Spatha

Spatha on kahe teraga peamiselt raiumiseks mõeldud ühe käega hoitav sirge teramikuga mõõk. Sellised mõõgad olid kasutusel alates 1. sajandist eKr kuni varakeskaja lõpuni. Sajandite jooksul oli sellel erinevaid vorme, sealhulgas rahvasterännuaegne germaanlaste rõngasmõõk ja viikingimõõk.
Mõõga pikkus oli 75–110 cm, teramiku pikkus 60–100 cm, teramiku laius 4–6 cm, kaal umbes 1000 g.
Osa autoreid loeb "spatha"deks ainult Rooma sõjaväes kasutusel olnud mõõku, mis vahetasid välja "gladius"e. 
Päritolu ja levik.
"Spatha" päritolu ei ole täpselt teada, kuid oletatakse, et see relv pärineb La Tène'i ajastu mõõkadest. Arvatakse, et neid kasutati algselt peamiselt jalaväerelvana, kuid neid hakkas kasutama ka gallide ratsavägi. Need mõõgad 1. sajandil eKr Rooma värvatud keltide ratsaväeüksuste kaudu Rooma sõjaväkke, kus nende põhjal arendati välja "spatha". Alguses kasutasid "spatha"t peamiselt abivägede ratsaüksustest, hiljemalt 2. sajandil kasutasid seda ka Rooma abivägede jalaväeüksused ning 3. sajandi jooksul tõrjus see ka regulaarvägedes "gladius"e välja. Sellest sai raskejalaväe standardne relv, "gladius" jäi kergejalaväelaste relvaks. "Spatha" asendas nähtavasti esirivis "gladius"e, andes jalaväele rünnakul suurema tegutsemisruumi. "Spatha" jalaväeversioonil oli terav ots, ratsaväeversioonil aga ümar ots, et vältida oma jala või hobuse kogemata torkamist.
Rooma "spatha" pikkus oli 75–110 cm ja sellel oli alati umbes 4–6 cm laiune varieeruva ristlõikega teramik, soonega või ilma. Terad jooksid rööbiti või väga väikese ahenemisega ja olid sageli valikuliselt karastatud. Mõõgaots oli tavaliselt teravik. Mõõgapide oli alati orgaanilisest materjalist, näiteks puidust või sarvest. 
Rooma "spatha" oli algul ümara või ristkülikukujulise otsaga raiemõõk. Keldid (gallid) kasutasid seda lahingurivis ("Commentarii de bello Gallico". Gallid olid "gladius"e torkeomadustest vaimustatud ja varustasid "spatha" teravikuga. "Gladius"e torkamiseks sobiv kuju oli tingitud sellest, et tihedas Rooma sõjarivis ei olnud võimalik teha tõhusaid raielööke ( selle lahingutehnika tõttu oli ka "gladius"e teramik suhteliselt lühike). Tihedast formatsioonist väljaspool jäi "gladius" aga kõigis omadustes tunduvalt alla keldi ja germaani mõõkadele. Tegelikult oli "spatha", mille roomlased võtsid 3. sajandil kasutusele jalaväerelvana, omamoodi kompromiss "gladius"e ja "barbarite" pikkade mõõkade vahel — nii õnnestunud kompromiss, et sellest sai rahvasterännuaja põhirelv ning see arenes edasi eelviikingimõõgaks ja viikingimõõgaks.
Juba enne ajaarvamise vahetust olid ka germaanlased selle mõõgatüübi keltidelt üle võtnud ja hakanud seda iseseisvalt edasi arendama. Germaanlaste "spatha" teramik oli umbes 5 cm laiune, selle pikkus oli enamasti 90–100 cm ja kaal oli umbes 1 kg. Terad olid enamasti paralleelsed, ots teravdatud, kuid enamasti ümar. Edasises arengus ilmus "spatha"le kõigepealt mitu kitsast soont, hiljemalt suure rahvaste rändamise ajal üksainus lai soon teramiku kummalgi küljel. Pide valmistati algul orgaanilistest materjalidest; suure rahvasterändamise ajal hakati pideme juurde kuuluvaid osi üha enam valmistama metallist, peamiselt pronksist, (tihti hõbedaga damaskitud) rauast, valatud hõbedast ja isegi kullast. 
Germaanlastel oli "spatha" algselt puhtalt ratsaväerelv. Asi oli muu hulgas selles, et terase kalliduse tõttu olid sellised mõõgad väga kulukad, nii et neid said endale lubada ainult jõukad sõjamehed, kes said endale lubada ka hobuste omamist. Hiljem tõestas see relv end nähtavasti ka jalaväes. Siiski jäi "spatha" endiselt varakamate sõjameeste relvaks, sest hoolikalt kaunistatud mõõgavöö (mis "spatha" pidemekomplektiga stiililt kokku sobis) oli möödapääsmatu staatusesümbol. Oda seevastu jäi kõikide (vabade) kihtide peamiseks relvaks. 
"Spatha"d ei olnud kõigi oma kaunistuste juures põhimõtteliselt puhtalt esindusrelvad, vaid olid tehtud tõeliseks võitlemiseks. Erandiks võib pidada nende ebapraktilist erikuju kullast käepidemega "spatha"t.
Hilisantiikajal võtsid "spatha" lõpuks üle kõik Euroopas võitlevad rahvad, sealhulgas näiteks hunnid ja sarmaadid. 
Rooma ajal oli relvatööstuse keskus Noricumis, hiljem nihkus see Reinimaale, mida valitsesid frangid. Seal tekkisid sajandite vältel aktiivsed ja tuntud manufaktuurid, nagu Ulfberht, mille teramikud olid hinnatud ka välismaal (ja neid isegi võltsiti). Skandinaaviasse hakati neid hoogsalt eksportima, kuni frankide valitsejad viikingite üha sagenevate röövretkede tõttu keelustasid nende ekspordi. "Spatha"de jõudmist viikingite kätte see siiski täielikult ei takistanud. Suur osa nn viikingimõõkadest pärineb Reinimaalt, Skandinaavias toodeti sel ajal vaevalt kvaliteetseid relvi.
Pontose tüüpi "spatha"d.
Rööbiti "spatha" klassikaliste vormidega esines Pontose piirkonnas, st Musta mere piirkonnas, veel üks kahe teraga pika mõõga tüüp, mida nimetatakse Pontose mõõgaks. Neid mõõku käsitletakse sageli "spatha"st sõltumatu mõõgatüübina, kuid neid nimetatakse ka ida tüüpi või Pontose tüüpi "spatha"deks. Pontose mõõka kasutati hilisantiikajal ja varakeskajal. Umbes 200. aastast pKr hakkasid need kahe teraga pikad mõõgad välja vahetama varem levinud lühikesi rõngasnuppmõõku. Teramik oli suhteliselt kitsas ja kuni 1,15 m pikkune – veidi pikem kui tüüpilistel "spatha"del. Teramiku roots oli tavaliselt samuti üsna pikk. 5. sajandist ilmusid selgekujulised ristpiirded käepideme ja teramiku vahel ("Parierstangen"). Ilmselt ei olnud need abiks ainult vastase löökide pareerimisel, vaid ka mõõga juhtimisel ratsavõitluses. Paistab, et sageli olid mõõkade küljes aasadega kinnitatud pärlid. Mõnel Pontose mõõgal on väga laiad kärgsulatisega kaunistatud käepideme tõrjepiirded. Neid seostatakse tavaliselt hunnidega. 
Pontose tüüpi mõõku on leitud näiteks Ungarist Pannonhalmast, Viinist Leopoldaust ja Tamani poolsaarelt. Aga selliseid mõõku on teada ka Lääne-Euroopast. Üks eksemplar leiti näiteks Altlußheimi vallast. Omal ajal tõenäoliselt väga hinnaline relv paistab silma laia tõrjepiirdega, mis on kaunistatud almandiiniga, ja arvatakse, et see oli valmistatud 5. sajandil stepivööndi idaosas. Arvatakse, et see jõudis läände hunnide sissetungi käigus.
Ussikirjud teramikud.
Esimestel sajanditel valmistati "spatha"sid rafineeritud terasest. Hilisantiikajal hakkasid germaanlased välja töötama ka keerukaid damaskitud terasest teramikke ja täiustasid neid tehnikaid. Ka käepidemeid kujundati aina kunstipärasemalt, kuni kulminatsioonini Merovingide ajal.
Selliste laminaatterasest ja damaskitud teramike ehitus oli äärmiselt varieeruv. Tavaliselt keevitati tulega mõlemale poole elastset terassüdamikku mitu tordeeritud (spiraaliks keeratud) teraseriba, mis ise koosnesid kuni 21 omavahel kokku keevitatud terasekihist. Nende teramike hiljem nähtav muster, mis muutus selgesti eristatavaks alles pärast peenpoleerimist (söövitamist ei ole seni tuvastatud), tulenes osalt fosforisisalduse erinevustest. Sulameid ei osatud veel valmistada, sest selleks vajalikke sulamistemperatuure ei osatud saada. Seetõttu sõltuti vähesest metallilisanditega rikastumisest, mis sai tekkida selituskoldes. Raua ja terase kokkukeevitamine annavad söövitamisel aga tugeva kontrasti. Sellisele teramikukorpusele kinnitati omakorda süsinikurikkas rafineeritud terasest terad, mida sageli ka valikuliselt karastati – eeldatakse, et terade Rockwelli kõvadus võis olla kuni umbes 60 HRC. Sellise teramiku keerukusele on raske võrdset leida. Sellise lamineerimise mõte oli ühitada võimalikult suur kõvadus ja painduvus. Et selituskolletes toodetud teras oli tol ajal veel väga ebapuhas, tuli seda sagedase voltimise ja kokkukeevitamise abil homogeniseerida ja puhastada. Damaskimise eesmärk ei olnud seega algselt peamiselt esteetiline, vaid valmis terad poleeriti nii siledaks, et mustrit oli näha alles lähemal vaatamisel.
Muljet avaldav dokument nende mõõkade kvaliteedi kohta on idagootide kuninga Theoderich Suure kiri, milles ta – arvatavasti umbes aastal 500 – tänab tüüringeid või vandaale saadetud kingituste eest: "Koos rabatamme mustade tüvedega ja kohalike blondide poistega on Teie Vennalikkus meie jaoks välja valinud mõõgad, mis suudavad isegi kaitserüüsid läbi lõigata ja mida ma ülistan veel rohkem nende raua pärast kui kulla pärast nende peal. Nii läikiv on nende poleeritud selgus on, et need täpse aredusega peegeldavad nende nägusid, kes nende peale vaatavad. Nii ühtlaselt kulgevad Nende terad tipuni, et võiks arvata, nagu poleks need viilidega valmistatud, vaid sulatusahjus vormitud. Nende teramike keskosa, mis on osavalt soonestatud, näib olevat otsekui ussitööga laineliseks tehtud, ja siin mängivad nii mitmekesised varjud, et võiks uskuda, et läikiv metall on paljude värvidega põimitud. See metall on Teie lihvkiviga lihvitud ja Teie läikiva pulbriga nii tugevalt poleeritud, et selle terase läikest saab meeste peegel. See pulber antakse Teile teie maa loodusaarete seas, et selle omamine tooks Teile ainulaadset kuulsust. Selliseid mõõku võiks nende ilu poolest pidada Vulcanuse tööks, sest tema kohta räägitakse, et ta vääristas oma kätetööd säärase meisterlikkusega, et kõik, mida tema käed vormisid, paistis olevat valmistatud mitte inimliku, vaid jumaliku väega." Väljend "ussikirju" ("wurmbunt"), mida tänapäeval damaskitud "spatha"de puhul kasutatakse, lähtub sellest kirjast.
Edaspidi damaskiti mõõku veel umbes aastani 1000; sellest ajast alates sai tänu täiustatud meetoditele toota rohkem piisavalt kvaliteetset rafineeritud terast. Relvad muutusid teatud mõttes lihtsamaks, see-eest aga sai neid valmistada rohkem ja väiksema kuluga ning siiski kõlbliku kvaliteediga. Samal ajal muutusid ka käepidemed palju lihtsamaks ja seega odavamaks. Ussikirju damaskimise kunst läks 11. sajandi kaduma ja see suudeti rekonstrueerida alles tänapäevase arheoloogia abil, näiteks Sutton Hoost leitud mõõga põhjal.
Kuju ja areng.
Silmatorkavad on käepidemed, mis on äämiselt lühikesed ja võhiku silmis vaevalt kasutatavad. Tegelikult erineb "spatha" käsitsemine teiste mõõkade käsitsemisest selle poolest, et kätt hoitakse käepidemest viltu, nii et peopesa alus toetub käepideme otsanupule.
Sajandite jooksul germaanlaste "spatha" kuju praktiliselt ei muutunud. Terad jäid paralleelseteks ja kogupikkus oli 90–100 cm, millest umbes 10 cm moodustas käepide, ja kaal oli 900–1000 g (ainult mõned üksikud eksemplarid kaalusid märgatavalt üle 1 kg). Tänu kergusele ja otsa suunas ühtlaselt ahenevale teramikule olid sellised "spatha"d algusest peale väga liikuvad ja hästi juhitavad.
Alles umbes 9. sajandist hakati tegema ettevaatlikke muudatusi, peamiselt ühtlaselt aheneva teramikukuju näol, kusjuures teramik oli põhjast kuni 6 cm laiune, kuid oli endiselt mõeldud üksnes raiumiseks. Füüsilised omadused ja seega ka käsitsemine ei muutunud seejuures märkimisväärselt.
Viikingiaegsed mõõgad.
Nn viikingimõõgad on rahvasterännuaegsete "spatha"de otsesed järeltulijad ning kuuluvad endiselt "spatha"de kategooriasse. Need on tavaliselt eelkäijatest veidi pikemad ja raskemad. Esimesed selle kategooria hulka arvatavad vormid pärinevad 7. ja 8. sajandist. Need mõõgad viikingitele tüüpilised relvad, vaid neid kasutati suures osas Euroopast. Selle aja parimad mõõgad pärinesid Karolingide Frangi riigist ning neid valmistasid tuntud sepamanufaktuurid nagu Ulfberht. See nimi leidub paljudel tolle ajastu mõõkadel. Umbes alates aastast 900 nihkus nende relvade raskuskese käepideme suunas, mis saavutati tipu poole aheneva terakujuga. Viikingiaegsed mõõgad muutusid sellega järk-järgult rüütlimõõkadeks. Viimaseid vorme kasutati umbes aastani 1100.
Geibig eristab klassikalistel viikingimõõkadel järgmisi teramikutüüpe:
Seejuures on tüüp 1 üleminekuvorm rahvasterännuaja "spatha"lt, tüübid 2–5 on üleminekuvormid rüütlimõõgale. Teramiku pikkus on tüüpide 1–4 puhul 63–85 cm, tüübi 5 puhul 84–91 cm. Need Geibigi tüübid kattuvad osaliselt Oakeshotti klassifikatsiooni tüüpidega: Geibigi viikingimõõga tüübid 2–4 on sisuliselt Oakeshotti tüübi X peened astmed, Geibigi tüüp 5 vastab ligikaudu Oakeshotti tüübile Xa. 10. sajandi viikingihaudadest on lõpuks leitud juba ka suure tõrjepiirdega ("Parierstange"), mida võiks nimetada rüütlimõõkadeks. Viikingimõõga erikujuna on teada ka üksikud ühe teraga mõõgad, mida kasutati varajasel viikingiajal.
Bütsantsis.
Ida-Rooma riigi relvastuses säilis "spatha" veel mitu sajandit pärast Lääne-Rooma riigi langemist. Seal sai see nimeks spathion (σπαθίον). 
"Spathion"i pikkus koos käepidemega oli 90 cm ning see oli kahe teraga. Traktaadis "Praecepta militaria" (965), mis omistatakse keiser Nikephoros II Phokas, märgitakse, et raskeratsaväelane katafrakt pidi kandma nii "spathíon"it kui ka "paramērion"i. "Spathion" kinnitati õlarihmaga nii, et see rippus peaaegu vertikaalselt, "paramērion" riputati vööle kahe kinnituspunkti abil, mis asusid tupe seljapoolel, mistõttu selle asend oli peaaegu horisontaalne, väikese kaldega. Selline kandmisviis võimaldas katafraktil valida ja välja tõmmata kumma tahes relva.
"Spatha"de ajastu lõpp.
Alates 10. sajandist muutus "spatha" tasapisi laiaks mõõgaks, mida võib nimetada klassikaliseks rüütlimõõgaks. Teramik on sageli veidi pikem ja erinevalt klassikalisest "spatha"st, vähemalt hilisematel vormidel, sageli teravalt ahenev. Tõrjepiiret ("Parierstange") suurendati mõõgakäe kaitseks paraadidel märgatavalt, millest on tingitud kõrgkeskaegse mõõga ristikuju, mis sobib paremini võitluseks ilma ümarkilbita. Käepideme otsanupp on samuti suurem kui spathal. Klassikalised viikingimõõgad ja Karolingide mõõgad on mingil määral üleminekuvormid "spatha" ja laia mõõga vahel.
Lõppkokkuvõttes olid ka kõrgkeskaja ühekäe-rüütlimõõgad vaid "spatha" teisendid ja põhijoontes neile väga sarnased. Nii erinesid ühekäemõõga Oakeshotti tüübid X–XIII, mis olid levinud aastatel 900–1350, teramiku kuju poolest "spatha"st suhteliselt vähe. Erinevalt klassikalistest "spatha"dest aheneb nende teramik tipu suunas veidi. Lisaks on mõõgatüüpide XI–XIII puhul soon märgatavalt kitsam ja lühem. Eriti X tüüpi rüütlimõõgad, mis olid levinud umbes 900–1200, ei erine oma laia, peaaegu tipuni ulatuva soone ja üsna paralleelsete teradega teramiku kujult "spatha"dest peaaegu üldse. Selle ajani olid valdavad suhteliselt kerged kaitserüüd, nagu rõngassärk. Kuid alates 12. sajandist oli juba ammu tuntud ambu ristisõdade käigus täiustatud ning see saavutas nüüd niisuguse läbilöögijõu ja täpsuse, et isegi kogenematu laskur võis üheainsa lasuga tappa soomustatud elukutselise sõjamehe. See olukord oli rüütlitele talumatu ja sundis kehakaitset täiustama. Uued, raskemad kaitserüüd tehti pärast aastat 1300 märgatavalt paremateks ja neist arenes välja raudrüü, mida oli mõõgahoopidega väga raske läbistada. Sellepärast hakati valmistama mõõku, mis sobisid paremini torkamiseks ning mis olid otsast teravad ja millel oli teravkaare asemel rombikujuline ristlõige. Sellised mõõgad olid juba "spatha"st täiesti erinevad. Samal ajal arenesid ühekäemõõgast välja ka uued mõõgatüübid, näiteks pooleteisekäemõõk, et uutmoodi soomustega toime tulla.
Viimased viikingimõõgad – ja ühtlasi viimased "spatha"d laias mõttes – olid kasutusel kuni 11. sajandi lõpuni. Kokku oli see mõõgavorm end õigustanud seega vähemalt umbes 1400 aasta vältel, mis on märkimisväärne relvatehnika ajaloos üldse ja mõõkade puhul maailmas ainulaadne.