Siim Kallase valitsus

Siim Kallase valitsus oli Eesti Vabariigi 42. valitsus, mis oli ametis 28. jaanuarist 2002 kuni 10. aprillini 2003. Valitsusse kuulusid Reformierakond ja Keskerakond. 
Valitsuse moodustas eelmise, Mart Laari teise valitsuse rahandusminister Siim Kallas. Kuigi Riigikogus oli valitsuse moodustanud erakondadel vaid 46 häält, ehk tegemist oli vähemusvalitsusega, siis valitsuse tegevust toetasid parlamendis ka Rahvaliit ja Eestimaa Ühendatud Rahvapartei.
Siim Kallase valitsus esitles end ühiskondlike pingete lepitajana pärast Laari teise valitsuse ajal toimunud tugevat poliitilist vastandumist. Seetõttu keskendus valitsus sisepoliitikas ebavõrdsuse vähendamisele ühiskonnas ning paljude eelmise valitsuse reformide katkestamise või tagasipööramisega, kuid välispollitikas jätkati Laari valitsuse liini ning lõpetati liitumisläbirääkimised Euroopa Liidu ja NATOga.
Valitsuse astus tagasi pärast 2003. aasta Riigikogu valimisi. Järgmine, Juhan Partsi valitsus asus ametisse 10. aprillil 2003.
Valitsuse moodustamine.
Reformierakond ja Keskerakond hakkasid üksteisega koostöö osas kontakte otsima 2001. aasta sügisel. Edgar Savisaare juhitud Keskerakond oli võitnud 1999. aasta Riigikogu valimised, kuid jäetud Isamaaliidu, Reformierakonna ja Mõõdukate poolt opositsiooni. Samad erakonnad oli võimul ka Tallinna linnavalitsuses. 2001. aastaks oli Mart Laari teine valitsus muutunud mitmete skandaalide ning tugeva poliitilise vastandumise tõttu väga ebapopulaarseks. Skandaalidest oli räsitud ka Isamaaliidu juhitud Tallinna linnavalitsus ning suhted Isamaaliidu ja Reformierakonna vahel muutusid järjest pingelisemaks. Mõistes, et Tallinnas samas koalitsioonis enam jätkata ei saa, otsustas Reformierakonna esimees Siim Kallas moodustada uue Tallinna võimuliidu koos Keskerakonnaga. Isamaaliidu juhi Mart Laari hinnangul tähendas see sisuliselt ka Toompea koalitsiooni lõppu ning ta otsustas koalitsioonipartnerite vahelise usalduse kaotuse tõttu peaministri kohalt tagasi astuda. Kujunenud olukorras oli kõige loogilisem, et Reformierakond ja Keskerakond moodustavad koos uue valitsuse ka riigis. Reformierakonna liikmed olid Keskerakonnaga koostöö osas küll skeptilised, kuid Siim Kallase sõnul oli ta tüdinud vastasseisust Savisaarega ning uskus, et loodav koalitsioon aitab leevendada ühiskonnas Laari teise valitsuse ajal tekkinud pingeid.
12. jaanuaril otsustas Reformierakonna volikogu alustada koalitsioonikõnelusi Keskerakonnaga tingimusel, et Reformierakond saab valitsuses peaministri koha. 14. jaanuaril otsustas koalitsioonikõnelusi alustada ka Keskerakonna volikogu. Koalitsioonikõnelused osutusid keerulisteks, sest erakondade programmilised seisukohad mitmetes põhiküsimustes, nagu maksupoliitika, välispoliitika ja riigikaitse, olid väga erinevad. Maksupoliitika osas lepiti kokku, et erakondadel ühine seisukoht puudub ning seetõttu maksusüsteemi loodav valitsus ei muuda. Kuigi Keskerakond suhtus Euroopa Liitu astumisse leigelt, siis nõustuti siiski liitumiskõneluste lõpuleviimisega. Kõige suurem erimeelsus oli NATOga liitumise ning sellega kaasneva 2% kaitsekulutuste nõude osas. Edgar Savisaarele oli kaitsekulutuste suurendamine väga vastumeelne, sest selle tõttu jäi riigieelarvesse vähem raha Keskerakonna valimislubaduste tarbeks. NATOga liitumine oli Reformierakonnale aga punane joon ning Siim Kallas ähvardas, et kui Keskerakond 2% lubadusega ei nõustu, siis valitsuse loomine jääb katki. Savisaar võttis paar päeva mõtlemisaega ning nõustus.
18. jaanuaril 2002 allkirjastasid Reformierakond ja Keskerakond koalitsioonileppe. Erakonnad leppisid kokku ühiskondliku ebavõrdsust vähendavad eelnõud, nagu pensionite tõstmine, elektrihinna vähendamine, tasuta koolitoit lastele ning kohalike omavalitsuste rahastuse suurendamine. Samas tagas koalitsioonilepe rahandusliku järjepidevuse ehk maksusüsteemi ei muudetud ning riigieelarve jäeti tasakaalu. Samuti lepiti kokku, et Eesti jätkab samal välispoliitilisel kursil ning viiakse lõpule liitumisläbirääkimised Euroopa Liidu ja NATOga.
Reformierakond sai valitsuses 6 ministrikohta ning Keskerakond 8. Reformierakond säilitas sisuliselt kõik eelmise valitsuse ministrikohad, kuid rahandusministri asemel võeti endale välisministri portfell, sest välisküsimused olid valitsuses selgelt Reformierakonna prioriteet. Ministrikandidaatide selgumisel äratasid tähelepanu mitmed Keskerakonna esitatud noored ja väikese kogemusega poliitikud. Eriti teravat kriitikat sai Keskerakonna esialgne rahandusministrikandidaat Meelis Põlda, kelle puhul kaheldi tema võimes rahandusministri tööga hakkama saada. Siim Kallase vastuseisu tõttu taandas Põlda oma kandidatuuri ning Keskerakond otsustas rahandusministriks esitada Harri Õunapuu.
Ministrite vahetumise põhjused.
23. augustil 2002 rahuldas peaminister kultuuriminister Signe Kivi lahkumisavalduse, kuigi veenis teda enne seda ametis jätkama ega leidnud tema tegevuses ministrina vigu. Signe Kivi soovis lahkuda pärast seda, kui ilmnes, et Eesti Kultuurkapitali juht Avo Viiol oli mänginud kasiinodes maha 7,5 miljonit krooni riigi raha. Eesti Reformierakond tegi presidendile ettepaneku kinnitada kultuuriministri kandidaadiks Kultuuriministeeriumi senine kantsler Margus Allikmaa.
2003. aasta alguses soovitas Siim Kallas Ain Seppikul ise tagasi astuda. Seppik kandis 1985. aastal ülemkohtus töötades ette ühena kolmest kriminaalkolleegiumi liikmest kohtuotsuse, mis mõistis vangi "nõukogude võimu solvanud" koolipoisid ning sulges vaimuhaiglasse Eesti rahvast ülistanud teisitimõtleja. Pärast avalikku arutelu ja opositsiooni umbusaldusavaldusi astus Ain Seppik ise tagasi. Tema asemel määrati siseministriks Toomas Varek.