tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Kindral (Ukraina)

 &lt;ns&gt;0&lt;/ns&gt;
 &lt;revision&gt;
 &lt;parentid&gt;6714088&lt;/parentid&gt;
 &lt;timestamp&gt;2024-08-26T18:55:02Z&lt;/timestamp&gt;
 &lt;contributor&gt;
 &lt;username&gt;Octagon11&lt;/username&gt;
 &lt;/contributor&gt;
 &lt;comment&gt;/* Viited */&lt;/comment&gt;
 &lt;origin&gt;6714099&lt;/origin&gt;
 &lt;model&gt;wikitext&lt;/model&gt;
 &lt;format&gt;text/x-wiki&lt;/format&gt;
Kindral ("генерал") on Ukraina relvajõudude kõrgeim auaste.
Codex Sinopensis

Codex Sinopensis on 6. sajandi kreekakeelse evangeeliumi fragment, kirjutatud purpurpärgamendile ja illumineeritud. Nagu Rossano evangeelium on see miniatuuride stiili alusel dateeritud 6. sajandi keskpaika, kuigi Rossano käsikirja peetakse ka mõnevõrra varasemaks.
43 käsikirjalehte asub of Pariisis Prantsusmaa Rahvusraamatukogus (Bibliothèque Nationale of the Manuscrits occidentaux, Supplement Grec. 1286).
Kirjeldus.
Sinope käsikirjast on säilinud 44 lehte mõõdus umbes 30 cm × 25 cm. Tekst on kirjutatud ühe veeruna, purpurpunaseks värvitud pärgamendile hõbe- ja kuldtindiga. Kirjutatud on väga suurte untsiaaltähtedega. Käsikiri on täis tekstikatkestusi. Teksti all on veeru laiused mitmevärvilised raamistuseta miniatuurid, mis stiililt sarnanevad Rossano purpurkäsikirja miniatuuridega.
Sisu.
Tekst sisaldab Matteuse evangeeliumist järgimisi katkeid:
Mt 7:7-22; Mt 11:5-12; Mt 13:7-47; Mt 13:54-14:4.13-20; Mt 15:11-16:18; Mt 17:2-24; Mt 18:4-30; Mt 19:3-10.17-25; Mt 20:9-21:5; Mt 21:12-22:7.15-24; Mt 22:32-23:35; Mt 24:3-12.
Käsikirjaosas on viis miniatuuri:
Nagu Rossano käsikirjas, millega "Codex Sinopensis" on stiili ja paleograafia poolest seotud, saadavad iga evangeeliumi-illustratsiooni Vana testamendi figuurid, kes esitavad õrvutusi evangeeliumitekstiga. Näiteks stseenis, kus Kristus ravib Jeeriko pimeda (Mt 20:31-34), on servadel Taaveti ja Jesaja kujud kirjarullidega Vana testamendi tekstidega: "tagant ja eest sa ümbritsed mind ja paned oma pihu mu peale" (Ps 139:5) ja "siis avanevad pimedate silmad" (Js 35:5).
Ajaloost.
Käsikiri oli Euroopa uurijatele tundmatu 1899. aastani, mil Prantsuse ohvitser John de la Taille ostis selle Sinopes vanalt Kreeka naiselt. Prantsusmaa Rahvusraamatukogus publitseeris Henri A. Omont 1901. aastal sellest täpse untsiaalkirjas koopia koos ümberkirjutusega raamatukogu väljaandes vanade käsikirjade kohta. Samal aastal ilmus sellest artikkel väljaandes Journal of Theological Studies, kus märgiti ära käsikirja sarnasus Rossano koodeksiga
Analüüs.
Tegelased miniatuuridel on maalitud peenelt ja õrnalt, pildikeel on narratiivirikas, žestid ja pilgud väljendavat innukust ja pinget. Võrreldes Viini Genesise ja Rossano koodeksi piltidega on nad lakoonilisemad, figuurid on maalitud otse purpurtaustale ja maastikku ning arhitektuuri on kujutatud vähem.
Käsikiri on üks hinnalisemaid hilisantiigi purpurkäsikirju ning selle materjale ja värvaineid on mitteinvasiivselt analüüsitud. Tähelepanuväärne on puhta sinise ultramariini ja puhta kulla kasutus tindis ja miniatuuris, mis näitab käsikirja kõrget väärtust. Lisaks on see üks varasemaid ultramariinpigmendi kasutamise näiteid Euroopa kunstis. Pärgamendi purpurivärvi andis orsell, mitte tüürose purpur, nagu algul arvati (ka selles sarnaneb Sinope käsikiri Rossano käsikirjaga).
Pihkva kubermangu aadlisuguvõsaraamatud

Pihkva kubermangu aadlisuguvõsaraamatud oli Pihkva kubermangu maaomanike register alates 1780. aastatest kuni 1917. aastani.
Aadlisuguvõsaraamatud olid jagatud kuueks raamatuks:
Suguvõsad.
Aadlisuguvõsaraamatutesse kanti järgmised suguvõsad (sulgudes daatum ja raamatu number):
Ibrányi kreis

Ibrányi kreis (ungari keeles "Ibrányi járás") on 2. järgu haldusüksus (kreis) Ungaris Szabolcs-Szatmár-Beregi komitaadi loodeosas. Kreisi halduskeskus on Ibrányi linn.
Läbi Ibrányi kreisi voolab Tisza jõgi.
Kreisis on 8 omavalitsust, sealhulgas kaks linna: Ibrány ja Nagyhalász.
Kemecse kreis

Kemecse kreis (ungari keeles "Kemecsei járás") on 2. järgu haldusüksus (kreis) Ungaris Szabolcs-Szatmár-Beregi komitaadi keskosas. Kreisi halduskeskus on Kemecse linn.
Kreisis on 11 omavalitsust, sealhulgas kaks linna: Kemecse ja Demecser.
Hotell Sophia

Sophia on Tartus asuv hotell. Hotell on osa Lõunakeskuse hoonetekompleksist, aadressiga Lääneringtee 39. Hotell kuulub koos Hotell Pallasega gruppi TartuHotels. 
Hotell Sophia avati aastal 2017. Hotelli omab Premier Hotels OÜ, mille juhatuse esimees on Verni Loodmaa.
Hotellis on 72 numbrituba. Hotelli hoone on 7-korruseline. Hotelli 2. korrusel asub Michelini soovitusega restoran Fii. Hotellil on kaks konverentsisaali – Põhja saal ja Lõuna saal.
Kisvárda kreis

Kisvárda kreis (ungari keeles "Kisvárdai járás") on 2. järgu haldusüksus (kreis) Ungaris Szabolcs-Szatmár-Beregi komitaadi põhjaosas. Kreisi halduskeskus on Kisvárda linn.
Kreisi loode- ja osalt põhjapiiriks on Tisza jõgi.
Kreisis on 23 omavalitsust, sealhulgas kolm linna: Kisvárda, Ajak ja Dombrád.
Nyholmeni fort

Nyholmeni fort asub Nyholmeni saarel Bodøs Norras. Tänapäeval on saar ühendatud Burøya poolsaarega ja seega ka mandriga.
Ajalugu.
Fort ehitati 1810. aastal, et kaitsta üle lahe paiknevaid Hundholmeni (tänapäeval Bodø linna osa) sadamakohta, tollipunkti ja viljaaitasid Briti sõjalaevade rünnakute eest. Taani-Norra oli tollal Napoleoni sõdade ajal Prantsusmaa liitlane ning Briti sõjalaevade rünnakute oht oli väga suur.
Fordi põhiehitis on kaheosaline reduut, lähikonnas on veel mitu erinevat suurtükipatareid. Fordi projekti autor ja ehitustööde juhataja oli Hans Geelmuyden (1780–1851).
Nyholmeni ja Hammerfesti fort olid ainsad Napoleoni sõdade ajal ehitatud kindlustised Põhja-Norras. 
Alates 1814. aastast sai Rootsi kaupmees Carl Johan Gerss mõneks aastaks Nyholmenil üürida riigi maju ja 1818. aastal leidsid aset mahhinatsioonid, mis said hiljem tuntuks kui Bodø afäär.
Fort suleti 1835. aastal ja ehitised hakkasid lagunema. Nyholmenile rajati 1875. aastal fordi peaväravast umbes 100 meetrit ida poole tuletorn, mis töötas aastani 1907.
Fordi ehitisi hakati restaureerima ja rekonstrueerima 1960. aastate lõpus.
Fort tänapäeval.
Fordi alal on kaks muuseumituba ning seal korraldatakse erinevaid üritusi. Fordi reduudis ja patareides on kaksteist suurtükireplikat.
Fordi ehitisi, sellega seotud pärandi kogumist, üritusi (sh ajalooliste sõjaliste sündmuste taasetendusi) haldab mittetulundusühing "Nyholmen Skandses Compagnie".
Pildid.
Fotod: Robert Treufeldt, 6. juuni 2024:
Mátészalka kreis

Mátészalka kreis (ungari keeles "Mátészalkai járás") on 2. järgu haldusüksus (kreis) Ungaris Szabolcs-Szatmár-Beregi komitaadi keskosas. Kreisi halduskeskus on Kisvárda linn.
Mátészalka kreis piirneb lõunas ja kagus Rumeeniaga.
Kreisis on 26 omavalitsust, sealhulgas kolm linna: Mátészalka, Nagyecsed ja Vaja.
Nagykálló kreis

Nagykálló kreis (ungari keeles "Nagykállói járás") on 2. järgu haldusüksus (kreis) Ungaris Szabolcs-Szatmár-Beregi komitaadi edelaosas. Kreisi halduskeskus on Nagykálló linn.
Kreisis on 8 omavalitsust, sealhulgas kaks linna: Nagykálló ja Balkány.
Nyírbátori kreis

Nyírbátori kreis (ungari keeles "Nyírbátori járás") on 2. järgu haldusüksus (kreis) Ungaris Szabolcs-Szatmár-Beregi komitaadi lõunaosas. Kreisi halduskeskus on Nyírbátori linn.
Nyírbátori kreis piirneb kagus Rumeeniaga.
Kreisis on 20 omavalitsust, sealhulgas kolm linna: Nyírbátor, Máriapócs ja Nyírlugos.
Nyíregyháza kreis

Nyíregyháza kreis (ungari keeles "Nyíregyházi járás") on 2. järgu haldusüksus (kreis) Ungaris Szabolcs-Szatmár-Beregi komitaadi idaosas. Kreisi halduskeskus on Nyíregyháza linn.
Nyíregyháza kreis piirneb loodes Tisza jõega.
Kreisis on 15 omavalitsust, sealhulgas komitaadi õigustega linn Nyíregyháza ja veel kolm linna: Nyírtelek, Rakamaz ja Újfehértó.
Tiszavasvári kreis

Tiszavasvári kreis (ungari keeles "Tiszavasvári járás") on 2. järgu haldusüksus (kreis) Ungaris Szabolcs-Szatmár-Beregi komitaadi lääneosas. Kreisi halduskeskus on Tiszavasvári linn.
Läbi Tiszavasvári kreisi voolab Tisza jõgi, mis on ka kreisi põhjapiiriks.
Kreisis on 6 omavalitsust, sealhulgas kaks linna: Tiszavasvári ja Tiszalök.
Vásárosnaményi kreis

Vásárosnaményi kreis (ungari keeles "Vásárosnaményi járás") on 2. järgu haldusüksus (kreis) Ungaris Szabolcs-Szatmár-Beregi komitaadi kirdeosas. Kreisi halduskeskus on Vásárosnaményi linn.
Vásárosnaményi kreis piirneb idas Ukrainaga.
Kreisis on 28 omavalitsust, sealhulgas kaks linna: Vásárosnamény ja Nyírmada.
Tiiger-hammaslehik

Tiiger-hammaslehik ("Lentinus tigrinus") on klassi "Agaricomycetes" torikulaadsete seltsi kuuluv seen.
Viridiana Álvarez

Viridiana Álvarez Chávez (sündinud 15. mail 1984 Aguascalienteses) on mehhiko alpinist.
Ta on tõusnud kõigi neljateistkümne üle 8000 meetri kõrguse mäe tippu. Kokku kulus tal selleks kuus aastat (2017–2023). Ta on esimene Mehhiko naismägironija (kodulehe väitel ka esimene Ameerika maailmajao naismägironija), kes sellega on hakkama saanud.
Eberhard Jurgalski hallatav veebisait "8000ers.com" kandis Viridiana Álvareze saidi poolt koostatava kõigi kaheksatuhandeliste tippu jõudnute nn "uude nimistusse".
Álvarez on ärikonsultatsioonifirma Liderazgo de Altura omanik ja tegevjuht.
Záhonyi kreis

Záhonyi kreis (ungari keeles "Záhonyi járás") on 2. järgu haldusüksus (kreis) Ungaris Szabolcs-Szatmár-Beregi komitaadi põhjaosas. Kreisi halduskeskus on Záhonyi linn.
Záhonyi kreis piirneb loodes Slovakkiaga ning põhjas ja kirdes Ukrainaga.
Kreisis on 11 omavalitsust, sealhulgas kaks linna: Záhony ja Mándok
Peter Hámor

Peter Hámor (sündinud 18. septembril 1964 Popradis) on slovaki alpinist ja mägigiid.
Pärast sametrevolutsiooni pääses Hámor ronima Alpidesse, kus tõusis suurtest põhjaseintest 1993. aastal Matterhorni, 1994. aastal Grandes Jorassese ja 1995. aastal Eigeri põhjaseina kaudu tippu.
1996. aastal üritas ta tõusta Himaalajas oma esimese kaheksatuhandelise tippu, kuid ebaõnnestunult (Lhotse), seevastu 1998. aastal seisis ta juba Džomolungma (8848 m) tipus.
Ta on tõusnud seitsme tipu klubi raames kõigile seitsmele eri paigus asuvaile kõrgeimatele mäetippudele (viimane tipp 2003. aastal).
Hámor on tõusnud ka kõigi (14) üle 8000 meetri kõrguste mägede tippu (33. mägironijana maailmas) . Tal kulus selleks 19 aastat (1998–2017). Tema 14. tipp oli Dhaulagiri (8172 m) (tipus mais 2017).
Tagantjärele (2022. aasta juulis) selgus, et Eberhard Jurgalski hallatava veebisaidi "8000ers" väitel oli Peter Hámor 2016. aastal jõudnud vaid Manaslu eeltippu (tähistus C2). Kuid see asjaolu ei saanud takistuseks Jurgalski meeskonnal kanda Hámori nimi ajaloolise, nn "pärandi nimistu" koosseisu. 
Meedia teatel plaanis Hámor koos Romano Beneti, ja Nives Meroiga 2024. aastal tõusta Himaalajas Kangbacheni (7903) tippu seni veel ronimata lõunakülje kaudu.
Meeli Lass

Meeli Lass (sünninimi Meeli Tammu; sündinud 31. märtsil 1970) on eesti ooperilaulja (sopran) ning Eesti Teatriliidu liige (aastast 1992).
Haridus.
Meeli Lass õppis Tallinna 21. Koolis muusikaklassis Lydia Rahula käe all. Ta laulis Eesti Televisiooni ansamblis Ave Kumpase Laululapsed (1977–87) ning Ellerheina tütarlastekooris (1977–88). 
1989. aastal lõpetas ta Georg Otsa nimelise Tallinna Muusikakooli koorijuhtimise (Silvia Melliku klass) ja lauluerialal (Tõnu Bachmanni klass) ning 1995. aastal Eesti Muusikaakadeemia lauluerialal (Leili Tammeli klass).
1992. aastal osales ta Gentis maailma noorte ooperilauljate suvekoolis, 1993. aastal Viljandis barokklaulu ja -tantsu meistrikursustel. Samuti on Meeli täiendanud end 1994. aastal Firenzes Antonio Moretti-Pananti ja 1995. aastal Londonis David Harperi juures ning aastatel 1995–97 Stockholmi Ooperikõrgkoolis.
Karjäär.
Estonia teatrisse asus ta tööle 1988. aastal riietajana. 1989. aastast laulis ta ooperikooris ning 1992–1995 oli ta teatri solist. Taas laulis ta ooperikooris aastatel 2003–2014.
Esineb kammerlauljana ja vokaalsuurvormide solistina (sh Beethoveni missa C-duur, Händeli „Dixit Dominus”, Mozarti Missa c-moll, Pergolesi „Stabat mater”, Saint-Saënsi „Jõuluoratoorium”, R. Straussi „Saksa motett”, Stravinski „Pulm”, Vihmandi „Laul õnnelikust Corydonist ja Phyllisest”, Vivaldi „Gloria” ja „Beatus Vir”). Teinud koostööd ansamblitega Hortus Musicus ja NYYD Ensemble. 
Ta on esinenud soolokontsertidel ja tuuridel nii Eestis kui ka välismaal koos pianist Helin Kapteniga.
Meeli juhatab 2004. aastast oma ansamblit Amabile ning 2015. aastast Tallinna Toomkooli lastevanemate koori.
1993. aastal võitis Meeli Lass Eesti noorte interpreetide võistluse „Con brio”. 
Isiklikku.
Ta on Riina Tammu ja Vladimir Tammu esimene laps, tal on noorem vend Neemo.
Aastatel 1990-1994 oli ta abielus helilooja ja dirigendi Andrus Kallastuga, sellest abielust sündis tütar Gertrud. 2001–2004 oli ta abielus Magnus Henrikssoniga, neil on tütar Johanna Mikaela. Aastal 2007 abiellus ta Ardo Lassiga, neil on tütred Victoria, Lucia ja Cara. Nad lahutasid aastal 2019.
Marmorvalge

Marmorvalge on valge marmori taoliselt helendavalt valge värvitoon. Kui värvinimetust kasutatakse jume kohta, tähistab see pisut läbikumavat tooni, milles aimub veresoonevõrgustikku.
Variatsioonid.
Prantsuskeelne värvinimetuste portaal pourpre.com annab marmorvalge ("blanc marmoréen") vasteks lumivalgest hallikamad kahvatud toonid .
Veebivärv "White Marble" on kahvatuhall
Viigide Partei

Viigid (inglise keeles "Whigs") oli 18. ja 19. sajandil Ühendkuningriigis tegutsenud erakond. Partei kujunes välja 17. sajandi lõpus ning oli üks kahest peamisest poliitilisest jõust Suurbritannias kuni 1850. aastateni, mil see muutus Liberaalse Parteiga.
Viigide Partei sai alguse 1680. aastatel, kui grupp poliitikuid hakkas toetama parlamendi ülemvõimu kuninga üle. Partei nimi "viigid" tulenes algselt šoti presbüterlaste hüüdnimest. Viigid toetasid konstitutsioonilist monarhiat, parlamendi ülemvõimu, usuvabadust (eriti protestantidele), majanduslikku liberalismi ja reforme.
Viigide Partei olulisemad ajajärgud olid nende domineerimine aastatel 1714–1760 Robert Walpole'i juhtimisel, William Pitt noorema reformid 1780. aastatel ning Suure reformiseaduse vastuvõtmine 1830. aastatel. Erakonna tuntumad juhid olid näiteks Charles James Fox, William Ewart Gladstone (hiljem Liberaalse Partei liider) ja Lord John Russell.
Viigide Partei oli oluline jõud Briti poliitilise süsteemi kujunemisel. Partei ideed ja põhimõtted mõjutasid hilisemat Liberaalset Parteid ning on osaliselt nähtavad ka tänapäeva Briti poliitikas. 1850. aastateks oli Viigide Partei järk-järgult asendunud Liberaalse Parteiga, mis jätkas paljusid viigide ideesid ja põhimõtteid.
John Carteret, teine krahv Granville

John Carteret, teine krahv Granville, seitsmes Sarki isand (tihti Lord Carteret; 22. aprill 1690 – 2. jaanuar 1763) oli Suurbritannia poliitik, aastatel 1751–1763 Nõukogu lordpresident. 
Ta töötas koos peaminister Spencer Comptoniga. Carteret oli 1715. aastast kuni valduste müümiseni 1720. aastal Sarki isand. Aastatel 1715–1763 oli ta "in absentia" Jersey kohtutäitur.
Robert Stewart, vikont Castlereagh

Robert Stewart, teine markii Londonderry (tavaliselt Lord Castlereagh; 18. juuni 1769 – 12. august 1822) oli Ühendkuningriigi poliitik. Iirimaa lordleitnandi juures töötades aitas ta maha suruda 1798. aasta Iiri ülestõusu ning tagada 1800. aasta Acts of Unioni vastuvõtmine. Välisministrina aastast 1812 oli ta keskne tegelane Napoleonit võitnud koalitsiooni haldamisel ning Suurbritannia esindaja Viini kongressil. Pärast sõda kuulus ta Robert Jenkinsoni valitsusse, kuid muutus konservatiivsete vaadete tõttu ebapopulaarseks ning tema karjäär lõppes poliitiliselt isoleerituna.
Lord Castlereagh alustas oma karjääri Iirimaal, kuid pärast revolutsioonijärgse Prantsusmaa väisamist otsustas ta oma Ulsteri presbüterlastest toetajatele selja keerata. Ta vahetas Iiri House of Commonsis fraktsiooni, hakkas valitsust toetama ning mängis keskset rolli oma endiste kaaslaste, vabariikliku Ühendatud Iirlaste Seltsi liikmete kinnipidamisel. Pärast 1798. aasta mässu surus ta Iirimaa peasekretärina parlamendist läbi 1800. aasta Acts of Unioni, millega loodi Suurbritannia ja Iirimaa Ühendkuningriik.
Aastast 1805 oli Castlereagh esmalt peaminister William Pitt noorema ning seejärel William Cavendish-Bentincki valitsuste sõjaminister. Ta oli sunnitud aastal 1809 tagasi astuma, kuna pidas välisminister George Canningiga püstoliduelli. Ta naasis valitsusse 1812. aastal ning oli välisminister ja House of Commonsi juht.
Castlereagh pani kokku ja leidis rahastuse koalitsioonile, millega alistati Napoleon ja aitas kaasa Chaumonti lepingu sõlmimisele. Pärast Napoleoni teist troonist loobumist aastal 1815 töötas Castlereagh ühes teiste Euroopa jõududega Viini kongressil välja kontinentaalsüsteemi, mis pidas Euroopas vastu sajandi keskpaigani. Ta hoidis ära Prantsusmaa karmi karistamise, kuna uskus, et see rikuks Euroopa jõudude tasakaalu. Prantsusmaal toimus osaliselt tänu temale Bourbonide restauratsioon ning riik viidi 1791. aasta piiridesse. Aastal 1820 hakkas Castlereagh propageerima sekkumatuspoliitikat ning uskus, et Suurbritannia ei peaks end Mandri-Euroopa asjadesse segama.
Pärast sõda toetas ta kodumaal karme repressioone reformistide vastu ning teda seostati seetõttu 1819. aasta Peterloo veresaunaga, kus hukkus 18 meeleavaldajat ja mitusada sai viga. Ta sattus nii Iirimaal kui Suurbritannias põlu alla, oli ennast tööga üle koormanud ning isikliku elu pärast stressis. Castlereagh võttis endalt 1822. aastal elu.
Ukraina sõjaväeluure päev

Ukraina sõjaväeluure päev ("День воєнної розвідки України") on 7. septembril 2022. aastal kehtestatud tähtpäev Ukrainas, mille eesmärk on oma riigi sõjaväeluure austamine.
Emer de Vattel

Emmerich de Vattel (25. aprill 1714 – 28. detsember 1767) oli Preisi jurist, kes oli spetsialiseerunud rahvusvahelisele õigusele. 
Ta sündis Couvet's Neuchâteli vürstiriigis (praegune Šveits).
Tema töö on rahvusvahelise õiguse arengut suuresti mõjutanud. De Vatteli tuntuim teos on 1758. aasta "Rahvaste õigus". Ta sai oma tööga kuulsaks ja töötas August III õukonnas. Ta kombineeris oma töödes loomuõigust ja positiivset õigust.
William Pitt, esimene Chathami krahv

William Pitt, esimene Chathami krahv (15. november 1708 – 11. mai 1778) oli Briti riigimees, viigide partei liige, kes oli aastatel 1766–1768 Suurbritannia peaminister.
Ajaloolased kutsuvad teda tihti William Pitt vanemaks, et eristada teda tema pojast William Pitt nooremast, kes pidas samuti peaministri ametit.
Aastatel 1735–1766 oli ta Briti parlamendi liige, 1746–1755 Sõjavägede laekur, 1756–1757 ja 1757–1761 Lõunadepartemangu riigisekretär, 1766–1768 lord-pitsatihoidja.
Teda on peetud võtmeisikuks Briti impeeriumi väljakujunemise juures.
Suur Allianss (Augsburgi Liiga)

Suur Allianss oli 20. detsembril 1689 sõlmitud liit. Liidulepingu allkirjastasid Hollandi ja Inglismaa nimel William III ja Habsburgide monarhia nimel Leopold I. Selle põhiline eesmärk oli vastanduda Prantsuse kuninga Louis XIV ekspansioonipoliitikale.
Hiljem liitusid Suure Allianssiga ka Hispaania ja Savoia. Koos võideldi Prantsusmaa vastu aastatel 1688–1697 väldanud üheksaaastases sõjas ehk Pfalzi pärilussõjas, mis lõppes Rijswijki rahuga.
Allianssi reformiti 1701. aastal (Teine Suur Allianss) enne Hispaania pärilussõda Haagi lepinguga ning see kadus pärast Utrechti rahu 1713. aastal.
Karl August von Hardenberg

Karl August Fürst von Hardenberg (31. mai 1750 – 26. november 1822) oli Preisi poliitik, aastatel 1804–1806 ja 1810–1822 Preisimaa peaminister. 
Karjääri alguses viis ta ellu mitmeid liberaalseid reforme, hiljem muutusid tema vaated reaktsionäärilisteks. Tema ja tema kaasteelise Heinrich Friedrich Karl vom und zum Steini arvates olid paljud asjad Preisimaal ajale jalgu jäänud, parendati sõjaväesüsteemi, kaotati pärisorjus, oldi vastu feodaalajastu säilmetele, tehti riigiteenistus kõikidele inimestele avatuks ning korraldati täielik haridusreform.
Lord-pitsatihoidja

Lord-pitsatihoidja (inglise keeles "Lord Privy Seal", ametlikumalt "Lord Keeper of the Privy Seal") on Ühendkuningriigi valitsuskabineti koosseisu kuuluv, tähtsuselt viies riigi suurametniku ("Great Officers of State") ametikoht.
Algselt oli ametipidaja kohuseks vastutada monarhi isikliku pitsati eest, kuid tänapäeval ei ole ametil otsest funktsiooni, sest valitseja erapitsati sisuline roll kaotati 1884. aasta Great Seal Actiga. Ametikohta on tänasel kujul nimetatud sinekuuriks. Alates peaminister Clement Attlee valitsusajast on amet tihti antud kas Lordide koja või House of Commonsi juhatajale.
Varaseim teadaolev monarhi erapitsat, mida kasutati peamiselt riigisiseste äritehingute jaoks, on teada kuningas Johni valitsusajast, mil selle eest vastutasid kuninga majapidamise ametnikud. Henry III ajal anti pitsat üle kuninga garderoobile ("Wardrobe"), mis oli selleks ajaks omandanud ka administratiivseid ja raamatupidamisalaseid kohustusi. Edwaird I ja Edward II ajal hoidis pitsatit garderoobi juhataja. 1311. aastal aga loodi pitsatihoidjale eraldi ametikoht, mille pidajatele anti tavaliselt piiskopkonnad tasuks oma teenistuse eest. Tiitel "lord-pitsatihoidja" tuli ilmselt kasutusele Richard Foxe'i ametiajal 1487–1516. Alates 1530. aastast anti ametit ilmikutele, kes olid kuni viimase ajani tavaliselt peerid ehk aadlikud.
5. juulist 2024 on lord-pitsatihoidja ametis Basildoni paruness Smith.
Katrin Kern

Katrin Kern (sündinud 24. oktoobril 1967) on eesti toimetaja, tõlkija ja õppejõud.
Ta lõpetas 1990. aastal Tartu Ülikooli eesti keele ja kirjanduse eriala.
Ta on Tartu Ülikooli eesti ja üldkeeleteaduse instituudi eesti keele osakonna eesti keele toimetamise ja stilistika õpetaja ning Loomingu Raamatukogu toimetaja.
Katrin Kern on avaldanud mitu õigekeelsuse ja hea stiili õppevahendit, sh "Kuidas sellest kirjutada" (Tartu: Keelehooldekeskus, 2015), "Korras keel, sobiv stiil, selge sõnum: gümnaasiumi stilistikaõpik" (kaasautor Ilona Võik; Tallinn: Maurus, 2014, uuendatud kordustrükk 2021, 2022).
Ta on koos Reili Arguse ja Helika Mäekiviga avaldanud kõrgkooliõpiku "Keeletoimetamine" ning selle juurde kuuluva harjutuste ja ülesannete kogu (Tallinn: Tallinna Ülikooli Kirjastus, 2022, 2., täiendatud trükk 2023).
Tõlkijana on ta eesti keelde vahendanud nii ilu- kui ka aimekirjandust inglise (Kimberly Brubaker Bradley, Masha Gessen, Amor Towles jt) ja hollandi keelest (Hendrik Groen, Annelies Verbeke, Carolijn Visser, Joost de Vries).
Katrin Kern on Eesti Keeletoimetajate Liidu asutajaliige.
2024. aasta suveolümpiamängude medalitabel

2024. aasta suveolümpiamängude medalitabel annab ülevaate eri riikide sportlaste võidetud medalite arvust XXXIII olümpiamängudel Pariisis.
Võistlused Pariisi olümpiamängudel toimusid 27. juulist 11. augustini 2024, kuid jalgpalli ja ragbi alagrupimängud algasid juba 24. juulil.
Mängudel osalesid 206 rahvuslikku olümpiakomiteed esindavad sportlased. Üle miljoni elanikuga riikide seas oli 2024. aasta olümpiamängudel võistlevate sportlaste arvult esikohal Sloveenia, suhtarvuga 42,9 sportlast ühe miljoni elaniku kohta (90 osalejat, rahvaarv 2,097 miljonit). Järgnesid Uus-Meremaa (suhtarv 37,8) ja Iirimaa (25,4). Eesti oli selles arvestuses riikide hulgas 24 sportlasega kuues suhtarvuga 20,1. Alla 1 miljoni elanikuga riikide seas oli 2024. aasta olümpiamängudel võistlevate sportlaste arvu poolest esikohal Cooki saared suhtarvuga 25,8 sportlast 100 000 elaniku kohta (2 sportlast, 7 761 elanikku). Järgnesid Monaco (18,9) ja Tuvalu (17,0). 
Spordialade olümpiadebüüdi tegi breiktants, teist korda oli mängude kavas rulasõit, sportronimine ja surfamine, mis olid debüteerinud 2020. aasta suveolümpiamängudel.
Kokkuvõttes said 92 riigi sportlased vähemalt ühe medali, neist 64 riigi esindajad võitsid vähemalt ühe kuldmedali. Botswana, Dominica, Guatemala ja Saint Lucia sportlased võitsid oma riikidele esimesed olümpiakullad. Albaania, Cabo Verde, Dominica ja Saint Lucia said läbi ajaloo oma riikide esimesed olümpiamedalid. Pagulaste olümpiakoondis võitis ka oma esimese medali.
Enim kuldmedaleid võitsid Ameerika Ühendriigid ja Hiina (mõlemal 40). USA sai kokkuvõttes kõige rohkem medaleid (126). Need olid neljandad järjestikused suveolümpiamängud, kus USA juhtis medalitabelit nii kuldmedalite osas kui medalite arvult kokku. Individuaalselt võitis mängudel enim medaleid Hiina ujuja Yufei Zhang - kuus medalit (üks hõbe, viis pronksi). Prantsusmaa ujuja Léon Marchand võitis 5 medalit, kuid kuldmedaleid oli 4 ja lisaks üks pronksmedal. Viis medalit võitsid veel neli ujujat: Torri Huske (3,2,0) ja Regan Smith (2,3,0) USA-st ning Mollie O'Callaghan (3,1,1) ja Kaylee McKeown (2,1,2) Austraaliast.
Medalitabel.
 Korraldajariik (Prantsusmaa)
Kahevärviline kärbseseen

Kahevärviline kärbseseen ("Amanita battarrae") on kärbseseeneliste sugukonda kärbseseene perekonda kuuluv seeneliik.
Arušampinjon

Arušampinjon ("Agaricus campestris") on seeneliik šampinjoniliste sugukonna šampinjoni perekonnast. 
Seen kasvab lubjastel karjamaadel.
ESTMAP

 
ESTMAP ehk Estonian Military Martial Arts Program on militaarne lähivõitluse programm, tuntud ka kui EMCC ehk Estonian Military Close Combat. Programm baseerub peamiselt Ameerika Ühendriikide merejalaväe võitluskunsti programmil MCMAP ja erinevate käe- ja jalalöökide, heidete või lukkude JU JUTSU tehnikatel. ESTMAP/EMCC programmi Eestis on välja töötanud Shihan Jaak Kabrits.
ESTMAP on mõjutatud paljude võitlusstiilide, nagu ', maadluse, judo, "capoeira", " ", ', poksi, ', kikkpoksi, ', karate, Muay Thai, "taekwondo", "kung fu", "aikidō", ', "Eskrima", ', "jūjutsu", ', ', "kendō", "" ja sportliku vabavõitluse kooslusest.
ESTMAP-i võitlusprogramm on välja töötatud vastast heidutavatest ja tõrjuvatest tehnikatest kuni kontrarünnakuteni, mis võivad vastavalt olukorra vajadusele olla vastase paralüseerimiseks, vigastuste tekitamiseks või vastase surmamiseks.
Treeningul kasutatakse enda keha, külm- ja tulirelvade makette ning taktikalist varustust, mistõttu kehaline liikumine võib olla raskendatud, samuti on võitlus piiratud alal või ruumis. Imiteeritakse lähikontaktseid olukordi, kus näiteks tulirelvast ei saa lasta, kuid relva saab kasutada vasturünnaku blokeerimiseks, ründeks või löögiks muul moel.
Treeningutel pannakse rõhku võitlustehnika õppimisele ja kinnistamisele, füüsilise treeningu ja sportliku kahevõitluse sparringu osakaal on väiksem. Treeningud toimuvad nii siseruumides kui ka vabas õhus, korraldatakse treeningulaagreid või osaletakse teiste klubide laagrites.
Vastavalt väljaõppele ja oskustele on võimalik sooritada vööeksameid. Vöösüsteemis on järgmised tasemed: kollane (tase 1), hall (tase 2), roheline (tase 3), sinine (tase 4), pruun (tase 5), must (tase 6).
ESTMAP treeningud põhinevad treeningkaaslaste mõistmisel ja austusel, erinevad traumad ja vigastused on pigem haruldased, treeningutel kasutatakse vajadusel kaitsmeid.
ESTMAP sobib eelkõige neile, kes on seotud relvastatud organisatsioonidega, nagu näiteks Kaitsevägi, Kaitseliit, Politsei- ja Piirivalveamet, Maksu- ja Tolliamet ja teised jõustruktuurid. Treeningul omandatud oskused tulevad kasuks ka enesekaitsena tsiviilelus.
Troppau kongress

Troppau kongress oli 1820. aastal aset leidnud rahvusvaheline konverents, kus Viisliidu liikmesriigid arutasid juulis 1820 Napolis puhkenud revolutsiooni mahasurumist. Pärast kongressi allkirjastati 19. novembril 1820 Troppau protokoll.
Konress tuli 20. oktoobril 1820 kokku Troppau linnas Austria Sileesias Austrias (praegune Opava linn Tšehhis). Koosoleku korraldas tsaar Aleksander I. Isiklikult osalesid Aleksander I ja Austria keiser Franz II, Preisi kuningat Friedrich Wilhelm III-t esindas kroonprints (hilisem kuningas Friedrich Wilhelm IV). Austriast, Venemaalt ja Preisimaalt olid lisaks kohal ka välisministrid Klemens von Metternich, Ioannis Kapodistrias ja Karl August von Hardenberg.
Suurbritannia oli Napoli revolutsiooni sekkumisele põhimõtteliselt vastu ning seega ametlikku esindajat ei saadetud, küll oli kohal välisminister Lord Castlereagh' poolvend, suursaadik Viinis Lord Stewart. Ka Prantsusmaa ei saatnud volinikku, samas prantslaste vaated enne kongressi polnud nii konkreetsed. Seega oli juba enne koosolekuid selge, et tekivad lõhed ida- ja läänejõudude vahel.
Troppau kongressi iseloomustas selle intiimne ja mitteametlik olemus; määravaks faktiks oli alguses Metternichi avastus, et tal pole enam midagi karta tsaar Aleksandri "jakobinismi" pärast. Kolm tundi kestnud vestluses teetassi taga väikeses võõrastemajas kuulis ta tsaari ülestunnistust ja lubadust muutuseks: "Täna mõistan hukka kõike, mida olen öelnud ja teinud aastatel 1814–1818... Ütle mulle, mida sa minust tahad. Ma teen seda."
Sellega oli Matternichi suutmatus Castlereagh'd veenda teisejärguline. Kuna idajõud olid ühel meelel, võis rahus eirata brittide ja prantslaste arvamusi. Järgnevatele konverentsidele Prantsusmaad ja Suurbritanniat ei kutsutudki, kuna arvati, et nende esindajad tulevad sinna, et hiljem oma rahvale aru anda, mitte et midagi ise otsustada.
Laibachi kongress

Laibachi kongress oli liitlasriikide tippkohtumine 1821. aastal Laibachis Austrias (praegune Ljubljana Sloveenias). Viis suurriiki proovisid seal lahendada Napoleoni sõdade järgse Euroopa kontserdi probleeme läbirääkimistega, et ei peaks taas sõdima hakkama. Austriale anti luba sekkuda Mõlema Sitsiilia Kuningriigis puhkenud revolutsiooni.
Verona kongress

"Fašistliku Partei teise maailmasõja aegse kongressi kohta vaata artiklit Verona kongress (1943)."
Verona kongress oli 20. oktoobrist 14. detsembrini 1822 Veronas Lombardia-Veneetsia Kuningriigis Austria Keisririigis aset leidnud tippkohtumine. See oli osa 1814. aastal Viini kongressiga alanud kongresside süsteemist, millega Euroopa suurriigid reguleerisid Napoleoni sõdade järgse Euroopa kontserdi toimimist.
Henry John Temple, kolmas vikont Palmerston

"Vaata ka artiklit Vikont Palmerston."
Henry John Temple, kolmas vikont Palmerston (tavaliselt Lord Palmerston; 20. oktoober 1784 – 18. oktoober 1865) oli Suurbritannia poliitik, 1855–1858 ja 1859–1865 Suurbritannia peaminister. 
Ta oli aastatel 1830–1865 ehk Briti impeeriumi kuldajal Suurbritannia välispoliitika juhtfiguur. Ta oli aastatel 1807–1865 peaaegu kogu aeg mõnes riigi juhtametis. Parlamendis algas tema karjäär Tooride Parteis, 1830. aastal astus ta Viigide Parteisse ning temast sai 1859. aastal uue Liberaalse Partei esimene peaminister. Ta oli rahva seas populaarne.
Temple päris isalt Iiri aadlitiitli ning temast sai 1802. aastal kolmas vikont Palmerston. See ei andnud talle kohta Lordide kojas, kuid tal oli võimalus kuuluda House of Commonsisse ning ta sai tooride esindajana parlamendi liikmeks aastal 1807. Aastatel 1809–1828 oli ta sõjasekretär ning hoolitses sõjaväe rahastuse eest. Ta võeti valitsusse 1827. aastal kui George Canning peaministriks sai, kuid astus aasta hiljem tagasi. Lord Palmerston oli Suurbritannia välisminister 1830–1834, 1835–1841 ja 1846–1851. Ametis olles tegeles ta efektiivselt mitme Euroopas puhkenud relvakonfliktiga.
Aastal 1852 moodustas neljas Aberdeeni krahv koalitsioonivalitsuse. Peelite'd tahtsid välisministriks John Russelli ning Palmerston oli sunnitud hakkama siseministriks. Ametis olles viis ta sisse mitmeid reforme, kuid oli vastu valimisreformile. Aberdeeni valitsus lagunes 1855. aastal Krimmi sõja tõttu ja kuna Palmerston oli ainuke kandidaat, keda toetas parlamendi enamus, sai temast uus valitsusjuht. Ta oli ametis kaks korda, 1855–1858 ja 1859–1865, kuni ta 80-aastaselt suri. Paar kuud enne surma võitis ta 1865. aasta Ühendkuningriigi parlamendivalimised. Ta on endiselt viimane Suurbritannia peaminister, kes on surnud oma ametiajal.
Ta on maetud Londonis Westminster Abbeysse.
Palmerston kasutas populaarsuse tagamiseks briti rahvuslust. Kuigi nii kuninganna Victoria kui enamus poliitikutest umbusaldas teda, oli ta ajakirjanduse ja üldsuse silmis armastatud. Tema nõrkusteks on peetud isiklike suhete hoidmist ja lahkhelisid kuningannaga välispoliitika küsimustes.
Ajaloolased on Palmerstoni hunnanud üheks riigi ajaloo edukamaks välisministriks, kuna ta tuli hästi toime jõudude tasakaalu säilitamisega Euroopas ning Briti huvide kaitsmisega paljude relvakonfliktide kiuste. Tema panus suhetesse India, Hiina, Itaalia, Belgia ja Hispaaniaga tõi Suurbritanniale kasulikke tulemusi ka pärast tema surma. Samas tema tegutsemine näiteks oopiumisõdade ajal sai paljudelt kaasaegsetelt kriitikat, näiteks suhtus temasse umbusklikult William Ewart Gladstone. India vallutamist on hiljem kritiseeritud, kuna see tõi kaasa jõhkra koloniaalvõimu. Tema poliitika Prantsusmaa, Türgi ja Ameerika Ühendriikide suunal oli lühiajalisema mõjuga.
Tema järgi on nime saanud Palmerston ja Palmerston North Uus-Meremaal ning Palmerston Kanadas. Austraalia linn Darwin kandis algul tema nime ja Darwini lähedale asutati hiljem temanimeline linn.
Besika laht (Çanakkale)

Besika laht (türgi keeles "Beşik Koyu") on laht Egeuse meres Dardanellide lähedal Türgis. Seda mainiti esimest korda antiikajal, 19.–20. sajandil oli see strateegilise tähtsusega. Besika laht mängis kriitilist rolli Krimmi sõjas ja esimese maailmasõja Gallipoli kampaanias.
Mägigiid

Mägigiid on spetsiaalselt koolitatud ja kogenud kutseline mägironija, kellel on vastavate ametiasutuste või mägigiidide ühenduste tegevusluba. Neid peetakse kõrgetasemelisteks alpinismi valdkonna asjatundjateks ja nad palgatakse juhendama või juhtima üksikisikuid või väiksemaid rühmi, kes vajavad sedalaadi kõrgetasemelist asjatundlikkust. 
Ajalugu.
24. juulil 1821 otsustasid Chamonix' kohalikud võimud asutada maailma esimese mägigiidide ühenduse. Selle peamiseks põhjuseks oli mägiturismi kasvav edu. Kui üha rohkem inimesi reisis Chamonix' poole eesmärgiga jälgida küla ümbritsevaid suuri liustikke või ronida mõnele kergemale mäele või harvadel juhtudel isegi Mont Blancile, sai selgeks, et vajadus korralike mägigiidide järele kasvas üha suuremaks.
Edward Grey, esimene vikont Grey of Fallodon

Edward Grey, esimene vikont Grey of Fallodon (25. aprill 1862 – 7. september 1933) oli Suurbritannia poliitik. Ta kuulus Liberaalsesse Parteisse ning juhtis esimese maailmasõja ajastul Suurbritannia välispoliitikat.
Grey pooldas sotsiaalliberalismi ning oli aastatel 1905–1916 Suurbritannia välisminister (rekordiliselt pikk ametiaeg). Ta uuendas 1902. aastal sõlmitud Briti-Jaapani liitu 1911. aastal. Tema poliitika põhimõte oli kaitsta Prantsusmaad Saksa agressiooni eest, samas sõlmimata prantslastega siduvat liitu. Ta toetas Prantsusmaad esimese Maroko kriisi (1905–1906) ja Agadiri kriisi ajal (1911). Tema saavutus oli ka 1907. aasta Briti-Vene konventsioon. Aastal 1913 lahendas ta tüli Saksamaaga Bagdadi raudtee asjus. Tema suurim tegu oli pärast juulikriisi kui ta viis Suurbritannia Saksamaa vastu esimesse maailmasõtta. Ta veenis liberaalide valitsust, et Suurbritannial oli moraalne kohustus kaitsta Prantsusmaad ning hoida ära Saksamaa domineerimine Lääne-Euroopas. Pärast sõja algust tema karjäär enam kaua ei kestnud, ta oli välisminister detsembrini 1916. Aastal 1919 oli ta juhtiv Rahvasteliidu pooldaja Suurbritannias.
Ta on tuntud, kuna oskas juba 3. augustil 1914 hinnata esimese maailmasõja tulevast mõju ja ulatust. Mais 1916 allkirjastas ta Sykesi-Picot' lepingu. Aastal 1916 kaotas ta aadlikutiitlid, enne seda oli ta kolmas baronet Grey of Fallodon. Pärast seda oli ta 1919–1920 suursaadik Ameerika Ühendriikides ja 1923–1924 Liberaalne Partei juht lordide kojas.
Tume napsik

Tume napsik ("Pluteus umbrosus") on šampinjonilaadsete seltsi napsikuliste sugukonda kuuluv seeneliik.
Richard Cobden

Richard Cobden (3. juuni 1804 – 2. aprill 1865) oli Suurbritannia poliitik, tööstur ning vabakaubanduse ja rahu eestkõneleja. Ta oli radikaalide ja Liberaalse Partei liige. 
Tal oli märkimisväärne roll Anti-Corn Law League'i ja Cobdeni-Chevalieri lepingu juures.
Noorena oli Cobden edukas rändkaupmees ning sai Sabdeni linna tekstiilivabriku juhiks, kuid elas Manchesteris. Hiljem hakkas ta rohkem tegelema poliitikaga, kuna oli enda rännakutel jõudnud arusaamani, et vabakaubandus on heade rahvusvaheliste suhete võtmeks. 1838. aastal asutas ta koos John Brightiga Anti-Corn Law League'i (Maisiseaduse-vastase Liiga), mille eesmärk oli tühistada Corn Laws. Corn Laws oli 1815. aastal jõustunud seadusepakett, mis maaomanike huvide kaitseks kehtestas imporditud jahule maksud ja tõstis seega leiva hinda. 1841. aastast kuulus ta parlamenti, suutis tõrjuda Robert Peeli valitsuse opositsiooni ning Corn Laws tühistati 1846. aastal.
Tema teine vabakaubandussaavutus oli 1860. aasta Cobdeni-Chevalieri leping, mis soojendas kaubandussidemeid Suurbritannia ja Prantsusmaa vahel. Ta juhtis projekti koos prantsuse majandusteadlase Michel Chevalieriga ning leping allkirjastati parlamendi umbusaldusest hoolimata.
Ta on maetud Inglismaal Lääne-Sussexi krahvkonnas asuvasse West Lavingtoni.
Alphonse de Lamartine

Alphonse Marie Louis de Prat de Lamartine (21. oktoober 1790 – 28. veebruar 1869) oli Prantsusmaa kirjanik, luuletaja ja poliitik. Ta oli Prantsusmaa Teise Vabariigi rajamise võtmetegelane ning suuresti tänu temale säilis Prantsuse trikoloor.
1851. aasta Prantsusmaa riigipööre

1851. aasta Prantsusmaa riigipööre (koodnimi operatsioon Rubicon) oli eneseriigipööre 2. detsembril 1851 Prantsusmaal. Selle viis läbi president Louis-Napoléon Bonaparte (hilsem keiser Napoleon III), kes ajastas selle Napoleoni kroonimise (1804) ja Austerlitzi lahingu (1805) aastapäevale. Louis-Napoleon Bonaparte saatis parlamendi laiali ning andis presidendile diktaatori õigused. Aasta hiljem päädis see Teise Prantsusmaa Keisririigi rajamisega.
Louis-Napoleon Bonaparte, keiser Napoleon I vennapoeg, kartis, et peab 1852. aastal võimust loobuma ning otsustas võimu säilitamiseks ja reformide sisseviimiseks võimu haarata. Reformide hulka kuulus näiteks meeste üldise valimisõiguse taastamine. Paar päeva hiljem andis põhiseadusreferendum talle õiguse kirjutada uus põhiseadus. Uue põhiseaduse järgi oli presidendil rohkem võimu ja pikem ametiaeg. Aasta pärast võimu haaramist kuulutas ta end keisriks ning võttis keiserlikuks nimeks Napoleon III.
Haussmanni linnauuendus Pariisis

Haussmanni linnauuendus Pariisis oli suur linnaehitusprogramm, mis toimus keiser Napoleon III käsul ja Seine'i prefekt Georges-Eugène Haussmanni juhtimisel aastatel 1853–1870 Pariisis Prantsusmaal. Sellega hävitati keskaegsed linnaosad, mida ametnikud pidasid ülerahvastatuks ja ebahügieenseks. Ehitati laiad avenüüd, uued pargid ja linnaväljakud. Linnaga liideti eeslinnad, ehitati uus kanalisatsioon, purskkaevud ja akveduktid. Haussmanni töö sai palju kriitikat ja Napoleon III vallandas ta 1870. aastal. Tema projektide järgi jätkusid tööd kuni 1927. aastani. Tänapäeva Pariisi välimus on suuresti Haussmanni uuendusprojekti tulemus.
Mägidoktor

 
Mägidoktor (saksa keeles "Der Bergdoktor") on uusversioon 1990. aastate Saksa-Austria meditsiinilise draama telesarjast Mägidoktor (Der Bergdoktor), mida on edastatud alates 6. veebruarist 2008.
= Osatäitjad ja tegelased =
Conocybe vestita

Conocybe vestita on šampinjonilaadsete seltsi kuuluv liik seeni.
Pariisi kongress (1856)

Pariisi kongress oli 1856. aastal Pariisis Prantsusmaal aset leidnud tippkohtumiste sari, kus arutati peaaegu kolm aastat varem puhkenud Krimmi sõja rahu tingimusi.
Kongressil osalesid Prantsusmaa, Suurbritannia, Venemaa, Austria, Preisimaa, Türgi ja Piemonte-Sardiinia esindajad. Seda juhtis Prantsusmaa välisminister Alexandre Colonna-Walewski.
George Villiers, neljas Clarendoni krahv

George William Frederick Villiers, neljas Clarendoni krahv (12. jaanuar 1800 – 27. juuni 1870) oli Suurbritannia diplomaat ja poliitik. Ta kuulus mõjukasse Villiersi suguvõssa. Pärast karjääri diplomaadina töötas ta mitmes viigide ja liberaalide valitsuses, mh Iirimaa lordleitnant Iiri näljahäda ajal ning kolm korda Suurbritannia välisminister. Ta oli brittide esindaja Krimmi sõja lõpetanud 1856. aasta Pariisi kongressil.
Berliini memorandum

Berliini memorandum oli dokument, mille Kolmekeisriliidu riigid (Venemaa, Austria-Ungari ja Saksamaa) 1876. aastal Idaküsimuse lahendamiseks vastu võtsid. Selle eesmärk oli reguleerida suhteid islamiusku Osmanite Riigi ja Balkani poolsaare kristlaste vahel ning muuta sama eesmärgiga 1875. aastal koostatud Gyula Andrássy nooti.
Idaküsimus

Idaküsimus oli 18. sajandi lõpust kuni 20. sajandi alguseni Euroopa suurriikide diplomaatia ja poliitika keskne probleem, mis puudutas Osmanite riigi järkjärgulist nõrgenemist ja selle valduste saatust Euroopas ning Lähis-Idas. Peamisteks osapoolteks olid Suurbritannia, Prantsusmaa, Venemaa ja Austria-Ungari, kes konkureerisid omavahel mõjuvõimu pärast Balkani piirkonnas ja Vahemere idaosas. Idaküsimus hõlmas mitmeid kriise ja sõdu, sealhulgas Krimmi sõda (1853–1856) ja Vene-Türgi sõda (1877–1878), ning oli tihedalt seotud rahvuslike liikumistega Balkani maades. Probleem kulmineerus esimese maailmasõja ja Osmanite riigi lõpliku lagunemisega, mis viis kaasaegse Lähis-Ida poliitilise kaardi kujunemiseni.
Skvaier

Skvaier (inglise keeles "esquire", lühend Esq.) oli keskaegne suurmaaomanik Inglismaal. Algselt viitas see tiitel rüütli teenistuses olevale noormehele, kes õppis rüütliks saamist. Hiljem hakati seda tiitlit kasutama laiemalt, tähistamaks kõrgema klassi mehi, kes ei olnud rüütlid, kuid kellel oli teatud sotsiaalne staatus. Tänapäeval kasutatakse "esquire" tiitlit peamiselt formaalse viisakusväljendina, eriti Ameerika Ühendriikides advokaatide ametinimetustes, lühendatuna "Esq." ning lisatuna advokaadi nime järele.
Augustus Loftus

Lord Augustus William Frederick Spencer Loftus (4. oktoober 1817 – 7. märts 1904) oli Suurbritannia diplomaat ja koloniaaltegelane. Ta oli aastatel 1865–1868 suursaadik Preisimaal, 1868–1871 suursaadik Põhja-Saksa Liidus, 1871–1879 suursaadik Venemaal ning 1879–1885 Uus-Lõuna-Walesi kuberner.
Samarkandi piiramine (1868)

"Teiste tähenduste kohta vaata artiklit Samarkandi piiramine."
Samarkandi piiramine oli lahing Samarkandis praeguses Usbekistanis aastal 1868, kus põrkasid kokku Venemaa väed ning Buhhaara Emiraadi koalitsioon, kuhu kuulusid ka Kokandi Khaaniriik ning türkmeeni ja usbeki hõimud. Lahingu ajal tõrjusid venelased edukalt mitu koalitsiooni tormijooksu linnale. Venemaa võit kindlustas kontrolli Vene Turkestani üle ning põhjustas Buhhaara Emiraadi osalise kokkukukkumise.
Ordinaattelg

Ordinaattelg on üks tasandil asuva koordinaatteljestiku kahest ristuvast arvteljest. Telge, mis joonestatakse vertikaalsena, positiivse suunaga alt üles, nimetatakse ordinaatteljeks ehk y-teljeks ja tema koordinaate ordinaatideks. Punkti ordinaat näitab, kui kaugel asub punkt x-teljest.Koordinaatteljestiku teist, horisontaalset telge, nimetatakse abstsissteljeks ehk x-teljeks.
Andrew Buchanan, esimene baronet

Andrew Buchanan, esimene baronet (7. mai 1807 – 12. november 1882) oli Suurbritannia diplomaat. Ta töötas saadikuna mitmel pool maailmas, sealhulgas Konstantinoopolis, Rio de Janeiros, Peterburis, Firenzes, Kopenhaagenis, Berliinis ja Šveitsis.
Montreuil-sur-Mer

Montreuil-sur-Mer on alamprefektuur ja vald Pas-de-Calais' departemangus Põhja-Prantsusmaal. Kuni 31. detsembrini 2022 oli see tuntud kui Montreuil. See asub Canche'i jõe ääres, mitte kaugel Étaples'ist. Meri on aga nüüd veidi eemal. Montreuil-sur-Meri jaamal on raudteeühendused Arrasi ja Étaples'iga.
Ajalugu.
Montreuil-sur-Mer on ümbritsetud märkimisväärsete telliskivivallidega, mis ehitati pärast linna hävitamist Habsburgist keisri Karl V vägede poolt 1537. aasta juunis. Need kindlustused pärinevad enne Põhja-Prantsusmaa linnade ulatuslikku kindlustamist Sébastien Le Prestre de Vaubani poolt 17. sajandil.
Montreuil-sur-Mer oli Esimese maailmasõja ajal 1916. aasta märtsist kuni sulgemiseni 1919. aasta aprillis Suurbritannia maaväe peakorter Prantsusmaal.
Montreuil-sur-Mer valiti peakorteriks väga erinevatel põhjustel. See asus kampaania kahe peamise keskuse, Londoni ja Pariisi vahelisel peateel, kuigi mitte pearaudteeliini ääres, mis oleks olnud ebamugav. See ei olnud tööstuslinn ja seega välditi nii müra kui ka võimaliku tülika tsiviilelanikkonna tüsistusi. Telefoni ja mootortransiidi seisukohast oli see väga keskses olukorras, et teenindada vägede vajadusi, mis asusid Dunkerque'is, Calais's, Boulogne'is, Dieppe'is ja Le Havre'is ning selle rinne ulatus Somme'i jõest Belgia piiri taha.
Haigi staabitöötaja Frank Fox kirjutas 1916. aastal ülevaate peakorterist, mis avaldati algselt pseudonüümi "GSO" all, nimega G. H. Q. (Montreuil-sur-Mer). Tema töö QMG direktoraadis viimasel rünnakul Saksa armee vastu tõi talle OBE (sõjaväe) autasu. Teda mainiti ka saadetistes.
Kindral Haig majutati lähedalasuvasse Beaurepaire'i lossi, mis asub linnast 3,2 km kagus tee D138 ääres. Selle mälestuseks on lossi seinal tahvel.
Kuningas George V tegi 27. novembril 1918 oma teel Pariisi Haigi saatel võiduka läbisõidu Montreuil-sur-Merist.
Charles de Gaulle'i väljakul teatri lähedal on näha Haigi ratsamonumenti, meenutamaks tema sealviibimist. Linna Saksa okupatsiooni ajal Teise maailmasõja ajal võeti ausammas maha. Seda ei leitud kunagi ja arvatakse, et see on sulatatud. See taastati 1950. aastatel, kasutades skulptori originaalvormi.
Kirjandus.
Laurence Sterne külastas linna 1765. aastal. Ta jutustas külaskäigust oma romaanis "Sentimentaalne teekond läbi Prantsusmaa ja Itaalia" (1768) läbi jutustaja silmade.
Victor Hugo romaanis "Hüljatud" (1862) on Montreuil-sur-Mer suure osa I köite "Fantine" sündmuskohaks samanimelise kangelanna kodulinn.
1873. aasta Hiiva-kampaania

Hiiva-kampaania oli sõda 1873. aastal, mille käigus Venemaa vallutas Hiiva Khaaniriigi (praegu osaliselt Usbekistan, Türkmenistan ja Kasahstan) ning muutis selle oma protektoraadiks.
Konstantin Petrovitš von Kaufmann

Konstantin Petrovitš von Kaufmann (vene keeles "Константи́н Петро́вич фон-Ка́уфман"; 2. märts 1818 – 16. mai 1882) oli Venemaa sõjainsener. Ta oli Vene Turkestani esimene kindralkuberner.
Kesk-Aasia vallutamine Venemaa poolt

Kesk-Aasia vallutamine Venemaa poolt oli hulk sõdu, millega Venemaa vallutas 19. sajandi lõpuks suure osa Kesk-Aasiast. Protsess algas 16. sajandil, kui Venemaa juhtkond otsustas oma alasid ida poole laiendada, ning lõppes 19. sajandi teises pooles, kui sisuliselt kogu Kesk-Aasia oli vallutatud. Suurem osa vallutatud aladest liideti Vene Turkestani koosseisu, nime "Turkestan" kasutati viidates turgi rahvastele, kes piirkonnas elavad (lisaks neile elavad seal ka iraani rahvaste hulka kuuluvad tadžikid). Venemaa laienemine piirkonnas tekitas muret Suurbritanniale, kes vastukaaluks suurendas oma kohalolu Indias. Sellega algas nn Suur mäng, mis lõppes Afganistani muutmisega neutraalseks puhverriigiks kahe impeeriumi vahel.
Venemaa Keisririik küll lagunes esimese maailmasõja ajal, kuid Kesk-Aasia jäi Nõukogude-Kesk-Aasia näol venelaste mõjusfääri Nõukogude Liidu lagunemiseni 1991. aastal. Tänapäeval asuvad vallutatud aladel Kasahstan, Usbekistan, Kõrgõzstan, Tadžikistan ja Türkmenistan. Piirkonnas on vene keel mõnel määral levinud.
Nikolai Pavlovitš Ignatjev

Krahv Nikolai Pavlovitš Ignatjev (vene keeles Граф Никола́й Па́влович Игна́тьев; 29. jaanuar (vkj 17. jaanuar) 1832 – 3. juuli (vkj 20. juuni) 1908) oli Venemaa poliitik ja diplomaat. 
Ta oli tuntud oma agressiivse ekspansioonipoliitika ja Vene imperialismi poolest. 1860. aastal tagas ta Venemaale Hiinalt Pekingi konventsiooniga suured maavaldused. 
Suursaadikuna Osmanite Riigis õhutas ta Balkani poolsaarel panslavismi ja ülestõuse Osmanite vastu ning oli osaliselt vastutav 1876. aasta aprilliülestõusu eest. 1877. aastal veenis ta Venemaa valitsust kuulutama Türgile sõda ning aasta hiljem osales San Stefano lepingu läbirääkimistel, millega kasvas Vene mõju Balkani poolsaarel, kuni Suurbritannia ja Austria-Ungari sekkumise tõttu lepingut muuta tuli. Aastatel 1881–1882 oli ta Venemaa siseminister, tema poliitika oli ülikonservatiivne ja -rahvuslik.
1880. aasta Ühendkuningriigi üldvalimised

1880. aasta Ühendkuningriigi üldvalimised olid 1880. aasta kevadel Suurbritannia ja Iirimaa Ühendkuningriigis toimunud üldvalimised.
Valimisi iseloomustas hea kõneoskusega William Ewart Gladstone'i juhtimisel toimunud Liberaalse Partei intensiivne Midloth'i kampaania. Ta kritiseeris teravalt peaminister Benjamin Disraeli välispoliitikat, mis oli tema hinnangul ebamoraalne.
Liberaalid võitsid ühe oma erakonna ajaloo suurima enamuse, Konservatiivne Partei jäi kaugele maha ning Gladstone sai teist korda peaministriks.