tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Bioloogiline vananemine

Bioloogilise vananemine seisneb keha erinevate rakkude ja kudede kahjustuste kogunemises vanuse kasvades, sel ajal kui vananemine seisneb vanuse kasvus.
Bioloogiline vanus, mida tuntakse ka kui füsioloogilist või funktsionaalset vanust, erineb kronoloogilisest vanusest, kuna see võtab arvesse mitmeid muid tegureid peale sündimise aasta ja päeva. Kui näiteks inimene on 28 aastane, kes ei tee trenni, palju suitsetas juba 10 aastat ning sööb ainult kiirtoidu, siis on tõenäoline, et tema bioloogiline vanus on üle 28 aasta.
Vananemise protsesside uuringutega tegeleb biogerontoloogia ning on olemas mittu bioloogilise vananemise teooriad, mis käsitlevad erinevaid aspekti eluorganismide füsioloogias. Need on näiteks organiteooriad, füsioloogilised teooriad ja genoomipõhilised teooriad.
Organiteooriad.
Organiteooriad põhinevad üldlevinud järeldusel, et vanusega suureneb või väheneb elundite funktsioon. Elundid, mida praegu eelistatakse kõigi vanusemuutuste tõenäolise lõpliku päritoluna, on immuunsüsteem ja aju või neuroendokriinsüsteem.
Vananemise immunoloogiline teooria.
Põhineb sellest, et vanusega väheneb immuunsüsteemi võime kvantitatiivselt ja kvalitatiivselt toota antikehi. Kuna normaalne immuunvastus langeb, suurenevad autoimmuunsed ilmingud vanusega oluliselt ja immuunsüsteem ei suuda enam vahet teha iseenda ja väliskehade vahel, mille tulemuseks on autoimmuunhaigused. Põhimõtteliselt immuunsüsteem kahjustab organismi, mida ta peab kaitsta.
Neuroendokriin teooria.
Bioloogilised kellad toimivad hormoonide kaudu, et kontrollida vananemise tempot.
Füsioloogilised teooriad.
Vaba radikaalide teooria.
Vabad radikaalid on aatomid või molekulid ilma elektron paarita, mis tekkitavad väliskeskkonna mõju pärast. See teooria põhineb sellest, et vananemisega organismis akummuleeruvad need vabad radikaalid. Oma reaktiivsuse pärast nad reageerivad stabiilse molikutega, moodustades uut radikaali, mis põhjustab ahelreaktsiooni kulutades stabiilse molekuli.
Jäätmete kogunemine.
Rakkud nagu neuronid surevad ning akummuleeruvad elundites, mis takistab rakkude funktsiooni ja põhjustavad vanuse muutusi.
Genoomipõhilised teooriad.
Üldlevinud on arvamus, et pikaealisuse määravad suurel määral geneetilised mehhanismid.
Somaatiliste mutatsioonide teooria.
Piisava hulga mutatsioonide kogunemine somaatilistes rakkudes põhjustab vananemisele iseloomulikke füsioloogilisi langusi.
Veateooria.
Põhineb ideel, et DNA sünteesi transkriptsioonis võib esineda vigu. Need vead püsivad ja viivad lõpuks süsteemideni, mis ei tööta optimaalsel tasemel ning need protsessid põhjustavad vananemist.
Vananemise programmiteooria.
Seisneb sellest, et elusorganismide genoomis on programmeeritud vananemise protsessid, mis ajaga avalduvad ning põhjustavad vananemist ja hiljem surma.
Vassõl Makuhh

Vassõl Omeljanovõtš Makuhh (ukraina keeles: Василь Омелянович Макух; 14. november 1927 – 6. november 1968) oli II maailmasõja veteran, poliitvang ja ukraina aktivist ja Ukraina ülestõusuarmee liige.
Olles kutsutud Punaarmeesse, vahetas Makuhh 1944. aasta novembris poolt ja liitus rahvusliku Ukraina ülestõusuarmeega. Veebruaris 1946 sai ta haavata ja vahistati pärast tulevahetust Nõukogude Liidu ja Poola piirivalvuritega Nõukogude-Poola piiril (tänapäeval Poola-Ukraina piir). 15. veebruaril 1946 viidi Makuhh MVD (NSV Liidu Siseministeerium) rajooni jaoskonda Velõki Mostõs ja hiljem Lvivi vanglasse nr 4 (tuntud kui "Brõhidki"). 11. juulil 1946 mõistis Lvivi garnisoni sõjatribunal talle 10 aastat sunnitööd (katorga) koos viieaastase asumisele saatmisega ("kodanikuõiguste piirang"), millele lisandus kogu tema vara konfiskeerimine. Makuhh kandis karistust Dubravlagis Mordva ANSV-s ja teistes Siberi GULAG-i laagrites. 
18. juulil 1955 ta vabastati ja pagendati kohalikku asulasse, kus tutvus naisega, kes oli samuti kandnud kümneaastast vangistust. 1956. aastal õnnestus mõlemal naasta Ukrainasse, ja kuna neil oli keelatud oma piirkonda naasta, asusid nad elama Dnipropetrovskisse (tänapäeval Dnipro), kus nad abiellusid ja Makuhh sai tööd kooliõpetajana.
5. novembril 1968 süütas Makuhh enda Kiievi peatänaval Hreštšatõkul, protesteerides nii Nõukogude võimu vastu Ukrainas, venestamise kui ka Nõukogude sissetungi vastu Tšehhoslovakkiasse. Enne enesesüütamist hüüdis Makuhh: "Elagu vaba Ukraina!" Ta suri järgmisel päeval. 6. novembril 1968 algatas Kiievi linna Lenini rajooni prokuratuur tema vastu enesetapu tõttu kriminaalasja, mille tulemust mitte kunagi teatavaks ei tehtud.
Frauenkirchen

Frauenkirchen on linn "(Stadtgemeinde)" Austrias Burgenlandi liidumaal Neusiedl am See ringkonnas.
Ajalugu.
Frauenkirchenit kui asulat on esmamainitud 1324. aastal nimega Szent Maria. Viini piiramise (1529) ja Viini lahingu ajal purustati küla ja kirik Osmanite vägede poolt. Vürst Pál Esterházy ajal algas küla taastamine.
Aastatel 1695–1702 ehitatud basiilika ja frantsisklaste kloostri ümber arenes 17. sajandi lõpust järk-järgult peamiselt saksakeelne linn, mis on ka kaubanduskeskus. 1897. aastast on Frauenkirchen Neusiedler Seebahniga ühendatud Austria-Ungari raudteevõrku.
1898. aasta järel kasutati madjariseerimispoliitika tagajärjel sunniviisiliselt ungarikeelset nime Fertőboldogasszony (või lihtsalt "Boldogasszony").
Frauenkircheni kogukond, nagu ka ülejäänud Burgenland, kuulus 1920/1921. aastani Ungarile (Saksa-Lääne-Ungari). Pärast Esimese maailmasõja lõppu anti Saksa-Lääne-Ungari territoorium Saint-Germaini ja Trianoni rahulepingutega Austriale. 1921. aastast alates kuulub linn Burgenlandi liidumaa koosseisu.
Frauenkirchen oli kunagi üks nn seitsmest juutide kogukonnast ("Siebengemeinden") Burgenlandis. Burgenlandi juute (koos romade ja sintidega) kiusasid taga ja hävitasid aastatel 1938–1945 natsid. Juudi kalmistu külas meenutab juudi kogukonna kohalolekut seal enne holokausti.
Frauenkirchen on 1982. aastast vald.
Vallavõti

Vallavõti ("Gemeindeschlüssel") on Saksamaal ja Austrias kasutatav geograafiline numbriline indekseerimiskood, mis antakse valdadele. On võrreldav näiteks Prantsusmaa INSEE koodi või Itaalia ISTAT koodiga.
Saksamaa vallavõtmed.
Saksamaal kasutatakse ametlikku vallavõtit ("Amtliche Gemeindeschlüssel", AGS) statistilistel eesmärkidel liidumaade statistikaametites. Vallavõti tuleb lisada mõningatele dokumentidele, näiteks elukohavahetuse korral lahkumisavalduses või registreerimisdokumentides, mida tehakse linnavalitsuse vastavas büroos.
Esimest korda katsetati vallakoode Schleswig-Holsteini liidumaal 1953. aastal, peale nende edu laiendati see 1955. aastaks riiklikule tasemele. Esimesed 9 liidumaad, lisaks 1957. aastal liidendatud Saarimaa ja Lääne-Berliin kasutasid liidumaa koode 01–11, peale taasühinemist 1990. aastal said Ida-Saksamaa liidumaad endale koodid 12–16.
Vallavõti on kaheksakohaline, formaadis 12 3 45 678, millest:
Näiteks Garmisch-Partenkirchen = 09 1 80 117:
Kui tegu on kreisivaba linnaga, siis on kolm viimast numbrid nullid, näiteks Frankfurt = 06 4 12 000:
Hamburg ja Berliin on mõlemad linn-liidumaad ning ei oma ringkondi ega kreise, seega kasutavad nad vastavalt 02 0 00 000 ja 11 0 00 000 vallavõtmeid. Bremeni liidumaa ei oma ringkondi ja koosneb kahest kreisivabast linnast: Bremen (04 0 11 000) ja Bremerhaven (04 0 12 000).
Austria vallavõtmed.
Austria vallavõtmed on viiekohalised, formaadis 1 23 45, millest:
Näiteks Lienz = 7 07 16:
Statuutlinnade puhul on vallakood alati 01, näiteks Salzburg = 5 01 01:
Samas ei pruugi 01 alati märkida statuutlinna, näiteks Bleiburg = 2 08 01:
Viini koondvallavõti on 90001, kuid ringkonnavõtit kasutatakse linnaringkonna märkimiseks numbrilises järjekorras, näiteks Innere Stadt (1. ringkond) = 9 01 01, Favoriten (10. ringkond) = 9 10 01, Liesing (23. ringkond) = 9 23 01.
Macapá

Macapá on linn ja omavalitsusüksus Brasiilias, Amapá osariigi pealinn. Asub Amazonase suudmealal, vasakkaldal. Linn asub ekvaatoril.
Linnal on maanteeühendus vaid osariigi mõne teise linnaga ja Prantsuse Guajaanaga. Brasiilia teiste osadega on linnal lennuühendus. 1970. aastal avatud Macapá Alberto Alcolumbre rahvusvaheline lennujaam asub 3 km kaugusel kesklinnast. Belémiga on linnal parvlaevaühendus.
Macapá tekkis 1738. aastal loodud Portugali sõjaväelaagri juurde ja sai 1758. aastal ametliku staatuse Vila de São José de Macapá asulana. 1764. aastal hakati samasse ehitama São José de Macapá kindlust, mis valmis 1782. aastal.
Tom Lockyer

Thomas Alun Lockyer (sündinud 3. detsembril 1994 Cardiffis) on Walesi jalgpallur, kes mängib keskkaitsjana Inglismaa kõrgliigaklubis Luton Town ja Walesi jalgpallikoondises.
Aastatel 2006–2011 kuulus ta Cardiff City noortesüsteemi. Seejärel liitus ta Inglismaa klubiga Bristol Rovers ning debüteeris hooajal 2012/13 Inglismaa tugevuselt neljandas liigas. Aastatel 2016–2019 mängis ta kolm hooaega klubiga Inglismaa tugevuselt kolmandas liigas.
2019. aasta juunis sõlmis ta lepingu äsja Inglismaa esiliigasse tõusnud Charlton Athleticuga. Charlton Athletic langes hooaja lõpus liigast välja ning siirdus 2020. aasta septembris teise Inglismaa esiliigaklubisse, Luton Towni. Hooajal 2022/23 valiti Lockyer Inglismaa esiliiga sümboolsesse koosseisu. 2023. aastal tõusis ta Luton Towniga Inglismaa kõrgliigasse.
2023. aasta mais kukkus ta Inglismaa esiliiga üleminekumängu ajal kokku. Pärast seda tehti talle südameoperatsiooni ning juba sama aasta juunis võis ta platsile naasta. 16. detsembril 2023 kukkus ta Inglismaa kõrgliiga kohtumises Bournemouthi vastu taas kokku ning mäng jäeti pooleli.
Walesi jalgpallikoondises tegi Lockyer debüüdi 14. novembril 2017 mängus Panama vastu. Ta on kuulunud Walesi koondisse 2021. aasta Euroopa meistrivõistlustel ja 2022. aasta maailmameistrivõistlustel.
Marvelous Nakamba

Marvelous Nakamba (sündinud 19. jaanuaril 1994 Hwanges) on Zimbabwe jalgpallur, kes mängib kaitsva poolkaitsjana Inglismaa esiliigaklubis Luton Town ja Zimbabwe jalgpallikoondises.
Nakamba alustas jalgpallimängimist kodumaal. 2012. aasta juulis läks ta katsetele Prantsusmaa klubi Nancy juurde. Klubiga liitus ta ametlikult sama aasta detsembris. Ta asus mängima Nancy reservmeeskonnas Prantsusmaa tugevuselt neljandas liigas. 2014. aasta mais debüteeris ta Nancy põhimeeskonnas Prantsusmaa esiliigas.
Aastatel 2014–2017 mängis Nakamba Hollandi kõrgliigaklubis Vitesse. 2017. aastal võitis ta Vitessega Hollandi karikavõistlused. 2017. aasta juunis sõlmis ta nelja-aastase lepingu Belgia kõrgliigaklubiga Club Brugge, kellega tuli hooajal 2017/18 Belgia meistriks.
2019. aasta augustis siirdus Nakamba 12 miljoni euro eest Inglismaa kõrgliigaklubisse Aston Villa. 2023. aasta jaanuaris läks ta Aston Villast hooaja lõpuni laenule Luton Towni.
Zimbabwe jalgpallikoondises debüteeris Nakamba 13. juunil 2015 Aafrika rahvaste karikavõistluste valikmängus Malawi vastu. Ta on kuulunud Zimbabwe koondisse 2017. ja 2019. aasta Aafrika rahvaste karikavõistlustel.
Gustav Teng

Gustav Teng (5. november 1866, Kaleste küla (Reigi kihelkond) – 18. september 1930) oli eesti laevaehitaja, kapten ja laevandustegelane.
Elukäik.
Gustav Teng sündis oma vanemate, mõisa karjamehe Tõnise ja tema naise Kreeda neljanda pojana. Koolihariduse andis tollane Kõpu külakool.
Tema algselt teenis külameeste purje­laevadel küttepuude veol Hiiu randade ja Tallinna vahel. Oma säästetud palgarahaga Teng ise ostis põletuspuid ja viis neid koos teistega Tallinna, makstes laevas veoraha. Kui rahakott juba lubas, ostis ta omale põhjarannikult kaljase Alvine, hiljem soetas Loviisa, et laiendada halupuude vedu.
1891. aasta tormi tõttu tekkis saarel palju metsamurdu. Gustav tegi kohalike mõisnikega lepingud, sai raiumise ja veo enda kätte, laiendades oma äri. Tagasiteel aga tõid tema laevad Tallinnast kaupu Hiiumaa kaupmeestele. 1893. aastal alustas ta laeva­ehitusega kodurandades. Esimene oli Sigtuna 1983. aastal, seejärel Salme. Sigtuna põhitööks oli liiprite vedu Riiga raudtee ehituseks ja tagasiteel tõi see villa Kärdla kalevivabrikule. 1896. aastal asutas Gustav Teng oma laevaehitusette­võtte. Mõned aastad hiljem ostis ta koos saarlase Jaen Teäriga ja kuulsa Kihnu Jõnniga (Enn Uuetoa) parklaeva Lilly, mis enne seda kuulus tulevasele admiralile Johannes Pitkale.
Gustav Teng oli osanik mitmetes saarlaste ostetud parklaevades ja koos Kärdla paruniga omas purjelaeva Adam. 20. sajandi algul ehitas ta juba kolmemastilisi purjelaevu: Immameeli, mille ta ostis Lätist ja ehitas lõpuni, 1902. Aliide, 1904. Ada ja 1908. Meeta. Kõikide tema laevade ehitusmeister oli kohalik mees Paavel Pihel. 1905. aastal sooritas Gustav Teng Riias eksternina eksamid ja sai kaptenidiplomi.
1920. aastal sai Gustav Teng kätte kindlustusraha hukkunud Meeta eest ja ehitas 1921. aastal purje­laeva Dione, mida peeti omal ajal Eesti ilusaimaks purje­laevaks. Dione hakkas Tengi juhtimise all sõitma Taani vahet. 
Gustav Teng suri oma laeva Dione pardal Harsensi sadamas Taanimaal 1930. aasta 18. septembril. Koos abikaasa Ann Tengiga jäid teda leinama viieteistkümnest lapsest seitse poega ja neli tütart. Väärib märkimist, et Gustav Tengi neljast pojast, Jakobist, Johannesest, Richardist ja Augustist, said kaugesõidu­kaptenid. Kokku ehitasid või ostsid isa ja pojad 13 laeva.
2023. aasta 28. aprilli õhurünnak Umani korterelamule

 
2023. aasta 28. aprilli õhurünnak Umani korterelamule on 2023. aasta 28. aprilli varahommikul Venemaa Ukrainasse sissetungi käigus toimunud õhurünnak Umani üheksakorruselisele korterelamule; hukkus vähemalt 23 inimest, sh kuus last.
Hävingu põhjustajaks olid Kaspia mere piirkonnas lennanud strateegiliselt pommitajalt Tu-95 välja lastud tiibraketid Kh-101/X-101.
Venemaa teatas, et "sihtisime Umanis reservüksusi ja kasutasime ülitäpseid relvi", kuid hukkunute hulgas ei registreeritud ühtegi sõjalist kaotust. Õhurünnakule järgnes kiiresti Venemaa kaitseministeeriumi telegrammi postitus pildil raketi väljalaskmisest koos pealkirjaga "otsetabamus sihtmärki".
Kuna Umanis asub Breslovi rabi Nachmani haud, mis on populaarne hassiidi juutide palverännakute koht, mõistis Iisrael selle Venemaa rünnaku hukka. Ukraina välisminister Dmõtro Kuleba ütles, et pommitamine näitab, et Kreml ei taha rahulepingut. Kiievis ametlikul visiidil viibiv Tšehhi president Petr Pavel järeldas, et pommitamine näitab, et Venemaa on tahtlikult sihikule võtnud Ukraina tsiviilelanikke.
Matthew Hollingworth ÜRO Humanitaarasjade Koordinatsioonibüroost mõistis hukka rünnaku, milles hukkusid rindejoonest kaugel linnas oma kodudes maganud tsiviilisikud.
Pehmeveelised eutroofsed järved

Pehmeveelised eutroofsed järved ehk toitaineterikkad järved on kujunenud vähetoitelistest järvedest, kuhu on lisandunud mineraalaineid ja mida on tugevalt mõjutanud inimtegevus. Jaotatakse: kihistunud (sügavad) pehmeveelised rohketoitelised järved ja kihistumata (madalad) pehmeveelised rohketoitelised järved.
Pehmeveelised eutroofsed järved on inimmõjust tingitud kõrvalekalle looduslikust arengust, kuna üldjuhul kulgeb looduslik eutrofeerumine koos mineraalainete lisandumisega.
Pehmeveelised eutroofsed järved.
Pehmeveelised eutroofsed järved, mis on väikese valgala ja vähese veevahetusega pisikesed veekogud, paiknevad maastikus hajusalt. Eesti oludes võib neid sagedamini leida Lõuna-Eestist. Pehmeveelistes järvedes on taimse hõljumi biomass ligi kaks korda suurem kui kalgiveelistes eutroofsetes järvedes, kuid liikide arv on väiksem ja liigiline koosseis küllaltki erinev. Biomassis domineerivad sinivetikad ("Cyanophyta") (enamasti niitjad vormid), olulisel kohal on ka vaguviburvetikad ("Dinoflagellata") ja väikesed rohevetikad ("Chlorophyta"). Pehmeveelistes järvedes on suurtaimestik, eriti veesisene, vähene ja liigivaene. Kõige levinum on kanada vesikatk ("Elodea canadensis") ning ujulehtedega taimedest kollane vesikupp ("Nuphar lutea"). Mineraalsuse kasvades lisanduvad ujuv penikeel ("Potamogeton natans") ja vesi-kirburohi ("Polygonum amphibium"). Kaldaveetaimestik on samuti liigivaene või puudub sageli sootuks.
Asukohad.
Pehmeveeline ja eutroofne ehk rohketoiteline järv on näiteks Viitna Linajärv (4,2 ha), mis asub Viitna maastikukaitsealal. Linajärv pakub head elupaika kiilide vastsetele ning siit võib leida ka haruldasi kiililiike. Samuti kuulub järveasukate sekka tähnikvesilik ("Triturus vulgaris"). Veetaimede hulgast torkavad silma valged vesiroosid ("Nymphaea alba").
Northrop Grumman E-2 Hawkeye

Northrop Grumman E-2 Hawkeye on Ameerika Ühendriikide taktikaline ja ilmast sõltumatu eelhoiatus- ja õhuruumijuhtimislennuk, millel on võimekus startida lennukikandjatelt.
Kahe turbopropellermootoriga Hawkeye töötas Ameerika Ühendriikide mereväe jaoks välja Grumman Aircraft Company. Arendustöö lennuki kallal algas 1956. aastal, mil merevägi kuulutas välja konkursi tehniliselt vananenud Grumman E-1 Tracerite asendamiseks uue samalaadse lennukiga. Esimene proovilend algelise prototüübiga toimus 21. oktoobril 1960, juba täielikult varustatud ja sisustatud lennukit katsetati esimest korda 19. aprillil 1961. Merevägi võttis Hawkeye teenistusse 1964. aasta jaanuaris.
1965. aastal ilmnes, et lennuki avioonikasektsiooni jahutussüsteem on vigaselt disainitud. Selleks ajaks oli toodetud 59 Hawkeye'd. Pärast kongressi sekkumist ja algsete tellimuste tühistamist, töötasid Grumman ja merevägi välja lennuki uuendatud variandi E-2B. Mitmed arvutisüsteemid ja avioonikaseadmed vahetati täielikult välja. E-2 edasiarendamine jätkus 1968. aastal alustatud uuendusprogrammiga, millega püüti täiendada Hawkeye radari ja pardaarvutite võimekust. Uus E-2C läbis 1971. aastal katselennud ning võeti 1973. aastal mereväe teenistusse.
Tehnilised andmed.
Toodud andmed käivad E-2D Advanced Hawkeye (AHE) variandi kohta:
Edward Teller

Edward Teller (ungari keeles "Teller Ede"; 15. jaanuar 1908 Budapest – 9. september 2003 Stanford, California) oli Ungarist pärit Ameerika Ühendriikide füüsik.
Juudi perekonnas sündinud Teller lahkus 1926. aastal Ungarist seal kehtinud "numerus clausus"’e piirangu tõttu. Ta õppis Saksamaal aastatel 1926–1928 Karlsruher Technische Hochschules keemiatehnoloogiat ja 1928–1929 Müncheni ülikoolis Arnold Sommerfeldi juures füüsikat. 1930. aastal sai ta Leipzigi Ülikoolist doktorikraadi füüsikas (väitekirja juhendaja Werner Heisenberg).
Manhattani projekt.
1942. aastal kutsuti Teller osalema Manhattani projektis. 1943. aasta alguses loodi Los Alamoses salajane Labor Y, kus Robert Oppenheimeri juhtimisel hakati välja töötama aatomipommi. Märtsis 1943 asus Teller seal tööle Hans Bethe juhitud teoreetilises osakonnas (osakond T). 1944. aasta juunis määras Oppenheimer Telleri vesinikupommi uurimisrühma Super juhiks. Rühma kuulusid teiste seas ka Stanislaw Ulam ja Maria Goeppert Mayer.
Teller oli üks neid teadlasi, kes 1945. aasta juulis viibis Trinity tuumakatsetusel. Los Alamosest lahkus Teller veebruaris 1946, et naasta Chicago Ülikooli.
Vesinikupomm.
Teller naasis Los Alamosesse 1950. aastal, et töötada vesinikupommi loomise kallal. 1951. aastal tegid Teller ja Stanislaw Ulam läbimurde ja töötasid välja uue, megatonnise võimsusega pommi konstruktsiooni, mis pakuti välja märtsis 1951 salajases 20-leheküljelises teadusartiklis "On Heterokatalytic Detonations I: Hydrodynamic Lenses and Radiation Mirrors" (Telleri–Ulami konstruktsioon). 
Tellerit ei määratud vesinikupommi projekti juhtima. 1952. aasta sügisel lahkus ta Los Alamosest ja asus tööle Livermore'is vastvalminud Lawrence'i Livermore'i Riiklikus Laboris. 
1952. aasta novembris toimus Enewetakil esimese vesinikupommi katsetus (koodnimega Ivy Mike), kus lõhatud pommi konstruktsioonis rakendati Telleri-Ulami lahendust. Teller ise katsetusel ei osalenud, kuid meedias sai ta varsti tuntuks "vesinikupommi isana".
Filfoletta

Filfoletta (inglise ja prantsuse keeles ka "Filflette" ('väike Filfla'); malta keeles "Il-Ġebla ta’Xutu") on saar Maltas.
Saar asub Vahemeres Malta saare edelarannikust umbes 5 kilomeetri kaugusel ja on asustamata. 
Tihti käsitletakse saart koos umbes sada meetrit kirdes asuva oluliselt suurema ja kunagi asutatud olnud Filfla saarega.
Filfoletta saar on Malta territooriumi lõunapoolseim punkt. Saarele minek on võimalik ainult Malta Keskkonna- ja Loodusvarade Ameti loal.
Ajalugu.
Filfoletta ja Filfla saar olid tõenäoliselt püha Malta saare neoliitikumiaegsetele elanikele, kes rajasid Malta saare rannikule Ħaġar Qimi ja Mnajdra templi, kust avaneb vaade saartele.
Kuni 1971. aastani kasutasid Briti mere- ja lennuvägi mõlemat saart laskeharjutuste sihtmärgina. Seetõttu on tänapäevalgi ala ühe meremiili ulatuses ümber saarte võimaliku lõhkemata laskemoona tõttu keelatud kalapüügiks.
2010. aastast on saar merekaitseala osa.
Valletta linn

Valletta linn (inglise keeles "City of Valletta"; prantsuse keeles " Ville de La Valette"; malta keeles "Il-Belt Valletta") on 1980. aastal UNESCO maailmapärandi nimistusse kantud objekt, mis asub Malta pealinnas Vallettas Malta saarel ja hõlmab suurema osa ajaloolisest kesklinnast.
Valletta linn asub künklikul Valletta poolsaarel kahe parima sügava ja kaitstud merelahe vahel, mis on head looduslikud sadamad. Kindlustatud linn kavandati alates 1530. aastast hilisrenessansi vaimus, kus bastionaalkindlustised ümbritsevad ruudustikulise tänavavõrguga linnaruumi ning moodustavad kokku terviku. 
Maltast võeti 1980. aastal maailmapärandisse kolm objekti, nende seas ka objekt "Valletta linn".
Kirjeldus.
Valletta linna ala on 55,5 hektarit, kus asub 320 kultuurimälestist. Kooslus hõlmab enamikku linna asutanud Malta ordu tsiviil-, religioossete, kunstiliste ja sõjaliste tegevuste aspekte. Linnas on aegade jooksul olnud mitu olulist ümberehituskavatsust, kuid teostatud tööd pole siiski kahjustanud künkliku maastiku ja korrapärase tänavavõrgu harmoonilist tervikut.
Karlsruhe Tehnoloogiainstituut

Karlsruhe Tehnoloogiainstituut (saksa keeles "Karlsruher Institut für Technologie"; akronüüm KIT) on tehnikaülikool ja Helmholtzi assotsiatsiooni uurimiskeskus Saksamaal Baden-Württembergis Karlsruhes.
KIT asutati 2009. aastal Karlruhe Ülikooli (TH) ja Helmholtzi Karlruhe Uurimiskeskuse liitmise tulemusena.
Karlruhe Ülikool asutati 1825. aastal kui "Polytechnische Schule" Prantsusmaa École polytechnique'i eeskujul. 1865. aastal sai ta "Hochschule", 1885. aastal "Technische Hochschule" (Karlsruher Technische Hochschule) ja 1967. aastal ülikooli staatuse.
Lawrence'i Livermore'i Riiklik Labor

Lawrence'i Livermore'i Riiklik Labor (inglise keeles "Lawrence Livermore National Laboratory"; lühend LLNL) on California osariigis Livermore'is 1952. aastal rajatud teaduslabor.
Labor on nimetatud nobelist Ernest Lawrence'i järgi. LLNL on Ameerika Ühendriikide Energeetikaministeeriumi üks 16 riiklikust laborist. Kuulub California Ülikooli struktuuri.
Lawrence'i Livermore'i Riiklik Labor on üks kahest USA laborist, mis tegeleb tuumarelvaalaste uuringutega (teine on Los Alamose Riiklik Labor).
Labori direktor aastatel 1958–1960 oli Edward Teller.
Labori auks on nimetatud 2012. aastal keemiline element livermoorium.
Projekt Y

Los Alamose Labor (inglise keeles "Los Alamos Laboratory"; tuntud ka kui "Projekt Y") oli New Mexico osariigis Los Alamoses 1943. aastal Manhattani projekti raames rajatud salajane teaduslabor, mille eesmärk oli välja töötada esimene tuumapomm.
Labori esimene direktor oli Robert Oppenheimer (1943–1945). Detsembris 1945 määrati direktoriks Norris Bradbury, kes asus korraldama sõjaaegse projekti ümberkujundamist püsivaks teaduslaboriks.
Labor tegi teise maailmasõja ajal tihedat koostööd California Ülikooliga.
Pärast sõja lõppu osaleti 1946. aastal operatsioonis Crossroads, mille käigus testiti Bikini atollis tuumarelvi.
1946. aasta lõpuks oli "Projekt Y" maksma läinud 57,88 miljonit USA dollarit, mis 2021. aasta vääringus oleks umbes 800 miljonit.
1. augustil 1946 allkirjastas USA president Harry Truman tuumaenergia seaduse, millega loodi 1947. aasta algul Ameerika Ühendriikide Aatomienergia Komisjon. Sellega alustati tuumaenergia üleviimist sõjaväe käsutusest tsiviilvaldkonda.
Laborist sai 1. jaanuaril 1947 Los Alamose teaduslabor ja 1981. aastal Los Alamose Riiklik Labor.
Los Alamose Riiklik Labor

Los Alamose Riiklik Labor (inglise keeles "Los Alamos National Laboratory"; lühend LANL) on Ameerika Ühendriikides New Mexico osariigis Los Alamoses asuv teaduslabor, Ameerika Ühendriikide Energeetikaministeeriumi üks 16 riiklikust laborist.
LANL on üks kahest USA laborist, mis tegeleb tuumarelvaalaste uuringutega (teine on Lawrence'i Livermore'i Riiklik Labor).
Labor asutati 1943. aastal kui Projekt Y, mille eesmärk oli välja töötada esimene aatomipomm. 
Välislingid.
Keskmine ogavaksik

Keskmine ogavaksik ("Aplocera plagiata") kuulub vaksiklaste sugukonda, liblikaliste seltsi. Keskmine ogavaksik on üle terve maailma suhteliselt levinud.
Eluring.
Keskmine ogavaksik lendab kahe põlvkonnana maist juulini ja augustist septembrini. Röövikud talvituvad. Esimese põlvkonna täiskasvanud isendid tärkavad suve alguses ja munevad lehestikule varsti pärast tärkamist. Esimese põlvkonna vastsed on kohal juulis. 
Teise põlvkonna täiskasvanud isendid tärkavad suve keskpaigas või lõpus ja teise põlvkonna vastsed on kohal augustist septembrini. Jahedad sügistemperatuurid aeglustavad vastsete arengut ja põhjustavad röövikute liikumist mulla allapanu alla või mulda, kus nad talvituvad ja seejärel nukkuvad järgmise aasta hiliskevadel.
Röövikud.
Ogavaksiku vastsed toituvad mitmesugustest taimedest, sealhulgas tammest, hikkoripuust ja kasest. Röövikud on tavaliselt suured ja karvased, neil on pruun või punakas keha, mida kaunistavad ekrsavärvilised triibud ja mustrid. Naistepuna taimed sisaldavad keemilisi ühendeid, mida tuntakse hüperitsiinide ja hüperforiinina, millel arvatakse olevat kaitsev roll taimtoiduliste putukate vastu. Kuid "Aplocera plagiata" röövikud taluvad ja isegi kasutavad neid ühendeid oma toidus. Arvatakse, et "Aplocera plagiata" võime toituda "Hypericum" taimedest võib olla seotud koi ja taime koosevolutsiooniga. Aja jooksul võis koil olla välja arenenud kohandused, et ületada taime keemiline kaitse, samas kui taim võis välja töötada kohandused, et taluda koide taimtoidulisi.
Levila.
Ogarvaksikuid võib leida Põhja-Ameerikast, Euroopast ja parasvöötme Aasiast. "Aplocera plagiata" on Euroopa päritolu. See toodi sisse Columbiasse 1976. aastal ja Ontariosse aastal 1980. USA-st leiti seda esimest korda 2003. aastal. 
Üldiselt on nad levinud Lääne- Eestis ja saartel. 
Toitumine.
Ogavaksiku röövikud toituvad tavaliselt paljude puuliikide lehtedest, kuid võivad toituda ka muudest taimedest. Nende toitumisharjumused sõltuvad sageli nende konkreetsest elupaigast ja kättesaadavatest toiduallikatest. Röövikud söövad lehti, kuni nad on täielikult arenenud ning valmis nukufaasi minema. Täiskasvanud putukad toituvad tavaliselt õietolmust ja nektarist, kuid mõned liigid ei tarbi toitu üldse ning nende eluiga piirdub ainult paaripäevasega.
Määramine.
Ogavaksiku tiibadel on omapärased hallid triibud ja laigud, mis koosnevad eri värvitoonidest. Neil on karvased jalad, mis on märgatavalt laiemad kui muudel rööviklaste liikidel. Röövik on tavaliselt punakas pruun, millel on erksavärvilised triibud ja mustrid. Määramiseks on soovitatav kontakteeruda spetsialistiga.
Léo Jardim

Leonardo César Jardim (sündinud 20. märtsil 1995 Ribeirão Pretos) on Brasiilia jalgpallur, kes mängib väravavahina Brasiilia kõrgliigaklubis Vasco da Gama.
Ta alustas klubikarjääri Grêmios. Brasiilia kõrgliigas debüteeris ta 2016. aastal. Hooajal 2018/19 oli ta Grêmiost laenul Portugali kõrgliigaklubis Rio Ave.
2019. aasta juulis sõlmis ta viieaastase lepingu Prantsusmaa kõrgliigaklubiga Lille. Lille'i põhimeeskonnas debüteeris Jardim 2. oktoobril 2019 UEFA Meistrite Liiga alagrupimängus Londoni Chelsea vastu. See hooaeg sai ta Lille'i meeskonnas kirja veel kolm mängu, kõik Prantsusmaa liigakarika võistlustel. Hooajal 2020/21 oli Jardim laenul Portugali kõrgliigaklubis Boavista. Hooajal 2021/22 oli Jardim Lille'i üks kahest põhiväravavahist Ivo Grbići kõrval. Jardim kuulus Lille'i algkoosseisu, kui Lille võitis Prantsusmaa superkarikafinaalis Paris Saint-Germaini tulemusega 1:0. Prantsusmaa kõrgliigas debüteeris ta 8. augustil 2021 mängus FC Metzi vastu.
2023. aasta jaanuaris sõlmis ta kolmeaastase lepingu Vasco da Gamaga.
Victoria (Gozo)

Victoria on linn Maltas. Linn asub Gozo saare keskel ning ongi saare ajalooline, majanduslik ja halduslik keskus. 
Asustuse algus praeguse linna kohal võib olla nooremas kiviajas. 1897. aastal muudeti ametlik nimi kuninganna Victoria järgi, kuid eriti malta keeleruumis on levinud linna varasem nimi 'Rabat'.
Victorias elab umbes viiendik Gozo saare rahvastikust.
Victoria ajalooline kesklinn on aastast 1998 UNESCO maailmapärandi nimistusse lisamise ootel oleva objekti Cittadella (Victoria - Gozo) osa.
John Marino

John Marino (sündinud 21. mail 1997 Eastonis, Massachusettsis) on USA jäähokimängija, kes mängib kaitsjana NHL-i klubis New Jersey Devils.
2015. aastal valis Edmonton Oilers ta NHL-i "draft"is 154. valikuna. Hooajal 2015/16 mängis ta United States Hockey League'i klubis Tri–City Storm, kellega võitis 2016. aastal Clark Cup'i. Aastatel 2016–2019 mängis ta Harvardi Ülikooli jäähokimeeskonnas.
2019. aasta juulis kauples Edmonton Oilers Marino NHL-i klubile Pittsburgh Penguins. 2019. aasta augustis sõlmis ta Penguinsiga kaheaastase lepingu. NHL-is debüteeris Marino 8. oktoobril 2019 mängus Winnipeg Jetsi vastu. Esimese värava lõi ta liigas 4. novembril 2019 mängus Boston Bruinsi vastu.
Kuigi Marino sõlmis 2021. aasta jaanuaris Penguinsiga uue kuueaastase lepingu, kaubeldi ta 2022. aasta juulis New Jersey Devilsi.
Qinngua org

Qinngua org (tuntud ka kui Qinnquadalen, Kanginsap Qinngua ja taani keeles "Paradisdalen") on ainus looduslikult metsastunud piirkond Gröönimaal.
Org on u 15 km kaugusel lähimast Tasiusaqi asulast Kujalleqist. Orus on Gröönimaa ainus looduslik mets, mis on umbes 15 km pikk, kulgeb põhjast lõunasse ja lõpeb Tasersuagi järvega. Järv suubub Tasermiuti fjordi. Kitsa oru mõlemal küjel kõrguvad kuni 1500 m kõrgused mäed.
Org asub merest umbes 50 km kaugusel ja on kaitstud Gröönimaa siseliustikelt tulevate külmade tuulte eest. Kokku kasvab orus üle 300 taimeliigi. Qinngua oru mets on tihnik, mis koosneb peamiselt sookasest ("Betula pubescens") ja sinihallist pajust ("Salix glauca"), mis kasvab kuni 7–8 meetrit. Mõnikord kasvab puu kõrguseks Gröönimaa pihlakas ("Sorbus groenlandica"), mis on tavaliselt põõsas. Orus kasvab ka mägilepp ("Alnus crispa").
Gröönimaal eksisteeris kunagi ka teisi sarnaseid metsi, kuid varajased asukad raiusid need küttepuude või ehitusmaterjali jaoks maha, viimase saja aasta jooksul on taasistutatud puistuid mitmesse lõuna Gröönimaa piirkonda, kuid Qinngua org on hetkel ainus looduslikult metsastunud piirkond. Org kuulutati 1930. aastal looduskaitsealaks. Peaaegu kogu jäävabal Gröönimaal valitseb arktiline tundrakliima (ET Köppeni kliimaklassifikatsioonis), aga Qinngua orus võib esineda ka boreaalne kliima.
Loomastik.
Saarel puuduvad roomaja ja kahepaiksete populatsioon.
Imetajad.
Suurtest maismaaimetajatest on esindatud muskusveis, põhjapõder, jääkaru ja polaarhunt. Teiste Gröönimaa tuttavate imetajate hulka kuuluvad valgejänes, põhja-kabilemming, kärp ja polaarrebane. 
Põhjapõdrajahil on Gröönimaa elanike jaoks märkimisväärne kultuuriline tähtsus.
Inimasustuse teke.
Oma kliima tõttu oli org üks esimesi alasid, mille viikingid 10. sajandil asustasid. Rannikualalt on leitud vana talu varemed, mida mõned peavad Erik Punase majapidamiseks. Umbes 500 aastat hiljem ala hüljati, arvatavasti seoses Gröönimaa jahtumisega väikesel jääajal. Viikingite asustus põhjustas orule ka palju kahju, maa üleharimine ja intensiivne karjakasvatus põhjustasid erosiooni ja laevaehituseks raiuti maha suur osa Gröönimaa metsi.
Söyembikä

Söyembikä (kirjutatakse ka "Söyenbikä", "Sujumbike"; kirillitsas: Съембике) (1516 – pärast 1554. aastat) oli tatari valitseja, xanbikä. Ta teenis Kaasani regendina oma poja lapsepõlve ajal, aastatel 1549–1551.
Elu.
Ta oli Nogaidi aadliku Yosıf Bäki tütar ning Canğäli (1533–35), Safagäräy (1536–49) ja Şahğäli (pärast 1553. aastat) naine. 1549. aastal sai temast regent oma poja Kaasani khaani Ütämeşgäräy lapsepõlve ajal.
Aastal 1551, pärast Kaasani khaaniriigi esimest osalist vallutamist Ivan Julma poolt, viidi ta koos oma pojaga sunniviisiliselt Moskvasse ja hiljem abiellus Şahğäliga, Venemaa poolt peale surutud Qasimi ja kaasanitatarlaste khaaniga.
Enesetapu legend.
Ta on Tatarstani rahvuskangelane. Tema nime seostatakse ennekõike Söyembikä torniga. Nimelt, Ivan Julm tahtis temaga abielluda ja ta oli nõus tingimusel, et kui Ivan Julm ehitab talle seitsme korruselise torni (üks igale nädalapäevale). Väidetavalt sai Ivan Julm torni nädalaga valmis, Söyembikä ronis torni tippu ja nähes oma kaunist kodulinna Kaasanit oli tal nii suur emotsioon oma rahva vastu, et ei suutnud tsaariga abielluda ja hüppas alla. Tema surma tegelik kuupäev ja hauaplats on aga teadmata.
Aleksandra Ovtšinnikova

Aleksandra Jakovlevna Ovtšinnikova (vene keeles Александра Яковлевна Овчинникова; 7. jaanuar (vkj 25. detsember 1914) 1915 Njurba uluss, Jakuudi oblast – 8. juuni 2009 Jakutsk) oli põline jakuut, Jakuudi Autonoomse Nõukogude Sotsialistliku Vabariigi partei- ja riigitegelane.
Tema vanemad olid kirjaoskamatud karjakasvatajad piirkonnas, mis jääb Jakutskist läände. Ta õppis teedetehnikumis, hiljem parteikoolis. Ta valiti 1963. aastal Jakuudi ANSV Ülemnõukogu Presiidiumi esimeheks ja ta oli selles ametis kuni 1979. aastani. Tema järglaseks sai Jevdokija Nikolajevna Gorohhova. 
Ta suri 95-aastaselt 2009. aastal.
Gattendorf (Burgenland)

Gattendorf on vald ("Gemeinde") Austrias Burgenlandi liidumaal Neusiedl am See ringkonnas.
Gols

Gols [ɡɔls] on vald ("Marktgemeinde") Austrias Burgenlandi liidumaal Neusiedl am See ringkonnas.
Vieranika Čarkasava

Vieranika Anatoleŭna Čarkasava (valgevene keeles Вераніка Анатольеўна Чаркасава; vene keeles Вероника Анатольевна Черкасова "Veronika Anatoljevna Tšerkassova"; 12. jaanuar 1959 Minsk – 20. oktoober 2004 Minsk) oli Valgevene ajakirjanik. Ta mõrvati 20. oktoobril 2004. 
2021. aasta seisuga polnud tema tapjat leitud.
Elukäik.
Veronika Tšerkassova sündis 12. jaanuaril 1959 Valgevenes Minskis. 1980. aastatel töötas ta televisioonis, pärast Nõukogude Liidu lagunemist erinevates sõltumatutes opositsioonilehtedes: "Belorusskaja Delovaja Gazeta" (1990. aastatel), "BelGazeta" (1995–2003) ja lõpuks aastatel 2003–2004 ajalehe "Salidarnaść" (Solidaarsus) jaoks. Hiljem spetsialiseerus uurivale ajakirjandusele ja kirjutas sotsiaalsetest küsimustest, sealhulgas artikleid ususektidest ja romi kogukondadest Valgevenes, kuid avaldas ka mitmeid artikleid illegaalsest relvakaubandusest Aleksandr Lukašenka Valgevene ja Saddam Husseini Iraagi vahel. Ta külastas Iraaki 2002. aastal ajakirjanike grupi liikmena, mille kutsusid riiki Valgevene ärimehed kellel oli Iraagis partnereid.
Mõrv.
Tšerkassova mõrvati oma Minski korteris 20. oktoobril 2004. Ta sai terariistaga üle 40 torke, enamasti kurku ja kätesse. Tema surnukeha avastasid tema teismeline poeg Anton Filimonov ja kasuisa Vladimir Meležko pärast seda kui Tšerkassova ema hakkas muretsema, et tütar ei ilmunud tööle ega vastanud telefonikõnedele.
Tapjat pole kunagi leitud. Sissemurdmise märke ei leitud, oletatavasti avas Tšerkassova ise ukse. Uurimistoimingute algust pealt näinud ajakirjanikud meenutavad, et politseinikud ütlesid Veronika poega silmas pidades: "Me peame pioneeri võtma". Poissi kuulati üle ilma advokaadi ja sugulasteta, teda ähvardati, survestati ja ta pidi põgenema Moskvasse oma isa Dmitri Filimonovi juurde. Kui talle teatati, et talle süüdistust ei esitata, naasis poiss Minskisse ja arreteeriti väidetava valuuta võltsimise eest. Ta vabastati kautsjoni vastu 2006. aasta aprillis. Anton Filimonovil tekkis raske depressioon ja ta viidi psühhiaatriahaiglasse. Tšerkassova kasuisale avaldasid survet ka uurijad, kes üritasid teda mõrvas üles tunnistama. Maailma uudisteväljaandjate ühendus, IFEX ja teised rahvusvahelised organisatsioonid mõistsid hukka Tšerkassova perekonna ahistamise ja kutsusid Valgevene ametivõime üles muutma juhtumi uurimine selgeks ja õiglaseks.
Ametlik uurimine peatati 2005. aasta detsembris, alustati uuesti 2006. aasta veebruaris ja peatati uuesti 14. märtsil 2006, viidates süüdistatavate kahtlusaluste puudumisele. Võimud pole kunagi nõustunud seostama Tšerkassova mõrva tema ametialase tegevusega. RSF-i sõnul ignoreeris uurimine olulisi tõendeid, mis tõestasid, et tapmine oli seotud tema tööga. Ajakirjanike sõnul oli tema koreterist kadunud ainult mõned viimasel Iraagi-reisil tehtud fotod.
19. oktoobril 2012 üritasid tundmatud isikud tungida Minski korterisse, kus elavad Tšerkassova ema, isa ja poeg. Perekond märkis, et nad kogesid korduvalt politseikülastusi alates 2004. aastast, nende kodu otsiti läbi 2008. aastal.
2021. aasta seisuga on juhtum endiselt lahendamata, mõrvarit pole leitud.
Halbturn

Halbturn on vald ("Gemeinde") Austrias Burgenlandi liidumaal Neusiedl am See ringkonnas.
Ajalugu.
2008. aastal avastas arheoloogide meeskond 3. sajandi kuldrullikujulise amuleti, millele oli kirjutatud juudi palve Šema Israel (Kuule, Iisrael! Issand on meie Jumal, Issand on üks). Seda peetakse kõige varasemaks säilinud tõendiks juutide kohalolekust praeguse Austria alal.
Halbturni palee ehitas Johann Lucas von Hildebrandt aastatel 1701–1711 keiser Karl VI jahimajaks. Keisri tütar, keisrinna Maria Theresia lasi seda suurendada ja kinkis selle oma tütrele, Tescheni hertsoginna Maria Christinale. 1955. aastal päris selle Habsburgide emapoolne järeltulija parun Paul Waldbott von Bassenheim. 2008. aastal läks see tema vennapojale krahv Markus von Königsegg-Aulendorfile.
Redut

Redut (vene keeles "ЧВК" "Редут") on peamiselt Venemaa sõjaväelastest koosnev paramilitaarne relvaüksus, mida on kasutatud Süüria nafta- ja gaasitööstuse rajatiste kaitsmiseks ning Venemaa sissetungil Ukrainasse 2022.-2023. aastal.
Ajalugu ja tegevus.
Redut loodi 2008. aastal Venemaa sõjaväeluure GRU 45. eriotstarbelise kaardiväebrigaadi juurde Kubinkas Moskva oblastis. Tema väljaõppebaas asub kohe 45. brigaadi kõrval. Algul kandis ta nime eraarmee Štšit (kilp, vene keeles "частнaя военнaя компания "Щит""). 2019. aastal oli seal umbes 200–300 palgasõdurit. Tema algseks peaülesandeks oli Vladimir Putini lähikonda kuuluva ärimees Gennadi Timtšenkole kuuluva gaasitorustikufirma Stroitransgaz rajatiste kaitse Süürias. Venemaa võimudele opositsioonilise ajalehe Novaja Gazeta andmetel kaitsti umbes viit ettevõtet. Grupi suurus igal objektil oli orienteeruvalt 25–30 inimest, personali rotatsioon toimus iga kolme kuu tagant, kuid soovi korral oli võimalik lähetust pikendada. Mehed toimetati teenistuskohta Venemaa sõjaväe transpordilennukiga. 
Ukraina sõda 2022–2023.
Esimesed Reduti luureüksused saabusid Venemaa poolt okupeeritud Ukraina aladele 2021.–2022. aasta vahetusel.
2022. aasta 23. veebruari öösel ületas rühm Reduti sõdureid Stanõtsja Luhanska lähedal Siverski Donetsi jõe ja viis läbi luuret Ukraina vägede tagalas.
Kohe pärast Venemaa täiemahulise sissetungi algust Ukrainasse alustas Redut kiiruga ulatuslikku palgasõdurite värbamist, mille raames trükiti isegi nn mustad nimekirjad inimestest, kes ei läbinud Reduti vastuvõtuvestlust. Arvukad vastloodud Reduti üksused osalesid lahingutegevuses korraga mitmel suunal: Kiievis, Harkivis, Donetskis ja Luhanskis. 2022. aasta märtsi alguses pidasid Kiievi oblastis Vene vägede halva koordineerimise tõttu kaks Reduti kolonni, mis pidasid üksteist vaenlaseks, tulevahetuse, mille käigus ühe Reduti üksuse ülem Ivan Mihhejev sai surmavalt haavata. 
Reduti palgasõdurid on osalenud ukraina tsiviilisikute, eriti sõjaveteranide piinamises ja mõrvamises Ukraina idaosas. Nii teatas Ukraina julgeolekuteenistus SBU 11. oktoobril 2022 Venemaa sõjaväeüksuse tabamisest Harkivi oblastis, millesse kuulusid 2 Vene relvajõudude 16. eriväebrigaadi ja kaks Reduti sõdurit. Uurimise käigus tunnistasid vangid, et olid seotud Borovi küla tsiviilelanike piinamisega. Kuriteopaigal puhkekeskuse Svitlo Šahtja territooriumil avastas politsei piinamisaugu, kus oli kahe piinamisjälgedega mehe surnukeha. 
Meedia andmeil juhib Reduti major Konstantin Mirzajants, endine Venemaa 45. õhudessantpolgu (hiljem brigaad) komandöri asetäitja.
Scaled Composites Proteus

Scaled Composites Model 281 Proteus on tandemtiivaga kõrgel kõrgusel lendamiseks mõeldud pikamaalennuk. Lennuki on konstrueerinud Bert Rutan. Ta tahtis uurida võimalust kasutada õhusõidukeid kõrgmäestiku telekommunikatsiooni jaamadena. Proteus on mitmeotstarbeline transpordilennuk, mis suudab vedada mitmesuguseid veoseid välisel püloonil. See võib olla 19 800 m kõrgusel rohkem kui 18 tundi. Lennuk kuulub Northrop Grumman Corporationile.
Ajalugu.
Proteuse esimene lend toimus 26. juulil 1998. aastal. Lennutestid jätkusid 1999. aasta lõpuni. Juunis näidati Proteust esimest korda rahvusvaheliselt, debüüt toimus Pariisi lennunäitusel. Lennuk lendas vahemaandumiseta Bangorist Maine'ist Pariisi. 
2000. aasta oktoobris saavutati kõrgeim tulemus milleks oli 19 277 m.
21. detsembril 1998 kanti Proteus ajakirja Time "1998. aasta 100 parima disaini" nimekirja.
Proteus on praegu mitme koostöös NASAga püstitatud FAI maailma kõrgusrekordi omanik.
Scaled Composites Proteus projekteeriti ja ehitati 1998. aastal. See loodi kahemootorilise suure autonoomiaga lennukina, mis on võimeline lendama suurel kõrgusel ja pikka aega. See loodi keskkonnaseire ja teadusuuringute õhusõidukina ning töötati välja koostöös NASAga.
Scaled Composites Proteus on uuenduslik mitmeotstarbeline lennuk, mille on välja töötanud Ameerika ettevõte Scaled Composites. See loodi erinevate missioonide, sealhulgas geoloogiliste uuringute, atmosfääri- ja meteoroloogiliste uuringute läbiviimiseks, samuti uute tehnoloogiate ja süsteemide katsetamiseks.
Lennuki Disain.
Proteusel on ebatavaline tandem-tiiva ja kahe noolega konfiguratsioon koos kahe tagumise turboventilaatormootoriga, mis annavad jõudu. Lennukil on modulaarne konstruktsioon, mis võimaldab kanda koormaid erinevates kohtades. Tagatiivale või esiosale saab lisada või eemaldada eemaldatavaid otsaosasid, et kohandada Proteuse aerodünaamikat erinevatele välistele koormustele või maksimaalsele kõrgusele. Peamine telik on paigutatud teistest telikutest kaugele, mis võimaldab vedada suuri väljastpoolt paigaldatud kasulikke koormaid kere alla.
Lennuk on ette nähtud reisimiseks 50 000 kuni 63 000 (jala) kõrgusel kuni 18 tundi.
Lennukil on kerge tiib, mis on mõeldud pikkadeks lendudeks suurtel kõrgustel. See võimaldab suurel kiirusel pikki vahemaid läbida ja kütust säästlikult kasutada. Lennuki sees on ruumikad kajutid meeskonnale ja teadustehnikale ning tehnilised kambrid erinevate instrumentide ja süsteemide hoidmiseks ja hooldamiseks.
Mirzə Bala Məmmədzadə

Mirzabala Mamedzade (aserbaidžaani keeles Mirzə Bala Məmmədzadə, türgi keeles Mirza Bala Mehmetzade; 13. august 1898 Zirə – 8. märts 1959 İstanbul) oli aserbaidžaani publitsist, tõlkija, näitekirjanik, ühiskonnategelane. Ta elas aastast 1927 Türgis, oli aastatel 1955–1959 Müsavati partei juht.
Ta sündis 1898. aastal Zirə külas (praeguse haldusjaotuse järele Bakuus Xəzəri rajoonis) kaluri peres. Peagi kolis pere Bakuusse ja asus elama Çəmbərəkəndi piirkonda. 1907. aastal astus ta Bakuu vene-tatari kooli, mille lõpetas 1914. aastal, seejärel jätkas ta hariduse täiendamist Bakuu Tehnilises Tööstuskoolis. Pärast isa surma oli ta sunnitud tegelema kaubandusega. Tema esimene raamat ilmus kooliajal (aastal 1912). Tema lähedane tutvus intellektuaalidega ühenduses "Məhəmmədiyyə" mõjutas tõsiselt tema maailmavaate kujunemist. Aastast 1915 osales ta ühingu ajalehe "Açıq söz", olles ühtlasi iganädalase ajakirja "Bəsirət" peatoimetaja. Oktoobris 1919 sai temast Müsavati partei Bakuu komitee liige.
Pärast Aserbaidžaani Demokraatliku Vabariigi okupeerimist 11. Punaarmee üksuste poolt moodustati 28. aprillil 1920 salajane vastupanukomitee, mida juhtis Aserbaidžaani rahvusliku vabastamisliikumise juht ja Müsavati partei esimees Məhəmməd Əmin Rəsulzadə. Selle komitee esimeheks määrati Mirzabala Mammadzade. Toimkonna liikmed asutasid salatrükikoja ja andsid välja ajalehte Isiglal. Koos sellega oli Mammadzade tõlk Rahvamajanduse Ülemnõukogus ja õpetas erinevates koolides. Sel ajal avaldas ta hulga artikleid Aserbaidžaani ajaloost. 1922. aastal ilmus Bakuus tema raamat "Aserbaidžaan-Turk yatbuaty". 1923. aastal avastasid omavalitsusasutused ajalehe Isiglal trükikoja ja Mirzabala Mammadzade arreteeriti. Peagi ta aga vabastati. Mais 1924 emigreerus ta Bandar-e Anzali linna Iraanis.
1927. aastal kolis Mirzabala Mammadzade İstanbuli. Ta astus İstanbuli Ülikooli õigusteaduskonda. Nendel aastatel ilmusid seal tema raamat "Azer misagi-milli - 28. mai stigl beyannamesinin tehlili" ja "Armeenlased ja Iraan". Mirzabala Mammadzade tegi tihedat koostööd ajakirjadega Azeri-Turk (1928-1931) ja Odlu Yurd (1929-1933), mida toimetas Məhəmməd Əmin Rəsulzadə.
1932. aastal kolis Mirza Bala Mammadzade Poola. Nendel aastatel ilmusid Berliinis Rasulzade toimetuse all ajaleht Istiglal (1932-1934) ja ajakiri Gurtulush. Mirzabala Mammadzade ilmus nende väljaannete lehtedel artiklitega, milles ta rääkis Aserbaidžaani iseseisvusest. 1938. aastal ilmus tema raamat "Aserbaidžaani rahvuslik liikumine, rahvusliku Aserbaidžaani Musavati partei ajalugu".
Aastal 1939 (pärast Poola okupeerimist) asub ta uuesti İstanbuli. İstanbulis töötab ta Türgi Entsüklopeedia ja Islami Entsüklopeedia toimetuses. 1949. aastal moodustati Ankaras tema osalusel "Aserbaidžaani kultuuriring". 1951. aastal trükiti selle ringi abiga Mammadzade teos "Türgi Albaania Aserbaidžaani ajaloos". 1952. aastal hakkas see ring välja andma ajakirja "Aserbaidžaan". Aastatel 1954–1959 oli ta Ameerika Ühendriikide Münchenis loodud NSV Liidu Uurimise Instituudi Kaukaasia filiaali esimees.
Graham Norton

Graham Norton (kodanikunimega Graham William Walker; sündinud 4. aprillil 1963 Dublini äärelinnas Clondalkinis) on iiri päritolu meelelahutuslikult tuntud koomik, näitleja, kirjanik ning telesaatejuht. Ta töötab alaliselt Ühendkuningriigis, kus juhib 2007. aastast alates rohkelt auhindu võitnud telesaadet “The Graham Norton Show”.
Teda iseloomustab mõistaandev ja naljatlev väljendus (vt "innuendo") ning toretsev esitlus. Ta on olnud raadiohääl BBC Radio 2-s ja Virgin Radio UK-s
2009. aastast on ta olnud Eurovisiooni lauluvõistluse kommentaator Ühendkuningriigis. Ta võttis töö üle Terry Woganilt, kes oli jõudnud kommenteerida kokku 35 lauluvõistlust. Liverpoolis toimunud 67. lauluvõistlusel oli ta õhtujuhiks finaal-ülekandes (13. mail 2023). 
Ta on olnud "drag queenide" võistluslikus telesaates “RuPaul's Drag Race UK” kõigi nelja hooaja vältel žüriiliige. 
Ta on ülesastuja mitmetes telesaadetes ja filmides, kehastades enamasti iseennast.
Isiklik elu.
Ta elab Wappingi linnaringkonnas Tower Hamletsi linnaosas, Londonis. Lisaks on tal korter New Yorgis ning maakodu Iirimaal Corki krahvkonnas Muntervary poolsaarel.
Ta on avalikult gei.