tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Pałanečka

Pałanečka (valgevene keeles Паланэчка, transkribeerituna Palanetška, poola keeles "Połoneczka") on küla (endine alev) Valgevenes Bresti oblastis Baranavičy rajoonis Volna külanõukogus. Asulas on 664 elanikku (1998). Pałanečka asub merepinnast 154 meetri kõrgusel.
Pałanečkas on keskkool, raamatukogu, klubihoone. Asulas on katoliku kirik aastast 1899, vesiveski aastast 1819, suurim vaatamisväärsus on aga XVIII sajandist pärit Radziwillide loss.
Ajalugu.
Pałanečka asulat on esimest korda mainitud XVI sajandil. Toona oli Pałanečka Navahradaki vojevoodkonda ja Navahradaki maakonda kuulunud alev. Sajandi lõpus läks asula Radziwillide valdusse, nemad ehitasid sinna XVIII sajandil ka klassitsistlikus stiilis lossi. 1777. aastal peatus lossis kirjanik Deniss Fonvizin.
Poola jagamisega läks Pałanečka 1795. aastal Venemaa koosseisu. Alev kuulus Navahrudaki kubermangu. Asula elanikud võtsid osa Kastuś Kalinoŭski juhitud ülestõusust. XX sajandi algul rajati Pałanečkasse raudteejaam, toona oli asulas 190 elanikku.
Kuni 1917. aastani oli Pałanečka Venemaa Keisririigi koosseisus, 1919–1939 kuulus Poolale, 1939–1991 kuulus Nõukogude Liidu koosseisu. Nõukogude Liiduga liitmisel kaotas asula alevi staatuse. Kuni 26. oktoobrini 2013 oli Pałanečka samanimelise külanõukogu halduskeskuseks.
Ebola jõgi

Ebola jõgi (ka Legbala jõgi) on jõgi Aafrikas Kongo Demokraatliku Vabariigi põhjaosas. Ebola jõgi on ligikaudu 200 km pikkune Kongo jõe lisajõgi.
Ebola järgi on nime saanud viiruseperekond "Ebolavirus" ja mitmed viiruseliigid (nt Ebola viirus) ja Ebola viirushaigus.
Rahvusvahelise tähtsusega rahvatervisealane hädaolukord

Rahvusvahelise tähtsusega rahvatervisealane hädaolukord (inglise keeles "public health emergency of international concern", lühend PHEIC) on teatud erakorraline sündmus, näiteks haiguspuhang, mis võib levida ja ohustada teiste riikide elanikkonda haigusse nakatumisega, mis vajaks rahvusvaheliselt koordineeritud koostööd ja/või sekkumist.
Rahvusvahelise tähtsusega rahvatervisealase hädaolukorra väljakuulutamise otsustab Maailma Terviseorganisatsioon (WHO).
Hädaolukorrad.
Alates 2005. aastast on olnud kaheksa rahvusvahelise tähtsusega rahvatervisealast hädaolukorda:
Novaja Myš

Novaja Myš (valgevene keeles Новая Мыш, transkribeerituna Novaja Mõš, poola keeles "Nowa Mysz") on küla (endine alev) Valgevenes Bresti oblastis Baranavičy rajoonis, Novaja Myši külanõukogu halduskeskus. Asulas on 1669 elanikku (2000). Novaja Myš asub merepinnast 188 meetri kõrgusel.
Küla asub Myšanka jõe kaldal ja on ilmselt selle järgi nime saanud. Jõe nime kohta on omakorda kaks versiooni, ühe järgi pärineb see sõnast "мыш" ('hiir), teise järgi pärineb see balti päritolu sõnast "mašaz" ('väike').
Novaja Myšis on põhikool ja muusikakool, tegutsevad raamatukogu ja kultuurimaja. Asulas on katoliku kirik aastast 1825, sünagoog ja õigeusu kirik aastast 1859. Teised vaatamisväärsused on XIX sajandil ehitatud vesiveski ja kõrts. Aastal 1996 püstitati külla mälestusmärk Jan Czeczotile. Novaja Myš on säilitanud XVI sajandist pärineva põhiplaani.
Ajalugu.
Novaja Myši asulat mainitakse esimest korda XV sajandi esimesel poolel. Toona kandis see nime Myš ("Мыш"), olles Navahradaki vojevoodkonda ja Navahradaki maakonda kuulunud küla. Aastal 1563 läks Myš Chodkiewiczite valdusse, saades krahvkonna pealinnaks, aastaks 1566 oli asulast saanud alev. XVI-XVII sajandil asus alevi juures ka kindlus.
XVII sajandil kandis alev nime Novaja Myš, kindlustatud lossi juurde kuulus aga Staraja Myši ("Старая Мыш") nime kandev küla, kuhu asutati jesuiitide klooster. XVII sajandi lõpus läks asula Sieniawskite valdusse, hiljem aga Judyckitele.
Uputuse ajal rüüstasid alevit Moskva väed. Suurem osa alevi elanikest tapeti. Asulal võttis taastumine aega terve sajandi. XVIII sajandil oli alev Niesialowskite ja Massalskite valduses. Toona rajati sinna klaasikoda. Aastal 1762 hävitas alevi suur tulekahju, toona päles maha ka Sapiehadele kuulunud loss. Aastast 1784 läks Novaja Myš kuninga valdusse.
Poola jagamisel läks Novaja Myš Venemaa koosseisu aastal 1795. Alev kuulus Hrodna kubermangu Słonimi maakonda. Asulas peeti kaks korda aastas laata, kus kaubeldi põhiliselt loomade ja kohalike põllumajandussaadustega. Asula elanikud võtsid osa Kastuś Kalinoŭski juhitud ülestõusust.
Kuni 1917. aastani oli Novaja Myš Venemaa Keisririigi koosseisus, 1919–1939 kuulus Poolale, 1939–1991 kuulus Nõukogude Liidu koosseisu. Toona kaotas Novaja Myš ka alevi staatuse, aga aastani 1957 oli ta samanimelise rajooni keskuseks.
Briņģi

Briņģi on küla ("mazciems") Lätis Cēsise piirkonnas Ineši vallas. Küla asub valla kaguosas Briņģi järve kaldal. Briņģi jääb valla keskusest Inešist 4 kilomeetri kaugusele.
Asulas asub Briņģi mõisa ("Brinkenhof") süda. 1938. aastani asus seal Pāvīte valla keskus. Briņģi põhjapoolses osas asub majadegrupp, mis oli vahepeal eraldatud Čolēni külaks. Aastail 2009–2021 kuulus küla Vecpiebalga piirkonda.
2007. aastal oli külas 27 elanikku.
Briņģi mõis

Briņģi mõis (saksa keeles "Brinkenhof-Sustel", läti keeles "Briņģu muiža", ka "Susteles muiža" ja "Pāvītes muiža") oli rüütlimõis (fideikomiss) Liivimaal Võnnu kreisis Vecpiebalga kihelkonnas. Praeguse haldusjaotuse järgi asub Lätis Vecpiebalga piirkonnas Ineši vallas Briņģis.
Ajalugu.
Briņģi mõisat on esmamainitud XVI sajandil, esimesed omanikud olid Brinckenid. Hilisemate omanike seas on olnud Hagemeisterid ja Simolinid.
Mõisaansambel.
Mõisakompleksi rajas parun Simolin aastal 1861 klassitsistlikus stiilis. Algselt kuulus kompleksi juurde kaheksa hoonet, tänapäeval on lisaks peahoonele säilinud veel ait ja laut. Vanim mõisale kuulunud teadaolev hoone oli aga XVIII sajandil ehitatud veski. Mõisakompleksi juurde kuulub ka park.
Pärast võõrandamist asus mõisa peahoones vallamaja, valla likvideerimise järel on säilinud hooned aga eravalduses.
Carnikava

Carnikava on küla ("ciems") Lätis Ādaži piirkonnas, Carnikava valla halduskeskus. Asub Koiva jõe suudmes. Asulas oli Carnikava mõisa süda.
Carnikavat on esimest korda mainitud aastal 1211. Asula nimi on liivi keeles "Sarnikau", saksa keeles "Koivemund", vana lätikeelne nimi on aga "Sānkaule". Carnikavas on kool ja Carnikava raudteejaam, külas on ka valla raamatukogu. Sinna jäävad bussipeatused Strēlnieki, Pagrieziens uz Carnikavu, Nagaiņi, Carnikava (tirgus), Dārziņi Dārznieku iela, Zušu iela ja Carnikava.
Carnikavas peeti aastal 1880 II Läti laulupidu. Aastal 1933 sai asula raudteeühenduse Riiaga. XX sajandi alguses oli külas Ādaži valla keskus.
Osa külast asub Piejura maastikukaitsealal. Looduskaitse all on neli tamme.
Carnikavas asuval Teises maailmasõjas langenud sõdurite haual on mälestusmärk.
Lorin Maazel

Lorin Varencove Maazel (6. märts 1930 Neuilly-sur-Seine, Prantsusmaa – 13. juuli 2014 Castleton, Rappahannocki maakond, Virginia) oli USA dirigent, viiuldaja ja helilooja, üks maailma tippdirigente.
Elulugu.
Maazeli vanemad olid Venemaa emigrantide perekondadest pärit USA kodanikud. Maazel õppis juba viieaastaselt klaverit ja viiulit, hiljem Pittsburghis Vladimir Bakaleinikovi juures dirigeerimist. New Yorgi maailmanäitusel juhatas ta üheksa-aastaselt esimest korda avalikkuse ees orkestrit. Imelaps Little Maazeli nime all juhatas ta orkestreid ka Los Angeleses, Clevelandis, Philadelphias, San Franciscos ja Chicagos, kusjuures kuulajate arv küündis 8500-ni. 
Ta õppis 1946–1950 Pittsburghi Ülikoolis matemaatikat, filosoofiat ja keeli, jätkates ka muusikaõpinguid. Aastal 1952 sai ta Fulbrighti stipendiumi, mis võimaldas tal minna õppima Itaaliasse. Rahvusvahelist karjääri alustas ta 1953, esinedes Catanias, Viinis, Berliinis ja Bayreuthis.
Esimese ameeriklasena dirigeeris ta Bayreuthi festivalil (1960) ja esimese ameeriklasena oli ta Viini Riigiooperi direktor (kunstiline juht; 1982–1984). Viinis võttis ta kasutusele vastuseisu tekitanud süsteemi, mille järgi mängitakse ooperit pärast proove tihedasti järjest ning seejärel võetakse see repertuaarist maha. Ta lahkus ametist ennetähtaegselt. Ta tegutses ka Berliini Saksa Ooperi peadirigendina (1965–1971), Londoni New Philharmonia Orchestra dirigendina (Otto Klempereri alluvuses, 1970–1972), Clevelandi Orkestri peadirigendi ja kunstilise juhina (1972–1982), Prantsuse Rahvusorkestri peadirigendina (1977–1991), Baieri Ringhäälingu Sümfooniaorkestri ja koori peadirigendina (1993–2002) New Yorgi Filharmoonikute peadirigendina (2002–2009) ning Müncheni Filharmoonikute peadirigendina (2012. aastast).
Maazel plaadistas sadu teoseid, sealhulgas kümneid oopereid. Ta dirigeeris ka ooperfilme, sealhulgas "Don Giovanni" (Joseph Losey, 1979), "Carmen" (Francesco Rosi; 1984) ja "Otello" (Franco Zeffirelli, 1986). 
Samuti andis ta kontserte viiuldajana. 
Koos abikaasaga asutasid nad 2009 Casteltoni festivali. Maazel suri festivali ajal kopsupõletikku.
Isiklikku.
Abielust pianist Miriam Sandbankiga sündisid tütred Anjali ja Daria. Abielu lahutati.
1969. aastal abiellus ta pianist Israela Margalitiga, neil sündisid poeg Ilann ja tütar Fiona. Abielu lahutati.
1986. aastal abiellus ta näitleja Dietlinde Turbaniga. Neil sündisid pojad Orson ja Leslie ning tütar Tara.
Bokovo-Platove

Bokovo-Platove on alev Ukrainas Luhanski oblastis Antratsõti haldusalas.
Bokovo-Platove asutati 1796. aastal, alev alates 1938. aastast.
2011. aasta 1. jaanuaril elas asulas 2702 inimest.
Ajalugu.
XXI sajand.
2014. aasta Ukraina kriisi ajal aprillis võtsid Venemaa meelsed separatistid linna oma kontrolli alla.
9. augustil sisenesid asulasse valitsusväed.
Tammede puiestee

Tammede puiestee on tänav Tallinnas Nõmme linnaosas Laagri asumis.
Tammede puiestee algab Kaskede puiesteelt ja ristub Paplite puiesteega. Lõpuosas pöördub Tammede puiestee täisnurkselt läände ja lõpeb Pärnade puiesteel. Tammede puiestee on põhiosas peaaegu lõuna-põhjasuunaline ja hiljem ida-läänesuunaline. Tänav on ligikaudu 510 meetri pikkune.
Tammede puiestee sai nime 4. septembril 1970.
Baranavičy rajoon

Baranavičy rajoon 2. järgu haldusüksus (rajoon) Bresti oblastis Valgevenes. Rajooni pindala on 2202 km². 2009. aasta seisuga elas seal 41 902 inimest.
Rajoon moodustati aastal 1940. Rajoon koosneb järgmistest külanõukogudest: Haradzišča, Krošyni, Lasnaja, Małachoŭcy, Miłavidy, Moŭčadźi, Novaja Myši, Pačapava, Padhornaja, Pałonka, Stałovičy, Žamčužny, Vialikija Łuki ja Volna külanõukogu. 26. oktoobril 2013 likvideeriti järgmised külanõukogud: CiešaŭlaHirmantaŭcy, Karčova, Kaŭpienica, Miadzienievičy, Pałanečka, Pietkavičy ja Uciosi külanõukogu.
Halduskeskus on Baranavičy linn, mis ametlikult rajooni koosseisu ei kuulu. Rajooni koosseisu kuulub Haradzišča alev, lisaks asuvad seal Novaja Myši ja Pałanečka küla.
Rajooni suurim jõgi on Ščara. Teised tähtsamad jõed on Nemunase lisajõed Moŭčadź ja Servač ning Ščara lisajõgi Myšanka. Kõrgused on vahemikus 180–240 meetrit üle merepinna, kõrgeim koht asub Zialonaja küla lähistel (267 m).
2009. aasta seisuga olid elanikest 86,91% valgevenelased, 5,21% venelased, 5,9% poolakad, 1,12% ukrainlased ja 0,86% oli teistest rahvustest. 81,61% elanike emakeeleks oli valgevene keel, 16,59% elanike emakeeleks oli vene keel. Koduse keelena kõneles valgevene keelt 64,79% elanikke, vene keelt aga 32,77%.
Hrustalne

Hrustalne on alev Ukrainas Luhanski oblastis Krasnõi Lutši haldusalas.
Hrustalne asutati 1784. aastal, alev alates 1938. aastast.
2011. aasta 1. jaanuaril elas alevis 1469 inimest, asustustihedus inimest ruutkilomeetri kohta.
Ajalugu.
21. sajand.
2014. aasta Ukraina kriisi ajal aprillis võtsid Venemaa meelsed separatistid linna oma kontrolli alla.
9. augustil sisenesid asulasse valitsusväed.
Tammepärja tänav (Tallinn)

Tammepärja tänav on tänav Tallinnas Nõmme linnaosas Pääsküla asumis. Tammepärja tänav algab Tammiku tänavalt, ristub Kadaka puiestee ja Roosi tänavaga ja lõpeb Särje tänaval. Tammepärja tänav on põhiosas enam-vähem lääne–idasuunaline ja ligikaudu 580 meetri pikkune.
Tammepärja tänav sai nime 13. novembril 1989. Enne seda oli tänav Pärja tänava osa. Tänav on saanud praeguse nime varasema nime ja lähedal asuva Tammiku tänava mõjul.
Bokovo-Hrustalne

Bokovo-Hrustalne on linn Ukrainas Luhanski oblastis Hrustalnõi haldusalas.
Miussi jõe kallastel asuv Vahruševe asutati 1954. aastal.
2011. aasta 1. jaanuaril elas linnas 12 197 inimest, asustustihedus inimest ruutkilomeetri kohta.
Ajalugu.
XXI sajand.
2014. aasta Ukraina kriisi ajal aprillis võtsid Venemaa-meelsed separatistid linna oma kontrolli alla.
9. augustil sisenesid linna valitsusväed.
Tammiku tänav (Tallinn)

Tammiku tänav on tänav Tallinnas Nõmme linnaosas Pääsküla asumis. Tammiku tänav algab Särje tänavalt, ristub Roosi tänava, Kadaka puiestee, Õhtu tänava ja Tammepärja tänavaga ning lõpeb Toome puiesteel. Tammiku tänav on idakagu-lääneloodesuunaline ja ligi 500 meetri pikkune.
Tänava nimi ja ajalugu.
Tammiku tänav paikneb endise Peetri aedlinna maa-alal. Tänava esialgne nimi oli Aleksejevi tänav (vene keeles "Алексеевская улица"). Praeguse nime sai Tammiku tänav 13. novembril 1925.
Roosi tänav (Tallinn)

Roosi tänav on tänav Tallinnas Nõmme linnaosas Pääsküla asumis. Roosi tänav algab Tammiku tänavalt ja lõpeb Tammepärja tänaval. Roosi tänav on lõunaedela-põhjakirdesuunaline ja ligikaudu 240 meetri pikkune.
Tänava nimi ja ajalugu.
Tänav asub endisel Peetri aedlinna maa-alal. Tänava esialgne nimi oli Männi tänav (vene keeles "Сосновая улица"). Praeguse nime sai Roosi tänav 13. novembril 1925. Aastatel 1940–1941 oli see Lesta tänav.
Gabriel Bonnot de Mably

Gabriel Bonnot de Mably (14. märts 1709 Grenoble – 23. aprill 1785 Pariis) oli prantsuse filosoof ja ajaloolane, Étienne Bonnot de Condillaci vend.
Mably õppis jesuiitide juures Lyonis, sai Isle Barbe'i kiriku kanoonikuks ning oma onu Pierre Guérin de Tencini sekretäriks. Too saatis teda korduvalt diplomaatilistele missioonidele. Alates 1746. aastast pühendus ta vabale literaaditööle. 
Aastal 1740 sai Jean-Jacques Rousseaust Mably vanema venna Jean Bonnot de Mably koduõpetaja. Mably ja tema sõprade ideed mõjutasid Rousseaud. Mablyst ja Rousseaust said eluaegsed sõbrad. 
Vaated.
Mably leidis, et loomuõiguse seisukohast on eraomandus õigustamatu. Et aga seda inimeste egoismi ja enesearmastuse tõttu kohe ära kaotada ei saa, tuleb alustada omandiõiguse ja pärimisõiguse piiramisest ning isikliku töö viljade kaitsmisest. Poliitika tuleb rajada moraalsele alusele, taastades Lykurgose-aegsele Ateena demokraatiale omase kodanikuühiskonna.
Mac (eesliide)

Mac ('poeg') on iiri ja šoti (gaeli) inglispärastatud perekonnanimede eesliide.
Sellele järgneb suure tähega nimi, mis on tavaliselt sugukonna esiisa nimi.
Vastavalt hääldusele esineb see eesliide mõnikord ka kujul Mc või M' .
Matsa

Matsa ehk hapnemata leib ehk hapendamata leib (heebrea keeles מצה) on õhuke lameleib, mida religioossed ja tavadest kinni pidavad juudid paasapühade ajal söövad. Matsat valmistatakse veest ja nisust, rukkist, odrast, kaerast või speltanisust ilma juuretiseta. 
Usutraditsioon.
Matsat süüakse iisraellaste legendaarse Egiptusest väljarändamise mälestuseks. Toora järgi polnud neil aega tainast leiva jaoks hapneda lasta: "Ja rahvas viis ära oma taigna, enne kui see oli hapnenud; neil olid nende leivakünad üleriietesse seotuina õlal." (2Ms 12:34)
Riitus.
Et paasapüha nädalal välditakse peale hapnemata leiva ka kõike muud, mis võib käärida (näiteks tainatooteid, jahu, aškenazid ka kaunvilju ja riisi), siis küpsetatakse matsast või matsajahust kooke. Ortodokssed juudid ei tarvita paasapüha ajal ka mitte nõusid, mis on juuretisega valmistatud toiduga kunagi kokku puutunud. Paljudes nende majapidamistes on sellepärast spetsiaalsed paasapühade nõud, tagasihoidlikumad majapidamised piirduvad sellega, et kõik potid, taldrikud ja söögiriistad keedetakse rituaalselt pikalt läbi. 
Matsat süüa on kästud ainult paasapüha esimesel õhtul sederil (15. nisani algus; juudi diasporaas kaks päeva: 15. ja 16. nisan). Nädala teiste päevade kohta kehtib ainult, et ei tohi süüa midagi hapnenut (hamets). Sederi õhtul peab laual olema kolm erilist matsat, mis on tavaliselt käsitsi küpsetatud ja tavalisest paksemad. Ülemine matsa sümboliseerib templipreestreid (koheneid), teine templiteenreid (leviite) ja alumine iisraellasi. Iga matsa on teistest rätikuga eraldatud. 
Igal juudil on kästud tükike matsat süüa. Tükike matsat (afikoman) "peidetakse" ja "leitakse".
Valvatud matsa.
Peale tavalise matsa on veel olemas valvatud matsa ("matsa šmura"). Tavalise matsa puhul jälgitakse, et see alates terade jahvatamise ajast ei hapneks. Valvatud matsat jälgitakse aga juba lõikusest saadik, et see palavuse, niiske õhu ega liigse sõtkumise tõttu ei hapneks. 
Käsumatsad.
Varem valmistati matsad sederiks sama päeva pärastlõunal oma käega. Neid nimetati käsumatsadeks ("matsot mitsva"), sest nad on mõeldud käsust kinnipidamiseks.
Rahvateaduslikud oletused.
Rahvateadlased on oletanud seost mõne Kaananimaa vana esimese kevadise lõikuse rituaaliga. Iisraellaste puhul on seda seostatud esimeste kevadel sündinud kariloomade ohverdamisega.
Lesta tänav

Lesta tänav on tänav Tallinnas Haabersti linnaosas Kakumäe asumis. Lesta tänav algab Vabaõhumuuseumi teelt, ristub Suurevälja tänavaga ja kaks korda Selise tänavaga ning lõpeb seejärel umbtänavana. Lesta tänav on põhiosas kagu–loodesuunaline ja ligikaudu 530 meetri pikkune.
Tänava esialgne nimi oli alates 11. märtsist 1977 Lesta tee. Praeguse nime sai Lesta tänav 30. detsembril 1997. Tänav on saanud lesta kui kalaliigi järgi.
Pärnu tänavate loend

"Siin on loetletud Pärnu tänavaid ja muid aadressikohti.
Kuksema mõisa kalmistu

Kuksema mõisa kalmistu on kalmistu Järva-Jaani kihelkonnas Järvamaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Kuksema külas Järva vallas Järva maakonnas.
Kirjeldus.
Kalmistu jääb Kuksema mõisa südamest linnulennult umbes 750 meetri kaugusele edelasse. Selle rajasid mõisa tollased omanikud Stackelbergid umbes 19. sajandi algul, sest teadaolevalt toimus esimene matus seal 1803. aastal. Hiljem on kalmistu tuntud uute omanike (aastast 1867) kui Schillingite kalmistu.
Ajalugu.
Kalmistu idaosas paikneb matusekabel, mis on 2014. aasta seisuga veel küllaltki heas seisukorras. Kalmistule on olemasolevate hauatähiste järgi maetud 23 lahkunut, teiste allikate järgi on sinna maetud 18 lahkunut. 2014. aastaks oli kalmistul säilinud 8 hauatähist.
Gekolased

Gekolased ("Gekkonidae") on roomajate sugukond soomuseliste seltsi sisalikuliste alamseltsi gekoliste infraseltsist.
Taksonoomia.
Sugukonna autor on John Edward Gray (1825).
Levik.
Nad elavad mitmekesistes elupaikades eelkõige troopikas, kus neil on suur liigiline mitmekesisus, kuid ka parasvöötmes ja kõrbes.
Päritolu.
Nende vanus on umbes 50 miljonit aastat. 
Välimus.
Geko varbad on kaetud mikroskoopiliste karvadega, mis haakuvad pinnaga van der Waalsi jõu kaudu.
Suurus.
Gekolased on väikesed kuni keskmise suurusega sisalikud. 
Kõige väiksem gekolane "Sphaerodactylus ariasae" on 1,6 cm pikkune, kõige suurem 40 cm pikkune. Oletatavasti Uus-Meremaal elanud, 19. sajandil välja surnud "Hoplodactylus delcourti" oli kuni 60 cm pikkune. Umbes sama pikaks kasvas umbes 1840 välja surnud "Phelsuma gigas".
Klassifikatsioon.
Roomajate andmebaasi järgi kuulub gekolaste sugukonda 10. augusti 2014 seisuga 996 liiki, kes kuuluvad järgmistesse perekondadesse (seisuga 12. juuni 2017):
Friedrich Dickel

Friedrich Dickel (9. detsember 1913 Vohwinkel, tänapäeval Wuppertal – 22. oktoober 1993 Berliin) oli Saksa DV riigitegelane ja sõjaväelane.
Elulugu.
Friedrich Dickel oli pärit müürsepa perekonnast. Aastatel 1928–1931 õppis ta metallivalajaks. Ent erialal töötas ta lühikest aega. Seejärel oli töötu ning tegi juhutöid. Juba 15-aastaselt astus ta Saksamaa Kommunistlikku Noorsooühingusse (Kommunistischen Jugendverband Deutschlands) ja oli Vohwinkelis 1929-1931 selle allorganisatsiooni poliitjuht. 1931. aastal astus ta Saksamaa Kommunistlikku Parteisse ja tegutses ka Rahvusvahelises Revolutsioonivõitlejate Abistamise Organisatsioonis.
Natsionaalsotsialistide võimuletuleku järel 1933. aastal vahistati ta lühikeseks ajaks, kuid vabastati varsti. Ta läks esialgu Saarimaale ja seal edasi Hollandisse ja Prantsusmaale. Aastatel 1936–1937 võttis ta Thälmanni-pataljoni koosseisus osa Hispaania kodusõjast 1937. aastal asus ta elama Moskvasse.
Nõukogude Liidus sai ta luurealase väljaõppe. 1941–1945 täitis ta luurealaseid ülesandeid Hiinas. 1946. aasta detsembris pöördus ta Saksamaale tagasi.
1949–1953 töötas ta Torgaus ja Berliinis poliitkoolide juhatajana. 1. oktoobril 1952 sai ta kindralmajori auastme. 1953–1956 töötas Friedrich Dickel mitmetel erinevatel sõjaväelistel ametikohtadel. 1956–1957 oli ta Saksa DV kaitseministri esimene asetäitja. 1957–1959 täiendas ta ennast Moskvas Kindralstaabi Akadeemias. 7. oktoobril 1963 sai ta kindralleitnanadi auastme. Armeeteenistusest lahkus ta 30. novembril 1963.
Alates 1967. aastast oli ta Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Keskkomitee liige.
14. novembrist 1963 kuni 18. novembrini 1989 oli ta Saksa DV siseminister.
Myonycteris torquata

Myonycteris torquata on käsitiivaliste seltsi tiiburlaste sugukonda kuuluv imetaja.
Aprillis migreeruvad tiined emased metsast savannidesse ja pöörduvad metsa tagasi augustis-septembris, et sünnitada. 
"Myonycteris torquata" on levinud Angolas, Kamerunis, Kesk-Aafrika Vabariigis, Kongo Vabariigis, Kongo Demokraatlikus Vabariigis, Elevandiluurannikul, Ekvatoriaal-Guineas, Gabonis, Ghanas, Guineas, Libeerias, Nigeerias, Rwandas, Sierra Leones, Sudaanis, Togos ja Ugandas. 
"Myonycteris torquata", "Epomops franqueti" ja vasartiiburi vereseerumist on leitud Ebola viiruse vastaseid antikehi.
Osades riikides kuuluvad nad inimeste toiduvalikusse.
Karl Maron

Karl Maron (27. aprill 1903 Berliin – 2. veebruar 1975 Ida-Berliin) oli Saksa DV riigitegelane.
Maron õppis põhikooli lõpetamise järel masinalukksepaks. Saksamaa Kommunistlikku Parteisse astus ta 1926. aastal. Natsionaalsotsialistide võimuletuleku järel emigreerus Karl Maron esialgu Taani ja sealt edasi Nõukogude Liitu, kus töötas Kominternis. Alates 1943. aastast tegutses ta Rahvuskomitee Vaba Saksamaa juhatuses ja oli ajakirja Freies Deutschland peatoimetaja. 30. aprillil 1945 pöördus ta Saksamaale tagasi. 1945. aasta mais sai ta Berliini aselinnapeaks, alates 1947. aastast oli ta Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei fraktsiooni juhataja Berliini Linnavolikogus, 1948. aastast linnanõunik Berliini Linnavalitsuses. Novembris 1949 sai Karl Maron ajalehe Neues Deutschland asetoimetajaks. 1950. aastal sai ta Saksa Rahvapolitsei peainspektoriks (juhatajaks). Alates 1954. aastast oli ta Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Keskkomitee liige.
1. juulist 1955 kuni 14. novembrini 1963 oli Karl Maron Saksa DV siseminister.
Aastatel 1964–1974 juhtis ta Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Keskkomitee juures asuvat Arvamusuuringute Instituuti.
Isiklikku.
Kirjanik ja ajakirjanik Monika Maron (sünd. 1941) on Karl Maroni kasutütar.
Epomops franqueti

Epomops franqueti on käsitiivaliste seltsi tiiburlaste sugukonda kuuluv imetaja.
Need lendimetajad ei kasuta kajalokatsiooni.
"Epomops franqueti" on levinud Angolas, Beninis, Kamerunis, Kesk-Aafrika Vabariigis, Kongo Vabariigis, Kongo Demokraatlikus Vabariigis, Elevandiluurannikul, Gabonis, Ghanas, Guineas, Nigeerias, Rwandas, Sudaanis, Tansaanias, Togol ja Ugandas ning võimalik, et ka Sambias.
"Epomops franqueti", "Myonycteris torquata" ja vasartiiburi vereseerumist on leitud Ebola viiruse vastaseid antikehi.
Osades riikides kuuluvad nad inimeste toiduvalikusse.
Vasartiibur

Vasartiibur ("Hypsignathus monstrosus") on käsitiivaliste seltsi tiiburlaste sugukonda kuuluv imetaja.
Need taimetoitlastest lendimetajad elavad valdavalt Kesk-Aafrikas.
Vasartiiburi, "Epomops franqueti" ja "Myonycteris torquata" vereseerumist on leitud Ebola viiruse vastaseid antikehi.
Rjasne (Gorlivka)

Rjasne on küla Ukrainas Donetski oblastis Gorlivka haldusalas, 36,1 km kaugusel Donetski keskusest põhjakirdes.
Rjasne kõrgus merepinnast on 222 meetrit..
2001. aasta rahvaloenduse andmetel elas külas üheksa inimest, kellest kuus olid märkinud emakeeleks ukraina ja kolm inimest vene keele.
Ajalugu.
XXI sajand.
2014. aasta Ukraina kriisi ajal aprillis võtsid valitsusvastaste relvajõudude üksused asula oma kontrolli alla.
10. augustil 2014 toimusid küla juures relvastatud kokkupõrked valitsusvägede ja separatistide vahel.
Lachavičy

Lachavičy (Leedu keeles "Liachavičai", poola keeles "Lachowicze", transkribeerituna Ljahhavitšõ) on linn Valgevenes Bresti oblastis ja Lachavičy rajooni halduskeskus. Linna läbib raudteeliin Baranavičy–Łuniniec.
Linn on saanud nime ilmselt selle esimeste asukate poolakate järgi, keda valgevene keeles kutsuti "ляхі". Samas on võimalik, et nimi pärineb hoopis Poola kaudu Valgevene aladele rännanud juutidelt, kelle murrakus samasugune sõna tähendas tatrasööjaid.
Linnas on kolm keskkooli, gümnaasium, põllumajanduslik kolledž ja laste spordikool. Lachavičys on ka kaks kultuurimaja ja kolm raamatukogu. Linna ajaleht on "«Ляхавіцкі веснік»". 
Tööstus on koondunud raudteejaama ümbrusse. Lachavičys on toiduainetetööstus, seal töödeldakse puitu ja valmistatakse ehitusmaterjale. Linnas on neli ehitusettevõtet.
Suurem osa linna ajaloolistest vaatamisväärsustest on hävinud. Osalt on säilinud vanalinn, linnas on XIX sajandil ehitatud sünagoog ja katoliku kirik aastast 1909. Hävinud on mošee, kuus linna piiridesse jäänud mõisakompleksi, kaks vana kirikut ja kabel, samuti pole säilinud Lachavičy kindlus.
Ajalugu.
Lachavičyt on esmamainitud XV sajandil. XVI sajandi alguses läks asula Goštautaste suguvõsa valdusse. 1542. aastal sai asula omanikuks Barbara Radziwiłłówna, kelle kaudu sai 1547. aastal asulast suurvürstide valdus. Esimene täpselt dateeritud dokument asula kohta pärineb aga 1572. aastast, mil asula omanikeks said Chodkiewiczid ja asulast sai krahvkonna keskus.
XVI sajandi lõpus ehitati Lachavičysse kivist kindlus, mida tugevdasid algusest peale neli bastioni. Juba aastail 1695–1596 jooksid kasakad kindlusele tormi, aga edutult.
XVII sajandi alguses sai Lachavičyst alev, ühtlasi läks see 1635. aastal Sapiehade valdusse. Uputuse ajal piirasid kindlust kuus kuud Moskva väed. kuid edu neil ei olnud. Lachavičy jäi ainsaks kindluseks Leedu aladel, mida vaenlastel ei õnnestunud vallutada. Kindlus hävis Põhjasõja ajal, mil kindluse kahurid Słucki kaitseks konfiskeeriti. 1706. aastal piirasid Rootsi väed kindluse sisse ja kui seda kaitsnud kasakate väesalk alistus, siis hävitasid rootslased kindluse, koos sellega ka selle juures asunud alevi.
Lachavičy kuulus algselt Navahradaki vojevoodkonda ja Navahradaki maakonda. XVIII sajandi alguses läks asula Massalskite valdusse, ent 1775. aastast sai sellest riikliku alluvusega alev. 
1793. aastal läks alev teisel Poola jagamisel Vene impeeriumi koosseisu. Lachavičy hakkas kuuluma Minski kubermangu Słucki kreisi. Asula hakkas arenema pärast raudtee ehitamist 1880. aastatel.
1921. aastast oli Lachavičy Poola koosseisus, 1939. aastal liideti Valgevene NSV-ga. Linnaõigused sai asula 1931. aastal.
Lachavičy rajoon

Lachavičy rajoon on 2. järgu haldusüksus (rajoon) Bresti oblastis Valgevenes. Rajooni pindala on 1352 km². 2009. aasta seisuga elas seal 30 498 inimest.
Rajoon moodustati aastal 1940. Rajoon koosneb järgmistest külanõukogudest: Alchoŭcy, Hančary, Końki, Kryvošyni, Kuršynavičy, Nača, Navasiołki, Padleśsie, Śviacica, Žarabkovičy ja Vostraŭ külanõukogu. Halduskeskus on Lachavičy linn.
Rajooni suurim jõgi on Ščara. Teised tähtsamad jõed on Ščara lisajõed Myšanka ja Viedźma. Rajooni lõunaosa on soine, seal asuvad mitmed suured turbaväljad. Rajooni kõrgeim koht asub Sčastnavičy külas (253,3 meetrit), madalaim koht aga Tuchavičy külas (150,3 meetrit).
2009. aasta seisuga olid elanikest 88,45% valgevenelased, 3,53% venelased, 6.46% poolakad ja 1,56% oli teistest rahvustest. 90,55% elanike emakeeleks oli valgevene keel, 8,08% elanike emakeeleks oli vene keel. Koduse keelena kõneles valgevene keelt 78,17% elanikke, vene keelt aga 17,64%.
Ingliste mõisa kalmistu

Ingliste mõisa kalmistu on kalmistu Juuru kihelkonnas Harjumaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Ingliste külas Kehtna vallas Rapla maakonnas.
Kirjeldus.
Kalmistu jääb Ingliste mõisa südamest linnulennult umbes 1,2 km kaugusele kagusse. Kalmistule maetute üldarv ei ole teada.
Ajalugu.
Kalmistu rajasid mõisa tollased omanikud Staalid millalgi 19. sajandil. 
Mäge ümbritses kiviaed ja istutatud kuused. Müür torniga (alumine osa kividest) poolitas mäe. Puidust trepp viis teisele korrusele, sinna sai veel ronida 1937. aastal. Samal aastal lammutati puidust torni osa.
Vessela Tarassivka

Vessela Tarassivka on küla Ukrainas Luhanski oblastis Lutugõne rajoonis, umbes 20  km kaugusel Luhanskist lääneedelas.
Vessela Tarassivka asutati 1918. aastal.
Vessela Tarassivka kõrgus merepinnast on 57 meetrit.
2001. aasta rahvaloenduse andmetel elas külas 1368 inimest, asustustihedus inimest ruutkilomeetri kohta.
Ajalugu.
XXI sajand.
2014. aasta Ukraina kriisi ajal aprillis võtsid Venemaa meelsed separatistid küla oma kontrolli alla.
10. augustil toimus asula lähistel relvastatud kokkupõrge valitsusvägede ja Venemaa meelsete separatistide vahel.
Haiguste Kontrolli ja Tõrje Keskus

Haiguste Kontrolli ja Tõrje Keskus (inglise keeles "Centers for Disease Control and Prevention", lühend CDC) on Ameerika Ühendriikides tegutsev riiklik rahvatervise instituut, mis on Tervishoiu- ja Teenindusministeeriumi osa.
CDC ülesanneteks haiguste (sh nakkushaiguste, näiteks Ebola viirushaiguse) ennetamine ja kontroll ning kodanike teavitamine rahvatervisega seotust. 
Keskus asutati 1. juulil 1946. Selle peakorter asub Georgia osariigis Atlantas.
Asutuse vanem nimetus on Haiguste Tõrje Keskus ("Center for Disease Control").
Estland

HMS Estland oli Rootsi sõjalaev, mis oli kasutuses 1683–1733 . Laeval oli 56 suurtükki.
Hemotsütoblast

Hemotsütoblast (inglise "hemocytoblast") on paljudel selgroogsetel mesenhümaalse päritoluga pluripotentne tüvirakk.
Hemotsütoblastide areng, paljunemine, diferentseerumine, morfoloogia ja patoloogia võivad erineda nii liigiti, indiviiditi kui ka arenguastmeti.
Hemotsütoblastist võivad tänapäeval levinud teooria kohaselt areneda kõik vererakkude tüübid.
Hemotsütoblastide funktsioonid sarnanevad lümfotsüütide omadega. Täiskasvanutel paiknevad hemotsütoblastid punases luuüdis ja vähesel määral ka veres.
Inimestel võib hemotsütoblastist areneda 2 päevaga erütrotsüüt.
Siivertsi kalmistu

Siivertsi kalmistu on endine liitkalmistu ajaloolises Narva eeslinnas, kus on eri jaotuse järgi kokku 16–18 erinevat endist kalmistut, tänapäeval roheala Sutthoffi linnaosas Narvas. 
Roheala piirneb kirdes Jõesuu tänavaga, loodes Karjamaa tänavaga, edelas heitveepuhastusjaamaga ja lõunas elamupiirkonnaga. Siivertsi kalmistust kirdes Narva jõe kaldal on saksa-soome kalmistu.Narva Linnavalitsuse korraldusega 18.02.2009 nr 171-k, asendati varasem kalmistu maaüksuse nimetuse Siivertsi vana kalmistu, Sutthoffi linnaosa nimetusega.
Kalmistu põhjapoolses osas asusid (Narva Peetri kiriku koguduse Peetri kalmistu, Vabadussõja Garnisoni kalmistu) ning lõunapoolses osas (Narva juudi kalmistu, Muhamedi kalmistu jt), lisaks Narva Vangilaagri kalmistu, Loodearmee ühishaud, Narva Aleksandri koguduse kalmistu, Narva rootsi-soome Mihkli kiriku soome koguduse, Narva Johannese koguduse Jaani kalmistu, vene õigeusu Narva Issanda Ülestõusmise peakiriku koguduse kalmistu jt) ning mitu muud väiksemat matmispaika.. Laialdasem matmine lõpetati Siivertsi kalmistul 20. sajandi keskpaiku.
Pärast teist maailmasõda Narvas (1944–1955) hukkunud saksa sõjavangide kalmistud Vana-Siivertsi kalmistu edelapoolses osas Aleksandri ja Peetri kalmistutel likvideeriti 1959. aastal NSV Liidu Siseministeeriumi 29.12.1958 korralduse alusel.
2010. aastal kavatseti Siivertsi kalmistu taas matmispaigana kasutusele võtta. Järgmisel aastal toimusid heakorrastustööd ning puude langetamisel lõhuti osa säilinud hauatähiseid ja -piirdeid, muu hulgas sai kannatada Narva Aleksandri koguduse esimese õpetaja Richard Julius von Pauckeri haud. Seejärel loobuti kavast kalmistut edaspidi matmispaigana kasutada ja otsustati teha Siivertsi kalmistust pargiala.
Katalüütiline tsükkel

Katalüütiline tsükkel on keemias mitmeastmelise katalüütilise reaktsiooni mehhanismi ringskeem alates lähteainetest kuni produktideni.
Katalüütiline tsükkel kujutatakse tavaliselt üksteisele järgnevate reaktsioonide jadana, mille esimeses staadiumis katalüsaator seondub reagendiga ja viimases staadiumis eraldub produkt ning regenereerub katalüsaator. Mõnel juhul tekib tegelik katalüsaator süsteemi lisatud eelkatalüsaatorist.
Reaktsiooniskeemid katalüütilise tsükli näol on enamasti kasutusel biokeemias ja metallorgaaniliste reaktsioonide kirjeldamisel.
Loodearmee ühishaud (Narva)

Loodearmee ühishaud on Narvas Siivertsi kalmistul asuv ühishaud.
Hauda on maetud Eesti Vabadussõjas osalenud Loodearmee sõdureid kui ka aastatel 1918-1919 bolševismi vastu võidelnud valgekaartlasi. Matmiskohta tähistas mälestusmärk.
Edise mõisa kalmistu

Edise mõisa kalmistu on endine kalmistu Jõhvi kihelkonnas Virumaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Edise külas Jõhvi vallas Ida-Viru maakonnas. Kalmistu jääb Edise mõisa südamest linnulennult umbes ühe kilomeetri kaugusele edelasse.
Ajalugu.
Kalmistu rajasid mõisa tollased omanikud Rosenid, tõenäoliselt Otto Johann von Rosen (1795–1882), millalgi 1880. aastate algul. Esimene matus oli 1884. aastal. 
Kalmistule on maetud neli või kuus lahkunut. 
Praegu on kalmistu mahajäetud ja rüüstatud. See on ümbritsetud maakivist müüriga, mis on samuti lagunenud. Ka kalmistu lõunaosas olev kabel on lagunenud.
Raamatukoer

Raamatukoer, ka lugemiskoer on väljaõppe saanud ehk professionaalne teraapiakoer, kes aitab innustada lugema neid lapsi, noori või täiskasvanuid, kellel on lugemisega seotud probleeme, näiteks hääldamisraskused. Sõbraliku kaaslasena suudab koer luua turvalise keskkonna, kus alles lugema õppivatel või näiteks düsleksia, autismi või lugemisraskuste all kannatavatel lastel on võimalik oma probleemidega tegeleda, tundmata end klassikaaslastega võrreldes alaväärsena või kartmata kannatamatute täiskasvanute pahameelt. Vastupidi – looma juuresolek vähendab lugemisest tingitud tõrget ja stressi ning julgustab. Lähtutakse teooriast, et kuna loom on tähelepanelik ega anna hinnanguid, siis tunneb laps ennast sõnade hääldamisel tekkivate raskustega maadeldes või lausete mõtet kokku pannes kindlamalt. Laps teab, et koer ei narri ega naera, vaid on toeks.
Raamatukoera töö eesmärgid:
Uuringud on näidanud, et "koeralugejate" edusammud jätavad varju nende omad, kes koertele ei loe.
Teenus seisneb lühidalt selles, et lugeda soovija broneerib raamatukoeraga raamatukogus endale lugemisaja ja loeb umbes 15–30 minutit korraga. Lugeda võib kõike alates koomiksitest kuni romaanideni, lugeja omal soovil. Teenus on tasuta.
Eestis tegutsevad raamatukoerad alates 2013. aastast Tallinna Keskraamatukogus ja alates 2014. aastast Tartu Linnaraamatukogus.
Grõvda

Hryŭda või Grõvda on jõgi Valgevenes Hrodna ning Bresti oblastis, Ščara vasakpoolne lisajõgi. Valgevene keeles on jõe nimi "Грыўда", vene keeles aga "Гривда" (Grivda).
Jõe pikkus on 85 km ja valgla on 1330 km². Jõe lang on 0,5 m/km.
Hryŭda jõgi algab Valgevenest Słonimi rajoonist Słonimi kõrgustikult. Algul voolab jõgi lõuna suunas, pöörates Bresti oblasti Ivacevičy rajoonis itta. 
Suurim asula jõe kaldal on Ivatsevitšõ linn jõe keskjooksul.
Myšanka

Myšanka ehk Mõšanka on jõgi Valgevenes Bresti oblastis, Ščara jõe parempoolne lisajõgi. Valgevene keeles on jõe nimi "Мышанка", ka "Міша" (Miša).
Jõe pikkus on 109 km ja valgla on 930 km². Jõe langus on 84 meetrit ja lang on 0,7 m/km.
Myšanka jõgi algab Valgevenest Baranavičy rajoonist Navahradaki kõrgustikult. Baranavičy rajooni territooriumil on jõe sängi 16 kilomeetri ulatuses (kuni Novaja Myši külani) maaparandustöödega õgvendatud. Alamjooksul voolab Myšanka läbi Lachavičy rajooni. Suuri lisajõgesid Myšankal ei ole, tänapäeval toidavad seda põhiliselt kuivenduskraavid.
Lisaks Novaja Myšile on tänapäeval suuremaks asulaks jõe kaldal Baranavičy linn.
Valgevene luuletaja Jan Czeczot pühendas sellele jõele ballaadi "Myšanka".
Viedźma

Viedźma või Vedzma on jõgi Valgevenes Minski ja Bresti oblastis, Ščara jõe vasakpoolne lisajõgi. Valgevene keeles on jõe nimi "Ведзьма", ka "Вядзьмянка" (Viadźmianka või Vjadzmjanka), vene keeles aga "Ведьма" (Vedma).
Jõe pikkus on 35 km ja valgla on 267 km². Jõe lang on 0,8 m/km.
Viedźma jõgi algab Valgevenest Niasviži rajoonist. Lähtest alates on jõe sängi 9,6 kilomeetri ulatuses maaparandustööde käigus õgvendatud. Alamjooksul voolab Viedźma läbi Lachavičy rajooni, ka seal on jõe sängi 9,4 kilomeetri ulatuses (kuni Lachavičy linnani) õgvendatud.
Alamjooksul voolab Viedźma läbi Lachavičy linna.
Dzelzava

Dzelzava on küla ("ciems") Lätis Madona piirkonnas, Dzelzava valla halduskeskus. 
Asulas on Dzelzava mõisa ("Selsau") süda. Lisaks on seal veel raamatukogu, kool ja internaatkool. Külla jääb Dzelzava bussipeatus.
Dzelzava kuulus kunagi Jersika vürstiriiki, hiljem allus küla Cesvaine piiskopilinnusele. Asula hakkas arenema peale Valga–Mõniste–Ape–Alūksne–Gulbene raudtee valmimist, küla lähistel avati siis Dzelzava raudteejaam. Aastal 1941 küüditati Dzelzavast 40 peret (140 inimest).
Kultuurimälestistest on regionaalse kaitse all Dzelzava mõisakompleks, sealhulgas park ja loss.
Looduskaitse all on Dzelzava mõisa allee ja viis külas kasvavat tamme.
Dzelzava mõis

Dzelzava mõis (saksa keeles "Selsau", läti keeles "Dzelzavas muiža") oli rüütlimõis Liivimaal Võnnu kreisis Cesvaine kihelkonnas. Tänapäeval asub Lätis Madona piirkonnas Dzelzava vallas Dzelzavas.
Ajalugu.
Dzelzava mõisa mainitakse esimest korda aastal 1594. Toona oli mõisa omanikuks Jacob Wainecken ja mõisa kutsuti "Waineckemoise". Aastast 1600 oli mõis Taubede valduses. Rootsi ajal kuulus mõis kuningale ja kandis nime "Kronenhof". Aastal 1679 said mõisa omanikuks Klodtid. Pärast Põhjasõda läks mõis Igelströmide valdusse, seejärel aga Transehedele. Selle suguvõsa valdusse jäi mõis kuni võõrandamiseni aastal 1920. Mõisast on pärit Astaf von Transehe-Roseneck.
Võõrandamise ajal kuulus Dzelzava mõisa juurde kolm karjamõisa. Maad kuulus mõisale 1428 hektarit.
Mõisaansambel.
Barokkstiilis mõisakompleksi rajasid Transehed aastal 1768. Peahoone sai aastal 1905 kannatada, nii taastati see aastal 1908 Wilhelm Bockslaffi projekti järgi. Pärast võõrandamist kuulus hoone alguse Läti Vabariigi sõjaväele, ühtlasi asus seal apteek. Aastast 1926 läks hoone valla valdusse, seal asus vallamaja. Peale Teist maailmasõda asub hoones kohalik koolimaja.
Algsele mõisakompleksile on aja jooksul lisandunud mitu hoonet, vanemad hooned on peahoonega sümmeetriliselt paiknevad teenijate majad. Hiljem on lisandunud tall, sepikoda, aedniku maja, mõisavalitseja maja. Aastal 1868 püstitati mõisakompleksi juurde ka kohalik koolimaja.
Mõisakompleksi juurde kuulub ka park. Peahoone juures asub regulaarse planeeringuga aed. Pargis asub kohalik laululava, samuti püstitati sinna aastal 1939 mälestussammas Esimese maailmasõja ja bermondtiaadi ajal langenud Dzelzava elanikele.
Panteleimonivka

Panteleimonivka on alev Ukrainas Donetski oblastis Gorlivka haldusalas, 15 km kaugusel Gorlivkast lõunaedelas ja 32 km kaugusel Donetskist kirdes.
Panteleimonivka asutati 1876. aastal, alev alates 1938. aastast.
Panteleimonivka kõrgus merepinnast on 180 meetrit.
2001. aasta rahvaloenduse andmetel elas asulas 8031 inimest, 2013. aasta 1. jaanuaril 7878 inimest.
Donbassi sõja ajal, 2014. aasta aprillis, võtsid valitsusvastaste relvajõudude võitlejad asula oma kontrolli alla.
9. augustil sisenesid asulasse valitsusväed. 10. augustil heisati asula kohale Ukraina lipp.
Kivipere tänav

Kivipere tänav on tänav Tallinnas Haabersti linnaosas Pikaliiva asumis.
Tänav algab Vana-Rannamõisa teelt ning lõpeb ajaloolise Kivi talu õues.
Tänav tekkis Rannamõisa tee 8a ja 11 detailplaneeringu alusel. Tänava nimi on antud 2014. aastal Kivi talu järgi vastavalt Haabesti linnaosa tavale lisada tänavanimedes talu nimele "-pere".
Vile tänav

Vile tänav on tänav Tallinnas Kesklinna linnaosa Luite asumis.
Vile tänav algab Luite tänavalt ja viib väiksemate korterelamute juurde. Tänav tekkis Luite 5 ja Luite 11 detailplaneeringu järgi juunis ning sai nime 6. augustil 2014.
Nimi on auruveduri teemaline sarjanimi ning antud temaatilise kokkukuuluvuse järgi Veduri tänava, Söe tänava, Vee tänava ja Auru tänava nimega, mis seostuvad Tallinn-Väikse raudteejaamaga.
Osmussaare kalmistu

Osmussaare kalmistu on Lääne-Nigula vallas Osmussaare külas asuv ajalooline kalmistu. Kalmistu aluse maa omanik on Lääne-Nigula vald, kuid kalmistu haldaja on Osmussaare Külaühing.
2014. aasta 6. märtsil tunnistati kalmistu koos Osmussaare kabeliga kultuurimälestiseks.
Varasem ajalugu.
Matmiskohana on kalmistu olnud kasutusel ilmselt 17. sajandi keskpaigast alates, kuid võimalik, et veelgi varem. Maeti peamiselt kabelist lõuna poole. Kalmistul oli igal perel oma rida, mille järjekord vastas perepinkidele kabelis. Kabeliaia väravale paigutati 1852. aastal Osmussaare lähedal hukkunud Briti laeva käilakuju, piiblit lugeva Martin Lutheri kuju.
Nõukogude okupatsiooni ajal viidi kabeliaia kivid minema ja purustati betooni täiteks. 1941. aastal toimunud pommitamise käigus sai kalmistu tabamuse. Hauatähised loobiti minema ja tõenäoliselt rüüstati ka haudu. Tänapäevani ei ole säilinud ühtegi tervet hauatähist, kuid mõned raudristide maakivist alused võivad asetseda algsetes kohtades ja jälgitavad on ka mõned kalmukünkad. Kalmistu on ümbritsetud kivist piirdemüüriga.
Kalmistul asub 1642. aastal ehitatud ja nüüdseks lagunenud Osmussaare kabel.
Pärast taasiseseisvumist.
Pärast Eesti taasiseseisvumist said Rootsi põgenenud osmussaarlased võimaluse taas oma kodusaart külastada, moodustati külaühing ja hakati kabelit ning kalmistut korrastama. Kalmistu keskelt murukamarast on leitud üks purunenud paekivist rõngasrist ja väljaspool kirikuaeda järvepoolselt nõlvalt kaks rõngasristi.
Endise kalmistu asukohta kabelivare kõrvale on endiste osmussaarlaste poolt 1992. aastal paigaldatud kellatorn ja eraldi aia sisse mälestuskivid seitsmele saarel elanud suguvõsale.
Loodearmee ühishaud

Eestis on mitu Loodearmee ühishauda:
Põlva Muusikakool

Põlva Muusikakool on muusikakool Põlvas aadressil Võru tänav 1.
20. septembril 1967 alustas Põlvas tegevust "Põlva Lastemuusikakool." Esialgu tegutses kool Põlva Keskkooli kolmes klassiruumis. Muusikakooli rajaja ja kooli direktor aastatel 1967–2004 oli Ülle-Liis Sööt.
Alates 1990. aastast tegutseb muusikakool Põlva valla hallatava asutusena Põlva kesklinnas pargi ääres aadressil Võru tänav 1. Samas hoones asus varem Eestimaa Kommunistliku Partei Põlva Rajoonikomitee.
2004. aastast on direktor kooli vilistlane Ester Liblik.
Muusikakoolis on võimalik õppida 16 erialal (sealhulgas klaverit, keelpille, puhkpille, akordionit ja lõõtspilli), tegutsevad keelpilliorkester, noorte kapell ja vokaalansamblid.
Tunnustus.
2016. aastal tunnustas Haridus- ja Teadusministeerium Põlva Muusikakooli nimetusega "Parim huvikool 2016".
2022. aastal sai Põlva Muusikakool Eesti Kultuurkapitali Põlvamaa ekspertgrupi aastapreemia "Aasta tegu kultuuris" Põlva Muusikakooli keelpilliorkestri juubelikontserdite eest.
Garcinia kola

Garcinia kola on kluusialiste sugukonda gartsiinia perekonda kuuluv mitmeaastane puittaimeliik. 
"Garcinia kola" kasvab kuni 12 m kõrguseks puuks ja on levinud Aafrikas: Beninis, Kamerunis, Kongo Demokraatlikus Vabariigis, Elevandiluurannikul, Gabonis, Ghanas, Libeerias, Nigeerias, Senegalis ja Sierra Leones.
Kohalikud elanikud kasutavad "Garcinia kola" seemneid nii toiduks kui ka rahvameditsiinis ravimtaimena (hepatiidi, kõhulahtisuse ja hingamisteede haigussümptomite leevendamiseks, reuma korral jm).
Teadusuuringutes pole õnnestunud tõestada "Garcinia kola" ja selle komponentide inhibeerivat toimet Ebola viiruse osakestele.
Gekolised

Gekolised ("Gekkota") on roomajate infraselts sisalikuliste alamseltsist (või alamselts).
Tunnused.
Gekoliste ühisjooned on teiste sisalikuliste omast erinev kromosoomistik ja eriline lihas kõrva piirkonnas. Enamasti puudub sarnakaar. Keel on lihakas ja paks ega ole kaheharuline.
Arvukad öise eluviisiga gekolised suhtlevad helide abil.
Klassifikatsioon.
Gekoliste infraseltsis on 7 retsentset sugukonda:
Kõik retsentsed sugukonnad peale pärajalglaste arvati veel hiljuti gekolaste sugukonda. On ka fossiilseid taksoneid. 
Perekondi on umbes 100 ja liike on teada üle 1000.
Päritolu.
Üks varajasi gekolisi oli "Ardeosaurus brevipes", kelle jäänused leiti juura liivakivilademetest Baierist.
Hosby vana kalmistu

Hosby vana kalmistu on Lääne-Nigula vallas Hosby külas asuv ajalooline kalmistu. Kalmistu aluse maa omanik ja haldaja on Noarootsi vald. Kalmistu on tunnistatud ajaloomälestiseks.
Kalmistul olev kõige vanem säilinud hauatähis on aastast 1827 pärinev ümarrist ja kõige uuem hauatähis on 1975. aastast pärinev raudrist. Aastast 1976 ei ole kalmistule enam maetud ja enamus haudasid on hooldamata. Kalmistu keskel asub suur kivirist, mille ühel pool on eestikeelne tsitaat Piiblist aastaarvuga 1854 ja teisel küljel rootsikeelne tsitaat.
Kalmistul on kokku inventariseeritud 541 risti – nendest kiviriste 330, raudriste 185, kiviplaate 17 ja puitriste 2. Andmed on olemas umbes 400 maetu kohta ning valla kodulehelt leiab ka kalmistu haudade registri.
Cielachany

Cielachany (ka Tseljahhanõ) on alev Valgevenes Bresti oblastis Ivacevičy rajoonis. Alev on Cielachany külanõukogu halduskeskus. Asula nimi on poola keeles "Telechany". Nime saamise kohta on kaks varianti, ühe kohaselt on tegemist patronüümiga, teise kohaselt tuleb asula nimi väljendist "«Цела хана»" ehk "Khaani haud". Pärimuse kohaselt on asula juures asuvale künkale maetud Mongolite sõjakäigu ajal langenud tatarlaste khaan.
Alevis on keskkool, laste muusikakool ja internaatkool, lisaks asuvad seal veel kultuurimaja ja kaks raamatukogu. Cieliachanys tegeletakse metsandusega ja töödeldakse puitu, seal on ka toiduainetetööstus. Vaatamisväärsusteks on õigeusu kirik aastast 1934, küngas, kuhu olevat maetud khaan, ja Ogiński kanal.
Ajalugu.
Alevit mainitakse esimest korda aastal 1554. Toona kuulus see Dolskitele. Cielachany kuulus Bresti vojevoodkonda ja Pinski maakonda. XVII sajandil sai asulast alev, ühtlasi läks see Wiśniowieckite valdusse.
Aastal 1774 läks alev Ogińskite valdusse. Nood asutasid seal fajansitööstuse, kus toodeti vaase, kujukesi, kaminakarniise. Asula tähtsus kasvas pärast Ogiński kanali rajamist, XVIII sajandi lõpus ehitas M.K. Ogiński kanali äärde uhke lossi.
Aastal 1649 sai Cielachany linnaõigused. Kuni XVIII sajandi teise pooleni allus linn otse kuningale.
Alates kolmandast Poola jagamisest aastal 1795 oli alev Venemaa koosseisus. XIX sajandi alguses läks see Pusłowskite valdusse. Alev kannatas sel sajandil korduvalt tulekahjude käes. Aastal 1895 asutati sinna klaasivabrik. Alev kuulus Minski kubermangu ja Pinski kreisi.
Pärast Esimest maailmasõda kuulus Cieliachany Poola koosseisu, 1939. aastast Nõukogude Liitu. Aastast 1965 kuulub Cieliachany Ivacevičy rajooni.
Rumeenia veinid

Veinipiirkonnad paiknevad Rumeenias hajutatult üle terve riigi. Viinapuuaedade all on umbes 209 000 (2007) hektari jagu maad.
20. sajandil toodeti peamiselt magusaid veine, kuid peale raudse eesriide langemist keskendutakse pigem kvaliteetsetele ja kuivadele veinidele.
Ivan Macan

Ivan Macan (sündinud 29. juunil 1939 Svetojurski Vrhis, praegusel Pregrada haldusalal) on horvaadi filosoof ja teoloog. 
Ta astus 1956 Jeesuse Seltsi, 1968 pühitseti preestriks, 1979 sai Innsbrucki ülikoolist doktorikraadi. Ta on olnud Zagrebi Jeesuse Seltsi Filosoofiateaduskonna (Filosoofia-Teoloogiainstituudi) ja Zagrebi ülikooli professor. Aastatel 1995–1998 oli ta Horvaadi Filosoofiaseltsi esimees.
Tomislav Macan

Tomislav Macan (26. juuli 1905 Dubac Dubrovniki lähedal – 31. märts 1971 Dubrovnik) oli horvaadi publitsist.
Ta töötas õpetajana, koolide inspektorina ja ametnikuna. 
Macan avaldas ajalehtedes, ajakirjades ja kogumikes artikleid loodusest, etnograafiast ja kultuuriloost. Ajakirjas Priroda avaldas ta Martol Dubaci nime all keskkonnateemalisi artikleid.
Maamiilits

Maamiilits on sõjaajalooline termin irregulaarsete ajutise iseloomuga maakaitsevägede kohta.
Prantsuse keelest Ida- ja Põhja-Euroopa keeltesse laenatud mõiste "milice" omas 17.-18. sajandil hilisemast ja tänasest mõistest märksa laiemat sisu. Niisamuti tähendas "land-milice" mitte üksnes maamiilitsat, vaid laiemalt maal komplekteeritud väge. 
Nii ei olnud Põhjasõjas Läänemereprovintsides 1701. aastal Eesti- ja Liivimaal Karl XII korraldusel loodud eesti ja läti sõdurkonnaga loodud väed mitte maamiilitsarügemendid (rootsi k. "lantmilisregemente", "Wieriska lantmilisregemente", "Wikiska lantmilisregemente"), vaid nekrutivõttude alusel regulaarsed sõjaväeosad ning mõiste "maamiilits" oleks nende kohta eksitav.
Oma kaasaegse mõiste omandas termin "maamiilits" üldisemalt 19. sajandi alguseks, näiteks 1806–1807 ja 1812. aasta maamiilits Balti kubermangudes.