Nahkkilpkonn

Nahkkilpkonn ("Dermochelys coriacea") on nahkkilpkonlaste sugukonda nahkkilpkonna perekonda kuuluv kilpkonn.
Nahkkilpkonn on puudukilbiliste alamseltsi ainus tänapäevane esindaja. Nähtavasti lahknes tema arengutee teistest kilpkonnadest juba triiases.
Nahkkilpkonn on suurim kilpkonn. Tema luurüü võib kasvada 2 meetri pikkuseks ja mass ulatuda 600 kiloni. Pikkade lamedate eesloibade siruulatus küündib 3 meetrini.
Nahkkilpkonna liha on söödav ja maitsev. Siiski on teada mõned mürgistuse juhud. Arvatavasti oli kilpkonn söönud mingeid mürgiseid loomi ja mürk oli tema ihusse imbunud. Inimesed söövad ka nahkkilpkonna mune, kui neid leiavad, aga tema pesa lahtikaevamist ei peeta praktiliseks, sest see asub nii sügaval.
Nahkkilpkonna kilp ja nahk on rasvaga rikkalikult läbi imbunud. Inimesed tapavadki nahkkilpkonni rasva saamiseks. See sulatatakse välja ning kasutatakse näiteks paadilaudade liitekohtade määrimiseks. Rasvarohkus toob ebamugavusi muuseumidele, sest kui nahkkilpkonna nahk ja kilp ei ole vastavalt töödeldud, siis võib neist aastate kaupa rasva välja immitseda.
Levik ja elupaik.
Nahkkilpkonnad on kõige laialdasema levikuga merikilpkonnad. Neid võib leida troopilistest ookeanidest (Atlandi, India ja Vaikne ookean), kuid ka Vahemerest. Läänemeres on leitud 2 nahkkilpkonna, neist esimene Saksamaa rannikult kalavõrgust, teine aga 2024 juulis surnult Saaremaa randa uhutult https://teadus.postimees.ee/8335537/nahkkilpkonn-eksootiline-tulnukas-saaremaa-rannas?utm_campaign=8335537&amp;utm_medium=banner&amp;utm_source=mail.ee
Välimus.
Nahkkilpkonn on ainus merikilpkonn, kellel on luise kilprüü asemel must või pruun nahkjas seljakilp. Seljakilp on piklik ja painduv ning kolmnurkse kujuga. Heledad laigud katavad tervet keha. Esiloivad on tagumistest pikemad ning neil puuduvad küünised ja soomused. Tagumised loivad on lühemad ning aerukujulised. Nahkkilpkonnadel on õrnad, kuid teravate servadega lõuad ning nende suus ja kurgus on tahapoole suunatud ogad. 
Kohastumused.
Nahkkilpkonnad suudavad tõsta ja säilitada oma kehatemperatuuri ka külmas vees tänu ainulaadsetele kohastumustele nagu suur keha, paks rasvakiht ning muutused ujumise aktiivsuses ja verevoolu kiiruses.
Eluviis.
Nahkkilpkonnad veedavad suurema osa oma elust meres ning ainult emasloomad naasevad tagasi rannale, et muneda. Noored merikilpkonnad püsivad rannikuäärsetel aladel, troopilistes vetes, mis on soojemad kui 26 °C. Täiskasvanud on pelagiaalsed ning elavad ookeanis. Nahkkilpkonnad on võimelised elama vees, mille temperatuur on jahedam kui 10 °C. Nahkkilpkonnad rändavad kõikidest merikilpkonnadest kõige pikemaid vahemaid oma pesitsuspaikade ja toitumispiirkondade vahel.
Toitumine.
Nahkkilpkonnade toidulaud koosneb väikese valgusisaldusega pehme kehaga olenditest, näiteks kalmaaridest ja meduusidest. Meduusid moodustavad kõige suurema osa nende toidust, kuid nad söövad ka merevetikaid, kalu, koorikloomi ja muid mereselgrootuid.
Paljunemine.
Nahkkilpkonnad paarituvad meres ning seejärel naasevad emasloomad tagasi rannale, et muneda. Leides sobiva koha, kaevab ta augu ning muneb 60–120 muna, katab need liivaga ning suundub tagasi vette. Pojad kooruvad umbes kahe kuu pärast. Kohe pärast koorumist liiguvad vast koorunud merre. Ühe pesitsusperioodi jooksul võib emasloom muneda 4–5 korda ning ta naaseb iga 2–3 aasta tagant liivaranda, et muneda. Nagu enamiku roomajate puhul, määrab ka nahkkilpkonnade soo temperatuur, kui pesas on soe, siis kooruvad emased, kui pesas on jahedam, siis kooruvad isased. Ühest pesast võivad kooruda nii emas- kui ka isasloomad, kui pesa temperatuur on ligikaudu 29,5 °C.
Ohustatus.
Nahkkilpkonnade suurimaks ohuteguriks on inimtegevus. Oletatakse, et umbes üks tuhandest nahkkilpkonnast jõuab täiskasvanuikka. Nende mune korjatakse söögiks ning täiskasvanud merikilpkonnad võivad langeda salaküttide ohvriks. Koorunud merikilpkonnad võivad roomata valgustatud rannakuurordi poole ning liiguvad seetõttu hoopis merest kaugemale. Väga suur osa merikilpkonni hukkub ka kalurite võrkudesse takerdudes. Suureks probleemiks on ka merereostus, sest merikilpkonnad peavad vette sattunud plasti meduusideks. Ohuks on ka kliimamuutused, sest tormide sagenemine ning nende intensiivsuse suurenemine räsib pesitsuspaiku. Pesitsuspaigad on ohustatud ka meretaseme tõusu tõttu. Temperatuuri soojenemine mõjutab isas- ja emasloomade arvukust, soojenenud temperatuur viib isasloomade arvukuse vähenemiseni.
Atlandi ookeanis elavate nahkkilpkonnade arvukus tundub olevat stabiilne või on isegi suurenemas, kuid Vaikse ookeani populatsioon on kiiresti vähenemas, munade korjamise, kalavõrkude ja rannaalade arendamise tõttu. Näiteks on selliste probleemide tõttu nahkkilpkonnad kadunud Malaisiast.