tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Tiit Veeber

Tiit Veeber (6. oktoober 1948 – 27. aprill 2012) oli eesti suurettevõtja.
Ta õppis müürsepaks, lõpetas Tartu 4. Töölisnoorte Keskkooli ja täiendas end iseõppimise teel. 
Tiit Veeber oli Tartu soojusmajanduse üks paremaid asjatundjaid. 1988. aastal asutas ta ettevõtte Giga. 1980. aastate lõpus võttis ta ette vanalinna kaugkütte väljaehitamise. 1992 asus Tiit Veeber propageerima odavaid kohalikke kütuseid ja rakendama neid Tartus. Tiit Veeberi ideeks oli ka elektri ja soojuse koostootmise tehnoloogilise baasi rajamine Tartusse. Tema eestvedamisel rajati linna piirile koostootmisjaam.
Muu hulgas oli ta Tartu soojustootmisettevõtte Fortum Tartu üks omanikke. Talle kuulusid Tartu pood Riia mäel ja meierei Kavastus. AS Gigale kuulus 1997. aastal 50% Tartu Jõujaama aktsiatest.
Tiit Veeber toetas paljusid kultuuriüritusi ja pani aluse ansamblile Kollane Allveelaev G. Ta tegi annetusi Tartu Peetri kiriku kordategemiseks.
Ta oli aastatel 1993–1996 Tartu linnavolinik ja õiguskomisjoni esimees. Veeber oli Tartu Toome Rotary klubi liige.
Ta avaldas Tartu soojusmajandust ja linnaelu käsitlevaid artikleid ajakirjanduses ning mälestusteraamatu "Tiidu suits: Tartu elu pildid" (1998). Temast on tehtud dokumentaalfilm "Tiidu suits ehk Kuidas kapitalism Tartusse tuli" (2002).
Isiklikku.
Tal on pojad Janek ja Kaur Veeber ning tütar Kristin.
Idamaad

Idamaad ehk orient kõige laiemas tähenduses on regioon, mis hõlmab Lähis-Ida, Kesk-Aasiat ja Kaug-Ida. Mõiste on tekkinud Euroopa kultuuriloos, vastandades Ida kultuure Läänele, mis hõlmab eelkõige Euroopat, kuid mõnes kontekstis ka Ameerikat. Kitsamas tähenduses peetakse Idamaade all silmas Kaug-Ida.
Algselt vastandati Idamaid kristlikule Euroopale, kuid Ameerika koloniseerimisega muutus Lääne ja Ida vastandus globaalseks. Idamaade mõistega on rõhutatud kultuurilisi, usulisi ja rassilisi erisusi. Seda kasutatakse laialdaselt ka orientalismis, mis marginaliseerib "mitte-Lääne" kultuure eksootilisusega. Sageli on Idamaadele peetud omaseks ühiskondlikkust ja totalitaarsust (vastandina Lääne individualismile ja demokraatiale). Mil määral Idamaid tegelikult ühtseks regiooniks saab pidada, on vaieldav.
Külma sõja ajal arvati lääneriikide seast tihtipeale välja ka Nõukogude Liidu mõjusfääri jäänud Ida-Euroopa, ehkki see piirkond ei kuulu ka Idamaade hulka. Venemaa asendit Ida ja Lääne vahel on tõlgendatud mitmeti nii Läänes kui ka Venemaal endal: Venemaad on peetud vahel Läände ja vahel Itta kuuluvaks, ent mõnikord ka omaenda "kolmandat teed" järgivaks.
Idamaade kultuur.
Idamaade kultuur hõlmab palju eri traditsioone ja teemasid. Mõned olulisemad neist on:
Edvard Tamm

Edvard Tamm (8. juuni 1905 Narva – 30. juuli 1978) oli eesti vaimulik.
Ta lõpetas 1926 Narva Ühiskommertsgümnaasiumi. Aastal 1936 immatrikuleerus ta Tartu Ülikooli loodusteaduskonda (ei lõpetanud). Hiljem õppis ta EELK Usuteaduse Instituudis. Ordineeriti 28. oktoobril 1954 õpetajaks.
Ta oli aastatel 1954–1957 Mustvee ja Torma Maarja koguduse õpetaja. Aastatel 1957–1978 oli ta Keila Miikaeli koguduse õpetaja; lisaks oli ta aastatel 1967–1978 Lääne-Harju praostkonna praost.Maetud Tallinna Rahumäe kalmistule.
Laura Närhi

Laura Närhi (sündinud 19. jaanuaril 1978 Kirkkonummis) on soome laulja, Soome bändi Kemopetrol solist. 
Laura Närhi alustas soolokarjääri 2010. aastal. Samal aastal ilmus tema debüütalbum "Suuri sydän", mida on Soomes müüdud üle 30 000 eksemplari. 
Laura isa on muusik Seppo Närhi ja ema Soome BMG plaadifirma endine tegevdirektor Maija Kuus. Kasuisa on helilooja Kim Kuus. Laura Närhi abiellus 21. mail 2011 Suomenlinna kirikus Pekka Haaraniga.
Diskograafia.
Albumid
Singlid
Georgia osariigi ülikool

Georgia osariigi ülikool (inglise keeles "Georgia State University") on ülikool Ameerika Ühendriikides Georgia osariigis Atlantas.
Ülikool asutati 1913. aastal ja seal õpib umbes 32 000 üliõpilast.
Ascanio Sobrero

Ascanio Sobrero (12. oktoober 1812 Casale Monferrato – 26. mai 1888 Torino) oli itaalia keemik.
Ta õppis Torinos ja Pariisis arstiteadust ning sai Gießeni ülikoolist Justus von Liebigi käe all õppides 1932. aastal doktorikraadi keemias. Keemiat õppis ta ka Théophile-Jules Pelouze'i juures, kus kohtus muu hulgas Alfred Nobeliga.
Aastal 1845 sai Sobrerost Torino ülikooli professor.
Aastal 1847 sünteesis ta glütseroolist ning väävel- ja lämmastikhappest nitroglütseriini.
Gustav Piir

Gustav Peeter Piir (sündinud 20. märtsil 1961 Cokatos Ameerika Ühendriikides) on eesti vaimulik.
Gustav Piir on Ameerika Ühendriikides sündinud ja Kanadas üles kasvanud.
Tal on bakalaureusekraad usuteaduses ja muusikaajaloos/kompositsioonis ning usuteaduse magistrikraad praktilises teoloogias.
Prooviaastal oli ta Kesk-Saksamaal Bielefeldi koguduses (onu Toomas Põllu juhendamisel). Ta ordineeriti kirikuõpetajaks 17. aprillil 1988, misjärel oli Toronto Peetri koguduse õpetaja. 1992. aastal kolis ta Eestisse ja oli algul Tallinna Toompea Kaarli koguduse õpetaja. 2020. aastatel on ta Tallinna Püha Vaimu koguduse õpetaja. 
Ta on olnud Usuteaduse Instituudi rektori kohusetäitja ja aastatel 1995–2007 Tallinna praost.
Tema isa oli Helmut Piir ja emapoolne vanaisa Peeter Põld. Onu Agu Põld oli Vigala ja Saarde koguduse õpetaja, onu Toomas Põld (1920–2014) oli Bielefeldi koguduse õpetaja ja Saksamaa praostkonna praost, vanaonu Harald Põld oli Kose koguduse õpetaja.
Gustav Piir on Eesti Üliõpilaste Seltsi vilistlane ja kuulub Rotary klubisse.
Martha Muchow

Martha Muchow (25. september 1892, Hamburg – 29. september 1933, Hamburg) oli saksa psühholoog.
Ta tegeles linnalaste eluruumi ja psühholoogia uurimisega.
Ta sai oma tööks mõjutusi Jakob von Uexküllilt ja William Sternilt.
Raimundus Sabundus

Raimundus Sabundus (ka Raymond, Raimundo või Ramon Sibiuda, de Sabunde, Sebon või Sebond; surnud 29. aprillil 1436) oli katalaani õpetlane, meditsiini- ja filosoofiaõppejõud ning Toulouse'i ülikooli teoloogiaprofessor. Ta sündis Barcelonas (toona suures katalaani linnas Aragoni võimu all) millalgi 14. sajandi lõpus ja suri 1436.
1434–1436 kirjutatud "Liber naturae sive creaturarum, etc" (teise pealkirjaga "Theologia Naturalis") märgib tähtsat etappi loodusteoloogia ajaloos. See kirjutati esmalt katalaanimõjulises ladina keeles. Tema õpilased koostasid teose uue versiooni klassikalisemas ladina keeles. Prantsuse keelde tõlkis selle Michel de Montaigne (Pariis, 1569), ilmus ka mitu ladina trükki (nt Deventer, 1487; Strasbourg, 1496; Pariis, 1509; Veneetsia, 1581).
Raamat oli suunatud toona üldlevinud seisukoha vastu, mille kohaselt olid mõistus ja usk, filosoofia ja teoloogia antiteetilised ja lepitamatud. Raymond väitis, et Looduse raamat ja piibel on mõlemad jumalikud ilmutused: üks neist üldine ja vahetu, teine konkreetne ja vahendatud. Montaigne kirjeldas essees "Raymond Sebondi apoloogia ("Esseed", rmt ii, ptk xii), kuidas ta tõlkis raamatu prantsuse keelde ja leidis "autori kõnekujundid olevat suurepärased, tema teksti kulgemise hästi jälgitava ning kogu ta teose täis vagadust. /---/ Tema suund on julge ja haare ulatuslik, sest ta võtab inimlikel ja loomulikel põhjustel ette ülesande seada kindlale alusele ja põhjendada kõiki kristliku religiooni artikleid ateistide vastu."
Väljaanded.
Raamatu esmaväljaanne on dateerimata, kuid avaldati tõenäoliselt 1484. Hiljem on ilmunud palju väljaandeid, üks J. F. von Seidelilt veel 1852. aastalgi. 1595 kanti "Prologus" keelatud raamatute nimekirja "Index Librorum Prohibitorum" Sabunduse väite tõttu, et piibel ei ole ainus ilmutusliku tõe allikas.
Jõudlus

Jõudlus on millegi tootmisvõime või tootlus, tootlikkus; töövõime, suutlikkus.
Sõna on kasutusele ka terminina.
Sublitoraal (limnoloogia)

Sublitoraal on järve bentaali ökoloogiline sügavusvöönd, mis algab makrofüütide tsooni (litoraali) lõpust ning ulatub kuni profundaalini. 
Sublitoraal kattub enamasti metalimnioniga. 
Valguse puudumise tõttu ei kasva seal taimi, kuid sinna kantakse kõige rohkem detriiti.
Arved Raudkivi

Arved Raudkivi (14. märts 1923 Paatsalu vald, Varbla kihelkond, Läänemaa – 12. september 2022 Howick, Uus-Meremaa) oli eesti päritolu Uus-Meremaa insener ja õppejõud.
Elulugu.
Ta sündis Mereäärse külas Parika talus. Õppis Nõmme ja Vatla 6-klassilises algkoolis, Tallinna Gustav Adolfi Gümnaasiumis, lõpetas 1943. aastal Tallinna Tehnikumi. Õppis Tallinna Tehnikaülikoolis.
1944. aastal põgenes Raudkivi Saksamaale, kus lõpetas Braunschweigi Tehnikaülikooli 1949 ja abiellus eestlanna Ainoga. Koos emigreerusid nad 1950 Uus-Meremaale. Seal töötas ta viis aastat tööministeeriumis veejõujaamade planeerimis- ja ehitustöödel. 
1956. aastast töötas Raudkivi Aucklandi Ülikoolis hüdromehaanika ja vesiehituse professorina kuni emeriitprofessoriks nimetamiseni 1986.
Ta pidas loenguid paljudes maades, sealhulgas pikemaid loengukursuseid Saksamaal, Argentinas ja Indias. Oli tehniline projektide konsultant Uus-Meremaal ja Samoal, Fidžil, Rarotongal, Malaisias, Paapua Uus-Guineas. Pärast 1986. aastat oli aasta külalisprofessor Braunschweigi Ülikoolis ja Singapuris.
1988. aastal kutsuti ta Schleswig-Holsteini liidumaale rannakaitse uurimistööde juhatajaks, selles ametis oli ta kuni 1994. aastani. Aastatel 1995–2000 nõustas Saksamaa osalust Euroopa Liidu Mereteaduse ja Tehnoloogia programmis. Selle 13 aasta jooksul elas umbes 9 kuud aastas Saksamaal. Aastatel 2000–2010 töötas ta Uus-Meremaal tehnilise nõuandjana.
Teoseid.
Ta kirjutas kümme tehnilist raamatut ja sadakond teadusartiklit.
Isiklikku.
Arved Raudkivil on kolm last.
Veski

Veski (ka jahuveski) on ehitis või ettevõte, kus jahvatatakse teravilja. 
Tänapäevased veskid töötavad tavaliselt elektri või fossiilkütustega, et käivitada vastupidavast terasest või malmist hammastega või siledaid valtse. Kui nende abil eraldada kliid ja idud sisetoitekoest, siis saadakse püülijahu, aga kui kliid ja idud sisse jätta, siis täisterajahu. Eri jahvatusvõtted annavad silmnähtavalt erinevaid tulemusi, isegi kui saadused on toiteväärtuselt samad. Sellegipoolest eelistavad paljud pagarid ja loodusliku toidu armastajad kividega jahvatatud jahu selle tekstuuri ja tuumaka maitse pärast. Ühtlasi usuvad nad, et kivide vahel jahvatatud jahu on parema toiteväärtusega ja annab küpsetamisel parema tulemuse kui valtside vahel jahvatatud jahu. On väidetud, et kuna kivid jahvatavad aeglasemalt kui valtsid, siis valtsidega jahvatamisel puutub jahu kokku kõrgema temperatuuriga ning jahus olevad rasvad võivad oksüdeeruda ja rääsuda, mis hävitab osa jahus olevatest vitamiinidest. Kividega jahvatatud jahus on rohkem tiamiini, eriti kui jahu on saadud tritikust. Kuid kividega jahvatamine kestab kauem, mistõttu on veski tootmisvõimsus väiksem. Ühtlasi peavad kivid lühemat aega vastu ja neid on vaja sagedamini vahetada.
Tänapäeva veskid jahvatavad ainult "puhast" vilja, millest aganad ja sõklad on eemaldatud, aga ajalooliselt on mõnes veskis olnud ka vahendeid vilja peksmiseks, sortimiseks ja puhastamiseks.
Tänapäeval on veskid ärilised asutused. Osa neist on eraldi ettevõtted ning võtavad jahvatamise eest raha. Osa veskitest kuulub suurettevõtetele, mis ostavad jahvatamata vilja ja pärast omavad veskist saadud jahu.
Veski liike:
Assüüria kuningate loend

Varajane periood.
Assüüria kuningate nimekirjad ja kroonikad nimetavad esimesena “kokku seitseteist kuningat, kes elasid telkides.”
Neile järgnevad Šamši-Adad I eelkäijad, “ühtekokku kümme kuningat, kelle eelkäijad on teada”.
Järgnevad kuus kuningat, kelle eponüümid pole teada.
Kesk-Assüüria.
Alljärgnevad valitsusaastad järgivad "lühikest" (ehk "madalat") kronoloogiat. Seoses erinevustega kuningate nimekirjades ei ole valitsusaastad Ninurta-apal-ekurini (umbes 1182–1180 eKr) kindlad. Antud info põhineb Assüüria kuningate nimekirjadel B ja C, mis annavad nii Assur-nadin-apli kui Ninurta-apal-Ekuri valitsemisajaks vaid kolm aastat (nimekiri A annab vastavalt neli ja kolmteist aastat).
Brikett

Brikett (prantsuse sõnast "briquette") on peeneteralisest, tolmjast või kiudsest materjalist, ka laastudest vm tootmisjäätmeist pressitud korrapärase kujuga tükk või tükid. Briketi valmistamist nimetatakse brikettimiseks.
Küttebrikette valmistatakse turbast, saepurust, puidust, kivisöest, puusöest, pruunsöest, biomassist jms.
Turbabrikett.
Turbabrikett on freesturbast valmistatud brikett, mida saab kütusena kasutada tahkekütuse kateldes ja ahjudes.
Turbabriketi kütteväärtus on 4,5 MWh/t, tuhasus kuni 9%, niiskussisaldus 15–18%, väävli maksimumsisaldus 0,3%.
Söödabrikett.
Brikettida saab ka teatud loomasööta, selle saadus on söödabrikett. Näiteks kasutatakse automatiseeritud söötmisega farmides siloplokkidest lõigatud silobriketti.
Ökonomaiser

Ökonomaiser (inglise sõnast "economizer") ehk vee-eelsoojendi on soojusvaheti aurukatla toitevee või soojusvõrguvee kuumutamiseks põlemisgaasiga. 
Sõltuvalt kuumutusastmest eristatakse mittekeev- ja keevökonomaisrit.
Ökonomaisrid on valmistatud kas siledatest terastorudest (läbimõõt mõnikümmend mm) või ribilistest malmtorudest (läbimõõt keskmiselt 100 mm).
Théophile-Jules Pelouze

Théophile-Jules Pelouze (26. veebruar 1807 – 31. mai 1867) oli prantsuse keemik.
Tema õpilased olid teiste seas Ascanio Sobrero ja Alfred Nobel.
Rwanda frank

Rwanda frank (tähis FRw; ISO kood RWF) on Rwanda rahaühik. Frank jaguneb sajaks santiimiks.
Kui Rwanda 1916. aastal Belgia võimu alla sattus, võeti kasutusele Belgia Kongo frank, mis asendati 1960. aastal Rwanda ja Burundi frangiga. Praegune rahaühik on käibel alates 1964. aastast.
Esialgu võeti käibele 20-, 50-, 100-, 500- ja 1000-frangised paberrahad. 20- ja 50-frangised asendati 1977. aastal müntidega. Aastal 1978 võeti käibele 5000-frangised ja 2007 2000-frangised rahatähed. 100-frangine rahatäht asendati 2010. aastal mündiga.
Käibel on mündid, mille nimiväärtused on 1, 5, 10, 20, 50 ja 100 franki.
Aprillis 2012 oli ühe euro kurss umbes 800 Rwanda franki.
Matilde Camus

Aurora Matilde Gómez Camus (26. september 1919 Santander – 28. aprill 2012 Santander) oli hispaania luuletaja.
Sõiduauto

Sõiduauto on väiksem reisijate ja nende vähese käsipagasi vedamiseks mõeldud auto.
Eesti liiklusseaduse kohaselt loetakse sõiduautoks autot, milles on lisaks juhikohale kuni kaheksa kohta reisijatele (suuremad reisijaveoks mõeldud sõidukid klassifitseeritakse bussideks). Samuti võib sõiduauto olla ka ühissõiduk, kui see on ühistransporditeenuse osutamiseks ette nähtud. Sõiduauto juhtimiseks on nõutav B-kategooria juhiluba.
Sõiduautod on vanim autotüüp. Ehkki 19. sajandi II poolel töötasid mitmed leiutajad autode kallal üheaegselt, nimetatakse esimeseks sõiduautoks sageli Karl Benzi 1885. aastal ehitatud Benz Patent-Motorwagenit, millega Bertha Benz tegi 1888. aastal ka esimese pikamaasõidu (kokku 194 km). Esimeseks massiliselt levinud sõiduautoks sai Ford Model T, mida toodeti 1908–1927.
Kiiljaht

Kiiljaht (inglise keeles "keelboat") on raskuskiiluga purjepaat. või purjelaev.
Kiiljahi kere on kaetud tekiga. Kiilu alaosasse on lisatud pliist või malmist raskus, mis tagab hea püstivuse ning vähendab triivi.
Avamerejahtidel on tavaliselt abimootor(sisemootor), meeskonnakajut ning veekindlad vaheseinad.
Eesti üks tuntumaid jahte on ümbermaailmareisi teinud kiiljaht Lennuk.
Iisaku katedraal

Iisaku katedraal on suurim õigeusu kirik Peterburis. Kirik on pühitsetud Dalmaatsia Iisakule. Kirik ehitati arhitekt Auguste de Montferrandi projekti järgi aastatel 1818–1858.
Iisaku katedraal on üks maailma suuremaid kupliga sakraalehitisi. Kiriku kõrgus on 101,5 meetrit ja peakupli läbimõõt 26 meetrit.
Mass Effect

"Mass Effect" on ulme-, märuli-, rolli- videomäng, mille andis välja Kanada tuntud videomängude tootja Bioware. 
Esimene mäng ilmus Xbox 360 ja Microsoft Windowsile, kuid alates teisest mängust "Mass Effect 2" on "Mass Effect" ilmunud ka PlayStation 3 platvormile. 
Triloogia keskendub mängija komandör Shepardi tegelaskujule. Shepardi missioon on päästa galaktika tundmatu mehaanilise rassi käest tuntud ainult kui Reaperid (lõikurid). Komandör puutub oma kosmilisel seiklusel kokku teiste galaktikas elavate tehnoloogiliselt arenenud rassidega, kelle kultuuri, kommete, ajaloo ja probleemidega on võimalik mängu jooksul ühel või teisel moel tutvust teha.
Esimeses mängus satub Shepard ühe esialgu rutiinse missiooni jooksul kontakti iidse tulnukate seadmega, mis kutsub temas esile nägemused muistse rassi hävimisest. Tuleb välja, et galaktilise nõukogu agent Saren Arterius on osutunud reeturiks. Ta on endale saanud tundmatu hiidlaeva Sovereign (mõistetav kui "kõrgeim valitseja") ja kogub armeed, et vallutada galaktika. Tegelikult on Sovereign Reaper, kes üritab alustada galaktikas massiivset invasiooni, mis hävitaks kõik tehnoloogiliselt arenenud orgaanilised olendid. Shepard pälvib endale au olla esimene inimene, kes on galaktilise nõukogu agent. Tema ülesandeks saab reeturiks osutunud agendi peatamine.
Teise mängu tegevus leiab aset kaks aastat pärast esimest. Seal satub Shepard konfliktsesse liitu inimmeelse rassistliku organisatsiooniga Cerberus. Shepard saab teada, et inimkolooniaid üle galaktika tühjendatakse vägivaldselt asunikest. Et selgitada välja, kes on röövide taga, ning nad peatada, peab Shepard panema kokku meeskonna galaktika kõige andekamatest isikutest. Nii kohtub ta taas vanade sõpradega ja leiab ka uusi. Pärast pikka uurimist, saab Shepard teada, et taas on tegu Reaperite ebahumaanse plaaniga galaktikat rünnata.
Kolmas ja väidetavalt viimane mäng, mis keskendub komandörile, paneb Shepardi täitma rasket ülesannet. Ta peab ühendama kogu galaktika, et seista vastu Reaperitele, kes on juba põrmustanud mitu planeeti ning on nüüd Maad vallutamas. Eesmärgi täitmise teevad raskeks rassidevahelised ajaloolised konfliktid, millele Shepard peab kuidagi lahendused leidma.
Salmanassar V

Salmanassar V (akadi: "Šulmanu-ašarid"; heebrea: שַׁלְמַנְאֶסֶר; kreeka: Σαλαμανασσαρ; ladina: "Salmanasar") oli Assüüria kuningas aastatel 726 kuni 722 eKr.
Nii Salmanassarist endast kui tema valitsusajast on allikate puudumisel teada võrdlemisi vähe. Babüloonia kuningate loend A annab Tiglat-pileser III (ehk Pulu) järglaseks Ululai, kes 25. "Tebet"il 726 eKr Assüüria troonile tõustes Salmanassar V omale trooninimeks võttis.
Salmanassar V suurim saavutus oli Samaaria (Iisrael) vallutamine. Teine Kuningate Raamat kirjeldab kuidas Salmanassar V Iisraeli kuninga Hoosea vangistas, kolm aastat Samaariat piiras ja selle elanikud küüditas, “pannes nad elama Halahhi, Haabori jõe äärde Goosanisse, ja meedlaste linnadesse”. Samaaria linnadesse asustati seevastu ümber inimesed “Paabelist, Kuutast, Avvast, Hamatist ja Sefarvaimist.” Samaaria langemisega muutus Iisraeli kuningriik Assüüria provintsiks.
Otsese Assüüria võimu all jätkas ka Babüloonia – Salmanassar V istus korraga nii Assüüria kui Babüloonia troonil. Vaatamata laialt levinud arvamusele, et Salmanassari ametlik nimi Babüloonia kuningana oli varem mainitud Ululai, ei ole selle väite õigsus kinnitust leidnud.
722 eKr kaotas Salamanassar revolutsiooni käigus trooni Sargon II-le. Sargoni väitel põhjustas ülestõusu Salmanassari otsus kehtestada maksud seni vabale linnadele Assurile ja Harranile. Lisaks on tõenäoline, et Assüüria-vastased meeleolud jätkusid Babüloonias, mille lõunaosas (Bit-Adini) Salmanassar oli seetõttu sunnitud läbi viima küüditamisi.
Lisaks Samaaria vallutamisele omistab Josephus Salmanassarile viis aastat kestnud Tüürose piiramise.
Ninive

Ninive (eesti keeles vanapäraselt ka Niinive ja Niineve; akkadi "Ninwe"; süüria ܢܸܢܘܵܐ; heebrea נינוה "Nīnewē"; kreeka Νινευη "Nineuē"; ladina Nineve; aramea ܢܝܢܘܐ "Nīnwē"; araabia نينوى "Naynuwa"; farsi نینوا "Nainavā") oli muistse Assüüria linn, mis asus Tigrise jõe idakaldal, Uus-Assüüria suurriigi pealinn. Selle varemetest üle jõe jääb tänapäevane suurlinn Mosul, mis paikneb Iraagis, Nīnawá kubernerkonnas.
Etümoloogia.
Ninive nime päritolu on selgusetu. Algselt võis see tähendada jumalanna Ištari asupaika, kuna üks tema nimesid Babüloonias oli "Nina". Linna kohta kasutatud ideogramm tähendab "kala maja või paika" ning võis tuleneda rahvaetümoloogiast (vrdl aramea "nuna" 'kala').
Asukoht.
Muistse Ninive varemeid katvad künkad Kouyunjik (eesti keeles ka "Kujundžik") ja Nabī Yūnus paiknevad tasandikul Tigrise ja Khosri jõe ühinemiskoha lähedal, 7 km² suurusel tellismüüriga piiratud alal. Kogu Ninive territoorium on nüüdisajal tohutu varemeteväli, mida osalt katavad Mosuli eeslinnad.
Ninive oli Tigrist ületavate kaubateede tähtis ristumiskoht. Asudes kesksel kohal Vahemere ja India ookeani vahelisel maanteel, ühendas Nineve Ida ja Läänt ning kogus rikkust paljudest allikatest. Nii sai sellest üks võimsamaid Põhja-Mesopotaamia muistsetest linnadestja Uus-Assüüria pealinn.
Aleksander Niine

Aleksander Niine (1936. aastani Aleksander Spuhl; 10. august (vkj 29. juuli) 1910 Oru vald, Läänemaa – 23. jaanuar 1975 Kaunas) oli eesti maastikuarhitekt ja aiandusteadlane.
Elulugu.
Aleksander Niine oli aedniku poeg.
Niine lõpetas 1929 Läänemaa Ühisgümnaasiumi, 1931 Vahi aiandus-mesinduskooli ja 1939 Readingi Ülikooli Inglismaal. 1965. aastal kaitses ta Eesti Teaduste Akadeemia juures põllumajanduskandidaadi väitekirja "Maastikuarhitektuuri ja haljastamise probleem Eesti NSV-s".
Ta töötas 1931–1932 Tartus Eerika puukoolis, oli 1934–1935 Haapsalu linnaaednik, 1939–1940 Tallinnas Loodushoiu ja Turismi Instituudi iluaianduse eriteadlane ja 1940–1950 linna aiandusosakonna juhataja. 1950–1960 oli Niine Eesti TA teadur, 1961–1974 Tallinna Botaanikaaia maastikuarhitektuuri osakonna juhataja, ühtlasi 1942–1974 ERKI maastikuarhitektuuri õppejõud, sh 1944–1950 dotsent.
Teadustöö.
Aleksander Niine on uurinud maastikuarhitektuuri ja iluaianduse kujunemist Eestis, valgustanud selle ala aktuaalseid probleeme teaduslikes väljaannetes ja ajakirjanduses. Ta kasvatas uue põlvkonna Eesti maastikuarhitekte.
Niine koostas üle 40 haljastus- ja maastikukujundusprojekti, mis ka teostati. Nende seas on Tallinnas Viru tänava nurga haljasala, Rävala puiestee ja Estonia teatri esine park, Tõravere observatooriumi ja Võrtsjärve limnoloogiajaama haljastus, Jägala looduspark jt. Suurtööks sai Tallinna Botaanikaaia üldplaneeringu (1959–1968) ning rosaariumi, dendraariumi jt detailplaanide koostamine.
Niine oli Eesti Aianduse ja Mesinduse Seltsi (EAMS), Eesti Looduseuurijate Seltsi (LUS) ja Arhitektide Liidu liige. Temalt ilmus üle 70 teaduspublikatsiooni ja aimeartikli; ta on viie raamatu autor.
Rosaarium

Rosaarium ehk roosiaed on teaduslikul, õppe- või iluotstarbel rajatud aed, mille kollektsioon koosneb mitmesugustest roosisortidest ja kibuvitstest.
Ehkki Hiinas on roose kasvatatud üle tuhande aasta, sai tänapäevaste rosaariumide eelkäijaks Prantsuse keisrinna Joséphine de Beauharnaisi 1799–1814 rajatud aed Malmaisonis Prantsusmaal. Joséphine tõi Prantsusmaale nii aednikud kui ka roosid, rahastades arvukalt taimekogumisretki. Tema surma aegu 1814. aastal kasvas aias üle 250 roosisordi. Väidetavalt tõid tema taimekogujad Prantsusmaale ka ligi 200 muud taime, nende seas daalia. 
Eestis on rosaariumid näiteks Tallinna (650 sorti 31 sordirühmast) ja Tartu botaanikaaias (250 sorti), kuid neid on rajatud ka mõisate juurde. Rosaarium oli Tallinna Botaanikaaia esimene kollektsioon, mis rajati maastikuarhitekt Aleksander Niine projekti järgi kunagisse president Konstantin Pätsi talu marjaaeda 1964. aasta kevadel.
Helmo Niine

Helmo Niine (1936. aastani Helmo Nolke; sündinud 24. detsembril 1928 Tallinnas) on eesti keemik ja põllumajandusteadlane.
Elulugu.
Helmo Niine on teenistuja poeg.
Niine lõpetas 1948 Viljandi 2. Keskkooli, 1953 Tallinna Polütehnilise Instituudi keemia-mäeteaduskonna anorgaaniliste ainete tehnoloogia erialal ning kaitses 1966. aastal EMMI-s põllumajanduskandidaadi kraadi väitekirjaga "Turvasmuldade agrokeemilised omadused". 
Ta töötas 1953. aastast EMMI keemialabori teadurina, 1969–1972 vanemteadurina, 1972–1991 keemiliste analüüside kesklabori juhatajana ning 1991–2001 teadur.
Teadustöö.
Helmo Niine on uurinud Eesti turvasmuldade agrokeemilisi omadusi, söötade nitraatlämmastikusisaldust ja söötade toorrasva määramise metoodikat. Ta on avaldanud umbes 40 teaduspublikatsiooni, tema nimel on ka üks autoritunnistus.
Erich Niinepuu

Erich Niinepuu (aastani 1933 Erich Meinwald; 2. september 1926 Riisipere vald, Harjumaa – 2. jaanuar 2011) oli eesti põllumajandusteadlane.
Elulugu.
Erich Niinepuu oli talupidaja poeg.
Niinepuu lõpetas 1945 Uuemõisa Põllumajandustehnikumi, 1949 TÜ põllumajandusteaduskonna ning kaitses 1967. aastal Eesti TA juures põllumajanduskandidaadi kraadi väitekirjaga "Söödakaalika 'Kuusiku' aretusest, levikust ja mõningate agrotehniliste võtete mõjust saagile". Ta oli 1957–62 EMMI agronoom, 1962–69 noorem- ja 1969–73 vanemteadur, söödajuurviljade uurimisgrupi juhataja, 1973–86 aretusosakonna ja 1986–88 põldtaimekasvatuse osakonna juhataja.
Ta on maetud Nissi kalmistule.
Teadustöö.
Erich Niinepuu peamine uurimisvaldkond oli söödajuurviljade (eriti söödakaalika) sordiaretus ja seemnekasvatus. Ta on sortide 'Esko' ja 'Viko' autor, 'Kuusiku' kaasautor. Need sordid levisid NSV Liidus laialt. Niinepuu juhendas seemnekasvatust kohapeal, korraldades selleks 1966–87 ekspeditsioone Sahhalinile, Kaukaasiasse ja Kesk-Aasiasse, mille käigus selgitas taimede fenotüübi sõltuvust kliimaoludest, eriti vertikaalse tsonaalsuse mõju eri laius- ja pikkuskraadidel paiknevail mäestikualadel. Ta on uurinud ka kaalika klaasistumishaiguse põhjusi ning kavandanud selle prognoosimise ja vältimise abinõude süsteemi.
Niinepuu oli Üleliidulise Põllumajandusakadeemia Lääne Osakonna ja Balti Aretuskeskuse teaduslik-metodoloogilise nõukogu liige (1973–88). Ta pälvis Tööpunalipu ordeni (1965) ja Üleliidulise Rahvamajanduse Näituse hõbemedali (1962 ja 1965). Niinepuu avaldas ligi 50 teaduspublikatsiooni, talle kuulub 2 autoritunnistust.
Vello Niinoja

Vello Niinoja (sündinud 4. veebruaril 1954 Tallinnas) on eesti päritolu Venemaa kõrgkooliõppejõud.
Elulugu.
Vello Niinoja on teenistuja poeg.
Niinoja lõpetas 1972 Tallinna 42. Keskkooli, 1977 Leningradi Ülikooli ajalooteaduskonna ja 1980 samas aspirantuuri. 1996. aastal kaitses ta Leningradi Ülikoolis ajalookandidaadi väitekirja. 
Ta oli 1977 TPI assistent, 1981–1984 Eestimaa Kommunistliku Partei Keskkomitee Partei Ajaloo Instituudi vanemteadur, 1984–1989 töötas EKP ja NLKP Keskkomitees, 1985–1987 oli ka ERKI vanemõpetaja. 
1992–1997 oli Niinoja Moskva Ülikooli doktorant ja žurnalistikateaduskonna vanemteadur, 1997. aastast on olnud pedagoogilisel tööl mitmes Moskva kõrgkoolis.
1994–1995 oli ta Moskva Eesti Seltsi esimees. 
Teadustöö.
Vello Niinoja on uurinud 20. sajandi eestikeelse trükisõna poliitilist ajalugu. Ta on avaldanud üle 40 teaduspublikatsiooni.
Ellen Niit (teadlane)

Ellen Niit (sündinud 18. augustil 1944 Lümanda vallas Saaremaal) on eesti keeleteadlane.
Elulugu.
Ellen Niit on talupidaja tütar.
Niit lõpetas 1962. aastal Kingissepa Keskkooli, 1969. aastal Tartu Riikliku Ülikooli (TRÜ) soomeugri keelte osakonna ning sai 1985. aastal filoloogiakandidaadi kraadi väitekirjaga "Просодические характеристики диалектов эстонского побережья и структура балтийского просодического ареала". 
Ta oli 1969–1986 Keele ja Kirjanduse Instituudi (KKI) nooremteadur, 1986–1993 vanemteadur, ühtlasi 1982–1987 TRÜ õppejõud, 1987–1990 Tallinna Pedagoogilise Instituudi eesti keele vanemõpetaja (kohakaaslusega) ja 1990–1993 dotsent, 1993–1998 Tartu Ülikooli eesti murrete dotsent, 1997–2002 Turu Ülikooli eesti keele lektor. 2002. aastast oli ta Tartu Ülikooli eesti keele ajaloo ja murrete õppetooli dotsent, hiljem emeriitdotsent.
Teadustöö.
Ellen Niit on uurinud Eesti murdeid ja eesti (saarte murde) foneetikat. Ta on Eesti murrete sõnaraamatu ning mitme kogumiku üks koostajaid ja toimetajaid. Niit on Emakeele Seltsi liige, ta on avaldanud üle 60 teaduspublikatsiooni.
Malle Niit

Malle Niit (sündinud 2. aprillil 1938 Tartus) on eesti arstiteadlane, pediaater ja hügieenik.
Elulugu.
Malle Niit on tööliste tütar.
Niit lõpetas 1956. aastal Tartu 2. Keskkooli, 1961. aastal Tartu Riikliku Ülikooli arstiteaduskonna ja 1972. aastal TRÜ aspirantuuri. 1974. aastal kaitses ta samas meditsiinikandidaadi kraadi. 
Ta oli aastatel 1962–1969 Tartus lastesõime arst ja juhataja, 1972–1978 TRÜ hügieeni ja tervishoiuorganisatsiooni kateedri assistent, 1976–1984 vanemõpetaja, 1984–1986 dotsent. Niit pidas loengukursusi laste ja noorte hügieenist, emade ja laste kaitsest ning arstiteaduse ajaloost, koostas õppevahendeid ja metoodiliselt juhendeid. Õppe- ja teadustöölt lahkus ta tervislikel põhjustel.
Teadustöö.
Malle Niit on uurinud laste ja noorte tervishoidu, arstiteaduse ajalugu ja keskkonnakaitset. Ta oli üleliidulise programmi "Keskkonnakaitse" alajaotuse "Keskkonnakaitse hügieenilised probleemid" teadussekretär 1978–1985.
Teoseid.
Niit on avaldanud üle 50 teaduspublikatsiooni, sh 2 õpikut, talle kuulub 1 autoritunnistus.
Teodor Wilhelm Niitemaa

Teodor Wilhelm Niitemaa (aastani 1942 Teodor Wilhelm Nyman; ka Vilho Niitemaa; 17. märts 1917 Helsingi – 15. juuni 1991 Turu) oli Soome ja Eesti ajaloolane.
Elulugu.
Teodor Wilhelm Niitemaa on autojuhi poeg.
Niitemaa lõpetas 1941 Helsingi Ülikooli, kaitses samal aastal filosoofiakandidaadi kraadi, 1949. aastal filosoofialitsentsiaadi ja filosoofiadoktori kraadi väitekirjaga "doktoriväitekiri "Die undeutsche Frage in der Politik der livländischen Städte im Mittelalter" (Annales Academiae Scientiarum Fennicae, B 64 (1949)). 
Ta võttis Soome armee koosseisus osa Jätkusõjast, töötas aastast 1942 armee peastaabi sõjaajalootoimkonnas ja oli 1945–55 samas uurijaohvitser. Ühtlasi oli Niitemaa 1952–60 Helsingi Ülikooli üldajaloo dotsent ja 1955–77 Turu Ülikooli üldajaloo professor (vaheaegadega ka humanitaarteaduskonna dekaan), aastast 1978 on ta emeriitprofessor.
Teadustöö.
Teodor Wilhelm Niitemaa uuris algul Soome sõjaajalugu 1941–45, seejärel (A. Korhoneni õpilasena) Baltimaade (peamiselt Eesti) ajalugu. Doktoriväitekirjas käsitles ta Vana-Liivimaa keskaegsete linnade suhtumist talupoegadesse, lähtudes mitte mõisnike vaatekohast, nagu oli olnud tavaks varasemates uurimustes, vaid linnakodanike ja põliselanike huvidest, ennetades oma uudse uurimismetodoloogiaga 20 aasta võrra prantslast Georges Dubyd. Järgnevalt uuris Niitemaa Liivimaa linnade sisekaubandust 1200–1561 ning Läänemere piirkonna ajalugu, sh Põhja-Euroopa keskaegset rannaõigust. Tema "Baltian historia" (Helsinki, 1959; 2. trükk 1991, K. Hovi täiendustega) on kõige põhjalikum Baltimaade ajalugu käsitlev soomekeelne teos.
Turu Ülikooli professorina juhatas Niitemaa kaht suurt uurimisprojekti (soomlaste kaugmigratsioon ning Läänemere piirkonna ajalugu), juhendas üliõpilasi ja litsentsiaate uurimistööde koostamisel (14 õpilast on kaitsnud teaduskraadi ja enamik neist töötab õppejõuna). Ta oli Turu Ajaloo Seltsi esimees (1965–74, aastast 1981 auesimees), seadis eesmärgiks arendada seltsi tegevus Soome TA tasemele. Selts algatas Niitemaa initsiatiivil regulaarsed Soome–Eesti ja Soome–Nõukogude ajaloosümpoosionid (toimusid Turus, Leningradis ja Tallinnas).
Niitemaa oli paljude Soome ja välismaa teadusühingute liige. Ta avaldas üle 200 teaduspublikatsiooni.
Arvo Niitenberg

Arvo Niitenberg (27. september 1934 Tallinn – 16. juuli 2003 Toronto) oli Eesti tehnikateadlane, poliitik ja diplomaat.
Elulugu.
Arvo Niitenberg oli laevamehaaniku poeg.
Niitenbergi pere põgenes 1944. aastal Soome, sealt Rootsi ja 1949 Kanadasse. Arvi Niitenberg lõpetas 1954. aastal Torontos tehnikakeskkooli ja 1958 Toronto Ülikooli mehaanikainsenerina. Ta töötas 1959–1992 Kanada riiklikus energiakontsernis Ontario Hydro Corporation, jätkates ka uurimistööd stipendiaadina Toronto Ülikoolis, kus sai 1966. aastal magistrikraadi tootmise juhtimise alal väitekirjaga "Application of basic critical path methods to construction projects" ja 1975. aastal filosoofiadoktori kraadi tehnikas väitekirjaga "Planning of design of development of Lennox generating station".
Niitenberg osales aastatel 1960–1970 Lakeview', Lambtoni ja Lennoxi elektrijaama ehitusel ja käikulaskmisel, oli 1969–1975 mitme elektrijaama direktor, 1972–1992 Ontario Hydro Corporationi juhatuse liige ning 1980. aastast asepresident. Ta kuulus 1983. aastast Canadian Electrical Associationi direktorite hulka ja oli 1991. aastast selle esimees.
Aastatel 1992–1995 oli ta Eesti energeetikaminister, 1995. aastast Eesti Vabariigi erivolitustega suursaadik Rahvusvahelise Aatomienergiaagentuuri (IAEA) juures ning 1995–1999 AS Alara tegevdirektor. Korp! Sakala vilistlane.
Teadustöö.
Arvo Niitenberg tegeles peale elektrijaamade projekteerimise ja rajamise nii Kanada kui ka Eesti energeetika üldprobleemidega, radioaktiivse saaste mõõtmise ning Paldiski kiirgusohtlike objektidega. Nendes küsimustes avaldas ta ajakirjanduses ülevaateid.
Muzafer Sherif

Muzafer Sherif (sünninimi Muzaffer Şerif Başoğlu; 29. juuli 1906 Ödemiş – 16. oktoober 1988 Fairbanks) oli türgi päritolu USA psühholoog, üks sotsiaalpsühholoogia rajajaid. Ta aitas välja töötada sotsiaalse otsustuse teooriat ja realistliku konflikti teooriat.
Sherif oli üks tänapäeva sotsiaalpsühholoogia rajajaid, kes töötas välja mitu ainulaadset ja võimsat meetodit sotsiaalsete protsesside, eriti sotsiaalsete normide ja sotsiaalsete konfliktide mõistmisest. Suur osa tema panusest sotsiaalpsühholoogiasse on nii orgaaniliselt omaks võetud, et tema autorsus on unustatud. Sotsiaalpsühholoogia ümbersõnastajad on võtnud tema panust enesestmõistetavana ja esitlenud tema ideid uute pähe.
Sofia Nikolajeva

Sofia Nikolajeva (5. märts 1924 Anija vallas – 2. veebruar 2008 Peterburi) oli vene päritolu Vene ja Eesti keemik.
Elulugu.
Sofia Nikolajeva lõpetas Leningradis keskkooli ja 1948 Leningradi Riikliku Ülikooli, 1948–1951 oli samas aspirantuuris ning kaitses 1951. aastal samas keemiakandidaadi kraadi. Aastatel 1951–1954 töötas ta Tartu Riikliku Ülikooli anorgaanilise keemia kateedris vanemõpetajana ja 1954–1957 dotsendi kohusetäitjana. Seejärel töötas Leningradi uurimis- ja projekteerimisinstituutides Gipronikkel ja Giprohim, 1971–1977 oli Herzeni-nimelise Pedagoogilise Instituudi vanemõpetaja.
Teadustöö.
Nikolajeva peamised uurimisvaldkonnad olid metallide lahustumine ja korrosioon, korrosioonikindlad materjalid ning kompleksimoodustamine. Temalt ilmus umbes 30 teaduspublikatsiooni.
Tiit Nikopensius

Tiit Nikopensius (sündinud 24. oktoobril 1963 Tartus) on eesti bioloog ja molekulaargeneetik.
Elulugu.
Tiit Nikopensius on inseneri poeg.
Nikopensius lõpetas 1981 Tartu 7. Keskkooli, 1986 Tartu Riikliku Ülikooli bioloogia osakonna ning kaitses 1996. aastal EPMÜ-s loodusteaduste magistri kraadi väitekirjaga "ELISA-testi väljatöötamine veiste infektsioosse rinotrahheiidi viiruse (BHV-1/IBRV) vastaste antikehade määramiseks". Ta oli 1986–88 KBFI vaneminsener, 1989–94 Eesti Agrobiokeskuse nooremteadur ja 1995–99 teadur, 2000–02 TÜ Tehnoloogiakeskuse geenitehnoloogia osakonna erakorraline teadur, 2003–05 Eesti Biokeskuse teadur. 2006. aastast on ta TÜ MRI teadur.
2011. aastal kaitses doktoritöö teemal "Genetic predisposition to nonsyndromic orofacial clefts" (Mittesündroomsete suulõhede geneetiline eelsoodumus).
Teadustöö.
Tiit Nikopensius on uurinud molekulaargeneetikat, DNA "microarray"-tehnoloogia arendust ja geneetilist epidemioloogiat. Ta on avaldanud üle 10 teaduspublikatsiooni.
Léon Jouhaux

Léon Jouhaux (1. juuli 1879 – 28. aprill 1954) oli Prantsuse ametiühingujuht. 
1951. aastal anti talle Nobeli rahuauhind.
Fredrik Bajer

Fredrik Bajer (21. aprill 1837 Næstved, Sjælland – 22. jaanuar 1922 København) oli taani kirjanik, õpetaja ja patsifist. 
1908. aastal anti talle ja Klas Pontus Arnoldsonile Nobeli rahuauhind.
Vipsania (täpsustus)

Vipsania on olnud mitme tuntud isiku nime osa:
Soojusvoog

Soojusvoog (ehk soojusvoolu tihedus) on soojushulk, mis kandub soojusvahetuse puhul ühes ajaühikus läbi vaadeldava pinna pindalaühiku. Soojusvoo tähis on "q" ja ühik on vatt ruutmeetri kohta (W/m2).
Karl Hjalmar Branting

Karl Hjalmar Branting (23. november 1860 Stockholm – 24. veebruar 1925 Stockholm) oli Rootsi poliitik. Ta oli Rootsi Sotsiaaldemokraatliku Partei juht aastail 1907–1925 ja Rootsi peaminister kolmel erineval ajajärgul (1920, 1921–1923 ja 1924–1925). Branting oli esimene sotsiaaldemokraatlik peaminister Rootsis.
1921. aastal anti talle ja Christian Langele Nobeli rahuauhind.
Γ-butürolaktoon

 
Gammabutürolaktoon ehk γ-butürolaktoon ("γ-butyrolactone"; GBL) on niiskust imav, värvitu, õiljas vedelik, vähese talle iseloomuliku lõhnaga ning on vees lahustuv laktoon. GBL on levinud lahusti ja kemikaal keemias ning teda kasutatakse plekieemaldina, superliimi eemaldajana, värvi eemaldajana ja mõningates alumiinium-kondensaatorites. Inimkasutusel töötab see nagu uimastina tuntud GHB. Seda kasutatakse lõõgastumiseks ning vaba aja veetmisel pidudel, kuna toime ja tunnused on alkoholi omadega väga sarnased.
Ettevalmistamine.
GBL-i saab kasutada sünteesimaks gammahüdroksübuturaati (GHB). Omakorda gammaaminovõihapet (GABA) on võimalik konventeerida GBL-iks läbi Sandmeyeri reaktsiooni. Saadavast tulemist ehk gammabutüürlaktioonist on edasi võimalik valmistada GHB-d. GBL kombineerituna õigetes vahekordades naatriumhüdroksiidiga annabki naatrium gammahüdroksübuturaadi (Na-GHB).
Farmaatsia.
GBL ei ole sellisena täielikult GHB omadusi edasiandev; Selle mehhanism ja mürgisus erineb GHB-st.
GHB uinutav efekt tuleb kasutades alkoholiga. 2003. aastal rottidega tehtud katse näitas, et GBL kombineerituna etanooliga näitas kiiremini magama jäävaid rotte ja nende pikemat uneaega.
GBL muundub GHB-ks läbi ensüümide, mida leidub inimese veres. GBL-i mõjud tulevad peale kiiremini, kuigi ta ei ole GHB-ga võrdväärne. Vere ensüümi tasemed kõiguvad olenevalt inimesest. See tähendab, et esmakasutajatel võib täheldada ettearvamatuid tulemusi, isegi väikestes annustes. Näiteks ei pruugi see mõjuda esimesel katsel ning järgnevad peavalud, poolteadvusetus. Juhul kui proovitakse hiljem uuesti, võib juhtuda, et kõrvalefekte pole ja GBL mõjub ilma kõrvaltoimeteta. GBL-iga saavutatakse toime kiiremini, kuid see kestab lühemalt kui GHB toime.
Kasutamine lihaste kasvatamisel.
Kuna GBL on GHB-ga vägagi sarnane ning GHB on keelatud, kasutatakse seda mõnel puhul kasvuhormoonina. Katsetes on täheldatud, et võttes GBL-i aeg-ajalt ja väikestes doosides, suudab see kasvuhormoone kasvatada 5 korda rohkem, kui inimene tavaliselt suudab.
Üldist.
GHB ja GBL on ained, mida kasutatakse tihti lõõgastavatel eesmärkidel. GHB-l on kaks toimet: väikestes doosides on tal eufooriline toime (mis on põhjuseks miks kutsutakse teda vedelaks "ecstasy"'ks). Suuremates doosides käitub see tugevalt rahustavana ning võib inimesel teadvusekaotuse esile kutsuda väga kiiresti.
Annustamine.
1 milliliiter puhast GBL-i teeb umbes 1,4 g GHB-d, seega doose mõõdetakse hoolikalt ühe milliliitri kaupa, mitte ei võeta liiga palju korraga, vaid aeg-ajalt õhtu jooksul. GBL-il on talle omane, kergelt laki lõhna meenutav maitse ja lõhn, kirjeldatud kui põlenud plastik või kaua seisnud vesi. See erineb märgatavalt GHB-st, mida on kirjeldatud kui "soolase" või "soola" maitsega.
Irina Nikulnikova

Irina Nikulnikova (1980. aastani Irina Ignatova; sündinud 8. augustil 1947 Puhja vallas Tartumaal) on vene päritolu Eesti loomaarstiteadlane.
Elulugu.
Irina Nikulnikova on agronoomi tütar.
Nikulnikova lõpetas 1965 Tartu 4. Keskkooli, 1971 Eesti Põllumajanduse Akadeemia veterinaariateaduskonna ning kaitses 2000. aastal EPMÜ-s veterinaarmeditsiinis magistritöö "Veiste papillomatoosi diagnostika ja ravi". 
Ta on töötanud 1971–1976 EPA kirurgia ja sünnitusabi kateedris veterinaararsti ja õppejõuna, 1976–1994 assistendina, 1994–2000 EPMÜ teraapia instituudis assistendi ja 2004 lektorina. 2005. aastast on Nikulnikova EMÜ veterinaarmeditsiini ja loomakasvatuse instituudi lektor. Ta on õpetanud üld- ja erikirurgiat, oftalmoloogiat, radioloogiat ja röntgenoloogiat.
Teadustöö.
Irina Nikulnikova uurimisvaldkonnad on koepreparaatide kasutamine, koduloomade haigused ja esmaabi ning veterinaarkirurgia. Ta on avaldanud üle 10 teaduspublikatsiooni.
Frank Martin

 
Frank Martin (15. september 1890 Eaux-Vives, tänapäeval osa Genfist – 21. november 1974 Naarden) oli Šveitsi helilooja, kes elas suurema osa oma elust Hollandis.
Lapsepõlv.
Sündinud hugenottide peres, kalvinistliku pastori Charles Martini pere kümnest lapsest noorimana, improviseeris Frank Martin klaveril juba enne kooli, ning üheksa-aastaselt, saamata mingitki muusikaharidust, kirjutas juba oma esimesed laulud. 
12-aastaselt osales ta Bachi "Matteuse passiooni" ettekandel ning sai sellest tugevat mõjutust: Bachist sai tema mentor.
Austades oma vanemate soove, õppis ta kaks aastat matemaatikat ja füüsikat Genfi Ülikoolis, kuid tegeles õpingute kõrvalt ka heliloominguga ning õppis klaverit, kompositsiooni ja harmooniat oma esimese muusikaõpetaja Joseph Lauberi (1864–1953), Genfi helilooja ja selleks ajaks linna muusikaelu juhtiva figuuri juures. 1920. aastatel töötas Martin mõnda aega tihedas koostöös Émile Jaques-Dalcroze'iga, kellelt ta õppis palju rütmi ja muusikateooria vallas. Aastatel 1918–1926 elas Martin Zürichis, Roomas ja Pariisis: selle perioodi teoseid ilmestavad isikupärase helikeele otsingud.
Teosed.
Tuntuim orkestriteos on 1944/45. aastal kirjutatud "Petite Symphonie Concertante", mis tegi Martini ka rahvusvaheliselt tuntuks, samas kui varajane "Missa" on populaarseim koorimuusikast ja "Kuus Igamehe monoloogi" (baritonile, klaverile ja orkestrile) sooloteostest. Ülejäänud looming sisaldab täispikka sümfooniat (1936–1937), kahte klaverikontserti, klavessiinikontserti, viiulikontserti, tšellokontserti, kontserti seitsmele puhkpillile ja kuueosalist seeriat üheosalisi "ballaade" erinevatele sooloinstrumentidele klaveri või orkestriga.
Vaimulikele tekstidele ja ainestikule loodud teoseid, nende hulgas näiteks "Le Mystère de la Nativité" ("Jõulumüsteerium", 1957/1959), peetakse 20. sajandi religioossete heliteoste paremikku kuuluvaks. Šveitsi muusik Ernest Ansermet, Martini loomingu meisterlik esitaja alates 1918. aastast, juhatas paljusid Martini loomingu lindistusi, nende hulgas ka oratooriumi "In Terra Pax" (1944) koos Orchestre de la Suisse Romande'iga.
Martin arendas välja oma küpse stiili, tuginedes Arnold Schönbergi kaksteisttoontehnikale, hakates sellest 1932. aasta kandis huvituma, kuid tonaalsust siiski mitte hüljates. Osa Martini inspireeritumast muusikast on kirjutatud tema 80. eluaastates; ta töötas oma viimase kantaadi "Et la vie l'emporta" kallal veel kümme päeva enne surma. Ta suri Hollandis Naardenis.
Ants Nilson

Ants Nilson (sündinud 16. juunil 1931 Pärnus) on eesti keemik ja fotograaf.
Elulugu.
Ants Nilson lõpetas 1950. aastal Viljandi 2. Keskkooli ja 1955. aastal Tartu Riikliku Ülikooli keemiaosakonna. Seejärel õppis ta 1964–1967 Moskva Riikliku Ülikooli aspirantuuris, mille lõpetas 1967 keemiakandidaadina väitekirjaga mõningate aromaatsete aso- ja asometiinühendite kompleksimoodustamise spektrograafiast.
Ta oli 1955–1961 Tartu tehastes keemiainsener, 1961–1963 ja 1966–1969 Eesti Põllumajandusakadeemia keemiakateedri assistent, 1969–1974 vanemõpetaja, 1974–1979 dotsent, 1979–1994 kateedri juhataja ja professor, 1994–1997 keemiaosakonna juhataja ja professor ning on aastast 1997 emeriitprofessor. 1976–1979 töötas Ants Nilson Alžeerias Hüdrotehnika ja Melioratsiooni Instituudis keemia kateedri dotsendi ja juhatajana. 
Nilson on õpetanud orgaanilist, anorgaanilist, analüütilist ja üldkeemiat ning keemilist ökoloogiat.
Teadustöö.
Ants Nilson on uurinud füsikokeemiliste analüüsimeetodite rakendamist bioaktiivsete orgaaniliste ühendite analüüsis, feromoonide ja kairomoonide keemiat ning keemilist ökoloogiat.
Fotograafia.
1950. aastast oli Nilson Tartu Akadeemilise Meeskoori ja 1990. aastast Eesti Meestelaulu Seltsi Tartu Meeskoori fotokroonik.
Isiklikku.
Ants Nilson on kooliõpetaja ja raamatupidaja poeg, Tiit ja Jüri Nilsoni vend. 
Tema poeg on fotograaf Jaak Nilson (snd 25. märtsil 1963).
Teoseid.
Ants Nilson on avaldanud üle 50 teaduspublikatsiooni.
Eva Nilson

Eva Nilson (7. mai 1941 Sürgavere vald, Viljandimaa – 27. juuli 2017 Tallinn) oli eesti botaanik ja ökoloog.
Elulugu.
Eva Nilson oli talupidaja tütar, Artur Nilsoni õde.
Nilson lõpetas 1959 Suure-Jaani Keskkooli, 1965 Tartu Riikliku Ülikooli bioloogiaosakonna ning õppis 1965–1968 NSVL TA Botaanika Instituudi aspirantuuris. 1989. aastal kaitses ta NSVL TA Taime- ja Loomaökoloogia Instituudis Sverdlovskis bioloogiakandidaadi kraadi väitekirjaga "Биогеохимическая экология эпифитных лишайников в условиях загрязнения". 
Ta oli 1968–1971 Tartu Riiklik Ülikooli taimesüstemaatika ja geobotaanika kateedri vanemlaborant, 1971–1973 Loodusuurijate Seltsi vanembibliograaf, 1973–1978 Eesti Metsamajanduse ja Looduskaitse Teadusliku Uurimise Instituudi nooremteadur, 1978–1993 Tallinna Botaanikaaia vaneminsener, noorem- ja vanemteadur ning 1993–2001 TPÜ Ökoloogia Instituudi vanemteadur. 2001. aastast oli ta Tervisekaitseinspektsiooni Mikrobioloogia Kesklabori kvaliteedispetsialist.
Teadustöö.
Eva Nilson uuris taimede (eriti samblike) ökoloogiat ja selle rakenduslikke aspekte (ökoloogiline monitooring, bioindikatsioon). Ta oli Rahvusvahelise Lihhenoloogia Assotsiatsiooni liige ning on avaldanud üle 50 teaduspublikatsiooni.
Malle Nilson

Malle Nilson (aastani 1960 Malle Rüter; 26. märts 1938 Tallinn – 5. november 2025 Tallinn) oli eesti pedagoogikateadlane.
Elulugu.
Malle Nilson oli teenistuja tütar.
Nilson lõpetas 1957 Tallinna 21. Keskkooli, seejärel 1962 Tallinna Pedagoogilise Instituudi laulmise ja algõpetuse metoodika erialal ning sai NSV Liidu Pedagoogika Akadeemia juures pedagoogikakandidaadi kraadi väitekirjaga kahe kuu kuni ühe aasta vanuste laste muusikalist arenemisest ja kasvatamisest. Ta oli 1963–1981 Tallinna Pedagoogikakooli muusikalise kasvatuse õpetaja, 1981–1988 Tallinna Pedagoogilise Instituudi algõpetuse kateedri vanemõpetaja, 1988–1992 esteetilise kasvatuse dotsent ning 1992–1993 Tallinna Pedagoogikaülikooli muusikalise kasvatuse kateedri dotsent, 1993–1996 muusikakasvatuse lektoraadi dotsent.
Teadustöö.
Malle Nilson uuris eksperimentaalselt väikelaste muusikalist arengut, algklassiõpilaste emotsionaalse vastuvõtlikkuse dünaamikat ja mänguelementide kasutamist muusika kuulamisel. Ta on avaldanud 25 teaduspublikatsiooni.
Oslo börsi ettevõtete loend

Sellesse loendisse kuuluvad ettevõtted, mille aktsiaid noteeritakse Oslo börsil.
Osvald Nilson

Osvald Nilson (16. juuli 1930 Petroskoi, Karjala – 21. juuni 1996 Tallinn) oli eesti pedagoogikateadlane ja geograaf.
Elulugu.
Osvald Nilson oli töölise poeg.
Ta lõpetas 1949. aastal Viljandi 2. Keskkooli, 1951 Tallinna Õpetajate Instituudi ja 1954 geograafia erialal Leningradi Pedagoogilise Instituudi. 1957 lõpetas ta samas aspirantuuri ja kaitses geograafiakandidaadi kraadi. 
Ta oli 1957–1959 Haridusministeeriumi pedagoogiliste õppeasutuste vaneminspektor, ühtlasi aastast 1958 kohakaaslusega Tallinna Pedagoogilise Instituudi õppejõud, 1959–1965 Pedagoogika Teadusliku Uurimise Instituudi teadussekretär ja -direktor, 1965–1991 direktor, 1991–1996 Tallinna Pedagoogikaülikooli geoökoloogia õppetooli dotsent.
Teadustöö.
Osvald Nilson uuris loodusgeograafiat, geograafiliste avastuste ajalugu, geograafia õpetamise metoodikat ja didaktikat (eriti töövihikute rakendamist õppeprotsessis).
Teoseid.
Ta oli paljude õpikute, töövihikute ja metoodiliste juhendite autor. Ta koostas reisijuhte (Kesk-Aasia, Krimmi ja Novgorodimaa kohta), lugemiku maadeavastustest ja erialaseid kogumikke, samuti oli ta ENE ja EE kaasautor. Ta avaldas 260 teaduspublikatsiooni, sh 6 monograafiat, üle 20 õpiku ja rohkesti aimeartikleid.