tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Amudarja

Amudarja (tadžiki "Омударё" või "дарёи Ому", pärsia آمودریا "Âmudaryâ", usbeki "Amudaryo", türkmeeni "Amyderýa"; antiikmaailmas tuntud kui "Ōxus" ladina keeles ja Ὦξος "Oxos" kreeka keeles, mis on tuletised selle jõe indoiraani nimest "Vaksu", praegusel kujul "Vahš") on jõgi Kesk-Aasias.
Amudarja pikkus on 2620 km, teistel andmetel 2540 või 2435 km; Pandži ja Vahši jõe ühinemiskohast, kustmaalt jõge Amudarjaks nimetatakse, 1415 km. Jõgikond hõlmab 465 000 km².
Algab Afganistanis Hindukuši mäestikus 4900 m kõrgusel, voolab algul läände, läbib Pamiiri mäestiku. Piki jõge kulgeb Tadžikistani (varem NSV Liidu) ja Afganistani piir. Alamjooksul voolab loodesse 1200 km ulatuses läbi kõrbe enam-vähem Türkmenistani ja Usbekistani piiril, vasakule kaldale jääb Karakumi, paremale Kõzõlkumi kõrb. Vee hulk väheneb tunduvalt niisutussüsteemide, aurumise ja liiva imbumise tõttu ja praegu kuivab Amudarja juba enne Araali järve riismeteni jõudmist. Varem moodustas jõgi suudmes delta, enamus harusid pöördus põhja poole ja voolas Araali järve, osa aga suundus läände, Sarõkamõši nõo suunas.
Amudarja toitub liustiku- ja lumesulaveest, suurimad lisajõed on Bartang, Jazgulem ja Vahš. Suurvesi on kevadel ja suvel. Jääkate on ainult deltas, 2–2,5 kuud aastas. Laevaühendus on alamjooksul Türkmenabatini, korrapäratult Termezini.
Amudarja vett kasutavad Karakumi kanal ja Tahhiataši hüdroelektrijaam.
Amudarja on mudane, ta uhub tugevasti oma kaldaid ja vahetab tihti sängi. Eelajaloolisel ajal suubus ta Kaspia merre (toonase jõesängi jäänuk on Uzboi). On arvatud, et Karakumi kõrb tekkis Amudarja sagedase sängimuutuse tulemusena.
Amudarja vett kasutati aastakümneid põldude niisutamiseks ja monokultuurse puuvilla kasvatamiseks kogu Nõukogude Liidu tarbeks, mistõttu sooldus palju maad ning Araali järv on kokku kuivamas. Vee ülemäärase kasutamise tagajärjel on suuruselt neljas järv maailmas tänaseks kahanenud peaaegu olematuks.
Ol' Dirty Bastard

Ol' Dirty Bastard (kodanikunimega Russell Tyrone Jones; 15. november 1968 New York – 13. november 2004 New York), tuntud ka pseudonüümide ODB, Dirt McGirt, Dirt Dog, Big Baby Jesus, Osirus, Joe Bannanas ja Unique Ason all, oli ameerika räppmuusik ning Wu-Tang Clani asutajaliige.
Alexander Dalrymple

Alexander Dalrymple (24. juuli 1737 – 19. juuni 1808) oli šotlasest Briti geograaf.
Dalrymple arvas, et Maa tasakaalus püsimiseks peaks maa ja mere suhe nii lõuna- kui ka põhjapoolkeral olema ligikaudu võrdne. Seepärast oletas ta, et lõunapoolust ümbritseb manner, mille ta uskus ulatuvat 40. lõunalaiuskraadini. Uus-Meremaad pidas ta lõunamandri osaks. 
Dalrymple soovis juhtida ekspeditsiooni lõunamandrile, kuid jäi juhikohast ilma, sest Briti admiraliteet usaldas selle rolli James Cookile. See tegi Dalrymple'ist ja Cookist vihavaenlased. Kättemaksuks admiraliteedile avaldas Dalrymple materjalid, mille ta oli leidnud admiraliteedi arhiivist. Need olid dokumendid, mis olid inglaste poolt Manilas 1762 aastal hispaanlastelt kätte saadud. Dokumendid sisaldasid Luis Váez de Torrese avastusi Vaikses ookeanis. Dalrymple üritas seega kompromiteerida Cooki ja admiraliteeti väites, et Cook üritab enda nimele kirjutada hispaanlaste avastusi. Cook suhtus Dalrymple'isse samuti vaenulikult, kuid mitte ainult nimetatud loo pärast. Cook praktikuna ja väligeograafina ei sallinud kabinetiteadlase Dalrymple'i abstraktseid teooriaid. Nende asemel usaldas ta vaatlusi ja fakte. Ehkki Antarktis eksisteerib, ei ole ta siiski nii suur, kui Dalrymple seda kujutas.
Dalrymple'i sulest on ilmunud teos "Lõunamerereiside kogumik", mis ka Cooki päevikutes sageli äramärkimist leiab.
Muaree-efekt

Muaree-efekt on interferentsmuster, mis tekib kahe või enama nihutatud või pööratud rastri või võrgustiku üksteise peal asetsemisest. Sama efekt saavutatakse ka pisut erineva suurusega pikslite kasutamisel.
Kuigi muaree on efektne ja seda on huvitav uurida, on trükitehnikas enamasti tegemist tüütu ja soovimatu nähtusega. Muaree-efekt võib tekitada probleeme näiteks kartograafidele. 
Etümoloogiast.
Termin tuleb prantsuskeelsest 19. sajandist pärit tekstiilinimetusest "moiré" (eesti keeles muaree). Traditsiooniliselt oli see siidkangas (tänapäeval ka puuvill- või polüesterkangas), mille pind läikles joontena veevirvendusetaoliselt. Efekt saavutati kahe üksteise suhtes mõnekraadise nurga all paikneva kanga märgpressimisel kalandris (muareerimine). Kahe kanga kokkupressitud kiud deformeerusid üksteise vastas, nurga tõttu ebaühtlaselt, ja muster muutus nähtavaks pärast kangaste kuivamist.
Koivaliina vald

Koivaliina vald (läti keeles "Gaujienas pagasts") on vald Lätis Smiltene piirkonnas.
Vald piirneb läänes Zvārtava ja Grundzāle vallaga, lõunas Vireši vallaga, idas Trapene vallaga ja põhjas Eesti Valga ja Rõuge vallaga.
Valla pindala on 126 km². 2016. aasta seisuga elas seal 940 inimest. Aastal 2011 elas vallas 848 lätlast, 38 venelast, 8 valgevenelast, 5 ukrainlast ja 2 poolakat. Valla keskus on Koivaliina küla. Vallavanem on Inese Lukjanoviča.
Valda läbib Koiva jõgi, seal asub ka Zvārtava järv.
Ajalugu.
Koivaliina mõisa juurde tekkis mõisavald aastal 1822. Aastal 1895 liideti sellega Sikšņi vald, aastal 1897 Grundzāle vald, aastal 1902 aga Bormaņi vald. Agraarreformi ajal oli Koivaliina mõisa ("Schloß-Adsel") pindala koos Dārta mõisaga ja Koivaliina kirikumõisaga 2665,44 hektarit, Sikšņi mõisale kuulus aga 1179,65 hektarit maad. Agraarreformi järel loodi taas Grundzāle ja Bormaņi vallad.
Aastal 1935 oli valla pindala 232 km², elanikke oli seal 2487. 1945. aastal moodustati valda Koivaliina ja Vidaga külanõukogu, aastal 1949 likvideeriti vald ametlikult. Aastal 1967 liideti Koivaliina külanõukoguga Zvārtava külanõukogu Straume kolhoosi maad. Aastal 1990 muudeti külanõukogu vallaks. Enne 2009. aasta haldusreformi kuulus vald Alūksne rajooni. Aastatel 2009–2021 kuulus vald Hopa piirkonda.
Kaitstavad objektid.
Muinsusmälestistest on riikliku kaitse all Koivaliina mõisakompleks (park, ait, tall, tallmeistri maja, laut (hilisem tuletõrjujate maja), aedniku maja (hilisem viinaköök), kasvuhoone, mõisavalitseja maja, peahoone ja kahe selle toa laed), Zvārtava tuulik, Zvārtava mõisa park, tallid, ait, aedniku maja, Zvārtava mõisa peahoone ja Koivaliina kirikumõisa hoonetekompleks (peahoone, tall, ait, laut, tõllakuur, kaks ahju ja viis ust), samuti ka Atsele ordulinnus, Koivaliina kalmistu kabel ja helilooja Jāzeps Vītolsi kodukoht. Kohaliku kaitse all on Wulffide perekonna rahula värav. Regionaalse kaitse all on Wulffide perekonna rahula, Koivaliina keskaegne kalmistu ja Salakase muinaskalme.
Looduskaitse all on Jaunrāmnieki pärn, Zvārtava mõisa pargis kasvavad tamm ja ebatsuuga, Vārpase lehiseallee, Vārpase jalakas, Koivaliina dolomiidipaljand, Kalameca ja Markuzi kraavid. Valda jäävad ka 51 hektari suurune Koivaliina männiku hoiuala, 325 hektari suurune Lepuri soo hoiuala, 618 hektari suurune Melnsala soo hoiuala ja 528 hektari suurune Slokase soo hoiuala. Valla keskosa läbib Ziemeļgauja kaitstav maastik.
Asustus.
Valla elanikest on 89,9% lätlased, 6,0% venelased ja 1,2% valgevenelased. Teisi rahvusi on 2,9%.
Valla külad:
Ülejäänud valla elanikud elasid külade koosseisu mitte kuuluvates taludes.
Eesti Vabariigi Riigikohtu kohtunike loend

Eesti Vabariigi Riigikohtu kohtunike loend on loetelu Eesti Vabariigi Riigikohtu kohtunikest aastatel 1919–1940 ja alates 1992. aastast.
Kassatsioonikohus

Kassatsioonikohus on kohus, mis edasikaebeinstantsina kontrollib kaevatud kohtulahendite õiguslikku põhjendatust. Elulisi asjaolusid kassatsioonimenetluses ei tuvastata ega kontrollita.
Kassatsioonikohus on üldjuhul kohtusüsteemi kõrgeim kohus, kuid kassatsioonikohtuna võib käituda ka kohtusüsteemi madalam lüli, kui ta seadusest tulenevalt kontrollib üksnes kaevatud kohtulahendi õiguslikke asjaolusid.
Eestis on kassatsioonikohtuks Riigikohus. Riigikohus ei ole kassatsioonikohus selle puhtal kujul, sest ta teostab teatud asjaoludel ka eluliste asjaolude tuvastamist ja kontrolli.
Kaarel Parts

Kaarel Parts (5. juuni 1873 Arula vald – 5. detsember 1940 Tartu) oli eesti õigusteadlane, Riigikohtu esimees (1919–1940) ja ühiskonnategelane.
Ta sündis talupidaja pojana. Lõpetas 1896. aastal Tartu Ülikoolis õigusteaduskonna. 
Oli aastatel 1898–1907 Võru ja Tartu Ülemtalurahvakohtute eesistuja ning 1907–1917 vandeadvokaat Tartus. 
1917. aastal omandasid Nõo kihelkonna Aru mõisa, mille väärtus oli 312 000 rubla, vannutatud advokaat Karl Parts, Minni Rüütli (sünd Auer), Tartu 2. Gildi kaupmees Oskar Wirkhaus, kolleegiumi assessor Peeter Kase, Tartu kodanik Alexander Keis, Heinrich Koppel, Tartu kodanik Hans Lellep ja Mihkel Parts, õpetaja Evald Steinberg ja arst Anton Schulzenberg. Aru mõis oli üks umbes seitsmest protsendist rüütlimõisatest, mis siirdusid eestlaste kätte.
1919. aastal sai ta Eesti Vabariigi Riigikohtu esimeheks, seda ametit pidas kuni tagandamiseni (Vabasti, Kaarel Parts’i Riigikohtu Esimehe ametikohalt omal palvel tervislistel põhjustel) Nõukogude okupatsioonivõimude poolt 1. augustil 1940. 
Riigikohtu esimese esimehena oli Kaarel Partsil oluline roll Riigikohtu ja Eesti Vabariigi kohtusüsteemi ülesehitamisel, samuti osales ta Eesti Vabariigi omariiklike ja eestikeelsete õigusaktide loomises.
Talle kuulus võõrastemaja Liivimaa Tartus.
Oktoobris 1933 toimunud põhiseaduse muutmise rahvahääletuse eel teatas Kaarel Parts, et ta on põhiseaduse muutmise vastu.
Isiklikku.
Tema abikaasa oli tantsija Elmerice Parts.
Ta suri 5. detsembril 1940 Tartus kopsupõletikku.
Henri Toivonen

Henri Pauli Toivonen (25. august 1956 Jyväskyla Soome – 2. mai 1986 Corte Korsika) oli Soome rallisõitja.
Henri Toivonen on kuulsa 1960. aastate rallisõitja Pauli Toivoneni poeg.
Ta oli kuni Jari-Matti Latvala võiduni Rootsi rallil 2008. aastal kõige noorem rallisõitja, kes on jõudnud maailmameistrivõistlustel etapivõiduni.
Toivonen hukkus koos oma kaardilugeja, ameeriklase Sergio Crestoga, 2. mail 1986 Korsika rallil, kui nende Lancia Delta S4 paiskus teelt välja ja tabas puud mäenõlval. Õnnetus lõhkus turvapuuri ja kütusepaagi. Toivonen ja Cresto surid õnnetuse tagajärjel. FIA uuring ei ole leidnund piisavalt tõendeid, et kinnitada, kas tabamus vastu puud või lekkiva kütuse tekitanud põleng põhjustas ekipaaži surma. Õnnetuse järel keelas FISA president Jean-Marie Balestre järgnevatelt WRC etappidelt ära võimsate ralliautode B-rühma, kuhu kuulus ka Toivoneni ja Cresto auto.
Maailmameistrivõistluste etapivõidud.
Toivonen võitis kolm MM-i etappi:
Selenge

Selenge (mongoli keeles Сэлэнгэ (ka Сэлэнгэ мөрөн), burjaadi keeles Сэлэнгэ мүрэн, vene keeles Селенга) on jõgi Sise-Aasias, suurim Baikalisse suubuv jõgi.
Selenge nime päritolu kohta on kaks versiooni. See võib pärineda burjaadi sõnatüvest "сэл", mis tähendab üleujutust või järve, või tunguusi tüvest "sele", mis tähendab rauda.
Baikalisse voolavast veest üle poole saabub järve Selenge kaudu. Baikalist voolab välja Angara ja Selenget on peetud Angara suurimaks lisajõeks. Angara suubub Jenisseisse ning just Selenge kaudu käib tee Jenissei suudmest kaugeima harujõe lähteni.
Selenge algab Ider Goli ja Delger Möröni jõe ühinemisel Hövsgöli aimakis. 
Ider Gol algab Dzavhani aimakist Tarvagataj aheliku kõrgeima, 3227 m kõrguse mäe jalamilt ning voolab algul läände, siis põhja ja seejärel itta. Tema suurim lisajõgi on paremalt suubuv Tšuluut. 
Delger Mörön algab Hövsgöli aimakist Ulaan Tajga kõrgeima, 3351 m kõrguse mäe jalamilt ning voolab algul peamiselt lõunasse (lühikest maad Venemaa piirijõena), siis peamiselt kagusse, läbides ka aimaki keskuse Möröni. Tema suurim lisajõgi on paremalt suubuv Tesijn gol. 
Selenge voolab ülemjooksul itta, ületab Bulgani aimaki piiri ning temasse suubuvad paremalt Hanuj gol ja vasakult Egijn gol. Pärast Ingettolgoj läbimist pöördub ta kirdesse, jõuab Darhan-Uuli aimaki ja hiljem Venemaa piirile. Piiril suubub temasse paremalt suurim lisajõgi Orhon, mis on Selenge aimaki piirijõgi, ja ühinemiskohas asub Selenge aimaki halduskeskus Sühbaatar. Venemaal voolab ta algul põhja, kus temasse suubuvad vasakult Džida ja Temnik, siis kirdesse, kus temasse suubuvad paremalt Tšikoi, Hilok ja Uda. Uda suudmes asub Burjaatia pealinn Ulan-Ude. Seal pöördub jõgi algul põhja ja siis läände, läbib Selenginski ning suubub Baikalisse, moodustades 680 km² suuruse delta. 
Sühbaatarist kuni Selenginskini kulgeb jõe lähedal, peamiselt otse jõeorus raudtee. Maantee kulgeb jõele küllalt lähedal, aga enamasti siiski mitte jõeorus peaaegu jõe lähtest saadik, Mongoolias jõe vasakul kaldal, Burjaatias algul paremal, pärast vasakul kaldal. 
Jõgi on 1024 km pikk, sellest 409 km on Venemaal. Tema valgla on umbes 447 000 km². Jõe vooluhulk on Sühbaataris 310 m³/s, Ulan-Udes 935 m³/s. Burjaatias on jõgi laevatatav, Mongoolias mitte. Suurvesi on jões kevadise lumesulamise ajal, paduvihmade korral ka suvel ja sügisel. Talvel on madalvesi, näiteks Sühbaataris on keskmine vooluhulk veebruaris 23 m³/s ja augustis 610 m³/s. Novembrist aprillini on jõgi jääs.
Jõeorg on muutliku laiusega. Vahel laieneb see 20–25 kilomeetrini ja sageli jõgi hargneb sealkohas, siis kitseneb jõeorg jälle 1–2 kilomeetrini ja harud koonduvad.
Sunda väin

Sunda väin ühendab Jaava merd ja India ookeani ning eraldab Jaavat Sumatrast. 
Laius umbes 22 km, sügavus ligikaudu 20 m. Väinas asub Krakatau vulkaan.
Ahvenanmanner

Ahvenanmanner (soome keeles "Manner-Ahvenanmaa" või "Ahvenanmanner", rootsi keeles "Fasta Åland") on Ahvenamaa saarestiku suurim saar. 
Geograafia.
Saare pindala on 685 km². Saar on lõhestatud paljudest lahtedest ja jaguneb poolsaarteks. Saar on kaljune ja künklik, kõrgus kuni 132 meetrit. See on Soome suurim meresaar ja suuruselt kolmas saar, arvestades ka sisevete saari.
Saar asub Ahvenamaa maakonnas, mis on Soome Vabariigi ulatusliku omavalitsusega osa. Saar jaguneb seitsmeks vallaks, nende hulgas on ka Ahvenamaa ainuke linn Maarianhamina.
Iseseisvuspäev

Iseseisvuspäev on iseseisvuse väljakuulutamise või muu iseseisvumisega seotud sündmuse aastapäev. Enamikus riikides tähistatakse seda päeva rahvuspühana.
Karen Aabye

Karen Lydia Aabye (19. september 1904 Kopenhaagen – 15. september 1982 Bagsværdi kihelkond) oli taani ajakirjanik ja kirjanik.
Elulugu.
Kareni vanemad olid hulgikaupmees Rudolph Christian Frederik Aabye (1859–1927) ja Franciska Maren Christine Petersen (1874–1961).
Karen Aabye kasvas üles Kopenhaagenis ja käis Karen Kjæri koolis ("Karen Kjærs Skole").
1929. aastast elas ta Prantsusmaal ning oli nädalalehe Skandinaver i Paris kaastööline. 1932. aastal naasis ta Taani ning hakkas tööle väljaande Politikens Lytterblad toimetussekretärina. Aastatel 1936–1937 oli ta ajalehe Politiken korrespondent algul Londonis, hiljem Pariisis. Oma elamusterikast elu sõjaeelsel perioodil on ta kirjeldanud paljudes esseedes ja ajaleheartiklites.
1937. aastal asus ta tööle konkureerivas ajalehekontsernis: kuni 1958. aastani oli ta ajalehe B.T. kaastööline ning hiljem kirjutas ajalehele Berlingske Tidende. Samal ajal hakkas ta kirjutama raamatuid.
Aastatel 1946–1950 oli Karen Aabye Taani Kirjanike Liidu ("Dansk Forfatterforening") juhatuse liige.
Looming.
Aabye esikromaan "Der er langt til Paris" (1939) jutustab taanlanna Elleni ja prantslase Pierre'i suhtest, mis ebaõnnestub suurte kultuurierinevuste tõttu. 
Laia lugejaskonna võitis ta muuhulgas perekonnasaagaga "Det skete ved Kisum Bakke" (1942), "Fruen til Kejsergaarden" (1943) ja "Vi, der elsker Livet" (1944). Nende teoste tegevus toimub 19. sajandi keskpaigas.
Romaan "Vi skal snart hjem" (1946) räägib Saksa okupatsiooni aegsetest taani pagulastest Rootsis ja nende koduigatsusest. 
Aastatel 1950–1954 ilmus romaanipentaloogia "Martine", "Min søn Janus", "Brænd dine skibe", "Det gyldne land" ja "Den røde dalom". See jutustab Martinest ja tema pojast Janusest, kes pärast oma ema surma otsib õnne Kanadas. Sündmustik leiab aset 19. sajandi keskel. Teost iseloomustab tundlik sisseelamine tegelaste siseellu.
Karen Aabye on kirjutanud ka biograafilisi romaane, näiteks "Grevinden af Bagsværd" (1958 ja "Min bedstemor er jomfru" (1965). Need kaks romaani on olnud eeskujuks Jane Aamundile.
Aabye ilukirjandusteosed on kirjutatud peamiselt naise vaatepunktist. Tema naistegelaskujud on tugevad, väga elujanulised ja tahtejõulised. 
Karen Aabye on kirjutanud haaravaid, seikluslikke ja humoorikaid reisikirju. Tuntumad neist on "Dejligt at Amerika ikke ligger langt herfra" (1949; pealkiri ühe Hans Christian Anderseni luuletuse järgi) ja "Irland – min tossede ø" (1963). 
Esseekogus "Fra mit skovhus" (1968) on kirjeldatud Taani loodust Frank Jægeri 1950. aastate Langelandi kirjeldustega sarnases maneeris.
Suur-Belt

Suur-Belt (taani keeles "Storebælt") on väin, mis ühendab Kattegatti Beldi merega ja eraldab Sjællandi ja Fyni. 
Väina laius on 18 km, sügavus umbes 20 m. Suur-Beldi väin on Taani väinadest sügavaim ning võimaldab suurte laevade pääsu Läänemerre. Väina ületab Suur-Beldi sild.
Sõltumatus

Sõna "sõltumatus" kasutatakse terminina mitmes tähenduses:
Hingedepäev

Hingedepäev on 2. novembril.
Hingedepäev ja hingedeaeg Eestis.
Eestlastel jääb hingedepäev hingedeaja sisse. Hingedepäeva on nimetatud juba 14. sajandi allikates, kuid selle (nagu ka 1. novembri ehk pühakutepäeva) tähistamine on jäänud omauskumustele tugineva hingedeaja varju. Hingedepäeval on levinud tava süüdata lahkunute mälestuseks küünal koduakendel ja kalmistul.
Rahvaluulekogudes on kristlusele eelnevalt hingedepäeva mainitud vähe, rohkem on juttu sügisesest hingedeajast, mis paistab jäävat mihklipäeva ja hingedepäeva vahele, kuid ulatub ka mardipäeva ja jõuludenigi. Arvatavasti on tegu esivanematekultuse jäljega, mis hiljem põimunud kristliku kalendriga. Hingedepäev oli arvatavasti vähemalt Tallinna eestlastele hästi tuntud püha, seda on korduvalt mainitud ka Tallinna rae 14.–15. sajandi alamsaksakeelsetes dokumentides näiteks "hinkepewe" kujul.
Hingedeaja olulisemaid kombeid oli hingede söötmine, mille üks vanimaid säilinud kirjeldusi pärineb 17. sajandist: hingedele köeti saun ja kaeti laud, kuhu peremees esivanemaid ükshaaval sööma kutsus. Sarnaselt mitmete teiste sügiseste tähtpäevadega (mardipäev, kadripäev, jõulud) joosti ka santi, valgeid linu kandvad hingesandid käisid talust tallu, laulsid ja palusid ande.
Hingedepäev mujal.
Hingedepäeva tähistatakse ka mujal, kõikide hingede päev "omnium animarum" on sätestatud esimesena benediktlastele Prantsusmaal Cluny kloostri abti poolt 998. aastal. Esivanemate mälestamise komme oli arvatavasti levinud üle Euroopa. Katoliku kirik muutis selle puhastustules olevate hingede päevaks, kinnitades 1. novembri katolikumaades kõikide pühakute päevana kirikukalendrisse. 1006. aastal kinnitati katoliku kirikus 2. november hingedepäeva ehk usklike surnute mälestuspäevana. Kirikus loetakse ette aasta jooksul surnute nimed. Eesti hingesantide kombe sarnane komme oli levinud ka mujal Euroopas. Soome keeles tähendab "marraskuu" (november) surnukuud.
Sõbrapäev

Sõbrapäev ehk valentinipäev on sõpruse ja armastuse päev, mida tähistatakse 14. veebruaril. Sel päeval avaldatakse armastust, peetakse meeles kalleid inimesi ja tehakse neile kingitusi.
Ajalugu.
Valentinipäeva tähistamine on seostatav Vana-Roomas tuntud Lupercalia festivaliga – viljakusmaagiaga seotud pidustustega, mida peeti 15. veebruaril jumal Faunuse auks. Faunus oli antiikmaailma viljakusjumal, loomakasvatuse ja põllutöö kaitsja. Kuna ka püha Valentin oli karjakaitsja pühak, võib oletada, et kaks kultust võisid omavahel seguneda, liiatigi, kui tegemist oli lähestikku asetsevate päevadega (14. ja 15. veebruar). Lupercaria tähistamine jätkus ka kristlikul ajal, kuni paavst Gelasius I käskis selle lõpetada aastal 494. Sellejärel hakati tähistama püha Valentini päeva 14. veebruaril, mis oli 350. aastal pühendatud pühale Valentinusele. Praegu on see ka Valentini nimepäev. Kuna on teada kaks selleaegset Valentinuse-nimelist pühakut, siis pole täpselt teada kumba Valentinust on mõeldud. Üks neist oli roomlasest preester ja teine Interamna (Terni) piiskop. On oletatud ka, et tegemist on ühe ja sama isikuga, sest Rooma preester võis hiljem saada Terni piiskopiks. Püha Valentini surma on tõlgendatud kui keiser Claudiuse karistust kristlike laulatustseremooniate läbiviimise eest. Valentin olevat salaja laulatanud keisri armee sõdureid ning armastajapaaridele lilli kinkinud. Ühe legendi järgi olevat ta sõbrunenud Rooma vangivalvuri tütrega, kellele ta enne oma hukkamist olevat saatnud kaardi sõnadega "Sinu Valentinilt". Tänini kasutatakse seda väljendit valentinikaartidel.
Päeva tähistamine Eestis.
Eestisse levis see vana tähtpäev Soome vahendusel alles 1980. aastate lõpul ja sai siin sõbrapäeva jooned.
Valentini- või sõbrapäeva sisuks on Eestis üldse lähedasi inimesi meeles pidada, kuigi algselt on päev pühendatud armastusele ja kallimale, kellele antakse oma tunnetest märku või tehakse kingitusi. Euroopas ja Ameerikas reklaamitaksegi seda kui armastusavalduste, kihlumise ja pulma päeva.
Eestis müüakse valentinipäeval poodides spetsiaalselt kaunistatud maiustusi ja pisemaid temaatilisi kingitusi. Rõhutatakse ka tava kinkida sõpradele lilli. Isevalmistatud kaartide ja sõnumite kõrval leiab puna-roosade temaatiliste kaartide tulva kõigist kauplustest. Viimasel ajal on internetis lai valik e-kaarte, millest osa on üsna humoorikad ja millega saab tervitada kaugelasuvaid sõpru. Uus tava on näiteks valentinipäeva kaartide võistlus, mille algatas Eestis Postimees.
Valentinipäeva lill on traditsiooniliselt punane roos, kuigi meil kingitakse ka teist värvi roose, tulpe, nartsisse ja nelke. Valentinipäeval on noorte kõrval tasahaaval hakanud keskealised ja vanemadki inimesed lilli ostma ja kingitusi tegema, sest lõppude lõpuks on tegemist võimalusega osutada headele sõpradele tähelepanu.
Varia.
Eestis on ettevõte Asecura OÜ kasutanud registreeritud kaubamärki "Sõbrapäev".
Per Elofsson

Per Eilert Elofsson (sündinud 2. aprillil 1977 Umeå lähedal Röbäckis) on Rootsi murdmaasuusataja. 
Elukäik.
Per hakkas suusatama kolmeaastaselt. Ta proovis mitmeid spordialasid, sealhulgas jäähokit ja jalgpalli, aga kuna ta oli eakaaslastest lühem, oli tal raske nendega sammu pidada.
Kui Per sai kuueseks, osales ta esimest korda suusavõistlustel Umeå lähistel ja lõpetas võistluse kolmanda kohaga, võites nii oma esimese auhinna. 
Väiksena kuulus Per Röbäcki suusaklubisse, kus ta isa Tore oli treener. 
12-aastaselt sattus Per Elofsson raskesse õnnetusse. Ta oli koos isaga motokrossirajal sõitmas. Per, kes armastas suuri kiirusi, andis märjal rajal gaasi, kuni sõitis ühte auku. Per lendas mootorrattaga ümber ja kukkus vastu raja piirdetara. Õnnetus lõppes murtud nina ja mitme haavaga näo piirkonnas. Kui isa Peri autosse aitas ja haiglasse suundus, arvas Per, et haiglasse mineku võiks vabalt vahele jätta ja parema meelega tahaks ta midagi süüa. Tegelikult pidi arst haavade kokkuõmblemisel tegema enam kui 200 pistet. Kokku tehti Perile kaks operatsiooni, mille käigus väike osa tema ühest kõrvast siirati ninale, et lappida kahjustusi.
Üleriigilise suusavõistluse finaali jõudis Per esmakordselt 13-aastaselt. Seal saavutas ta 33. koha. Järgmisel aastal saavutas ta samadel võistlustel 34. koha. See andis talle motivatsiooni ning ta töötas trennides kõvasti. 
17-aastaselt osales Per Elofsson esimest korda Rootsi noorte meistrivõistlustel. Järgmisel aastal saavutas ta neljanda koha ja võitis Folksam Cupi. Tuginedes nendele saavutustele, otsustas ta 16-aastaselt hakata elukutseliseks suusatajaks ja läks õppima Lycksele suusagümnaasiumisse, kus üheks tema treeneriks sai Ove Westerberg. 
Per sai Ovega hästi läbi ja tema areng oli väga kiire. Millalgi avastasid nad treeneriga, et Per oli kõigist teistest kiirem. Petter Ögren, kes oli sel ajal samuti samas meeskonnas, meenutab, et sel ajal oli neli distantsi, mida sõideti: lühike, keskmine ja pikk ning Röbäcki distants, mis tähendas, et Per oli ees ja teised Röbäckist pärit suusatajad tema järel. Kooli ajal andis Per endast parima, et saada heaks suusatajaks. 
Sekka sattus ka hetki, kus kogu ta tulevik suusatajana sattus ohtu. Kord sõites koolist koju sattus ta autoõnnetusse, kus oleks peaaegu surma saanud. Suur veoauto vajus küljeli tema auto peale ning Peri päästis vaid see, et ta suutis piisavalt kiiresti hüpata juhiistmelt kõrvalistmele – juhi kohal sai auto katus vastu maad litsutud.
Saavutused.
Maailma karikasarjas.
Per Elofsson osales karjääri jooksul 65 MK-etapil ja jõudis poodiumile 23 korral, millest 11 korral kõige kõrgemale astmele.
Maailma karikasarja etapivõidud.
2001. ja 2002. aastal võitis Per Elofsson maailma karika.
Isiklikku.
Elofsson elab Röbäckis ja kuulub kohalikku spordiklubisse IFK Umeå, kuhu ta võeti 19-aastaselt. Ta elab koos Jenny Gustafssoniga.
Per Elofsson oli tippsportlasena 182 cm pikk ja kaalus 74 kg.
Walburga

Walburga (eesti keeles ka "Valburga"; rööpkujud "Walpurga", "Walpurgis", "Wealdburg", "Walderburger", "Waltpurde"; Skandinaavias "Valborg"; Prantsusmaal "Vaubourg", "Falbourg", Perche'is "Gauburge"; umbes 710 Wessex, Devonshire – 25. veebruar 779 Frangimaa (Baieri), Heidenheim) oli inglise misjonär Saksamaal, katoliku ja õigeusu pühak.
Koos oma vendade püha Willibaldi ja püha Winibaldiga (Wunibaldiga) läks ta Württembergi oma ema vennale pühale Bonifaciusele appi. On võimalik, et Walburga tegutses algul Tauberbischofsheimis oma sugulase Lioba juures. Ta hakkas nunnaks ning elas Winibaldi (või Willibaldi) asutatud Heidenheimi benediktiini kloostris Eichstätti lähedal. Hiljemalt 761 oli ta selle kloostri abtiss. Heidenheimi kloostrist sai peagi haridus- ja halastustöökeskus. 
Walpurga suri 25. veebruaril 779.
Aastal 870 viis Eichstätti piiskop Otgar Walburga säilmed Eichstätti. Praegu asuvad need Eichstätti Walburga kirikus. 
Walburga eluloo kirjutas Wolfhard von Herrieden rohkem kui 200 aastat pärast pühaku surma. Wolfhard kirjutas hiljem ka teose "Historica carmina de sancta Walburga" ("Ajaloolised laulud püha Walburgast"). 
Walburga surmakuupäev 25. jaanuar on püha Walburga mälestuspäev katoliku kirikus. Et Walpurga kuulutati pühakuks arvatavasti mõnel 1. mail paavst Hadrianus II valitsusajal (867–872), on õigeusu kirikus ja oli Inglismaa katoliku kirikus tema mälestuspäev 1. mail (volbripäev). Ka Rootsi luteri kalendris on 1. mai volbripäev. Volbriööl ei ole püha Walburgaga mingit sisulist seost. 
Austamine.
Püha Walburga on populaarsemaid katoliku pühakuid. Püha Walpurga on Eichstätti linna ja piiskopkonna, Antwerpeni, Oudenaarde, Groningeni, Weilburgi ja Zutpheni kaitsepühak. 
Teda peetakse katoliku traditsioonis nurganaiste, talupoegade ja koduloomade kaitsepühakuks. Ta edendavat põlluviljade kasvamist ning aitavat koerahammustuse, marutõve, katku, köha ja silmahaiguste vastu. 
Ikonograafia ==
Püha Walburga atribuut on õlilambike.
Trükindus

Trükindus ehk trükiasjandus ehk polügraafia on tehnika- ja tööstusharu, mis tegeleb trükiste valmistamisega.
Põhjala (mütoloogia)

Põhjala (soome keeles "Pohjola") on soome ja eesti mütoloogias põhjapoolne maa, mille all nähtavasti mõeldakse polaaralasid. "Kalevalas" mõeldakse Põhjala all saamide ala. 
"Kalevalas" kasutatakse ka teisendnimetusi Sariola, Saraja, Saraoja.
Nõlv

Nõlv on üle 20kraadi kallakuga maapind.
Nõlv on reljeefielement, mille kallak võib palju varieeruda ja olla isegi suurem kui 90°. Sel juhul on tegemist negatiivse kalde ehk nn rippuva pinnaga.
Nõlvast räägitakse tavaliselt positiivsete pinnavormide puhul. Oru külgi nimetatakse oruveeruks. Nõlv on üldisem nimetus ja hõlmab ka oruveeru. Tihtipeale ei olegi võimalik mäe nõlva oru veerust eristada. 
Tähtsaim nõlva iseloomustav parameeter on kaldenurk. Kaldenurga suuruse järgi liigitatakse nõlvad järgmiselt:
Nõlvad võivad kujuneda nii endo- kui ka eksogeensete protsesside tulemusel. Endogeensed on protsessid, mille liikumapanevaks jõuks on Maa siseenergia. Eksogeenseid protsesse hoiab käigus Päike.
Nõlvade kulutus ehk denudatsioon on põhiline reljeefi kujundav tegur. Eksogeensete protsesside tulemusel tekkinud nõlvad on kulutuslikud ehk denudatsioonilised või kuhjelised ehk akumulatiivsed. Alati ei ole protsess siiski nii selge ning tuleb eristada ka kolmandat liiki nõlvu, milleks on kulutus-kuhjelised ehk denudatsioonilis-akumulatiivsed nõlvad. Näiteks luited ja rannavallid on tekkelt küll kuhjelised, kuid satuvad tuulte meelevalda ning on seetõttu ka kulutuslikud. Ka voored on tüüpilised kulutus-kuhjelised pinnavormid. Nad on n-ö voolitud liustiku poolt.
Enamiku nõlvade kalded on koondunud teatud kitsastesse vahemikesse, näiteks 4–10°, 19–21° ja 43–45°. Sellele huvitavale nähtusele ei ole rahuldavat seletust.
Niiluse akaatsia

Niiluse akaatsia (ka araabia akaatsia; teaduslik ladinakeelne nimetus "Acacia nilotica", sünonüüm "Acacia arabica") on liblikõieliste sugukonda akaatsia perekonda kuuluv puu või põõsas. 
Levik.
On levinud troopilises Aafrikas, Egiptuses, Siinai poolsaarel, Iisraelis, Ees-Aasias, Afganistanis, Tseilonil, kultiveeritakse ka Indias, Kesk-Sahara oaasides ja Brasiilias. Indias kasvab ka looduslikult niiluse akaatsia alamliik "Acacia nilotica indica".
Kirjeldus.
Tihe, laiuv, tavaliselt kuni 12, harva kuni 25 meetrit kõrge põõsas või puu. Koor sile, maapinna juures ka pikilõhedega. Lehed väikesed ja suhteliselt ümarad. Õied väikesed, kollased, kaunad hallikad ja seemnete vahelt kitsenenud.
Ökoloogia.
Hea kuivataluvusega, kuid ei karda ka üleujutusi.Vajab valgusrikast kasvukohta. Aafrikas ja Austraalias kohati väga arvukas, võib moodustada tihedaid okastihnikuid. Mullastiku suhtes vähenõudlik, mäestikes kasvab kuni 1300 meetri kõrgusel. Temperatuuri suhtes subtroopilise taime kohta samuti vähenõudlik. Seenhaigustest on olulisemad "Ctyospora acaciae, Diatryphe acaciae, Diplodia acaciae, Fomes badius, F. endotheius, F. fastuosus, F. rimosus, Fusicoccum indicum, Phyllactinia acaciae, Ravenelia acaciae-arabicae, Septogloeum acaciae, Septoria mortolensis" ja "Sphaerostilbe acaciae". Kindlaks on tehtud umbes 20 putukaliiki, mis toituvad ainult niiluse akaatsial.
Majanduslik tähtsus.
Niiluse akaatsia tüvest saadavat vaiku tarvitatakse värvi- ja trükitööstuses. Noored kaunad ja koor sisaldavad kuni 20% parkainet tanniini. Seda kasutatakse tindi valmistamiseks ja hevea lateksi kiiremaks koaguleerimiseks. Koorest saadakse ka kiudu. Puit väga kõva, sellest valmistatakse vastupidavaid õlipresse, riisipuhastamise veskeid jms, puitu kasutatakse ka kütteks. Oluline funktsioon on niiluse akaatsial ka lakitäi peremeestaimena. Lõuna-Aafrikas on ta ka sageli soovimatu võsastumise põhjustaja ja umbrohi.
Suulud tarvitavad koort köharavimina, chipid arvavad juurtel olevat tuberkuloosivastase toime. Masaide arvates omab ka teatud psühhofarmakoloogilist mõju (annab julgust).
Kultuuriline tähtsus.
Mõnede teadlaste arvates oli põlev põõsas Vanas Testamendis, milles jumal end Moosesele ilmutas, niiluse akaatsia, ning leegid akaatsia parasiit "Loranthus acaciae".
Katehhu-akaatsia

Katehhu-akaatsia ehk beetliakaatsia ("Acacia catechu") on liblikõieliste sugukonda akaatsia perekonda kuuluv puu või põõsas.
Levik.
Katehhu-akaatsia on levinud kogu Indias põhjas Himaalajani, idas Birmani, läänes Afganistanini. Teda kasvab ka Hiinas ja India ookeani saartel. Inimene on viinud ta ka Austraaliasse, kus on hakanud kohalikke liike välja tõrjuma.
Kirjeldus.
Katehhu-akaatsia on keskmiselt kuni 6 m, harva kuni 15 m kõrge puu või põõsas. Koor on hall ("Acacia catechu var. sundral" pruun). Lehed on sulgjad 10–20 cm pikkused liitlehed. Astlad asuvad paarikaupa lehtede alustel, mõnikord puuduvad. Õied on valged või kahvatukollased, väikesed, tihedates piklikes kuni 70 cm pikkades kobarates. Vili on lapik kaun, milles on mitu lapikut ümarat tumepruuni seemet.
Ökoloogia.
Puu eelistab avatud valgusküllaseid avamaastikke. Mulla suhtes pole ta üldiselt nõudlik, kuid paremini kasvab liivastel muldadel.
Taime on kõige parem paljundada seemnetest, mida enne külvamist soojas vees loputatakse. Pärast pool aastat kestnud idandamist istutatakse taimed põllule.
Kasutamine.
Katehhuseemned on proteiinirikkad ja neid tarvitatakse toiduks. Oksi ja lehti söövad kodukitsed.
Nafta puurimisel kasutatakse lülipuidust saadavat ainet viskoossuse reguleerimiseks.
Lülipuidust saadakse parkainet katehhut, mida toodetakse nii, et kõigepealt puit peenestatakse, siis seda keedetakse, vesi aurustatakse ja jääk kuivatatakse. Katehhut müüakse väikeste vaskpunaste, peaaegu mustade tükkidena. Katehhu on kibeda maitsega, lahustub täielikult vees ja etüülpiirituses.
Katehhut segatakse beetlisse ning kasutatakse naha parkimis-, värv- ja raviainena (igemete verejooksu peatamiseks). Katehhuga värvitakse juukseid. Mõned india rahvad usuvad tal olevat rasestumisvastast toimet.
Puitu kasvatatakse põletuspuiduks, samuti mööbli ja tööriistade valmistamiseks. Puidu tihedus on 880 kg/m³.
Taime ekstraktis olevast flavanoolist toodetud ained on saanud nime katehhu järgi: katehhiinid, epikatehhiinid, katehhoolid ja katehhoolamiinid.
Acacia cambagei

Akaatsia Acacia cambagei on liblikõieliste sugukonda akaatsia perekonda kuuluv puu või põõsas. 
Levik.
Levinud Austraalias Uus-Lõuna-Walesis, Põhjaterritooriumil ja Queenslandis.
Kirjeldus.
Keskmiselt 7 m, kuni 15 m kõrge puu või põõsas, võra laius kuni 5 m. Koor tumepruun, kare, lõheline. Oksad nõrgad, rippuvad. Fülloodid kahvatukallid, süstjad keskmiselt 12 cm pikad. Õied kollased, kerajad,
tihedates kobarates, õitseb sügisel ja talvel. Kaunad pikad, kitsad, hallikaspruunid. Eritab tugevat, ebameeldivat lõhna.
Ökoloogia.
Valguslembene, kuid põuda, tugevat tuult ja külma taluv. Mulla suhtes vähenõudlik, kuid eelistab raskeid savikaid muldi.
Majanduslik tähtsus.
Kasutatakse Austraalia farmerite poolt lammaste söödataimena ja hekkides. Hinnatakse ka väga tugeva puidu pärast.
Hõbeakaatsia

Hõbeakaatsia ("Acacia dealbata") on liblikõieliste sugukonda akaatsia perekonda kuuluv puu või põõsas. 
Jaguneb kaheks alamliigiks, "Acacia dealbata dealbata" ja "Acacia dealbata subalpina", mis annavad omavahel hübriide.
Levik.
Kasvab looduslikult Austraalias Uus-Lõuna-Walesis, Victorias ja Tasmaanias. Lisaks on teda introdutseeritud mitmele poole Kesk-Aasiasse, Indiasse, Lõuna-Euroopasse, USA-sse ja Brasiiliasse.
Kirjeldus.
Tüvi tavaliselt kuni 8 m, maksimaalselt 30 m kõrge, võra kuni 4 m lai. Koor pruun, heleda jahuja kirmega kaetud. Lehed (fülloodid) peened, kahelisulgjad, kuni 12 cm pikad. Noored lehed sageli kollakate tippudega. Väikesed õied on koondunud okste tippudes paiknevatesse kahvatukollastesse kobaratesse. Kaunad seemnete vahelt veidi kitsenenud, sinakad kuni (küpsenuna) purpurjad.
Ökoloogia.
Vajab kergeid muldi ja tuulevarjulist kasvukohta, samuti piisavalt niiskust. Külmakindel, kuid ei talu kestvat põuda. Erinevalt teistest akaatsiatest kasvab isegi soostunud aladel. Suhteliselt kiirekasvuline.
Majanduslik tähtsus.
Kultiveeritakse nii koores leiduvate (kuni 20% kuivkaalust) parkainete pärast, kui ka ilutaimena. Oluline on ka parfümeeriatööstuses kasutatava eeterliku õli tootmiseks (Euroopas oluline majanduslik tähtsus näiteks Prantsuse Riviera ümbruses). Lõuna-Prantsusmaalt eksporditakse ka mujale Euroopasse hõbeakaatsia oksi, tuntud mimoosiokste nime all. Samuti turustatakse neid mimoosidena Musta mere piirkonnas.
Kultuuriline tähtsus.
Vt. majanduslik tähtsus.
Kummiakaatsia

Kummiakaatsia ("Acacia senegal") on liblikõieliste sugukonda akaatsia perekonda kuuluv puu või põõsas.
Levik.
Levinud troopilises Aafrikas Saharast lõuna pool, idas kuni Araabia poolsaare lõunaosani.
Kirjeldus.
Keskmiselt 5–6 m kõrgune vihmavarjukujulise võraga puu, noorena okkaline põõsas. Tüvi okkaline ja tugevalt harunenud. Koor noorena hallikasvalge, vananedes tumeneb. Lehed hallikasrohelised, paarissulgjad, vahelduvad, umbes 7 cm pikad. Õied kollakad, õisikutes. Kaunad suhteliselt pikad, pruunid.
Ökoloogia.
Eelistab sügavaid liivaseid muldi ja rohket päikesepaistet. Suhteliselt külma- ja põuakindel.
Erinevalt enamikust akaatsiatest heitlehine (heidab põuaperioodil lehed maha; pärast põuaperioodi puhkevad õied ja lehed üheaegselt). Noorena on väikelindudele oluline pesapuu, kuna okkad kaitsevad pesa ründajate eest. On ka toidutaimeks paljudele gasellidele.
Majanduslik tähtsus.
Majanduslikult on kummiakaatsia tähtis eelkõige seoses ta vaigust toodetava kummiaraabikuga. See on keerulise koostisega, kleepjas, toitaineterikas valkjas mass, lahustub hästi vees. Oma toitvuse tõttu on kasutusel pärismaalaste toiduainena (200 grammist piisab täiskasvanud inimese päevatoiduks). Hotendotid kasutavad seda haigete ja nõrkade turgutamiseks.
Tänapäeval leiab kasutust mitmesugustes tööstusharudes: farmaatsiatööstuses (pillide ja pastade sideainena), akvarellvärvides, tindi paksendajana, liimides, tuletikkudes, tekstiilitööstuses ning muidugi ka toiduainetööstuses.
Kultuuriline tähtsus.
On oluline paljude Aafrika rahvaste igapäevaelus ning rahvameditsiinis ja sealt tulenevalt ka folklooris. Juba vana-ajal oli oluliseks ekspordiartikliks troopilisest Aafrikast. Kummit on muu seas mainitud ka Vanas Testamendis, kui üht Pundist väljaveetavat luksuskaupa. Egiptlased kasutasid seda värvide valmistamisel. Araabia kummi oli tuntud vanas Kreekas ja Roomas, uuesti sai tuntuks 14. sajandil Itaalias ja üleeuroopaliselt 17. sajandi Prantsusmaal. Tööstuslikult hakati kasutama alates 18. sajandist, intensiivsemalt alates 1830. aastatest.
Zákynthose väin

Zákynthose väin (kreeka Δίαυλος Ζακύνθου ("Díavlos Zakýnthou")) lahutab Zákynthose saart Peloponnesose poolsaarest.
Füllood

Fülloodiks nimetatakse lehe muudendit, mille puhul tõelist lehelaba leherootsu küljes ei arene, kuid leherootsud ise lamenduvad, muutudes lehekujulisteks. 
Levinud peamiselt liblikõieliste sugukonnas.
Lumepiir

Lumepiir on kujuteldav joon maapinnal, kus lume ja jää sulamine on tasakaalus tahkete sademetega.
Eristatakse klimaatilist ehk teoreetilist ja orograafilist ehk tegelikku lumepiiri. Klimaatiline lumepiir on välja kujunenud kliima mõjul, kuid ta võib erineda orograafilisest lumepiirist näiteks nõlva ekspositsiooni ehk orienteerituse tõttu. Põhjapoolkeral on põhjapoolsetel nõlvadel lumepiir reeglina madalamal, kui lõunapoolsetel.
Lumepiiri kõrgus sõltub eelkõige laiuskraadist. Polaaraladel ulatub lumepiir merepinnani. Ekvaatorilähedastel aladel on aga 4...6 km kõrgusel. Siiski ei ole lumepiir kõige kõrgemal mitte ekvatoriaalses kliimavöötmes, vaid troopilises. Selle põhjuseks on see, et sademete moodustumiseks on vaja niiskust, mida troopikas napib.
Atmosfäärikihti, kus on võimalik pidev tahkete sademete positiivne bilanss nimetatakse kionosfääriks. Seega võime öelda, et lumepiir on kionosfääri alumine piir.
Lumepiirist kõrgemal toimub liustike moodustumine. Liustiku alumised osad asuvad küll lumepiirist madalamal, kuid seal liustik sulab, mitte ei moodustu. Seda ala nimetatakse ablatsiooni- ehk sulamisalaks. Lumepiirist kõrgemal toimub lume kuhjumine, mis suurenenud rõhu tõttu (ülal asuvad lumekihid) muutub esmalt firniks ehk sõmerlumeks ning seejärel liustikujääks. Sõltuvalt jääkihi paksusest ja nõlva kallakusest hakkab jääkiht voolama (jää on seda plastsem, mida suurem on rõhk), moodustades liustiku.
Akaatsialiikide loend

Akaatsialiikide loend loetleb akaatsialiigid koos mõningate alamliikidega.
Kaelkirjaku akaatsia

Kaelkirjaku akaatsia ehk kaameliastel-akaatsia ("Acacia erioloba", sünonüümidena kasutusel ka "Acacia giraffe" ja "Acacia haematoxylin") on liblikõieliste sugukonda akaatsia perekonda kuuluv puu või põõsas. 
Levik.
Levinud Aafrikas nii lõuna kui ka põhja pool ekvaatorit, põhjas levinud kuni Iisraelini. Introdutseeritud ka Austraaliasse.
Kirjeldus.
Enamasti kuni 13 m kõrge, võra laius kuni 5 m. Tüvi püstine, laiuvate okkaliste okstega. Fülloodid helerohelised. Õied helekollased, piklikes kobarates, ilmuvad enne fülloode. Kaunad hallid, kõverad, keskmiselt 12 cm pikad.
Ökoloogia.
Kasvukohana eelistab mitmesuguseid kuivi õhulisi muldi, on suhteliselt kuiva ja külmataluv. Kuivaperioodil heidab lehestiku maha. On tavalisemaid savannikoosluse puid, eriti oluline osa on tal Lõuna-Aafrikas Kalahari regioonis. Toidutaimeks paljudele savanniloomadele, eriti kaelkirjakutele. Austraalias on inimese poolt sissetooduna muutunud problemaatiliseks, tõrjudes välja kohalikke akaatsialiike.
Majanduslik tähtsus.
On kogu oma laia levikupiirkonna ulatuses kasutusel peamiselt tarbepuiduna.
Kultuuriline tähtsus.
Omab olulist kohta paljude Aafrika rahvaste elus. On tarbepuidu kõrval kasutusel ka puunikerduste materjalina.
Laul minu Cidist

"Laul minu Cidist" (hispaania keeles "Cantar de Mio Cid") on hispaania rahvuseepos, mis inspireerituna rekonkistast räägib selle aja kangelase Rodrigo Díaz de Vivari ehk Cidi (araabia "sidi" – 'härra') elust. Erinevalt teistest Euroopa kangelaseepostest on "Laul minu Cidist" kirjutatud realistlikus laadis, teost iseloomustab sotsiaalsus ja rahvalähedus. 
"Laul minu Cidist" pärineb umbes aastast 1140. Eepose autoriks peetakse kaht arvatavasti Kastiilia ja Zaragoza piirialalt pärinevat huglaari ehk rändlaulikut. Ainus säilinud käsikiri pärineb aastast 1207.
Eepos on kirjutatud ebakorrapärases, enamasti küll 14-silbilistes assoneeruvais ja tsesuuriga 6., 7. ja 8. silbi järel poolduvais värssides.
Eepos räägib Rodrigo Díaz de Vivari (u 1043–1099) ehk Cidi elust, tema väljasaatmisest kuningas Alfonso poolt, tema võitlustest mauridega, Valencia vallutamisest, kuningaga leppimisest, tütarde abielust Cidile vastumeelsete Carrióni infantidega, tütarde häbistamisest viimaste poolt, infantide karistamisest ning Cidi ja tema perekonna au taastamisest. Eepos lõpeb Cidi tütarde pulmadega oma uute kosilastega.
Sündmustel on ajalooline taust, aga lisandunud on ka meelekujutuslikke ja romantilisi aineid. 
Erinevalt teistest tolleaegseist Euroopa eepostest on "Laul minu Cidist" kirjutatud küllaltki realistlikult, võimaliku ja tõenäolise piire ei ületata (näiteks peaingel Gabriel ilmutab Cidile ennast unenäos).
Eeposes ei rõhutata seisuslikke vahesid. Rõhk igapäevasel ja lihtsal, kogu tegevus on seotud tavapärase eluga. Näiteks Cid võtab sõdimist kui igapäevase leiva teenimist. Märkimist väärib fanatismi ja usuvaenu puudumine eepose tegevustikus.
Eepose väärtus ja ilu seisneb paljuski heroilisuse sidumises kõige lihtsa ja igapäevasega.
Eesti keeles.
Katkendid on ilmunud Ain Kaalepi ja Jaan Kaplinski tõlkes raamatus
Mulga akaatsia

Mulga akaatsia ("Acacia aneura") on liblikõieliste sugukonda akaatsia perekonda kuuluv puu või põõsas. On kirjeldatud ka kümmekond teisendit, mis erinevad võra ja lehtede kujult ja värvuselt. Annab hübriide "Acacia ramulosa" ja "Acacia craspedocarpa"'ga.
Levik.
Levinud kogu Austraalias, välja arvatud Victoria osariik, lisaks introdutseeritud USA lääneosariikidesse.
Kirjeldus.
Väga varieeruv liik. Madalalt harunev või mitmetüveline sihvakas puu, noorena põõsas, kõrgus tavaliselt kuni 7 m, harva kuni 18 m. Võra laius tavaliselt kuni 7 m. Koor tume. Fülloodid keskmiselt 7 cm pikad, hallikad. Õied kuldkollased, kaunad lamedad, pruunikad, noorena sageli vaigused. Puit väga tugev.
Ökoloogia.
Eelistab õhulisi kergemaid muldi. Suhteliselt külma- ja põuakindel. Õitseb talvel ja kevadel.
Majanduslik tähtsus.
Austraalia farmerite poolt kasutusel loomasööda ja tarbepuiduna, pärismaalased valmistavad tast kaevekeppe ja bumerange. Kõrbetes elavad hõimud kasutavad mahla janu kustutamiseks. Kasvatatakse ka ilupuuna, eriti USAs.
Kultuuriline tähtsus.
On oluline paljude Austraalia rahvaste elus, kõva puidu tõttu hinnatud materjal puunikerdusteks.
Hispaaniakeelne kirjandus

Hispaaniakeelne kirjandus on hispaania keeles kirjutatud kirjandus.
Eduard Laaman

Eduard Laaman (12. veebruar 1888 Beregovoje (Samruki) küla, Tauria kubermang, Krimm – 1. september 1941 Kirovi vangla, Kirovi oblast, Venemaa) oli eesti ajakirjanik, ajaloolane ja ühiskonnategelane.
Ta sündis Krimmi väljarännanud talupidaja Hindrek Laamani perekonnas. Osales veebruarirevolutsioonijärgse ja vastselt iseseisvunud Eesti poliitikas. Tõmbus poliitilisest elust 1920. aastate lõpus tagasi, töötas ajakirjanikuna. Suurt tähtsust omavad tema Eesti iseseisvumist ja iseseisvusaegseid pöördepunkte käsitlevad ajalookirjutised.
Laaman käis 1937. aastal Eesti delegatsiooni liikmena tutvumas Saksa kunsti ja saavutustega Königsbergis, Münchenis, Nürnbergis, Frankfurdis, Düsseldorfis, Oldenburgis, Hamburgis ja Berliinis. Münchenis külastas ta "degenereerunud" ja ametlikult soositud kunsti näitusi. Eesti delegatsioon leidis kokkuvõttes, et rahvussotsialistlik liikumine sobib Saksa rahva iseloomu ja maitsete põhiliste omaduste ning Saksa olustikuga.
Vangistamine ja surm.
Eduard Laaman vahistati okupatsioonivõimude poolt 24. veebruaril 1941. Teda süüdistati nõukogudevastases agitatsioonis ja propagandas ning spionaažis. Süüdistuskokkuvõte kinnitati 27. juunil 1941 Tallinnas. Tallinnast viidi Eduard Laaman edasi Kirovi vanglasse Kirovi oblastis. NKVD vägede sõjatribunal mõistis Eduard Laamani 26. juulil 1941 surma "revolutsiooniliikumise ja töölisklassi vastase võitluse" eest. Otsus viidi täide 1. septembril 1941. Eduard Laamani abikaasat ei teavitatud Eduard Laamani saatusest ligi viiekümne aasta jooksul.
Isiklikku.
Eduard Laaman abiellus 20. detsembril 1930 Jaan Poska tütre Tatjana Poska-Laamaniga. Sorbonne'i ülikooli lõpetanud Poska-Laaman oli Eesti Emadekaitse Ühingu esimees. Laamani abikaasa ja tütred pidid Nõukogude repressioonide kartusel 1944. aastal põgenema Rootsi. Vanem tütar Ilona Laaman on avaldanud mitu luulekogu, kirjutanud novelle ning tõlkinud eesti kirjandust rootsi keelde. Kasupoeg Árpád Arder oli baptistivaimulik. Perekond elas Tallinnas aadressil Liiva (nüüd Jaan Poska) 6a.
Arthur H. Robinson

Arthur H. Robinson (5. jaanuar 1915 Montréal – 10. oktoober 2004 Madison (Wisconsin)) oli Ameerika Ühendriikide geograaf ja üks 20. sajandi mõjukamaid kartograafiateadlasi. 
Robinson sai laiemalt tuntuks Robinsoni kaardiprojektsiooniga, mille ta töötas välja 1963. aastal. See projektsioon oli kompromiss erinevate kujutamisvigade (pindala, kuju, vahemaa) vahel ning püüdis anda võimalikult visuaalselt tasakaalustatud ja esteetilise maailmakaardi. Aastakümneid oli see National Geographicu maailmakaartide standardprojektsioon.
Lisaks oma projektsioonile andis Robinson olulise panuse kartograafia teooriasse, rõhutades kaardikujunduse visuaalset ja kommunikatiivset rolli. Ta oli ka mitmete mõjukate kartograafiaõpikute autor.
Robinson oli pikaajaline professor Wisconsini ülikoolis Madisonis, kus ta aitas luua tugeva kartograafia õppetooli.
Robinsoni projektsioon

Robinsoni projektsioon ehk ortofaaniline projektsioon on geograafilistel kaartidel kasutatav kaardiprojektsioon. Robinsoni projektsiooni lõi Arthur H. Robinson aastal 1963.
Projektsioon loodi eeskätt maailmakaartide jaoks. Loodav projektsioon pidi olema võimalikult kena väljanägemisega.
Robinsoni projektsioon on unikaalne selle poolest, et ta väidetavalt ei põhine mitte matemaatilistel valemitel, vaid koordinaatidetabelitel. Projektsioon on tehtud katse ja eksituse meetodil. Siiski ei tähenda see seda, et matemaatilist eeskirja kaardi loomiseks poleks võimalik anda. 
Robinsoni projektsioon on omapärane ka seepärast, et see ei ole ei võrdpindne (ekvivalentne), võrdpikkuseline (ekvidistantne) ega ka õigenurkne ehk konformne. Tegemist on nn sobeda projektsiooniga.
Robinsoni projektsioon on pseudosilindriline projektsioon, milles kõik paralleelid on sirgjooned ja pooluste pikkus on 0,5322 ekvaatori pikkust, mis on keskmeridiaanist 1,9716 korda pikem. Keskmeridiaan (enamasti on selleks algmeridiaan) on samuti sirgjoon, ülejäänud meridiaanid on aga kõverjooned. 
Robinsoni projektsioonis olev maailmakaart on optimeeritud ja näeb kõige loomulikum välja 38° põhja- ja 38° lõunalaiuse vahel. Selle põhjuseks on see, et paralleelid on selles vahemikus ekvidistantsed ehk õigepikkuselised. Mõõtkava on õige vaid 38. põhja- ja lõunalaiuskraadil. 45. laiuskraadidest pooluste poole esineb märkimisväärseid moonutusi. Poolused on kõige surema moonutusega, sest punktikujulist poolust kujutatakse joonena. 
Robinsoni projektsiooni võttis 1988. aastal kasutusele ka ajakiri National Geographic, asendades sellega Van der Grinteni projektsiooni, kuid loobus sellest kümme aastat hiljem Winkeli kolmikprojektsiooni kasuks. Algselt oli projektsioon loodud Rand McNally jaoks.
Püha Katariina

Püha Katariina on mitme pühaku nimi:
Lütschine

Lütschine on jõgi Šveitsis Berner Oberland. 
Lütschine jõgi algab Zweilütschineni lähedal, kus ühinevad Grindelwaldist alguse saav 12,3 km pikkune Must Lütschine ("Schwarze Lütschine") ja Lauterbrunnentalist alguse saav 13,1 km pikkune Valge Lütschine ("Weisse Lütschine"). 
Zweilütschinenist alates voolab 8,6 km pikkune Lütschine läbi Bödeli ja suubub Bönigeni lähedal Brienzi järve lääneossa.
Taani väin

Taani väin ühendab Atlandi ookeani ja Grööni merd ning eraldab Islandit ja Gröönimaad. 
Laius 290 km, sügavus 600 m.
Cabrera saar

Cabrera saar on üks saar Baleaaridest, asub Mallorcast lõunas. 
Saare pindala on 15 km². Saar on künklik, kõrgus kuni 172 meetrit.
Kuulub Hispaaniale.
Kaardiprojektsioonide loend

See loend loetleb kaardiprojektsioone.