Sünesteesia

Sünesteesia (tuleb kreeka keelest σύν "syn" ’koos’ ja αἴσθησις "aisthēsis" ’taju’; mitmiktaju) on neuroloogiline nähtus, mille korral ühe sensoorse juhtetee stimuleerimine viib automaatse, mittetahtliku elamuseni teises sensoorses juhtetees. Inimesi, kes seda kogevad, nimetatakse sünesteetideks.
Teaduslikult on uuritud vaid väheseid sünesteesia vorme. Inimeste teadlikkus oma sünesteetilistest tajudest varieerub.
Psühholoogid ja neuroteadlased ei uuri sünesteesiat ainult selle nähtuse veetluse pärast, vaid ka selleks, et saada teavet sünesteetide ja mittesünesteetide kognitiivsete ja tajuprotsesside kohta.
Iseloomulikud tunnused.
Sünesteesial on kaks avaldumise vormi: 
Inimestel, kellel esineb projektiivne sünesteesia, kaasneb tajukujutlusega värvide ja vormide nägemine. Assotsiatiivsetel sünesteetidel tekib aga tugev mittetahtlik seos tegeliku stiimuli ja sellega kaasneva tajukujutluse vahel. Näiteks kõige tavalisema vormi, kromesteesia (heli tajumine värvina) puhul võib projektiivne sünesteet kuulda trompetit ja näha oranži kolmnurka, assotsiatiivne sünesteet aga kuuleb trompetit ning sellega kaasneb mõte, et heli kõlab oranžilt.
Mõned sünesteedid väidavad, et nad polnud oma kogemuste ebatavalisusest teadlikud, kuni said teada, et teised inimesed ei koge maailma sarnaselt. Teised aga väidavad, et on hoidnud oma võimet kogu elu saladuses. Sünesteetilise kogemuse automaatsus ja sõnulseletamatus viitab sellele, et tegemist ei ole millegi väga erakordsega. Asjaolu, et sünesteetiline kogemus tekib tahtmatult ja järjepidevalt, näitab selle ehedust.
Enamik sünesteete väidab, et nende kogemused on meeldivad või neutraalsed. Leidub ka juhtumeid, kus väidetakse, et sünesteetilised kogemused võivad viia tundmuste ülekoormuseni (sensoorse ülestimulatsioonini).
Meedias on kajastatud sünesteesiat tavaliselt kui meditsiinilist seisundit või neuroloogilist hälvet, kuid sünesteedid ise leiavad, et see on justkui anne. Paljud sünesteedid avastavad oma omaduse juba lapsepõlves. Suur osa on õppinud seda kasutama ka argielus, näiteks nimede ja numbrite meeldejätmisel, aga ka keerulisemas loovtegevuses, nagu kunstis, muusikas ja teatris.
Sünesteetidega tehtud intervjuudest, autobiograafiatest ja uurimustest selgub, et sünesteetilised kogemused võivad indiviiditi erineda. Näiteks väidavad mõned, et täishäälikud on selgemalt värvilised, teiste sõnul aga kaashäälikud.
Samuti erinevad sünesteetiliste tajude intensiivsus, teadlikkus oma kogemusest ning kasutusoskus (mõned oskavad seda rakendada, teised aga mitte).
Sünesteedid tegelevad tihtipeale loominguga. Teadlased väidavad, et individuaalsest tajust, kognitiivsete oskuste arengust ja kultuurikontekstist sõltub teadlikkuse tase ja oskus sünesteesiat praktiliselt kasutada.
Avaldumisvormid.
Sünesteesial on mitu avaldumisvormi. See võib esineda peaaegu ükskõik millise kahe või enama tajumodaalsuse vahel.
Grafeemi-värvi sünesteesia.
Kõige levinum on sünesteesia vorm, kus tähed ja numbrid (grafeemid) on varjutatud ja värvilised. Tavaliselt vastavad eri sünesteetidel kindlale tähele või numbrile eri värvid. Siiski on mõningaid levinumaid variante (nt "A" on tihti punane).
Kromesteesia.
Teine levinud sünesteesia vorm on helide tunnetamine värvidena. Mõnede sünesteetide jaoks võivad igapäevahelid, nagu ukse avamine, autosignaalid, inimeste kõne jms, olla värvilised. Teiste sünesteetide jaoks võivad värvilised olla noodid ja/või helistikud.
Ruumilise jada sünesteesia.
Ruumilise jada sünesteedid kalduvad nägema numbrijadasid kui punkte ruumis. Näiteks number 1 võib olla kaugemal ja number 2 võib olla lähemal. Sellise sünesteesia vormiga inimestel võib olla väga hea mälu. Ühes uuringus tuli välja, et nimetatud sünesteesia vormiga inimesed mäletasid minevikusündmusi paremini ja detailsemalt kui need, kellel ei ole sünesteesiat. Samuti näevad selle sünesteesia vormiga inimesed kuid ja kuupäevi ruumiliselt enda ümber. Mõned näevad ka aega, nagu kella, enda kohal ja ümber.
Arvuvorm.
Sünesteesia arvuvormi puhul tekib numbritest mõeldes automaatselt ja tahtmatult nendest koosnev mentaalne kaart. Arvuvormi dokumenteeris ja nimetas esimesena 1881. aastal Francis Galton.
Sünesteesia väljakujunemine.
Tänapäevani on vähe teada, kuidas sünesteesia välja kujuneb. Esimesed uurimused sünesteesia esinemisest lastel ja selle kujunemisest on töös.
On väidetud, et sünesteesia avaldub lapsepõlves ajal, mil laps puutub esimest korda kokku abstraktsete mõistetega. See hüpotees põhjendab, miks kõige tavalisemad sünesteesia vormid on grafeemi-värvi sünesteesia ja arvuvorm. Tähed ja arvud on ka esimesed abstraktsed mõisted, mida haridussüsteem lapselt nõuab.
Epidemioloogia.
Sünesteesiat esineb vähemalt 4,4 protsendil inimkonnast.
Uurimustele toetudes on pakutud, et mingi sünesteesia vorm avaldub ühel inimesel kahest tuhandest. Esinemissageduseks on pakutud ka ühte kolmesajast, aga ka ühte kahekümne kolmest. Statistika põhiline probleem on see, et mõned indiviidid ei määratle ennast, sest nad ei pruugi teada, et nende taju erineb teiste omast. Grafeemi-värvi sünesteesia, kromesteesia ja muud värviga seotud sünesteesia vormid on kõige laiemalt levinud. On uurimusi, mis väidavad, et suurema tõenäosusega esineb sünesteesia autistidel.
Ajalugu.
Huvi värvilise kuulmise vastu oli juba Antiik-Kreekas, kui filosoofid küsisid, kas muusika värv on mõõdetav omadus. Isaac Newton pakkus välja, et muusika- ja värvitoonid on sarnase järjestusega. Sama arvamust on avaldanud ka Johann Wolfgang Goethe oma raamatus "Zur Farbenlehre" ("Värviõpetusest").
Esimene meditsiiniline kirjeldus värvide kuulmisest on 1812. aastast Saksa füüsikult Georg Tobias Ludwig Sachsilt. Psühhofüüsika isa Gustav Fechner kirjutas esimese empiirilise uuringu värviliste tähtede fotismist (ingl "photism") 73 sünesteediga 1875. aastal. Sellele järgnesid 1880. aastatel Francis Galtoni tööd. Carl Jung viitab värvide kuulmisele oma sümbolite transformatsiooni uurimuses 1912. aastal. Sünesteesia uurimine jätkus elavalt veel mitmes riigis. 1930.–1980. aastal ei uuritud aga sünesteesiat teaduslikult, põhjused olid subjektiivsete kogemuste mõõtmise raskus ja biheiviorismi levik. 
1980. aastatel hakati kognitiivse revolutsiooni tõttu läbi viima uusi uurimusi sisemiste subjektiivsete kogemuste kohta, teadlased hakkasid uuesti sünesteesiat uurima. Silmapaistvamad uurijad Larry Marks ja Richard Cytowick Ameerika Ühendriikidest, hiljem ka Simon Baron-Cohen ja Jeffrey Grey Suurbritanniast, hakkasid uurima sünesteetiliste kogemuste tõele vastavust, järjepidevust ja esinemissagedust. 1990. aastate lõpus oli põhirõhk grafeemi-värvi sünesteesial, mis on üks levinum ja lihtsamini uuritav sünesteesia vorm. Sünesteesia on nüüd teaduslik aines raamatutes, artiklites, doktoritöödes, dokumentaalfilmides ja isegi romaanides.
Interneti levikuga 1990. aastatel hakkasid sünesteedid omavahel suhtlema ja lõid veebilehti, mis on pühendatud sünesteesiale. Mõningad neist on kasvanud nüüdseks rahvusvahelisteks organisatsioonideks: Ameerika sünesteesiaühing, Suurbritannia sünesteesiaühing, Belgia sünesteesiaühing, Kanada sünesteesiaühing, Saksamaa sünesteesiaühing ja Hollandi sünesteesia internetikommuun.
Märkimisväärsed juhtumid.
Sünesteesia tuvastamine ajalookirjutiste põhjal on keeruline, aga autobiograafiatest võib leida kasulikku teavet. 
Sünesteetide hulgas on kuulsusi, näiteks näitlejaid, kirjanikke, muusikuid ja kunstnikke. Briti kunstnik David Hockney tajub muusikat värvides, kujundites ja konfiguratsioonides ning on kasutanud seda võimet ooperilava kujunduses. Vene kunstnik Wassily Kandinsky kasutas oma töödes nelja meelt: värve, kuulmist, puudutamist ja lõhnu. Kirjanik Vladimir Nabokov käsitleb enda grafeemi-värvi sünesteesiat põhjalikult autobiograafias "Räägi, mälu" ja omistas seda võimet ka mõnele oma raamatutegelasele. Sünesteetidest heliloojate hulka kuuluvad näiteks Duke Ellington, Nikolai Rimski-Korsakov, aga ka Olivier Messiaen, kelle akordides avalduvad kolme tüüpi komplekssed värvid. Füüsik Richard Feynman kirjeldab oma autobiograafias "What Do You Care What Other People Think?" värvilisi võrrandeid.
Sünesteedid on ka muusikud Billy Joel, Ida Maria, Brian Chase, Patrick Stump ja Richard D. James, samuti näitleja Stephanie Carswell, leiutaja Nikola Tesla ja pianist Hélène Grimaud. The Greatful Deadi trummar Mickey Hart on kirjutanud oma sünesteetilistest kogemustest autobiograafias "Drumming at the Edge of Magic".
Prantsuse luuletajad Arthur Rimbaud ja Charles Baudelaire on kirjutanud sünesteetilistest kogemustest, kuid ei ole piisavaid tõendeid, et nad ise ka olid sünesteedid. Baudelaire'i 1857. aastal ilmunud "Correspondances" tutvustas mõtet, et meeled on ja peaks olema omavahel ühendatud. Baudelaire osales psühhiaater Jacques-Joseph Moreau hašišieksperimendis ning hakkas huvituma sellest, kuidas eri meeled üksteist mõjutavad. Rimbaud kirjutas sünesteesiast oma töös "Voyelles" (1871), mis on sünesteesia populariseerimisel veelgi tähtsam kui "Correspondances". Ta on isegi uhkustanud: "J'inventais la couleur des voyelles!" ("Ma lõin täishäälikute värvid!")
Daniel Tammet on kirjutanud oma sünesteesiakogemustest raamatu "Sündinud sinisel päeval".
Joanne Harris, romaani "Chocolat" autor, on sünesteet, kes kogeb värve lõhnades. Tema romaanis "Blueeyedboy" kirjeldatakse sünesteesia eri tunnusjooni.