Aleksandr Podrabinek

Aleksandr Pinhosovitš Podrabinek ("Александр Пинхосович Подрабинек"; sündinud 8. augustil 1953 Elektrostalis, Moskva oblastis) on Nõukogude Liidu dissident, Venemaa inimõiguste aktivist, ajakirjanik ja avaliku elu tegelane. PRIMA-News agentuuri peatoimetaja.
Elulugu.
Sündis juudi rahvusest biofüüsiku ja füsioloogi, meditsiiniteaduste kandidaadi, hilisema inimõiguste aktivisti Pinhos Abramovitš Podrabineki peres. Vanaisa oli insener Abram Alterovitš Podrabinek (1898, Chişinău – 1938, Butovo polügon), kes represseeriti ja lasti maha.
1974. aastal lõpetas parameedikuna meditsiinikooli Moskvas, mille järel töötas Moskva kiirabis.
Inimõigusliikumises alates 1970. aastate algusest, tundes sügavamat huvi psühhiaatria kuritarvitamise vastu poliitvangide vaigistamisel, nt täiesti tervete inimeste paigutamist eripsühhiaatriahaiglatesse. 1977. aastal valmis tal raamat "Karistusmeditsiin", mis põhines enam kui 200 psühhiaatrilise väärkohtlemise ohvri andmetel. Podrabinek kogus raamatu jaoks materjale kolm aastat, külastades psühhiaatriahaiglaid erinevates Nõukogude Liidu vabariikides, intervjueerides töötajaid ja endisi patsiente. Osa kogutud materjalidest konfiskeeris KGB 1977. aasta märtsis, kuid ülejäänud materjalid ilmusid samizdatis pealkirjaga "Karistusmeditsiin" sama aasta mais. Amnesty International esitles raamatust tehtud referaati samal aastal USAs Honolulus toimunud rahvusvahelisel psühhiaatriakonverentsil, kui tõendit psühhiaatrilise ravi kuritarvitamisest Nõukogude Liidus. 1979. aastal ilmus see endise vene dissidendi Ljudmilla Aleksejeva toimetatuna raamatuna USAs ja 1980. aastal ingliskeelses tõlkes. 1977. aastal sai temast üks Moskva Helsingi grupi psühhiaatria poliitilistel eesmärkidel kasutamise uurimise töökomisjoni kaasasutajatest; komisjon tegi ulatuslikku tööd, et koguda teavet psühhiaatria poliitiliste kuritarvituste kohta ning pakkuda abi psühhiaatriahaiglates vangistatud meelsusvangidele ja nende perekondadele. Ta saavutas mitme spetsiaalsete psühhiaatriahaiglate vangi vabastamise. 
Võeti KGB poolt 1. detsembril 1977 Moskva tänaval kinni ja viidi ülekuulamisele. Temalt nõuti Nõukogude Liidust lahkumist koos venna ja isaga, ähvardades, et vastasel juhul algatatakse tema ja ta venna vastu kriminaalasi. Ta keeldus emigireerumast. 6. detsembril 1977 andis ta inimõiguste aktivisti akadeemik Andrei Sahharovi Moskva korteris pressikonverentsi ja tegi järgmise avalduse:
"Ma ei taha vanglas istuda. Ma hindan isegi näilist vabadust, mida ma praegu naudin. Ma tean, et läänes saan ma vabalt elada ja lõpuks saada tõelise hariduse. Ma tean, et seal ei jälita mind neli agenti, kes ähvardavad mind peksta või rongi alla lükata. Ma tean, et seal ei panda mind koonduslaagrisse ega vaimuhaiglasse selle eest, et püüan kaitsta õigusteta jäänud ja rõhutuid. Ma tean, et seal saab vabalt hingata, aga siin on raske ja nad panevad sulle suukorvi ja kägistavad sind, kui sa liiga valjusti räägid. Ma tean, et meie riik on õnnetu ja määratud kannatama. Ja seepärast ma jäängi. Ma ei taha trellide taga istuda, aga ma ei karda ka laagrit. Ma hindan oma vabadust, nagu ma hindan oma venna vabadust, aga ma ei vaheta seda. Ma ei anna järele ühelegi väljapressimisele. Puhas südametunnistus on minu jaoks tähtsam kui igapäevane heaolu. Ma sündisin Venemaal. See on minu riik ja ma pean siia jääma, ükskõik kui raske siin ja kui lihtne läänes ka poleks. Nii kaua kui saan, jätkan nende kaitsmist, kelle õigusi meie riigis nii rängalt rikutakse."
12. detsembril 1977 lubas tema vend Kirill Podrabinek (kes oli 1. detsembril 1977 kutsutud koos isaga KGBsse ülekuulamisele) KGB-le, et emigreerub Nõukogude Liidust. Kuid edasi selgus, et see on võimalik ainult siis, kui emigreerub ka vend Aleksandr. 27. detsembril 1977 esitati talle Elektrostali miilitsajaoskonnas süüdistus loata relva hoidmises. Talle öeldi, et tal on kolm päeva aega, et veenda oma venda Nõukogude Liidust emigreeruma. 29. detsembri õhtul 1977 arreteeris KGB Kirilli. 4. jaanuaril 1978 teatas KGB isa Pinhosile, et kui nad kõik kolm esitavad kolme päeva jooksul avalduse Nõukogude Liidust lahkumiseks, siis neil lubatakse lahkuda. 5. jaanuaril 1978 kirjutas Aleksandr avaliku kirja Amnesty Internationalile, kus kutsus neid üles oma venda Kirilli kaitsma. 15. jaanuaril pöördus Moskva Helsingi grupi Religioossete Usklike Õiguste Kaitsmise Kristlik Komitee "rahvusvahelise kristliku kogukonna" poole palvega asuda Kirill Podrabineki õiguste kaitsele. 14. märtsil 1978 mõistis Elektrostali linna rahvakohus Kirilli süüdi loata relva hoidmises ning karistas teda kahe ja poole aastase vabadusekaotusega.
1978. aasta mais arreteeriti Podrabinek seoses raamatu "Karistusmeditsiin" levitamisega ja talle esitati süüdistus "nõukogude-vastases agitatsioonis ja propagandas". 15. augustil 1978. aastal mõistis Moskva linnakohus ta viieks aastaks asumisele Ida-Siberisse (viibis asumisel Jakuutias Ust-Nera, mis on üks külmima kliimaga paiku maailmas). Pärast seda, kui tema raamat "Karistusmeditsiin" ilmus USAs, vahistati ta 13. juunil 1980. aastal asumisel olles süüdistatuna "Karistusmeditsiini" teksti kallal töötamise jätkamises inglise keeles avaldamise eesmärgil. 6. jaanuaril 1981 mõistis Jakuutia ANSV Ülemkohus talle kolm ja pool aastat vabadusekaotust. Laagris koheldi teda julmalt, peaaegu kogu karistusaja veetis ta üksikkambris ja karistuskambris, ta haigestus kopsutuberkuloosi. Teda hoiti Siberi talvega kambris, kus aknal polnud klaasi ees ja hoiti näljarežiimil. 
Pärast vanglast vabanemist asus elama Vladimiri oblastisse Kiržatši linna, elades administratiivse järelevalve all. Aastatel 1984–1987 töötas Koltšugino linna kiirabibrigaadis. 1987–2000 nädalalehe "Ekspress-Kroonika" peatoimetaja. Antud väljaanne oli mõeldud põrandaaluse dissidentliku "Jooksvate sündmuste kroonika" jätkuna. 1988. aastal sai temast üks "Ida-Euroopa Infoagentuuri" kaasasutajatest, mis ühendas sõltumatuid ajakirjanikke Bulgaariast, Ungarist, Poolast, NSV Liidust ja Tšehhoslovakkiast.
1989. aastal algatas Venemaa Sõltumatu Psühhiaatrite Assotsiatsiooni loomise ja oli üks selle neljast kaasasutajast, mis samal aastal võeti vastu Maailma Psühhiaatrite Assotsiatsiooni. 
1990. aastal kohtus ta Prahas endise vene dissidendi Vladimir Bukovskiga, kutsudes teda üles naasma NSV Liitu ja juhtima demokraatlikku opositsiooni. 1990. aastatel kritiseeris Podrabinek inimõiguste aktiviste, kes nõustusid valitsusega koostööd tegema, ja eriti neid, kes liitusid Venemaa Föderatsiooni presidendi inimõiguste komisjoniga (Ljudmila Aleksejeva, Valeri Borštšov, Sergei Kovaljov ja teised).
2000–2009 inimõigustealase teabeagentuuri PRIMA-News peatoimetaja. 2003. aasta detsembris konfiskeeris FSB tema toimetusest „riigivastase propaganda“ eest üle 4000 eksemplari endise Venemaa luureohvitseri Aleksandr Litvinenko raamatut „FSB laseb Venemaa õhku“. Podrabineki kuulati üle Lefortovo eeluurimisvanglas, talle süüdistust ei esitatud.
2005. aastal sai temast opositsioonilise ajalehe "Novaja Gazeta" kolumnist. 2006. aasta märtsis peeti ta Valgevenes Minskis rahumeelsel opositsiooni miitingul ajakirjanikuna kinni ja talle mõisteti 15 päevaks haldusaresti.
2009. aastast on ta Prantsuse Rahvusvahelise Raadio (RFI) Vene Teenistuse korrespondent. 
2010. aasta jaanuaris leidis Moskva Perovski rajoonikohus, et tema artikkel „Kiri Nõukogude veteranidele” riivas veteran Viktor Semjonovi au ja väärikust ning käskis Podrabinekil oma avalduse „Teie kodumaa ei ole Venemaa, vaid Nõukogude Liit. Teie riik, tänu jumalale, on 18 aastat kadunud” tagasi võtta ja maksta tuhat rubla trahvi.
2013. aasta märtsis osales ta ansambli "Pussy Riot" liikmete Maria Aljohhina ja Nadežda Tolokonnikova vabastamise eest korraldatud pikettidel. 
2014. aasta septembris allkirjastas ta Venemaa opositsiooni esindajate avalduse, milles nõuti „agressiivse avantüüri lõppu: Venemaa vägede väljaviimist Ukraina territooriumilt ning propaganda, materiaalse ja sõjalise toetuse peatamist separatistidele Ukraina kaguosas“.
2014. aasta veebruarist kuni 2017. aasta maini Vabadusraadio saate „Deja Vu“ saatejuht, aastast 2021 "Vabadusraadio" kaastööline.