tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Projekt MKUltra

MKULTRA (ka MK-Ultra) on USA Luure Keskagentuuri (CIA) teadvuse kontrolli projekti koodnimi. Eesmärk oli uurida inimese käitumise mõjutamise ja uimastite seoseid. 
Eellugu. Teise maailmasõja ajal katsetas USA armee uimastite (eriti LSD) ja hüpnoosi kasutamist ülekuulamistel. 
MKULTRA nimega projekt algas pärast Korea sõda, kui CIA-s hakati katsetama veel kangemate uimastitega. Eesmärk oli luua salaagendid, kes isegi ei tea, et nad täidavad salajasi käske. Vangi langedes ei ole sellise agendi piinamisest kasu, sest ta ei tea oma mõjutajatest midagi.
Teavitamata katsealuseid värvati surmakogemusega sõjaväelaste ja eraldumise soodumusega tsiviilelanike hulgast. 
Mõjutamise meetoditeks olid šoki esilekutsumine, hallutsinogeenide kasutamine, lobotoomia ja elektroodide ajusse siirdamine (ilmnes, et kahjustab aju).
1995. aastal toimus USA kongressis Luure Keskagentuuri eksperimentide teema kuulamine. CIA väiteil lõpetati mõistusekontrolli programm MKULTRA 1964. aastal. Tunnistanud naised väitsid, et see kestis 1984. aastani. On oletatud, et CIA muutis projekti nime ning paigutas selle mõne teise osakonna alla.
Danny Boyle

Danny Boyle (õieti Daniel Boyle; sündinud 20. oktoobril 1956 Manchesteris) on inglise filmi- ja teatrilavastaja. 
Ta tegutseb ka filmistsenaristi ja -produtsendina.
Rahvusvaheliselt tuntakse Boyle'i eelkõige tema lavastatud filmide "Trainspotting" (1996), "Rand" (2000), "28 päeva hiljem" (2002) "Päikesepaiste" (2007), "Rentslimiljonär" (2008), "127 tundi" (2010) ja "Transs" (2013) järgi. Filmile "127 tundi" kirjutas ta ise ka stsenaariumi.
Tema film "Rentslimiljonär" kandideeris kümnele Oscarile ja võitis neist kaheksa, sealhulgas ka parima filmi ja parima režissööri auhinna.
Aleksandr Tšakovski

Aleksandr Tšakovski (vene keeles Александр Борисович Чаковский; 26. august (vkj 13. august 1913) Peterburi – 17. veebruar 1994 Moskva) oli juudi rahvusest Vene kirjanik ja ajakirjanik.
Aleksandr Tšakovski sündis Peterburis juudi perekonnas, tema isa oli arst. Ta õppis õigusinstituudi õhtuses osakonnas, lõpetas 1938. aastal Moskvas Maksim Gorki nimelise Kirjandusinstituudi. Aspirantuuri lõpetas ta Moskva Filosoofia, Kirjanduse ja Ajaloo Instituudis. Kõrgkoolis õppimise ajal töötas ta ajakirja Oktjabr toimetuses.
Teise maailmasõja ajal teenis ta Punaarmees ajalehe Frontovaja Pravda ja teiste ajalehtede korrespondendina.
Aastatel 1955–1963 oli ta ajakirja Inostrannaja Literatura peatoimetaja. 1962– 1988 oli ta ajalehe Literaturnaja Gazeta peatoimetaja.
1961–1986 oli ta Nõukogude Liidu Kommunistliku Partei Keskkomitee liikmekandidaat ja 1986–1990 liige. Nõukogude Liidu Kirjanike Liitu kuulus ta alates 1941. aastast. Aastatel 1962– 1991 oli Aleksandr Tšakovski Nõukogude Liidu Kirjanike Liidu juhatuse sekretär.
Parim hotell terves Indias

"Parim hotell terves Indias" (inglise keeles "The Best Exotic Marigold Hotel") on Suurbritannia filmilavastaja John Maddeni 2011. aastal valminud draamakomöödia, mis põhineb Deborah Moggachi romaanil "These Foolish Things".
2015. aastal valmis filmi järg "Teine parim hotell terves Indias".
Sisukokkuvõte.
Film räägib seitsmest eakast britist, kes vastavad internetis avaldatud kuulutusele ja sõidavad Indiasse Jaipuri, kust nad leiavad eest viletsas seisus hotelli, mida peab noor, veidi saamatu, kuid ülioptimistlik Sonny Kapoor (Dev Patel). Äsja lesestunud Evelyn Greenslade (Judi Dench) soovib leida odavat peatuspaika; Graham Dashwood (Tom Wilkinson) otsib möödunud aegade armastust; Douglas Ainslie (Bill Nighy) ja Jean Ainslie (Penelope Wilton) on halva investeeringu tõttu jäänud ilma oma pensionifondist; Muriel Donnelly (Maggie Smith) vajab puusaoperatsiooni; Madge Hardcastle (Celia Imrie) otsib endale rikast meest; Norman Cousins (Ronald Pickup) jahib lihtsalt naisi. India mõjub kõigile erinevalt, vaimustades eriti Douglast ja Evelyni, kuid süvendades vaid Jeani kibestumist. Hotelli peremehel Sonnyl on küll suured unistused, kuid vähe raha ja oskusi; lisaks on tal kallim, keda tema ema heaks ei kiida. Kõik need lood põimuvad omavahel ja viivad ootamatute lõpplahendusteni.
Teine parim hotell terves Indias

"Teine parim hotell terves Indias" (inglise keeles "The Second Best Exotic Marigold Hotel") on Suurbritannia filmilavastaja John Maddeni 2015. aastal valminud draamakomöödia, mis on järg tema 2011. aasta filmile "Parim hotell terves Indias".
Sisukokkuvõte.
"Teine parim hotell terves Indias" räägib Sonny Kapoori (Dev Patel) kavast oma hotelli laiendada, kuid see visioon neelab aega ja energiat, mida tal eesseisva laulatuse tõttu napib. Tema liigne pühendumine uue hotelli ideele pingestab ka suhteid tema pruudi Sunainaga (Tina Desai). Sonny on leidnud hotelli laiendamiseks sobiva kinnisvara, mis on seda vajalikum, et tema esimeses hotellis eakatele ja kaunitele on alles veel ainult üks vaba tuba, mille peale tekib tõsine konkurents kahel uuel kliendil, Guy Chambersil (Richard Gere) ja Lavinia Beechil (Tamsin Greig). Esimesest filmist tuttavad Evelyn (Judi Dench) ja Douglas (Bill Nighy) on leidnud Jaipuris tööd, kuid ei suuda kuidagi oma isiklikes suhetes järje peale saada. Norman (Ronald Pickup) ja Carol (Diana Hardcastle) püüavad aru saada, kas neile sobib rohkem avatud või monogaamne suhe. Madge (Celia Imrie) peab valima kahe sobiva, väga jõuka kosilase vahel. Ainus, kes ehk teab, kuidas kõik need probleemid võiksid ja saaksid laheneda, on hotelli kaasmänedžeriks saanud Muriel Donnelly (Maggie Smith), kes teab kõigi saladusi. Kui traditsioonilise india pulma ettevalmistused ähvardavad neid kõiki enda alla matta, ilmnevad taas ootamatud pöörded ja üllatavad lahendused.
2015. aasta juunioride jääkeegli maailmameistrivõistlused

2015. aasta juunioride jääkeegli maailmameistrivõistlused toimusid 28. veebruarist – 8. märtsini 2015 Tallinnas Tondiraba jäähallis.
Võistlusel tehti kindlaks juunioride maailmameistrid meeste ja naiste hulgas. Kanada saavutas kaks maailmameistri tiitlit.
Meeste hulgas esindasid Eestit Robert-Kent Päll, Sander Rõuk, Eiko-Siim Peips, Martin Leedo ja Arne Karl Sternfeld; naiste hulgas Marie Turmann, Kerli Zirk, Kerli Laidsalu, Johanna Ehatamm ja Victoria-Laura Lõhmus.
Günther Krupkat

Günther Krupkat (5. juuli 1905 Berliin – 14. aprill 1990 Ida-Berliin) oli saksa ulmekirjanik, silmapaistvamaid Saksa DV ulmekirjanduse esindajaid.
Günther Krupkat õppis kõrgkoolis inseneriks, kuid pidi rahapuuduse tõttu õpingud pooleli jätma. Ta töötas seejärel vabrikutöölise, filmidramaturgi, ärireisija, elektromontööri, reklaamitekstide kirjutaja, laboradi ja ajakirjanikuna.
19-aastaselt kirjutas ta esimese utoopilise romaani "Od", mis oli inspireeritud Aleksei Tolstoi "Aeliitast". Kirjastajad leidsid, et raamat oli ühiskonnakriitika tõttu liiga vasakpoolne ning see jäi ilmumata. Günther Krupkatil õnnestus aga avaldada juba sel perioodil oma esimesed lühijutud.
Günther Krupkat võttis osa vastupanuvõitlusest natsionaalsotsialistide vastu ja põgenes Tšehhoslovakkiasse. Teise maailmasõja järel pöördus ta Berliini tagasi. Ta lõpetas poolelijäänud inseneriõpingud, töötas seejärel toimetajana ning oli alates 1955. aastast Berliinis vabakutseline kirjanik. Põhiliselt kirjutas ta ulmekirjandust. Romaan "Das Schiff der Verlorenen" ("Kadunute laev") käsitleb Titanicu hukkumist. Saksa DV Kirjanike Liidus oli ta aastatel 1972–1978 ulmekirjanduse töögrupi esimees.
Liivakell

Liivakell on lihtne seade mõne minuti kuni tunni pikkuste ajavahemike mõõtmiseks.
Liivakell koosneb kahest ahendi kaudu ühendatud klaaskolvist, milles on peen liiv. Aega mõõdetakse ülemisest kolvist alumisse voolanud liiva hulga järgi. Aja mõõtmise alguseks pööratakse liivakell ümber, nii et liiva täis kolb on üleval. Kogu liiva ülemisest kolvist alumisse voolamise aeg on enam-vähem muutumatu ja oleneb liiva hulgast ning ahendi ava läbimõõdust. Liivakelli on kasutatud näiteks meditsiiniliste protseduuride kestuse mõõtmiseks.
Liivakella päritolu pole teada. Vanimad liivakella kujutised on ligi 2500 aastat vanadel joonistel. Liivakella tunti vanas Egiptuses. Teated liivakellade kasutamisest aja mõõtmiseks laevadel pärinevad 14. sajandist. Tänapäeval liivakelli praktiliseks ajamõõtmiseks peaaegu ei kasutata, võib-olla ainult muna keetmise aja mõõtmiseks. Kujutavas kunstis on liivakell aja kulgemise sümboliks.
Rahvusvaheline astroloogiapäev

Rahvusvaheline astroloogiapäev on iga-aastane tähtpäev, mida peavad astroloogid ja astroloogiahuvilised, enamasti langeb 20. või 21. märtsile. Astroloogiapäeva tähistatakse kevade alguse päeval, mil Päike siseneb troopilise sodiaagi esimesse, Jäära märki ja seega algab uus astroloogiline aasta. Astronoomiliselt toimub sel päeval kevadine võrdpäevsus.
Rahvusvahelist astroloogiapäeva hakati tähistama 1993. aastast Ameerika astroloogiaühingu AFAN (The Association for Astrological Networking) eestvõttel, et soodustada astroloogidevahelisi suhteid ja teavitada avalikkust astroloogia võimalustest.
Yu Xiaoyu

Yu Xiaoyu (于小雨, "Yú Xiǎoyǔ"; sündinud 2. jaanuaril 1996 või 1998 Pekingis) on Hiina naisiluuisutaja.
Oma partneri Jin Yangiga on ta võitnud juunioride iluuisutamise maailmameistrivõistlused kahel korral (2014 ja 2015) ning 2012. aasta noorte taliolümpiamängud.
Jin Yang

Jin Yang (金杨, "Jīn Yáng"; sündinud 16. mail 1989 või 1994 Harbinis) on Hiina meesiluuisutaja.
Oma partneri Yu Xiaoyuga on ta tulnud paarissõidus juunioride iluuisutamise maailmameistriks kahel korral (2014 ja 2015) ning võitnud 2012. aasta noorte taliolümpiamängud.
Heiner Rank

Heiner Rank (11. detsember 1931 Nowawes (tänapäeval Potsdam) – 17. november 2014 Berliin) oli saksa kirjanik. Põhiliselt on ta kirjutanud kriminaalromaane, kuid on loonud ka ulmekirjandust.
Heiner Rank õppis kaubandust. Seejärel töötas ta traktoristina, oli assistent Parchimi teatris ja külalislavastaja Halberstadti teatris. Alates 1955. aastast oli ta vabakutseline kirjanik ja elas Kleinmachnowis Potsdami lähedal. Aastatel 1963–1964 oli ta vangis, kuna oli kavatsenud Saksa DV-st lahkuda.
1978–1988 juhatas ta Saksa DV Kirjanike Liidu ulmekirjanduse töögruppi.
Heiner Rank on avaldanud 18 kriminaalromaani (mitmed nendest koos kaasautoritega ja pseudonüümi all). Ta avaldas 1973. aastal ulmeromaani "Die Ohnmacht der Allmächtigen" ("Kõikvõimsate minestus"). Samuti on temalt ilmunud ulmejutud "Schöne Bella" ("Ilus Bella", 1981) ja "Psychoosmose" ("Psühhoosmoos", 1985).
Chappie

"Chappie" on Lõuna-Aafrika Vabariigist pärit filmilavastaja Neill Blomkampi 2015. aastal valminud ulmefilm, mille aluseks on Blomkampi ja tema abikaasa Terri Tatchelli kirjutatud stsenaarium.
Sisukokkuvõte.
Filmi tegevus toimub lähituleviku Lõuna-Aafrika Vabariigis, kus kuritegevuse ohjeldamisega tegelevad peamiselt ettevõtte Tetravaal välja töötatud politseirobotid. Kui enamkasutatava robotimudeli väljatöötaja Deon Williams (Dev Patel) ei saa firma tegevjuhilt (Sigourney Weaver) luba proovida robotite peal oma katselist programmi, mis annaks neile eneseteadvuse, varastab ta firmast mahakandmisele mõeldud mudeli ja installib programmi sinna. Paraku sattub see mõtlemis- ja tundevõimega robot (Sharlto Copley) kurjategijate jõugu kätte, kes annavad talle nimeks Chappie ja soovivad rakendada teda röövide korraldamisel. Deoni põhirivaal, sõjaväelise taustaga insener Vincent Moore (Hugh Jackman) kasutab olukorda ära, et saboteerida kõiki Deoni loodud roboteid ja tõestada enda loodud robotimudeli paremust. Chappie jaoks tähendab see meeleheitliku võitluse algust iseenda, oma looja ja nende teadvuse säilitamise nimel.
Skins

"Skins" on Suurbritannia televisioonisari, mille peamiseks sihtrühmaks on teismelised. 
See räägib rühma Bristoli teismeliste elust keskkooli viimasel kahel aastal. Sarja teemade valikut ja teemakäsitlusi on peetud vastuoluliseks, seal on juttu probleemsetetest perekondadest, vaimsetest häiretest, teismeliste seksuaalsusest, uimastite kuritarvitamisest, surmast ja koolikiusamisest.
Sarja lõid firma Company Pictures jaoks stsenaristidena isa ja poeg Bryan Elsley ja Jamie Brittain. Sarja näitas telekanal E4. Kokku toodeti seitsmel hooajal 61 jagu, mis olid eetris aastatel 2007–2013. Kuna iga hooaeg näitas ühte aastat tegelaste elust, vahetus suurem osa peaosalistest iga kahe hooaja järel.
Rahvusvahelise tunnustatuks saanud sarjas on mänginud Harry Enfield, Jack O'Connell, Dev Patel, Kaya Scodelario jpt.
2011. aastal hakkas Ameerika Ühendriikide telekanal MTV näitama sarja Ameerika versiooni, kuid see ei osutunud edukaks ja selle tootmine lõpetati pärast esimest hooaega.
Gudžaratid

Gudžaratid on Indiast, peamiselt Gujarati osariigi aladelt pärinev rahvas, kes kõneleb gudžarati keelt. Suured gudžarattide kogukonnad elavad ka väljaspool Indiat, eelkõige Läänemaailmas, aga ka mitmetes Aafrika riikides (Keenias, Tansaanias, Ugandas, jm). Neid loetakse majanduslikult ja kultuuriliselt India arenenumate rahvaste hulka.
2003. aasta andmetel oli maailmas 51,6 miljonit gudžaratti. Usuliselt on enamik neist hindud, umbes 11% on muslimeid.
Kuulsad gudžaratid on olnud näiteks Mahatma Gandhi, Muhammad Ali Jinnah, Morarji Desai, Vikram Sarabhai, Narendra Modi ja Dev Patel.
Jørgen Ingmann

Jørgen Ingmann Pedersen (26. aprill 1925 Kopenhaagen – 21. märts 2015) oli taani muusik, kitarrist.
Jørgen Ingmann koos abikaasa Grethega võitsid lauluga "Dansevise" 1963. aasta Eurovisiooni lauluvõistluse. Sejr Volmer-Sørenseni sõnadele kirjutatud laul kuulub Taani kultuurikaanoni koosseisu. 
Jørgen ja Grethe olid abielus aastatel 1956–1975.
Werner Jarowinsky

Werner Jarowinsky (25. aprill 1927 Leningrad – 22. oktoober 1990 Berliin) oli Saksa DV riigitegelane.
Jarownskyte perekond kolis 1930. aastatel Leningradist Saksamaale. Werner Jarowinsky õppis põhikooli lõpetamise järel aastatel 1941–1943 kaubandust, seejärel teenis ta kuni 1945. aastani Wehrmachtis.
1945. aastal astus ta Saksamaa Kommunistlikku Parteisse ja oli Saksa Rahvapolitsei teenistuja. Gümnaasiumi lõpetas ta 1947. aastal. 1948–1951 õppis ta Halle-Wittenbergi Martin Lutheri Ülikoolis ja Berliini Humboldti Ülikoolis majandust ning õigusteadust. 1951–1956 töötas ta Berliini Humboldti Ülikooli dotsendina. Väitekirja kaitses ta samas 1956. aastal.
1956. aastal sai ta Sisekaubanduse Uurimisinstituudi juhatajaks. 1957. aastal läks ta tööle Saksa DV Kaubanduse ja Varustamise Ministeeriumi, kus ta esialgu oli peavalitsuse juht ja 1959–1963 aastast riigisekretär. 1963. aastal sai Werner Jarowinsky Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Keskkomitee liikmeks ja Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Keskkomitee Poliitbüroo liikmekandidaadiks (liikmeks sai ta 1984. aastal). Keskkomitee Sekretariaadis oli ta vastutav kaubanduse ja varustamise küsimuste eest, hiljem kuulusid tema vastutusalasse ka kirikuküsimused.
Werner Jarowinsky oli alates 1963. aastast Rahvakoja (parlamendi) liige. Alates 1971. aastast oli ta Rahvakoja kaubanduse ja varustamise komisjoni esimees. 1989. aasta novembris sai ta Rahvakoja asepresidendiks ja Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei fraktsiooni esimeheks. 11. jaanuaril 1990 lahkus ta Rahvakojast ja 20. jaanuaril 1990 heideti ta Saksamaa Sotsialistlikust Ühtsusparteist välja.
Endokannabinoidsüsteem

Endokannabinoidsüsteemiks nimetatakse peaajus paiknevaid ja toimivaid neuromodulatoorsete lipiidide ja nende retseptorite võrgustikku keha eri rakkudes ja elundites, nagu kannabinoidi retseptorid CB1 ja CB2 ja nende ligandanandamiidid jt ning neid metaboliseerivaid ensüüme. 
Endokannabinoidsüsteemi funktsioonideks on embrüoloogilises arengustaadiumis arengu modulleerimine ja neuroplastilisuse, närvide kaitse (neuroprotektsioon), immuunsuse, põletiku, apoptoosi ja kartsinogeneesi, valu ja emotsionaalse mälu, näljatunde, toitumise ja metabolismi modulleerimine. 
Endokannabinoidsüsteemile avaldavad toimet ka alternatiivmeditsiini praktikad, nagu akupunktuur, mitmed manustatavad ravimid ja droogid (näiteks kanep). Ka kohvi ning alkoholi joomine, kanepi ja tubaka suitsetamine jpm. 
CB1 retseptorid paiknevad peaajus ja närvisüsteemi rakkudes, CB2 retseptorid lisaks ka tüümuses. 
Endokannabinoidsüsteemi töö häirumisega seostatakse inimestel "uncompensated schizophrenia", migreeni, polüskleroosi, Huntingtoni tõbe, "uncompensated Parkinson's", soole ärritussündroomi, kompenseerimata anoreksiat, liikumistõbe.
Ravimikatsetused.
Prantsusmaa tervishoiuministri Marisol Touraine'i teatel põhjustasid Rennesis läbi viidud ravimikatsetused, mille käigus manustati ligi sajale katsealusele suu kaudu testitavat ravimit, mitu tõsist õnnetust: ühe inimese ajusurm ja viie inimese haiglasse sattumine. Ministri sõnul oli ravim ettenähtud toimimaks endokannabinoidsüsteemi, mida aga seostatakse valuga. 
Katseravim ei sisaldanud kannabinoide, nagu algselt arvati, vaid kuulub nn FAAH inhibiitorite ("Inhibitors of Fatty Acid Amide Hydrolase" (FAAH)-ensüüm) hulka, tegu võis olla toimeainega "BIA 10-2474" 
Kõik kuus haiglasse toimetatud meest olid vanuses 28 kuni 49 aastat ja olid 7. jaanuaril, kui ravimikatsetused algasid, terved.
Võle–Vainupea–Kunda tee

Võle–Vainupea–Kunda tee (registrinumber 17170) on kõrvalmaantee Lääne-Viru maakonnas. Tee on IV klassi riigimaantee kogupikkusega 31,927 km.
Tee algab Haljala vallas Võle külas Haljala–Käsmu teelt. Tee läbib Haljala vallas Kandle küla ning Haljala vallas Karula, Pajuveski, Vainupea, Eisma, Rutja, Karepa ja Toolse külad. Tee lõpeb Viru-Nigula vallas Ojakülas ristumisel Kunda–Selja teega.
Võle–Vainupea–Kunda teega ristuvad Eisma–Kandle tee, Karula–Vihula–Sagadi tee, Vainupea ranna tee ja Haljala–Karepa tee.
Võle–Vainupea–Kunda teel on 3 silda:
Lääne-Virumaa rannikualade teemaplaneering kirjeldab Võle–Vainupea–Kunda tee Vainupea–Eisma–Rutja–Karepa–Toolse lõiku kui ilusate vaadetega teed läbi esteetiliselt väärtuslike maastike.
Maantee on kahesuunalise liiklusega. Tee asfaltkatendi laius on 5,5–7 meetrit. Tee klassist (IV klass) tulenevalt on tee sanitaarkaitsevööndi laius 60 meetrit katendi servast ja mõjuvööndi laius 300 meetrit. Tee kaitsevöönd, millele laieneb ehituskeeluala, on 50 meetrit äärmise sõiduraja teljest.
Suveperioodil võib liikluse intensiivsus mõnel Võle–Vainupea–Kunda tee lõigul ulatuda 500 autoni ööpäevas.
Karula ja Ojaküla vahelisel lõigul kulgeb teemaa kõrval Eesti Lairiba Arenduse Sihtasutuse (ELASA) kiudoptiline kaabel.
Tee haldaja on Maanteeamet.
Jan Tammik

Jan Tammik (sündinud 25. märtsil 1970 Rakveres) on eesti maalikunstnik.
Õppinud Rakvere 3. Keskkooli kunstiklassis ja Tartu Kunstikoolis. 
Maalib põhiliselt natüürmorte, mere- ja maastikuvaateid järgides traditsioonilist maalilaadi. Esinenud näitustega Tartu Gildi galeriis (2008), Tõrva raamatukogus (2008), Ajamaja galeriis (2008), Võrumaa muuseumis (2010), Värska raamatukogus (2011), Aedvilja Tänava Galeriis (2012), Tartu Kunstimuuseumi näitusemajas (2014) ja Vastseliina rahvamajas (2015). Osalenud näitustel ka Soomes, Rootsis, Saksamaal ja Prantsusmaal.
Harrastanud avamerepurjetamist. 2003. ja 2004. aastal tuli avamerepurjetamises (Muhu väina regatil) Eesti meistriks.
Tema isa on maalikunstnik Rein Tammik.
Sadamaregister

Sadamaregister on Eesti andmekogu, milles peetakse arvestust sadamate üle. Selle eesmärk on tagada vajalikud andmed veeliikluse ohutuse, turvalisuse ja keskkonnakaitse valdkondliku juhtimise ja korraldamise ülesannete täitmiseks ning riikliku järelevalve teostamiseks.Sadamaregistri vastutav töötleja on Kliimaministeerium ja volitatud töötleja Transpordiamet. Sadama pidaja (omanik) on kohustatud sadama registreerima sadamaregistris. Registrisse kantavad andmed on sätestatud sadamaregistri pidamise põhimääruses.
2024. aasta 23. oktoobri seisuga on sadamaregistris registreeritud 245 sadamat.
Laikneeme

Laikneeme on Soome lahte ulatuv neem Lääne-Viru maakonnas Haljala vallas Karepa külas.
Neeme geograafilised koordinaadid on .
Kandle mõis

Kandle mõis (saksa keeles "Kandel") oli Kavastu mõisa kõrvalmõis Haljala kihelkonnas Virumaal, tänapäeval on see Haljala vallas Lääne-Viru maakonnas.
Ajalugu.
Esmateated Kandle mõisast pärinevad 1583. aastast. 18.sajandil kuulus mõis Hastferitele. 1788. aastal müüs major Heinrich Gustav von Hastfer mõisa kreisikohtunik Georg Johann von Wrangellile. 1793. aastal ostis Wrangellilt mõisa major Peter Frommhold Löwis of Menar. 1805. aastal läks mõis Bengt Fromhold Strohmi valdusse. 1810. aastal müüs ta mõisa Johanna von Roennele. 1827. aastal müüsid Roenned mõisa parun Gustav Wrangellile. Wrangellide valduses püsis Kandle 1832. aastani, kui kapten parun Carl Wrangell müüs selle leitnant Gustav von Tritthofile.
 ostsid mõisa Dehnid – naabermõisa Kavastu omanikud. Selle tehinguga muutus Kandle mõis sisuliselt Kavastu kõrvalmõisaks. Mõisa viimane võõrandamiseelne omanik oli Arnold Julius von Dehn. 
Mõisahooned.
Lihtne baroksetes vormingutes peahoone pärineb 18. sajandi keskpaigast. Viilkatusega ühekorruselisele väheldase verandaga puidust hoonele lisati hiljem kivist tiibehitus.
Kaua tühjalt seisnud peahoone on hävinenud. Samuti on hävitatud viie kaarega tall-tõllakuur, mille asemele on kerkinud kuue kaarega spordisaali aknad.
August Eberhard Müller

August Eberhard Müller (13. detsember 1767, Northeim, Saksamaa – 3. detsember 1817, Weimar) oli Saksa helilooja, organist ja dirigent.
Elulugu.
Muusikalise alghariduse sai Müller oma orelimängijast isalt, tema esimene avalik esinemine oli kaheksa-aastaselt. Seejärel õppis ta Johann Christoph Friedrich Bachi juures Bückeburgis, kus Müller töötas organistina Ulrichskirches 1788. aastani. 1789. aastast oli ta koorijuht, õpetaja ja organist Magdeburgis.
Johann Friedrich Reichardti soovitusel, keda ta kohtas 1792. aastal Berliinis, sai Müllerist 1794. aastal Leipzigi Püha Nikolause kiriku organist. 1800. aastast oli ta Johann Adam Hilleri assistent, kelle surma järel 1804. aastal päris Müller Thomaskantori ameti. 1810. aastal sai temast Weimari hertsogi õukonnas kapellmeister.
Müller esitas tihti repertuaaris Johann Sebastian Bachi teoseid ning aitas kaasa ka Viini klassikute muusika levikule. 1801. aastal dirigeeris ta esimest Joseph Haydni "Aastaaegade" ettekannet väljaspool Viini. Müller ise kirjutas muusikapalu klaverile, sealhulgas kaks kontserti, 14 sonaati ja mitmesuguseid kapritšosid. Ta kirjutas ka seitse flöödikontserti, teoseid flöödile ja orkestrile ning etüüde flöödile ja klaverile. Tema poeg Theodor Amadeus Müller (1798–1846) oli viiuldaja.
René Reinumäe

René Reinumäe (sündinud 27. veebruaril 1978) on eesti skulptor.
Haridus.
Ta on lõpetanud 1996. aastal Rakvere Reaalgümnaasiumi ning 2000. aastal Tartu Kunstikooli Pallas kiviraiumise ja skulptuuri erialal, 2004. aastal Eesti Kunstiakadeemia skulptuuri erialal (bakalaureuseõppes) ja 2012. aastal skulptuuri ja installatsiooni erialal (magistriõppes).
Obizzo II d'Este

Obizzo II d'Este (u 1247 – 13. veebruar 1293) oli Ferrara ja Ancona margi markii.
Elulugu.
Päritolu.
Obizzo oli markkrahv Azzo VII d'Este ainsa poja Rinaldo I d'Este sohilaps suhtest Napoli pesunaisega. Varsti pärast sündi aeti Obizzo koos oma emaga Ferrarast välja ja nad asusid elama Ravennasse. Oma staatuse tõttu oli Obizzole määratud selgusetu tulevik. Kuid see olukord muutus aastal 1251 – tema isa, kes oli aastast 1238 Saksa-Rooma keisri Friedrich II pantvang Puglias, mürgitati ühes oma viljatu naise Adelaide da Romanoga.
Tee võimule.
Kuna Rinaoldo oli olnud markkrahv Azzo VII ainus poeg, nägi markkrahv nüüd Obizzos ainsat võimalust Este dünastia edasi kestmiseks ja võitles selle nimel, et teda tema pärijana tunnustataks. Paavst Innocentius IV legitimeeris Obizzo 1252. aastal, varsti pärast seda, kui tema ema oli Aadria merre uputatud.
Võimule saamine.
1264. aasta 7. veebruaril kuulutati ta gvelfina Ferrara eluaegseks valitsejaks, kuigi tema päritolu kohta esitati küsimusi ja linn jagunes arvamuses kaheks (Obizzol olid olulised toetajad, sealhulgas Ravenna peapiiskop). Tema valitsemisaeg tähistas Ferrara kommuuniaja lõppu ja kuni 17. sajandini kestnud valitsemisviisi algust. Obizzo haaras enda valdusse ka gibelliinide Salinguerra linna, kuid muutis hiljem vastavalt vajadusele poolt. Aastal 1288 sai temast ka gibelliinide Modena ning aastal 1289 Reggio valitseja. Tema valitsemisaeg ei olnud ainult muretu ning korduvalt üritati teda ka peatada (nt aastatel 1273 ja 1288), kuid tulutult.
Hiljem kaotas Obizzo II turniiril võideldes silma, kuid alates temast muutis Este dünastia Ferrara järgmiseks kolmeks sajandiks üheks juhtivaks majanduslikuks jõuks ja kultuuri- ning kunstikeskuseks.
Surm.
Kõige tõenäolisemalt tappis Obizzo tema poeg Azzo VIII d'Este ja seda ilma, et Obizzo oleks omale pärijat nimetanud. Azzo pretendeeris valitsemisele kui vanim poeg (esisünniõigus), kuid tema vennad Aldobrandino ja Francesco võitlesid jõuliselt ka oma õiguste eest. Viimaks sõlmisid vennad valdustega seoses jagamislepingu: Azzo säilitas Ferrara, Aldobrandino sai endale Modena ja Francesco Reggio Emilia.
"Jumalik komöödia".
Obizzo d'Este on tegelane ka Dante Alighieri teoses "Jumalik komöödia" – teda on kujutatud põrgu seitsmendas ringis ja raamatu järgi ostis ta oma vennalt naisterahva seksuaalsuhete jaoks.
Perekond.
Obizzo abiellus 1263. aastal Niccolò Fieschi di Lavagna tütre Jacopinaga (ka Giacomina), kes suri 1287. aasta detsembris; Jacopina isa oli paavst Innocentius IV vend. Neil oli viis last:
Aastal 1289 abiellus Obizzo teist korda, võttes naiseks Verona valitseja Alberto I della Scala tütre Costanza (suri 1306). Sellest abielust lapsi ei sündinud.
Rootsi raudteejaam

Rootsi raudteejaam oli raudteejaam (pooljaam) Pärnu maakonnas Lääneranna vallas Seira külas, Rapla–Virtsu kitsarööpmelise raudtee 60. kilomeetril. Raudteejaam oli kasutusel Rapla–Virtsu raudtee tegevuse ajal aastatel 1931–1968.
Jaamahoone.
Jaamahoone on arhitekt Leon Johansoni projekti järgi 1932. aastal valminud klassitsismi sugemetega funktsionalistlik kahekorruseline ehitis. Jaama hoonete ansamblis on veel pagasiait, kuur, saun, käimla ja maakivikelder.
Rootsi raudteejaama peahoone sarnaneb Paeküla, Rumba ja Tuudi jaamahoonega.
2012. aastast taastavad Rootsi raudteejaama skulptorid René Reinumäe ja Maigi Magnus.
Maigi Magnus

Maigi Magnus (sündinud 17. oktoobril 1983) on eesti skulptor ja maalikunstnik.
Haridus.
Lõpetas 1999. aastal Nissi Põhikooli ja 2002. aastal Pelgulinna Gümnaasiumi kunstiklassi. 2007. aastal lõpetas Eesti Kunstiakadeemia skulptuuri eriala bakalaureuseõppe ja 2013. aastal skulptuuri ja installatsiooni magistriõppe. 2023. aastal sai Baltisaksa kultuuripärandi mikrokraadi.
Töö.
Aastatel 2008–2014 oli Lasteveeb OÜ Jänku-Jussi kunstnik. 2014. aastast Lihula Muusika- ja Kunstikooli õpetaja. Alates 2021 töötab Lihula Muuseumis.
Hessen-Darmstadti maakrahvkond

Hessen-Darmstadti maakrahvkond (saksa: "Landgrafschaft Hessen-Darmstadt") oli Saksa-Rooma riigi osariik, mida valitses Hesseni dünastia noorem haru. See moodustati aastal 1567 pärast Hesseni maakrahvkonna jagamist maakrahv Philipp I nelja poja vahel.
Maakrahvide residents oli Darmstadtis, sellest ka nimi. Napoleoni sõdade tulemusena ülendati maakrahvkond pärast keisririigi lõpetamist aastal 1806 Hesseni suurhertsogkonnaks.
Geograafia.
Maakrahvkond koosnes lõunapoolsest Starkenburgi territooriumist Darmstadti residentsiga ja põhjapoolsest Ülem-Hesseni provintsist koos Alsfeldi, Gießeni, Grünbergiga, loodepoolsest "hinterland" valdusest ümber Gladenbachi, Biedenkopfi ja Battenbergi, samuti Vöhl eksklaavist Alam-Hessenis.
Ajalugu.
Hessen-Darmstadti maakrahvkond tekkis aastal 1567, kui Georg, noorim neljast maakrahv Philipp I Suuremeelse pojast sai Hesseni maad endises Katzenelnbogeni krahvkonnas. Tema vanem vend Wilhelm IV sai Hessen-Kasseli maakrahvkonna, samas teine poeg Ludwig IV omandas Hessen-Marburgi ja kolmas Philipp II sai Hessen-Rheinfelsi maakrahviks.
Hesseni sõda.
Hessen-Rheinfelsi liin hääbus Philippi surmaga aastal 1583. Kui lastetu Hessen-Marburgi maakrahv Ludwig IV aastal 1604 Marburgi lossis suri, viis pärilusvaidlus tema maade üle koos usuerinevustega kalvinistliku Hessen-Kasseli ja luterliku Hessen-Darmstadti vahel terava aastakümnetepikuse vastasseisuni. Kuna Marburgi ülikool muutus Hessen-Kasseli maakrahvi Moritzi võimu all kalvinistlikuks, asutas tema nõbu Hessen-Darmstadtist Ludwig V aastal 1607 luterliku Gießeni ülikooli.
Pärimiskonflikt jätkus Kolmekümneaastase sõja laiemas võitluses, kus Hessen-Kassel asus protestantlike riikide poolele ja Hessen-Darmstadt asus keisri poolele. Hessen-Homburg ja Hessen-Rotenburg lõid vastastest lahku aastatel 1622 ja 1627. Kuigi Hessen-Darmstadt ja Hessen-Kassel jõudsid aastal 1627 kokkuleppeni, tekkisid tülid taas, põhjustades "inter alia" Dorsteni piiramise ja kulmineerudes rea avalahingutega alates 1645. aastast, kui Kasseli maakrahvinna Amalie Elisabeth piiras Marburgi. Konflikt lahendati lõpuks 1648. aasta Vestfaali rahu eelõhtul, rohkem kui 80 aastat pärast valduste jagunemist. Suured osad vaidlusalusest Ülem-Hesseni territooriumist, sealhulgas Marburg, läksid vanemale Kasseli liinile, kui Hessen-Darmstadt säilitas Gießeni ja Biedenkopfi.
18. sajand.
Aastal 1736 pärisid Hessen-Darmsatdti maakrahvid hääbunud Hanau-Lichtenbergi krahvide valdused, mille taas vaidlustasid nende Kasseli nõod. Hessen-Darmstadt sai suure territooriumi ilmalikustamisest ja mediatisatsioonist (1803. aasta "Reichsdeputationshauptschluss"). Kõige märkimisväärsem oli Vestfaali hertsogkonna omandamine, mida varem omas Kölni vürstlik peapiiskop, samuti territooriumid Mainzi vürstlikult peapiiskopilt ja Wormsi vürstlikult piiskopilt.
Aastal 1806, pärast Saksa-Rooma riigi lõpetamist ja tema nõo, Hessen-Kasseli kuurvürsti Wilhelm I minemaajamist, ühines maakrahv Ludwig X Napoleoni Reini Liiduga ja võttis tiitliks Hesseni suurhertsog.
Haljala–Karepa tee

Haljala–Karepa tee (registrinumber 17166) on kõrvalmaantee Lääne-Viru maakonnas. Tee pikkus on 17,4 km.
Tee algab Haljala alevikus Haljala–Käsmu teelt, läbib Haljala vallas Tatruse, Varangu Pehka ja Tidriku küla, Viru-Nigula vallas Selja küla ning lõpeb Karepa külas, ristudes Võle–Vainupea–Kunda teega.
Haljala–Karepa tee ristub Põdruse–Tatruse tee, Varangu–Kandle tee, Varangu–Essu tee ja Kunda–Selja teega.
Haljala–Karepa teel on üks sild – Varangu sild üle Selja jõe tee 8. kilomeetril.
Haljala–Karepa tee kõrval teemaal kulgeb Eesti Lairiba Arenduse Sihtasutuse (ELASA) kiudoptiline kaabel.
Tee haldaja on Maanteeamet.
Aprill 2015

Aprill 2015, kroonika
2015. aasta aprill algas kolmapäeval ja lõppes 30 ööpäeva pärast neljapäeval.
Radikaaldemokraatlik Partei (Saksamaa)

Radikaaldemokraatlik Partei (saksa keeles "Radikaldemokratische Partei") oli Saksamaal aastatel 1930–1933 tegutsenud erakond.
Partei asutati vasakliberaalse Saksa Demokraatliku Partei endiste liikmete poolt, kes ei toetanud otsust moodustada koos antisemiitlike jõududega Saksa Riigipartei. Esialgu koondusid nad Sõltumatute Demokraatide Ühenduseks, mille baasil asutati peagi see uus erakond.
1932. aasta novembris osales erakond Riigipäeva valimistel, kuid kukkus täielikult läbi, kogudes vaid 3793 häält.
1933. aastal keelustati Saksamaal kõik erakonnad peale NSDAP ning Radikaaldemokraatliku Partei juhtivad tegelased, nende hulgas Ludwig Quidde, Hellmut von Gerlach ja Georg Bernhard, põgenesid riigist. Pärast natsirežiimi purustamist osalesid mitmed RDP ridadesse kuulunud, näiteks Erich Lüth ja Paul von Schoenaich, poliitikas teiste erakondade liikmetena.
Radikaaldemokraatliku Partei asutamisüleskutse.
Rahvuskaaslased!
Saksamaal ei ole seni olnud veel mingit tõelist demokraatiat. Seetõttu ei vasta tõele, et demokraatia on ebaõnnestunud. Praegune parlamentarism on karikatuur demokraatia mõttest. Minnes vastuollu Weimari põhiseadusega takistavad plutokraatia ja natsionalism arenemist sotsiaalse rahvariigini; nad hävitavad sisemist ja välist rahu. Tsentrijõudude poliitiline ebakindlus ja ükskõiksus hävitavad lugupidamist vabariigi vastu. Saksa rahvas ei taha kõikuvaid kujusid. Demokraatia vajab poliitilisi juhte, kellel on võimutahet ja julgust tegutseda. Sellest olukorrast tuleneb vajadus Radikaaldemokraatliku Partei järele.
Radikaaldemokraatlik Partei võitleb õiglase majandusliku korralduse eest, selle monopolistliku kurnamise vastu, mida suurkapital ja suurmaaomanikud teostavad tollide, subventsioonide ja kartellide kaudu.
Seetõttu lükkame me tagasi põllumajanduslike kaitsetollide ja subventsioonide süsteemi, mis muudab toidukaupasid laiade masside jaoks kallimaks ja suurmaaomanike tagurlikke tootmismeetodeid kogumajandust kahjustades põlistab.
Töötusega tahame me võidelda tööaja lühendamise, monopolide teravaima kontrolli, maa-asustuse korraldamise, eriti idas, ning laiade masside ostujõu suurendamise kaudu. Me võitleme kultuurilise reaktsiooniga, me võitleme igasuguse militarismiga; me nõuame kaitsekulutuste tõhusat kärpimist. Me võitleme maailma radikaalse desarmeerimise eest ning igasuguse natsionalismile järeleandmise vastu Saksamaa välispoliitikas. Radikaaldemokraatlik Partei kutsub kõiki vastutustundlikke vabariiklasi võitlema sotsiaalse rahvariigi ja rahu eest.
Jõhvi mõis

Jõhvi mõis (saksa keeles "Jewe") oli Jõhvi kihelkonnas asunud rüütlimõis, mis paiknes praeguse Jõhvi linna territooriumil. Mõisasüda hävis teises maailmasõjas ning selle kohal asub praegu Jõhvi kontserdimaja.
Mõisa järgi on nime saanud Haljala lademe Jõhvi kihistu.
Ajalugu.
Jõhvi mõisa on esmamainitud 1336. aastal, kui selle esimene teadaolev omanik oli Nicolas de Geyvi. Aastast 1491 kuulus mõis Narva ordufoogtile. Seda aastat peetakse sageli ka Jõhvi mõisa esmamainimise aastaks. 15. ja 16. sajandil oli mõis Liivi ordu valduses. 1581. aastal vallutasid Jõhvi mõisa rootslased.
Jõhvi mõis on kuulunud Bergi, Schwebsi, Douglase, Igelströmi ja Girard de Soucantoni suguvõsadele. 1919. aastal võõrandati mõis maareformi käigus.
Eesti Vabariigi ajal, 1929. aasta kevadel hõivas Jõhvi mõisa Eesti Kaitseväe 4. Üksik Jalaväepataljon ning mõisahoones asusid väeosa staap, ohvitseride kasiino ja ohvitseride korterid. Teise maailmasõja Saksa okupatsiooni ajal asus mõisas Saksa sõjaväelaste hospidal. 
Mõisahoone hävis 18. septembril 1944, kui Saksa sõjavägi selle õhkis.
Grethe Ingmann

Grethe Ingmann (neiupõlvenimi Grethe Clemmensen; 17. juuni 1938 – 18. august 1990) oli taani laulja.
Grethe oli aastail 1956–1975 abielus kitarrist Jørgen Ingmanniga. Abikaasad esinesid duetina (Grethe &amp; Jørgen Ingmann) ja võitsid lauluga "Dansevise" 1963. aasta Eurovisiooni lauluvõistluse. Laul on kirjutatud Sejr Volmer-Sørenseni sõnadele ja kuulub Taani kultuurikaanoni koosseisu. 
Grethe Ingmann suri 52-aastaselt vähki.
Tartu (fregatt)

Tartu nime kandis aastatel 1793–1797 Prantsuse fregatt, mille varasem nimi oli Uranie. 
Prantsuse mereväe fregatt, mis lasti vette 1788. aastal, osales 1793. aastal sõjategevuses ja vallutas Briti laeva HMS Thames. Selle käigus sai surma Uranie kapten Jean-François Tartu, kelle auks laev ümber nimetati.
5. jaanuaril 1797 langes fregatt brittide kätte ning oli 1807. aastani teenistuses nimega HMS Uranie. Selle käigus vallutas Uranie 28. juulil 1800 Prantsuse kaaperkuunari Revanche. 1807. aastal kohtas Uranie Prantsuse laeva Manche, kuid ei astunud lahingusse; seepärast anti Uranie kapten hiljem sõjakohtu alla.
Suur-Poola

Suur-Poola (poola keeles "Wielkopolska", saksa k." Großpolen", ladina k "Polonia Maior") oli Poola ajalooline piirkond, mis tänapäeval jääb Poola loodeossa.
Meetrikaraamat

Meetrikaraamat ehk meetrika (ladina keeles "matricula") on register, kuhu kantakse ajalises järjestuses inimeste sünnid, surmad ja perekonnaseisu muutused. Tänapäeval on meetrikaraamatud genealoogiliste uuringute peamine allikas.
Esimesena juurutas kõigi sündide registreerimise Hispaania kardinal Francisco Jiménez de Cisneros 1497, esialgu Toledos, mis tollal oli üks Hispaania suurimaid linnu. 1503 käskis paavst pidada üldist ristimiste ja laulatuste registrit. Varaseim õigeusu meetrikaraamat pärineb 1722. aastast.
Kui selliseid andmeid registreerib kirik, siis nimetatakse vastavat raamatut kirikuraamatuks. 
Poola valitsusajast on säilinud arhiivides ka Lõuna-Eesti alade Leedu meetrika ja Liivimaa hertsogkonna lääniürikuid Poola AGADis - "Archiwum Główne Akt Dawnych w Warszawie" Poola kuningriigi Kroonimeetrikas.
Meetrikaraamatud Eestis.
Eesti evangeelne luteri kirik pidas meetrikaraamatut alates 17. sajandist..
Alates 1. juulist 1926 hakati Eestis meetrikaraamatute alusel koostama perekonnaseisuakte.
Isabelle Aubret

Isabelle Aubret (kodanikunimi Thérèse Coquerelle; sündinud 27. juulil 1938 Lille'is) on prantsuse laulja.
Ta võitis Prantsusmaad esindades 1962. aasta Eurovisiooni lauluvõistluse lauluga "Un premier amour". Ta esindas Prantsusmaad ka 1968. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel lauluga "La source" ja sai 3. koha.
Jaan Zimmermann

Jaan Zimmermann (22. aprill/4. mai 1880 Tõlliste vald, Valgamaa – 20. aprill 1942 Vjatlagi vangilaager, Vologda oblast, Vene NFSV) oli eesti ettevõtja.
Jaan Zimmermann oli Vabadussõja ajal Tallinna 2. sõjaväehaigla majandusülem. 1920. aastate alguses asutas trükikoja J. Zimmermann, mis tegutses Tallinnas Lühike jalg 4 aastani 1935.
1935. aastal müüs trükikoja ja asutas 1936. aasta jaanuaris autoäri J. Zimmermann &amp; J. Mölder (kaasosanikuks Johan Mölder), mis esindas ja müüs Auburn, Willys ja Nash marki sõiduautosid, samuti õlisid, mootoreid, akusid, rehve, külmkappe, kirjutusmasinaid, jalgrattaid, raadioid ja muud.
Aastatel 1929–1933 Kaubandus-Tööstuskoja kesk- ja väiketööstuse sektsiooni liige. 1926–1934 Eesti Autoklubi esimees. Oli ka Kaitseliidu liige (Tallinna maleva Põhja malevkonna pealik).
Aastatel 1928–1935 Eesti Autoklubi häälekandja ajakirja Auto (aastatel 1933–1934 Auto - Sport &amp; Turism) väljaandja ja vastutav toimetaja.
Arreteeriti 20. detsembril 1940, hukkus 20. aprillil 1942 Nõukogude võimu poolt represseerituna Vologda oblasti NKVD Vjatlagi vangilaagri laatsaretis insuldi tagajärjel (nii on kirjas laagri surma-aktis).
Jaan Zimmermannile kuulus Girard de Soucantoni aadlisuguvõsa rajatud Villa Dombrovka Karepal, mille Zimmermann nimetas Villa Metsarahuks.
Isiklikku.
Abiellus Juliane Künnapuga ja neil sündis kolm last: pojad August (1906) ja Alfred (1912) ning tütar Luise Johanna (1910).
Jaan Zimmermanni poja August Zimmermanni abikaasa oli laulja Milvi Laid.
Nöörkeraamika

Nöörkeraamika on keraamika liik, mille oluline tunnus on nöörornament.
Nöörkeraamikat kasutati laialdaselt Kesk- ja Põhja-Euroopas 3. aastatuhandel e.m.a., hilisel kiviajal.
Tüüpilised nöörkeraamikaesemed on väikesed lameda põhja ja S-kujulise seinaprofiiliga anumad, aga esineb suuremaidki, isegi amforakujulisi nõusid.
Nöörkeraamika on iseloomulik hõimudele, kes kasutasid silmaga kirveid, eriti venekirveid. Selliseid arheoloogilisi kultuure nimetatakse nii nöörkeraamika kultuuriks kui venekirvekultuuriks. See kultuur hõlmas suure ala Hollandist läänes kuni Volga keskjooksuni idas ja Baierist lõunas kuni Lõuna-Soomeni põhjas.
Aino Külvand

Aino Külvand (17. detsember 1921 Aaspere vald – 19. märts 2005 Tallinn) oli Eesti laulja (sopran).
1949. aastal lõpetas ta Tallinna Muusikakooli, kus oli õppinud Ott Raukase ja Aleksander Arderi lauluklassis. 1955. aastal lõpetas Tallinna Riikliku Konservatooriumi (Tiit Kuusiku lauluklassis).
Aastatel 1944–1954 laulis ta Estonia teatri ooperikooris, aastatel 1954–1978 oli Estonia solist. 1978–1996 oli ta Tallinna Riikliku Konservatooriumi (1993. aastast Eesti Muusikaakadeemia) muusikapedagoogika teaduskonna õppejõud.
Isiklikku.
Tema abikaasa oli muusikateadlane Harri Külvand (1919–1973). Kersti Miilen on nende tütar.
Tartu muinaskihelkond

Tartu muinaskihelkond (ka "Tarbatu muinaskihelkond"; ladina keeles "provincia Tharbitensis") oli Eesti muinaskihelkond, mis asus tänapäeva Tartumaa lõunaosas. Muinaskihelkond hõlmas hilisema Nõo kihelkonna, osa Kambja kihelkonnast ja Tartu-Maarja kihelkonna Emajõest lõuna poole jäävad alad.
Metsandik

Metsandik on riigimetsa majandamise üksus. Eestis on 17 metskonda ja 76 metsandikku, igas metskonnas 2–7 metsandikku.
Kunda metsandik

Kunda metsandik on metsandik Lääne-Virumaa metskonnas. Kunda metsandik hõlmab Viru-Nigula valla ning osaliselt Haljala, Rakvere ja Vinni riigimetsi.
Proatheris superciliaris

Proatheris superciliaris on rästiklaste sugukonna maoliik.
Levila.
See maoliik on levinud valdavalt Tansaanias, Malawis ja Mosambiigis.
Bioloogia.
Nende madude sugulise paljunemise vormiks on vivipaaria - graviidse emase mao poegimise tulemusel võib sündida 3-16 maopoega. 
Kokkupuuted inimestega.
Maod on inimeste suhtes mürkmadudeks liigitatavad, kuna nende hammustus võib mürgistusseisundeid esile kutsuda.
Kant (geograafia)

Kant on geograafiline ruumiüksus, mis koosneb asustusüksusest või nende rühmast.
Regionaalministri 2013. aasta juhend toimepiirkondade käsitlemiseks maakonnaplaneeringutes defineerib kandi kui asustussüsteemi esmase (alama astme) funktsionaalselt tervikliku või ühtse osa, mille moodustab asustusüksus või nende grupp.
Kanti on käsitletud ka kui sotsiaalse ja kultuurilise asustuse kooslust, mille elanikud moodustavad ühise "meie" tundega kogukonna. Selline kogukond vastandub sageli naaberkantide kogukondadele, keda käsitletakse "võõrastena". Kandi moodustavad reeglina mitu asulat, kuid kandi võib moodustada ka ainult üks küla või mõnikord ka terve vald. Kandi võib moodustada piirkonna keskus koos lähema tagamaaga või ka asulate rühm, millel selget keskust ei ole.
Eesti ametlikes klassifikaatorites kanti seni arvestusüksusena siiski veel ei kasutata. 2013. aastal läbi viidud analüüsis jagasid Siseministeerium ja Statistikaamet maavalitsustelt saadud info põhjal asustusüksused kantide koosseisu, koostasid Eesti kantide nimekirja ja arvutasid erinevaid kandipõhiseid näitajaid (elanike arv, tööhõive määr).
Maakondade jagamisel kantideks võeti arvesse looduslikke piire, vahemaid, ajaloolisi ja kultuurilisi seoseid, piirkondlikku identiteeti ja erinevaid ajaloolisi administratiivpiire (külade, alevike, kollektiivmajandite, valdade ja külanõukogude piire).
Kant on Eestis ajalooliselt olnud kasutusel üldkeele väljendina. Inimgeograafia mõistena on seda laialdasemalt kasutatud valdade üldplaneeringutes ja maakondade teemaplaneeringutes 2000. aastate algusest.
"Täpsustusmärkus: Vabariigi Valitsuse 20. detsembri 2007 määrusega nr 251 kehtestatud aadressiandmete süsteem mainib kanti ka ühe võimaliku asustusüksusest väiksema aadressikohana, kuid ei defineeri kandi mõistet aadressiandmete tähenduses."
Karepa kant

Karepa kant on kant Lääne-Viru maakonnas Haljala valla idaosas.
Karepa kandi moodustavad Andi, Eisma, Karepa, Kiva, Rutja, Tidriku, Toolse ja Vainupea küla. Kandi kohalikuks keskuseks on Karepa küla.
Karepa kandi elanike arv 1. jaanuari 2014 seisuga oli 179.
Lääne-Viru maakonnaplaneeringu teemaplaneering "Maakonna sotsiaalne infrastruktuur 2009–2015" kirjeldab Karepa kanti ääremaalise ja nn saarelise kandina, mis oma geograafilise asukoha, maastikulise liigestatuse, hõreda asustuse ja halvemate transpordiühenduste tõttu on lähematest keskustest isoleeritud. Karepa kandil puudub ühistranspordiühendus vallakeskusega, ühendus maakonnakeskusega on vaid 3 korda nädalas. Karepa kant kuulub Kunda linna toimepiirkonda ja on Kunda linna tagamaaks. Karepa kandis puudub lastehoid, üldharidusasutused, perearsti teenus, ravimimüük, spordisaal ning panga- ja postiteenused. Karepa kandi elanikud kasutavad neid teenuseid pigem Kunda linnas või Haljala kandis.
2003. aastal koostas Karepa piirkonna külade rahvas Karepa piirkonna külade arengukava aastateks 2003–2012. 2011. aastal koostati arengukava uuendatud versioon, Karepa piirkonna külade arengukava aastateks 2011–2021. See arengukava hõlmab lisaks Andi, Eisma, Kiva, Rutja, Tidriku, Toolse ja Vainupea külale ka Pajuveski küla. 2013. aastal Siseministeeriumi ja Statistikaameti koostatud Eesti kantide nimekirja järgi kuulub Pajuveski küla aga Vihula kanti.
Erika Lust

Erika Lust (kodanikunimega Erika Ellinor Hallqvist; sündinud 1977 Stockholmis) on rootsi filmilavastaja, publitsist, stsenarist ja produtsent, üks feministliku pornograafia alusepanijaid. Ta elab Barcelonas.
Ta on õppinud riigiteadusi, inimõigusi ja feminismi Lundi ülikoolis. 2004 asutas ta ettevõtte Lust Films, mis keskendub feministlike pornofilmide tootmisele.
Isiklikku.
Erika Lust on abielus, tal on koos abikaasa Pabloga kaks last.
Selja jõe maastikukaitseala

Selja jõe maastikukaitseala on kaitseala Lääne-Viru maakonnas Selja jõe ääres. 
Selja jõe maastikukaitseala asub Haljala valla Karepa, Kiva, Rutja, Tidriku, Pehka ja Varangu külas. Kaitsealune jõe lõik algab Varangu külast Haljala–Karepa tee Varangu silla juurest ja kulgeb jõe suudmeni Karepal ja Rutja külas. 
Kaitseala pindala on 642,8 ha.
Selja jõe maastikukaitseala on moodustatud Selja jõe oru ja seal esinevate looduskoosluste ja elupaigatüüpide (jõed ja ojad, lamminiidud, vanad loodusmetsad, soostuvad ja soo-lehtmetsad, laialehised lammimetsad, rohunditerikkad kuusikud, vanad laialehised metsad) ning kaitsealuste liikide – jõesilmu ja lõhe – kaitseks. Kaitsealal on 2 sihtkaitsevööndit (Jõemetsa sihtkaitsevöönd, Mooritsa sihtkaitsevöönd), ülejäänud osa kaitsealast kuulub Selja jõe piiranguvööndisse.
11. detsembril 1978 määras Rakvere rajooni RSN täitevkomitee otsusega nr 198 Selja jõe ürgoru kaitsealuseks maastikuobjektiks, millega ajakohastati kohaliku kaitse all olevate parkide, botaaniliste paikade ja maastikualade nimekirja.
Paul Mänd

Paul Mänd (sündinud 17. detsembril 1973) on eesti skulptor.
Ta on lõpetanud 1999. aastal Eesti Kunstiakadeemia skulptuuri erialal. Õpetanud Viimsi Kunstikoolis. Elab ja töötab Harjumaal Tammispea külas. 
Ta on võtnud osa mitmest lume-, puu- ja kiviskulptuurisümpoosionist nii Eestis kui ka väljaspool Eestit. 
Ta on osalenud enam kui kümnel grupinäitusel. Tema isikunäitus "Ennäe inimest" sai teoks 2000. aastal Valga Muuseumis.
Teosed avalikus ruumis.
=Viited=
=Välislingid=
Lääne-Virumaa metskond

Lääne-Virumaa metskond on Riigimetsa Majandamise Keskuse metskond Lääne-Viru maakonnas. 
Metskonna pindala on 88 997 ha, millest metsamaa moodustab 85%. Metsatüüpidest on levinumad palumetsad ja laanemetsad. Puuliikidest on levinuim mänd, millele järgneb kask.
Lääne-Virumaa metskonda kuulub seitse metsandikku:
Metskonna keskus asub Loobu külas.
Selja mõis

Selja mõis (saksa keeles "Gut Selgs", varasem nimi "Tolsburg") oli rüütlimõis Virumaal Haljala kihelkonnas, mõisasüdamega praeguse haldusjaotuse järgi Lääne-Viru maakonna Viru-Nigula valla Selja külas.
Selja mõis on rajatud 15. sajandil. Selja mõisale kuulusid Selja, Rutja, Karepa ja Toolse küla maad. 
Selja mõisal oli ka kaks karjamõisa: "Fichtenhof" ( ) ja Kuusiku ja Nõmmküla mõis.
Omanikud.
16. sajandi teisel poolel (1582. aastast) oli mõisa omanik William Ruthven. 17. sajandi alguses oli mõis poolakate, seejärel rootslaste valduses. 1617. aastal läänistati mõis Hermann Wrangellile, 1625. aastal Hans Wrangellile. 18. sajandi alguses oli mõisa omanik Lugaži vabahärra Jürgen Gustav Wrangel, kes 1723. aastal loovutas mõisa oma vennapojale Carl Johann von Wrangellile. 1726. aastast kuulus Selja mõis Löwenwolde aadlisuguvõsale, mõisa omanikuks oli Karl Gustav von Löwenwolde. 18. sajandi keskpaigast (vähemalt alates 1750) oli mõis Rennenkampffide aadlisuguvõsa omanduses. 1861. aastal päris mõisa Otto Wilhelm Edler von Rennenkampff. 
1864. aastal pantis ta mõisa John Carl Girard de Soucantonile, kes sai mõisa omanikuks 1867. aastal. Mõis kuulus Girard de Soucantonide aadlisuguvõsale kuni võõrandamiseni 1919. aastal. Viimane mõisnik oli John Carl Girard de Soucantoni poeg Gustav John Edmund Girard de Soucanton.
Mõisahooned.
Mõisa peahoone oli kahekorruseline paekivihoone, ehitatud tõenäoliselt 18. sajandi teises pooles. Peahoone on lagunenud, säilinud on hoone vare. Mõisakompleksil oli palju kõrvalhooneid: ait, tall, aednikumaja, valitsejamaja, kuivati, saun, viinavabrik, laut, rehi, tuulik ja majandushoone. Ka kõrvalhooned on halvas olukorras või hävinud. Mõisa ümber on keskmise suurusega park, osaliselt piiratud paekivimüüriga.
Gordon Bennetti karikas

Gordon Benneti karika nime all peeti 20.sajandi alguses autovõidusõite.
Võistlusautod pidid kandma rahvusvärve. Saksamaa autod olid kas valged või hõbedased, Prantsusmaa omad sinised, Itaalia omad punased ja Inglismaa oma rohelised.
Inglismaa võttis oma värviks rohelise Iirimaa auks, kes lubas oma pinnal pärast Inglismaal autovõistluste korraldamise keelamist võistlusi korraldada.