Karjala Töörahva Kommuun

Karjala Töörahva Kommuun on aastatel 1920–1923 eksisteerinud autonoomne Nõukogude Liidu haldusüksus Ida-Karjalas. Kommuuni nimirahvuseks olid karjalased, kuid piirkonnas olid ametlikeks keelteks soome ja vene keeled.
Kommuuni ajalugu on tugevalt seotud Soome kodusõjast pagenud enamlike punasoomlastega, peamiselt Edvard Gyllinguga, kes pärast kodusõja kaotamist pages Nõukogude Venemaale ja tegi Nõukogude Liidu juhile Leninile ettepaneku luua soomlaste juhitud autonoomne Karjala. 1923. aastal muudeti kommuun autonoomseks liiduvabariigiks (Karjala ANSV).
Ajalugu.
Pärast Soome kodusõja lõppu pagesid punasoomlased Nõukogude Venemaale. Üks pagenutest, Edvard Gylling, tegi Leninile ettepaneku luua Soome kõrvale eraldiseisev Puna-Karjala. Autonoomse Karjala loomise sihtideks olid nõrgestada (toimuvatel Soomega rahuläbirääkimistel) Soome pretensioone Ida-Karjalale, anda karjalastele autonoomia ja punasoomlastele platvorm, kust Soomesse ja hiljem ka Skandinaaviasse maailmarevolutsiooni viia. Gylling taotles Karjalale Nõukogude standardist suuremat autonoomiat, kuid Stalins vastuseisu tõttu sai Karjalast "Ukraina-laadne" autonoomne piirkond.
7. juunil 1920 võttis Ülevenemaaline Kesktäitevkomitee vastu otsuse rajada Gyllingi plaani järgi autonoomne Karjala, kuigi piirkonna pealinn ja täpsed piirid jäid otsuses veel määramata. Gylling otsis 1920. aasta juunis pealinna. Tõsiselt arutati võimalusena Kemi, kuid lõpuks valiti Petroskoi, kuigi linna peeti väga venemeelseks. Ka piiride üle vaidlesid erinevad komisjonid, Aunuse täidesaatev komitee taotles piiride loomist rahvuse paiknemise järgi, revolutsiooniline komitee Karjala majanduslikku võimekust arvestades. SOVNARKOM otsustas lõpuks piirid panna paika majanduslike vajaduste järgi, mistõttu liideti Karjalale külge ka vene asustusega alasid.
1. -3. juulil toimus I Karjala töörahva esindajate kongress, millest võttis osa 142 delegaati Arhangelski ja Aunuse kubermangudest ning mis kiitis heaks kommuuni moodustamise. Gylling sai Karjalat juhtiva revolutsioonilise komitee esiotsa. Väljakuulutamise järel asusid piirkonda elama mitmed mujale Nõukogude Venemaale pagenud punasoomlased. Aunuse komitee protestis küll piiride vastu kuni selle sulgemiseni 1922. aastal.
Esimesed aastad oli punasoomlastest juhtkonna jaoks raske, sest Ida-Karjala olud olid nende jaoks tundmatud. Suurem osa valitsusaastatest möödusid ülalt-alla valitsedes, ehk kohapealsed asutused võtsid ise vähe aktiivselt ette. Esines ka võimuvõitlust punasoomlaste ja venelaste vahel, kellest viimased lootsid autonoomse Karjala ajutine nähtus olevat. 1921. aastal otsustati võtta sihiks Karjala industrialiseerimine. Punasoomlaste olukorda lihtsustas 1922. aastal Stalini selge toetus, milles ta avalikult toetas piirkonna "karjalastamist", mis tegi lihtsamaks soome ja karjala keele kasutusele võtu avalikkuses.
Esimestel aastatel ei olnud kommuunis veel selge, milliseid keeli haldusüksuse piires kasutada. 1921. aasta veebruaril otsustati II kongressil mitte luua uut karjala kirjakeelt, vaid võtta Karjala ametlikuks keeleks soome ja vene keeled. Varasem venekeelne koolivõrgustik tuli ümber ehitada, sest 1920. aasta seisuga oli koole kommuunis vähe ja ükski kool Karjalas ei olnud karjala- ega soomekeelne. Ametlikult arendati soome- ja venekeelset koolisüsteemi üles paralleelselt, kuid tegelikult toimus samal ajal koolide soomestumine.
Maailma- ja kodusõja tingimustes oli Karjalasse pagenud paljud, mistõttu oli piirkond näljahädas ja ülerahvastatud. Sellele lisaks oli Karjala ametnikkonnas levinud korruptsioon. Need olud võimendasid karjalaste rahulolematust enamliku võimuga, kes tõusid 1921. aastal punavõimu vastu üles. Karjalaste ülestõus kestis 1922. aastani, mille jooksul üritasid Soomes eksiilis olnud Karjala vabariik ja ülestõusnud enamlasi Karjalast välja ajada. Ülestõus suruti maha.
Pärast ülestõusu allasurumist stabiliseerus 1922. aastal enamlaste võim Karjalas. Eemaldati riigivõimu korduvad (kubermangu) riigiasutused, mis vähendas bürokraatiat piirkonnas. Majandusolukord paranes ja näljahäda vähenes. Olukord jätkas paranemist ka 1923. aastal.
1923. aastal pandi lõplikult paika Karjala autonoomia piirid. Sellega seoses kuulutati 25. juulil IV ülekarjalalisel nõukogude kongressil kommuun ümber Karjala Autonoomseks Nõukogude Sotsialistlikuks Vabariigiks. See oli ka sümbol Stalini kasvavast mõjust, sest sellega muutus Karjala standardsemaks Nõukogude vabariigiks.
Rahvastik.
Kommuuni loomise algul oli piirkonna pindala 115 836 km². Karjalas elas tollal 147 300 elanikku, millest karjalased moodustasid 60 ja venelased 37 protsenti. Kuigi karjalasi loeti üheks rahvaks, olid nende murded väga erinevad: Valge mere karjalased rääkisid soome keelele sarnast murret, samas kui lõunas rääkisid lüüdid rohkem vene keelest mõjutatud murret.
1923. aasta lõpuks elas Karjala Töörahva Kommuunis tollal 210 211 elanikku. Kommuuni piire oli muudetud ning venelased moodustasid 55,7% ja karjalased 42,8% Karjala elanikkonnast. Poventsa ja Puudosi piirkonnad olid pea täielikut asustatud venekeelsete elanikega. Soomlased moodustasid vähem kui protsendi rahvastikust, neist rohkem kui pooled elasid Petroskois.
Haldus.
1923. aasta lõpuks koosnes Karjala seitsmest maakonnast:
Pärand.
Karjala Töörahva Kommuuni loomist on Nõukogude Liidus ja Venemaal üleüldiselt tähistatud Karjala autonoomia ametliku algusena. Sellega on ignoreeritud karjalaste varasemaid katseid autonoomiat või iseseivust välja kuulutada. Karjala Vabariigis on 8. juunit tähistatud kui Karjala Vabariigi päeva. 2020. aastatest on küll ka töörahva kommuuni loomist tähistatud oluliselt vähemal määral.