Boeing B-47 Stratojet

Boeing B-47 Stratojet oli Ameerika Ühendriikide kuuemootoriline strateegiline reaktiivpommituslennuk. Vaenlase hävituslennukite vältimiseks oli lennuk projekteeritud lendama suurel kõrgusel ja kiirusel, mis ületas tolleaegsete hävituslennukite kiirust oluliselt. B-47 esmane ülesanne oli tol ajal suurte mõõtmetega ja mitmeid tonne kaaluva aatomipommi sihtmärgini toimetamine, see andis võimaluse kiireks tuumalöögiks Nõukogude Liidu võimalike rünnakute vastu.
B-47 oli Ameerika Ühendriikide õhuväe (USAF) relvastuses aastatel 1951–1965. Lennukit ei kasutatud sõdades (isegi mitte Vietnami sõjas). 1950. aastatel ja 1960. aastate alguses oli B-47 USA strateegilise lennuväe peamine löögijõud. B-47-t kasutati ka muudel ülesannetel, sealhulgas aerofotode tegemine, elektrooniline toetus ja luure ning meteoroloogiline seire. Kuni 1969. aastani oli B-47 USAF-i relvastuses luurelennukina, kuni 1977. aastani katsetati sellel lennukitüübil uusi seadmeid.
Arendus.
Saamislugu.
B-47 saamislugu algas 1943. aastal Ameerika Ühendriikide lennuväe (USAAF) mitteametlikust nõudest reaktiivpommituslennuki järele. Boeing oli mitme teise ettevõtte seas, mis alustas sellesuunalist tegevust; firma esialgne projekt, mudel 424, oli varasema kolbmootoritega B-29 Superfortressi veidi vähendatud mõõtmetega nelja reaktiivmootoriga versioon.
1944. aastal arenes see esialgne kontseptsioon ametlikuks ettepanekuks uue pommituslennuki projekteerimiseks, mille maksimaalne kiirus oleks vähemalt 890 km/h (550 mph), reisikiirus (75% max võimsusest) 720 km/h (450 mph), lennukaugusega 5600 km (3500 mi) ja maksimaalse lennulaega vähemalt 13 700 m (45 000 jalga). 1944. aasta detsembris esitasid North American Aviation, Convair (Corporation), Boeing ja Glenn L. Martin Company oma uute kaugmaa reaktiivpommitajate projekte. Katsete tulemused aerodünaamilises tunnelis näitasid, et mudeli 424 mootorite paigutus tekitab lennukile liiga suure aerodünaamilise rindtakistuse, nii et Boeing pidi muutma seda projekti, 432 neli mootorit kinnitati kere esiotsa.
USAAF andis välja uurimislepingud kõigile neljale ettevõttele, nõudes, et North American ja Convair keskenduks neljamootorilistele konstruktsioonidele (saada B-45 ja XB-46), samal ajal kui Boeing ja Martin hakkasid ehitama kuuemootorilisi lennukeid (B-47 ja XB-48). Jõuallikaks oli General Electricu uus TG-180 turboreaktiivmootor.
Tiiva noolsus.
1945. aasta mais tehnikadoktor von Kármáni juhtimisel inspekteerisid USA lennuväe esindajad lennubaase kapituleerunud Saksamaal ja sealset laboratooriumit Braunschweigi lähedal. Von Kármáni meeskonnas oli Boeingu tehnilise personali juht George S. Schairer, kes oli tuttav R. T. Jonesi vastuolulise teooriaga positiivse tiivanoolsusega lennukist, kuid nähes seal sõja ajal sakslaste loodud positiivse tiivanoolsusega lennukeid (Me-262, Me-163) ning ulatuslikult ülehelikiiruselises aerodünaamilises tunnelis katsetatud õhukese profiiliga nooljaid tiibu, veendus ta sellise kontseptsiooni perspektiivikuses. Ta helistas oma tööandja, Boeingu kontorisse ja nõudis: “Peatage pommitaja väljatöötamine!” ning muutis sellega B-47 tiiva kontseptsiooni.
Tehnilised andmed (B-47E).
Üldomadused
Jõudlus
Relvastus