Philipp Peter Roos

Philipp Peter Roos (ka Rosa da Tivoli; 30. august 1657 Sankt Goar – 17. jaanuar 1706 Rooma lähedal Tivolis ) oli saksa maalikunstnik.
Elukäik.
Philipp Peter Roos oli kuulsa Saksa kunstnikesuguvõsa üks nimekamaid liikmeid. Kunstnikedünastia rajaja oli P. P. Roosi isa Johann Heinrich Roos (1631–1685), kes sai koos oma venna Theodoriga (1638–1687) kunstihariduse Hollandis, kuhu pere oli kolmekümneaastase sõja ajal Saksamaalt emigreerunud. J. H. Roosi õpetajaks Amsterdamis oli maastikmaalija Guilliam du Gardijn, kuid veelgi enam võttis ta eeskuju oma õpetaja poja Karel Dujardini ja Nicolaes Berchemi – kahe tuntuima Hollandi italianisti – kunstist, kellega Roos läbis tihedalt ka Roomas, kuhu ta Amsterdamist kolmeks aastaks suundus. Poliitiliste ja majanduslike olude halvenemise tõttu Hollandis, liikus Johann Heinrich Itaaliast edasi Saksamaale. Pärast ajutisi tööotsi valitsejate õukondades, seadis ta end alaliselt sisse Maini-äärsesse Frankfurti. Temast sai tuntud kunstnik, kelle barokseid pastoraalmaastikke hinnati kõrgelt ka väljaspool kunstniku kodulinna. Oma kunstiande ja oskused pärandas ta edasi ka oma neljale pojale (Philipp Peter, Johann Melchior (1659–1731), Franz (sünd 1672) ja Peter (1675–1727)), kes kõik jätkasid itaaliapäraste pastoraalmaastike maalimist, neist teema kõige isikupärasem tõlgendaja oli Philip Peter Roos. J. H. Roosi tõlgenduses Hollandi italianistide laadis maastikud olid peamiseks leivanumbriks ka P. P. Roosi poegadele Jakobile (1688–1707) ja Cajetanile (1690–1770), kellest omakorda viimase poeg Joseph Roos (1726–1805) jätkas seda tüüpi maastike maalimist, kandes nii traditsiooni elujõulisena 18. sajandi lõppu – 19. sajandi algusse. 
Philipp Peter Roos kutsuti Hessen-Kasseli maakrahv Karl I teenistusse, kellele avaldas noore kunstniku anne sedavõrd muljet, et ta otsustas heldelt toetada tema stažeerimist Roomas, eraldades talle stipendiumi sõidu-, elamis- ja majutuskulude katteks. 1677. aastal suunduski kunstnik Rooma, astus peamiselt Hollandi päritolu kunstnikke ühendava rühmituse Bentvueghels (kirjusulised) liikmeks ning talle anti tema kiire maalimisoskuse järgi hüüdnimeks Merkurius. Itaaliasse jäi kunstnik alatiseks, ta abiellus peagi ning kolis Rooma lähistele Tivolisse, 1680 aastast alates tuntakse teda kunstnikuna eelkõige Rosa da Tivoli nime all.
Looming.
Kunstnikku saatis Itaalias kohetine menu, Roosi vaba pintslitööga suuremõõdulised pastoraalmaastikud leidsid kohaliku kõrgseltskonna seas palava vastuvõtu. 
Tema maastikel näeme elusuuruses figuure: tukkuvaid karjaseid (abilise koeraga), rohumaal puhkavat karja, peamiselt kitsi ja lambaid, aga ka lehmi, pulle, harvem hobuseid. Tema sageli suuremõõdulistele maalidele on iseloomulik veidi unenäolik atmosfäär. Erilisena toodi välja kunstniku meisterlikkust loomade isikupära edastamisel, mis avaldub eeskätt nende pilgu väljendusrikkuse rõhutamisel. 
Legendide kohaselt oli Roos tuntud oma loomaarmastuse poolest. Näiteks on levinud lugu, et kunstnik olla nuhelnud meest, kes oma koera peksis ning et tema kodus võis alatasa kohata kodutuid või poolmetsikuid loomi. Lisaks räägitakse ka, et Roosi suure maja juurde Tivolis kuulus ka väike loomaaed, et tal oleks võimalik loomi natuurist joonistada. Seetõttu hüüdsid sõbrad kunstniku maja Noa laevaks. 
Paraku oli kunstnik pillava eluviisiga ning halb majandaja, oma kulude katmiseks maalis ta palju, samu motiive kohati tüütuseni korrates. P. P. Roosi tööde kvaliteet on seega kõikuv, hõlmates nii suurepäraseid maastikke psühholoogiliste looma-portreedega kui kommertseesmärgil maalitud ja ennekõike turistidele suunatud itaalialikke pildikesi.
Seos Eestiga.
Eesti Kunstimuuseumi kogus asuvad kaks tema maali, „Pastoraalne stseen karjasega“ ja „Pastoraalne stseen karjakoeraga“, mis kuuluvad kahtlemata kunstniku loomingu paremiku hulka. Ka rohke ultramariini (väga kallis sinise värvi pigment) kasutamine viitab, et maalide puhul on tegemist omaaegse kõrgklassi tellimustöödega. 
Eesti Kunstimuuseumi jõudsid maalid 1946. aastal. Arvatavasti ehtisid maalid varem riigivanema residentsi, omaaegsetes kirjalikes allikates on mainitud kahte hollandipärast maastikku, mis rippusid Kadrioru lossi fuajees, kummagi kamina kohal.