Põhumaja

Põhumaja on põhupakkidest või -plaatidest ehitatud keskkonnasõbralik hoone.
Põhk on väikese toiteväärtusega tera- ja kaunviljakasvatuse ning seemneheinakasvatuse kõrvalsaadus, mis ei ole loomasöödana väärtuslik. Samal põhjusel ei ahvatle põhk närilisi. Põhku kasutatakse loomakasvatuses loomade allapanuna, soojusenergia tootmiseks ja ehitusmaterjalina. Keemiliselt koostiselt sarnaneb põhk puiduga, koosnedes peamiselt tselluloosist, hemitselluloosist ja ligniinist. Tüüpiline põhupakk on risttahukas, mille mõõtmed on 350×450×900 mm. Paki pikkus on tavaliselt pakkemasinal reguleeritav. Pakk peab olema inimjõuga käideldav.
Ajalugu.
Põhku on kasutatud ehitusmaterjalina alates sellest ajast, kui inimene hakkas endale ehitama eluasemeid. Põhu kaitsmiseks ilmastiku ja kahjurite eest kasutati peamiselt savi.
Pärast põhupakkimismasina leiutamist 19. sajandi lõpus hakati põhku hoone konstruktsiooni põhielemendina kasutama üha enam. Teadaolevalt ehitati esimene põhupakkidest maja Ameerika Ühendriikides Nebraskas. Kuna Nebraskas polnud hoonete ehitamiseks piisavalt kive ja puitu, võeti kasutusele põhk, mida jäi kohalikel teraviljakasvatajatel hulgaliselt üle. Kandilised põhupakid laoti üksteise peale samamoodi nagu kivimüüri ladudes – sedasi moodustasid põhupakid kandva seinakonstruktsiooni. Sellist kandvate põhupakkidega ehitusviisi kutsutaksegi tänapäeval Nebraska stiiliks. Põhumajade elanikud avastasid, et seinad hoidsid talvel maja soojana ja suvel jahedana. Samuti aitas põhupakksein summutada väljast kostvaid helisid. Nendel põhjustel hakati põhust elumaju ehitama edaspidigi. 
Ehitusstiilid.
Erinevaid põhupakkseinu on sama palju kui sellel alal ehitajaid. Seinu on kolme liiki. 
Kandev sein.
Kandev põhupakksein ehk Nebraska stiil on vanim ehitusviis. See erineb teistest selle poolest, et katuse raskus kantakse otse läbi põhupakkide vundamendile. Nebraska stiilis põhupakksein koosneb vundamendile toetuvast alumisest vööst, põhupakkidest laotud seinast ja ülemisest vööst, millele toetuvad katusesarikad. Põhk kaetakse mõlemalt poolt krohviga. Ülemise ja alumise vöö ülesanne on raskuse ühtlane jaotamine kogu seina ulatuses. Isegi tihedatest põhupakkidest sein võib raskusega kokku vajuda: seitsme põhupaku kõrgune sein võib katuse raskuse all vajuda 25–100 mm. 
Karkass-sein.
Karkass-sein sarnaneb kõige rohkem puitsõrestikehitisega, mille katus toetub puitsõrestikule ja põhupakke kasutatakse ainult soojustusmaterjalina. Sõrestik-põhupakkseinas võib põhupakk paikneda sõrestikust väljaspool, seespool või sõrestiku vahel. Igal variandil on head ja vead, kuid ükski neist ei erine tehnoloogiliselt oluliselt soojustusvilla või polüstüreenplaadiga isoleeritud sõrestikseintest. Selle lahenduse levinud probleem on see, et puitsõrestik on külmasillaks. Seepärast kaetakse nii ehitatud hoonete välisümbrikud tihti kahekordse karkassiga, mille vahel on soojustus.
Põhupaneel.
Kolmanda võimalusena kasutatakse põhkpaneele, kus põhk on pressitud kahe plaadi või liimitud taaskasutatud paberi vahele. Põhkpaneeli kasutamine on teistest soojustuspaneelidest oluliselt lühema ajalooga ehitusmeetod, kuid see ühendab põhu looduslikkuse ja soodsa hinna traditsiooniliste ehitusvõimalustega. Ühel tootjal kolmest on paneeli liitekohas tervet seina läbiv puitdetail, mis toimib külmasillana. Enamasti tuuakse selle ehitusstiili eeliseks standardiseeritus, modulaarsus ja hoone välisümbriku kokkupaneku kiirus.
Liigid.
Põhumaju on ehituslikult peamiselt kahte liiki: 
Esimesel juhul lisandub põhitoormele põhule ka puidu kasutamine ning mõlemal juhul ka seinapindade krohv.
Ehitus.
Hoone aluseks (vundamendiks) võib olla nii tavaline lintvundament, plaatvundament kui ka vaivundament. Vundamendi väline soojustus peaks olema põhu niiskusele vastuvõtlikkuse tõttu tehtud tavalisest penoplastist või muust samalaadsest materjalist.
Põhumajade kandetarindites kasutatakse kas puitsõrestikku või põhupalle.
Põhumajadel on puitkandesõrestiku ehitamine lihtsam kui puitkarkassmajadel. Kuna põhumaja on kergem, võib tavalise 50×150 mm läbimõõduga prusside asemel kasutada 50×100 mm või isegi 50×50 mm läbimõõduga prusse. Põhupallid on ka soojustuse eest. Seega on sein paksem, nii et õhemagi karkassi korral pole vaja külma karta. Kandvate põhupallide korral tuleb need hästi kõvasti kokku pingutada.
Puitkarkassil majale kõrguspiiranguid ei ole. Kandvate põhupallidega saab ehitada vaid kuni kahekorruselise hoone.
Valminud seintele kantakse sise- ja välisseinale seitsme- kuni kümnesentimeetrine krohvikiht. Materjaliks sobivad hingavad looduslikud krohvid, näiteks savi- või lubikrohv. Mittehingav kunstmaterjalist krohv ajab maja hallitama ja mädanema.
Katusekatte valikul pole olulisi piiranguid. Katus tuleks teha kindlasti räästaga. Et põhumaja kardab vett keskmisest hoonest enam, peab räästa laius olema vähemalt 70 cm.
Põhumaja on sisuliselt puitkarkassmaja, kuigi kandekonstruktsiooni prussi läbilõige on tavaliselt väiksem kui puitkarkassmajal. Selle ehitamine hoiab kokku raha ja säästab keskkonda.