jõuab ka piirkondlik televisioon. Avalik-õiguslik ringhääling France Télévisions kajastab Le Touquet'd oma piirkondlikus kanalis France 3 Nord-Pas-de-Calais. Eratelekanal BFM TV edastab piirkonna uudiseid BFM Grand Littorali kaudu. Aastatel 2011–2014 said Côte d'Opale'i elanikud vaadata Opal'TV-d, kuid selle kahjumlikkus viis selle kiire sulgemiseni, pankrotti ja hiljem omandamiseni La Voix du Nordi tütarettevõtte Wéo poolt.