Riia linnamüür

Riia linnamüür oli keskaegne Riia linna kaitseehitis, mis piiras tänapäeva Riia vanalinna ala. 
Riia ordulinnuse (2,30 ha) ja linnamüüri ringmüüriga (25,10 ha ) ümbritsetud pindala oli ~27,40 ha. Tallinna keskaegne, Toompea kõrgendiku Tallinna linnuse (7,30 ha) ja linna (28,00) ringmüüriga ümbritsetud pindala oli 35,30 hektarit.
Vanim 13. sajandi kaitsemüür püstitati ainult töötlemata kivist, st kahest 20–50 cm paksusest müürist, mille vaheline ruum oli täidetud väikeste kivide ja prahiga ning üleujutatud suure hulga väga tugeva lubimördiga. Müüri aluse paksus oli 1,8–2,7 meetrit, selle laius kitsenes ülemistes osades ja sõltus vastava kindlustuslõigu strateegilisest asukohast. Daugava jõe kaldapool oli see õhem, kuid kõige paksem idapoolsel, kõige ohustatumal küljel. Algselt oli müüri kõrgus vaid umbes 5 meetrit. Selle tipuks oli kõnnitee, mis oli kindlustatud rinnatisega.
13. ja 14. sajandil tõsteti müüride kõrgust umbes 3-4 meetrit, umbes 9 meetri kõrgusele. Renoveerimise käigus müüriti vanad rinnatised mõnes kohas kinni ja kogu uus ülemine osa ehitati tellistest. Kindlustuste kõrgema konstruktsiooni stabiliseerimiseks suurendati müüri paksust, lisades linnaküljele 5 meetri laiused teravikkujulised arkaadid, mis toetusid neljatahulistele sammastele. Umbes viieteistkümnenda sajandi keskel, paigaldati tulirelvade leviku tõttu kaitsekõnniteedele katuseosa.
Kaitsemüüri tugevdati keskaja lõpuks kokku 25 torniga, millest vähemalt 12 pärinesid 13. sajandi lõpust: Kudujate torn (saksa keeles "porta Schakemans", "Ellerbroktorn"), Piiskopi väravatorn, Grēcinieku torn ("Sunderntorn"), Jürgensi torn, Jakobi väravatorn, Lime'i torn (Bude'i torn), Louis torn (Mustade munkade torn), Lübecki torn (või Naiste torn, ka Möki torn), Väike lepatorn (või kandiline torn), Lihunike torn, Marstali torn, Memeli torn, Ujumisvärava torn (Seatorn), Hall torn, Pilsi tänava torn, Püssirohutorn ('), Rigemunde torn (või Muusikute torn), Rameri torn ('), Reseni torn ("porta Resen, Peutouenporte, Resentorn"), Hundipesa torn, Gildi väravatorn, Kaalutorn, Neitsitorn. Need paigutati umbes iga 70-120 meetri järel. Algselt olid need linna poolt avatud ristkülikukujulised pooltornid, mis hiljem tagaseinte lisamise teel ümber ehitati suletud tornideks. 15. sajandi lõpus ja 16. sajandi alguses hakati püstitama silindrilisi kaitsetorne, mis olid kohandatud tulirelvade kasutamiseks ja asusid kaitse seisukohalt olulistes kohtades (nt kirdenurgas või põhjaküljel ordulossi lähedal). Nende hulgas oli ka punastest tellistest ehitatud Püssirohutorn, mis oli 26 meetrit kõrge, seinte läbimõõt oli 14,5 meetrit ja müürid olid üle 2,5 meetri paksused. Riia linnamüüris oli kaheksa linnaväravat.
Alates 1537. aastast ehitati linnamüüride taha uusi kindlustusi, nagu bastionid, raveliinid ja liivavallid. Varauusajal, Rootsi valitsusajal muudeti vertikaalne linna kaitsetornide ja linnamüüri süsteem, horisontaalseks bastionide ja muldkindlustuste ning vallikraaviga Riia kindluseks ning tehti ka kohandusi linnamüüris, 1698. aastal tehti kaitsemüüri Rootsi värav.
Linnamüüride esimesed lammutustööd toimusid 18. sajandil pärast seda, kui need olid kaotanud igasuguse sõjalise väärtuse, ja 19. sajandi alguses lammutati need praktiliselt täielikult. Nende asemele rajati linnakanal ja pargid. Keskaegsetest kindlustustest on tänapäevani säilinud vaid Püssirohutorn, mis ehitati uuesti üles pärast Rootsi-Poola sõja Poola-Rootsi sõda (1621–1625) ajal 1621. aasta Riia piiramisel saadud kahjustusi ja rekonstrueeritud linnamüürikindlustuste fragment koos selle läheduses asuva neljatahulise Rameri torniga. Lühike osa kaitsemüürist on nähtav ka Riia Püha Jaani kiriku taga hoovis, endise Riia dominiiklaste kloostri kõrval, välisfassaadiga Kalēju tänava poole. 
Praegu asub Püssirohutornis (läti k. ) ja selle kõrval asuvas hoones Läti Sõjamuuseum.