tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Ämblikliilia

Ämblikliilia ("Hymenocallis") on Ameerika taimede perekond amarülliste sugukonnast.
"Hymenocallis" looduslikult kasvavad USA kaguosas, Mehhikos, Kesk-Ameerikas, Kariibi mere piirkonnas ja Lõuna-Ameerika põhjaosas. Mõned ämblikliilia liigid on laialdaselt levinud dekoratiivtaimedena.
Ämblikliiliad eelistavad sooja kliimat ning on väga tundlikud madalate temperatuuride suhtes. Liikide välimus on varieeruv, mõned liigid sarnanevad välimuselt nartsissidega (näiteks Pidulik ämblikliilia). Amarüllilised on mitmeaastased rohttaimed, mis säilitavad oma toitaineid sibulas, aga mõnikord ka risoomis või tüvendis.
Õite keskosa on ümbritsetud kroonlehtedega, mis on palju kitsamad ja pikemad kui nartsissil. Värvuselt tavaliselt valged, mõned kreemikad või kollased. Õied lõhnavad tugevalt, eriti öösel. Lõhnavate lillede lõpp kobarad on rohelised, valged või kollased ning võivad olla suurejoonelised.
Ämblikliilial on pika rihmaga lehed. Tavaliselt ilmub esimesena lehestik, millele järgneb 3–5 pungast koosnev õievars. Üldkõrgus koos lilledega on umbes 60 cm. Õievarred tekivad rihmakujuliste lehtede basaal rosettidest.
Taksonoomia.
Richard Anthony Salisbury (1761–1829) inglismaalt pärit botaanik 1812. aastal lõi Perekonna ämblikliilia ("Hymenocallis"). Salisbury eraldas mitmed varem "Pancratium"isse paigutatud liigid, alustades "Hymenocallis littoralis"est, mille põhjuseks oli ainult kahe seemne olemasolu viljades.
Kasvatamine.
Ämblikliiliad kasvatatakse tavaliselt siseruumides. Pehme kliimaga saab istutada õues avatud pinnasesse või pottidesse (rõdudel ja terrassidel). Taimede kasvatamisel pottides kasutatakse viljaka pinnase, leht huumuse ja liiva segu. Taimed istutatakse kevadel kerges ja hästi ettevalmistatud pinnases. Sibulate vaheline kaugus peaks olema 30–40 cm. Suvel ja kevadel tuleb regulaarselt kasta, sügisel ja talvel vähem. Temperatuur kasvatamise ajal peab olema 10–15 °C, aastaringselt mitte vähem kui 20 °C.
Helepruun taelik

Helepruun taelik ("Phellinus viticola") on liik seeni taelikuliste ("Hymenochaetaceae") sugukonnast, taelikulaadsete ("Hymenochaetales") seltsist. 
Seent on peetud Eestis väljasurnuks, kuid seda on meilt uuesti leitud alates aastast 2016.
Käsntorik

Käsntorik ("Polyporus pseudobetulinus") on klassi "Agaricomycetes" torikulaadsete seltsi kuuluv seeneliik.
Seent on peetud Eestis väljasurnuks, kuid seda on meilt taas leitud aastal 2020.
Kreminna lahing

Kreminna lahing oli Venemaa relvajõudude ja Ukraina relvajõudude vaheline sõjaline võitlus Ida-Ukraina Kreminna linna pärast. Seda peetakse esimeseks lahinguks Donbassi lahingu ajal Venemaa sissetungil Ukrainasse.
Taust.
18 000 elanikuga Kreminna oli strateegiline linn alates Venemaa sissetungi algusest Ukrainasse, sest see on läbipääs Kramatorskisse, mis asub Kreminnast vaid ühe tunnise autosõidu kaugusel.
Lahing.
18. aprillil 2022 sisenesid Vene väed Kreminnasse, kus Luhanski oblasti kuberner Serhi Haidai teatas, et algasid tänavalahingud ja evakueerimine pole võimalik. Tankid ja muud relvad sisenesid ka kohtadesse, kus tsiviilisikud olid Vene vägede poolt ümber piiratud. Vene väed ründasid igast küljest, piirates linna ümber. 19. aprilli õhtul teatas Haidai, et järelejäänud Ukraina väed taganesid, andes Vene vägedele täieliku kontrolli linna üle.
Tagajärjed.
Kreminna oli esimene linn, mis langes Donbassi pealetungi ajal, mille Venemaa kuulutas välja 18. aprillil. Kuberner teatas, et hukkus vähemalt 200 tsiviilisikut, kuid neid võib olla rohkem. Ukraina ametiisikud teatasid 25. aprillil, et Kreminna raekojas toimunud gaasiplahvatuse tagajärjel hukkusid Vene vägede võitlejad.
Toškivka lahing

Toškivka lahing oli relvakonflikt Luhanski oblasti Sjevjerodonetski rajoonis asuva mägise Toškivka linna ümber, mis oli osa Venemaa sissetungist Ukrainasse 2022. aastal.
Taust.
24. veebruaril 2022 tungis Venemaa Ukrainasse 2014. aastal alanud Vene-Ukraina sõja järsu eskalatsiooni käigus. Invasioon põhjustas Euroopa kõige kiiremini kasvava põgenikekriisi pärast Teist maailmasõda, enam kui 6,5 miljonit ukrainlast põgenes riigist ja kolmandik elanikkonnast on ümberasustatud. 8. mail ütles Luhanski oblasti kuberner Serhi Haidai oma telegrammi kanalis, et venelased kontrollivad vaid poolt Popasna linnast, kuid tunnistas hiljem, et Ukraina väed olid sealt välja tõmbunud. 12. maiks olid Vene väed Rubižne lahingus alistanud Ukraina väed ja saavutanud täieliku kontrolli linna üle, aidates kaasa nende katsetele Sjevjerodonetski ümber piirata.
Toškivka oli 5000 elanikuga küla suurlinnast Lõssõtšanskist lõuna pool ja koos lähedalasuva Ustõnivka linnaga oli Ukraina ja Venemaa/venemeelsete vägede jaoks Donbassi lahingus strateegiline linn. See kelle valduses linn on pääseb Lõssõtšanskisse ja teistesse Luhanski oblasti linnadesse Donetsi jõest läänest.
Lahing.
Lahing algas 9. mail pärast seda, kui Vene ja LRV väed alustasid mitmeid rünnakuid Toškivka, Vojevodivka ja Nõžnje asulate vastu, kuid Ukraina väed lõid need tagasi. Vene poolel hävitati üheksa tanki, üks Orlan-10 droon ja mitmesugune muu tehnika. Pärast mõnepäevast madalatasemelist võitlust möllas lahing uuesti 20. ja 23. mail, kuigi Vene väed ei suutnud suurt edu saavutada. Püüdes leevendada palju suuremas Sjevjerodonetski lahingus võitlevaid vägesid, alustasid Vene väed Toškivka pealetungi, mis osaliselt õnnestus. 21. juunil teatasid nii Venemaa kui Ukraina kaitseministeerium, et Vene ja LRV väed kontrollivad Toškivkat, kusjuures Ukraina pool teatas, et nende väed on taandunud ka Hirske ja Zolote linnadest, mis olid vaenlase poolt taskusse võetud.
Svjatohirski lahing

Svjatohirski lahing oli Ukraina relvajõudude ja Vene relvajõudude vaheline sõjaline lahing Svjatohirski linna lähedal osana 2022. aasta Donbassi lahingust.
Taust.
Mõned Venemaa rünnakud Izjumile algasid 28. veebruaril 2022 ning Venemaa sõjaväelaste jätkuvad raketirünnakud algasid 3. märtsil. 3. märtsil hukkus kaheksa tsiviilisikut, linna keskhaigla sai väidetavalt märkimisväärset kahju. 1. aprillil kinnitasid Ukraina sõjaväelased, et Izjum on Venemaa kontrolli all. Järgmisel päeval väitis Izjumi aselinnapea Volodõmõr Matsokin Ukrinformile antud intervjuus, et 80% linna elamutest on hävinud ning linnas pole elektrit, kütet ega vett. Kreminna oli esimene linn, mis langes Donbassi pealetungi ajal, millest Venemaa kuulutas välja 18. aprillil. Luhanski oblasti kuberner Serhi Haidai teatas, et hukkus vähemalt 200 tsiviilisikut, kuid neid võib olla veel rohkem. Ukraina ametiisikud teatasid 25. aprillil, et Kreminna raekojas toimunud gaasiplahvatuses hukkusid Vene vägede võitlejad. Vene väed kontrollivad linna. Lahingud jätkusid öö läbi, tänavatel tulistati tugevat suurtükituli. Vene väed vallutasid hiljem 19. aprillil linnahalli. Sel õhtul teatas Haidai, et ülejäänud Ukraina väed tõmbusid tagasi, andes Vene vägedele linna üle täieliku kontrolli. 27. maiks läks suurem osa Lõmani linnast Venemaa kontrolli alla.
Lahing.
30. mail 2022 sai Svjatohirski linna pommitamise tagajärjel kannatada Püha Uinumise Svjatohirski Lavra, kaks selle kloostri munka ja nunn hukkusid, kolm munka said vigastada. 30. mai õhtul alustasid Venemaa relvajõud linnale ägedate suurtükilöökidega märksa massilisema maapealse rünnaku. 31. mail alustasid Vene jalaväelased rünnakut Svjatohirskile eesmärgiga piirata ümber kogu linn ja moodustada rõngas.
4. juunil puhkes Püha Uinumise Lavra territooriumil ulatuslik tulekahju ja leegid haarasid endasse kloostri peamise pühamu; ukrainlased süüdistasid tulekahju süütamises Vene vägesid.
3.-4. juunil muutusid õhurünnakud intensiivsemaks. Venemaa kaitseministeerium teatas 6. juunil, et on võtnud täieliku kontrolli Svjatohirski linna ja Svjatohirski Lavra üle. 8. juunil kinnitas ISW, et Vene väed on linna tunginud, kuid tunnistas, et pole selge, kas nende väed on Svjatohirski täielikult vallutanud. 9. juunil väitis Ukraina meedia, et Vene väed on vallutanud osa linnast ja veel üks lääneosa on endiselt Ukraina kontrolli all. Kuid hilisemad teated kinnitasid, et linna vallutasid Vene sõjaväelased.
Tagajärjed.
10. septembril, vahetult pärast Izjumi tagasivallutamist Ukraina vägede poolt, teatasid Venemaa allikad, et Ukraina relvajõud korraldavad rünnaku Svjatohirski linnale. 12. kuupäeval teatas Ukraina rahvuskaart, et nad on linna tagasi vallutanud.
Ukraina julgeolekuteenistuse andmetel leiti Svjatohirski Lavra lähedalt inimeste ebaseaduslik kinnipidamiskoht koos esemetega, mis viitasid piinamisele.
Aless Bjaljatski

Aless Bjaljatski (Алесь Бяляцкі, õieti Aljaksandr Viktaravitš Bjaljatski (Аляксандр Віктаравіч Бяляцкі); sündinud 25. september 1962 Karjala ANSV-s Värtsiläs) on Valgevene inimõiguslane, inimõiguste keskuse Viasna ('kevad') esimees, poliitvang, Nobeli rahuauhinna laureaat (2022).
Ta on Valgevene Rahvarinde Minski piirkonna esimees ja Maksim Bogdanovitši nimelise kirjandusmuuseumi direktor.
Bjaljatski oli vangistuses aastatel 2011–2014 ning uuesti alates 2021. aastast. 3. märtsil 2023 mõisteti Bjaljatski kümneks aastaks vangi.
Elukäik.
Ta lõpetas 1984. aastal Gomeli Riikliku Ülikooli ajaloo-filoloogiateaduskonna filoloogi erialal, valgevene ja vene keele ning kirjanduse õpetajana.
Töötas õpetajana Leltšitski rajoonis Gomeli oblastis. Ta teenis ajateenistuses Sverdlovski lähedal suurtükiväe tankitõrjelennuki divisjonis soomustraktori mehaanik-juhina.
Aastatel 1986–1989 aspirantuuris õppides oli ta mitteametliku noorte kirjanike partnerluse Tuteišõja asutajatest. 1987. aastal allkirjastas ta Minski linnavolikogule avalduse korraldada esmakordselt esivanemate mälestuspäeval massiüritus Dzjadõ, millest sai ka totalitarismi perioodil represseeritute mälestuspäev. Osalemise eest 1988. aasta Dzjadõ päeva tähistamisel võeti ta haldusvastutusele.
1988. aastal osales ta ka Valgevene martüroloogiaühingu loomisel, mis on üks esimesi Valgevene inimõigusorganisatsioone. Ta oli ühiskondliku organisatsiooni Valgevene Rahvarinne korralduskomitee liige, selle juhatuse sekretär (1996–1999) ning aseesimees (1999–2001).
1989. aastal lõpetas ta aspirantuuri Valgevene Teaduste Akadeemia Kirjandusinstituudis ja töötas Valgevene Kirjanduse Ajaloo Muuseumi nooremteadurina. 1990. aastal oli ta üks seltsi "Valgevene katoliku kogukond" organisaatoritest.
Thomas Akers

Thomas Dale Akers (sündinud 20. mail 1951) on Ameerika Ühendriikide endine NASA astronaut.
Akers lõpetas Missouri–Rolla ülikooli rakendusmatemaatikuna ning töötas seejärel matemaatikaõpetaja ja koolidirektorina.
Akers valiti astronaudiks 1987. aastal. Ta on kosmoses käinud neli korda ja ta on kosmoses viibinud üle 800 tunni (33 ööpäeva, 22 tundi ja 43 minutit).
Akers lahkus NASA-st 1997. aastal.
Puerto Rico süvik

Puerto Rico süvik on Atlandi ookeani sügavaim koht, asub ookeani lääneosas Väikeste Antillide Tuulepealseist saartest põhja pool; pikkus umbes 1100 km, laius umbes 90 km, suurim sügavus 8742 m.
Käitumisarheoloogia

Käitumisarheoloogia on arheoloogia suund, mis uurib arheoloogiliste leidude ja neid esemeid kasutanud isikute vahelisi seoseid ja nende esemete uurimise kaudu inimeste käitumismustreid. 
Käitumisarheoloogias saab eristada nelja erinevat strateegiat, mille abil saab uurida ühiskonnas elanud inimeste käitumist ja nende asustustihedust aladel, kus nad elasid. Esimese strateegiana on arheoloogilise konteksti ja leiumaterjali seostamine kunagiste ühiskondadega ja inimestega, kes asustasid neid alasid, kust leiud on leitud. Teise strateegiana uuritakse materiaalset kultuuri ja nendega seonduvaid tegevusi tänapäeval, kuidas neid kasutati ja milleks neid kasutati, et aidata luua järeldusi minevikus olnu kohta. Selle kaudu uuritakse loomaluid ja esemeleide ning rekonstrueeritakse muistseid ühiskondi. Kolmas strateegia uurib materiaalset kultuuri ja nende kasutust ja rakendusi tänapäeva ühiskonna valdkondades. Seda võiks ka nimetada rakendusarheoloogiaks. Neljas strateegia uurib läbi eksperimentide inimese ja materiaalsete esemete vahelisi seoseid tänapäevases ühiskonnas, et neid siis hiljem suhestada minevikus olnud ühiskondadega ja nende käitumismustritega.
Aacheni lossikabel

Aacheni lossikabel on varakeskaegne sakraalehitis, mis asub Aachenis nüüdsel Saksamaal ja mis oli Karl Suure palee osa ja lossikirik. Kuningapalee muud hooned pole säilinud, kuid kabel on tänapäeval Aacheni toomkiriku keskne osa.
Hoone on Karolingide ehituskunsti tuntud näide, Aacheni tuntud maamärk ja vaatamisväärsus. Kabelis asuvad Karl Suure säilmed ("Karlsschrein"). Ottode ajal sai Aacheni lossikabelist kroonimiskirik, kus krooniti Saksamaa valitsejaid 936. aastast 1531. aastani.
Aacheni toomkirik koos lossikabeliga on kantud UNESCO maailmapärandi nimistusse.
Arhitektuur.
Hoone on basilikaalse ruumiplaaniga tsentraalehitis. Kabeli valgmikuakendega ja kupliga kaetud keskosa (nn oktogoon) on kaheksanurkse põhiplaaniga. Seda ümbritseb ringselt kuueteistnurkne ümbriskäik, mis on keskruumist eraldatud lahtise arkaadiga ja mille kohal on ruumi keskosa poole avanev ringempoor. Nii põhiplaan kui ka ruumi dekoor sarnaneb märgatavalt Ravennas asuvale 6. sajandist pärinevale San Vitale basiilikale. On teada, et Karl külastas Ravennat oma elu jooksul kolm korda, esmakordselt 787. aastal, kirjutades samal aastal paavst Hadrianus I-le ja tellides Rooma ning Ravenna ehitistest mosaiike, marmorit ja muid materjale oma palee jaoks. Kiriku ehitust alustati 792. aastal samaaegselt palee muude hoonetega; pühakoja pühitses 805. aastal paavst Leo III.
Kabeli konstruktsioon, selle aam- ja ristvõlvid ning peakupli kaheksatahuline kloostervõlv vastab rohkem hilisrooma-eelromaani ehitustraditsioonile kui samaaegsele Bütsantsi ehitustehnoloogiale, mida on kasutatud San Vitale basiilikas. Ka kabeli põhiplaan on võrreldes eeskujuga lihtsustatud. Siseruumi rikkaliku mulje loob viimistluskihiks kasutatud mitmevärviline marmor. Kasutatud on "spolia"-detaile arvatavasti Ravennast (Einhardi teated on Rooma ja Ravenna kohta), samuti uusi raiddetaile. Kabelis on erakordselt kõrgetasemelise töötlusega pronksteoseid: lõvipeadega pronksuksed ning empooride võred, mida kaunistavad Korintose sambad ja akantusväädid.
Algselt kaunistas kuplit fresko, hiljem mosaiik. 18. sajandil asendati kupli algne dekoor stukk-kaunistusega. 19. sajandil reprodutseeriti algne mosaiik sama ikonograafiaga: Ilmutusraamatu kakskümmend neli vanemat kanmas kroone ja seismas kupli jalamil. Peaaltari kohal, diametraalselt empooril asuva trooni vastas, on kujutatud Kristus auhiilguses. Empoor oli kasutusel valitsejarõduna.
Kabeli peasissekäigu ja läänefassaadi moodustab kahe külgedel asuva trepitorniga massiivne lääneehitis, mille esimesel korrusel on kabeli eesruum ja kõrgematel korrustel muud ruumid, kunagi arvatavasti ka üks või mitu torni.
Ādolfs Alunāns

Ādolfs Alunāns (vanas kirjaviisis Adolf Allunan; 11. oktoober 1848 Jelgava – 5. juuli 1912 Jelgava) oli läti näitleja, lavastaja ja näitekirjanik, keda kutsutakse Läti teatri isaks.
Ta lõpetas Jelgava poeglaste gümnaasiumi. Aastatel 1866–1869 oli ta näitleja saksa teatrites Tartus, Tallinnas, Narvas ja Peterburis.
1870. aastal kutsuti ta Riia Läti Seltsi teatri juhatajaks. 1885. aastani juhtis ta Riia Läti teatrit, kirjutades näidendeid ja populariseerides teatrikunsti, oli ka lavastaja ja näitleja. Pärast 1885. aastat pani ta kokku oma rändtrupi, andes etendusi üle Läti. 1894. aastal asutas ta Jelgavas Alunānsi teatri ja juhtis seda 1904. aastani. Ta lõi esimese Läti teatritrupi, oli selle repertuaari autor. Tema käe all on lavakarjääri alustanud mitmed märkimisväärsed näitlejad, sealhulgas Anna Brigadere-Maija, Berta Rūmniece, Jūlija Skaidrīte, Teodors Valdšmits. Populaarsed olid ka Alunānsi kupleed, mida ta nii komponeeris kui ka esitas.
Ta tegeles ka ajakirjanduse ja satiiriga. Aastatel 1892–1912 koostas ta "Zobgala kalendri". Tema satiirilistest ja humoorikatest teostest on ilmunud mitu trükki. Kirjutas lugusid, luuletusi, följetone ja biograafilisi mõtisklusi. Ta on tõlkinud näidendeid, jutte ja romaane.
1968. aastal avati Jelgavas Alunānsi memoriaalmuuseum.
Isiklikku.
Tema vend Nikolajs Alunāns (1859–1919) oli muusik, onu Juris Alunāns oli läti luuletaja, publitsist ja keeleteadlane ning üks noorlätlaste juhte, onu Indriķis Alunāns oli läti ajakirjanik ja samuti üks noorlätlastest.
Heli Rantanen

Heli Orvokki Rantanen (sündinud 26. veebruaril 1970 Lammis) on endine Soome odaviskaja. 1996. aasta olümpiamängudel Atlantas tuli ta olümpiavõitjaks tulemusega 67.94 m, millega edestas hõbemedali võitjat enam kui kahe meetriga. Teda juhendasid kuni 1999. aastani Esko Papinaho ja Leo Pusa ning aastast 2000 Into Turvanen ja Tapio Korjus. Täna töötab Rantanen ka ise odavisketreenerina. Tema treenitavad oli aastatel 2004–2005 Paula Tarvainen (sünd. Huhtaniemi) ja aastast 2018 on Heidi Nokelainen.
Rantanen esindas Soomet kahel olümpial, neljal kergejõustiku MM-il ja kahel Euroopa meistrivõistlustel. Atlanta kuldmedal jäi karjääri ainsaks rahvusvaheliseks täiskasvanute auhinnamedaliks.
1989. aastal saavutas Rantanen 19-aastaste EM-il Varaždinis viienda koha ja sai samal aastal oma esimese täiskasvanute Soome meistrivõistluste (Kalevan kisat) medali Turus, olles kolmas. Järgmisel aastal saavutas ta taas Soome meistrivõistlustel pronksi ja sai Spliti EM-il 12. koha. 1991. aasta talvel sai ta odaviskes SM sisemeistrivõistlustel hõbeda. Suvehooajal võitis ta Euroopa karikavõistlused Barcelonas ja oma esimese täiskasvanute Soome meistritiitli ning saavutas Tokyo maailmameistrivõistlustel üheksanda koha.
1992. aastal sai Rantanen odaviske Soome sisemeistrivõistlustel pronksi. Suvel võitis ta Soome meistritiitli, Euroopa karikavõistlused Lille'is ja karjääri esimese täiskasvanute Soome-Rootsi maavõistluse Helsingis. Barcelona olümpial oli ta tulemusega 62.34 kuues. Järgmisel aastal võitis ta Soome sisemeistritiitli ja sai Kaleva mängudel hõbeda. Stuttgardi maailmameistrivõistlustel oli ta üheteistkümnes. 1994. aastal võitis Rantanen sisemeistritiitli, kuid tuli Kaleva mängudel neljandaks. Septembris võitis ta rahvusvahelise võistluse Cagliaris. 1995. aastal võitis ta Kaleva mängudel kulla. Göteborgi 1995. aasta MM-il saavutas ta tulemusega 65.04 neljanda koha. Ka medal oli napilt käeulatuses, sest kolmandaks tulnud Mikaela Ingberg viskas 65.16. Hooaja lõpus võitis Rantanen Helsingis Rootsi maavõistluse. Järgmisel talvel võitis ta hallis Soome meistritiitli.
Rantaneni enda rekord, 67.94 meetrit, sündis 1996. aasta Atlanta olümpiamängudel finaali esimeses voorus. Rantanen oli Põhjamaade esimene naissoost kergejõustiku olümpiavõitja. Tema järel on Põhjamaade naistest kergejõustikus olümpiakullale jõudnud Ludmila Engquist, Trine Hattestad ja Carolina Klüft. 1996. aasta suvel võitis Rantanen ka Soome meistritiitli, Soome-Rootsi maavõistluse ja Kölni GP-võistluse. Lisaks saavutas ta teise koha Rooma GP-võistlusel ja Euroopa karikavõistluste esiliiga võistlusel Bergenis ning tuli kolmandaks Zürichi GP-võistlusel. Ta valiti 1996. aastal Soome aasta sportlaseks.
1997. aastal võitis Rantanen Soome meistritiitli ja Soome-Rootsi maavõistluse odaviskevõistluse ning saavutas Ateena maailmameistrivõistlustel kümnenda koha. Järgmisel suvel võitis ta nii Kaleva mängud kui ka Soome-Rootsi maavõistluse. Budapesti EM-il oli ta tulemusega 62.34 viies. Oma karjääri viimase Soome meistrivõistluste medali võitis ta 2000. aastal Lahtis toimunud Kaleva mängudel, olles kolmas. 
Välislingid.
[[Kategooria:Soome odaviskajad]] 
[[Kategooria:Sündinud 1970]]
Dirk Neubauer

Dirk Neubauer (sündinud 1971. aastal Halles (Saale jõe ääres)) on Saksa poliitik, endine Augustusburgi linnapea, ajakirjanik ja autor. 2022. aasta augustist kuni 2024. aasta septembrini oli ta Kesk-Saksimaa kreisi kuberner.
Elu ja karjäär.
Pärast praktikat "Mitteldeutsche Zeitungis" töötas Dirk Neubauer kümme aastat ajakirjanikuna. Hiljem oli ta kohaliku telejaama tegevdirektor ning turundusdirektor raadiojaamades MDR Jump ja MDR Sputnik.
2013. aastal valiti Neubauer Saksimaa väikelinna Augustusburgi linnapeaks. Seal tegi ta muuhulgas kampaaniat kodanike otsese osaluse portaalile, mis pälvis 2018. aastal Saksamaa poliitikaauhinna. 2017. aastal liitus Neubauer Sotsiaaldemokraatliku Erakonnaga (SPD). Neli aastat hiljem, vahetult enne üldvalimisi, astus ta parteist välja.
2022. aasta Kesk-Saksimaa liidumaa valimistel kindlustas Neubauer esikoha ja Kesk-Saksimaa ringkonna kuberneri rolli, saades 55 protsenti häältest.
Neubauer kirjutas oma poliitilisest pühendumusest kaks raamatut: "Päästke demokraatia!: kauaoodatud poleemika" ja "Meie oleme probleem: Saksimaa linnapea võitleb demokraatia eest".
Soome-Rootsi kergejõustiku maavõistlus

Soome-Rootsi maavõistlus on iga-aastane kergejõustiku maavõistlus Rootsi ja Soome koondiste vahel, mis hõlmab võistlussarju naistele, meestele ning alla 18-aastastele noormeestele ja tüdrukutele. Esimest korda 1925. aastal korraldatud maavõistlus on 21. sajandil võib-olla ainus regulaarselt korraldatav kahe riigi vaheline kergejõustikuvõistlus. Soomes nimetatakse seda tavaliselt "rootsi maavõistluseks" ja Rootsis "Finnkampeniks". Soomerootslased kasutavad nime "Sverigekampen".
Mõne erandiga on maavõistlus peetud vaheldumisi mõlemas riigis. Soomes on traditsiooniline võistluspaik olnud Helsingi olümpiastaadion ja Rootsis Stockholmi olümpiastaadion. Aastatel 1999–2012 korraldati maavõistlus Rootsis Göteborgis Ullevis, kuni 2013. aastal viidi see taas tagasi Stockholmi. Seoses Helsingi olümpiastaadioni renoveerimisega peeti Soome maavõistlused aastatel 2016–2020 Tamperes Ratina staadionil.
Kass Oggy ja kurjad prussakad (film)

"Kass Oggy ja kurjad prussakad" (originaalpealkiri: "Oggy et les Cafards, le film") on 2013. aasta prantsuse animafilm, mille režissöör ja stsenarist on Olivier Jean-Marie ning produtsent Xilam Animation. Film põhineb joonissarjal "Kass Oggy ja kurjad prussakad".
Film esilinastus Prantsusmaa kinodes 7. augustil 2013 ning Eesti kinodesse jõudis see ka 15. novembril 2013.
Süžee.
Saage tuttavaks Oggy'iga. Ta on heasüdamlik aga veidi kurvameelne nannipunn. Ainuke kass maailmas, kelle kohta ei saa öelda "kaslane". Ta oleks üks õnnelik tegelane, kui kolm prussakat - Joey, Deedee ja Marky, ei oleks otsustanud tema mugava kodu vallutada. Need prussakad on koledad, rumalad ja loomulikult ka pahad.
Kahtlus

 
Kahtlus on otsustamatuse seisund, milles on valik mitme võimaliku uskumuse vahel, aga omavahel vastuolus olevad või ebapiisavad põhjendid ei võimalda valikut teha.
Leforest

Leforest on vald Põhja-Prantsusmaal Pas-de-Calais' departemangus.
Leforest asub u. 19 km Lensist idas, teede D161 ja D120 ristumiskoha ümbruses.
Mõttemuster

Mõttemuster on tuumuskumuste teatud korduvus; koolkond. Filosoofias on sarnaste vaadete ja hoiakute kogumite ühisnimetus.
Kui Thomas Kuhni paradigma on pigem "mõtteraam", siis mõttemuster tähendab mõne eeskuju, diskursuse või reegli püsivat taaskordamist.
Aleksei Jekimov

Aleksei Jekimov (sündinud 28. veebruaril 1945) on tahkisefüüsikale spetsialiseerunud Ameerika ja endine Nõukogude teadlane, kes elab ja töötab alates 1999. aastast Ameerika Ühendriikides.
Jekimov sai 2023. aastal koos Moungi Bawendi ja Louis Brusiga Nobeli auhinna keemia alal.
Haisev heinik

Haisev heinik ("Tricholoma inamoenum") on heiniku perekonda kuuluv seeneliik.
Eestis kasvab haisev heinik kuusemetsades, on ebameeldiva lõhnaga.
Thelephora anthocephala

Thelephora anthocephala on liik seeni, mis kuulub lehternahkiseliste sugukonda.
Seene jalaosa on vanemas eas tume ja võrreldes sarnase liigiga pintseljas lehternahkis on see püstisem.
Libercourt

Libercourt on vald Põhja-Prantsusmaal Pas-de-Calais' departemangus.
Endine kivisöe kaevandamise linn, nüüd mõningase kergetööstusega põllumajanduslinn, ümbritsetuna metsadest ja järvedest, asub umbes 19 km Lensist kirdes, teede D954 ja D46 ristumiskoha ümbruses; Autoroute A1 liiklussõlm 18 asub valla põhjaosas.
Ajalugu.
Libercourt oli kunagi naaberlinna Carvini lahutamatu osa. Sellest sai omaette vald 1947. aastal. Pärast piirkonnas kivisöe leidmist tekkisid kaevanduste ümbrusse suured linnad. Ka väikesest Libercourti asundusest sai kaevanduslinn, moodustades osa linnastust territooriumil, mille keskus on Lens. Libercourt sai 20. sajandi alguses koduks paljudele Poola sisserändajatele, kes said tööd kaevandustööstuses. Kahes maailmasõjas kandsid Libercourt ja sealsed elanikud suuri kaotusi Saksa vägede hävitustöö tagajärjel, sest selle kaevandus- ja raudteekeskuse tähtsus piirkondlikule majandusele oli hästi teada.
Haisev lehternahkis

Haisev lehternahkis ("Thelephora palmata") on liik seeni, mis kuulub lehternahkiseliste sugukonda.
Batschi heinik

Batschi heinik ("Tricholoma batschii") on heiniku perekonda kuuluv seeneliik.
Eestis kasvab Batschi heinik liivastes männimetsades, on väga viha maitse ja valge jalaosaga kübara all.
Joachim Friedrich von Liewen

Joachim Friedrich von Liewen (1665–1713) oli Lievenite aadlisuguvõsast pärit Rootsi sõjaväelane, kes osales Põhjasõjas. 
Elulugu.
Joachim Friedrich von Liewen sündis 1665. aastal Reinhold von Lieweni ja Anna Margareta Zöge von Manteuffeli peres. 
Kuni 1688. aastani oli Liewen Kuninganna Ihukaitserügemendis rittmeister. 1700. aastal sai temast Eestimaa aadlilipkonnas rittmeister ja 1701. aastal major. 1701. aastal osales ta Erastvere lahingus, kus aitas oma rünnakuga Rootsi eelväel venelaste piiramisrõngast pääseda. 1702. aastal ülendati ta ooberstleitnandiks.
1705. aastal paiknes Lieweni ratsasalk Mustla kandis, et venelasi vilja varastamast takistada. 1706. aastal tegutses koos aadlilipkonnaga Järvamaal, kus kaitses samuti viljasaaki. 
Ta oli ka Eestimaa maanõunik.
Joachim Friedrich von Liewen suri 1713. aastal ja on maetud Tallinna toomkirikusse, kus asub ka tema vapiepitaaf. 
Perekond.
Joachim Friedrich von Liewen abiellus Agneta Helena von Strassburgiga. Abielust sündis neli last, kes kõik surid varajaselt.
Zinaida Serebrjakova

Zinaida Jevgenjevna Serebrjakova (; neiupõlvenimi Lansere (Лансере); 12. detsember (vkj 30. november) 1884 Neskutšnoje, Kurski kubermang, Venemaa keisririik – 20. september 1967 Pariis, Prantsusmaa) oli vene ja prantsuse maalikunstnik.
Perekond.
Zinaida Lansere sündis Venemaa keisririigis Harkivi lähistel Neskutšnoje mõisas prantsuse päritolu vene kunstnike ja arhitektide Benois'de peres.
Zinaida vanemad Jevgeni ja Jekaterina Lansere olid maalikunstnikud. Tema vanaisa Nicholai oli silmapaistev arhitekt ja Venemaa Teaduste Akadeemia liige. Tema onu Aleksandr Benois oli maalikunstnik ja kunstirühmituse Mir Iskusstva asutaja. 
Elukäik.
1900. aastal lõpetas Zinaida gümnaasiumi ja alustas Peterburis õpinguid kunstikoolis. Zinaida käis kunsti õppimas ka Itaalias ja Pariisis Académie de la Grande Chaumière'is. Tema õpetajate hulgas olid kunstnikud Ilja Repin ja Osip Braz.
1905. aastal abiellus Zinaida Lansere raudteeinsener Boriss Serebrjakoviga ja võttis tema perekonnanime. Paaril sündis neli last: Jevgeni (1906), Aleksander (1907), Tatjana (1912) ja Jekaterina (1913).
Zinaida Serebrjakova kuulsaima autoportree "Tualettlaua taga” (1909, Tretjakovi galerii) realism, rõõm ja originaalsus peegeldavad tema õnnelikku kodust elu. Maali esitleti 1910. aastal Mir Iskusstva korraldatud näitusel, kus see võeti entusiastlikult vastu ja osteti Tretjakovi galerii kogusse. Serebrjakova kujutas maalidel sageli ka oma lapsi, nagu näiteks maalil "Hommikusöögil" (1914), mida peeti harmooniliseks ja rõõmsameelseks, kuid samas ebasentimentaalseks. Serebrjakova aktimaalid olid samuti kõrgelt hinnatud.Serebrjakova usk rahvuslikku kunsti kajastub tema talupoegade maaliseerias, kus on kujutatud taluperenaisi põllul töötamas ja puhkamas. 
Serebrjakova liitus Mir Iskusstva liikumisega 1911. aastal. 
1917. aastal esitati Serebrjakova kandideerima Peterburi Kunstide Akadeemia liikmeks, valituks osutununa oleks temast saanud asutuse esimene naisakadeemik, kuid valimised jäid oktoobrirevolutsiooni tõttu ära.
1919. aastal suri Serebrjakova abikaasa Boris tüüfusse ning kunstnik pidi laste ja haige ema toetamiseks Neskutšnojest Peterburi kolima. Pere elas vaesuses ja Serebrjakova oli sunnitud söögi ja riiete ostmiseks oma maale odavalt müüma. Olude sunnil hakkas ta lõuendi ja õlivärvide asemel kasutama pastellkriite papil.
1924. aastal kolis Serebrjakova temalt tellitud seinamaalingu tegemiseks Pariisi. Poliitiliste olude tõttu polnud tal võimalik enam Nõukogude Liitu naasta ning ta jäi elu lõpuni Prantsusmaale pagulusse. Serebrjakova polnud Pariisis õnnelik, sest tundis, et prantslased ei mõista tema lihtsat vene kunsti.
Serebrjakova reisis Bretagne'is, Alžeerias ja Marokos; tema tolle perioodi kõige hinnatumad teosed kujutavad Bretagne'i talupoegi. 
1966. aastal tunnustas Nõukogude Liidu valitsus Serebrjakova panust vene kunsti ning korraldas rändnäituse tema teostest.
Serebrjakova suri 1967. aasta 20. septembril, ta on maetud Pariisi Sainte-Geneviève-des-Bois' kalmistule.
Petra Felke

Petra Felke (pärast abiellumist Meier; pärast abiellumist Lars Felke-Lungershauseniga uuesti Felke; sündinud 30. juulil 1959 Saalfeldis) on Saksamaa endine odaviskaja ja olümpiavõitja.
Petra Felke treenis koos Ruth Fuchsiga SC Motor Jenas. 4. juunil 1985. aastal uuendas ta Schwerinis kaks korda maailmarekordit, visates algul 75.26 m, mille parandas 75.40 meetrini.
Tema esimene suur rahvusvaheline edu oli Stuttgardi Euroopa meistrivõistlustel 1986. aastal briti Fatima Whitbreadi järel võidetud hõbemedal 72.52 meetriga. Ta võitis hõbeda ka järgmisel aastal Rooma maailmameistrivõistlustel, kus teda edestas taas Whitbread 71.76 meetriga. Samal aastal püstitas ta 29. juulil Leipzigis 78.90 meetriga veel ühe maailmarekordi.
Tema vise üle 80.00 m 9. septembril 1988 Potsdamis oli igaviku rekord, kuna ükski teine ​​naine polnud seda tulemust saavutanud enne, kui uus oda 1989. aastal kasutusele võeti. Sellest ajast alates on odade jaoks nõutud uut kujundust, mille puhul on raskuskese asetatud oda keskpunktist kaugemale, nii et need lendavad oluliselt lühemalt.
Varsti pärast seda võitis ta Soulis 1988 aasta olümpiamängudel kuldmedali 74,68 meetriga Fatima Whitbreadi (hõbe) ja sakslanna Beate Kochi ees, kes samuti treenis SC Motor Jenas. 1990. aastal võitis ta Spliti EM-il pronksi ja 1991. aastal, võistledes nüüd ühendatud Saksamaa eest, hõbeda MM-il Tokyos, kus tema 68,68 m pikkust viset edestas vaid hiinlanna Xu Demei. Oma viimasel rahvusvahelisel võistlusel 1992. aasta olümpiamängudel Barcelonas tuli ta seitsmendaks.
Ta oli võistluse ajal 1,72 m pikk ja kaalus 64 kg. Saksamaa taasühendamise järel avalikuks tulnud Saksa DV riikliku dopingu dokumentides leidus ka Felke nimi dopingut kasutanud sportlaste hulgas. 
Välislingid.
[[Kategooria:Saksamaa odaviskajad]]
[[Kategooria:Sündinud 1959]]
​
Patrick Kinnemond

Patrick Kinnemond (suri 1639) oli šoti päritolu Rootsi sõjaväelane, Anklami ja Pirna komandant.
Päritolu.
Kinnemondide suguvõsast põlvnenud Patrick Kinnemond sündis Šotimaal Fife'is Ceresi kihelkonnas Callange'i külas või talus, mis kuulus suguvõsale juba alates 1440. aastatest. Rootsi allikate järgi oli tema isa nimi William Kinnemond.
Tema vanem vend John Kinnemond (mõnedel andmetel lell; suri 1638) oli samuti ohvitser Rootsi teenistuses ning saanud 1628. aastaks ooberstiks Patricku noorem vend Thomas Kinnemond (suri 1657) teenis Rootsi sõjaväes 1628. aastast ning sai hiljem samuti ooberstiks. Patricku, Thomase ja tõenäoliselt ka Johni õde Isabella Kinnemond oli abielus ooberstleitnant John Urquhartiga.
Väeteenistus.
Varaseim teade Patrick Kinnemondist Rootsi teenistuses pärineb 1624. aastast, mil ta teenis lipnikuna Alexander Leslie (u 1580–1661) Södermanlandi rügemendis. 1625–1626 teenis ta Värmlandi rügemendis, misjärel viidi üle William Lawsoni jalaväerügementi. 1635. aastal ülendati ta leitnandiks, olles teeninud James Ramsay (1589–1638) rügemendi George Douglase kompaniis. 
1638. aastal oli ta Anklami komandant. 1639. aastal teenis ta Johan Banéri alluvuses ning Pirna vallutamise järel määrati ta sealse kindluse ja 3000-mehelise garnisoni komandandiks. Sellel ametipostil asus ta jõhkral moel alistama naabruses asuvat Giesshübelit. Ta andis Giesshübeli kodanikele korralduse mitte vastupanu osutada, kuna vastasel juhul tuleb ta nende vastu "tule ja mõõgaga". Kui Giesshübeli garnison ja neid toetanud keisri ning Saksi kuurvürsti väed rootslased tagasi lõid, sundis Kinnemond Pirna linnakodanikke kraave kaevama ning moona vedama, keelates neile samal ajal ligipääsu linna viljavarudele. Kinnemondi hirmuvalitsus jäi aga lühikeseks, kuna ta hukkus 1639. aastal püssikuuli läbi. Osadel andmetel hukkus ta enda vahimeeste kuuli läbi, kuna ei osanud pimedas õiget parooli öelda, teistel andmetel lasi ta end ise maha. 
Teistel andmetel hukkus ta Brno piiramisel 1645. aastal. Tõenäoliselt on eksitus tekkinud Pirna ja Brno (saksa Brünn, ka Pryn) nimede sarnase kõla ja kirjapildi tõttu.
Perekond.
Patrick abiellus Margaretha Beckeriga (suri 23. aprillil 1696), kes oli Stockholmi kaupmehe Johan Beckeri ja Christina de Wijki tütar. Abielust sündis üks tütar. Patricku surma järel abiellus Margaretha kindralmajor William Barclayga (1603–1676), kes oli samuti šoti päritolu.
Fundatsionalism

Fundatsionalism ehk fundatsionism ehk vundamentism on filosoofiline hoiak ja epistemoloogia teooria, mille kohaselt on olemas alususkumused, mille seisund õigustatud uskumuse või teadmisena ei sõltu teistest uskumustest ja mille niisugusele seisundile toetub teiste uskumuste niisugune staatus.
Lehiseheinik

Lehiseheinik ("Tricholoma psammopus") on heiniku perekonda kuuluv seeneliik.
Eestis kasvab lehiste all, on lõhnata ja vihaka maitsega.
Šali

Šali (; tšetšeeni keeles "Şela") on linn ja halduskeskus Venemaal Tšetšeeni Vabariigis Šali rajoonis.
2010. aasta rahvaloenduse andmetel elas linnas 47 708 inimest. 
Ajalugu.
Ušurma kasutas linna 1786. aastal enda peakorterina.
3. jaanuaril 1995, Esimese Tšetšeenia sõja ajal, pommitasid Vene reaktiivlennukid Šalit korduvalt kobarpommidega.
Sõjaajakirjanik Anna Politkovskaja ütles, et 9. ja 10. jaanuaril 2000 tapsid Vene väed Šalis raketi- ja miinipilduja rünnakutes üle 200 tsiviilisiku.
Michael Marder

Michael Marder (sündinud 1980 Moskvas) on filosoof.
Ta kasvas vene-juudi peres. Kui ta oli 13-aastane, emigreerus pere Venemaalt esmalt Iisraeli, seejärel Kanadasse. Ta töötab professorina Baskimaa Ülikoolis.
Ta on kirjutanud rea raamatuid vegetaalsest filosoofiast, milles pöörab põhjalikult tähelepanu taimede olemisviisile.
Lõhetümak

Lõhetümak ("Rhodonia placenta"), varem lõheroosa tümak, on klassi "Agaricomycetes" torikulaadsete seltsi kuuluv seente liik.
Seen kasvab okaspuude lamatüvedel, enamasti kuusel.
Hiid-lehtervahelik

Hiid-lehtervahelik ("Aspropaxillus giganteus", varem "Leucopaxillus giganteus") on šampinjonilaadsete seltsi heinikuliste sugukonda kuuluv seente liik.
Seen on söödav värskelt.
Rooma minuskelkursiiv

]
Rooma minuskelkursiiv ehk noorem rooma kursiiv on kiri, mis kujunes rooma majuskelkursiivist ja mida kasutati umbes 3.–7. sajandil. Osa selle tähevorme olid lähedased tänapäeva minusklitele, näiteks a, b, d ja e. Kirjatähed paiknesid võrreldes varasema kursiiviga rohkem reas ning sarnanesid üksteisega suuruselt ning proportsioonilt.
Kirjatähed olid püstised, valdavalt üksteisega seotud, kirjutati arvatavasti kiiresti ja kirja kasutati äri- ja muude ametlike tekstide, nagu kirjade, aktide, teadete ja märkmete kirjapanemiseks. Kirjutati kas stilusega vahatahvlile või tindiga papüürusele, harvem ka pärgamendile.
Võrreldes varasemate kirjastiilidega ilmusid rooma minuskelkursiivis esimest korda kirja ajaloos osa kirjatähtede üla- ja alapikendite taolised jooned. Selle kirja baasil kujunesid 7. sajandiks mitmed regionaalsed kirjad, nagu läänegooti kiri Hispaanias, benevendi kiri Lõuna-Itaalias ja merovingide kiri Põhja-Prantsusmaal. Samuti mõjutas rooma minuskelkursiiv osaliselt untsiaali ja 5. sajandil loodud raamatukirja pooluntsiaali tähekujusid, eriti a, g, r ja s kuju.
Merovingide kiri

Merovingide kiri on rooma minuskelkursiivist kujunenud ladina kirjastiil, mis oli kasutusel 7.–8. sajandil Karolingide eelsel Põhja-Prantsusmaal, eriti Burgundias Luxeuil' kloostris, samuti Corbie ja Chellesi kloostreis. Eriti Corbie kloostri skriptooriumides kujunenud tüüp mõjutas tugevalt untsiaali ja pooluntsiaali kuju.
Kirjeldus.
Merovingide dünastia järgi nimetuse saanud kirja iseloomustas dekoratiivsus ja väga tihe, sõlmeline ning kõrge kirjapilt. Kirjas esines palju ligatuure, ebaühtlase kõrgusega tähed olid sageli üksteisesse põimunud. Käsikirjade suured värvilised initsiaalid võisid olla kaunistatud fantastiliste kalade ja lindudega.
Nagu läänegooti kirjas, esines ka merovingide kirjas, eriti dokumendikirjas, tugevalt vertikaalsust rõhutav rütm. Eriti sageli olid tähed püstsuunas välja venitatud tekstide esimestes ridades. Seda kohati raskesti loetavat kirjavormi on 20. sajandil hakatud nimetama võrekirjaks.
Jaotus.
Merovingi kiri jagatakse nelja alamtüüpi:
Luxeuil' tüüp ehk tüüp a.
Luxeuil' kirja iseloomustavad pikad ja kitsad suurtähed teksti algul iseloomulike kiilukujuliste lõppudega, suurtäht A v-kujulise rõhtkriipsuga ja püstise rombi kujuline O väiksema rombiga sees. Väiketäht a koosneb otsekui kahest c-st (nagu alemanni minuskelkirjas), b paun lahtine ja järgneva tähega ühendatud, d ülapikend sirge või vasakule kaldu, o tilkja kujuga, t suletud silmusega tähepostist vasakul.
Laoni tüüp ehk tüüp az.
Laoni kirjal on massiivsemad suurtähed teksti algul. Nagu läänegooti kirjas on seal kaks erinevat ti-ligatuuri, mis tähistavad kaht eri hääldust. d ja q on avatud paunadega, a moodustub kahest terava nurga kujulisest suletõmbest ja z on täherea kohale üles ja vasakule tagasi tõmmatud ehiskeeruga.
Corbie tüüp ehk tüüp b või ab.
8. sajandil kasutatud Corbie tüüp sarnanes Luxeuil' tüübiga, aga ka untsiaali ja insulaarkirjaga. e-tähel oli karakteerne ülasilmus, n kirjutati suurtähe N moodi ja b avatud pauna ning horisontaalse suletõmbega täheposti küljes. Alates 8. sajandi keskpaigast ilmus a kuju, mis oli ülalt avatud nagu u, esimene suletõmme sirge, teine kaarekujuline, mis kokku meenutas täheühendit ic. Corbie kirjas on kirjutatud keskaegne teatmeteos "Liber glossarum".
Välislingid.
Merovingian. - Latin Paleography
Chellesi klooster

Chellesi klooster ("Abbaye Notre-Dame de Chelles") oli Frangi kuninglik klooster Chellesis Pariisist idas. Klooster tegutses 1790. aastani.
Ajaloost.
Enne kloostrit asus kohal Merovingide Villa Cala. Kuninganna Chrodechilde (surnud 544), Chlodovech I abikaasa, oli sinna juba lasknud ehitada väikese pühale Georgile pühitsetud kabeli. Kuningas Chilperich I ja kuninganna Fredegunde viibisid seal sageli ja Chilperich mõrvati jahil selle villa lähedal. Umbes 658. aastal laiendas kuninganna Bathilde, Chlodovech II lesk villa ja kabeli hoonestu nunnakloostriks. Esimeseks abtissiks sai Bertilla Jouarre'i kloostrist. Algselt olevat klooster tegutsenud Columbanuse reegli järgi, hiljem benediktlaste kloostrina. Bathilde asus hiljem kloostrisse nunnaks ja suri 680. aastal Chellesis.
Peaaegu kõik kloostriülemad olid pikka aega kuningate ja keisrite lesed, tütred või õed, mis aja jooksul mõjus halvasti kloostridistsipliinile. Pariisi piiskopid Étienne de Senlis ja Louis de Beaumont üritasid kloostrit vastavalt kehtivale kloostrireeglile reformida 1134. ja 1483. aastal; piiskop Jean Simoni ajal muudeti abtissi koht alates 1500. aastast valitavaks kolmeks aastaks ametiajaks. 1559. aastast hakkas taas kehtima kord, kus kuningas ise nimetas abtissi ametisse.
Klooster püsis Prantsuse revolutsioonini. 1790. aastal see suleti ja 1796. aastal müüdi vara rahvusliku omandina ning hooned purustati.
Tänapäeval kuulub osa Chellesi kloostri ehitistest Chellesi raekojale.
Luxeuil' klooster

Luxeuil' klooster ([lyksœj]; "Abbaye Saint-Pierre et Saint-Paul") oli 6. sajandil püha Columbanuse asutatud ja Peetrusele pühitsetud klooster Luxeuil-les-Bainsis Haute-Saône'i departemangus Franche-Comté'is Prantsusmaal.
Ajaloost.
Kloostri asutas 585. aastal gallo-rooma kindluse Luxoviumi varemetele iiri munk Columbanus. Ta pühitses selle Peetrusele ning kloostrist sai peagi Gallia üks tähtsamaid ja õitsvamaid. Pärimuse kohaselt oli munkade kogukond nii suur, et jumalateenistusel laulsid koorid kordamööda ja palve kõlas katkematult ("laus perennis") päeval ja ööl. Pole väga täpselt teada, kas Columbanus sätestas sellele kloostrile reeglistiku suuliselt või kirjalikult, kuid arvatavasti oli see suures osas laenatud toonastest Iirimaa kloostritest. Seda täiendas üha enam kogu Lääne-Euroopa kloostrites järgitud benediktlaste kloostrireegel, mis nägi ette abti korrapärase valimise, reglementeeris tema suhteid munkadega ning kloostriametnike ametisse nimetamise ja neile delegeeritud volitused. 603. aastal heitis kirikukogu Columbanusele ette ülestõusmispühade tähistamist Iirimaa traditsiooni kuupäeva järgi, kuid vastuolu tegelikuks põhjuseks võis olla Columbanuse jäikus suhtluses Burgundia õukonnaga. Pärast Columbanuse pagendusse minemist asus kloostrit juhtima abt Eustatius, kellele Columbanus oli ülesandeks teinud koolide rajamise. Eustatiuse ja järgmise abti Waldeberti ajal omandasid need koolid suure tuntuse, seal said hariduse paljud vaimulikud ja Luxeuil' kloostril oli suur mõju terves Burgundia riigis. Luxeuil' mungad rajasid kloostrid Bobbios Itaalias, Saint-Valérys ja Remiremontis. Luxeuil's valmistas Lérinsi kloostri abt Conon ette oma kloostrireformi ning Luxeuil' kloostrikorraldusest lähtusid Normandia Fontenelle ja Jumièges' kloostrite asutajad.
Umbes 732. aastal rüüstas kloostrit Arlesi kaudu Burgundiasse tunginud mauride sõjavägi. Asula vallutati ja enamus kogukonnast tapeti, sh kloostri abt. Ellujäänud ehitasid kloostri taas üles. 816. aastal abt Ansegisuse ajal uuendas keiser Ludwig Vaga kloostri õigusi, taastas kiriku ja munkade eluhooned ning uuendas kloostrikorralduse. Kloostrit ja selle ümber tekkinud väikelinna laastasid 886. aasta paiku viikingid ja 917. aastal ungarlased.
Alates 15. sajandist käis kloostri tegevus kohale määratud, ent kloostris mitte viibivate abtide institutsiooni tõttu alla. Keiser Karl V kärpis Luxeuil' abtide võimu. 1634. aastal lõpetati abtide määramine ning Luxeuil' klooster liideti vannistide reformiliikumisega. 1768. aastast pärinev dokument teatab, et kogudus on arvukas ja distsipliin hea.
Prantsuse revolutsiooni ajal saadeti mungad laiali. Suuremale osale kloostri territooriumile on tänapäeval ehitatud linn, kuid 14. sajandil ehitatud ja pühale Peetrusele pühitsetud kloostrikirik säilis. Kloostri teisi hooneid kasutas 1901. aastani Besançoni piiskopkonna seminar. Kirik on Luxeuil-les-Bainsi kihelkonnakirik.
Uus Elu (täpsustus)

Uus Elu on mitme Eesti ajaloolise ajalehe ja -kirja nimi:
Uus elu on olnud ka mitme teose nimi:
Uus Elu on olnud ka mitme kolhoosi nimi:
Hroza (Harkivi oblast)

Hroza (ukraina keeles Гроза) on küla Kirde-Ukrainas Harkivi oblastis Kupjanski rajoonis Ševtšenkove vallas Ševtšenkove alevi lähedal, 34 km Kupjanskist läänes ja 79 km Harkivist kagus.
Rahvastik.
Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse seisuga elas külas 497 inimest, kelle emakeel jaotus järgmiselt:
Eesti vappepitaafide loend

"Siin on loetletud Eestis asuvaid, nii säilinud kui hävinud, vappepitaafe.
Tolstoi-Jurt

Tolstoi-Jurt (; tšetšeeni keeles Девкар-Эвла ("Devkar-Evla)") on küla Venemaal Tšetšeenia Vabariigi Groznõi rajoonis.
Külas oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 8097 elanikku.
Küla on nime saanud vene kirjaniku Lev Tolstoi järgi.
2005. aastal hukkus Tolstoi-Jurta piirkonnas toimunud lahingutes väidetavalt Aslan Mashadov, Itškeeria Tšetšeeni Vabariigi kolmas president. Mashadov sai väidetavalt surma, kui Vene eriüksuslane viskas tema punkrisse granaadi.
Paradiisilinnulillelised

Paradiisilinnulillelised ("Strelitziaceae") on õistaimede sugukond ingverilaadsete seltsist.
Paradiisilinnulillelised on levinud troopilistel või lähistroopilistel aladel. Sugukonda kuulub kolm perekonda kokku seitsme liigiga. Paradiisilinnulillu perekonna ("Strelitzia") liigid esinevad Lõuna-Aafrikas, ränduripuu ("Ravenala") ainus liik Madagaskaril ja rüülehviku ("Phenakospermum") ainus liik Lõuna-Ameerikas.
Perekonnad.
Sugukonda kuulub kolm perekonda.
Paradiisilinnulill

Paradiisilinnulill ("Strelitzia") on õistaimede perekond paradiisilinnulilleliste sugukonnast ingverilaadsete seltsist.
Pärismaisena kasvavad kõik selle perekonna liigid Lõuna-Aafrikas.
Liigid.
Perekonda kuulub viis liiki.
November 2023

November 2023, kroonika.
2023. aasta november algas kolmapäeval ja lõppes 30 ööpäeva hiljem neljapäeval.
Laine Pukk

Laine Pukk (19. juuni 1935 Õuna, Jõgevamaa – 29. mai 2022) oli eesti kunstnik ja kunstipedagoog. 
1951–1956 õppis Tartu Kujutava Kunsti Koolis. Aastatel 1957–1961 Eesti Riiklikus Kunstiinstituudis graafika erialal. Töötas pea 30 aastat Tartu Laste Kunstikoolis õpetajana. Loonud Tartu-teemalisi maale, graafilisi lehti, joonistusi ning eksliibriseid. Alates 2000. aastast Tartu Kunstnike Liidu liige.
Tema õpilaste hulgas on näiteks Tiiu Kirsipuu, Rein Tammik, Regina Lukk, Anne Parmasto ja Kaia Lukats.
Isiklikku.
Tema ja Aleksander Suumani poeg on Aapo Pukk.
Talvi Johani

Talvi Johani (23. juuni 1948 – 19. mai 2014) oli eesti maalikunstnik ja tekstiilimaalija.
Ta õppis Tallinna 46. Keskkoolis ning astus edasi õppima ERKI tekstiiliosakonda, mille lõpetas 1973.
1973–1983 töötas ta ettevõttes Tekstiil siidimaalijana, 1983–1997 Kunstikombinaadis ARS samuti tekstiilikunstnikuna. Alates 1979. aastast esines ta mitmetel tarbekunstinäitustel oma maalitud tekstiili ja minitekstiiliga. Kunstnik ise on pidanud ühisnäitustest olulisemaks 1989. aasta eesti abstraktse kunsti ülevaatenäitust Eesti Kunstimuuseumis, näitust "Naine-97“ eesti näituste messikeskuses ja 1997 korraldatud kanganäitust Estonia talveaias.
Johani pöördus tekstiilikunstnikuna 1980. aastate keskel uusekspressionistlikku maalilaadi.
Isiklikku.
Tema isa oli tšellist Johannes Johani.
Charles Dance

Walter Charles Dance OBE (sündinud 10. oktoobril 1946 Redditchis Inglismaal) on inglise näitleja, stsenarist ja lavastaja. 
Ta on tuntud rangete , autoritaarsete tegelaste ja kaabakate kehastamise poolest .
Ta debüteeris James Bondi filmis " "Ainult sinu silmadele" " (1981). Pärast seda on ta mänginud mitmetes kriitikute poolt tunnustatud ajastufilmides, näiteks "Michael Collins" (1996), ""Gosford Park" " (2001), "The Imitation Game" (2014), " "Mank"" (2020) ja "The King's Man" (2021). Ta on mänginud ka filmides "Kuldne laps" (1986), "Tulnukas 3" (1992), "Viimane tegevuskangelane" (1993), ""Dracula Untold" " (2014) ja "Godzilla: Koletiste kuningas" (2019). Ta debüteeris režissöörina draamafilmiga " "Ladies in Lavender" " (2004), mille stsenarist ja tegevprodutsent ta ise oli. 
Televisioonis mängis Dance Guy Perronit sarjas " "Kroonijuveel" " (1984), hr Tulkinghorni sarjas ""Sünge maja" " (2005), Tywin Lannisterit sarjas "Troonide mäng" (2011–2015) ja lord Mountbattenit sarja "Kroon" kolmandal ja neljandal hooajal (2019–2020). Oma rolli eest sarjas "Kroon" nomineeriti ta Primetime Emmy auhinnale draamasarja parima külalisnäitleja kategoorias .
Itum-Kale rajoon

Itum-Kale rajoon (; tšetšeeni keeles Итон-Кхаьллан кӏошт "Iton-Qällan khoşt") on 2. järgu haldusüksus Venemaal Tšetšeeni Vabariigis. See asub vabariigi lõunaosas. Piirkonna pindala on 1277 km². Selle halduskeskus on Itum-Kale (Itum-Kali) küla. 2010. aasta rahvaloenduse ajal elas rajoonis 5483 inimest. Itum-Kale elanikkond moodustab 19,5% rajooni kogurahvastikust.
Atšhoi-Martan

Atšhoi-Martan (; tšetšeeni keeles "Theẋa-Mart" (Тӏехьа-Март), "Jaşxoyn̡-Marta" (Іашхойн-Марта)) on linn Venemaal Tšetšeenias, Atšhoi-Martani rajooni halduskeskus.
Linna staatus anti Atšhoi-Martanile 2023. aastal.
Ajalugu.
Pärast tšetšeenide ja inguššide küüditamist 1944. aastal nimetati Atšhoi-Martani küla ümber Novoselskojeks ja selle asustasid teistest rahvustest inimesed. Aastatel 1944–1957 oli see Groznõi oblasti Novoselski rajooni halduskeskus.
1957. aastal, kui vainahhi rahvas naasis ja Tšetšeeni-Inguši ANSV taastati, sai küla tagasi oma vana nime Atšhoi-Martan.
Küla pälvis tähelepanu 1999. aastal Teise Tšetšeenia sõja ajal, kui seal toimusid intensiivsed lahingud ja see sai tugevalt kahjustada. Seda sündmust kajastatakse populaarses vene sõjalaulus "Ära ütle emale, et ma olen Tšetšeenias" ("Ты только маме, что я в Чечне, не говори").
Rahvaarv.
2010. aasta rahvaloenduse tulemuste kohaselt olid enamus Atšhoi-Martani elanikest (20 113 ehk 99,7%) tšetšeenid, ning 59 inimest (0,3%) olid muust rahvusest.
Infrastruktuur.
Atšhoi-Martani raamatukogus on umbes 70 000 raamatut. Külas on ka üheksa keskkooli, kaheksa-aastane kool, kolm lasteaeda ja noortekeskus. Enne vaenutegevuse puhkemist oli Atšhoi-Martanis ka internaatkool. Linnas on ka mošee.
Ak-Dovurak

Ak-Dovurak on linn Venemaal Tõva Vabariigis Hemtšiki jõe ääres (Jenissei vasakpoolne lisajõgi), 301 kilomeetrit Kõzõlist läänes. Elanike arv on 2021. aasta seisuga 12 456.
Ajalugu.
See asutati 1964. aastal linnana, kus elasid asbestitehase ehitamisel töötavad töötajad. Linna nimi tähendab tõva keeles "valge maa", mis tuleneb seal leiduvast asbestist.