tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Heimar Ilves

Heimar Ilves (15. september 1914 Domnino, Orjoli kubermang, Venemaa – 5. veebruar 2002 Tallinn) oli eesti helilooja ja muusikapedagoog.
Elukäik.
Ilvese pere asus Eestisse elama 1916. aastal. 1933. aastal lõpetas Ilves Tallinna Reaalkooli, aastatel 1932–1937 õppis ta Tallinna Konservatooriumis Theodor Lemba klaveriklassis ning 1937. aastast asus õppima heliloomingut Artur Kapi juures. 1943. aastal pälvis Ilves esimesena Evald Aava nimelise stipendiumi. 
Oli aastail 1944–1945 ja 1950–1965 Tallinna Riiklikus Konservatooriumis muusikateoreetiliste ainete õppejõud, seejärel vallandati ta usulistel ja poliitilistel põhjustel ning ta tegutses vabakutselisena, saades sõbralikku tuge Roman Matsovilt, kes oli selle ajani olnud Ilvese sümfooniate ainus dirigent.
Ilves oli aastail 1945–1948 Uuralis Molotovi oblastis asumisel ja töötas seal metsatöölisena.
Looming.
Ta on loonud mitu sümfooniat ja intrumentaalkammermuusikat. Ilvese teosed on sageli kristlik-filosoofilise kallakuga.
Üks Ilvese loomingu tähelepanuväärsemaid vilju on "Teine sümfoonia", mille ainulaadsus tuleb ilmsiks harmoonia ja tonaalsuse suhte kaudu, mis mängivad tema sümfoonias suuremat rolli kui see 20. sajandi muusikale iseloomulik oli. Üks pidevalt korduv rütmifiguur ühendab selles kogu muusikalise ainese; eriti iseloomulik on mitmete tonaalsuste üheaegne kasutus ja ökonoomne orkestratsioon, samas kui iga instrumendi võimalused on ära kasutatud. Teosega tutvunud Dmitri Šostakovitš ütles, et tegu on unikaalse ja muusikaliselt kõrgväärtusliku panusega kaasaegsesse muusikasse. Teos räägib stalinismi ohvreist ja neile oli teos ka pühendatud. "Teine sümfoonia" valmis aastal 1959, tähistades autori Siberist naasmise 10. aastapäeva. Esiettekanne oli 27. novembril 1964.
Pinatubo

Pinatubo on vulkaan Luzoni saarel. Asub 90 km Manilast põhjas. Kõrgus 1486 meetrit.
1991. aasta pursked.
Enne 1991. aasta purskeid oli vulkaan vaikinud üle 500 aasta. Vulkaan ärkas 2. aprillil 1991. 3. juunil toimus esimene laavapurse. 15. juunil toimus kõige suurem purse, mis paiskas tuhka kuni 34 km kõrguseni. Tuhapilv kattis 125 000 km2.
Pinatubo pursetes hukkus üle 300 inimese, hävis umbes 8000 maja.
Vulkaani purse mõjutas kogu maailma kliimat.
UDA-tehnoloogia

Tehnoloogia aluseks on Universaalne Desintegraator Aktivaator (lühend UDA) – Johannes Hindi täiustatud sõrmikveski, milles saab aineid peale peenestamise (desintegreerimise) ka ergastada (aktiveerida). 
Aine ergastamine rajaneb tehnoloogia neljandal põhikomponendil, mille Johannes Hint avastas samuti just sõrmikveskiga aineid manipuleerides. 
Ergastamine seletub UDA-seadmes töödeldava aine osaks saavate suurte kiirendustega, mis ületavad vaba langemise kiirendust kuni 400 miljonit korda. 
Tehnoloogia rakendusalad ületavad seejuures elutu, puhttehnilise maailma piire. Näiteks õnnestus katsete käigus UDA-seadmes mikroorganismide olemasoluks vajalikke aineid ergastades mitmekordselt kiirendada mikroorganismide paljunemist. Laiemas väljavaates tõotas UDA-menetlus seega kogu füüsilis-keemilise tehnoloogia asendamist olemuselt tõhusama biotehnoloogiaga ning ühtlasi tulevikus miinimumini vähenevat keskkonnareostust.
Professor Hindi hüpotees.
Johannes Hindi oletusel pidi aine, inertsi- ja gravitatsioonijõu vahel eksisteerima sõltuvus, mis sarnaneb Albert Einsteini avastatud energia seosega massiga. Hint oletas, et selles võiski peituda aine kardinaalse muutumise põhjus ja kogu UDA-tehnoloogia alus.
UDA-tehnoloogia praktikas.
Kuigi tehnoloogia teoreetiline baas jäi viimistlemata, rakendati UDA-tehnoloogiat edukalt ning kõigepealt XX sajandi keskel leiutatud tsemendita ehitusmaterjali – silikaltsiidi tootmiseks. Tsemendivaba tehnoloogia üksigi oli ehitusala suursaavutus.
Aga UDA-tehnoloogia esimesed praktilised tulemused tõotasid mitte ainult energia kokkuhoidu, vaid ka täiesti uue energialätte avamist, samuti tööstusliku tootmise olulist vabastamist jäätmeist, kaasa arvatud radioaktiivsest saastest.
Tehnoloogia levitamine.
Tehnoloogia üleilmseks levitamiseks asutati nõukogude korra oludes esmakordselt ühisettevõte lääne ettevõttega, milleks oli Austria-Eesti tehnoloogiabüroo Dessim.
NSV Liidu Riiklik Plaanikomitee võttis 1981. aastal vastu UDA-tehnoloogia kompleksse arenguprogrammi, mis pidi ellu viidama kümne aastaga. Selle väljatöötamise põhijõuks oli Tallinnas asuv erikonstrueerimisbüroo Desintegraator, mille teadlased arvestasid, et lähema kümnendiga säästaks sihtprogramm Nõukogude Liidule umbes viis miljardit rubla. 
Kuid samamoodi nagu silikaltsiidi evitamine enne, koges tugevat süsteemset vastuseisu ka dr Hindi väljatöötatud UDA-tehnoloogia.
Plaanikomitee sihtprogramm jäi teostamata Hindi poliitilise represseerimise tõttu ning perspektiivne tehnoloogiaarendus vaibus Desintegraatori teadusbüroos karmistatud kommunistliku partei poolse ja salapolitseiliku kontrolli tõttu.
Põdra (Peipsiääre)

Põdra on küla Tartu maakonnas Peipsiääre vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Vara valda.
Põldmaa

Põldmaa on küla Tartu maakonnas Peipsiääre vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Vara valda.
Lääne-Eesti maastikuvaldkond

Lääne-Eesti maastikuvaldkond on maastikuvaldkond Madal-Eesti lääneosas, millele on iseloomulikud mereline kliima, maastike kujunemisele mõjutav maapinna tõus ja rannamaastike (rannaniitude ja roostike) ning viirsavitasandike suurem osatähtsus. Lääne-Eesti maastikuvaldkonna maastikud on suhteliselt noored ja nende pärastjääaegne paleogeograafiline areng on seotud Läänemere arenguga. Lääne-Eesti maastikuvaldkonda kuuluvad Hiiumaa, Saaremaa ja Liivi lahe rannikumadaliku maastikurajoonid.
Põrgu küla

Põrgu on küla Tartu maakonnas Peipsiääre vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Vara valda.
Rehemetsa

Rehemetsa on küla Tartu maakonnas Peipsiääre vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Vara valda.
Selgise

Selgise on küla Tartu maakonnas Peipsiääre vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Vara valda.
1977. aastal liideti Selgise külaga Vilikonsa.
Sookalduse

Sookalduse on küla Tartu maakonnas Peipsiääre vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Vara valda.
Küla läbib Aovere–Kallaste–Omedu maantee.
Külast lõunasse jääb Keressaare raba, kust saab alguse läbi Sookalduse küla voolav Kääpa jõgi.
Sookalduse külas asub kaitsealune Pollikivi. Samuti on seal kaitsealune looduslik kollase nartsissi kasvukoht, mis on kaitse all alates 1964. aastast. Samas arvestatakse kokkuleppeliselt, et ühel taimeliigil kulub naturaliseerumiseks vähemalt 250 aastat ning kuna kollane nartsiss jõudis Eestisse alles 1807. aastal, siis on selle nartsissipõllu looduslikuks nimetamine vaieldav.
Särgla

Särgla on küla Tartu maakonnas Peipsiääre vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Vara valda.
Tähemaa

Tähemaa on küla Tartu maakonnas Peipsiääre vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Vara valda.
Undi

 
Undi on küla Tartu maakonnas Peipsiääre vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Vara valda.
Malta saar

Malta (malta ja inglise "Malta") on saar Vahemeres. See on suurim ja rahvarohkeim kolmest suuremast saarest, mis moodustavad Malta saarestiku ja Malta riigi. See paikneb väiksematest Gozo ja Comino saartest kagus. Saar on 27 kilomeetrit pikk ja 14,5 kilomeetrit lai, kogupindalaga 246 ruutkilomeetrit. Saare suurim asula on Rabat, kus elab umbes 12 000 inimest. Saar koosneb paljudest väikestest linnadest, mis moodustavad üheskoos ühe suurema linnalise piirkonna, kus elab 409 259 inimest. Maastikku iseloomustavad madalad kuni 253 meetrit kõrged künkad terrasspõldudega.
Vanaussaia

Vanaussaia (hääldus "vana‿`uss‿aia", kohalikus pruugis "Vana‿`ussaja") on küla Tartu maakonnas Peipsiääre vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Vara valda.
Ajaloost.
Küla territoorium on kuulunud Kodavere kihelkonda, Kavastu mõisale. Kohanime mainiti 1818. aastal kujul "Ussaja". Küla kasvas välja Vanaussaia talust ja külana esineb ta esimest korda nimestikus 1970. aastal. Enne seda oli ta Kõnnu küla osa. 1977 liideti Kõnnu küla (esmamainimine 1582 kujul "Kende") omakorda Vanaussaiaga. Külas on ka Vastse-Ussaia talu. Lõuna-Eesti murretes tähendab "`ussaid" või "usse aid" õue või aeda. Küla kaguosas paiknevad Kusnetsi talud (vene keeles "Кузнецо́во"), mida on varem ka eraldi külaks peetud.
Vara küla

Vara on küla Tartu maakonnas Peipsiääre vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal oli küla Vara valla halduskeskus.
Elanike arv oli 432 (2002).
Vara külas asub 9-klassiline Vara põhikool. Samuti on külal oma lasteaed, raamatukogu, kogukonnakeskus, rulapark ja üks kauplus.
Välgi

Välgi on küla Tartu maakonnas Peipsiääre vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Vara valda.
Küla territooriumile jääb osa Välgi looduskaitsealast.
Pärast Põhjasõda tuli Välgisse palju venelasi. 1859. aastal valmis külas Välgi õigeusu kirik. Külas on mitmeid, alates 13. sajandist pärinevaid vadjapäraseid kalmusid. Välgis on ka muinasasulakoht, külakalmistu ja kirikuaed. 
Välgis asusid Eesti ühed olulisimad sõelade valmistamise rajatised. 
1977. aastal liideti Välgi külaga Välgi-Alajõe.
Välgi etnosemiootik Valdur Mikita on kirjutanud: "Välgi metsad on läinud Eesti kultuurilukku sellega, et siin läks hulluks Juhan Liiv."
Ätte

Ätte on küla Tartu maakonnas Peipsiääre vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Vara valda.
Eesti NSV Rahvakomissaride Nõukogu

Eesti NSV Rahvakomissaride Nõukogu oli Eesti NSV rahvakomissariaatide juhte ühendav rahvamajanduse kollektiivne juhtorgan ehk valitsus, mis tegutses 25. augustist 1940 kuni 25. märtsini 1946 Tallinnas, sellest 8.–15. juulini 1941 Narvas ja 1941–1944 Nõukogude Liidu tagalas. Selle juhiks oli Eesti NSV Rahvakomissaride Nõukogu esimees.
Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi seadlusega 25. märtsi 1946 kujundati Eesti NSV Rahvakomissaride Nõukogu ümber Eesti NSV Ministrite Nõukoguks ja Eesti NSV Rahvakomissariaadid Eesti NSV ministeeriumiteks.
Moodustamine.
Eesti NSV Rahvakomissaride Nõukogu moodustati Johannes Varese valitsuse asemel alates 25. augustist 1940, pärast II Riigivolikogu poolt 1940. aasta Eesti NSV Konstitutsiooni vastuvõtmist ja seniste Eesti riigiasutuste ümbernimetamist rahvakomissariaatideks. Eesti NSV RKN tegutses kuni 25. märtsini 1946. Seejärel reorganiseeriti asutus Eesti NSV Ministrite Nõukoguks.
Vastavalt 1940. aasta Eesti NSV Konstitutsiooni §-le 45 moodustati Eesti NSV Rahvakomissaride Nõukogu Eesti NSV Ülemnõukogu poolt järgmises koosseisus:
Eesti NSV liiduvabariiklikud rahvakomissariaadid: Kergetööstuse; Põllutöö; Rahanduse; Kaubanduse; Siseasjade; Kohtu; Tervishoiu; Riigikontrolli RK.
Eesti NSV vabariiklikud rahvakomissariaadid: Kohaliku tööstuse; Hariduse; Töö; Kommunaalmajanduse; Sotsiaalkindlustuse RK.
Eesti NSV RKN ülesanded olid:
ENSV RKN I koosseis.
Eesti NSV Rahvakomissaride Nõukogu I koosseis aastatel 1940–1941:
Tegevus aastatel 1940–1941.
Teise maailmasõja lahingute ajal Eestis Eesti NSV Rahvakomissaride Nõukogu Eestis ei tegutsenud. Aastatel 1941–1944 oli Eestis Saksa okupatsioon ja Eesti Omavalitsus ning 18.–22. septembrini 1944 Otto Tiefi valitsus.
Eesti NSV Rahvakomissaride Nõukogu koosseis aastatel 1942–1944: 
Eesti NSV Rahvakomissaride Nõukogu koosseis aastatel 1944–25.03.1946:
6. juunil 1945 võttis Eesti NSV Ülemnõukogu vastu seaduse Eesti NSV Konstitutsiooni (põhiseaduse) § 45 ja 48 muutmise ja täiendamise kohta, millega moodustati Eesti NSV liiduvabariikliku Toiduainetetööstuse, Eesti NSV vabariikliku Ehituse ja Ehitusmaterjalide Tööstuse ja Kalatööstuse Rahvakomissariaadid. Eesti NSV Konstitutsiooni paragrahvid 45 ja 48 sõnastati järgmiselt: § 45. ENSV Rahvakomissaride Nõukogu moodustatakse ENSV Ülemnõukogu poolt järgmises koosseisus: ENSV Rahvakomissaride Nõukogu Esimees; ENSV Rahvakomissaride Nõukogu Esimehe asetäitjad; ENSV Riikliku Plaanikomisjoni esimees; ENSV Rahvakomissarid: Riigikaitse; Välisasjade; Kergetööstuse; Kohaliku Tööstuse; Toiduainetetööstuse; Ehituse ja Ehitusmaterjalide Tööstuse; Kalatööstuse; Rahanduse; Põllutöö; Kaubanduse; Siseasjade; Riikliku Julgeoleku; Kohtu; Tervishoiu; Hariduse; Kommunaalmajanduse; Sotsiaalkindlustuse; Töö; Riigikontrolli; Üleliiduliste Rahvakomissariaatide volinikud."
Trundholmi vanker

Trundholmi päikesevanker (taani keeles Solvognen) on pronksiajast pärinev Päikest vedava hobuse kujutis, mis on leitud Taanist, Trundholmi soost Sjællandil. Päikesevanker on valmistatud pronksist ja kullast. Ornamendi põhjal arvatakse, et vanker on valmistatud vanemal pronksiajal, umbes 1350 eKr.
Päikesevankri tükid leidis 1902. aastal kohalik talumees Frederik Willumsen, kes kuivendatud sood esimest korda kündis. Ta arvas, et tegu on vana mänguasjaga ja andis hobuse oma lastele. Hiljem anti leid üle Rahvusmuuseumile ("Nationalmuseet") Kopenhaagenis. Aastal 1998 leiti metallidetektoriga vankri leiukohast veel mõned rataste katked ja väikseid kullatükke.
Arvatavasti sattus päikesevanker sohu pronksiaegse ohvriannina. Tõenäoliselt lõhuti see tükkideks juba tollal.
Päikeseketta parem külg on kaetud kullaga. Vasakult paremale liikudes sümboliseeris see Päikese teekonda üle taeva. Vasak külg kullaga kaetud ei olnud, võib-olla kujutas see Päikese öist, nähtamatut liikumist.
Pronksiaegses religioonis oli päikesekultusel oluline koht. Päikest kujutatakse sageli ka pronksiaegsetel kaljujoonistel ja mitmesugustel esemetel. Lisaks Päikest vedavale hobusele olid levinumad sümbolid laevad, tseremoniaalsed kirved, kalad, maod, akrobaadid.
Vankrit kasutati Taanis juba 3. aastatuhandel eKr. Kuigi nii Trundholmi hobune kui päikeseketas on paigutatud ratastele, ei ole vanker ise arvatavasti sümboliks. Tõenäoliselt olid rattad vajalikud hobuse ja päikeseketta liigutamiseks usutseremooniate käigus. Leitud on veel ühe sarnase pronksiaegse ratta katked (Tobølist Lõuna-Jüütimaalt) ning suurte tseremooniavankrite detaile.
Praegu asub Trundholmi päikesevanker Kopenhaagenis Rahvusmuuseumis ("Nationalmuseet") ja kuulub Taani kultuurikaanonisse
Bioaktiivne ühend

Bioaktiivne ühend on keemiline ühend, millel on teatud regulatoorne efekt organismide metaboolsetele protsessidele. 
Bioaktiivse ühendi tähendus on eri teadusharudes pisut erinev:
Oganessoon

Oganessoon (lühend Og; varasema nimetusega ununoktium, lühend Uuo) on keemiline element järjenumbriga 118.
Oganessooni omadused sarnanevad tõenäoliselt väärisgaaside omadega.
10. oktoobril 2006 teatasid Venemaal Dubnas asuva Tuumauuringute Ühendatud Instituudi ja ameerika Lawrence Livermore'i Riikliku Laboratooriumi teadlased, et on kaudsel teel kindlaks teinud oganessooni aatomite tekkimise kaliforniumi ja kaltsiumi aatomite põrkumisel.
Oganessooni poolestusaeg on 0,89 ms ja see muutub alfalagunemise teel elemendiks 116.
Juunis 2016 tehti ettepanek nimetada senine ununoktium oganessooniks (ladina Oganesson, lühend Og). 28. novembril 2016 muudeti ametlikult elemendi nimetus oganessooniks.
Oskar Urgart

Oskar Richard Urgart (ka Urgard; 19. oktoober 1900 Sülgoja, Kahkva vald – 10. september 1953 Tallinn) oli eesti kirjanduskriitik ja bibliograaf.
Ta õppis Suure-Veerksus ja Räpinas ning aastatel 1921–1926 Tartu Ülikoolis.
"Surm saksa okupantidele!" röökis ta sõja ajal Vene raadios paranoiku moondunud häälega, mida ei suutnud ära tunda isegi endised head tuttavad ja sõbrad.
Nõukogude ajal oli ta Kirjanike Liidu vastutav sekretär ning ajalehe Sirp ja Vasar toimetaja. 
Urgart on maetud Tallinna Metsakalmistule.
Güby valla vapp

Güby valla vapp on Saksamaa Schleswig-Holsteini liidumaa Rendsburg-Eckernförde kreisi Schlei-Ostsee maakonna Güby valla vapp. 
Neli tammelehte sümboliseerivad valla nelja asulat või asumit (Güby, Ahrensberg-Louisenlund, Esprehm, Wolfskrug).
Rendsburg-Eckernförde

Rendsburg-Eckernförde kreis on haldusüksus Saksamaal Schleswig-Holsteini liidumaal.
Haldusjaotus.
Rendsburg-Eckernförde kreis jaguneb 3 maakonnavabaks linnaks, 3 maakonnavabaks vallaks ning 14 maakonnaks (mis jagunevad 165 linnaks ja vallaks).
Marilyn Manson (laulja)

Marilyn Manson (kodanikunimega Brian Hugh Warner; sündinud 5. jaanuaril 1969) on USA laulja, ansambli Marilyn Manson juhtlaulja. Tema esinejanimi on moodustatud Marilyn Monroe ja Charles Mansoni nimest. Ta vanemad olid Barbara ja Hugh Warner.
Ta on kirjutanud Neil Straussi abiga autobiograafia "The Long Hard Road Out Of Hell" (1998), kus ta räägib oma lapsepõlvest ja kuidas ta sattus muusikasse ja kuidas temast sai see, kes ta praegu on. Muusikaajakiri Hit Parader seadis Marilyn Mansoni 100 parima "heavy metali" laulja seas 44. kohale. Samuti on ta esitatud nelja Grammy auhinna kandidaadiks.
Louisenlundi loss

Louisenlundi loss ("Schloß Louisenlund") on klassitsistlik loss Saksamaal Schleswig-Holsteini liidumaal Rendsburg-Eckernförde kreisis Schlei-Ostsee maakonnas Güby vallas Ahrensberg-Louisenlundis Schlei Große Breite ääres suures inglise pargis, Louisenlundi mõisa härrastemaja. 
Mõis kandis algul Tegeilhave mõisa nime. Selle pindala oli 600 ha. Aastani 1530 oli selle omanik Schak Seestede, aastast 1530 Gottorfi hertsog Adolf I. 
Aastal 1770 kinkis Taani kuningas Christian VI mõisa oma õele printsess Louisele, Karl von Hessen-Kasseli abikaasale. Loss ehitati 1772–1776 nende suveresidentsiks ja on saanud nime printsess Louise järgi. 
Arhitekt Hermann von Motz laiendas seda 1790. aasta paiku tunduvalt ning ehitas juurde ka kasvuhoone. Praeguse väljanägemise sai loss Schleswig-Holstein-Sonderburg-Glücksburgi hertsogite ajal.
Loss on tsementkrohviga ja kiltkivikatusega telliskivihoone, mis paikneb Schlei kaldal. Suures pargis on pärnaallee. Aastal 1790 rajas Karl parki suure "vabamüürlaste torni", milles peeti koosolekuid ja korraldati alkeemiakatseid. 
Puukabelisse on maetud hertsog Friedrich Ferdinand ja tema abikaasa, viimase Saksa keisrinna õde. 
Loss kuulub hertsog Friedrich zu Schleswig-Holsteinile, kes laskis sinna rajada internaatkooli Stiftung Louisenlund, mis asutati 1949 riiklikult tunnustatud gümnaasiumina. Sealt pärineb tuntud purjetajaid. Seal õpib umbes 350 õpilast. See on üks suuremaid Saksamaa internaatkoole. 
Hoolimata arvukatest ümberehitustest on ka siseruumides säilinud eripärasid, nagu näiteks krohvlaed härrastemajas.
Gnaeus Naevius

Gnaeus Naevius (umbes 265 eKr – pärast 200 eKr) oli vanarooma luuletaja ja näitekirjanik. Ta oli pärit Campaniast ja osales sõdurina Esimeses Puunia sõjas.
Tema teosed on säilinud vaid fragmentidena, teada on üle 30 komöödia ja mõned tragöödiad.
Ta kirjutas ajaloolisel teemal eepose "Bellum Punicum" ("Puunia sõda").
Egtvedi piiga

Egtvedi piigaks (taani keeles "Egtvedpigen") nimetatakse pronksiajal elanud neiut, kelle haud (tammekirstuhaud) leiti Taanist Jüütimaalt Egtvedist. Leid on eelkõige tuntud hästi säilinud pronksiaegse rõivakomplekti pärast.
Egtvedi piiga haud leiti aastal 1921, kui kohalik talumees Peter Platz soovis tasandada tema maal asunud ja aja jooksul suuresti laiali aetud kääpa jäänused.
Tüdruk oli maetud tammetüvest õõnestatud kirstus suurde mätastest kuhjatud kääpasse. Surres oli ta 16–18 aastat vanune ja umbes 1,60 m pikkune, tal olid pikad heledad juuksed. Dendrokronoloogia abil on kindlaks tehtud, et tamm, millest kirst valmistati, langetati aastal 1370 eKr, matused toimusid tõenäoliselt hulk aastaid hiljem. Tammekirst oli vooderdatud lehmanahaga. Neiule pandi kirstu kaasa karbike võrkvöötehnikas juuksevõrgu ja naaskliga ning kasetohust jooginõu, milles on säilinud jälgi nisust, pohladest, porsist ja meest kääritatud mõdust. Tüdruku jalalabade juurde oli pandud riidepamp, mille sees olid 8–9-aastase lapse põletatud jäänused. Tõenäoliselt ei olnud tegemist ema ja lapsega. Tüdruk oli kaetud villase tekiga. Kirstukaane vahele oli jäänud raudrohuõisi, mis näitab, et matus toimus suvel.
Skandinaavia lõunaosas oli pronksiajal tavaks matta tähtsal positsioonil inimesed tammekirstudes suurtesse mätastest ehitatud hauakääbastesse. Jüütimaa muldades tekkis niisugustesse kääbastesse mõnikord vihmavee mõjul rauarikas kiht, mis sulges kääpa sisemuse õhu- ja veekindlalt. Tänu sellele on säilinud suur osa orgaanilisest materjalist.
Egtvedi piiga keha ja luud olid praktiliselt täielikult lagunenud, kuid tema rõivad ja hauapanused on säilinud väga hästi. Tüdruk kandis püsttelgedel kootud poolpikkade varrukatega pluusi ja lühikest nöörseelikut. Käte ümber olid kullast käevõrud, ühes kõrvas kõrvarõngas ja vööl villane vöö, mida ehtis suur pronksist ketas. Tüdruku vöö külge oli kinnitatud sarvest kamm, jalgade ümber olid mähitud väikesed riidetükid.
Egtvedi piiga riided ei olnud Skandinaavia pronksiaja tüüpilised igapäevariided. Nagu teised Taani tammekirstuhauad (nt Borum Eshøj, Skrydstrup) näitavad, kandsid naised tavaliselt pikki ja praktilisi riideid. On arvatud, et Egtvedi piiga võis olla tantsija, kes osales usutseremooniatel. Pronksiajast pärinevatel kaljujoonistel on korduvalt kujutatud tantsijaid või akrobaate. Leitud on paar pronksfiguuri (Grevensvænge, Fårdal), mis kujutavad nöörseelikut kandvat tantsijat. Sarnase nöörseeliku fragmente või seda ehtinud pronksnaaste on leitud ka mitmest teisest pronksiaegsest hauast.
Praegu asub Egtvedi piiga tammekirst koos sisuga Kopenhaagenis Rahvusmuuseumis ("Nationalmuseet"). Egtvedi kääbas on restaureeritud, see on 4 m kõrge ja 22 m läbimõõduga. Kääpa juurde on ehitatud väike muuseum.
Dimitrovgrad

Dimitrovgrad on linn Venemaal Uljanovski oblastis, Melekessi rajooni keskus. Asub Kuibõševi veehoidla ääres, Uljanovskist 100 km kagus. Rahvaarvult Uljanovski oblasti teine linn. 
Ajalugu.
Linn asutati 1698. aastal. Linnaõigused sai 1926. aastal ja 1972. aastani kandis nime Melekess, siis sai Bulgaaria kommunisti Georgi Dimitrovi järgi oma praeguse nime.
Dimitrovgradis asub tuumauuringute keskus ja autodetailide tehas.
Linnas on 6 kõrgkooli.
Pervouralsk

Pervouralsk on linn Venemaal Sverdlovski oblastis. Asub Tšussovaja jõe ja selle lisajõe Šaitanka ääres, Jekaterinburgist 45 km idas.
Linna haldusalas on ka kolm alevit.
Ajalugu.
Linn asutati 1732. aastal Vassiljevsko-Šaitanski külana. 1933 sai linnaõigused.
Pervouralskis toodetakse terastorusid ja silikaattelliseid.
Agali

Agali (kohakääne Agali) on küla Tartumaal Kastre vallas.
Agali jääb Lämmijärvest läände, Piirissaarest edelasse ja Mehikoormast loodesse. Küla asub Kõnnu–Ahunapalu tee ääres. Kõnnu jääb Ahunast edelasse ja Ahunapalu põhja.
Agalis asub Kalli jõe see osa, mis ühendab Sitapäälitse jõge Emajõega. Seda jõeosa nimetatakse Agali järgi Akaljõeks või Akali jõeks.
Küla on esmamainitud 1582. aastal kujul "Akalik". Edaspidi on seda mainitud 1585. aastal kujul "Agal", 1601. aastal kujul "Agaly", 1764. aastal kujul "Aggaliste", 1767. aastal kujul "Kastre Agali" ja 1796. aastal kujul "Agali". Küla asus Võnnu kihelkonnas ja kuulus Kastre mõisale.
Agali järve ääres asus veel Mäksa-Agali ehk Mets-Agali küla. Et neid kahte eristada, lisati praegusele Agali külale liide "Kastre-" või "Kastri-". Mäksa-Agali küla lõhuti 1880. aasta paiku, muudeti mõisamaaks ja mõisa lõunaossa rajati uus Kannu küla.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Võnnu valda.
Nime päritolu.
Jaak Simmi arvates tuleb külanimi isikunimest, mis on kas läänemeresoome või germaani päritolu. Tema pakutud saksa perekonnanimed, näiteks "Hage", ei tule hästi arvesse h tõttu nime alguses, ehkki külanimestki on üksikuid h-ga kirjapanekuid. Sobivaid isikunimesid leidus nii eestlastel, liivlastel kui ka soomlastel, mistõttu omamaine päritolu on tõenäolisem. Mõned nimevariandid on "-ste"-lõpulised, mis kõneleb samuti muistsest eesti isikunimest pärinemise kasuks.
Ahunapalu

Ahunapalu on küla Tartu maakonnas Kastre vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Võnnu valda.
Hammaste

Hammaste on küla Tartu maakonnas Kastre vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Võnnu valda.
Imste

Imste on küla Tartu maakonnas Kastre vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Võnnu valda.
Külas asub Võnnu uus kalmistu.
Issaku

Issaku on küla Tartu maakonnas Kastre vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Võnnu valda.
Kannu (Kastre)

Kannu on küla Tartu maakonnas Kastre vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Võnnu valda.
Kannu

Kannu on mitme Eesti küla nimi:
Kannu on ka küla Soomes Lõuna-Karjala maakonnas Taipalsaari vallas.
Kurista (Kastre)

Kurista on küla Tartu maakonnas Kastre vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Võnnu valda.
Vaatamisväärne on 19. sajandi teisel poolel punastest tellistest püstitatud Kurista mõisa peahoone ja kalmistu.
Külas asub Leinamänd. Kurista külas on sündinud luuletaja Gustav Suits (30. november 1883).
Kurista

Kurista on mitme Eesti küla nimi:
Kurista on Rookse küla nimevariant.
Kõnnu (Kastre)

Kõnnu on küla Tartu maakonnas Kastre vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Võnnu valda.
2011. aasta 1. jaanuari seisuga oli Kõnnu külas 30 elanikku.
Kõnnut on esmamainitud 1582. aastal ("Kiende").
Kõnnu tarandkalme ja kääbastik asuvad Kõnnu külas Kääbaste talust 60 m loodes Lääniste–Kõnnu tee ääres. Tarandkalme ja 8 kääbast paiknevad männimetsaga kaetud liivase seljaku – niinimetatud Kääbastepealse serval. Paik on tuntud ka Rahahaua nime all. Vähese leiumaterjaliga kalmistu teke on dateeritud 3. sajandisse; kasutamisaeg ulatus 5.–6. sajandisse. 
Läänistest mööda Ahja jõge allavoolu 3 km, Kõnnu tarandkalmest ja kääbastest põhja poole 2 km, Ahja jõe kaldast 200 m eemal metsaserval asub nn "Ütskonina". Rahvajutt kõneleb: seal elanud Eesti vanem Ütsko oma linnas (linnuses). Ta langenud vaenlase vastu võideldes, toodud aga kodu-linna, kuhu ka maetud ühes hulga varandusega. Tema linna raudväravad olevat praegugi Ahja jões. Veel olla linna kastiga kulda peidetud, mida mitmed ka otsimas käinud. Teatakse rääkida leitud luudest, muust aga mitte.
Linnuse jäljeks võib pidada praegu veel märgatavat vallisarnast moodustist. Selle lõpust lõuna poole on 3–4 m meetri laiune lohk, mis nähtavasti on vana kaevu või tiigi ase. Valli reljeefne osa on umbes 600 m pikk, laius kohati 35 m, keskelt 19 m, kõrgus otste poolt 2–3 m, keskkohalt 1,5–2 m. Kaarekujulisel vallil kasvab mets, ümbrus aga on soine. (A. Karu 1921. aasta käsikirja põhjal, mis asub Ajaloo Instituudi arheoloogiaarhiivis).
Kõnnu külas on möldri pojana sündinud eesti sõjaväelane, EV kapten ja NSVL polkovnik (122. Eesti Laskurdiviisi staabiülem) Tavid Kiljako.
Liispõllu

Liispõllu on küla Tartu maakonnas Kastre vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Võnnu valda.
Liispõllust saab alguse Kalli jõgi.
Lääniste

Lääniste on küla Tartu maakonnas Kastre vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Võnnu valda.
Külas asub üle Ahja jõe viiv Lääniste sild. Ahja jõe läänekaldal asub Lääniste linnamägi. 
Külas tegutseb Lääniste Külaselts.
Küla territooriumi lõunaosa jääb põldude ja põhjaosa metsa alla.
QTH-lokaator on KO38NG.
Rookse

Rookse on küla Tartu maakonnas Kastre vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Võnnu valda.
Terikeste

Terikeste on küla Tartu maakonnas Kastre vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Võnnu valda.
Külas asub Terikeste Suitsumäe hiis ja hiiepärn.
Terikeste külas on sündinud muusik Juhan Zeiger.
Võnnu alevik

Võnnu on alevik Tartu maakonnas Kastre vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal oli alevik Võnnu valla halduskeskus.
Alevikus asub Võnnu kirik, kus tegutseb Võnnu Jakobi kogudus. Kiriku kõrval paikneb Võnnu Vabadussõja mälestussammas.
Võnnus asus Võnnu kirikumõisa keskus.
Alevikus asub Võnnu vana kalmistu (Võnnu uus kalmistu jääb Imste küla territooriumile).
Alevikus tegutseb Võnnu Keskkool.
Võnnus sündis Gustav Suits. Samast on pärit ka Martin Körber, Carl Eduard Körber ja Bernhard Eduard Otto Körber.
Helsingi metroo

Helsingi metroo (soome keeles "Helsingin metro", rootsi keeles "Helsingfors metro") on Soome ainuke metroo. 
See avati Helsingis pärast 27 aastat kestnud planeerimistöid 2. augustil 1982. Tegu on maailma põhjapoolseima metrooga.
Helsingi metroo koosneb kahest liinist, millel on kokku 30 jaama. Liin hargneb Itäkeskuses Vuosaari ja Mellunmäki haruks. Metroo kogupikkus on 43 km.
Kasutusel on M100, M200 ja M300 tüüpi metroorongid.
Helsingi metrooga tehti 2015. aastal üle 62 miljoni sõidu.
Metrooliinid töötavad kella 5.10–23.40.
Ajalugu.
Helsingi metrood hakati kavandama aastal 1955. 1963. aastal valmis põhiplaan, kus oli 86,5 km metrooliine, mis ulatusid 108 jaamaga kaugele naabervaldadesse. Lõpuks otsustati piirduda vaid ühe liiniga. Metroo ehitamise otsus tehti 1969. aastal ja eesmärk oli esimene osa valmis saada 1977. aastaks. 1971. aastal valmis esimene, 2,8 km pikk proovilõik. Esimesed proovisõidud Hakaniemi ja Itäkeskuse jaamade vahel tehti 1. juunil 1982, ametlikult avati metroo 2. augustil 1982.
Espoo suuna katmiseks metrooga kiideti 2006. aastal heaks teise liini, Ruoholahtist Matinkylässe viiva Läänemetroo rajamine. Ehitus algas 2009. aastal ja esimene lõik (14 km) avati novembris 2017. 2022. aastal anti käiku liini Kivenlahtini ulatuv lõik.
Aleksander Nevski katedraal

Püha Aleksander Nevski katedraal (täispikk nimi "Tallinna Neeva Vaga Õigeusulise Suurvürsti Aleksandri peakirik", lühendatult "Neeva Aleksandri peakirik") on Moskva Patriarhaadi Eesti Õigeusu Kiriku stavropigiaalne õigeusu kirik Tallinnas Toompeal aadressil Lossi plats 10.
Kirik on antud rendile Moskva Patriarhaadi Eesti Õigeusu Kirikule. Kirikut kasutab Tallinna Aleksander Nevski Stavropigiaalne kogudus.
Ajalugu.
Aleksander Nevski peakirik ehitati Eestimaa kubermangu kuberneri Sergei Šahhovskoi algatusel otse Toompea lossi vastu (mis oli sel ajal Eestimaa kuberneri residents) kohale, kus oli park ilupuude ja roosipõõsastega. Veel 1864. aastal oli samas paigas Toompea turg ("Dom Markt"). Kuberner vürst Šahhovskoi nõudis, et "merelt ja maalt säraks kõrgel üle Tallinna vene peakiriku rist kui õigeusu võidu tunnus". Maa kuulus Tallinna linnavalitsusele, kellelt keegi kiriku ehitamiseks luba ei küsinud.
Peakiriku ehitamiseks korraldati ülevenemaaline korjandus, vallavanematel lubati selle heaks ära anda isegi oma kaelaskantavad ametimärgid. Vene kirikuarhitektuurist lähtunud historitsistlikus stiilis pühakoja ehitust alustati 1894. aastal ja see valmis 1900. aastal, arhitekt oli Mihhail Preobraženski. Peakirik on saanud nime Novgorodi vürsti Aleksander Nevski järgi.
Kuni 1900. aastani oli õigeusu kiriku peakirik (katedraal) Eestis Tallinna Issanda Muutmise peakirik, Aleksander Nevski katedraali valmimise järel, läks senine Tallinna Issanda Muutmise peakiriku venelaste kogudus üle Aleksander Nevski katedraali.
Kiriku tornis on Tallinna võimsaim kirikukellade ansambel, 11 kella hulgas on ka 15 tonni kaaluv kell.
1928. aastal arutas Riigikogu ettepanekut kirik lammutada, kuna Eesti ei kuulunud enam Venemaale ja kirikuhoone sümboliseeris paljudele venestamist, kuid see kutsus esile õigeusklike rahvusvahelise protesti ja Riigikogu ei kiitnud seda eelnõu heaks. Sarnaseid üleskutseid esitati ajakirjanduse veergudel veel ka hiljem, 1936. ja 1938. aastal. Leiti, et kiriku sibulkuplid ei sobi Tallinna kui vana hansalinna arhitektuuriga.
1936. aastal vahetas senine Tallinna Aleksander Nevski vene kogudus kiriku eesti Siimeoni kogudusega, ühtlasi sai kirik Eesti Apostlik-Õigeusu Kiriku metropoliidi esinduskirikuks ja nimetati Aleksandri peakirikuks. Vene koguduse lahkumisjumalateenistus toimus 6. detsembril 1936.
Alates 2022. aastast on vastusena Venemaa sissetungile Ukrainasse taas päevakorrale tõstetud ka Nevski katedraali lammutamise või teisaldamise küsimus.
Kogudus.
Tallinna Aleksandri kogudust teenisid:
Louisenlund

Louisenlund ('Louise salu') on üks Taani saare Bornholmi suuremaid bautakivide kogumeid. Mõne allika järgi on ta Bornholmi saarel suurim, kuid suurimaks on nimetatud ka Gryetit. 
Koha geograafilised koordinaadid on 55°8' N, 15°4' E.
Praegu on puude vahel umbes 50 bautakivi, kuid algselt oli neid rohkem. Paljud neist on üle 2,5 m kõrgused. 
Arheoloogiahuviline Taani kuningas Frederik VII ostis Louisenlundi külaskäigul Bornholmile 1851. Ta andis kohale nime oma abikaasa Louise Rasmusseni (krahvinna Danneri) järgi. Too määras koha korrashoiuks iga-aastase toetuse. Praegu kuulub koht ühingule "Jægersprisstiftelsen".
Kivide otstarve.
Kivide otstarve ei ole täpselt teada. 
Et paljud kivid on viltu, on asjaarmastajad üritatud kivide suunda seostada taevatähtedega. Keskne kivi osutab suunda asimuudiga 51 kraadi, kust päike tõuseb suvisel pööripäeval. Paleoastronoomilistesse seletustesse tuleb siiski suhtuda ettevaatlikult, sest aja jooksul võivad kivid olla vajunud, kadunud või ka uuesti püsti pandud.
Fænrisstenen.
Umbes 150 m Louisenlundist lõuna pool Gyldenså ojas on põhjanõlval ilus suur kivi Fænrisstenen. Kivi pinnal on viis piklikku selgelt inimtekkelist süvendit. Tõenäoliselt on kivi kunagi kasutatud kitsaste esemete, näiteks relvade lihvimiseks.
Fænrisstenen

Fænrisstenen ('Fænrisi kivi') on ilus suur kivi Taani saarel Bornholmil umbes 150 m Louisenlundist lõuna pool Gyldenså ojas põhjanõlval.
Kivi pinnal on viis piklikku selgelt inimtekkelist süvendit. Tõenäoliselt on kivi kunagi kasutatud kitsaste esemete, näiteks relvade lihvimiseks.
Muistend.
Muistendi järgi heitis hiid (jotun) Fænris, kelle kodu olevat olnud Helvedesbakkerne, kivi Aarsdalest Ibskeri kiriku ("Sankt Ibs Kirke") poole, sest ta oli vihane kirikukellade helina taastumise pärast hetkel, kui ta pidas end saare valitsejaks.
Ta viskas vasaku käega ning surus nii kõvasti, et kivisse jäi käe jälg. Kivi sai liiga suure hoo, lendas kõrge kaarega üle kiriku ja kukkus Gyldenså ojja.
Louise Rasmussen

Louise Christine Rasmussen (hiljem krahvinna Danner (taani keeles "Grevinde Danner"); 21. aprill 1815 – 6. märts 1874) oli taani näitleja ning Taani kuninga Frederik VII kolmas abikaasa.
Nääri

Nääri on küla Rapla maakonnas Märjamaa vallas.
Ojaäärse

Ojaäärse on küla Rapla maakonnas Märjamaa vallas.
Sõmeru (Märjamaa)

Sõmeru on küla Rapla maakonnas Märjamaa vallas.
Sooniste

Sooniste on küla Rapla maakonnas Märjamaa vallas.
Ringuta

Ringuta on küla Rapla maakonnas Märjamaa vallas.
Ringuta asub Märjamaast 3 km kirdes. Lähimad külad on Orgita edelas, Päädeva loodes, Pühatu idas ja Rassiotsa kagus. Külast möödub lääne poolt Tallinna–Pärnu maantee.
Ringuta küla on esmamainitud 1871. aastal kujul "Ringuta" ja umbes 1900. aastast on teada venekeelne nimekuju Рингута. Ringuta kuulus Märjamaa kihelkonda ja oli Orgita mõisa karjamõis. Eksisteeris ka Ringuta kõrts.
Aastatel 1977–1997 oli Ringuta ametlikult Orgita küla osa.
Nime päritolu pole teada.
Aravere

Aravere on küla Rapla maakonnas Märjamaa vallas.
Metsaääre (Märjamaa)

Metsaääre on küla Rapla maakonnas Märjamaa vallas.
Maidla (Märjamaa)

Maidla (1977–1997 "Tika") on küla Rapla maakonnas Märjamaa vallas.
Maidla külas asub Eesti suurim kivikalme. Maidla kivikalme on 2130 m² suurune ebaühtlane kivilade, millesse on maetud 5.–6. sajandil ning eriti palju 11.–13. sajandil. Enamasti on tegemist põletusmatustega, kuid on ka üksikuid laibamatuseid. Maidla kivikalme kaevati 1983–85 ja 1987–90 aastal arheoloog Mati Mandeli juhtimisel täielikult läbi.
Nõmmeotsa

Nõmmeotsa on küla Rapla maakonnas Märjamaa vallas.
Valgu-Vanamõisa

Valgu-Vanamõisa (ka "Valgu Vanamõisa") on küla Rapla maakonnas Märjamaa vallas.
Kuni 2017. aasta Eesti omavalitsuste haldusreformini kandis küla nime Vanamõisa.
Purga

Purga on küla Rapla maakonnas Märjamaa vallas.
Suurküla (Märjamaa)

Suurküla on küla Rapla maakonnas Märjamaa vallas.
Tohtkiri

Tohtkiri on kasetohule kirjutatud dokument. Kasetohtu on mitmel pool kasutatud kirjutusmaterjalina. Tähed kraabiti tohusse tavaliselt metallist (raud, pronks) või luust kirjutuspulga ehk stiilusega.
Tuntud on 11.–15. sajandist pärinenevad Novgorodi tohtkirjad, millest esimesed leiti Artemi Artsihhovski juhitud arheoloogilistel kaevamistel 1951. aastal. Samasuguseid tohtkirju on leitud veel mitmel pool Venemaal, Valgevenes ja Ukrainas: Staraja Russas, Smolenskis, Toržokis, Pihkvas, Tveris, Moskvas, Rjazanis, Vitsebskis, Mstislavlis ja Zvenõgorodis – kokku umbes 1000 tohtkirja.
Novgorodi tohtkiri nr 292 kannab vanimat teadaolevat läänemeresoomekeelset kirjutist. See on arvatavasti karjalakeelne tekst, mida on tõlgendatud kui pikseloitsu.
Indiast on leitud tohule kirjutatud ja savinõudes säilitatud budistlikke tekste.
Jaaniveski

Jaaniveski on küla Rapla maakonnas Märjamaa vallas.
Sulu (Märjamaa)

Sulu on küla Rapla maakonnas Märjamaa vallas.
Luiste

Luiste on küla Rapla maakonnas Märjamaa vallas. 
Küla on esmamainitud 1505. aastal; see aastaarv graveeriti ka 2023. aasta külapäevaks külakeskuses asuvale kivile (mälestustahvlile). 
2025. aastal peab küla 520. sünnipäeva. 
Luiste mõis sai alguse 1645. aastal. 
1890. aastal loodi Kullamaa kihelkonnas Läänemaal Luiste vald, mis hõlmas Teenuse (selle koosseisus ka osa nüüdisaegse Urevere küla territooriumist), Luiste, Loodna ja Mõraste mõisavalda. Vallas elas tol ajal umbes 1100 elanikku, mille järgi oli vald üks Kullamaa kihelkonna väiksemaid. 
1893. aastal valmis Luiste küla keskuses vallamaja, kus 1893.–1913. aastal ja 1950. aastatel tegutses ka Luiste algkool. 
2024. aasta lõpu seisuga on Luiste külas 43 elanikku.
Keskküla (Märjamaa)

Keskküla on küla Rapla maakonnas Märjamaa vallas.
Loodna

Loodna on küla Rapla maakonnas Märjamaa vallas. 
Külas asub Vinguta küla paemurd.
Kiilaspere

Kiilaspere on küla Rapla maakonnas Märjamaa vallas.
Tohtkiri nr 292

Tohtkiri nr 292 on Novgorodis arheoloogilistel väljakaevamistel 1957. aastal leitud tohtkiri, millele on kirillitsas kraabitud vanim teadaolev läänemeresoomekeelne kirjutis. Neid väljakaevamisi juhtis Artemi Artšihhovski (1902–1978). Ajaloolaste ja keeleteadlaste arvates on tegu 13. sajandi keskpaigast pärineva karjalakeelse tekstiga:
Tekst.
&lt;br&gt;
Tõlgendused.
Teksti on tavaliselt tõlgendatud kui pikseloitsu, kuid selle täpse sõnastuse ja tähenduse suhtes on uurijad eri arvamustel. Tekstis ei ole kasutatud sõnavahesid ja sellepärast on võimalikke tõlgendusi palju.
Oma tõlgenduse käis 1964. aastal välja ka Marrti Haavio:
Vene keeleteadlane Jevgeni Helimski kritiseeris oma 1986 avaldatud uurimuses Haavio tõlgendust ja andis kolmanda, mis sisult meenutas Jelissejevi oma:
Tähendus ja mõte.
Tohtkirja valmimise ajal ei olnud kirjaoskus tavaline. Kirjutamine oli aeganõudev ja kulukas tegevus. Sellepärast pandi kirja ainult olulisi asju. Võib eeldada, et ka tohtkirjal nr. 292 olev tekst oli selle kirjutaja jaoks tähtis.
Jevgeni Helimski arvates on sellel tohtkirjal leping. Selles kasutatakse Jumala nime. Jumalale kuuluvad nooled, millega ta tabab kurje vaime. Sealjuures on tal imeline omadus teele lennutada korraga 3 noolt. Ühtlasi juhatab Jumal taevast kohut. On iseloomulik, et soome folklooris tähendab sõna "jumala" nii kristlikku jumalat kui nõida. Kirjapandud leping on suunatud haiguste vaimude vastu, keda tabavad jumala nooled. Niisugused lepingud on teada ka vene folkloorist. On tähelepanuväärne, et sõna "kohus" on laenatud vene keelest (суд). Nähtavasti saabus ettekujutus jumala kohtust Novgorodi piirkonnas elanud muinas-läänemeresoomlastele kristluse kaudu. Jumal, selles tekstis taevane laskur, seostub juba üsna ilmselt kristliku Jumalaga.
Siin võib tuua paralleeli pomooride uskumustega, mille kohaselt haigused on nooled, mida Karjalas asuvast Käkisalmist on lasknud tuulde nõiad. Nõianooled tabasid alati märki. "Tuulest" algavad pisted liigestes, mida peeti nool(t)e tabamus(t)eks. Neidsamu nõidu kutsuti sageli ravitsema, sest arvati, et ainult nemad suudavad enese tekitatud valu ära võtta. Samuti kutsuti neid matustele ja pulmadesse ning ühtlasi peeti neid oskuslikeks laevaehitajateks. Tohtkiri number 292 võib olla varane tunnistus slaavi hõimude kommete mõjust soome-ugri hõimude kommetele.
Birobidžan

Birobidžan on linn Venemaal, Juudi autonoomse oblasti halduskeskus. Asub Bira ja Bidžani jõe ääres.
Asula on rajatud 1915. aastal, praeguse nime sai 1931. aastal ja linnaõigused 1937. aastal.
Jan Matejko

Jan Alojzy Matejko [jan mat'eiko] (24. juuli 1838 Kraków – 1. november 1893 Kraków) oli Poola maalikunstnik.
Sündis üheteistkümnelapselise pere üheksanda lapsena. Õppis Krakówis, Münchenis ja Viinis. Oli aastast 1873 Krakówi kunstikooli direktor.
Looming.
Jan Matejko on loonud ajaloomaale ja portreid.
Ta on loonud paljude Poola kuningate portreid.
Bautakivi

Bautakivi on piklik, enamasti kõrge vabalt seisev püstine kivi, mida nooremast pronksiajast kuni rauaajani püstitati mõningates Skandinaavia piirkondades ja Skandinaavia lähialadel.
Välimus.
Kasutati rändrahne, mõnikord ka kaljust välja raiutud kive.
Bautakivid on enamasti tahumata, mistõttu nad on ebakorrapärased ja väga erineva kujuga. Mõnikord on nende ristlõige ligikaudu kolmnurga-, ruudu- või ristkülikukujuline.
Tüüpiline kõrgus on 1–3 m. Kõrgeim teadaolev bautakivi Trollpila (Bolsøya saarel Norras) on 5,1 m kõrgune. On mainitud ka alla meetri (kuni 30 cm) kõrgusi bautakive. Ka läbimõõt varieerub, kuid enamasti on see väike.
Sageli on ligikaudu pool kivist maa sisse kaevatud ning ülemine ots on teravaks tehtud.
Ojamaal eelistati lubjakiviplaate; nüüdseks on nad murenenud või muul viisil kannatada saanud, nii et nad enam maa seest kuigi palju välja ei ulatu.
Vanus.
Bautakivid pärinevad nooremast pronksiajast kuni nooremast rauaajast. Enamik neist dateeritakse ajavahemikku 500 eKr kuni 500 pKr. Kõige nooremad bautakivid pärinevad viikingiaja lõpust (12. sajandist).
Funktsioon ja tähendus.
Arvatakse, et tegemist on algselt hauatähistega, hiljem aga on neid mälestuskividena püstitatud ka mujale.
Sõna päritolu.
Sõna päritolu ei ole teada. Mõned seostavad seda vanapõhja sõnaga "*"bautuðr"" 'fallos", teised sõnaga "bautaðar", mis on omastav sõnast "bautaðr" 'tõukaja' ('vägev sõjamees'). Esimese versiooni järgi oli algselt tegu viljakuse sümbolitega, hiljem aga said neist surnute mälestusmärgid. Tegelikult ongi leitud ühemõtteliselt fallilisi kive, näiteks Norras Utgardis ja Steinkjeris.
Levik.
Bautakive leidub Rootsis (eriti Ojamaal ja Ölandil), Soomes (eriti Ahvenamaal ja Laitilas), Taanis (eriti Bornholmis), Inglismaal, Poolas ja Eestis.
Neid leidub praktiliselt kõikjal, kuhu normannid või viikingid jõudsid.
Skandinaavias nimetatakse bautakivideks eeskätt ilma kaunistusteta kive, mistõttu nende hulka tavaliselt ei loeta lohukive, ruunikirjadega kive ja Ojamaa pildikive.
Kivid esinevad nii üksikult kui ka rühmadena. Nad võivad märgistada kalmu keskpaika. Poolas omistatakse säärased kivid osalt varajastele gootidele. Sageli esineb neid ka põletuskalmete lõunaküljel.
Kõige suuremas kontsentratsioonis on bautakive säilinud Põhja-Jüütimaal Højstrupis Tømmerby lahe ("Tømmerby Fjord") ääres (75 kivi, varem 125) ning Bornholmil Neksø lähedal paiknevas metsas Gryetis (50) ja Louisenlundis. Bornholmil on nähtavasti olnud üle 1000 bautakivi.
Eestis asub Valkla bautakivikalmistu.
Nimega kivid.
Paljudel bautakividel on nimed. Üks tuntumaid on Maarja Õmblusnõel Norras Karmøy vallas Avaldsnesi Olavi kiriku juures.
Mitoos

Mitoos (varasemas eesti keeles "karüokinees") on eukarüootse raku jagunemine, mille puhul kromosoomid jaotuvad tütarrakkude vahel võrdselt.
Rakujagunemise olulisus.
Hulkraksetel organismidel järgneb nii sugulisele kui ka mittesugulisele paljunemisele rakujagunemine, mis tagab organismi kasvu ja arengu. Rakkude jagunemine on organismile vajalik ka hukkunud rakkude asendamiseks ja vigastuste parandamiseks. Vanu, kahjustada saanud rakke hävitatakse pidevalt, mistõttu on loogiline, et igas sekundis tekib juurde umbes 100 000 uut rakku.
Mitoosi kulg.
Uute rakkude teke organismis algab alati lähterakkude jagunemisega. Jagunemise tulemusena moodustunud uusi rakke nimetatakse tütarrakkudeks.
Organismi tüvirakud saavad mitoosi käigus järk-järgult jaguneda kõigiks ülejäänud organismi rakkudeks. Vastassuunalist protsessi – diferentseerunud raku tüvirakuks muutumist – organismis ei toimu, kuigi seda on võimalik kunstlikult esile kutsuda.
Noore inimese rakud saavad jaguneda ligikaudu 50 korda, 80-aastase inimese rakud aga vaid 30 korda. Iga jagunemise käigus kopeeritakse tütarrakkudesse identsed DNA molekulid, mille otstes on telomeerid. Telomeerid kaitsevad kromosoomi, mistõttu need aja jooksul ka lühenevad. See tähendab, et DNA molekul lüheneb igal rakujagunemisel, kuni rakk lõpuks apoptoosi ehk loomuliku surma raja käivitab. Vähirakkudes aga, kus raku loomulik elutsükkel on moondunud, on teatud valgud ebatavaliselt aktiivsed – ensüüm telomeraas taastab kiirelt lühenenud telomeerid. Tänu sellele ei kahane DNA otsad oma loomulikul moel, mistõttu saavad vähirakud ebanormaalselt kaua elus püsida, mitoosi aina jätkates. Selline surematu vohamine vähkkasvaja näol viib aga ravi puudumise korral kogu organismi surmani.
Enamik organismi rakkudest uueneb mitoosi teel pidevalt, kuid leidub ka n-ö asendamatuid rakke, mis moodustuvad vaid kord elus ja mitoosi abil enam kunagi ei uuene. Mõningatel rakkudel, näiteks punastel verelibledel, puudub aga rakutuum – need rakud ei ole seetõttu samuti võimelised jagunema.
Organell

Organell on eri talitlusega rakuosa, mis on ümbritsetud sisemembraaniga. Organellid on näiteks mitokondrid, kloroplastid, plastiidid. Organelle leidub kõigi eukarüootide rakkudes. Prokarüootidel organellid enamasti puuduvad. Organellid on arvatavasti endosümbiootilist päritolu.
Lisaks organellidele on rakkudes muid spetsialiseeritud talitlusega osi, mida nimetatakse organoidideks ja mis pole rakutaolise ehitusega. Sellised on näiteks viburid, vakuoolid, ribosoomid jt.
Tsütokinees

Tsütokinees on raku jagunemisprotsessi etapp, mille käigus kromosoomid, tsütoplasma, organellid ja rakumembraan jagatakse võimalikult võrdselt kahe tütarraku vahel.
Tsütokinees võib toimuda mitoosi telofaasiga paralleelselt või pärast seda.
Histoloogia

Histoloogia ehk koeõpetus on mikroanatoomia, botaanika, bioloogia, zooloogia ja meditsiiniteaduse allharu, mis uurib hulkraksete organismide rakkude ja kudede struktuuri, ehitust, arenemist ja talitlust ning patoloogiat. Histoloogia eriteadlane on histoloog.
Histoloogia on tihedalt seotud anatoomia allharudega, nagu süstemaatiline anatoomia, funktsionaalne anatoomia, embrüoloogia, ealine anatoomia, rakendusanatoomia ehk kliiniline anatoomia, patoanatoomia jt.
Histoloogiaga on tänapäeval seotud paljud teadusharud, nagu bioloogia, dermatoloogia, endokrinoloogia, farmakoloogia, geneetika, hematoloogia, histopatoloogia, kardioloogia, onkoloogia, pulmonoloogia, tsütoloogia jne.
Eri riikide teadus- ning meditsiinisüsteemides võivad histoloogia klassifikatsioonid, diagnostilised meetodid (laboratoorne diagnostika), õpetusteooriad ja teraapilised meetmed ning bioloogilised ja meditsiinilised terminid erineda.
Histoloogiat saab liigitada uuritavate ning õpetusse kuuluvate hulkraksete organismide järgi: 
Ajaloolist.
1819. aastal kasutas Mayer esimest korda sõna "histoloogia".
Histoloogia arendamisse on panustanud paljude eri valdkondade teadlased, nagu Robert Hooke, Marie François Xavier Bichat, mitmed anatoomid Meckeli suguvõsast, patoloog Thomas Hodgkin (1798–1866), Johannes Evangelist Purkinje, Friedrich Gustav Jakob Henle, Filippo Pacini jpt.
Etümoloogia.
Histoloogia nimetus tuleneb kreeka sõnadest ("histos") 'kude' ja λογος ("logos") 'õpetus, sõna'.
Mükoloogia

Mükoloogia ehk seeneteadus on seeni uuriv teadusharu. 
Mükoloogia kui teadusharu arenes välja 18. sajandil botaanikast.
Sarapul

Sarapul on linn Venemaal Udmurdi Vabariigis. Asub Kama jõe ääres.
Linn on asutatud 1596. aastal, linnaõigused sai 1780. 
Sarapulis on masinaehitus- ja metallurgiatööstusettevõtted. Linnal on raudteeühendus Iževski, Kaasani ja Jekaterinburgiga.
Sarapuli elanikkonnast moodustavad venelased 81,8%, tatarlased 8,9%, udmurdid 3,8%, ukrainlased 0,9% ja teised rahvad 4,6%.
Mäeahelik

Mäeahelik on pikk sirgjooneline või kaarjas reljeefi suurvorm. 
Mäeahelik paikneb kas üksikuna või moodustab mäestiku või mägismaa osa.
Misjon

Misjon ehk misjonitöö on kristluses misjonikäsu alusel toimuv kristluse kuulutamine mittekristlastele ja kristlusest eemale jäänutele.
Nordlandi/Lyngeni hobune

Nordlandi/Lyngeni hobune on pärit Põhja-Norrast. Neid kutsutakse ka "vabakäiguhobusteks", kuna omal ajal ei peetud neid tallis ja neile ei antud ka lisasööta. Tegu on iidse tõuga, mida tunti juba viikingite ajal. Nad sarnanevad välimuselt suuresti Islandi hobusega.
Keskmine turjakõrgus on sellel tõul 130 cm ja keskmine kaal 275 kg. Nad on iseloomult rahumeelsed ja pisut kangekaelsed. Neid leidub kõikides värvustes .
Varem kasutati neid tööloomadena, aga tänapäeval kasutatakse sportponidena. 
Tõuregistrisse on registreeritud on umbes 2300 isendit.