tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Vello Veski

Vello Veski (5. veebruar 1912 Mäetaguse – 4. august 1977 Tallinn) oli eesti botaanik ja aiandusteadlane. 
Ta lõpetas Tartu Ülikooli 1946. aastal ning töötas seejärel TA Bioloogia Instituudis (1947–1949), TRÜ botaanikaaias (1949–1957), TA Eksperimentaalbioloogia Instituudis dekoratiivaianduse sektori juhatajana (1957–1961) ning Tallinna botaanikaaias maastikuarhitektuuri ja haljastamise sektori juhatajana (1961–1977). 
Ta tegeles rooside ja nende kasvatamise uurimisega. Ta on olnud Eesti peamisi roosiaretajaid. Tema aretatud on roosisordid 'Tibiroos', 'Tiiu', 'Koit'.
Isiklikku.
Tema abikaasa oli Esta Veski ja tütar on Tiiu Kull.
Koit (roos)

'Koit' on roosisort. See on floribundroos.
Ta on tumeroosade õitega ja Eesti oludes külmakindel roos.
Selle aretas Vello Veski. Sordiks tunnustatud 1978.
Manuel Roxas

Manuel Acuña Roxas (1. jaanuar 1892 – 15. aprill 1948) oli Filipiinide poliitik, aastatel 1946–1948 Filipiinide president.
Aastatel 1941–1945 osales ta jaapanlaste vastu peetud vabadusvõitluses, kuigi pärast vangilangemist 1942. aastal oli sunnitud nendega formaalselt koostööd tegema. 1945 valiti ta Filipiinide Senati esimeheks – see ametikoht oli kaotatud pärast Manuel Quezóni valimist presidendiks 1935. aastal ja nii sai Roxasest teine parlamendi esimees riigi ajaloos.
23. aprillil 1946 võitis ta 54 protsendi häältega presidendivalimised ja vannutati sama aasta 28. mail ametisse.
Tema ametiajal kuulutati 4. juulil 1946 välja täielikult iseseisev Filipiini Vabariik, millega lõppes Ameerika Ühendriikidest sõltuvuses olnud Filipiini Ühenduse eksistents.
Roxas jätkas siiski tihedat koostööd Ameerika Ühendriikidega, sõlmides 1947 viimasega sõprus- ja koostöölepingu. Analoogne leping sõlmiti samal aastal ka Hiina Vabariigiga.
15. aprillil 1948 Clarki õhujõudude baasis peetud kõne ajal sai ta südamerabanduse ja suri. Uueks presidendiks sai senine asepresident Elpidio Quirino.
Manuel Roxase järgi on nimetatud hulgaliselt linnu ja omavalitsusi Filipiinidel, millest tuntuim on ilmselt Roxas City Capizi provintsis.
Tema poeg Gerardo Roxas ja pojapoeg Mar Roxas on samuti osalenud Filipiinide poliitikas.
Tallinna mälestusmärkide ja skulptuuride loend

"Siin loetletakse Tallinna mälestusmärke ja skulptuure, mis asuvad või on kunagi asunud avalikus linnaruumis.
Ela Kogerman-Lepp

Ela Kogerman-Lepp (sündinud Ela Isis Kogerman, 26. juuli 1924 Tartu – 12. november 2014) oli eesti arstiteadlane, anatoom. 
Ta lõpetas Tartu Riikliku Ülikooli arstiteaduskonna 1952. Ta oli Eesti Naisüliõpilaste Seltsi vilistlane.
Ta on olnud TRÜ anatoomia kateedri juhataja (1964–1969) ning seejärel anatoomia osakonna juhataja (1969–1989). 
Ta on hoidnud ja arendanud August Rauberi tööd ja traditsiooni.
Tunnustus.
1996–1997 Tartu Ülikooli medal
Teosed.
Ela Kogerman-Lepp on raamatu "Inimese anatoomia" (ilmunud kirjastuses Valgus 1974. aastal) üks kaasautoreid.
Isiklikku.
Ela Lepa abikaasa Arne Lepp oli samuti arstiteadlane ja anatoom. 
Tema isa oli keemik Paul Kogerman.
Varessaare

Varessaare on talu ja matkaonn Muraka raba põhjaservas. 
Taluna rajatud arvatavasti 1849. Peale tühjaksjäämist 1965. aastal on talu peahoone olnud kasutusel matkaonnina. 
Varessaare on saanud tuntuks Edgar Kase kirjutiste kaudu, kellele see paik oli pikka aega peatuskohaks.
Elpidio Quirino

Elpidio Quirino (16. november 1890 – 29. veebruar 1956) oli Filipiinide poliitik, aastatel 1946–1948 Filipiinide asepresident ja välisminister ning 1948–1953 president.
Ta vannutati presidendiks 17. aprillil 1948 (teistel andmetel 18. aprillil), kaks päeva pärast president Manuel Roxase ootamatut surma. 1949 valiti ta Liberaalse Partei kandidaadina nelja-aastaseks ametiajaks uuesti presidendiks.
Jätkas oma eelkäija Manuel Roxase poliitikat, tehes tihedat koostööd Ameerika Ühendriikidega. Filipiinid said tema ametiajal oma majanduse ülesehitamiseks ulatuslikku majandusabi Ameerika Ühendriikidelt ja toetasid vastutasuks Ameerika Ühendriikide välispoliitilisi eesmärke. Muuhulgas saatis Quirino 1950. aastal 7450 Filipiinide sõdurit võitlema Korea sõtta.
Single Ladies (Put a Ring on It)

"Single Ladies (Put a Ring on It)" on Ameerika R&amp;B laulja Beyoncé Knowles'i teine singel albumilt I Am... Sasha Fierce. Loo on kirjutanud Knowles, Christopher Stewart, Terius Nash ja Kuk Harrell.
Hämarik (skulptuur)

"Hämarik" on Tallinnas Viru väljakul asuv Mare Mikoffi loodud naise skulptuur.
Skulptuur paigaldati 2004. aastal. Arhitektid Vilen Künnapu ja Ain Padrik, kes on tegelenud Viru väljaku planeerimisega, otsustasid paigutada sinna palja naise skulptuuri, et tasakaalustada kaubakeskuse "maskuliinset arhitektuuri". Skulptuuri eest tasus Tallinna linnavalitsus 155 000 krooni. 
Arhitektuuri­muuseumi direktor Karin Hallas-Murula ütles "Hämariku" kohta: "Kui August Weizenbergi üks kõige tundlikum marmorskulptuur suurendatakse 5-meetriseks saamatu arhitektuuriga ärikeskuse kaunistuseks, siis on see kunsti labastamine. Kui see poodidemaja ehib end seejärel sildiga "kultuurikeskus", siis küsin: millise kultuuri keskus? Mehed otsustasid ja naised tegid – nagu Eesti elus enamasti. Feministlikud tõlgendused on seejuures sama pädevad kui mis tahes teised tõlgendused."
Emilio Aguinaldo

Emilio Aguinaldo (22. märts 1869 – 6. veebruar 1964) oli Filipiinide vabadusvõitleja, sõjaväelane ja poliitik, aastatel 1899–1901 tunnustamata Filipiini Vabariigi esimene president.
Aastast 1897 juhtis ta Hispaania koloniaalvõimude vastast ülestõusu, toetudes seejuures Ameerika Ühendriikide abile, kes pidasid samal ajal Hispaania–Ameerika sõda.
12. juunil 1898 kuulutati Filipiinid iseseisvaks ja Aguinaldost sai diktaatori volitustega riigipea.
Aguinaldo kavandas Filipiinide lipu, mida kasutab riigilipuna ka tänapäevane Filipiini Vabariik.
Kui 21. jaanuaril 1899 loodi esimene Filipiini Vabariik, sai Aguinaldost riigi president. Juba sama aasta 4. veebruaril puhkes aga Filipiini–Ameerika sõda, kus ameeriklastel oli selge ülekaal. Pärast kaks aastat kestnud võitlust tabati Aguinaldo ameeriklaste poolt 23. märtsil 1901. 1. aprillil oli ta sunnitud vanduma truudust Ameerika Ühendriikidele ja tunnustama nende ülemvõimu saartel. Filipiinidest sai USA asumaa.
Aguinaldo jäi poliitikast ja ühiskonnaelust kõrvale kuni Jaapani okupatsiooni alguseni 1941. aastal. Sõja ajal tegi ta koostööd jaapanlastega ja kuulus aastatel 1942–1944 okupatsioonivõimude poolt kontrollitava Filipiinide Riiginõukogu koosseisu.
Pärast sõda tõmbus ta taas poliitikast tagasi, kuid nägi ära iseseisva (teise ja rahvusvaheliselt tunnustatud) Filipiini Vabariigi väljakuulutamise 4. juulil 1946. Kui 1962 kuulutati Filipiinide ametlikuks iseseisvuspäevaks 12. juuni, siis osales 93-aastane Aguinaldo uue iseseisvuspäeva esimesel paraadil Manilas ja kandis Filipiinide lippu.
Richard Eckersley

Richard Jon Eckersley (sündinud 12. märtsil 1989 Salfordis) on endine Inglismaa jalgpallur (kaitsja).
Ta alustas klubikarjääri Manchester Unitedis. Klubi põhimeeskonnas debüteeris ta 24. jaanuaril 2009 Inglismaa karikamängus Tottenham Hotspuri vastu. Inglismaa kõrgliigas tegi ta debüüdi kolm päeva hiljem mängus West Bromwich Albioni vastu.
2009. aasta juulis sõlmis ta nelja-aastase lepingu Inglismaa kõrgliiga klubiga Burnley. Burnley meeskonnas sai ta mänguaega ainult Inglismaa karikavõistlustel ja liigakarikavõistlustel. Hooaja 2009–10 lõpus mängis ta laenul Inglismaa esiliiga klubis Plymouth Argyle. Hooajal 2010–11 oli ta laenul Inglismaa tugevuselt neljanda liiga klubis Bradford City ja tugevuselt kolmanda liiga klubis Bury.
Aastatel 2011–2013 mängis ta Major League Socceri klubis Toronto FC. 2014. aastal mängis ta New York Red Bullsis. Tema klubikarjääri viimaseks klubiks jäi 2015. aastal Inglismaa tugevuselt kolmandasse liigasse kuulunud Oldham Athletic.
Tema vanem vend Adam Eckersley oli samuti jalgpallur.
Louis Gerhard De Geer

Vabahärra Louis Gerhard De Geer (18. juuli 1818 – 24. september 1896) oli Rootsi poliitik ja kirjanik, aastatel 1876–1880 esimene Rootsi peaminister.
Aastatel 1858–1870 ja 1875–1879 oli ta Rootsi kohtuminister.
De Geeri algatusel muudeti Riksdag 1866. aastal ühekojalisest seisuste esindusest kahekojaliseks parlamendiks (Riksdag).
Aastatel 1881–1888 oli De Geer Lundi Ülikooli ja Uppsala Ülikooli kantsler.
Jujuub

Jujuub on hariliku kreektürni (jujuubipuu) ("Ziziphus jujuba") söödav vili.
See on ovaalne luuvili, mis toorelt on roheline, sileda pinnaga ning õunasarnase konsistentsi ja maitsega, küpsenult pruun kuni lillakasmust ning datlisarnaselt kortsus pinnaga.
Vilju kasutatakse toiduks ja rahvameditsiinis. Värskeid või kuivatatud vilju süüakse suupistena või koos kohviga. 
Kultiveeritud esmalt Indias, kasvatatakse ka Koreas, Hiinas, Taiwanil.
Harilik kreektürn

Harilik kreektürn ehk jujuubipuu ("Ziziphus jujuba") on madalakasvuliste puude liik kreektürni perekonnast türnpuuliste sugukonnast.
Levinud Lõuna-Aasias. Lõuna-Euroopas kasvab võõrliigina.
Hariliku kreektürni vili on jujuub.
Engelbrekt Engelbrektsson

Engelbrekt Engelbrektsson (millalgi 1390. aastatel – 4. mai 1436) oli saksa päritolu Rootsi aadlik, 1434–1436 toimunud talurahvamässu ehk Engelbrekti ülestõusu juht.
Taani, Norra ja Rootsi kuninga Eriku haldus- ja maksupoliitika vallandas suvel 1434 kaevurite ja talunike rahutused, mille etteotsa tõusis Dalarnast pärit aadlik ja kaevanduseomanik Engelbrekt. 1435. aastal valiti ta Arboga linnas kogunenud esinduskogu poolt Rootsi vägede ülemjuhatajaks ehk riigi peameheks ("rikshövitsman"). Legendi järgi seostub see sündmus Rootsi seisuste esinduse Riksdagi asutamisega.
Engelbrekt pidi siiski pidevalt konkureerima teiste Rootsi aristokraatidega, kes tahtsid ülestõusu oma huvides ära kasutada. Ta suruti peatselt tagaplaanile ja mõrvati 4. mail 1436 Hjälmareni järve ääres kohaliku aadlimehe Måns Bengtssoni poolt. Pikemas perspektiivis viis Engelbrekti ülestõus 1439. aastal kuningas Eriku kukutamiseni.
Hilisemas Rootsi ajaloos on Engelbrektile omistatud rahvuskangelase staatus ja seostatud tema juhitud ülestõusu rootslaste "rahvusliku ärkamisega", mis tipnes 16. sajandil Gustav I Vasa saavutustega. Ajaloolased on siiski rõhutanud, et Engelbrektil endal taolisi arusaamu ja ambitsioone ei olnud.
Hans Axel von Fersen

Krahv Hans Axel von Fersen (4. september 1755 – 20. juuni 1810) oli Rootsi aadlik, sõjaväelane ja diplomaat, tuntud ka kui Prantsuse kuninganna Marie Antoinette'i väidetav armuke. Ta põlvnes Eestiga seotud Fersenite aadlisuguvõsast.
Hans Axel von Fersen sündis Rootsi feldmarssali, riigimarssali ja riiginõuniku Fredrik Axel von Ferseni (1719–1794) ja Hedvig Catharina De la Gardie (1732–1800) pojana.
Astus 1779 Prantsusmaa teenistusse ja osales Ameerika Ühendriikide iseseisvussõjas, kus paistis 1781. aastal silma Yorktowni piiramise ajal. Aastal 1785 ülendati koloneliks.
1771. aastast oli tuttav Prantsusmaa tulevase kuninganna Marie Antoinette'iga, olles väidetavalt hiljem, 1780. aastatel viimase armuke.
1784–1788 viibis Rootsis kuningas Gustav III teenistuses, osales 1788 Vene-Rootsi sõjas. Saadeti Gustav III usaldusmehena sama aasta lõpus uuesti Pariisi. 1791. aastal valmistas ta ette Prantsuse kuningaperekonna põgenemise Pariisist Montmédysse. 21. juunil toimunud põgenemiskatse ebaõnnestus ja kuninglik perekond tabati 24 tundi hiljem Varennes'is.
Hiljem osales diplomaatilistel missioonidel Austrias ja Belgias, Rootsisse pöördus tagasi alles 1794. aastal. 1796 Gustav IV troonile tõustes naasis õukonda, nimetati 1799. aastal Uppsala Ülikooli kantsleriks ja ülendati 1801. aastal riigimarssaliks.
1810 hukkus ta Stockholmis puhkenud rahvarahutustes – raevunud inimesed tapsid ta populaarse troonipärija Carl Augusti matuseprotsessiooni ajal, süüdistades teda (ilmselt täiesti alusetult) printsi mõrvamises.
Sugupuu.
Viited:
Axel von Fersen

Axel von Ferseni nime all võidakse silmas pidada kahte ajaloolist isikut:
Biohermeneutika

Biohermeneutika on teadusharu, mis käsitleb elussüsteeme kui tõlgendavaid (interpreteerivaid) süsteeme. See on hermeneutika laiendus bioloogiasse.
Biohermeneutikat vaadeldakse tänapäeval enamasti kui biosemiootika osa. Tuntumad biohermeneutikaga tegelevad teadlased on Anton Markoš, Sergei Tšebanov, jt. Ka Jakob von Uexkülli peetakse biohermeneutikuks (Chang 2004; Clément jt. 1997).
Hiiu raudteepeatus

Hiiu raudteepeatus on raudteepeatus Tallinnas Nõmme linnaosas Hiiu asumis. Asub laiarööpmelise Tallinna–Keila raudtee ääres, 9 km kaugusel Balti jaamast. Peatus jääb Nõmme ja Kivimäe raudteepeatuse vahele.
Raudteepeatuses kesklinna sõidusuunalt väljuvad reisijad satuvad Raudtee tänavale, Keila sõidusuunalt väljuvad reisijad satuvad Pärnu maanteele.
Ümberistumisvõimalus on Pärnu maanteel (bussipeatus Hiiu jaam) bussidele number 10 (Väike-Õismäe – Vana-Pääsküla), 27 (Harkujärve – Laagri alevik) ja 33 (Männiku–Kopli). Liini 33 bussid peatuvad ka Raudtee ja Hiiu tänaval jaamahoone juures.
Kaheteelise raudtee ääres on kaks 146 meetri pikkust perrooni. Peatuses peatuvad Elroni Tallinnast Keilasse, Paldiskisse, Riisiperre ja Kloogaranda sõitvad elektrirongid. Piletihinnalt kuulub peatus I tsooni, mille piires liiklemine on tallinlasele tasuta.
Ajalugu.
Hiiu raudteepeatus avati liikluseks 1926. aastal. Algul kasutati nime Nõmme-Väike, mis segaduste vältimiseks (samanimeline rongipeatus asus kitsarööpmelisel raudteel) nimetati peagi ümber Hiiuks. 
Kuni 2007. aastani oli Hiiu jaam ühenduses Hiiu – Harku karjääri raudteega, mille küljest kulges kuni 1990. aastani raudteeharu ka Kopli kaubajaama.
Jaamahoone.
Tallinna–Pääsküla rongiliin elektrifitseeriti 1924, koos sellega rajati täiendavad peatuskohad. Hiiu peatus avati aastal 1926. Esialgne "jaamahoone" oli vana kaubavagun. 1929. aastal valmis põlevkivituhktellistest ja kelpkatusega jaamahoone (tänapäevane aadress Raudtee tänav 57a), kuhu 1932. aastal kolis ka postiagentuur. Piletimüük lõpetati jaamas 1998. aasta kevadel. 1997. aastal tunnistati hoone arhitektuurimälestiseks.
Tänapäeval on Hiiu jaamahoone omavalitsuse, Tallinna linna omandis ja oli renditud toidukauplusele. 
Toidupood töötas kunagises ooteruumis kuni uue aastatuhande alguseni, nüüd on seal leidnud rakendust arvutiremondi töökoda.
Muud raudteega seotud ehitised ja rajatised.
Hiiu raudteepeatuse juures Hiiu tänaval asub raudteeülesõidukoht. Peatusest põhja poole jäävad mitmesugused ajaloolised raudteeinfrastruktuuri rajatised, sealhulgas Peeter Suure merekindluse vedurite ringdepoo, raudteejaamade Nõmme-Kindluse ja Nõmme-Väike hooned.
Sergei Tšebanov

Sergei Tšebanov (Сергей Викторович Чебанов, ka Sergey Chebanov; sündinud 20. märtsil 1953 Leningradis) on vene bioloog ja semiootik.
Ta on lõpetanud Leningradi Ülikooli bioloogina. Töötanud Balti Tehnikaülikooli professorina Peterburis. Alates 2012. aastast töötab ta professorina Peterburi Ülikoolis. Ta tegeleb klassifitseerimise teooria, biohermeneutika ja biosemiootikaga.
Haldussüsteem

Haldussüsteem on mitmetahuline juhtimissüsteem ühiskonnas toimivate protsesside suunamiseks elanikkonna ühishuvide realiseerimisel ning mille kõige üldisemaks ülesandeks on ühiskonna sujuv ja stabiilne funktsioneerimine.
Kohalik omavalitsus esindab haldussüsteemi madalaimat valitsustasandit. 
Haldussüsteemi komponendid jagunevad kolme rühma:
Alexander von Uexküll

Parun Alexander Rudolf Karl von Uexküll (6. juuni 1829 Peterburi kubermang – 9. detsember 1891 Tallinn) oli baltisaksa poliitik ja Tallinna linnapea, 1878–1883. 
Alexander von Uexküll sündis 1829. aastal Peterburi kubermangus, Oranienbaumi maakonna kreisimarssali, Eestimaa Keblaste ja Peterburi kubermangu Jamburgi maakonna Gadebusch (Gotobuži) ja Seltzõ (Seltsõ) mõisniku, Jakob Johann Karl von Uexkülli (1795–1853) ja Karoline (sünd. v. Rosen) (1799–1878) peres.
Ta õppis aastatel 1845–1846 Tallinna Toomkoolis ja oli 1847–1849 Tartu Ülikooli õigusteaduskonna kameraalteaduste ja 1849–1851 loodusteaduste üliõpilane. Osales 1853. aastal teaduslikul ekspeditsioonil koos Constantin von Grewingkiga Uuralisse.
Läänemaa Keblaste, Mõtsu mõisnik (1859–1889) ja 1870. aastast Haimre mõisnik. Aastatel 1862–1864 haagikohtunik, 1866–1872, 1878 ja 1886–1891 Läänemaa kreisisaadik. Aastatel 1866–1872 ja 1878–1884 Eestimaa Rüütli- ja Toomkooli kuraator, 1882. aastast Tallinna kubermangugümnaasiumi aukuraator. 
Alexander von Uexküll oli 1878–1883 Tallinna linnapea ja aastatel 1890–1891 Eestimaa maanõunik. 
Ta on maetud Vana-Vigala mõisa parki.
Pere.
Tema poeg oli teoreetilise bioloogia suurkuju Jakob von Uexküll (1864–1944).
Euroopa Nõukogu Parlamentaarne Assamblee

Euroopa Nõukogu Parlamentaarne Assamblee (ENPA, inglise keeles Parliamentary Assembly of the Council of Europe) on üks Euroopa Nõukogu kahest peamisest organist, mis koosneb 47 riigi parlamendidelegatsioonidest.
Koosseis.
Parlamentaarses Assamblees on 318 liiget ja nende 318 asendajat valivad või nimetavad liikmesriikide parlamendid oma liikmete seast. Sõltuvalt riigi rahvaarvust esindab iga riiki kaks kuni kaheksateist liiget. Parlamentaarse Assamblee delegatsioonis peavad olema esindatud kõik riigi tähtsamad parteid või parlamendifraktsioonid.
Assamblees on moodustatud viis poliitilist rühma: sotsialistide rühm, Euroopa rahvaparteide rühm, liberaalide, demokraatide ja reformistide rühm, Euroopa demokraatide rühm ning Euroopa ühinenud vasakpoolsete rühm. Mõned assamblee liikmed ei ole poliitiliste rühmitustega ühinenud.
Assamblee koguneb nädalapikkusele plenaaristungile neli korda aastas Strasbourgis Euroopa palee istungitekojas. Need istungid on üldsusele avatud. Samuti korraldab assamblee kevadise istungi ühes oma liikmesriigis.
Assamblee valib oma liikmete hulgast omale presidendi üldjuhul kolmeks aastaks. Euroopa Nõukogu Parlamentaarse Assamblee president ja asepresidendid ning viie poliitilise rühmituse juhid moodustavad assamblee büroo.
Assamblee valib ka Euroopa Nõukogu peasekretäri, Euroopa Inimõiguste Kohtu kohtunikud ja Euroopa Nõukogu inimõiguste erivoliniku.
Assamblee tööd valmistavad ette spetsialistide komiteed, kes on pädevad järgmistes valdkondades: poliitikaküsimused, õigusküsimused ja inimõigused, sotsiaal-, tervishoiu- ja perekonnaküsimused, kultuur, teadus ja haridus, keskkond ja põllumajandus, kohalikud ja regionaalsed küsimused, majandusküsimused ja -areng, ränne, pagulased ja elanikkond, naiste ja meeste võrdõiguslikkus, sisekorraeeskiri ja puutumatused ning liikmesriikide kohustuste täitmise järelevalve.
Liikmesriigid ja nende esindatus: Albaania (4), Andorra (2), Armeenia (4), Aserbaidžaan (6), Austria (6), Belgia (7), Bosnia ja Hertsegoviina (5), Bulgaaria (6), Eesti (3), Põhja-Makedoonia (3), Gruusia (5), Hispaania (12), Holland (7), Horvaatia (5), Iirimaa (4), Island (3), Itaalia (18), Kreeka (7), Küpros (3), Leedu (4), Liechtenstein (2), Luksemburg (3), Läti (3), Malta (3), Moldova (5), Monaco (2), Montenegro (3), Norra (5), Poola (12), Portugal (7), Prantsusmaa (18), Rootsi (6), Rumeenia (10), Saksamaa (18), San Marino (2), Serbia (7), Slovakkia (5), Sloveenia (3), Soome (5), Šveits (6), Taani (5), Tšehhi Vabariik (7), Türgi (12), Ukraina (12), Ungari (7), Venemaa (18), Ühendkuningriik (18).
Venemaa esindajate hääleõigus assamblees ja osalus assamblee juhtorganites peatati 10. aprillil 2014 pärast Ukrainale kuuluva Krimmi õigusvastast okupeerimist ja annekteerimist Venemaa poolt. Vastava resolutsiooni poolt hääletas 145 liiget, vastu oli 21 ja erapooletuid 22.
Vaatlejad.
Iisraeli, Kanada ja Mehhiko parlamendiliikmetel on Parlamentaarse Assamblee juures vaatleja staatus.
Erikülalised.
Valgevene erikülalise staatus Parlamentaarse Assamblee juures peatati 13. jaanuaril 1997.
Euroopa Nõukogu Ministrite Komitee

Euroopa Nõukogu Ministrite Komitee on Euroopa Nõukogu otsuseid langetav organ, mis koosneb kõigi liikmesriikide välisministritest või nende riikide alalistest diplomaatilistest esindajatest Strasbourgis. 
Otsused ja tegevus.
Ministrite Komitee teeb otsuseid Euroopa Nõukogu tegevuse kohta. Ta määrab, milliseid samme astuda Parlamentaarse Assamblee ning Kohalike- ja Regionaalsete Omavalitsuste Kongressi soovituste, samuti mitmesuguste valitsustevahelise komiteede ja eri valdkondade ministrite konverentside ettepanekute alusel. Ministrite Komitee kiidab heaks Euroopa Nõukogu tegevuskava ja eelarve.
Liikmesriikide välisministrid kohtuvad kord aastas, et arutada Euroopas aktuaalseid poliitilisi küsimusi ning anda vajalik poliitiline tõuge organisatsiooni tegevusele. Ministrite alalised esindajad (suursaadikud) kohtuvad kord nädalas ning nende nõupidamisi täiendavad raportööride ja töörühmade koosolekud, kus arutatakse põhjalikult läbi konkreetsed küsimused enne, kui neis võetakse vastu otsus.
Iga minister juhib komiteed kuus kuud. Komitee esimees vahetub iga aasta mais ja novembris.
Seitsmes väike vennake

"Seitsmes väike vennake" (ungari keeles "A hetedik testvér", inglise keeles "The Seventh Brother", saksa keeles "Bobo und die Hasenbande") on Ungari, Saksa ja USA stuudiote koostöös 1991. aastal valminud joonisfilm.
Film räägib koera ja jäneste sõprusest.
Filmi näidati Eestis 16. oktoobril 2008 6. Tartu ungari filmipäevade "Ungari kino" raames.
Eesti taimestik

Eesti taimestik ehk Eesti floora on Eestis kasvavate taimeliikide kogum. 
Eristatakse pärismaist taimestikku ja introdutseeritud taimestikku.
Eestis kasvab pärismaisena ligikaudu 1440 liiki soontaimi ja 583 liiki sammaltaimi. 
Introdutseeritud floora liikide arv pole teada, kuid see ületab pärismaist floorat hulk kordi. Introdutseeritud on peamiselt soontaimi.
Kirjandus.
Seni kõige põhjalikum ülevaade Eesti taimestikust (soontaimede osas) on aastail 1953–1984 ilmunud 11-köiteline "Eesti NSV floora". Uuem ülevaade on esitatud Toomas Kuke 1999. a. ilmunud raamatus.
Animalism

Animalism on loomadele karakteerse käitumisviisi kasutamine, loomadele omase jäljendamine.
Animalistika

Animalistika on loomade kujutamine kunstiteostes. 
Animalistikat võib õigusega nimetada maailma vanimaks kunstižanriks. Loomi on kujutatud juba koopamaalidel ning kaljujoonistel, meieni on säilinud kiviaegsed luunikerdused ning merevaigust amuletid, mis kõik kujutavad loomi. Loomade kujutusviisis peegeldub eri ajastute maailmapilt, loodus- ja humanitaarteaduste ning kunsti areng. Animalistika teemadeks on ka erinevad loomadega seotud elualad: karja- ja põllupidamine, tõuaretus, jaht, sport jne. See maaližanr haarab kõige erinevamaid materjale, tehnikaid ning formaate. 
Läbi aegade on animalistikat viljelenud suur hulk kunstnikke. Eesti tuntumad animalistid on Paul Burman (1888–1934), Jaan Koort (1883–1935), jt.
Animalist

Animalist on kunstnik, kes kujutab oma teostel loomi. 
Animalistide kunsti nimetatakse animalistikaks.
Tuntumate animalistide seas on näiteks Hollandi-Belgia maalikunstnik Henriëtte Ronner-Knip (1821–1909), kelle teoste seas domineerivad kasside grupiportreed.
Uexküll

Uexküll (ka Üxküll) on Vestfaalist pärinev baltisaksa põlisaadlisuguvõsa.
Uexküllide nime ja suguvõsa lähet seostatakse Üksküla (Ikšķile) nimega, kus piiskop Albert rajas Üksküla piiskopkonna ja läänistas piirkonnas alad suguvõsa esivanemale, Johan de Bardewisile. Baltisakslasest ajaloolane Michael von Taube esitas genealoogiauuringute tulemusel väite, et Jersika vürstiriigilt 1224. aastal suure osa maid lääniks saanud Konrad von Meyendorff ("Conradus de Meyendorpe") abiellus Vissevalde tütrega ning K. von Meyendorffi surma järel abiellunud Vissevalde tütar rüütel Johan de Bardewisiga (u 1260 – u 1312), kes oli Uexküllide suguvõsa esiisa.
Mõisavaldused.
 Vana-Liivimaal: Vigala, Mõniste, Paadrema, Päärdu, Velise, Kolga, Antsla mõis, Päri, Pirgu, Loodna mõis, Angerja, Russalu, Mõraste, Haimre, Lümandu, Kiltsi mõis ja teised mõisad ning vasall-linnused: Vigalas, Virtsu, Velisel, Vana-Antslas, Kastil jm. 
Suguvõsa esindajad.
Üxküllide suguvõsas oli ligi 10 suguvõsaliini (Vigala I ja II, Paadrema I ja II, Päärdu, Mõniste, Kasti, Kerguta, Velise, Lümandu jt) ja aja jooksul põhiliinist eraldunud suguvõsaharud:
Uexküll-Güldenband

Uexküll-Güldenband (ka Üxküll-Gyllenband, Yxkull-Gyllenband, Uexkull-Gyllenband, Uxkull-Gyllenband, Uexküll-Gyldenband) on baltisaksa vabahärrasuguvõsa. 
Suguvõsaliin eraldus Uexküllide suguvõsa haruna kui 23. augustil 1648, kui Rootsi kuninganna Kristiina aadeldas Härgla mõisniku, sõjanõuniku, Eestimaa ja Ingeri kindralkomissari Otto von Uexkülli (maetud 1653) ja tema venna Johanni pojad oobersti ja Eestimaa maanõuniku Reinhold Johann von Uexkülli (maetud 1672) ja Conrad von Uexkülli (maetud 1663) Paadrema vabahärradeks ning immatrikuleeriti 1652 Rootsi rüütelkonda vabahärrasuguvõsana Nr.30. Samas võeti kaksiknimi Yxkull-Gyllenband, hilisemalt saksapäraselt von Üxküll-Güldenband. 
9. oktoobril 1790 sai Württembergi hertsogiriigi salanõunik, ülemõuemarssal ja Mömpelgardi krahvkonna kuberner Carl Gustav Friedrich von Üxküll-Güldenband (1716–1801) krahvidiplomi.
Mstislav Rostropovitš

Mstislav Rostropovitš (vene keeles Мстислав Леопольдович Ростропович, 27. märts 1927 Bakuu – 27. aprill 2007 Moskva) oli vene helilooja, tšellist ja Nõukogude-aegne vabadusvõitleja. 
Rostropovitš oli üks armastatumaid Venemaa kultuuritegelasi, kes pälvis nii kodumaal kui ka mujal tunnustustust Nõukogude ajal kodanikuõiguste eest võitlemisega. Näiteks kaitses ta häälekalt Andrei Sahharovi ja Aleksandr Solženitsõnit. Kui ta 1978. aastal välismaal oli, võtsid võimud temalt "ebapatriootliku tegevuse" eest kodakondsuse. Selle sai ta tagasi 1990. Viimastel eluaastatel elas Rostropovitš koos ooperilauljast abikaasa Galina Višnevskajaga vaheldumisi Venemaal, USA-s ja Prantsusmaal.
Elulugu.
16-aastaselt astus ta Moskva konservatooriumi, kus õppis kompositsiooni kuulsate heliloojate Sergei Prokofjevi ja Dmitri Šostakovitši juures. 1945 sai tuntuks tšellistina, võites kuldmedali üleliidulisel muusikute konkursil.
Tema esituses kõlas kogu tšellomuusika repertuaar ja mitmed heliteosed kirjutati ka spetsiaalselt talle. Ta esitas esmaettekandes 117 heliteost tšellole ja tema dirigeerimisel kanti ette 70 orkestriteose esmaesitust.
Kammermuusikuna on ta esinenud koos kuulsate pianistide Svjatoslav Richteri ja Emil Gilelsi ning viiuldaja Leonid Koganiga, pianistina on ta musitseerinud koos oma naise sopran Galina Višnevskajaga.
Alates 1969. aastast toetas ta põlu alla sattunud kirjanikku Solženitsõnit, lubades tal elada oma Moskva-lähedases suvilas ja kirjutades tema kaitseks avaliku kirja Leonid Brežnevile. Viimasele järgnes kontsertide ja ringreiside ärakeelamine ning salvestuste katkestamine. 
Pärast NSV Liidust lahkumist 1974. aastal sai temast üks juhtivaid Lääne dirigente. 17 hooaja jooksul juhatas ta Washingtoni, Bostoni ja Londoni riiklikku sümfooniaorkestrit ning Berliini ja Londoni filharmoonia sümfooniaorkestrit.
Ta on maetud Moskva Novodevitšje kalmistule, kuhu on maetud ka Venemaa president Boriss Jeltsin, kellega kõrvuti astus ta vastu 1991. aasta putšile.
Autasud ja -nimetused.
Rostropovitšit oli tunnustatud 29 riigi autasudega. Ta oli 50 ülikooli audoktor, 40 organisatsiooni auliige, 28 linna aukodanik. Ta oli viiekordne Grammy auhinna laureaat (1970, 1977, 1980, 1983, 2003).
Eesti Maaülikooli audoktorite loend

Eesti Maaülikooli audoktorite loend
Järgnevalt on loetletud Eesti Maaülikooli audoktorid tiitli saamise aasta järgi.
Armin Karu

Armin Karu (sündinud 31. juulil 1965) on eesti ettevõtja.
Karu kuulus Olympic Entertainment Groupi suuromanikuna Eesti rikkaimate eraisikutest aktsionäride hulka. Talle kuulub ka hulk kinnisvara- ja muid ettevõtteid. Ajaleht Äripäev hindas 2015. aastal tema vara väärtuseks 152 miljonit eurot ja pidas teda sellega Eestis rikkuselt 6. inimeseks. 2025. aastal oli tema varade väärtus Äripäeva hinnangul 169,9
miljonit eurot ning ta paigutus sellega edetabelis 29. kohale.
Haridus.
Ta lõpetas 1985. aastal Tallinna 1. Õhtukeskkooli. 2005. aastal lõpetas ta Haaga Instituudi kutsekõrgkooli (MBA) Soomes.
Ametikäik.
Ta oli pärast keskkooli lõppu lühikest aega Draamateatris lavatööline. 1987–1988 töötas ta kooperatiiv Graafis. 1988–1993 oli ta tootmiskooperatiivi E.G.O. aseesimees. 1993–2008 oli ta aktsiaseltsi Olympic Casino Groupi juhatuse esimees. Alates 1995 on ta aktsiaseltsi Kungla Investeeringud juhatuse esimees. 1999–2008 oli ta AS Olympic Entertainment Group juhatuse esimees, alates 2008 samas nõukogu esimees. 2003 asutas ta oma investeeringute juhtimiseks OÜ HansaAssetsi, kus ta on nii juhataja kui ka ainuomanik ja millele kuulub enam kui pool Olympicu aktsiatest.
Alates 23. oktoobrist 2006 on Baltimaade suurim kasiinokontsern Olympic Entertainment Group noteeritud Balti börsil. Ettevõtte esimene börsipäev on seni Eesti kõigi aegade edukaim: aktsia kallines viiendiku võrra: 73-krooniselt märkimishinnalt 87,63 kroonini. Sellega tõusis Karu Eesti rikkaimaks aktsionäriks. Ka kogu aktsiaemissioon oli Eesti edukaim: aktsia märgiti 7 korda üle.
Ajaleht Äripäev valis Karu 2006. aasta tegijaks.
1. märtsil 2007 omandas Karu 250,2 miljoni krooni eest 11 kasiinot haldava kasiinoketi Kristiine Kasiinod.
TV3 saatesarjas "Mantlipärija" otsis Karu endale töötajat, kelle aastapalk oleks miljon krooni.
Poliitiline ja ühiskondlik tegevus.
Armin Karu on alates 2019. aastast toetanud Reformierakonda, annetades erakonnale viie aasta jooksul kokku 150 000 eurot. 2025. aastal tegi ta oma esimese annetuse Isamaale summas 10 000 eurot.
Alates 1997 on Karu Eesti Hasartmängude Korraldajate Liidu juhatuse liige. Alates 2002 on ta Tabasalu Looduspargi juhatuse liige ja alates 2003 Suurte Tegude Fondi juhatuse liige.
Isiklikku.
Karu oskab eesti, inglise, soome ja vene keelt.
Tema hobid on merendus, metsajooks, mootorsaanisõit ja tennis.
Armin Karul on kolm last: Ines, Erik ja Kati.
Tema isa oli TTÜ õppejõud Jaan Karu, ema oli filmimonteerija Tiiu Karu.
Vjatšeslav Maksarov

Viacheslav Maksarov (Максаров Вячеслав Викторович; sündinud 26. septembril 1954) on tehnikateadlane. 
Ta on sündinud Leninsk-Kuznetski linnas sakslaste asunduses. Ta lõpetas 1976.a. Leningradi Polütehnilise Instituudi. Alates aastast 2000 töötab ta Loode-Venemaa Riikliku tehnikaülikooli masinaehitustehnoloogia kateedri juhatajana.
Ta on olnud Eesti Maaülikooli külalisprofessor aastast 2006. Aastal 2008 valiti ta Maaülikooli audoktoriks.
Fylkesvei 888

Fylkesvei 888 (2009. aastani "Riksvei 888") on maantee Norras Finnmargi maakonnas.
Maantee algab Ifjordist ja lõpeb Mehamnis.
Maantee pikkus on 101,8 km. Enamik maanteed on väga hea kvaliteediga ja paljudes kohtades on lubatud piirkiirus 90 km/h (Norra linnavälistel teedel tavaline 80 km/h). 
Selleks et takistada põhjapõtrade sattumist maanteele, on paljudel teelõikudel kilomeetritepikkused tõkked (üldiselt selliseid tõkkeid Põhja-Norra maanteedel pole ja põhjapõdrad saavad vabalt teedel liikuda).
Jaak Vaabel

Jaak Vaabel (18. aprill 1885 Karksi vald – 6. november 1936 Tartu) oli Eesti kohtunik ja notar.
Ta oli alates 1919. aastast Jõhvi, hiljem Narva rahukohtunik, alates 1929. aastast Narva notar.
Jaak Varik

Jaak Varik (19. august 1882 Tarvastu kihelkond, Viljandimaa – 9. juuli 1941 Jõhvi) oli eesti vaimulik. 
Ta oli Jõhvi Mihkli koguduse õpetaja aastail 1922–1941 ja Narva-Alutaguse praost 1923–1941.
Alates 1931. aastast oli ta ka ajalehe Eesti Kirik peatoimetaja. 1939. aastal oli ta Eesti Evangeeliumi Luteriusu Kiriku hooldaja. 
Suvel 1941 varjas ta end Jõhvi lähedal asuvas talus, sest teda süüdistati salakuulamises sakslaste kasuks. Ta perekond (abikaasa ja tütar) arreteeriti. Varik andis end vabatahtlikult üles ja ta hukati 1941. aastal suvel nõukogude hävituspataljonlaste poolt.
Jaak Varik koos poeg Jaak Varik nooremaga maeti Rakvere linnakalmistu Kolmainu kalmistuosale 22. augustil 1941. Jaak Varikule (seenior) on paigaldatud mälestustähis ja -pink Jõhvi kirikusse. 
Isiklikku.
Jaak Varik oli abielus Gertrud Veronika Raamiga. Nende poeg Jaan Varik oli samuti kirikuõpetaja.
Teine poeg Jaak Varik (1916–1941) hukati 1941. aastal suvel Nõukogude repressiivorganite poolt. Jaak Varik noorem oli rühmaülem 1. suurtükiväegrupis Narvas ja hiljem Punaarmee 627. kergesuurtükiväepolgus. Ta korraldas Nõukogude–Saksa sõja alguspäevil metsavendade grupi rünnaku Kiviõli raudteejaamale, langes 7. juulil 1941 Kiviõli piirkonnas haavatuna punaste kätte ning tapeti. 
Tütar Gertrud (6. oktoober 1914 Tartu – 29. aprill 1982) oli Jaan Kiivit seeniori abikaasa. Teise tütre Irene abikaasa Ferdinand Veike oli Eesti Riikliku Nukuteatri rajaja ja peanäitejuht. Kolmas tütar Veronika (Holz) põgenes sõja ajal kodumaalt ja suri Austraalias.
Jaan Varik

Jaan Varik (3. oktoober 1912 Tartu – 11. aprill 1998) oli eesti vaimulik.
Ta lõpetas 1930. aastal gümnaasiumi Jõhvis ja 1934. aastal Tartu Ülikooli usuteaduskonna. Ta oli Uku Masingu ja Jaan Kiiviti õpingukaaslane.
Varik ordineeriti 31. mail 1936. Ta oli aastatel 1936–1989 Rakvere Kolmainu koguduse ja aastatel 1945–1946 ka Kunda koguduse õpetaja ning aastatel 1951–1974 Viru praost. Ta oli aastatel 1966–1974 konsistooriumi assessor.
Isiklikku.
Tema isa oli kirikuõpetaja Jaak Varik. Tema õde Gertrud (ka Tuudi, 1914–1982) oli Jaan Kiiviti abikaasa.
Albert Valdman

Albert Valdman (sündinud 1931 Pariisis) on ameerika lingvist.
Ta on lõpetanud Pennsylvania Ülikooli romaani keelte alal ning Cornelli Ülikooli prantsuse keeleteaduse alal. 1960. aastast on tal doktorikraad.
Alates 1960. aastast töötab ta Indiana Ülikoolis. 
Ta on uurinud prantsuse keelel põhinevaid kreoolkeeli.
Enn Veldi

Enn Veldi (sündinud 20. oktoobril 1955) on eesti keeleteadlane, leksikograaf.
Ta on lõpetanud 1978. aastal Tartu Riikliku Ülikooli ning täiendanud end USAs Indiana Ülikoolis (Albert Valdmani juures). Filoloogiateaduste kandidaat (1988, TRÜ; võrdustatud doktorikraadiga). Kandidaadiväitekirja teema oli "Inglise-eesti paralleelid onomatopöas".
1978. aastast töötab ta Tartu Ülikooli õppejõuna (1991. aastast dotsendina), 2015. aastast on seal maailma keelte ja kultuuride kolledži inglise keele ja angloameerika keeleteaduse dotsent.
Ta on mitme sõnaraamatu ("Eesti-inglise keeleteaduse sõnastik" 2003 ja 2012; "Inglise-eesti eksitussõnastik" 2005, "Inglise-eesti ja eesti-inglise turismisõnastik" 2006, "Soome-eesti ja eesti-soome turismisõnastik" 2010, "Vene-eesti turismi- ja puhkesõnastik" 2005) kaasautor.
Nikolai von Bünting

Nikolai von Bünting (vene keeles "Николай Георгиевич фон Бюнтинг"; 15. juuli 1861 Peterburi – 2. märts 1917 Tver) oli Venemaa keisririigi riigitegelane. 
Ta oli keiser Nikolai II aegne tseremooniameister (1896), Kurski asekuberner 26. septembrist 1897 kuni 15. veebruarini 1903, kammerjunkur (1898), tõeline salanõunik (1902), Arhangelski kuberner 10. maist 1904 kuni 8. novembrini 1905, Eestimaa kuberner 8. novembrist 1905 kuni 21. jaanuarini 1906 ning viimane Venemaa Keisririigi Tveri kubermangu tsiviilkuberner 15. aprillist 1906 kuni mõrvamiseni veebruarirevolutsiooni esimestel päevadel Tveris 1917. aastal. 
Talle kuulus Petserimaal Irboska juures asunud Halahhalnja (Усадьба "Халахальня") mõis. 
Perekond.
Tema vanemad olid Preisimaalt pärit kindralmajor parun Georg Wilhelm von Bünting (vene "Георг-Вильгельм Карлович фон Бюнтинг"; 1826–1877) ja Kuramaa päritolu paruness Marie (von Medem (1836–1907).
Tema õde Marie von Bünting (1871–1913) oli abielus Muhumaa Võlla mõisnik Konstantin von Buxhoevedeniga (1863–1930).
Nikolai von Bünting abiellus 2. aprillil 1897 vabapreili Sophie von Medemiga (1876–1948), kes oli tõelise salanõuniku parun Michael von Medemi tütar. Abielust sündisid:
Ilmar Müürsepp

Ilmar Müürsepp (9. august 1931 Vilussaare, Tammistu vald – 19. oktoober 2025) oli eesti loomaarstiteadlane.
Pärast Hugo Treffneri Gümnaasiumi lõpetamist õppis ta veterinaariat Tartu Riiklikus Ülikoolis ja hiljem Eesti Põllumajanduse Akadeemias, mille lõpetas 1955. aastal.
Oma tööelu alustas Müürsepp praktiseeriva veterinaarina, kuid peagi siirdus teadustööle Eesti Loomakasvatuse ja Veterinaaria Teaduslikus Uurimise Instituudis (ELVI). Seal juhtis ta sigimispatoloogia laborit (1969–1979) ning hiljem sigimisbioloogia osakonda (1979–1994). Aastatel 1994–1997 oli ta Eesti Põllumajandusülikooli professor ja osakonnajuhataja, hiljem emeriitprofessor.
Ilmar Müürsepp kaitses veterinaariakandidaadi kraadi 1965. ja doktori kraadi 1974. aastal. Tema teadustöö keskendus veiste sigimise füsioloogiale, patoloogiale ja ravile, samuti kunstlikule seemendusele ja embrüosiirdamisele. Tema juhendamisel käivitati Eestis embrüosiirdamisuuringud ning töötati välja farmides rakendatav tehnoloogia, mis tõi uurimisrühmale 1993. aastal Eesti teaduspreemia.
Müürsepp avaldas üle 160 teadusartikli ja oli 8 raamatu autor või kaasautor. Tema juhendamisel kaitsti 7 kraaditööd.
Pjotr Bašilov

Pjotr Petrovitš Bašilov (vene keeles Пётр Петрович Башилов; 16. märts 1857 Tsarskoje Selo – 12. september 1919 Irkutsk) oli Venemaa keisririigi riigitegelane. 
Ta oli keiser Nikolai II aegne tõeline riiginõunik, Eestimaa tsiviilkuberner 21. jaanuarist 1906 kuni 11. juulini 1907, Novgorodi tsiviilkuberner 13. juulist 1907 kuni 28. veebruarini 1911 ja viimane Venemaa Keisririigi Ufaa kubermangu tsiviilkuberner 28. veebruarist 1911 kuni 1917.
Perekond.
Ta oli abielus Jekaterina Pavlovnaga.
Kalev Saar

Kalev Saar (sündinud 27. mail 1969) on eesti muusik, ansambli Lehmakommionud laulja ning trummar.
Ansamblite- ja püromuusikafestivali "Tuleristsete" korraldaja.
Aastatel 2009–2012 töötas ta Viira kooli direktorina.
Izmail Korostovets

Izmail Vladimirovitš Korostovets (vene keeles "Измаил Владимирович Коростовец") (1. juuli (vkj) / 13. juuli 1863 – 19. märts 1933 Poznań) oli Venemaa sõjaväelane (kindralleitnant) ja riigitegelane. Aastatel 1907−1915 oli ta Eestimaa kuberner.
Elulugu.
Ta lõpetas 1884 paažikorpuse Peterburis ja asus 1885 ohvitserina teenima Preobraženski polku. 1904. aastast polkovnik (hiljem kindralmajor), Kuramaa kubermangu asekuberner 20. septembrist 1903 kuni 27. juulini 1907, Eestimaa tsiviilkuberner 11. juulist 1907 kuni 1915 ja senaator.
Esimese maailmasõja puhkemise järel hakati Venemaa keisririigis saksapäraseid kohanimesid asendama venepärastega, näiteks Peterburi nimetati ümber Petrogradiks. 7. oktoobril 1914 otsustas Tallinna linnavolikogu kuberner Korostovetsi pealekäimisel muuta linna senine ametlik vene nimi Revel vanade leetopisside järgi Kolõvaniks.
Tema abikaasa Maria Karlovna oli pärit Bockide suguvõsast. 
Pärast 1917. aasta revolutsioone asus ta ümber Poolasse.
Sokrat Dirin

Sokrat Nikolajevitš Dirin (vene keeles Сократ Николаевич Дирин; 24. juuni 1849 Demjansk – 1924 Staraja Russa) oli Venemaa keisririigi riigitegelane. 
Ta oli tõeline riiginõunik, Eestimaa asekuberner 8. juunist 1892 kuni aprill 1903, Novgorodi asekuberner 12. aprillist 1903 kuni 1914 ja salanõunik.
Talle kuulus Novgorodi kubermangus Demjanski vallas asunud Zaselje (Усадьба "Заселье") mõis.
Jukums Vācietis

Jukums Vācietis (vene keeles Иоаким Иоакимович Вацетис; 23. november 1873 Jaunlutriņi, Kuramaa – 28. juuli 1938 Moskva) oli Venemaa ja NSV Liidu sõjaväelane (2. järgu armeekomandör), rahvuselt lätlane. 
Jukums Vācietis kutsuti 1891 Venemaa sõjaväkke, 1897 lõpetas Vilno sõjakooli ja 1909 Nikolai Kindralstaabi Akadeemia.
Ta võitles Esimeses maailmasõjas, oli 1915. aastast polkovnik, 1916. aasta oktoobris määrati ta 6. Zemgale läti kütipolgu komandöriks.
Oktoobrirevolutsiooni ajal läks Vācietis koos oma lätlastest koosneva polguga nõukogude võimu toetajate poolele ja vastavalt 12. armees moodustatud sõjarevolutsioonikomitee ülesandele osales Valga linna hõivamisel, mis oli Ajutise Valitsuse vägede valduses. Samuti osales ta Ajutise Valitsuse vägede Mogiljovis asunud Kõrgema Ülemjuhatuse peakorteri hõivamises ja likvideerimises, sest see ei allunud Nõukogude Venemaa Rahvakomissaride Nõukogu korraldustele.
1917. aasta detsembris sai Vācietis Kõrgema Ülemjuhatuse Peakorteri juures asuva Revolutsioonilise Välistaabi operatiivosakonna ülemaks, 1918 astus Punaarmeesse. Aprillist 1918 oli ta Läti kütidiviisi ülem, kelle juhtimisel suruti Moskvas 6.–7. juulil 1918 maha vasakesseeride ülestõus.
18. juulist kuni 28. septembrini 1918 Saksamaa Keisririigi ja Vene SFNV vahel alanud sõjategevuses oli Vācietis Idarinde juhataja, 6. septembrist 1918 8. juulini 1919 Nõukogude Vabariigi Relvajõudude ülemjuhataja (Главнокомандующий вооружёнными силами Республики).
1919. aasta juulis vahistati Vācietis kahtlustatuna osalemises valgekaartlikus vandenõus, oktoobris aga vabastati Ülevenemaalise Kesktäitevkomitee Presiidiumi otsusega, "kuna ei olnud alust kahtlustada endist ülemjuhatajat kontrrevolutsioonilises tegevuses", kuid kõrvaldati sõjaväge juhatamisest. 1919. aasta oktoobrist oli ta Revolutsioonilise Sõjanõukogu käsutuses eriti tähtsate ülesannete täitmiseks. 
1921. aastast oli Vācietis Tööliste ja Talupoegade Punaarmee Sõjaväeakadeemias (alates 1925 M. V. Frunze nimeline Sõjaväeakadeemia) sõjaajaloo õppejõud, professor ja teaduskonna vanemjuhendaja. 1934. aastast oli ta NSV Liidu Kaitse Rahvakomissariaadi käsutuses.
Vācietis vahistati 29. novembril 1937. Süüdistatuna spionaažis ja kontrrevolutsioonilises terroritegevuses mõisteti ta 28. juulil 1938 surma ja lasti samal päeval maha. Rehabiliteeriti 1957.
Vilno sõjakool

Vilno sõjakool (kuni 1910 "Vilno Jalaväe Junkrukool"; vene keeles Виленское военное училище) oli aastatel 1864–1917 tegutsenud Venemaa Keisririigi sõjaväeline õppeasutus, mis andis militaarharidust jalaväe allohvitseridele ja nooremohvitseridele.
Sõjakoolid Vilnos ja Moskvas asutati 29. oktoobril 1864 keiser Aleksander II käsul. Vilno sõjakool hakkas tööle Aleksandri kadetikorpuse varasemates ruumides, vastavalt sõjakooli vajadustele neid laiendati.
Algul oli sõjakoolis 200 junkrukohta, 1874. aastal suurendati õppekohtade arv 300-ni. Õppetöö toimus nooremas ja vanemas astmes.
1901. aastal reorganiseeriti kool kolmeaastase õppeajaga kooliks ning koolilõpetajad said alamporutšiku auastme. Aastail 1904–1905 suurendati sõjakooli õppurite arvu 400-ni, kes olid jagatud 4 roodu. 1906. aastal võimaldati kooli astuda ka podporutšikutel ja praporštšikel, kes olid ülendatud sellele auastmele isikliku vapruse eest sõjategevuses.
Pärast Esimese maailmasõja algust hakkasid koolis toimuma neljakuulised kiirendatud kursused ja kooli isikkoosseis suurendati 500-lt kuni 900 junkruni.
Sõjategevuse käigus evakueeriti sõjakool 1915. aastal Poltavasse, ametlikult lõpetas kool tegevuse 2. jaanuaril 1918.
Aleksandr Jevreinov (1873−1928)

Aleksandr Aleksandrovitš Jevreinov (vene Александр Александрович Евреинов; 7. jaanuar 1873 – 27. mai 1928) oli Venemaa keisririigi riigitegelane. 
Ta oli riiginõunik, hiljem tõeline riiginõunik, Eestimaa kubermangu asekuberner 22. märtsist 1910 kuni 29. novembrini 1914 ja Pensa tsiviilkuberner 29. novembrist 1914 kuni 29. aprillini 1917.
Pärast 1917. aasta Oktoobrirevolutsiooni emigreerus Prantsusmaale.
Seattle (pealik)

Seattle (ka Sealth, Seathle, Seathl või See-ahth, umbes 1786 – 7. juuni 1866) oli "suquamish"i ja "duwamish"i indiaanihõimude juht praeguse Ameerika Ühendriikide Washingtoni osariigi alal. Tema järgi on nimetatud Seattle'i linn.
Umbes 1854. aastal pidas ta oma kuulsaks saanud kõne. Selle algversioon ei ole säilinud, praegu levinud versioon kirjutati 1960. aastail telesaate jaoks. Dr. Henry A. Smithi poolt kirjapandud versioon tänab valgeid nende heatahtlikkuse eest, nõuab, et indiaanlastele oleks tagatud ligipääs nende matmispaikadesse ning mainib kontraste kristluse ja indiaani filosoofia vahel. Üldiselt on viidatud, et tema kõne sisaldas ka tugevat palvet põlislooduse hoidmiseks, kuigi selle kohta puuduvad tõendid.
Aleksei Vassilevski

Aleksei Petrovitš Vassilevski (vene Алексей Петрович Василевский; 1841 – 1893) oli Venemaa jurist, publitsist ja riigitegelane. 
Ta õppis Peterburis õigusteadust, oli kammerjunkur, riiginõunik, Volõõnia kubermangu asekuberner 12. juunist 1874 kuni 19. aprillini 1882, Tšernigivi kubermangu asekuberner 19. aprillist 1882 kuni 19. detsembrini 1885, tõeline riiginõunik ja Eestimaa kubermangu asekuberner 19. detsembrist 1885 kuni 4. aprillini 1891.
Adolf Tillo

Adolf Andrejevitš Tillo (vene keeles Адольф Андреевич Тилло; 11. november 1846 – oktoober 1918 Saratov) oli Venemaa riigitegelane. 
Ta oli kolleegiuminõunik, Eestimaa kubermangu asekuberner 28. märtsist 1885 kuni 19. detsembrini 1885, riiginõunik, Saratovi kubermangu asekuberner 19. detsembrist 1885 kuni 24. novembrini 1888, tõeline riiginõunik, Stavropoli kubermangu asekuberner 24. novembrist 1888 kuni 18. veebruarini 1893.
Andrus Ausmees

Andrus Ausmees (16. oktoober 1960 – 26. detsember 2008 Rootsi) oli eesti füüsik.
Ta lõpetas 1979. aastal Kingissepa keskkooli ja 1984. aastal Tartu ülikooli tahkisefüüsikuna. Seejärel töötas Teaduste Akadeemia füüsika instituudis. Tema esimese teadustöö teemaks oli elektronemissiooni ergastusspektrite uurimine ja elektron-foononrelaksatsiooni arvutimodelleerimine. 1989. aastal võttis ta osa eksperimendiseeriast Lundi Ülikooli sünkrotronkiirguse laboris MAX-lab. 1991. aastal kaitses Ausmees doktoritöö teemal "Röntgenelektronemissioon ja elektron-foonon-vastastikmõju leelishalogeniidkristallides", mis oli esimene füüsikaalane doktoritöö taasiseseisvunud Eestis. 1992. aastast töötas ta Uppsala ülikoolis, kus jätkas eksperimente sünkrontonkiirguse laboris Max-lab.
Ausmees andis oma teadusliku tegevusega märkimisväärse panuse röntgenikiirguse resonantse mitteelastse mittekiirgusliku (Auger-Ramani1) hajumise uuringutesse. Tsiteerimiste indeksi Web of Science3 järgi on Andrus Ausmees 1986–2001 ilmunud kuuekümne teadusartikli kaasautor.
Ta on maetud Kudjape kalmistule.
Einar Tammur

Einar Tammur (1960 Tartu – 4. märts 2004 Tartu) oli eesti ornitoloog ja looduskaitsja.
1978. aastal lõpetas ta Kanepi gümnaasiumi.
Ta õppis Luua metsanduskoolis ja Eesti Põllumajandusakadeemias metsandust. Tegeles kotkaste ja toonekurgede kaitsega.
Ta oli looduskaitseühingu Kotkas asutaja ja juhataja, Alam-Pedja looduskaitseala loomise ettepaneku tegija ja kaitseala juhataja 1994–2004.
ICarly

"iCarly" on Ameerika Ühendriikide telesari kanalil Nickelodeon.
Sari räägib Carly Shayst – tüdrukust, kes teeb koos sõbranna Sam Pucketti ja sõber Freddie Bensoniga veebisõud. Carly elab koos oma vanema venna Spencer Shayga. Spencer on skulptor, kellel on alailma pööraseid ideid, näiteks kahemeetrise kohvitassi ehitamine. 
Sam on Carly parim sõbranna, kellele meeldib inimesi kiusata ning süüa sinki, veiseliha ja ribi. Freddie on poiss, kes on terve oma elu olnud Carlysse armunud. Nad elavad ühes kortermajas ja on naabrid. Nende sõus võib näha kõike, näiteks üritatakse teha maailma pikima sõu maailmarekordit, mistõttu sõu peaks kestma 24 tundi ja 8 minutit. Kui oli täis juba 24 tundi, tuli elektrikatkestus ja ettevõtmine luhtus.
Marie Voore

Marie Voore (kuni 1922. aastani Marie Ilves, 1922–1926 Marie Vormansik; 12. oktoober 1896 Taevere vald, Viljandimaa – juuni 1974) oli eesti keemik ja õpetaja.
Õppis aastatel 1917–1918 Tartu Ülikooli füüsika-matemaatika- ja aastatel 1919–1923 matemaatika-loodusteaduskonnas, lõpetas 1923. aastal keemiamagistrina ("mag chem"). Akadeemiliselt oli ta EÜS Põhjala liige.
1923–1926 Tallinna Kaarli gümnaasiumi loodusloo õpetaja, alates 1926 Kloostri algkooli õpetaja. Kloostri põllumeeste konvendi liige, Rahvuskogu esimese koja ainus naiskandidaat (12. valimisringkonnas).
Isiklikku.
Tema õde oli esimene eesti naisarhitekt Paula Ilves-Delacherie.
Ta abiellus 1922. aastal Jüri Voorega (tollal Georg Vormansik, 1899–1985). 
Tema poeg oli soomepoiss ja Kanada arhitekt Kaljo Voore.
August Vaigo

August Vaigo (kuni 1935. aastani August Vassil, 16. oktoober 1908 Jõgeva mõis, Tartumaa – 21. jaanuar 1988 Bingley, Suurbritannia) oli eesti jurist.
Õppis 1931–1932 ja 1940–1941 Tartu Ülikooli põllumajandus- ja 1932–1936 (lõpetas cum laude) õigusteaduskonnas, mag. jur. 1939 (Eesti põllutööliskonna tööõnnetus- ja haigusvastane kindlustus), D. Soc. Sc. 1964 (Leedsi ülikool; The Organization and Control of Public Enterprise in Scandinavia), EÜS Põhjala vilistlane.
1932–1935 töötas Belgia asekonsulaadis Tartus, 1935–1936 Teedeministeeriumis, alates 1936. aastast Maatööliste ja Väikemaapidajate Koja peasekretär ja Tariifinõukogu liige.
Põgenes 1944 Saksamaale, 1947 siirdus Inglismaale.
Rudolf Rokk

Rudolf Rokk VR II/3 (16. juuli 1892 – 17. veebruar 1930 Tallinn) oli Eesti sõjaväelane (major).
Teenis 1. Jalaväerügemendis ja Skouts Üksikus Jalaväepataljonis, oli viimase ülema kohusetäitja.
Verner Püss

Verner Püss (1. mai 1905 Virumaa – 25. aprill 1981 Tallinn) oli Eesti sõjaväelane (kapten).
Teenis 1. Suurtükiväegrupis ja Sõjavägede Staabis. Arreteeriti 28. juunil 1941.