Ukiyo-e

Ukiyo-e (jaapani keeles 浮世絵 'voolava maailma pildid') oli Jaapanis Edo ajastul (1603–1868) valitsev kunstisuund, mis õitses 17.–19. sajandini. 
Ajalugu.
Tokugawa ajastu, mida tuntakse ka Edo ajastuna, kestis Jaapanis Tokugawa šogunaadi võimu all aastatel 1608–1867. Seda peetakse majandusliku kasvu, poliitilise stabiilsuse ja rahu perioodiks. Šogunaadi üheks eesmärgiks oli säilitada tasakaal nelja klassi vahel – talupojad, käsitöölised, sõdalased ja kaupmehed. Klassisüsteem oli šogunaadile tulus, kuna talupojad, 80% elanikkonnast, olid sunnitud elatist teenima põllumajandusega. Tokugawa ajastul kehtestati Jaapanisse imbunud võõraste vaadete ja sõjaliste leiutiste tõttu 1633. aastast ka isolatsioonipoliitika, mille kohaselt ei võinud jaapanlased välismaale reisida ega välismaalt tagasi pöörduda. 1680.–1700. aastateni kestis majanduse õitseaeg, hoo said sisse tootmine, kaubandus ja töötlev tööstus. Kiire areng toimus ka suurlinnades – Ōsakas, Kyōtos ja Edos (tänapäeva Tōkyōs). Siidi, puuvilla, paberi, portselani ja sake tootmine aitas kaasa kaupmeeste klassi edenemisele, mis omakorda andis lükke uutele kirjandus- ja kunstiliikidele, nende hulgas "ukiyo-e"'le.
"Ukiyo" (憂き世) oli algselt budistlik mõiste, mis viitas inimelu ja kogemuse mööduvale olemusele. "Uki" tähistas kurbust ja "yo" elu, mille kombineerimisel kerkis esile budistlik vaade sünnist, surmast, kannatustest ja uuestisünnist. "Ukiyo" hakkas varauusaegses Jaapani hedonismlikus linnakultuuris tähistama ujuvat maailma (浮世), mis kujundas uut moodi, elustiili linnakultuuris, modernsust, igapäevaelu ja hetkes elamise rõõme. Eesmärgiks ei olnud enda soovide rahuldamine, vaid pidi leppima sellega mis on ja õppima seda väärtustama. Väideti, et kui naudingud on sama hetkelised nagu kirsiõiedki, peab neid nautima nii palju kui võimalik. 
Varasemad puugravüürid.
Puugravüürid olid tuntuks saanud juba palju varem. Jaapanisse jõudis see kunst 8. sajandil Hiinast tulnud reisijatega, kes kandsid endaga kaasas puuplokkidega trükitud tekste. Nendega tulid kaasa ka vajalikud võtted ja oskused.
764. aastal andis tollane Jaapani keisrinna Kōken käsu budistlike templite vahel laiali jagada miljon paberile trükitud kujutist. Palveid ehk "dhāraṇī" sisaldavad paberitrükid rulliti kokku ning paigutati väikestesse Jaapani küpressipuust käsitsi nikerdatud õõnsatesse pagoodidesse, mis hiljem müüdi maha või anti templi annetajatele. Miljoni pagoodi valmistamine ja laialijagamine kestis umbes kuus aastat. Arvatavasti olid "dhāraṇī"'de levitajateks preestrid, kes pakkusid neid talupoegadele odava religioosse maali aseainena. Kuna eesmärgiks oli levitada budistlikku usku, siis nende üheks levitajaks olid palverändurid, kes kandsid trükiseid pühamutest laia maailma, uskudes, et "dhāraṇī"'d levitavad hea tervise õnne.
11. sajandil jõudis Hiinast Jaapanisse puidust liikuv trükkimisviis, millega trükiti budistlikke palveraamatuid. 15. sajandil hakati kasutama horisontaalrullikuid, millega oli võimalik valmistada 4,5-meetriseid illustratsioone. 12. sajandist 16. sajandi lõpuni kestnud kodusõjad ja tüliperioodide käigus tekkinud tulekahjud hävitasid mitmete aadlike ja jõukate inimeste templilaod. Samuti põletati maha ka paljud tuntud kloostrid, kus avaldati kirjutisi.
Muudatused toimusid Edo perioodil, kui riigi üle võttis võimust Tokugawa šogunaat, kes hoidis ära poliitilised rahutused. Sellele järgnenud rahu andis tõuke popkultuuri, sealhulgas ka kunsti arenguks.
"Ukiyo-e" tekkimine.
Edo perioodil (1603–1868), kui majandus oli Jaapanis tasapisi kasvamas, tekkis kodanike seas suur nõudlus kunsti järele. Puuplokitrükiseid oli võimalik toota odavalt ja suures koguses. Varem olid puuplokitrükised jõuka rahva pärusmaa, nüüd said seda lubada ka vaesemad inimesed ning kunstnikud saavutasid laiema kuulsuse. 
Teiste stiilide seas tegi "ukiyo-e" maalid eriliseks see, et igast teosest õhkus kunstnike omamoodi välja arendatud iseloom. Kui varasemad Jaapani kunstivormid – "kanō", "tosa" ja "yamato-e" – olid pälvinud väiksemate, privaatsemate eliitkoolkondade huvi, siis "ukiyo-e" avaldus laiema spektrina. See sobis Edo kodanike nii linnastunud samuraide, ametnike kui ka "chōninide" (kaupmeeste) põhimõtete ja ootustega ning kõigil avanes võimalus avaldada enda nõudmisi ja huve.
"Ukiyo-e" teemad.
"Ukiyo-e" põhiteemadeks olid "kabuki" teatri näitlejad, lõbustuskvartali kaunitarid, legendaarsed samuraid ja muud ajaloolised teemad . "Ukiyo-e" pildid ilmusid algul maalitud sirmidel ja rullpiltidel, mis reklaamisid teatrietendusi, maadlust ning söögikohtades või bordellides pakutavaid teenuseid . Aja jooksul tekkis nõudlus uute ideede järgi ning lisandusid uued teemad: linnud, lilled, portreed, maastikud, näitlejad ehk "yakusha-e", kevadpildid ehk "shunga" ja ka erootika, mida inspireeris naudingu otsingu põhimõte. Kuna klientide huvidega tuli arvestada, siis oli väga oluline käia moega kaasas ja leida õige kunstnik.
Trükitehnika areng.
17. sajandil olid trükised ühevärvilised ehk kasutati ainult musta tinti. S"umizuri-e" ehk “must trükitud pilt” jõudis Hiinast Jaapanisse juba 8. sajandil budistlike tekstide ja piltide trükistena. Mustvalged puuplokitrükid, millele kanti käsitsi pintsliga värvi, olid väga nõutud ning selliseid trükiseid toodeti 17. sajandi lõpust 18. sajandi keskpaigani. 
18. sajandi alguses võtsid voolu üle puugravüürimeistrid ja trükitehnikate arenguga moodustati käsitööliste koostöös "ukiyo-e" kvartett. Neljasesse rühma kuulusid kirjastaja ehk "hanmoto", kunstnik ehk "eshi", plokilõikaja ehk "horishi" ja trükiprintija ehk "surishi". Kirjastaja tegeles rahastamisega ning algatas tootmise tellides kunstnikult trükise disaini. Ainult musta tinti kasutades, lõi kunstnik "gako" ehk visandi, hiljem loodi lõplik sketš ehk "hanashita-e". Vastavad "ukiyo-e" gravüüride kavandid toimetas kunstnik trükikotta, plokilõikaja kätte, kes antud joonise järgi nikerdas puust ühevärvilise versiooni ehk "omohani". Hiljem nikerdas "horishi" ka teistele värvikihtidele oma puuploki. Printimisprotsessis osales ka kunstnik, kes andis "surishi"'le printimisel värvijuhiseid. Printimine nõudis "surishi"'lt täpsust, mille jaoks ta arvutas välja üldise tasakaalu ja tegi peened kohandused. Trükkimist alustati musta tindiga kaetud võtmeplokist, mis sisaldas kujunduse piirjooni ja teksti. Sellele järgnesid värvilised kihid. Valminud "ukiyo-e" trükised illustreerisid mitmeid romaane, aga pälvisid kuulsuse ka iseseisvate graafiliste teostena.
Värvi areng.
Esimesed värvid, lisaks mustale, võeti kasutusele 1740. aastatel Okumura Masanobu (1691–1768) poolt, kes enda ajal piirdus küll musta ja valge tindiga, kuid hiljem lisandus ka käsitsi maalitud punakaspruun ja oranž värvus ehk "tan-e". Tema oli ka esimene, kes pintseldas enda trükistele lakki. "Tan-e"'le lisandus "benizuri-e" ehk roosakaspunased ja maarohelised värvid. Nende värvidega trükkimine laienes 19. sajandil, mis võimaldas keerukamaid trükikujundusi. Tekkisid nõudlikumad värvimustrid ja kaunistatud maastikud.
"Ukiyo-e" tegemisel kasutatud värvained olid kättesaadavad nii loodusest kui ka sünteetilisel viisil. Looduslikud värvained saadi taimedest ja putukatest. Kõik looduslikud osad, lehed, juured, õie kroonlehed, õienupud, rohi, vaik, puidu sisu ja koor, aga ka kuivatatud puuviljad, kasutati ära. Meiji perioodil (1868–1912), kui toimus kiire moderniseerimine ja paranes kaubandusvõrgustik, võeti kasutusele keemiliselt valmistatud sünteetilised värvid. Need lisasid pigmendile intensiivsust ning tänu dünaamilisele värvipaletile muutus pilt elavamaks.
1760. aastatest hakati tootma mitmevärvilisi trükiseid ehk "nishiki-e" . Selle alusepanija Suzuki Harunobu (1725–1770) oli kõige silmapaistvam "bijin-ga" kunstnik, kes jäädvustas oma teostes Yoshiwarat ehk Edo lõbustuspiirkonda. Peamiselt kujutas ta õrna ja lapseliku näoga naisi, kes maitsesid armurõõme, jalutasid mööda tänavaid või lesisid kodus. Enda teostega pani ta aluse elegantse eluolu kujutamisele "ukiyo-e"'s. "Nishiki-e" ehk brokaadipilt sisaldas eri viisil prinditud värve, mis andsid "ukiyo-e"'le visuaalse rikkuse. Meiji perioodil, tänu läänest tuleva fotograafiaga, hakkas "ukiyo-e" moest kaduma ja sellega langes ka "nishiki-e" väärtus. Aega nõudev puuplokkidega trükkimine jäi tänapäevastele graafikameetoditele jalgu ning kõik see asendati mehaaniliste vahenditega. 
Kunstnikud.
On tehtud kindlaks, et "ukiyo-e"'l polnud ühte kindlat alusepanijat, vaid selle arengule aitasid kaasa romaanide ja näidendite loomine. Esimeseks "ukiyo-e" n-ö algatajateks on Iwasa Matabei (1578–1650) ja Hishikawa Moronobu (1618–1694). Maalikunstnikust Matabei tegeles peamiselt ajalooliste stseenide ning klassikaliste hiina ja jaapani teoste illustreerimisega. Moronobu andis, lisaks maalingutele, välja ka enda poolt illustreeritud raamatute trükiseid. Põhiliselt kujutas ta Edos elavate "kabuki" näitlejate, lillede vaatamise ja jõe ääres olevate inimeste igapäevaseid harjumusi. Aastal 1672 dateeris ja allkirjastas Moronobu neli must-valget teost, mis andsid nõusoleku ja tunnistasid "ukiyo-e"'d kunstistiilina. Selle teoga on ta pälvinud nn primitiivse "ukiyo-e" trükiperioodi tõelise rajaja tiitli.
Edo esimesel kõrgperioodil tegutsesid mitmed kuulsad kunstnikud, kuid kõige silmapaistvamad olid Isoda Koryūsai (1735–1790), Torii Kiyonaga (1752–1815) ja Kitagawa Utamaro (1753–1806). Harunobu õpilane Koryūsai sai kuulsaks 1770. aastal, luues suurema formaadiga ja seeriatena trükke kurtisaanidest ehk prostituutidest. Erinevalt enda õpetajast, kes kujutas naisi õrnade ja habrastena, muutis Koryūsai naised robustsemaks ning lisas ohtralt roostepunast värvi. Lisaks oli ta kuulus ka oma linnu- ja taimekompositsioonide ning armustseenide kujutamise poolest. 
Kiyonaga maalis peene perspektiivitunnetusega inimesi majade ja maastike taustal. Enda loomingu vedas ta mitmele lehele, mis jutustasid stseenidena teatud jaapani rahvuslikku lugu "ukiyo-e" vormis. Utamarot peetakse kõige suuremaks "ukiyo-e" gravüürimeistriks. Terve oma kunstnikuelu pühendas ta naiseilu uurimisele ja tänu sellele suutis ta oma trükistes tabada igas klassis ja vanuses olevate naiste peeneid tundemärke. Tema "bijin-ga"'t on peetud kõige meeldejäävamaks, sest ta on naisi kujutanud pehmete kuid tugeva kehaehitusega ning nende süsimustad juuksed annavad edasi silmatorkavat kontrasti kimonoga. Läbi tema käe uuendusid mõned tehnikad, näiteks lisandusid teostele läbipaistva kanga efektid, mis muutis figuurid poolenisti nähtamatuks. 
18. sajandi lõpus tulid esile uued, nooremad "ukiyo-e" kunstnikud. Tōshūsai Sharaku, kelle kunstniku karjäär kestis ainult kümme kuud, kuid selle lühikese ajaga suutis ta maalida valmis 136 "kabuki"-näitleja portreed. Eksperimenteerimist armastav, humoorikas ja üks pikema karjääriga kunstnikke oli Katsushika Hokusai (1760–1849). Aastatega tema stiilid muutusid. Algul tegi ta gravüüre "kabuki" näitlejatest ja kurtisaanidest, hiljem huvitas teda dramaatika kujutamine maastikul. Lisaks gravüüridele lisandusid ta kogusse sesoonsed õnnitluskaardid, pildid lindudest ja lilledest ja ka tema nn "mangad". Hoksusaid nimetatakse 18. sajandi ja 19. sajandi gravüürikunsti ühendajaks. Tema tööd inspireerisid ka teisi kunstnikke, näiteks mõjutas tema teos „Vaadetes“ Utagawa Hiroshigest (1797–1858), kes sai kuulsaks poeetilist atmosfääri õhkavate maastike kujutamisega. 
Aastal 1868, kui Tokugawa periood oli läbi saamas, avanes uks välismaailma ja "ukiyo-"e'st sai üks esimesi Jaapani kunstistiile, mis kandus edasi Ameerikasse ja Euroopasse. Erilist mõju avaldas “ujuva maailma“ stiil impressionismile, mis hiljem inspireeris paljusid tol aegseid kunstnikke. Samal ajal, kui "ukiyo-e" oli lääne kunstnike seas populaarsust kogumas, hakkasid need samad mõjud jaapani gravüüride nõudlust vähendama . 20. sajandil muutusid "ukiyo-e" traditsioonilised puugravüürid eksperimentaalsemaks ja abstraktsemaks. Uueks kunstivooluks kujunes välja "sosaku-hanga" ehk loomingtrükised, mis kasutasid küll "ukiyo-e" uhkeid värvipalette, kuid kaotasid ära kunstnike, graafikute ja nikerdajate koostöö asendades selle ühe inimese isikliku loominguga.