Skisofreenia

Skisofreenia on psüühikahäire, mida iseloomustab ebatavaline sotsiaalne käitumine ja raskused reaalsuse tajumisega. Tüüpilised sümptomid on luulud, ebaselged või segadusseajavad mõtted, häälte kuulmine, vähenenud sotsiaalne kaasatus ja emotsionaalne väljendus ja motivatsiooni puudus. Inimestel, kel on skisofreenia, esineb sageli ka muid vaimse tervise probleeme, nagu ärevus, depressioon või sõltuvusainete kuritarvitamine. Sümptomid avalduvad tavaliselt järk-järgult, algavad noorukieas ja kestavad pikemat aega.
Skisofreeniale on omased taju-, mõtlemis-, tundeelu ja tahteelu häired. Halvenenud on ka mälu.
Enesetapp on sagedasim skisofreeniahaigete surma põhjus. Skisofreeniahaigel tekib varakult nõutus ja arusaamine, et igapäevased olukorrad omavad eranditult isikule suunatud erilist, sageli pahaendelist tähendust. Sageli esineb tagakiusamisluulu ja teisi paranoilisi luulumõtteid, mis osal haigetest täienevad või asenduvad suurusluuluga haiguse hilisemas järgus. Luulumõtete esinemine ei ole tüüpiline kõigile haigetele, nagu ka nende intensiivsus võib haiguse erinevatel arenguetappidel olla vahelduv. Sagedased on mõttelevi elamused (mõtted, tunded ja teod tunduvad olevat teistele teada) ja tunne nagu mõtlemist juhitakse väliste jõudude poolt. Võib kujuneda seletusluul, et isiku mõtteid ja tegusid mõjustavad loomulikud või üleloomulikud jõud, sageli väga veidral viisil. Haiged võivad end pidada kõige toimuva keskpunktiks.
Ajalugu.
Haigust, mida tänapäeval vaadeldakse skisofreeniana, kirjeldas esimesena Emil Kraepelin 1896. aastal. Kui enne seda olid tuntud mõisted katatoonia, hebefreenia, varajane nõdrameelsus, siis Kraepelin käsitles neid ühtse nosoloogilise ühikuna ja nimetas selle "dementia praecox"'iks (varajane nõdrameelsus). Tänapäevase nimetuse, skisofreenia, võttis kasutusele Eugen Bleuler 1908. aastal. Nimetus on tuletatud kolmest osast: "schizo" (killustumine, lõhestumine), "phren" (hing) ja "ia" (liide), et tähistada haigust, patoloogilist seisundit.
Etiopatogenees.
Skisofreenia tekke ja kulu seaduspärad ei ole hoolimata intensiivsest teaduslikust uurimisest veel teada.
Skisofreenia puhul on oluline geneetiline tegur, mida on veenvalt näidanud kaksikute uuringud. Paraku pole selge, millistes geenides peitub skisofreenne defekt. Arvatakse, et tegemist ei ole ühe või mitme skisofreense geeniga, vaid pigem väga paljude geenide koosmõjuga, mille tulemusena avaldub see psüühikahäire. Lisaks psüühilistele häiretele on esinenud ka somaatilised.
Tänapäeval on laiemat toetust leidnud järgmised skisofreenia patogeneesi hüpoteesid:
Epidemioloogia.
Skisofreenia on levinud geograafilisest asupaigast sõltumatult enam-vähem sarnase sagedusega – 1 juhtum 100 inimese kohta.
Sümptomid.
Skisofreeniale spetsiifilisi sümptomeid ei ole (st samad sümptomid võivad esineda ka muude psüühikahäirete korral), samuti ei esine otseseid spetsiifilisi somaatilisi või füsioloogilisi tunnuseid. Põhilised sümptomid ilmnevad tajumises, mõtlemises, tundeelus ja tahteelus.
Peamised sümptomid:
Skisofreenia diagnoosimisel kontrollitakse esmalt seisundi vastavust üldkriteeriumide suhtes ning seejärel määratakse sobiv vorm ja kulutüüp. Skisofreenia diagnoos eeldab, et kuuajalise või pikema perioodi vältel peab enamiku aja jooksul esinema:
vähemalt üks väga selgelt väljendunud esimese järgu sümptom (või nõrgemalt väljendunult kaks või rohkem sümptomit). Või vähemalt kaks teise järgu sümptomit kahest rühmast.
Skisofreenia korral pole ühtegi sümptomit, mis esineks kõigil haigetel.
Diagnostika.
Kliiniline.
Skisofreeniale spetsiifilisi ehk ainuomaseid sümptomeid ei ole. Kuuajalise või pikema perioodi jooksul peab avalduma kas üks sümptom väga selgelt või nõrgemalt kaks või rohkem, et diagnoosida skisofreeniat. Näiteks juhul, kui inimesel on alanenud tahteaktiivsus ja tuimenenud tundeelu, siis võib tegemist olla skisofreeniaga.
Laboratoorne.
Seni ei ole ühtegi laboratoorse diagnoosimise meetodit, mis toetaks või välistaks skisofreenia diagnoosi.
Alavormid.
Skisofreeniat liigitatakse prevaleerivate tunnuste põhjal järgmiselt:
Põhilised on paranoilised luulumõtted tagakiusamisest, jälitamisest ja erilisest suhtumisest. Võivad esineda kuulmishallutsinatsioonid, mis jagavad käske, keelde või ähvardavad. Sageli esineb kehamuutusluul.
Esineb palju emotsionaalseid häireid, näiteks impulsiivne, maneerne, veiderdav käitumine. Mõttekäik on tihti laialivalguv ja seosetu. Muu hulgas on pealiskaudset ja sisutut tegelemist filosoofiliste, religioossete või teaduslike ideede ning teooriatega.
Esiplaanil on psühhomotoorika häired. Sageli esineb rahutus, stuupor (alanenud reaktsioon välisärritustele, spontaanseid liigutusi väga vähe või need puuduvad, mõnel Jüri Saarma kirjeldatud patsiendil ei reageerinud isegi silmalaug kärbsele), sundasendid ja -poosid. Silmatorkav tunnus on katatoonse rahutuse episoodid (välistest stiimulitest sõltumatu rahutu käitumine), negativism, vahajas paindlikkus või rigiidsus.
Esinevad sügavad häired tahte- ja tundeelus, st tahteaktiivsuse alanemine, tundeelu tuimenemine. Patsient on ükskõikne nii ümbruse kui ka enda suhtes, omaalgatus on minimaalne.
Ravi.
Kuna skisofreenia tekkemehhanism pole selge, siis põhjuslikku ravi ei ole.
Skisofreenia raviks kasutatakse tänapäeval peamiselt neuroleptikume. Nüüdisajal osatakse üsna tõhusalt ravida psühhoosi nähte, nagu hallutsinatsiooni ja luulu. Tunde- ja tahteelu häirete puhul kasutatavatel vahenditel on pigem tagasihoidlik mõju.
Prognoos.
Prognoos ellu jääda on hea, st skisofreenia ei lõpe surmaga. Skisofreeniahaiged surevad reeglina samadel põhjustel nagu üldpopulatsiooni liikmed.
Prognoos terveks saada on halb, sest skisofreenia on püsivalt süvenev haigus, mis põhjustab jääva psüühikahäire ja väljendunud puude tekkimise. Lisaks kujuneb üpris kiiresti välja töövõimetus.