Orlovi traavel

Orlovi traavel () on hobusetõug mis on pärit Venemaalt. Orlovi traavlit kirjeldatakse kui elegantset, kiiret ja hea vastupidamisega hobust. 
Tõug aretati 18. sajandi viimasel veerandil ja 19. sajandi alguses krahv Aleksei Orlov-Tšesmenski (1737–1807) poolt Khrenovsky hobusekasvanduses, Bobrovi linna lähedal. Seal ristati enamasti Euroopa päritolu märasid idamaiste täkkudega. Orlovi traavleid kasutati enamasti ratsutamiseks ja traavivõidusõiduks Vene aadlike ning rikaste poolt. Kui traavisport populaarsemaks muutus, tekkis Orlovi traavlite suurimaks konkurendiks välimuselt vähem elegantne, kuid kiirem ameerika traavel. 1890. aasta paiku hakati Orlovi traavleid ristama sissetoodud ameerika traavlitega ja nii loodi kiirem vene traavel. 
Ajalugu.
Krahv Orlovi eesmärgiks oli aretada hobusetõug mis oleks sobiv Venemaa karmi kliimasse ning halbade teede ja pikkade vahamaade läbimiseks. Lisaks pidi uus tõug olema silmale ilus vaadata. 
Hobuseid aretuse tarvis toodi kokku Araabiast, Pärsiast, Türgist, Kaukasusest, Poolast, Itaaliast, Hispaaniast, Hollandist, Saksamaalt ja Taanist. Üks tähtsamaid esiisasid on araabia tõugu täkk Smetanka, kes osteti Türgist 60 000 rubla eest. Smetanka oli hõbehalli värvi, ebatavaliselt pika seljaga (pärast tema surma tehtud lahangust paistis, et tal oli 18 ribi asemel neid hoopis 19 tükki) ja suurepärase traaviga. Smetanka suri aga juba aasta pärast hobusekasvandusse toomist, jättes maha kõigest viis järglast. Üks tema poegi, Polkan I, oli pärinud küll oma isa suurepärase välimuse kuid mitte tema traavi. Teda ristati friisi tõugu märadega, kes on tuntud oma elegantse traavi poolest. Polkani pojapojad Liubezni I (1784–1819) ja Lebed I (1804–1822) olid erilise tähtsusega tõu edasises arengus. Nimelt põlvnevad kõik tänapäeva Orlovi traavlid ühest nendest kahest täkust.
Kolme generatsiooni käigus õnnestus krahv Orlovil kokku tuua kõik soovitud omadused mis tal aretuse eesmärgiks olid. Selle kiire tulemuse sai ta tänu väga laialdasele ja suurele aretusprogrammile – ligi 3000 hobust viibis korraga Khrenovsky hobusekasvanduses.
Orlovi traavleid ristati selektiivselt ja ainult isendid kes vastasid nii välimuse kui ka traavi poolest nõutud tasemele kasutati edasises aretuses. Lisaks elas enamus märadest, varssadest ja noorhobustest väljas suurtes karjades. Nii oli tulemuseks karmi kliimasse sobiv, ilusa välimusega, kiire ning vastupidav hobune.
19. sajandi keskpaigaks oli Orlovi traavlite aretus levinud üle kogu Venemaa ja neid tunti ka väljaspool Venemaa piire. Peale traavivõidusõidu hobuse oli ta ka sobiv kui vankrihobune. 
Kunagise populaarse tõu allakäik algas nende ristamisega ameerika traavlitega. Esimene ja teine maailmassõda, kodusõda ning kolhoosid vähendasid puhtatõuliste Orlovi traavlite arvu tunduvalt. Kuna nii ameerika kui ka vene traavel on kiiremad, pole huvi Orlovi traavlite vastu enam kuigi suur. Siiski leidub veel huvilisi, kes on otsustanud seda vana ja ilusat tõugu väljasuremisest hoida.
Tüübid.
Orlovi traavel jaguneb kolme tüüpi:
Välimus.
Keskmine turjakõrgus on täkkudel 161 cm ja märadel 160 cm. Orlovi traavlitel on suur pea, ilmekad silmad ning pikk ja kaarjas kael. Keha on lihaseline, pika selja ja mahuka rinnakorviga. Rind on sügav ja lai. Jalad on tugevad, silmapaistvate kõõluste ja liigestega. 
Värvus.
Tüüpilised värvused on hall (umbes 46%), kõrb, must ja raudjas. 
Iseloom.
Orlovi traavel on energiline, mitmekülgne ning iseloomult hea ja rahulik hobune. 
Kasutamine.
Orlovi traavel on Venemaal endiselt kasutusel traavispordis ja troika hobusena. Ta on ka sobiv rakendussõiduks. On isendeid, kes teevad kaasa koolisõidus. 2008. aasta suveolümpiamängudel Pekingis tuli Orlovi tõugu täkk Balagur oma ratsaniku, Alexandria Korelovaga, kuuendale kohale.