tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Ryan Giggs

Ryan Giggs (kodanikunimega Ryan Joseph Wilson; sündinud 29. novembril 1973 Cardiffis) on Walesi jalgpallitreener ja endine jalgpallur (vasakpoolkaitsja). 2018. aastast on ta Walesi jalgpallikoondise peatreener.
Ryan Giggs kolis seitsmeaastaselt perega Manchesteri. 
Klubikarjäär.
Giggs debüteeris Manchester Unitedis 1991. aastal. Ta mängis kogu karjääri Manchester Unitedis ja lõpetas seal jalgpallurikarjääri 2014. aasta mais.
Giggsi nimel on palju Premier League'i rekordeid. Ta on tulnud kõige rohkem kordi Inglismaa meistriks (11 korda). Ta on osalenud 632 mängus, millega on kõige rohkem mänge pidanud väljakumängija. Sealjuures ei ole ta kordagi punast kaarti saanud. Ta on andnud kõige rohkem resultatiivseid sööte (vastavat statistikat peetakse alates 2002). Ta on ainus, kes skoorinud kõigil 19 Premier League'i hooajal, ja üks kahest Sol Campbelli kõrval, kes mänginud igal hooajal. Nende kohtumiste jooksul on ta löönud 110 väravat, millega ta on Manchester Unitedi resultatiivseim ja üldse teine pallur, kes löönud ühe klubi kasuks 100 väravat (esimene oli Matthew Le Tissier).
Ta on ainus jalgpallur, kes värava löönud 11 järjestikusel UEFA Meistrite Liiga hooajal (1996-97 kuni 2006–07). Kokku on ta löönud värava 14 Meistrite Liiga hooajal (see on siiski üksnes klubi rekord). Ta on kõige resultatiivsem Briti saarte mängija Meistrite liigas, ehkki üldarvestuses alles 14. (ilma eelringideta).
Koondisekarjäär.
Esimest korda mängis Giggs Walesi jalgpallikoondises 1991, saades klubi kõigi aegade noorimaks koondislaseks. 1998 ületas selle rekordi Ryan Green. Giggs mängis Walesi ridades aastatel 1991–2007 kokku 64 mängu ja lõi neis 12 väravat. Esimese värava Walesi koosseisus lõi ta 31. märtsil 1993 Cardiffis 1994. aasta MM-i kvalifikatsiooniturniiril Belgia jalgpallikoondise vastu 2:0 lõppenud mängus. Ühe korra lõi ta ka kaks väravat: 12. oktoobril 2005 Cardiffis 2006. aasta MM-i kvalifikatsioonis Aserbaidžaani jalgpallikoondise vastu 2:0 lõppenud mängus. Aserbaidžaani vastu lõi ta 3 ja Belgia vastu 2 väravat, ülejäänud väravad eri meeskondadele.
Walesi koondisega Giggs suurt edu ei saavutanud. Parimaks jäi 2004. aasta EM-i kvalifikatsioon, kus Wales oli loositud neljandasse tugevusgruppi, kuid lõpetas selle teisena, edestades teises tugevusgrupis olnud Serbia ja Montenegro jalgpallikoondist (kuigi kaotas mõlemad omavahelised mängud) ja kolmandas tugevusgrupis olnud Soome jalgpallikoondist (viik kodus ja võit võõrsil). Wales oli ainus, kes suutis võita alagrupivõitjat Itaalia jalgpallikoondist. Giggs alustas iga mängu algkoosseisus ja lõi ühe värava (4:0 koduvõidus Aserbaidžaani vastu viimase värava). Wales pääses lisamatšile alagrupis teiseks tulnud meeskondade vahel, kus tema vastu loositi Venemaa jalgpallikoondis. Venemaal tehti 0:0 viik ja Walesis tuli vastu võtta 0:1 kaotus, millega Venemaa kvalifitseerus finaalturniirile.
2012. aasta suveolümpiamängude jalgpalliturniiril oli ta Suurbritannia meeskonna kapten.
Isiklikku.
Ryan Giggs on 180 cm pikk ja kaalub 68 kg.
Giggs abiellus 7. septembril 2007 Stacey Cooke'iga. Neil on kaks last: Liberty Beau (sündinud 2003) ja Zachary Joseph (sündinud 2006).
Aleksander III (täpsustus)

Aleksander III (Alexander III) on mitme valitseja eestikeelne nimi:
Aleksander III

Aleksander III ("Александр III Александрович"; 10. märts (26. veebruar) 1845 – 1. november (20. oktoober) 1894) oli Venemaa keiser 1881–1894, pärines Holstein-Gottorp-Romanovite dünastiast. Ta oli Aleksander II poeg ja Nikolai II isa. Ta on läinud ajalukku repressiivse poliitika rakendajana ja venestamise algatajana.
Noorpõlv.
Tsesareevitš Aleksander Aleksandrovitši juhendajad olid tema nooruses ajalooprofessor Sergei Solovjov (1820–1879), kindral Mihhail Dragomirov (1830–1905), õigusteaduse professor Konstantin Pobedonostsev (1827–1907), ohvitser Nikolai Zinovjev (1801–1882) jt.
Aleksandrist sai troonipärija (tsesareevitš) 12. aprillil 1865, kui suri tema vanem vend Nikolai.
Ta osales Vene-Türgi sõjas aastail 1877–1878. Tsaar Aleksander II ülesandel tuli tal komandörina oma salgaga hoida positsioone Ruštšuki kindluse juures. Üles näidatud tarkuse ja vapruse eest määras keiser talle Georgi risti.
Sisepoliitika.
Aleksander sai troonile pärast seda, kui narodnikud mõrvasid 1881. aastal ta isa Aleksander II. Mõrva tõttu otsustas ta mitte jätkata isa liberaalsete joontega poliitikat, vaid koondada kogu võimu keisri ümber ja luua teisitimõtlejate rangemaks kontrolliks politseiriik. Karmistati tsensuuri ja suurendati riiklikku propagandat.
Samas püüdis ta talurahva olukorda parandada aeglaste abinõudega – vähendas maa päriseksostu hindu, lõi Talupidajate panga (Крестьянский банк), et talupidajad saaksid mõisnikelt maade väljaostmiseks soodsat laenu. 
Venemaa kultuuri ja ideoloogia määratlemisel eemaldus ta Euroopast ning arendas teooriat Venemaa ainulaadsest rollist maailma kultuuriruumis.
13. (vkj 1.) märtsil 1887 kavatsesid vandenõulased Aleksander III tappa, kuid nende ettevõtmine ebaõnnestus ja selle organiseerijad arreteeriti. Vandenõulastest üliõpilassalga juht oli Aleksandr Uljanov, kes oli Vladimir Uljanovi vanem vend.
Välispoliitika.
Välispoliitiliselt lähenes Venemaa Aleksander III valitsemisajal Prantsusmaale, kellega sõlmiti 1891. aastal ka liiduleping. Selle keisri 13-aastase valitsemisaja jooksul ei osalenud Venemaa ainsaski sõjas. Seetõttu pälvis ta juba eluajal rahutooja hüüdnime. Saksamaaga jäid suhted segaseks, kuid selle tõttu, et keiser Wilhelm II toetas Austria-Ungarit, hakkasid Venemaa ja Saksamaa suhted peagi halvenema.
1885. aastal viis ta lõpule Kesk-Aasia ühendamise Venemaaga.
Isiklikku.
1866. aastal abiellus ta Taani kuninga Christian IX ja Hessen-Kasseli Louise teise tütre, printsess Maria Sophia Fredericka Dagmariga (pärast õigeusku üleminekut venepäraselt Maria Fjodorovna, 1847–1928), kes sünnitas talle neli poega ja kaks tütart:
Art Leete

Art Leete (sündinud 19. veebruaril 1969) on eesti etnoloog ja folklorist.
Art Leete on uurinud põhjarahvaste, eriti neenetsite ja obiugrilaste ajalugu ning kombeid. Tema teadustöö põhisuund on komide ja Venemaa põhja-väikerahvaste identiteedi kohandumine tänapäevaste kultuurimuutustega.
Haridus- ja töökäik.
Art Leete lõpetas 1987. aastal Nõo Keskkooli ja 1994. aastal Tartu Ülikooli bakalaureusekraadiga etnoloogia erialal. 1996. aastal sai ta magistrikraadi tööga "Orienteerumisstrateegiad Lääne-Siberi taiga- ja tundravööndi kultuurides" (juhendaja Jaanus Plaat). 2000. aastal kaitses ta doktoriväitekirja "Põhjarahvad antiigist tänapäevani: obiugrilaste ja neenetsite kirjelduste muutumine" (juhendaja Ülo Valk).
Aastatel 1995–1997 töötas ta Eesti Rahva Muuseumi (ERM) soome-ugri ja võrdleva etnoloogia osakonna juhatajana ja 1997–2001 teadusdirektorina. 
Alates 2001. aastast töötab ta Tartu Ülikoolis. Aastatel 2002–2003 täiendas ta end Fulbrighti programmi raames Georgetowni Ülikoolis. Alates 2004. aastast on ta Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonna kultuuriteaduste ja kunstide instituudi etnoloogia professor ning 2009. aastast ühtlasi kultuuriteaduste ja kunstide instituudi juhataja.
Konpantzia

Konpantzia [konp'antsia] (baskikeelne nimi; prantsuse keeles Ile des Faisans, hispaania keeles Isla de los Faisanes, tõlkes 'Faasanisaar') on jõesaar piirijõe Bidasoa alamjooksul riikidevahelisel piiril, Prantsusmaa ja Hispaania ühisvaldus (kondomiinium).
Saart haldavad kordamööda poole aasta kaupa Hispaania Gipuzkoa provintsi Iruni vald (1. veebruarist 31. juulini) ja Prantsusmaa Pyrénées-Atlantiquesi departemangu Hendaia vald (1. augustist 31. jaanuarini). Mõlemal riigil on aasta läbi õigus oma kodanikke saarel toime pandud õigusrikkumiste eest karistada. 
Varem on ta kuulunud Hondarribia valda. 
Saare pindala on praegu 2000 m², laius 40 meetrit ja pikkus veidi üle 200 meetri. Tänu tehtud kaitsetöödele on saar nüüdseks hävimise eest kaitstud, kuid aegade jooksul on see erosiooni tõttu kaotanud oma pindalast umbes poole. 
Prantsuse keeles nimetatakse saart enamasti "île de l'Hôpital" ['il də lɔpit'al]. Rööpnimed on "île des Faisans" ['il də fɛz'ã], mida on tõlgendatud 'faasanite saareks', mistõttu teda hispaania keeles hüütakse "isla de los Faisanes", ja "île de la Conférence" ['il də la koƞfer'ãs] 'nõupidamisesaar' (17. sajandil seal peetud paljude riikidevaheliste läbirääkimiste järgi), millest tuleneb baskikeelne nimi "Konpantzia".
Saar on olnud Hispaania ja Prantsusmaa vaheline neutraalne ala, kus on toimunud palju ajaloolisi sündmusi. 
9. novembril 1615 "vahetati" seal Prantsusmaa kuningaga abielluv Hispaania infanta Anna ja Hispaania infandi Felipega abielluv Prantsuse printsess Élisabethiga. 
Aastal 1659 sõlmiti Konpantzia saarel pärast 24 läbirääkimistevooru Luis de Haro ja kardinal Mazarini vahel Pürenee rahu, millega kaasnes Prantsusmaa kuninga Louis XIV ja Hispaania infanta Maria Theresia abielu. Rahulepinguga kehtestati ka Konpantzia kondomiinium Prantsusmaa ja Hispaania vahel, mis on tänapäeval kehtivaist kondomiiniumeist üks vanimaid.
Saarel on toimunud ka pantvangide vahetamisi. 
Saare keskel kõrgub monument, millel on pealdis 1659. aasta Prantsuse-Hispaania rahulepingu tähistamiseks.
Tänapäeval on saar asustamata ning sellele minek on keelatud, välja arvatud avalike ürituste ajal tähtpäevadel. Samas on saar veetaseme kõikumise tõttu aeg-ajalt Hispaania-poolse kaldaga ühendatud, mistõttu käib Hispaania politsei vahel illegaalseid turiste saarelt ära ajamas.
Game Maker

Game Maker (GM) on Windowsile ja Mac OS X-ile Delphi programmeerimiskeeles kirjutatud programm, mille abil saab välja töötada arvutimänge, tundmata keerulisemaid keeli nagu C++ või Pascal. Game Makeri algne looja on Mark Overmars, praegune arendaja ja avaldaja on YoYo Games – tarkvaraettevõte, kus Overmars töötab. Game Makeris on sisseehitatud skriptimiskeel GML ("Game Maker Language"). Lihtsamaid toiminguid saab teha pelgalt ikoonide lohistamisega, mis on algajatele kergem, kuigi kogenumad programmeerijad seda tavaliselt ei kasuta. Viimane Game Makeri väljalase on 8.1.
Programmi abil loodud mänge võib levitada tasuta või raha eest EXE-failidena. Game Makerist on olemas tasuta Lite-versioon ja tasuline Pro-versioon. Tasulise versiooniga saab teha osakeste süsteeme ("particle systems"), 3D-mänge, näidata videot, kasutada internetiühendust mitme mängijaga ("multiplayer") mängude loomiseks ja palju muud. GML-iga on võimalik luua juba üsna keerulisi ja ilusaid mänge.
Prantsusmaa Isabel

 
Prantsusmaa Isabel (Prantsusmaa Élisabeth, Élisabeth de Bourbon, Isabel de Bourbon; 22. november 1602 Fontainebleau – 6. oktoober 1644 Madrid) oli Hispaania, Portugali ning Sitsiilia ja Napoli kuninganna, Prantsusmaa kuninga Henri IV ja Maria de' Medici vanim tütar.
Élisabethil oli vanem vend Louis XIII, kaks nooremat venda, kellest üks suri 4-aastaselt, ja 2 nooremat õde. Vanema venna ja mõlema õe järeltulev sugu kestab tänapäevani. Kolmest õest keskmine Christine Marie abiellus Savoia hertsogi Vittorio Amedeo I-ga ja noorim Henriette Marie Inglismaa kuninga Charles I-ga.
Kui Élisabeth oli 10 aastat vana, algasid Prantsusmaa ja Hispaania kuningakoja vahel läbirääkimised kahe abielu sõlmimiseks, mis tihendaksid kuningakodade omavahelisi sidemeid. Élisabeth abiellus 25. novembril 1615 Bordeaux's Hispaania infandi Felipega. Päev varem abiellus tema vend Louis XIII Felipe õe, Hispaania printsessi Austria Annaga. Pärast abiellumist ei näinud Élisabeth ja Louis teineteist enam kunagi. Pulmade ajal oli Élisabeth kõigest 13 aastat vana. Ta hakkas kandma Astuuria printsessi tiitlit ja hispaaniapärast eesnime Isabel.
Isabel sünnitas oma abikaasale kaheksa last, kellest elas täisealiseks ainult noorim tütar, tulevane Louis XIV abikaasa Austria Maria Theresia. Tema kaudu kestab tema sugu tänapäevani ja ka Hispaania kuningas Juan Carlos I on tema järeltulija.
Troonipärija infant Baltasar Carlos, kellel olid silmapaistvad vaimuanded ja kes näitas soovi valitseda, suri 17-aastaselt, kandes Astuuria printsi tiitlit. 
Isabel ei kodunenud Hispaanias ja jäi Prantsusmaad taga igatsema. Abikaasa murdis talle sageli truudust ning tal oli palju sohilapsi. 
14. mail 1622 puhkes tulekahju ajal, mil õukonnas etendati Juan de Tassise maskiballi "Nikaia kuulsus". Autor ise kuulus õukonna teenijate hulka ja kandis kuninganna ohutusse kohta. See tekitas kahtluse, et poeedi ja kuninganna tunded teineteise suhtes võivad süveneda. Juan de Tassis keeldus tunnistamast, et tema elu ripub juuksekarva otsas, ning 21. augustil 1622 ta mõrvati, kui ta oma tõllast välja astus. Üldsus kahtlustas mõrva organiseerimises kuningat ja tema peaministrit Gaspar de Guzmáni.
Isabel suri 41-aastaselt, jättes endast järele kaks last. Ta pärandas palju varasid sõjaväele. Felipe abiellus uuesti oma õetütre Austria Marianaga. Sellest sündinud lapsed surid väga noorelt peale Carlos II, kes oli degenerant ega olnud võimeline lapsi saama. Pärast tema surma 1700 läks Hispaania kuningatroon Prantsusmaa Isabeli tütre ainsa täiskasvanuks saanud lapse Louis XIV keskmisele pojale Felipe V-le.
Austria Mariana

 
Austria Mariana (Maria Anna; 23. detsember 1634 Viin – 1696 Madrid) oli Hispaania kuninganna, oma onu Felipe IV teine abikaasa, Saksa-Rooma keisri Ferdinand III ja Hispaania Maria Anna tütar, Carlos II ema. 
Maria Anna sündis oma isapoolse vanaisa Ferdinand II õukonnas. Maria Anna isa, kellest sai keiser 1637, oli tollal veel vaid Ungari ja Böömimaa kuningas ning oli suurema osa oma abikaasa raseduse ajast ära Kolmekümneaastases sõjas. 
Lapsena oli Maria Anna kihlatud oma nõo Baltasar Carlosega, Hispaania Habsburgide hulka kuuluva Hispaania troonipärija ja Astuuria printsiga. Ent kui too 1646 16-aastaselt suri, jäi Felipe IV ilma meessoost pärijata ja Maria Anna ilma peigmeheta. Aastal 1649 abiellus kuningas ise oma 14-aastase õetütrega. 
Teel Madridi toodi printsessile kingituseks siidsukad, kuid majordoomus viskas need kohe välja, öeldes: "Hispaania kuningannal ei ole jalgu." Maria Anna, kes avastas, et tema jalad on etiketile ohvriks toodud, langes minestusse. 
Felipel ja Marianal oli kaks last, kes elasid täiseani: Margarita Teresa (sündis 1651), noor infanta Diego Velázqueze maalil "Las Meninas", kes hiljem abiellus oma onu, Saksa-Rooma keisri Leopold I-iga, ja Carlos (sündis 1660), kellest sai viimane Habsburgide soost Hispaania kuningas Carlos II. Pärast Felipe surma 1665 päris ta kolmeaastaselt trooni. Carlos, kes enamasti ei suutnud kõndida ega rääkida, vajas regenti rohkem kui enamik teisi lapskuningaid. Teda kanti kätel kuni kümneaastaseks saamiseni. 
Mariana oli 1675. aastani regent ning valitses Hispaaniat väikesevaheajaga kuni oma surmani 1696. Ta pani valitsust juhtima Juan Everardo Nithard. Mariana aitas kaasa Devolutsioonisõjale (1667–1668) Louis XIV ning Aacheni rahu sõlmimisele 1668. Aastal 1673 sai kuninganna favoriidiks Fernando de Valenzuela. Aastal 1675 sai Carlos II täisealiseks, kuid hoolimata formaalse regendiaja lõpust avaldas ta oma nõrgale pojale endiselt väga suurt mõju. Vahepeal õnnestus eelmise kuninga sohipojal Austria Juan Josél 1677 toime pandud paleepöördega võimule tulla ning Mariana Madridist Toledosse pagendada, sest õukond ei olnud rahul sellega, et too toetas oma favoriiti Fernando de Valenzuelat. Kui Juan 1679 suri, naasis Mariana Madridi ja valitses edasi, kuigi ta polnud formaalselt regent. 
1668. aastal nimetas jesuiidi misjonär Diego Luis de San Vitores tema nime järgi Mariaani saarestiku Vaikse ookeani põhjaosas.
Animatsioon

Animatsioon on liikumisillusioon, mis on loodud staatiliste piltide järjest esitamisega. Filmitootmises tähendab see tehnikat, kus iga filmikaader on loodud ja töödeldud eraldi. Sellised kaadrid võivad olla tehtud arvuti abil, pildistades joonistust või maali või siis muutes järjest objekti asendit ning pildistades seda igas etapis. Kui need kaadrid kokku monteerida ja filmina taasesitada, tekib illusioon pidevast liikumisest. Kuigi arvutite kasutuselevõtt on animeerimist oluliselt lihtsustanud, on selliste filmide tegemine töömahukas.
Animatsiooni klassikaline vorm on joonisfilm, mille kaadrite liikumiskiirus on kuni 24 kaadrit sekundis. Joonisfilm sai oma tänapäevase tähenduse 20. sajandi alguses.
Animatsiooni peamine otstarve on pakkuda vaatajale meelelahutust või autorile eneseväljendust. Praktilist kasutust leiab see enamasti instruktsioonides ja õppetöö abivahendina.
Animatsiooni ajalugu Eestis.
Eesti animafilmikunst sai alguse 1930. aastatel, kui tehti esimesed eksperimentaalsed animafilmid. Sellest ajast on säilinud vaid üks lühianimafilm "Kutsu-Juku seiklusi". 
Alates ülemaailmsest majanduskriisist kuni 1958. aastani ei toimunud Eesti animafilmikunstis erilist arengut. Animafilmikunsti taassünniks peetakse 1958. aastat, kui Elbert Tuganov asutas filmistuudio Tallinnfilm juurde nukufilmiosakonna. Samal aastal valmis seal esimene animafilm "Peetrikese unenägu".
Kohuke

Kohuke (varasem nimetus kohupiimajuustuke) on magusast kohupiimamassist või kohupiimakreemist vormitud väike tavaliselt torukese- või risttahukakujuline maiustus. See võib olla ümbritsetud glasuuriga (glasuurkohuke, varasem nimetus glasuurjuustuke) ning sellele võib olla lisatud täidis või segatud lisandeid. 
Traditsiooniline on vanillimaitse, mis saadakse sünteetilise vanilliini abil. Levinuim on šokolaadiglasuur, ehkki kasutatakse ka muid. Kakaoõli asemel tarvitatakse glasuuris sageli palmiõli, kuid esineb kohukesi, milles on naturaalne šokolaad ja vanill.
Kohukesed on eriti populaarsed Eestis, Lätis ja Leedus. Sarnaseid tooteid valmistatakse ka Venemaal, Ungaris (Túró Rudi), Poolas ja Rumeenias.
Ajalugu.
1949. aastal hakati Lätis tootma Mazulise kohukest. Neid valmistati käsitsi 1970. aastateni, mil kohukeste valmistamiseks paigaldati Läti toiduainetööstuse üks esimesi tootmisliine. Kārumsi kohuke sündis ettevõttes Rīgas Piensaimnieks 1994. aastal. Eestis toodeti kohukesi Eskimo jäätise liinil.
Nõukogude kauplustesse jõudsid kohukesed 1950. aastatel, kiiresti sai neist tõeline kultustoode. Mõned vanemad püüdsid anda glasuurkohukesi lastele Eskimo jäätise pähe, eriti kui lastel oli kurk haige. Klassikaline pakend oli kollase-sinise-valgekirju, Venemaal püüab enamik tootjaid tänini nõukogudeaegset disaini matkida. 1980. aastail muutusid kohukesed defitsiidiks.
1990. aastate algul ilmusid kohukesed taas lettidele. Ehkki neid valmistasid mitu tootjat, oli sortiment algselt lihtne: vanilje- ja kakaomaitselised. 1990. aastate keskel laienes nii tootjate arv kui ka maitsete valik, moodsate pakendite tulekuga paranes ka kohukeste säilivusaeg isegi konservantideta. Paljud tootjad lisasid siiski kohukestele säilivuse parandamiseks kaaliumsorbaati.
Kohuke kultuuris.
1956. aasta nõukogude lastefilmis "Vanake Hottabõtš" ("Старик Хоттабыч") on episood, kus peaosaline sööb hulga Eskimo jäätisi üksteise järel. Et mitte külmetuda, sõi näitleja Nikolai Volkov tegelikult kohukesi.
Kohupiimajuustukesi hoidis oma auto külmkapis Eno Raua lasteraamatu "Naksitrallid" tegelane Muhv.
2005. aasta omavalitsuste valimiste eel lasi AS Kohuke müüki K kohukese, mille reklaamid sarnanesid Keskerakonna reklaamidega. Ajakirjanduses süüdistati Keskerakonda kavatsuses hiilida sel viisil mööda poliitilise välireklaami keelust. Keskerakond eitas seotust K-kohukese reklaamiga.
Ameerika Ühendriikide president

Ameerika Ühendriikide president (inglise keeles "President of The United States"; POTUS) on Ameerika Ühendriikide riigipea, Ameerika Ühendriikide valitsuse juht ja sõjaväe ülemjuhataja.
Ameerika Ühendriigid on ajaloos esimene riik, mille riigipeaks määrati president. Praegune president Donald Trump on Ameerika Ühendriikide 47. president.
Nõuded presidendikandidaatidele.
Nõuded presidendikandidaatidele on sätestatud USA põhiseaduse teises artiklis, paragrahv 1, lõige 5: 
Põhiseaduse 12. parandusega kehtib see ka asepresidendikandidaatidele. 
Põhiseaduses on ka lisanõuded, mis nendele tingimustele vastava kandidaadi välistavad presidendiks kandideerimast:
Riigikogu komisjonid

Riigikogu komisjon on Riigikogu organ. Riigikogu komisjonid jagunevad alatisteks ja erikomisjonideks.
Alatised komisjonid.
Riigikogu alatine komisjon valmistab ette eelnõusid Riigikogu täiskogus arutamiseks, teostab oma valdkonna piires kontrolli täidesaatva riigivõimu teostamise üle ning täidab muid seadusega või Riigikogu otsusega talle pandud ülesandeid.
Riigikogus on järgmised alatised komisjonid:
Riigikogu liige kuulub ühte Riigikogu alatisse komisjoni, komisjoni liikmete arvu määrab Riigikogu juhatus. Oma liikmed määrab alatistesse komisjonidesse Riigikogu fraktsioon, fraktsioonile kuuluvate kohtade arvu igas alatises komisjonis määrab Riigikogu juhatus.
Riigikogu komisjoni esimehe ja aseesimehe valivad komisjoniliikmed enda hulgast komisjoni esimesel istungil, komisjoni esimeheks saab kõige rohkem hääli kogunud kandidaat.
Riigikogu erikomisjonid.
Riigikogu moodustab erikomisjoni seaduse alusel, samuti seadusest või välislepingust tulenevate ülesannete täitmiseks. Erikomisjon moodustatakse Riigikogu otsusega, milles määratakse tema koosseis, asendusliige igale komisjoni liikmele, ülesanded ja tegevusest aruandmise kord.
Uurimiskomisjon moodustatakse Riigikogu otsusega avalikku huvi pakkuva sündmuse asjaolude uurimiseks. Otsusega määratakse koosseis, samuti asendusliige igale komisjoni liikmele, ülesanded ja volituste kestus. Uurimiskomisjon esitab Riigikogule vähemalt kord aastas vahearuande oma tegevusest ning tegevuse lõpetamisel lõpparuande.
Probleemkomisjoni võib moodustada olulise tähtsusega probleemi läbitöötamiseks. Probleemkomisjon moodustatakse Riigikogu otsusega, milles määratakse tema koosseis, sealhulgas ka asendusliige igale komisjoni liikmele, ülesanded ja volituste kestus. Tegevuse lõpetamisel esitatakse Riigikogule aruanne tegevuse kohta.
Järelevalvekomisjon
Gasherbrum II

Gasherbrum II (ka K4) on mägi Aasias Karakoramis. Asub Gasherbrum I ja Broad Peaki vahel. Kõrgus 8034 meetrit.
Santa Luzia saar

Santa Luzia on saar Atlandi ookeanis, üks Roheneemesaartest. 
Pindala 35 ruutkilomeetrit, kõrgeim tipp on 395 meetrit üle merepinna. Saar on asustamata.
Kuulub Roheneemesaartele.
Xixabangma

Xixabangma (hiina 希夏邦马峰 "Xixiabangma feng"; tiibeti ཤི་ཤ་སྦང་མ། "Xixabangma", varasem nimi (sanskriti keeles) "Gosainthan") on mägi Aasias Himaalajas Hiina territooriumil Tiibetis. Asub Cho Oyu ja Manaslu vahel. Kõrgus 8027 meetrit, millega see on maailmas kõrguselt 14. kohal.
Tipputõusud.
Xixabangmale tõusid esimestena 2. mail 1964 Xu Jing ("Xǔ Jìng", 许竞) ja tema kümneliikmeline Hiina ekspeditsioon.
Xixabangmal on hukkunud üle 20 alpinisti.
Tõstmine 1968. aasta suveolümpiamängudel

Tõstmine 1968. aasta suveolümpiamängudel Méxicos 13.–19. oktoobril.
Kärbeskaal.
Maailmarekord: Gennadi Tšetin (NSV Liit) 367,5 (1968).&lt;br&gt;
Olümpiarekord: Aleksei Vahhonin (NSV Liit) 357,5 (1964).&lt;br&gt;
20 võistlejat.&lt;br&gt;
13. oktoober.
Sulgkaal.
Maailma- ja olümpiarekord: Yoshinobu Miyake (Jaapan) 397,5 (1964).&lt;br&gt;
23 võistlejat.&lt;br&gt;
14. oktoober.&lt;br&gt;
Kergekaal.
Maailmarekord: Waldemar Baszanowski (Poola) 440 (1967).&lt;br&gt;
Olümpiarekord: Waldemar Baszanowski 432,5 (1964).&lt;br&gt;
20 võistlejat.&lt;br&gt;
15. oktoober.&lt;br&gt;
Kergekeskkaal.
Maailmarekord: Viktor Kurentsov (NSV Liit) 482,5 (1968).&lt;br&gt;
Olümpiarekord: Hans Zdražila (Tšehhoslovakkia) 445 (1964).&lt;br&gt;
20 võistlejat.&lt;br&gt;
16. oktoober.
Keskkaal.
Maailmarekord: Boriss Selitski (NSV Liit) 487,5 (1968).&lt;br&gt;
Olümpiarekord: R. Pljukfelder (NSV Liit) 475 (1964).&lt;br&gt;
26 võistlejat.&lt;br&gt;
17. oktoober.&lt;br&gt;
Poolraskekaal.
Maailmarekord: Kaarlo Kangasniemi (Soome) 522,5 (1968).&lt;br&gt;
Olümpiarekord: V. Golovanov (NSV Liit) 467,5 (1964).&lt;br&gt;
29 võistlejat.&lt;br&gt;
18. oktoober.
Raskekaal.
Maailmarekord: Leonid Žabotinski (NSV Liit) 590 (1967).&lt;br&gt;
Olümpiarekord: Leonid Žabotinski 572,5 (1964).&lt;br&gt;
17 võistlejat.&lt;br&gt;
19. oktoober.
Sirp ja vasar

Sirp ja vasar (☭) on kommunismi ja kommunistlike parteide sümbol, mis algselt tähistas töölisklassi ja talurahva liitu.
Sümbol on hästi tuntud Nõukogude Liidu punalipult, kus see tähistas ka töörahva võimu. 
Varem on seda sümbolit kasutatud Tšiili peesol (alates 1895). Sirp ja vasar on alates 1919. aastast sümbolitena kasutusel ka Austria vapil.
Regulatsioon.
Mitmetes Ida-Euroopa riikides on sirbi ja vasara ning teised kommunistlikud, "totalitaarsete ja kriminaalse ideoloogiat" sümbolid (näiteks punatäht, samuti haakrist) avalikus ruumis kriminaalseadusega keelatud, näiteks Gruusias, Lätis, Leedus ja Ukrainas. Indoneesias on kommunismi sümbolid keelatud. Eestis on sirbi ja vasara sümbol keelatud, 2022. aastal võeti vastu vaenusümboleid keelav seadus.
Euroopa kohus keelas 2011. aastal sirbi ja vasara kaubamärgiks registreerimise.
Gelnhausen

Gelnhausen on linn Saksamaal Hesseni liidumaal.
Linna asutas 1170. aastal Friedrich I Barbarossa.
Abuali ibni Sino mäetipp

Abuali ibni Sino mäetipp, nõukogude ajal tuntud ka kui Lenini mäetipp (aastani 1928 Kaufmanni mägi; eesti keeles on kasutatud ka nimekuju "Kaufmanni mäetipp") on mägi Aasias Taga-Alai ahelikus, Tadžikistani ja Kõrgõzstani piiril. Kõrgus 7134 meetrit.
Mägi avastati 1871. aastal ja sai nime Turkestani kuberneri Konstantin von Kaufmanni järgi. Aastal 1928 andsid Nõukogude võimud mäele uue nime Vladimir Leninile austuse avaldamiseks. Kaua aega peeti Lenini mäetippu Pamiiri mäestiku kõrgeimaks punktiks, kuid 1933. aastal selgus, et Ismoili Somoni mäetipp (varem Kommunismi mäetipp) on veel 360 meetrit kõrgem.
4. juulil 2006 nimetati Lenini mäetipp Tadžikistani presidendi otsusega ümber Abuali ibni Sino mäetipuks ("Avicenna mäetipuks"). Venekeelse meedia kaudu on levinud aga teated, nagu oleks mäetipu uueks nimeks Sõltumatuse ehk Istikloli mäetipp. Segadus on tekkinud seetõttu, et samaaegselt nimetati ümber veel Revolutsiooni mäetipp ja ilmselt on kaks uut nimetust pressis omavahel ära vahetatud. Uue nime rahvusvahelist kasutuselevõttu raskendab ka asjaolu, et osa mäest asub Kõrgõzstani territooriumil ning selles riigis ei ole otsust mäetipu nime muutmise kohta tehtud. Traditsioonilised marsruudid tippu lähevad aga enamasti põhja poolt ehk Kõrgõzstanist. Tipp kuulus kolmandana ka NSV Liidu nelja seitsmetuhandese ehk "lumeleopardi" tipu hulka.
Alpinism.
Esimesena vallutasid Lenini mäetipu 1928. aastal saksa alpinistid Karl Wien, Eugen Allwein ja Erwin Schneider. 
Traagiliselt lõppenud 1974. aastal Kalevi ekspeditsioon.
1974. aastal toimus Ilmar Priimetsa juhtimisel spordiühingu Kalev ekspeditsioon Lenini mäetipule. Tippu tõusti kahe grupiga erinevatel marsruutidel. Enn Saare juhtimisel viieliikmeline grupp valis tippu tõusmiseks mitte tavapärase mäeharja pidi kulgeva marsruudi, vaid ronimise mööda kaguseina (marsruudi raskuskategooria Vene süsteemi järgi 5B). 27. juulil tabas neid 6800 m kõrgusel laviin, milles hukkusid Priit Vürst, Eerik Reino ja Tõnu Tennisson. Enn Saar ja Jaak Sumeri õnnekombel pääsesid. Jäänud ilma telgist, toidust ja kaaslastest, laskusid nad kurnatuna neli päeva mööda kagunõlva (laskumist Lenini mäetipult mööda kagunõlva polnud veel keegi varem üritanud), enne kui päästerühm nad leidis.
Suur tragöödia 1990. aastal.
13. juulil 1990 maavärinast põhjustatud suuremahulises laviinis (laviin liikus alla pooleteist-kilomeetrise frondina) 5300 meetri kõrgusel alpinistide peatuspaigas, mida loeti ohutuks kohaks, hukkus 41 inimest. Hukkunute hulgas oli Iisraeli, Šveitsi, Hispaania ja Tšehhoslovakkia alpiniste.
Eesti alpinistide tipputõusud.
Tippu on tõusnud ka Jaak Sumeri, Aaro Aedviir ja Kalle Aedviir. 
Lumelauaga tipult alla.
Esimene, kes lumelauaga Lenini tipult alla laskus, oli Valeri Gorlatšjov 1999. aastal mäe põhjanõlva kaudu. 2000. aastal Valdo Kanguri juhtimisel toimunud ekspeditsiooni käigus laskus 21. augustil esimese eestlasena tipult lumelauaga alla Valdek Udris. Tema laskumine on üldse teine sellelaadne Lenini tipust.
Nordea Pank

Nordea Pank (Nordea Bank Oyj) on Põhjamaade suurim finantskontsern.
Ajalugu.
Nordea Pank tekkis Rootsist, Soomest, Norrast ja Taanist pärit nelja panga, vastavalt Nordbankeni, Merita panga, Kreditkasseni ja Unibanki ühinemisel aastail 1997–2000. Tänapäeval nimetatakse neid nelja haru vastavalt Nordea Bank Sweden, Nordea Bank Finland, Nordea Bank Norge ja Nordea Bank Danmark. Lisaks kuuluvad Nordea kontserni kindlustusettevõtted Vesta, Livia ja Nordea Life ning pankade liisingu, kinnisvara ja väärtpaberitega tegelevad tütarettevõtted.
Nordea tegutseb kolmes ärivaldkonnas: jaepangandus, äri- ja institutsionaalne pangandus ning varahaldus ja elukindlustus.
Põhjamaades on Nordea kontsernil peaaegu 11 miljonit klienti, neist 10 miljonit eraklienti ja 0,7 miljonit äriklienti, ning 1150 pangakontorit. Nordea on 5,9 miljoni e-kliendiga üks maailma suuremaid internetipanganduse ettevõtteid. Igal aastal teeb Nordea Pank internetipanga kaudu üle 260 miljoni ülekande.
1998. aasta sügisel avas uksed esimene kontor Riias. 1999. aasta aprillis loodi kontserni koosseisus Baltikumi ja Poola Regionaalpank, mille osa on ka Eesti filiaal. 2000. aastal laieneti Leedusse. Poolas tegutses Nordea Bank Polska.
Baltimaades oli esindatud jae- ja korporatiivpangandusharu, Eestis vähemal määral ka varahaldus.
Lisaks Põhjamaadele, Baltikumile ja Poolale on Nordea esindatud veel 18 riigis maailmas. Tema äripanganduse harul on esindused Hiinas (Shanghais), Saksamaal (Maini-äärses Frankfurdis), Singapuris, Suurbritannias (Londonis) ja USA-s (New Yorgis). Rahvusvahelise jaepanganduse haru peakorter asub Luksemburgis ning selle osakonnad on Belgias (Brüsselis), Hispaanias (Fuengirolas), Prantsusmaal (Cannes'is) ja Šveitsis (Zürichis). Pangal on esindused ka Brasiilias São Paulos ja Hiinas Pekingis. Kontsernil on üle 7000 korrespondentkonto maailma eri pankades. Muuhulgas on Nordea osanik Moscow International Bankis.
Nordea Panga aktsiad on noteeritud Stockholmi, Helsingi ja Kopenhaageni börsil.
Aconcagua

Aconcagua on Andide, kogu Ameerika ning läänepoolkera kõrgeim mägi. Ta asub Lõuna-Ameerikas Argentinas, 15 km kaugusel Tšiili piirist ja 112 km kaugusel loodes Tšiili pealinnast Santiagost. See on ühtlasi maailma kõrgeim mägi väljaspool Aasiat. Kõrgus 6960 meetrit.
Mäe nime päritolu on teadmata. On oletatud, et see tuleb maputše keelest või ketšua keelest.
Mägironimise mõttes ei ole Aconcagua keeruline mägi. Siiski tuleb arvestada mägihaigusega, sest õhurõhk tipus on üksnes 40% sellest, mis on merepinnal. Sellepärast nõuab mägironimine aklimatiseerumist, milleks on mäel hulk sobivaid laagripaiku. Kuid lisahapnikku ei peeta vajalikuks.
On tõenäoline, kuid mitte kindel, et inkad tõusid Aconcaguale juba enne eurooplaste tulekut. On teada, et inkad ronisid kõrgete mägede otsa, näiteks 6739 m kõrguse Llullaillaco vulkaani tippu Tšiili ja Argentina piiril põhja pool Atacama kandis. Aconcagual on avastatud edelanõlval 5400 m kõrgusel inka muumia. 1947 avastati Aconcagua põhja- ja lõunatipu vahelisel harjal guanako luustik ja on kahtlane, kas guanako omapäi nii kõrgele roniks.
Tipputõusud.
Esimene teadaolev inimene, kes Aconcaguale tõusis, oli šveitslane Matthias Zurbriggen 12. veebruaril 1897. Ta tõusis tippu mööda selle põhjakülge. Lõunakülg on ronimiseks raskem, sest ta on järsem ja sealne kliima on niiskem.
Noorima teadaoleva isikuna tõusis mäele 10-aastane Matthew Moniz (USA) 16. detsembril 2008. Vanima teadaoleva inimesena tõusis mäele 87-aastane Scott Lewis 26. novembril 2007.
Denali

Denali (ametlik nimi 1917–2015 Mount McKinley William McKinley järgi; Venemaa keisririigi ajal kutsuti mäge Bolšaja Gora (vene keeles Большая Гора 'Suur mägi'); 1880.–1890. aastatel Densmore'i mägi Frank Densmore'i järgi) on mägi Alaska ahelikus. Mäe kõrgus on 2013. aasta andmete järgi 6168 meetrit (1952. aasta fotogramm-meetriliste mõõtmiste järgi 6194 m).
Denali on kõrgeim mägi Põhja-Ameerikas, ühtlasi Ameerika Ühendriikide ja Alaska osariigi kõrgeim tipp.
Ajalugu.
Esimeste eurooplastena nägid Denalit Suurbritannia kapteni George Vancouveri ekspeditsiooni liikmed 6. mail 1794. Esimese eurooplasena nägi Denalit teiselt poolt Venemaa maadeuurija Lavrenti Zagoskin 1840. aastatel.
24. jaanuaril 1897 avaldas William Dickey New York Sunis artikli, milles väitis Denali olevat kõrgeima tipu Põhja-Ameerikas ja selle kõrgus olevat üle 6100 m. Kummagi väite õigsust kinnitas 1898 geoloog ja maamõõtja Robert Muldrow. Enne seda (aastast 1894) peeti Põhja-Ameerika kõrgeimaks tipuks Kanadas Yukonis asuvat Mount Loganit, mis on Põhja-Ameerika kõrguselt teine tipp.
1903 proovis James Wickersham esimesena mäe otsa ronida, aga ebaõnnestus. 1906 väitis Frederick Cook end olevat mäe otsa roninud, aga tema jutt on kahtluse alla seatud. Esimese kontrollitud tõusu mäele sooritasid 7. juunil 1913 Harper Stuck, Harry Karstens, Walter Hudson ja Robert Tatum.
Kojukonikeelne Denali kinnitati mäe nimeks vahetult enne president Barack Obama visiiti Alaskale 30. augustil 2015. Alaska osariigis oli mäe ametlik nimi juba 1975. aastast Denali, kuid föderaaltasandil blokeeris nimemuutuse kongresmen Ralph Regula Ohio osariigist, kelle valimisringkonda kuulus McKinley kodulinn Canton. Edaspidigi olid kõige kindlamalt mäe ümbernimetamise vastu just Ohio saadikud.
Zambezi

Zambezi (ka "Sambesi") on jõgi Aafrika lõunaosas. 
Ülemjooksul on tasandikujõgi, voolab kaares edelasse, seejärel lõunasse ja kagusse, moodustades kohati kärestikke. Seejärel langeb alla Victoria joast ning voolab keskjooksul sügavas orus itta ja kirdesse. Alamjooksul on tasandikujõgi, voolab kagusse ja suubub Mosambiigi väina, moodustades delta.
Jõe pikkus on 2574 km.
Kilimanjaro

Kilimanjaro (nimekuju "Kilimandžaaro" ei ole soovitatav) on kõrgeim mägi Aafrikas ja Tansaania kõrgeim tipp. Paikneb üksi keset tasandikku, olles seega maailma kõrgeim eraldiseisev mägi (inglise keeles "free-standing mountain").
Päritolult kihtvulkaan kolme eraldi koonusega: Kibo (ka Uhuru Peak) 5895 meetrit, Mawenzi 5149 m ja Shira 3962 m.
Nõlvad on kuni tipuni suhteliselt lauged, seetõttu ei eelda mäe otsa ronimine alpinisti tehnilist ettevalmistust, kuid hea tervis ja vastupidavus on vajalik. Retki mäele lubatakse vaid kogenud teejuhtide ja kandjatega ning soovitatavalt põhjapoolkera talvekuudel. Tippu viib mitu eri raskusega mitmepäevast marsruuti.
4800–5000 meetrilt algab igilumevöönd.
Mäge ümbritseval alal on moodustatud samanimeline rahvuspark (1688 km²), mis algselt hõlmas vaid vulkaani metsata alad alates 2700 m, hiljem ka mägimetsad alates 1820 meetrist kõrgemal.
Elbrus

Elbrus on Kaukasuses asuv Venemaa kõrgeim mägi. Euroopa ja Aasia piiri erinevate kontseptsioonide tõttu võidakse Elbrus arvata Euroopasse või Aasiasse. Kui ta kuulub Euroopasse, siis on ta ka Euroopa kõrgeim mägi. 
Elbrus asub Suur-Kaukasuse Kõrvalahelikus Karatšai-Tšerkessia ja Kabardi-Balkaaria piiril. Elbrus on 5642 meetrit kõrge. Elbruse teine, idapoolne tipp on pisut madalam – 5595 meetrit.
Tipus on Elbrus kaetud igijääga. Elbruselt laskub 22 liustikku, mis toidavad Baksani, Kubani ja Malka jõge (kõik Venemaal).
Elbrus on kihtvulkaan, mis oli viimati aktiivne umbes 2000 aasta eest.
Elbrust ei tohi segi ajada Alborzi ehk Elbursiga, mis on Iraani kõrgeim mäeahelik. Selle kõrgeim tipp Damāvand on 5610 meetrit kõrge.
Mägironimine.
Elbruse kahest tipust madalamale tõusis esimest korda 10. juulil 1829 (vkj) Hillar Hadžirov, Venemaa ekspeditsiooni teejuht, rahvuselt karatšai. Kõrgemasse tippu tõusis esimest korda 1874 Suurbritannia ekspeditsioon, mida juhtis Florence Crauford Grove ning kuhu kuulusid veel Frederick Gardener, Horace Walker ja šveitslane Peter Knubel.
NSV Liidu algaastatel sai alpinism populaarseks ja Elbrusel oli väga palju külastajaid.
1942. aasta augustist 1943. aasta jaanuarini oli Elbruse lähiümbrus Wehrmachti poolt okupeeritud. Saksa üksused viisid Elbruse tippu haakristiga lipu, mis lehvis seal seni, kuni see Hruštšovi käsul maha võeti. Selleks ajaks oli lipp nii ära kulunud, et peale lipuvarda polnud sellest õieti midagi järel. See oli viimane Natsi-Saksamaa lipp, mis NSV Liidu territooriumil lehvis.
Teadaolevalt esimese eestlasena tõusis Elbruse tippu 11. augustil 1956 Bernald Sillaots. Teisena jõudis sinna 4. augustil 1958 sakslaste grupis näitleja Jaanus Orgulas ja päev hiljem veel 31 eestlast. 1958. aastast hakkas Elbruse tipus käima juba palju eestlasi.
1997. aastal sõideti Elbruse sadulale Land Rover Defenderiga, mis oli Guinnessi rekord.
21. juulil 2007 tõusis Jaan Künnapi juhtimisel rekordarv eesti alpiniste, 62 alpinisti, Elbruse läänetippu (5642 m). Neist kaks vallutasid ka idatipu (5621 m).
Load.
Elbrus asub väga lähedal Gruusia piirile. Sellepärast nõuavad Venemaa võimud kõigilt Elbrusele minna tahtjatelt piiritsooni mineku luba. Seda annab välja Naltšikis asuv sõjakomissariaat.
Elbruse ümber on loodud Elbruse rahvuspark. Rahvusparki sisenemine nõuab vastavat luba. Loa saamiseks ei ole kindlat süsteemi ja hinnad on kokkuleppel. Lube saab Elbruse külast, mis asub Baksanist algava maantee lõpp-punktis. Seal asub ka rahvuspargi keskus.
Kõik välismaalased peavad omama eraldi OVIRi luba. Lube annab välja viisade ja välismaalaste registreerimise keskus Tõrnõauzis, mis asub Baksani–Elbruse maanteel. Luba maksis 2008. aastal 50 rubla. Seda saab ka näiteks Mineralnõje Vodõ lennujaamast, kuid märksa kallimalt. Lube saab ka hotellide kaudu.
Sali saar

Sal (portugali sõnast 'sool') on Cabo Verdele kuuluv saar Atlandi ookeanis, kõige kirdepoolsem Roheneemesaartest. Minevikus oli saarel soolakaevandus. Saare pindala on 216 km² ja kõrgus 405 meetrit. 
Sali suurim asula on saare keskel paiknev Espargos, kus on ka saare lennujaam. Kui juurde arvata linna lähipiirkonnad, elab seal enam kui pool saare enam kui 14 000 elanikust.
Salis on aastas keskmiselt 350 päikesepaistelist päeva. Seetõttu on Sal turismikeskus, mida külastab üle poole Cabo Verde turistidest. Tuul puhub peamiselt loodest.
Ajalugu.
Sal on Roheneemesaartest vanim, selle vanus on umbes 50 miljonit aastat. Ta on vulkaanilise päritoluga, ent saare tekitanud vulkaan pole enam aktiivne.
Sali avastas 3. detsembril 1460 Henrique Meresõitja kapten António da Noli ja nimetas Planaks ehk tasaseks saareks. Varsti avastati saarel soolalademed. Soola eksporditi peamiselt Aafrika kolooniatesse ja Ladina-Ameerikasse. Soola toodeti sajandeid, ent 19. sajandil tootmine järjest vähenes ja lõpetati 1930. aastal, kui saarele rajati tuunide töötlemise tehas.
Vinson

Vinson on mägi Ellsworthi maal. Kõrgusega 4892 m (2004) on see Antarktika kõrgeim mägi.
Matterhorn

Matterhorn ehk Cervino (vastavalt saksa ja itaalia keeles) on mägi Penniini Alpides Šveitsi-Itaalia piiril. 
Mäe kõrgus on 4478 meetrit. Mäel on terav tipp ja järsud nõlvad, eriti lõunaküljel. 
Esmavallutusel 14. juulil 1865 hukkus seitsmest mägironijast neli. Järgneva 130 aasta jooksul on Matterhorn nõudnud üle 500 ohvri ja on üks surmatoovamaid tippe Alpides.
Kõige rohkem kasutatakse tipputõusuks Hörnli rada (Šveitsi poolelt) ja Lioni rada, mis on tehniliselt raskem (Itaalia poolelt).
Boa Vista saar

Boa Vista on saar Atlandi ookeanis, idapoolseim Roheneemesaartest. 
Saare pindala on 620 km², kõrgus kuni 387 meetrit.
Leopold von Ranke

Leopold von Ranke (21. detsember 1795 – 23. mai 1886) oli Saksa ajaloolane, keda peetakse ka moodsa ajalooteaduse isaks. 
Ta rajas oma koolkonna ning pani aluse historistlikule uurimissuunale ("forschen zu verstehen" 'uurida, et aru saada'). Õppejõuna võttis ta kasutusele tänapäeval laialt rakendatava õppevormi ajaloo seminari.
Põhiline, mida ajaloolane peab tegema, oli tema arust esitada ajalugu nii, nagu see tegelikult oli olnud ("wie es eigentlich gewesen"). Seega oli ta vastu igasugustele moonutustele, ilustustele ja subjektivismile. Toonased ajaloolased uskusid tõsimeeli, et ajalugu võib vaid rekonstrueerida teadaolevate faktide põhjal sellisena, nagu ta tegelikult oli, kuid juba nende endi teosed näitasid, et reaalselt on see võimatu. Ka Ranke enda teostes on subjektivismi (ta oli äärmuslik konservatiiv) ning peegeldub toonastele arusaamadele vastav arusaam maailma asjadest. Siiski tõi ta historiograafiasse enamiku tänapäevastest põhimeetoditest, kaasa arvatud nõude, et ajalugu uuritaks nii palju kui võimalik esmaste allikate kaudu.
Keskpartei (Rootsi)

Rootsi Keskpartei (rootsi "Centerpartiet", rootsi lühend "C") on Rootsi maapartei, kuid Euroopa kontekstis võib erakonda pidada sotsiaalliberaalse mõtteviisi kandjaks, mis keskendub põllumajandus-, keskkonna- ja maaküsimustele. Pikaajalised teemad on vastasseis tuumaenergia kasutamisele ja ettepanekud detsentraliseerida poliitiline võim.
Partei asend Rootsi poliitikas.
Partei kuulub Rootsis aastast 1957 parem- ja keskparteide blokki, mille eesmärk on võtta Rootsis sotsialistlike parteide ja roheliste blokilt võim, kuigi partei oli enne seda Rootsi sotsiaaldemokraatide lähim liitlaspartei tervelt 25 aastat ning moodustas nendega valitsuse 1936–1945 ja 1951–1957. Samas lahkus partei paremparteide valitsusest 1994. aastal ja moodustas liidu sotsidega aastani 1998. Partei kuulus parem- ja keskparteide bloki valitsustesse 1976–1982 ja 1991–1994. Rootsi peaminister Thorbjörn Fälldin kuulus samuti Keskparteisse. Kunagi Rootsi poliitikas suurt rolli mänginud Keskpartei on langenud tänaseks Riksdagi (Rootsi parlament) esindatuse järgi suuruselt viiendale kohale. Parteisse kuulub üle 51 000 inimese. Keskpartei sõlmis 2006. aasta Rootsi parlamendivalimiste eel koostööleppe Kristlike Demokraatide, Mõõduka Koalitsiooniparteiga ja Liberaalse Rahvaparteiga. Kuna nendel valimistel võitsid vastava koostöölepingu sõlminud parteid enamuse, tuli Keskpartei võimule.
Asutamislugu.
Partei asutati 1913. aastal Põllumeeste Liidu ("Bondeförbundet") nime all; 1922. aastal liitus see Rahvusliku Farmerite Liiduga ("Jordbrukarnas Riksförbund"). 1957. aastal võttis partei endale praeguse nime.
Valijaskond.
Partei valijaskond on maaelanikud. Küllaltki vähe on farmereid ja ärimehi.
Viimased valimised.
2018. aasta Rootsi parlamendivalimistel kogus Keskpartei 8,6% häältest ja 31 kohta 349-st. 2019. aasta Euroopa Parlamendi valimistel kogus partei 10,78% häältest ja 2 koha 20-st Rootsile eraldatud Euroopa Parlamendi kohast. Kummalgi valimisel kehtis 4% üleriigiline valimiskünnis.
Põhjala Vasak-Roheline Allianss

Põhjala Vasak-Roheline Allianss (inglise keeli: "Nordic Green Left Alliance" (lühend: "NGLA") on vasaksotsialistlik Euroopa poliitiline allianss asutati Reykjavíkis 1. veebruaril aastal 2004. 
PVA parteid ei kuulu Euroopa Rohelisse Parteisse ega ka nende Roheliste/Euroopa Vabaliidu EP parlamendigruppi, selle asemel on nende juured hoopis kommunismis. Seepärast nad töötavad koos teiste Euroopa kommunistlike ja vasaksotsialistlike parteidega. EPs istuvad nad Euroopa Ühendatud Vasak/Põhjala Vasakroheliste EP parlamendigrupis ja osalevad Euroopa Vasakpartei üritustel vaatlejatena.
Oleg

Oleg (Ве́щий Оле́г, ka Helge, Helgu või Helgi; enne 862. aastat – 912 või 922) oli Vana-Vene riigi tegelik rajaja. Teda peetakse praegu Venemaal kõige olulisemaks valitsejaks, Vene riigi tegelikuks asutajaks. 
Vene leetopissi põhjal oli Oleg Rjuriku kaaskondlane (võimalik, et väimees), kes pärast viimase surma 879 sai regendina Novgorodi valitsejaks, sest Rjuriku poeg Igor ehk Ingvar olevat olnud veel liiga noor. Oleg vandus, et Igori täisealiseks saamisel, annab ta võimu üle. 
882. aastal läks Oleg sõjakäigule lõunasse ning alistas endale Kiievi, kus valitsenud samuti skandinaavlased Askold ja Dir laskis ta maha lüüa. Ta tegi Kiievist oma riigi pealinna, alistades või lepinguid sõlmides allutas enda võimule kõik ümbritsevad rahvad, kes seni olid maksnud makse Kasaari kagaanile. 
Sõjakäigule Bütsantsi vastu läksid tema juhtimisel Konstantinoopoli alla ka eestlased ehk tšuudid nagu slaavlased tollal meid nimetasid. Linna ei vallutatud kuid piiramisel saavutati suure lunaraha andmine ja maksuvaba kaubandusõigus Bütsantsiga. 
Tihedad suhted olid Olegil mõistagi ka Skandinaaviaga. Mõnede andmete kohaselt olevat ta loobunud 912 vürstitroonist ning läinud tagasi Skandinaaviasse, kus ka surnud. 
Nestori kroonika kohaselt olevat suurvürst Oleg soovinud ennustajatelt teada saada, kuidas ta oma surma kohtab, ja saanud vastuseks, et surm saabub lemmikhobuse kaudu. Seepeale olevat Oleg lasknud lemmikhobuse kaugele steppi saata. Aastaid hiljem pärinud ta oma lemmikhobuse kohta, ja saanud vastuseks, et hobune on surnud, otsustanud tema skeletti oma silmaga vaatama minna. Kohale jõudes tõstnud ta oma jala hobusekolbale, mispeale salvanud teda pahkluu piirkonda harilik rästik, kes oli tulnud välja hobuse silmakoopast. Mitme päeva pärast olevat Oleg surnud ja ennustus loeti täitunuks. Sellest räägib ka Puškini kirjutatud poeem, mida mõned peavad Venemaa hümniks nr 2.
Angela Merkel

Angela Dorothea Merkel (neiupõlvenimega Kasner; sündinud 17. juulil 1954 Hamburgis) on Saksamaa poliitik, kes oli 2005–2021 liidukantsler.
Elulugu.
Tema isa Horst Kasner (1926–2011) oli luterlik pastor. Merkeli ema Herlind (neiupõlvenimi Jentzsch, s. 1928) oli inglise ja ladina filoloog.
Aastal 1954 sai Merkeli isa pastori koha Quitzowi kirikus, Perlebergi lähedal Saksa DV-s. Perekond kolis lähedalasuvasse Templini linna, kus Merkel ka üles kasvas.
Aastal 1973 astus Merkel Leipzigi Ülikooli, kus õppis füüsikat. Kooli lõpetas ta 1978. aastal ning asus tööle Saksa DV Teaduste Akadeemia füüsikalise keemia instituudis (1978–1990). Ta oli instituudis agitatsiooni- ja propagandasekretär FDJ liinis.
Poliitikukarjäär.
Poliitikasse läks ta aastal 1989.
Aastal 1991 valiti Merkel Helmut Kohli valitsuse nais- ja noorsooasjade ministriks.
Aastal 1994 määrati ta keskkonnaministriks.
Aastal 1998 sai Merkelist Kristlik-Demokraatliku Liidu peasekretär.
Aastatel 2000–2018 oli ta Kristlik-Demokraatliku Liidu esimees.
Alates 22. novembrist 2005 on Merkel Saksamaa liidukantsler.
Merkel on tugevalt mõjutanud Euroopa Liidu poliitikat. 2007. aastal oli Merkel Euroopa Nõukogu president ning mängis olulist rolli Lissaboni lepingu sõlmimisel.
Merkel mängis ka olulist rolli 2008. aasta majanduskriisi ning sellele järgnenud Euroopa võlakriisi tagajärgede lahendamisel, kus ta võttis enda kanda peamise otsustaja rolli.
2015. aastal puhkenud pagulaskriisi ajal lubas Merkel Saksamaa liidukantslerina pakkuda abi Süüriast ja mujalt Lähis-Idast Saksamaale saabuvatele pagulastele. Kuulsaks sai Merkeli ütlus "Wir schaffen das" ("Me saame sellega hakkama"). Tema valitsusajal otsustas Saksamaa pakkuda varjupaika 800 000 Euroopasse saabunud Lähis-Ida sõjapõgenikule.
Merkel on kõige kauem võimul püsinud Euroopa Liidu liikmesriigi valitsusjuht.
2018. aasta oktoobris teatas Merkel, et ei kavatse enam kandideerida Saksamaa Kristlik-Demokraatliku Liidu juhiks, ent lubas jääda liidukantsleriks kuni 2021. aasta valimisteni. Merkel on kõige kauem võimul olnud valitsusjuht Euroopa Liidus.
Igor

Igor (ukraina keeles Ігор Рюрикович, ka Ingvar ja Inge; enne 879. – 945) oli Kiievi suurvürst alates 912 või 922. 
Elulugu.
Nestori kroonika andmeil oli tegu poollegendaarse valitseja Rjuriku pojaga, kelle eest varem valitses Oleg.
Järglased.
Igori ja Olga (ka "Helga"; surnud 969) järglased:
Giovanni Bellini

Giovanni Bellini ehk Giambellino (u 1430 Veneetsia – 29. november 1516 Veneetsia) oli itaalia maalikunstnik, Veneetsia kõrgrenessansi maalikoolkonna rajaja.
Oli Veneetsia Bellinide kunstnikeperekonna kuulsaim liige (tuntud maalikunstnikud olid ka tema isa Jacopo Bellini ja vend Gentile Bellini). Tema kujunemist kunstnikuks mõjutas tugevalt ka õemees Andrea Mantegna. 
Elukäik.
Sündinud Veneetsias ja õppinud seal oma isa kõrval, jäi Giovanni Bellini sünnilinna kogu eluks. Pärast isa juurest lahkumist asutas ta sinna oma ateljee. 1479. aastal võttis ta üle venna Gentile töö Veneetsia Doodžide palees. 1483. aastal nimetati Bellini Veneetsia linna ametlikuks maalikunstnikuks.
Looming.
Giovanni Bellini loomingu olulisemateks mõjutajateks olid Mantegna tööd ning Antonella da Messina poolt Veneetsia maalikunsti kohandatud Madalmaade kunsti elemendid. Neile tuginedes lõi Bellini oma isikupärase stiili, milles mängib olulist osa soe ja helendav valgus ning loomulik rahulik atmosfäär.
Giovanni Bellini "lemmikteema" oli madonna Jeesuslapsega. Ta oli tuntuim Veneetsia Madonnieri (madonnamaalijate) kunstnikegrupist. Viljeles veneetsiapärast kompositsiooni "Santa Conversazionet" (nn püha keskustelu), millel istuvat madonnat ümbritsevad pühakud; maalide taustaks oli tavaliselt lüüriline maastik. 
Vähemal määral lõi ka portree- ja olustikumaale. 
Tema kuulsamad õpilased olid Giorgione, Tizian ja Lorenzo Lotto.