Eudaimonia

Eudaimonia on kontseptsioon, mis tähendab “õnn” või “õitseng”. Aristotelese jaoks aga hilisemalt on see aga rohkem, kui ainult õnn – see on kõrgeim võimalik lõplik headus või täielik õnn ning ühtlasi ka ainus, mis väärib tahtmist. Nikomachose eetika X raamatus käsitleb ta õnne, naudingute ja vaimse rahulolu seost ning nende tähtsust täiusliku elu saavutamisel. Aristoteles eristab füüsilisi ja vaimseid naudinguid, olles seisukohal, et tõeline õnn ei seisne pelgalt naudingutes või meelelahutuses, vaid vaimses tegevuses ja intellektuaalses rahulolus. Õnn ehk eudaimonia on Aristotelese järgi elu lõppeesmärk, kuid see ei tulene ajutistest naudingutest, vaid on seotud kõrgema loomuse täitumisega, mis saavutatakse vaimse tegevuse kaudu . 
Sõna eudaimonia tuleb kreeka sõnadest "eû " (hea) ja daímōn (vaim, kaitsja). Eudaimonia teemat on käsitlenud paljud. näiteks Plato, Epikuros, Pyrrhos.
Eudaimonia ja voorus.
Aristotelese käsitluses on eudaimonia inimese kõrgeim hüve ja elu lõppeesmärk, mille saavutamise eelduseks on voorus (aretē). Nii Nikomachose eetika kui Eudemose eetika esitab ta kooskõlalise, ehkki erinevate rõhuasetustega teooria, mille keskmes on mõistus, harjumused ja õige tegutsemine (Nikomachose eetika ja Eudemose eetika, Aristoteles, 1214a) . Nikomachose eetika arutluses inimese funktsioonist (ergon) selgitab Aristoteles, et iga asja hea seisund sõltub selle funktsioonist; inimese oma ei ole pelk elamine ega tajumine, vaid mõistuslik tegevus. Seetõttu on inimese hea – eudaimonia – „hingetegevus kooskõlas voorusega“. Eudaimonia pole seega tunne ega juhuslik õnnestumine, vaid kooskõlaline eluviis, mis avaldub pidevas õigel moel tegutsemises.(Nikomachose eetika)
Voorus on eudaimonia vältimatu eeldus. Aristoteles rõhutab, et hea elu ei tulene pelgalt teadmisest või õigest kavatsusest; inimene peab ka tegutsema vooruspäraselt. See tähendab tegutsemist teadlikult, õigel põhjusel ja stabiilse iseloomuhoiakuna. (Nikomachose eetika) Voorus ei ole kaasasündinud, vaid kujuneb harjumuste kaudu, mistõttu eudaimonia on harjutatud ja kultiveeritud iseloomu kõrgseisund.
Sama teema jätkub arutluses praktilise tarkuse (phronēsis) üle, mis ühendab üldise mõistuse moraalse tegevusega. Aristoteles märgib, et moraalne voorus üksi ei piisa eudaimoniaks; seda peab suunama praktiline tarkus, mis võimaldab leida õige aja, koha ja mõõdu, s.t „kuldlõike“ (Nikomachose eetika). Vooruslik inimene ei tee lihtsalt häid tegusid – ta teeb neid õigesti ja mõistlikult –, ning just see seos loob tõelise eudaimonia.
Eudemose eetikas kordab Aristoteles sama põhiideed, kuid rõhutab veelgi hinge täiuslikku tegevust ja selle jumalikku mõõdet. Inimese osa on elada kooskõlas mõistusega, mis on temas jumalik, ning eudaimonia tuleneb hinge parimate osade täielikust teostumisest (Nikomachose eetika). Samas teoses tõstab ta tugevamalt esile, et eudaimonia ei seisne vooruste pelgas omamises, vaid nende aktiivses kasutamises; hea elu on olemise asemel ennekõike tegemise küsimus.
Mõlemas teoses väljendub sama tuumidee: eudaimonia ei ole tunne, seisund ega väliste hüvede juhuslik kogum, vaid tegevus vastavalt voorusele kogu elu vältel (Eudemose eetika; Nikomachose eetika). Seda ei saa hinnata ühe päeva, meeleolumuutuse või juhuse põhjal; eudaimonia nõuab aega, järjepidevust ja iseloomu küpsust. Aristoteles teeb selgeks, et inimese kõrgeim õitseng – eudaimonia – sünnib üksnes vooruse kaudu, mida suunab praktiline tarkus ja mis realiseerub tegevuses.
Eudaimonia ja õnn.
Mõisted õnn ja eudaimonia viitavad filosoofias ja psühholoogias viitavad need üsna erinevatele nähtustele. Igapäevases keeles tähendab õnn enamasti meeldivat emotsionaalset seisundit: rõõmu, rahulolu, naudingut või positiivsete tunnete ülekaalu. Psühholoogias kirjeldatakse seda kui "hedoonilist heaolu" – keskendutakse sellele, kui sageli inimene kogeb meeldivaid tundeid võrreldes ebameeldivustega. See heaolu vorm on subjektiivne ja muutlik, sõltudes olukordadest ja kogemustest. (Ryan &amp; Deci, 2001; Ryff) 
Eudaimonia seevastu on sügavam mõiste, mis pärineb Antiik-Kreeka filosoofiast, eriti Aristoteleselt. Aristotelese järgi ei tähenda eudaimonia „hea tunde” saavutamist, vaid hea elu elamist – oma inimliku potentsiaali teostamist, vooruslikku tegutsemist ja sisukate valikute tegemist kogu elu vältel. See ei ole ajutine emotsioon, vaid objektiivsem hinnang sellele, kas inimene elab tähendusrikast, vooruslikku ja sisukalt üles ehitatud elu. (Kraut, 2001; The Collector, 2022) 
Psühholoogia on selle mõistmise omaks võtnud: eudaimooniline heaolu seostub tähenduse, eesmärgi, enesearengu ja sisemise kooskõlatundega. See ei pruugi alati kaasa tuua positiivseid emotsioone – mõnikord võib eudaimoniline elu nõuda pingutusi, ohverdusi või ebamugavust, kuid see viib siiski sügava täieliku tundeni. (Oxford Research Encyclopedia of Psychology, 2025; Ryff) 
Filosoofide käsitlused.
Platon.
Platoni õigusteooria keskmes on idee, et õiguslik ja moraalne kord ühiskonnas peab toetama inimeste eudaimoniat, st nende tõelist õitsengut või täiuslikku elu. Tema käsitluses ei ole eudaimonia pelgalt   isiklik rõõm või nauding, vaid hinge ja mõistuse tasakaal, mida inimene saavutab tegutsemise ja vooruste arendamise kaudu. Seetõttu peab ka riik olema organiseeritud nii, et iga kodanik saaks arendada oma loomulikku võimekust ja tegutseda õiglaselt.
Platoni "Politeia" esitab temaatilise paralleeli indiviidi hinge ja riigi struktuuri vahel. Hinges eristab ta kolme osa: tunne, tahe ja mõistus. Eudaimonia saavutamiseks peab iga osa täitma oma funktsiooni tasakaalult ja harmooniliselt. Samamoodi peab riik olema jagatud klassidesse, kus iga osa täidab oma funktsiooni: valitsejad (mõistus), sõdalased (tahe) ja tootjad (tunne või iha). Kui iga osa toimib kooskõlas oma loomuliku eesmärgiga, tekib nii indiviidi kui ühiskonna õiguslik tasakaal, mis toetab kõigi eudaimoniat.
Platoni "Seadustes"  rõhutab ta, et seadused ja õigussüsteem peavad suunama kodanikke tegema vooruste päraseid valikuid. Seadused ei ole ainult käitumisreeglid, vaid ka hariduse ja karakteri kujundamise vahend. Õiglane seadus aitab inimestel järgida vooruseid, mis on eudaimonia eeldusi, nagu on mõõdukus, õiglus ja julgus. Ilma sellise korra ja seadusliku raamistikuta ei saa indiviid saavutada tõelist õitsengut, sest tema tegevused ei toetu ratsionaalsele ja vooruspärasele juhtimisele.
Aristoteles.
Aristoteles räägib Nikomachose eetikas lähemalt eudaimoniast. Ta väidab raamatus, et kõige täiuslikum õnn tuleneb vaimsest tegevusest, nagu mõtlemine ja teadmine, mis on kooskõlas inimese intellektuaalse potentsiaaliga. Tõeline õnn ei ole lihtne rahulolu hetkena, vaid see on pikaajaline seisund, mis tuleneb inimese loomuse täitumisest. Kui naudingud, nagu toit või seksuaalne rahulolu, võivad olla elus meeldivad, ei ole need kõrgeim eesmärk. Aristoteles eristab naudingute liike ja leiab, et need, mis on seotud vaimsete tegevustega, on väärtuslikumad, kuna need viivad inimese lähemale tema tõelisele loomusele. Füüsilised naudingud, kuigi nad võivad pakkuda rahulolu, ei too inimesele tõelist õnne, kuna need on ajutised ja madalama taseme tegevustega seotud.
Tõeline õnn ei sõltu mitte ainult naudingutest, vaid on kooskõlas voorusliku elu ja mõistusega. Aristoteles toob välja, et õnn saavutatakse siis, kui inimene elab kooskõlas oma kõige kõrgemate väärtustega, praktiseerides vooruseid, nagu tarkus, õiglus, julgus ja mõõdukus. Eudaimonia on elu, mis on suunatud hea elamisele, mitte pelgalt naudingute tagaajamisele. Kõik naudingud ei ole võrdsed ja kõrgemad naudingud, mis tulenevad vaimsest tegevusest, on väärtuslikumad kui need, mis on seotud keha ja materiaalse maailmaga.
Aristoteles tunnistab, et meelelahutus ja füüsilised naudingud on osa inimkogemusest, kuid need ei tohiks saada elu eesmärgiks. Kui inimene keskendub ainult füüsilistele naudingutele, jääb ta ilma täiuslikkuse ja õnne saavutamise võimalusest. See ei tähenda, et füüsilised naudingud on täiesti väärtusetud, kuid Aristoteles usub, et need on inimese elus ainult abistavad elemendid, mitte elu lõppeesmärgid.
Õnn on seotud mitte ainult individuaalse tegevuse ja vaimse rahuloluga, vaid ka inimestevaheliste suhete ja ühiskonna heaoluga. Aristoteles usub, et inimene ei saa elada täisväärtuslikku elu, kui ta ei ole osa õiglasest ja tasakaalustatud kogukonnast. Täiuslik õnn saavutatakse siis, kui indiviid elab harmoonias teistega ja teeb head mitte ainult iseendale, vaid ka teistele. Kollektiivne heaolu ja õiglus on olulised osad tõelisest õnnest, kuna õnnelik elu ei saa eksisteerida ilma õigete suhete ja tasakaalu saavutamiseta ühiskonnas.
Sokrates.
Sokrates käsitleb eudaimoniat kui inimese kõrgeimat eesmärki, mille saavutamiseks on hädavajalik voorus ja teadmised. Tema arusaama kohaselt ei ole eudaimonia pelgalt meeleline rõõm või väline edu, vaid hinge harmooniline seisund, mida saab säilitada vaid eetiliselt ja teadlikult tegutsedes. "Apoloogias" rõhutab Sokrates, et uurimata elu „ei ole elamist väärt“ ning hinge eest hoolitsemine on olulisem kui materiaalsed hüved (Plato, 2002, Apology 29d–30b ). 
Õigluse küsimus on Sokratese eetikas otseselt seotud eudaimoniaga. Dialoogis "Politeia" väidab Sokrates, et ebaeetiline tegutsemine kahjustab peamiselt tegija hinge, mitte väliseid osapooli (Plato, 1992, Republic I.335b–336a). Seetõttu on eudaimonia saavutamine võimalik ainult voorusliku ja õiguspärase eluviisi kaudu. Dialoogis "Protagoras" rõhutab Sokrates, et kõik voorused, sh õiglus, on sisuliselt teadmise vormid: inimene teeb valesti ainult teadmatusest ning teadmine heast tagab õige tegutsemise, mis toetab hinge harmooniat ja eudaimoniat (Plato, 1997, Protagoras 349d–350c ). 
Sokrates näeb seadusi ja õigluse järgimist mitte üksnes juriidilise kohustusena, vaid ka hinge heaolu ja õitsengu eeltingimusena. Sokratese filosoofia tuum on õiglus ja voorus, mis on tema käsitluse läbi eudaimonia tingimused. Õiglane olemine säilitab hinge tervise ja loob tingimused tõeliseks õitsenguks, samas kui ebaeetiline tegutsemine rikub hinge ja teeb eudaimonia võimatuks.
Pyrrhos.
Pyrrho mõtlemises kujutab eudaimonia endas mitte niivõrd väljaspoolsete hüvede kogumist ega aktiivsete vooruste praktiseerimist, vaid hinge rahu, sisemise stabiilsuse ja vabanemise seisundit. Tema jaoks oli oluline meetod "epochē" – otsustamisest loobumine – ning selle tagajärjeks oli "ataraxia" ehk murevaba vaimne seisund (Sextus Empiricus, n.d., Outlines of Pyrrhonism, ch. 12). See tähendab, et inimene ei kinnita ega lükkagi tagasi väiteid selle kohta, mis on absoluutne hea või halb, vaid säilitab neutraalse hoiakuga kulgemise, mis toob kaasa rahu (Sextus Empiricus, n.d., Outlines of Pyrrhonism, ch. 12).
Selliselt seob Pyrrho eudaimonia hinge tervise ja sisemise tasakaaluga: inimese õitseng ei ole seotud sellega, et ta omandab aina uusi teadmisi või tegutseb vooruste päraselt sarnaselt klassikalisele Aristotelese arusaamale, vaid on seotud sellega, et hinge olek on vaba ärevusest, kinnisideedest ja uskumustest, mis põhjustavad sisemist häirimist (Sextus Empiricus, n.d., Outlines of Pyrrhonism, ch. 12–13).
Pyrrhose filosoofia järgi on eudaimonia seisund, kus inimene on vaba välise arvustuse, ülemääraste soovide ja emotsioonide diktaadist – selles mõttes meetodiline rahu on tema jaoks sama, mis õnnelik elu.
Epikuros.
Epikurose jaoks tähendab eudaimonia eelkõige meele rahu ja keha vabadust valust, mitte üksnes hetkelist naudingut või liigset luksust. Tema moraaliteooria põhineb ideedel "ataraxia" (vaimne rahu) ja "aponia" (valu puudumine) (Epicurus, u. 341–270 eKr, Letter to Menoeceus). Epicurus ütleb oma kirjas Menoeceusele, et „kõige suurim hüve on vabadus paindumisest murest ja valust“ (Epicurus, n.d., Letter to Menoeceus).
Samuti selgitab ta, et inimesed peavad eristama soove: on olemas loomulikud ja vajalikud soovid, loomulikud, aga mittevajalikud soove, ning tühjad või ebavajalikud soovid. Epicuruse moraali tarkus seisneb selles, et me keskenduksime esimest liiki soovidele, sest nende täitmine aitab kaasa keha ja hinge tervisele, samal ajal kui mittevajalikud või tühjad soovid võivad viia rahulolematuse ja ärevuseni (Epicurus, n.d., Letter to Menoeceus).
Tema Peamised Arvamused („Principal Doctrines“) täiendab seda seisukohta, öeldes, et „on võimatu elada meeldivat elu ilma elada targalt, õiglaselt ja lihtsalt“, ning samas ei saaks sellist elu ilma mõistliku ja mõõduka naudinguta (Epicurus, Principal Doctrines § 5 ). See seos näitab, et Epicurus ei jäta voorust kõrvale: vooruslik elu ei ole tema jaoks vastuolus eudaimoniaga, vaid pigem instrument selle saavutamiseks.
Seega koondub Epicuruse arusaam eudaimoniast tema eetikas kolmele peatunnusele: lõõgastumine (ataraxia), valu puudumine (aponia) ja mõistlik eluvajaduste rahuldamine. Praktiline, harmooniline ja mõõdukas õitseng, mis ei sõltu liigsest varanduslikust luksusest, vaid pigem sisemisest ja kestvast heaolust.
Stoitsismi seos eudaimoniaga.
Stoitsismis on eudaimonia ehk õitseng hinge ja elu kõrgeim eesmärk, kuid selle saavutamise viis erineb nii Aristotelese kui Epicuruse käsitlusest. Stoikud rõhutavad, et tõeline õitseng ei sõltu välistest hüvedest ega naudingust, vaid inimese sisemisest voorusest ja meele kontrollist ("virtue"). Selleks peab inimene elama kooskõlas looduse ja mõistusega ("logos"), sest ainult ratsionaalne tegutsemine viib hinge harmooniani (Marcus Aurelius, n.d., Meditations, I.1–I.5; Epictetus, n.d., Enchiridion, 1–4 ).
Stoikud rõhutavad, et eudaimonia saavutamiseks tuleb eristada seda, mis on meie kontrolli all ja mis mitte. See tähendab, et me ei tohi lasta end häirida väliste asjaolude, näiteks rikkuse, kuulsuse või tervise puudumise tõttu. Sisemine rahu ja eudaimonia tulenevad sellest, et inimene elab vooruste päraselt, tehes oma kohustusi õigesti ja mõõdukalt, sõltumata välistest teguritest (Epictetus, n.d., Enchiridion, 1–2 ).
Seneca (Letters to Lucilius, n.d., I.1–I.3 ) rõhutab sarnast mõtet, et inimese õitseng sõltub meele seisundist ja ratsionaalsest suhtumisest sündmustesse. Tema arvates on eudaimonia seisund, kus inimene ei orienteeru naudingule ega hirmule, vaid tegutseb vooruspäraselt ja vastab oma mõistuse kutsele. Stoiline eudaimonia on seega aktiivne sisemine stabiilsus, mis ilmneb meele kontrolli ja vooruse kaudu ning on sõltumatu välistest asjaoludest.
Stoitsismi eudaimonia on vooruse ja ratsionaalse elu tulemus, mis tagab hinge harmoonia ja meelerahu. See seisund sarnaneb teatud mõttes Epicuruse "ataraxia"’ga, kuid stoikude jaoks on oluline mitte nauding, vaid vooruslik tegutsemine kooskõlas mõistuseg