Tallinna 1710. aasta katkukalmistu

Põhjasõja lõppfaasis, 1710. aasta augustis, jõudis Tallinna ulatuslik katkuepideemia, mille levikut soodustasid keerulised olud: linna oli tabanud pikk piiramine, aktiivne sõjategevus ja Vene mereblokaad, mille tõttu katkes varustuse sissevool. Need tegurid muutsid linna haavatavaks ning nakkusele vastuvõtlikuks . Rootsi võimu all olevas linnas, mida tsaar Peeter I väed survestasid, liikusid inimesed aktiivselt eeslinnade ja lähedaste külade vahel, aidates tahtmatult kaasa haiguse levikule. Järgnevate kuude jooksul vähenes Tallinna rahvaarv kiiresti, seniselt 10 000–11 000 inimeselt langes see umbes 2 000-ni, peegeldades nii kõrget suremust kui ka ulatuslikku põgenemist . Rootsi sõjaväeüksus, mille suurus ulatus umbes 4 000 sõdurini, kaotas katkuepideemias hinnanguliselt 3 500 meest, mis mõjutas oluliselt linna kaitsevõimet. Lisaks hukkus linnakodanikke ja eeslinna elanikke 8 000–10 000 (üle 80%) ning arvestades neid, kes saabusid linna turvalisust otsima maalt, võib kokku olla hukkunuid kuni 15 000–20 000 . Alguses toimusid matmised olemasolevatel kalmistutel, näiteks Kalamaja, Püha Barbara ja Jaani kirikuaedades, kuid need täitusid kiiresti . Seetõttu tuli linnal ja vaimulikel kiiresti otsida võimalusi uue matmispaiga rajamiseks. 
Kalmistu asukoht ja rajamine.
Uue matmispaiga leidmiseks hakati otsima sobivat asukohta väljaspool Tallinna linna- ja eeslinnapiire, kuni sobiv paik leiti Pärnu maantee idaküljel, Tatari tänava lähedal asuvatel Tõnismäe liivaluidetel . Koht osutus sobivaks oma põhja-lõuna suunalise loodusliku nõlva ja liivase pinnase tõttu, mis võimaldas kiiret haudade kaevamist ning aitas samal ajal vähendada lagunemisprotsessidest tekkivaid lõhnu . Kalmistut laiendati sujuvalt lääne ja lõuna suunas, et mahutada suurt hulka matuseid. Otsus matmispaiga rajamiseks sai heakskiidu nii linna juhtkonnalt kui ka toonaselt kirikuvõimult ja Rootsi haldusesindajatelt. Samas avaldasid mõned vaimulikud muret, kas kõiki matmisrituaale oldi kiires olukorras piisavalt järgitud .
Avastus ja uurimine.
1950.–1970. aastatel Tatari tänaval toimunud ehitustööde käigus tulid esile esimesed luustikud, mis pälvisid küll tähelepanu, kuid jäid tol ajal süstemaatiliselt uurimata. Alles 2017. aastal, Pärnu maantee 59 kinnistul Tallinna Muusika- ja Balletikooli ehituse eel, algasid ulatuslikud arheoloogilised päästekaevamised. Nende käigus dokumenteeriti 118 matust ning avastati hulgaliselt inimjäänuseid . Uurimistööd jätkusid 2020. ja 2021. aastal, hõlmates Tatari tänav 64 ja Lutheri kvartali ala. Kokku kasvas uuritud kalmistuala suuruseks ligikaudu 15 000 m² ning selles paiknes hinnanguliselt üle tuhande üksik- ja massmatuse . 
Matmispaigutus ja -praktikad.
Kriisiolukorras rajatud ajutine kalmistu kajastab keerulistes tingimustes tehtud kiireid ja praktilisi otsuseid. Hauad paiknesid kas väiksemate gruppidena või massmatustena ning sageli puudus neil tavapärane idast läände suunatud orientatsioon. Mõnes paigas olid surnukehad paigutatud tihedalt kõrvuti või kihiti, vahel kuni seitse inimest ühte hauda . Enamasti asetati lahkunud hauda selili, sirutatud asendis, et kasutada ruumi võimalikult tõhusalt, kuid leidub ka matuseid, kus kehad on asetatud külili või kõhuli – need viitavad ilmselt matmise kiirele tempole ja ressursside nappusele. Surnute matmiseks kasutati erinevat tüüpi kirste, mis paiknesid sageli läbisegi, peegeldades olukorra erakorralisust ja matmistingimuste ebaregulaarset laadi . 
Osteoloogilised leiud ja demograafia.
Arheoloogilised uuringud on näidanud, et 1710. aasta katkuepideemia mõjutas rängalt eelkõige noori ja tööealisi inimesi vanuses 17–35 aastat, just neid, kes liikusid palju ja puutusid sagedamini kokku nii sõjategevuse kui ka rahvastiku liikumisega . Täiskasvanute seas olid naised esindatud 41,9 % ja mehed 32,5 %, mis erineb selgelt tavalistest varauusaegsetest kirikuaedadest, kus valdava osa moodustavad sageli lapsed ja vanurid . Lisaks on märgatud 27 skeletil hammaste tugevat kulumist, mis viitab sellele, et piibusuitsetamine oli 17. sajandi lõpus üsna levinud, eriti sõjaväelaste hulgas. Tegu on üksikasjaga, mis aitab mõista ajastu elustiili ning võib osaliselt selgitada ka haiguse levikut. Ühest masshauast leitud mehe koljult tuvastati viis eri ajast pärit paranenud traumajälge, mis viitab, et tegemist võis olla sõduriga, kes kannatas korduvalt vigastusi. See viitab ka sellele, et epideemia tõttu maeti matmispaika ka sõjategevuse tagajärjel hukkunud isikuid, sageli kiiresti ja väheste tseremoniaalsete toimingutega .
Arheoloogilised esemed.
Katkukalmistult leitud esemed, mida oli ligikaudu 500, viitavad mitmekesisele kultuurile. Arheoloogilised leiud hõlmavad muu hulgas pliist püssikuule, püssiluku tulekive, vasesulamist rõivahaake ja -nööpe, klaashelmestega ehteid ning münte (nt Rootsi 1/6-ööriseid ja 5-ööriseid aastatest 1693–1710), mis aitavad täpsemalt mõista nii matuste ajaraami kui ka selleaegseid kaubandussidemeid ja sõjalist varustust . Esemete mitmekesisus viitab eri ühiskonnakihtide esindatusele kalmistul, kohal olid nii linnaelanikud ja eeslinna talupojad kui ka Rootsi ja Vene sõdurid ning inimesed, kes olid maapiirkondadest Tallinna põgenenud. Eriti tähelepanuväärsed on ümarad lainja "" kaunistusega klaashelmed, mida on teada vaid vähestest Lääne-Euroopa arheoloogilistest leidudest, see viitab Tallinna rollile ka luksuskaupade liikumises .
Kultuuriline ja teaduslik tähendus.
Tallinna 1710. aasta katkukalmistu paistab silma oma erakordselt lühikese kasutusaja, ajaliselt koondunud matuste, rohkete massihaudade ja esemelise mitmekesisuse poolest. Need asjaolud pakuvad väärtuslikku võimalust mõista varauusaegse ühiskonna elu- ja surmapraktikaid kriisiolukorras, kus ühenduvad osteoloogilised, arheoloogilised ja ajaloolised vaated . Lisaks annab leiumaterjal aimu toonastest sotsiaalsetest pingetest, sõjalisest olukorrast ja nendega kaasnenud rahulolematusest. Tallinna Linnamuuseumi blogis “Tallinna viimased päevad Rootsi võimu all aastal 1710” on kirjeldatud, kuidas katk ja sõjategevus mõjutasid igapäevaelu: tekkisid raskused toidu kättesaadavusega ning paljud inimesed olid sunnitud otsima peavarju väljaspool linnamüüre .