tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Paltid

 
Paltid on jahukäkid ja kartulipudrukäkid, ka verikäkid.
Paltid on pärit Rootsist, kus kartulipudrust palte tänapäevani tehakse. Paltid valmistatakse tainast, mis on kartulipuder segatuna jahuga (nisu- ja odrajahuga), tainas on ümber toorete sealiha tükkide. Palte keedetakse nagu pelmeene. Peale pannakse pohlamoosi. Sarnaselt pelmeenidega oli see metsas töötavate inimeste "kiirtoit", mis külma ilmaga kaua säilis, palte keedeti, saades valmistoidu.
Pannileib

Pannileib on valmistatud kartulist, supijäägist ja muudest koostisosadest.
Pannileib koosneb tavaliselt kartulitest, peekonist, jahust ja munast, võib sisaldada ka muud. Seda küpsetatakse ahjus. See on hapnemata kartulileib mis sisaldab ka peekonit. Sarnane on iiri kartulileib, millele mõnikord lisatakse ka peekonit, juustu jms.
Vaata ka.
Eesti köök
Rukkileivataignas kapsapirukas

Rukkileivataignas kapsapirukas, ka kapsapiirakas või kapsaleib, on suur (leivapätsi suurune) hapendatud rukkileivataignast valmistatud hapukapsa ja sea pekiga täidetud pirukas. 20. sajandi keskpaigani oli selle toidu valmistamine levinud valdavalt Avinurme kandis.
Sarnane toit on soome "kalakukko", mis on täidetud kalaga. Sarnane on ka karjala "", mis on täidetud kaalikaga (ka peekoni ja kaalikaga). "Lanttukukko" sarnaseid pirukaid tehakse väidetavalt ka Tais. Ida-Soomes tehakse ka selliseid liha ja kartuliga täidetud pirukaid, kuid teadaolevalt mitte selliseid kapsaga täidetud pirukaid.
On väidetud, et need pirukad levisid Eestisse vepslaste kaudu, või vene vanausuliste kaudu. Kuid sarnasus soome kalakukko'ga ja nimi "kapsapiirakas" viitavad rohkem sellele, et nad levisid vepslaste kaudu. Ajaloost on teada, et kõige vanemad pirukad Eestis olid rukkitaignast kalapirukad, kapsapirukad ja kaalikapirukad. Soome kalakukko ja lanttukukko ning eesti rukkileivataignas kapsapirukas võivad olla nendest tänaseni säilinud näited.
Oblęgorek

Oblęgorek on küla Poolas Święty Krzyżi vojevoodkonnas Kielce maakonnas Strawczyni vallas. Oblęgorek asub Kielce kesklinnast ligikaudu 14 km loodes.
Kirjanik Henryk Sienkiewiczile kuulunud lossis asub Henryk Sienkiewiczi muuseum, mis on Kielce rahvusmuuseumi filiaal.
Positsioonimeetod

Positsioonimeetod (inglise "radix sort") on arvutiteaduses mittevõrdlev sortimisalgoritm. See meetod väldib võrdlemist, luues kimbud ja jaotades elemendid kimpudesse vastavalt nendest järjest võetud järgule. Rohkem kui ühe numbriga elementide puhul korratakse seda lahtrisse paigutamise protsessi iga järgu jaoks, säilitades samal ajal eelmise etapi järjestus, kuni kõik järgud on arvesse võetud. Sel põhjusel on positsioonimeetodiga sorteerimist kutsutud ka kimbumeetodiks ja digitaalseks sorteerimiseks.
Positsioonimeetodit saab rakendada andmetele, mida saab leksikograafiliselt sorteerida, olgu need siis täisarvud, sõnad, perfokaardid, mängukaardid või kirjad.
Keerukus.
Algoritmi ajaline keerukus sõltub sellest, millist algoritmi ühe järgu järgi järjestamiseks kasutada. Arvudest järkude kättesaamiseks tuleb uurida konkreetse keele võimalusi. Ajalise keerukuse osas on saavutatav formula_1.
Ajalugu.
Meetod pärineb ajast, kui andmeid hoiti perfokaartidel ja neid oli vaja mingil alusel järjestada. Järjestamistöö tegi spetsiaalne masin. Kõigepealt järjestati kaardid ringi kõige "noorema" veeru järgi: vastavalt tulbas perforeeritud väärtusele 0–9 moodustati 10 hunnikut ja seejärel tõsteti hunnikud uuesti üksteise peale üheks hunnikuks. Järgmisel sammul tehti sama eelviimase tulbaga jne kuni kõigi tulpade järgi oli kogu hunnik korra ringi tõstetud. Nii saab kogu pakk sorteeritud. Oluline on, et kaartide järjekorda pärast hunnikutesse tõstmist hunniku sees muuta ei tohi. Kirjalikul kujul on vastavalt D. Knuthile see algoritm selgitatud 1929. aastal sorteerimismasina juhendis, autoriks L. J. Comrie. Asendades perfokaardid arvudega, saame sorteerida sama kohtade arvuga arve (kolmekohalisi, neljakohalisi jne).
Pseudotasandiline projektsioon

Pseudotasandiline projektsioon (inglise keeles "pseudoazimuthal projection") on kaardiprojektsioon, mille meridiaanid on spiraalsed kõverad, mis eristab seda tasandilisest projektsioonist.
Pseudotasandiline projektsioon pakub peamiselt teoreetilist huvi. Praktikas on tuntud ainult Wiecheli projektsioon, mille lõi H. Wiechel 1879. aastal.
Polükooniline projektsioon

Polükooniline projektsioon (inglise keeles "polyconic projection") on kaardiprojektsioon, mille sirge ekvaatori ja telgmeridiaani suhtes sümmeetriliselt jooksvad meridiaanid on kõverjooned ning paralleelid pooluste ümber on ekstsentrilised ringjoonekaared. Projektsioon näeb välja, nagu oleks kokku pandud paljude kooniliste siirdepindade abil.
Polükooniline projektsioon sobib põhja-lõuna suunal kulgevate piirkondade näitamiseks, kuna selle keskmeridiaanil moonutusi ei esine. Kasutusala on võrdlemisi lai: õigenurksed topograafilised kaardid, balansseeritud moonutustega piirkondlikud ülevaatekaardid ja maailma teema- ja ülevaatekaardid.
Projektsiooni lõi 1820. aastal Ferdinand R. Hassler.
Õigepikkuseline projektsioon

Õigepikkuseline ehk ekvidistantne projektsioon (inglise keeles "equidistant projection") on kaardiprojektsioon, mis säilitab teatud punktide vahelised jooned (tavaliselt kaugus projektsiooni keskmest) moonutusteta.
Omadus, et jooned on moonutuseta, kehtib ainult ühest-kahest punktist võetuna või kindlatel joontel (nt meridiaanid, paralleelid). Seevastu pikkused muude punktide vahel on mingil määral moonutatud.
Õigepikkuselist projektsiooni kasutatakse erikaartide puhul (nt raadiolokatsioonis), samuti kaartidel, kus soovitakse näidata tegelikke kaugusi mingist punktist.
Õigenurkne projektsioon

Õigenurkne ehk konformne projektsioon (inglise keeles "conformal projection") on kaardiprojektsioon, mille nurgad ja meridiaanid lõikuvad täpselt 90-kraadiste nurkade all, et edastada projektsiooni ruumikujusid moondevabalt.
Õigenurkset projektsiooni kasutatakse sageli suuremõõtkavaliste topograafiliste kaartide alusprojektsioonina, samuti navigatsioonikaartidel ja erikaartidel, kus suundade võtmine ja nurkade mõõtmine on oluline (nt merenduses, lennunduses, raadiolokatsioonis).
Õigepindne projektsioon

Õigepindne ehk ekvivalentne projektsioon (inglise keeles "equal area projection") on kaardiprojektsioon, mis säilitab pindalade proportsiooni, olles reaalselt vastavuses mõõdetud pindaladega. Alade kuju ja nurgad on aga moondunud.
Õigepindne projektsioon sobib väikesemõõtkavaliste kaartidele, kus on tähtis arvestada pindalaga. Soovitatav kasutada teemakaartidel, mis esitavad teavet tihedusele tuginedes.
Õigepindsed projektsioonid on näiteks Lamberti õigepindne silindriline projektsioon, Behrmanni õigepindne silindriline projektsioon, Albersi õigepindne kooniline projektsioon ja Lamberti õigepindne asimutaalprojektsioon.
Avolette

Avolette oli endine Prantsuse autotootja, mis tegutses aastatel 1955–1958.
Société Air Tourist alustas väikese kolmerattalise auto tootmist 1955. aastal Pariisis, rue de Ponthieu'l asuvas tehases. Tootmine ei jõudnud tõenäoliselt prototüübi faasist kaugemale ja lõppes 1958. aastal.
Ajalugu.
Avolette bränd tõusis esmakordselt tähelepanu keskpunkti 1955. aastal Pariisi autonäitusel, kus tehti laialdast reklaami. Saksamaal Egon Brütschilt litsentsi alusel toodetud kolmerattaline väikeauto "La Brütsch Avolette", mis oli algselt varustatud 125 cm³ Ydral kahetaktilise mootoriga. Seeriatootmine, mis toimus aastatel 1956–1957 Pariisis Air Touristi tehases, hõlmas ka Sachs ja Maico kahetaktilisi mootoreid, mille mootori maht ulatus 150–250 cm³-ni.
Suurim mudel, Avolette Record de Luxe, oli varustatud topeltratastega tagateljel ning 250 cm³ Maico kahetaktilise mootoriga. Pärast 1957. aastat toodeti ka mudeleid uuendatud keredisainiga - Competition - ning Lambretta mootoritega, mille töömaht oli 125 ja 150 cm³. Kuid seeriatootmist ei saavutatud. Air Tourist lõpetas tootmise 1958. aasta alguses.
Vookaart

Vookaart ehk liikumiskaart (inglise keeles "flow map") on kaart, millel kujutatakse nähtuse kohavahetust või liikumist ühest punktist teise. Liikumist ehk voogu väljendavad jooned, mis on disainitud näiteks noolte või lintidega. Voogude intensiivsust saab kujutada erineva paksusega joonte abil.
Vookaarti sobib kasutada siis, kui kaardil kujutatavad nähtused on dünaamilised (nt inimeste ja kaupade liikumine) või seotud kahe osalisega (nt kontaktide tihedus). Seoseid saab näidata kahel viisil:
Ajalugu.
Esimese vookaardi koostas 1837. aastal Briti armee insener Henry Drury Harness. Kaart moodustas osa Iirimaa raudtee ümberkonstrueerimise aruandest. Sama kümnendi sees hakkasid vookaarte koostama ka Alphonse Belpaire Belgiast ja Charles Minard Prantsusmaalt. Seejuures ei olnud kaartide koostajad teiste koostajate tegevusest teadlikud. Minardist sai hiljem elukutseline kartograaf, kelle 51 kaardist enamiku moodustasidki vookaardid.
Kuigi 19. sajandi teine pool kujunes statistiliste kaartide kuldajaks, ei olnud Harnessi, Belpaire ja Minardi tööd seotud kartograafia kommertsialiseerumisega. Ärilisel eesmärgil hakati sajandi teises pooles vookaarte välja andma Saksamaal, Ühendkuningriigis ja USA-s. See oli seotud kasvava kaubavahetusega üle kogu maailma ja imperialismi laienemisega Euroopas. Nende kaartide mõõtkava oli algsetest väiksem, kuna kaart hõlmas kogu maailma, seejuures oli peamine voog alati seotud ookeaniülese liiklusega. Hiljem nihkus fookus füüsiliselt geograafialt majanduslikule ja seejärel geopoliitilisele ning see kõik mõjutas kaartide sisu.
A1 (Itaalia)

A1, tuntud ka kui "Päikese kiirtee" (Autostrada del Sole), on Itaalia kiirtee, mis ühendab omavahel mitut riigi suuremat linna: Milano, Bologna, Firenze, Rooma ja Napoli. Pikkusega 760 kilomeetrit on see Itaalia pikim kiirtee. Tee on osa Euroopa teedest E35 (Milanost Roomani) ja E45 (Ortest (Viterbo provints) Napolini).
Kiirtee saab alguse Milano kaguosast, kui sellele suubub Milano idaringtee A51 (Tangenziale Est). Teele jäävad suurematest linnadest Lodi, Piacenza, Parma, Reggio Emilia, Modena, Bologna, Firenze, Arezzo, Rooma ja Caserta. Tee lõppeb Napolis, suubudes kiirteele A3 (Napoli-Salerno).
Mitmed 1950.-1960. aastate Itaalia valitsused nimetasid kiirteed üheks tähtsaimaks infrastruktuuriprojektiks ja soovisid selle valmis ehitada nii ruttu kui võimalik. Tee ehitus algas 19. mail 1956, esimene osa Milanost Parmani (v.a. Piacenza ümbersõit koos Po jõe sillaga) valmis 8. detsembril 1958. 1959. aasta lõpuks valmis sild üle Po ja kiirtee jõudis Bolognani; 1960. aasta lõpuks Firenzeni. 1962. aasta lõpuks valmis Rooma-Napoli lõik, 4. oktoobril 1964 sai kiirtee Milanost Roomani valmis, viimase lõigu (Chiusi-Orvieto) avas peaminister Aldo Moro ise. Rooma-Napoli lõik kandis algselt tähistust A2, kuni 21. juulil 1988 valmis Rooma ümbersõit. Sestpeale kiirtee enam otse Roomat ei läbi, Rooma viivaid lõike nimetatakse nüüd A1 dir. Kiirtee vähendas sõiduaega Milanost Napolisse kahelt päevalt seitsme-kaheksa tunnini.
23. detsembril 2015 valmis Bologna ja Firenze vahelisel lõigul otsem 32.5-kilomeetrine peamiselt tunnelitest koosnev lisalõik A1 var (Variante di Valico) Marzabotto ja Barberino di Mugello vahel, ka vana kiirteelõik on endiselt kasutusel. A1 var on madalama kõrgusega (226 meetrit) ja vähendab sõiduaega umbes 30%.
Abell 223

Abell 223 on galaktikaparv Vaala tähtkujus.
See asub Maast 2,4 miljardi valgusaasta kaugusel. Teadlased on avastanud, et see galaktikaparv on ühendatud tumeaine filamendi kaudu lähedalasuva teise galaktikaparvega Abell 222.
Tumeaine filament

Tumeaine filament (inglise keeles "dark matter filament") on kosmilise tumeda võrgustiku niitjas, suures osas tumeainest koosnev filament. 
Astronoomid avastasid 2010. aastate esipoolel, et galaktikaparvede Abell 222 ja Abell 223 vahel moonutas aegruumi nähtamatu niitjas ainejada. Edasisel uurimisel Jaapani Subaru teleskoobi piltide abil selgitasid uurijad, et see "nähtamatu aine" on tegelikult tumeaine. Astronoomid kasutasid tumeaine filamentide tuvastamiseks gravitatsiooniläätsi.
Kahte galaktikaparve Abell 222 ja Abell 223 ühendav tumeaine filament on läbi imbunud kuuma röntgenikiirgust kiirgava gaasiga.
Täiendavad uuringud näitasid, et see filament sisaldas ainult umbes 20 protsenti tavalist ainet, ülejäänud oli tumeaine. Seda nähakse hästi kooskõlas olevat kosmoloogilise standardmudeliga.
Eestis.
Aastatel 2015–2020 töötas sihtasutuse Eesti Teadusagentuur rahastuse toel Elmo Templi juhtimisel uurimisrühm teadusprojekti "Tumeaine filamentide tähtsus suuremastaabilises struktuuris ja galaktikate tekkimises" raames.
Beszowa

Beszowa on küla Poolas Święty Krzyżi vojevoodkonnas Staszówi maakonnas Łubnice vallas. Beszowa asub Staszówist umbes 16 km lõunas ja Kielcest ligikaudu 60 km lõunakagus.
Küla on esmamainitud 1325. aastal.
Szwagrów

Szwagrów on küla Poolas Święty Krzyżi vojevoodkonnas Staszówi maakonnas Osieki vallas. Szwagrów asub Osiekist 7 km lõunaedelas, Staszówist umbes 20 km ja Kielcest ligikaudu 71 km kagus.
Szwagrówi on esmamainitud 1844. aastal.
Dark Matter and Cosmic Web Story

"Dark Matter and Cosmic Web Story" ('Tumeaine ja kosmilise võrgustiku lugu') on Eesti kosmoloogi Jaan Einasto 2013. aastal ilmunud kosmoloogia ainevaldkonda kuuluv teos, milles autor võtab kokku tumeaine ja kosmilise võrgustiku avastus- ja uurimisloo paralleelselt isikliku eluloo ning poliitiliste olude muutustega.
Kõvakaaneline 364-leheküljeline teos on ilmunud teadus-tehnilist kirjandust väljaandvas ja peakorteriga Singapuris asuvas kirjastuses World Scientific Publishing, ISBN 9789814551045. Ilmus raamatusarja "Advanced Series in Astrophysics and Cosmology" 14. raamatuna.
Annotatsioon.
Tumeaine ja kosmilise võrgustiku kontseptsioonid on viimase sajandi ühed kõige olulisemad arengud kosmoloogias. Need on otsustavalt muutnud klassikalist kosmoloogilist paradigmat, mida esmakordselt arendati 20. sajandi esimesel poolel, kuid mille teisel poolel tekkisid tõsised probleemid. Tänapäeval on need nüüdisaegse kosmoloogia lahutamatud osad, mis selgitab kõike alates Suurest Paugust kuni inflatsioonini ja lõpetades universumi suuremastaabilise struktuuriga.
Raamatus on üksikasjalikult kirjeldatud kuidas Nõukogude Liidu okupeeritud väikeriigis teadustööd tehti ja Nõukogude Liidu lagunemiseni viinud tormilistest sündmustest.
Teine, täiendatud trükk.
2024. aastal ilmus kirjastuses World Scientific teine, täiendatud trükk raamatust "Dark Matter and Cosmic Web Story".
Kosmiline tume võrgustik

Kosmiline tume võrgustik on galaktikatevahelises ruumis tumeaine filamentidest moodustunud struktuur. Nendesse filamentidesse on koondunud ka "tavaline" aine (barüonaine). Kosmilise võrgu olemasolu ennustati teoreetiliselt ja hiljem täheldati seda vähemalt kahel juhul.
Mehis Pihla

Mehis Pihla (sündinud 28. oktoobril 1988) on eesti dramaturg ja lavastaja.
Ta on lõpetanud 2008. aastal Kose Gümnaasiumi ja 2011. aastal Tartu Ülikooli semiootika ja kultuuriteooria erialal ja 2016. aastal Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia lavakunstikooli dramaturgi erialal. 
Aastatel 2016–2018 oli ta vabakutseline dramaturg ja lavastaja. Alates 2018. aastast on ta Eesti Draamateatris dramaturg ja lavastaja.
Ta on alates 2016. aastast Eesti Teatriliidu ning Eesti Lavastajate ja Dramaturgide Liidu liige, alates 2019. aastast on ta ka Eesti Lavastajate ja Dramaturgide Liidu juhatuse liige.
Tema näidend "Rahamaa" pälvis 2025. aastal Eesti teatri aastaauhinna algupärase dramaturgia kategoorias. 2025. aasta Göteborgi raamatumessi üks fookusteemasid on Baltimaade näitekirjandus ja selle raames esitletakse ka "Rahamaa" näidendit. 
Filmistsenaariumid.
Ta on olnud teleseriaali "Alo" (2018, 2021) ja filmi "Kalev" (2022, Allfilm) üks stsenariste. Ta on Erika Salumäest rääkiva filmi "Meie Erika" (2026) stsenarist (režissöör German Golub).
Mikrovooluti

Mikrovooluti (inglise keeles "microfluidic device") on mikrovoolutuse valdkonda (inglise keeles "microfluidics") kuuluv seade, milles liigub väike kogus (tüüpiliselt mahuga vahemikus 1 pL kuni 100 μL) vedelikku.
Mikrovooluti koostisse kuuluvad kanalid, milles vedelik liigub, ja nendega vahetult seotud osad, sealhulgas liidesed vedeliku sisestamiseks ja väljutamiseks ning elektroodid, mis võivad olla ette nähtud vedeliku liigutamiseks, või selle elektriliste parameetrite mõõtmiseks.
Mikrovoolutis liikuv vedelik võib koosneda ühest keemilisest ühendist, või olla mitme aine lahus ja sisaldada tahkeid ning muid osakesi (näiteks bioloogilised rakud) ja mulle, mis omakorda võivad sisaldada vedelikke ja osakesi.
Termini kasutuselevõtt.
Eestikeelset terminit “mikrovooluti” kasutati esmakordselt 2019. aastal esitatud patenditaotluses, millele järgnes 2020. aasta Eesti patent. 2023. aastal avaldati ka sama leiutisega seotud USA patent.
Saipem Constellation

Saipem Constellation on süvaveetorusid paigaldav ja ülesvõttev kraanalaev, mis valmis aastal 2014.
Laevakere valmis SOFEL-i laevatehases Vũng Tàu linnas Vietnamis. Zhangzhou linnas Hiinas paigaldati sellele mastkraana tõstevõimega 3000 t. Schiedami linnas Madalmaades lisati torude paigaldamiseks torn tekikraanaga, mille tõstevõime on 80 t. Lisanduvad veel 7 liigendkraanat.
Laev on võimeline paigaldama nii jäiku kui ka painduvaid torusid läbimõõduga 10-40 cm (jäik) või 60 cm (painduv). Laeval on 2 kaugjuhitavat allveeaparaati (ROV), mis on võimelised täitma ülesandeid veesügavuses 3000-4000 m.
VAALCO Gabonit teenindades opereeris see Etamé avameremaardlatel, mis asuvad Gaboni rannikul Lääne-Aafrikas. 2018. aasta märtsis sõlmis Itaalia ettevõte Saipem, mille laevastik teenindab avamere nafta- ja gaasitööstust, lepingu omandamaks tollase nimega Lewek Constellationit.
Laeval on maandumistekk helikopteritele Sikorsky S-61 ja Sikorsky S-92.
Eili Neuhaus

Eili Neuhaus (sündinud 20. mail 1969 Rakveres) on eesti inspitsient-rekvisiitor ja lavastaja. 
Ta on lõpetanud 1987. aastal Kadrina Keskkooli ja 1992. aastal Tallinna Pedagoogilise Instituudi näitejuhtimise erialal.
Aastatel 1988–1989 töötas ta Rakvere Teatris kostümeerijana ja aastatel 1993–1994 inspitsiendina. Alates 1994. aastast on ta Rakvere Teatris inspitsient-rekvisiitor ja lavastanud. Ta on õpetanud aastatel 1995–1999 Rakvere huvikoolides näitlejameisterlikkust.
Liikmesus.
Ta on alates 1996. aastast Eesti Teatriliidu ja Eesti Teatri Tehniliste Töötajate Ühenduse liige ning alates 1999. aastast Eesti Lavastajate ja Dramaturgide Liidu liige.
Matšanka

Matšanka (valgevene keeles "мачанка") on Valgevene piimast- või lihast valmistatud rahvusroog. See on lihakaste, mille kõrvale serveeritakse kartulipannkooke.
Liha baasil matšanka ehk sealiha matšanka valmistatakse tavaliselt erinevatest lihatükkidest (mis jäävad järele pärast muude roogade valmistamist). See on traditsiooniline Valgevene roog, mis on paks kastmelaadne roog liha, hapukoore, jahu ja sibulaga. Seda serveeritakse tavaliselt kartulite, pannkookide ("дранікі") või leivaga, mida kastmesse „kastetakse“ (sellest ka nimi).
Piima baasil matšanka valmistatakse kodujuustu, piima ja koore segust. Sõltuvalt võetud proportsioonidest võib matšanka olla paksem või vedelam, hapukas või magusam. Matšankale lisatakse keedetud kartul, sibul, till ja köömned.
Sõna „мачанка“ tuleneb valgevene verbist макаць („kastma“), mis viitab toidu söömisviisile. See on Valgevene köögi üks ikoonilisi roogasid.
A4 (Itaalia)

A4, tuntud ka kui "Serenissima kiirtee" (Autostrada Serenissima), on ida-läänesuunaline Itaalia kiirtee Torinost Triesteni, pikkusega 523 kilomeetrit. Tee on osa Euroopa teedest E55 (Veneetsiast Palmanovani), E64 (Torinost Bresciani) ja E70 (Bresciast Triesteni).
Kiirtee saab alguse Torino kirdeosast, kus ristub Torino ringteega (A55). Teele jäävad suurematest linnadest Novara, Milano, Bergamo, Brescia, Verona, Vicenza, Padova ja Veneetsia, lõppedes Triestes. Tee kulgeb läbi tööstusliku, suure asustustihedusega Po oru, mistõttu on üheks suurima liiklussagedusega kiirteeks - Milano ja Brescia vahel on päevane liiklussagedus 100 000 sõidukit, millest ligi 40% on veoautod ja bussid. Kuna teehooldusega tegelevad mitmed firmad, eksisteerib tee sisuliselt viie lõiguna: Torino-Milano (omanikfirma SATAP); Milano-Brescia (Autostrade per l'Italia), Brescia-Padova (A4 Holding), Padova-Veneetsia (Concessioni Autostradali Venete) ja Veneetsia-Trieste (Autovie Venete). Kiirtee on valdavalt kuuerealine, samas Milanost Bergamoni on kaheksarealine ja Palmanovast Triesteni on neljarealine.
Tee esimene lõik - Milanost Bergamosse - avati 24. septembril 1927, olles nii Itaalia teine kiirtee Milano-Varese kiirtee (A8) järel, 29. augustil 1931 pikendati teed Bresciasse. 25. oktoobril 1932 avati Torino-Milano ja 15. oktoobril 1933 Veneetsia-Padova lõik. Kaks teelõiku ühendati Brescia-Padova lõigu avamisega 10. veebruaril 1962. Veneetsia-Trieste lõik valmis 22. veebruaril 1970. Algselt kulges tee läbi Veneetsia mandriosa (Mestre), see lõik avati 3. septembril 1972, kuid 1990. aastail hakkas 55 000 sõiduki päevase läbilaskevõimega kavandatud tee jääma liiga väikeseks 150 000-170 000 sõiduki jaoks päevas (millest 30% olid veoautod). Seepeale ehitati valmis Veneetsia ümbersõit (Passante di Mestre) Pianigast ja Mogliano Venetoni, mis valmis 8. veebruaril 2009 ja A4 suunati sellele, Veneetsiat läbiv teeosa kannab nüüd tähistust A57 (Tangenziale di Mestre).
Czastary

Czastary on küla Poolas Łódźi vojevoodkonnas Wieruszówi maakonnas, Czastary valla halduskeskus. Czastary asub Wieruszówist umbes 12 km idakagus ja Łódźist ligikaudu 98 km lääneedelas.
Küla on esmamainitud 1403. aastal.
Carlos Kleiber

Carlos Kleiber (3. juuli 1930 Berliin – 13. juuli 2004) oli Austria dirigent, keda peetakse üheks ajaloo suurimaks dirigendiks.
1935. aastal asus ta koos perega elama Buenos Airesesse. Pärast pere naasmist Euroopasse asus Carlos Kleiber õppima keemiat, kuna dirigendist isa (Erich Kleiber) keelitas teda mitte valima muusikukarjääri. Hoolimata vastuseisust pühendas ta ennast varsti siiski muusikale. 
1954. aastal määrati ta dirigendiks Potsdami teatris ning seejärel ooperiteatris Deutsche Oper am Rhein. Kiire karjäär ooperiteatrites viis ta 1973. aastal debüüdini Viini Riigiooperis.
Ta oli iseäranis edukas Alban Bergi "Wozzecki" ettekandel (teose, mille esmaettekande tegi tema isa juba 1925. aastal), samuti Straussi, Wagneri, Verdi, Bizet' ja Weberi ooperite.
1989. ja 1992. aastal juhatas Kleiber Viini filharmoonikute traditsioonilist uusaastakontserti.
Kleiber loobus tegevmuusiku tööst 1990. aastate algul ja andis hiljem vaid üksikuid heategevuskontserte.
Paradigmamuutus

Paradigmamuutus on fundamentaalne muutus teadusdistsipliini põhikontseptsioonides ja eksperimentaalsetes praktikates ehk siis üleminek ühelt paradigmalt teisele. 
Tegemist on teadusfilosoofia mõistega, mille võttis kasutusele ameerika füüsik ja filosoof Thomas Kuhn oma 1962. aastal ilmunud põhiteoses "The Structure of Scientific Revolutions" ("Teadusrevolutsioonide struktuur"), milles keskne mõiste on paradigma. Kuhni sõnul on loodusteaduste teadusrevolutsioonid seotud paradigmamuutustega.
Kuigi Kuhn piiras selle paradigmamuutuse mõiste kasutamist loodusteadustega, on seda mõistet kasutatud ka paljudes mitteteaduslikes kontekstides, et kirjeldada põhjalikku muutust fundamentaalses mudelis või sündmuste tajumises.
Puuduvate barüonide probleem

Puuduvate barüonide probleem on probleem kosmoloogias, mida arvatakse nüüd olevat lahendatud ja mis on seotud asjaoluga, et vaadeldud barüonaine kogus ei vastanud teoreetilistele prognoosidele. 
Kosmilise mikrolaine-taustkiirguse vaatlused ja Suure Paugu nukleosünteesi uuringud on seadnud piiranguid barüonide arvukusele varases Universumis, leides, et barüonaine moodustab ligikaudu 4,8% Universumi energiasisaldusest. Samal ajal leiti hiljutises vaadeldavas universumis barüonide koguse määramisel, et vaadeldud barüonaine moodustab sellest kogusest vähem kui poole. Seda lahknevust tuntaksegi puuduvate barüonide probleemina. 
Puuduvate barüonide probleem erineb tumeaine probleemist, mis on olemuselt mittebarüoonne.
Puuduvate barüonide probleem kuulutati lahendatuks 2017. aastal, kui kaks sõltumatult töötavat teadlaste töörühma avastasid galaktikatevahelises aines puuduvad barüonid. Sloani digitaalse taevaülevaate SDSS abil leitud heledate punaste galaktikate andmeid analüüsides leiti, et puuduvad barüonid eksisteerivad Universumi suuremastaabilise struktuuri filamentides asuvate galaktikate vahel kuuma gaasi kujul.
Elin Kard

 
Elin Kard (sündinud 24. augustil 1972 Pärnus) on eesti kultuurikorraldaja, kunstnik ja õppejõud. 
Haridus.
Elin Kard õppis Pärnu IV Keskkoolis (praegune Pärnu Ülejõe Põhikool) ja Pärnu Kaugõppekeskkoolis. Aastal 1997 sai Kard rakendusliku bakalaureusekraadi Tallinna Kergetööstustehnikumist, 2000. aastal lõpetas Eesti Kunstiakadeemia bakalaureuseõppe nahakunsti erialal ja 2003. aastal kaitses Eesti Kunstiakadeemias magistrikraadi kunsti erialal. Alates 2011. aastast õpib Eesti Kunstiakadeemia doktorikoolis ja alates 2024. aastast Tartu Ülikooli Ühiskonnateaduste Instituudi magistriõppes õppekaval „Muutuste juhtimine ühiskonnas“. 
Töö ja looming.
Aastatel 1990–1995 töötas ETKVL Tootmiskoondise Vikero Pärnu osakonnas õmbleja ja hiljem juurdelõikajana, aastatel 2000–2003 Vaal galeriis konsultandina ja aastatel 2005–2007 SA Kaasaegse Kunsti Eesti Keskuse projektijuhina. On töötanud õpingute ajal ka koristaja, nõudepesija ja kondiitrina.
Alates 2004. aastast on andnud Eesti Kunstiakadeemias loenguid, aastatel 2013–2018 oli Elin Kard Eesti Kunstiakadeemia vabade kunstide teaduskonna joonistamise õppetooli juht ja dotsent ning aastal 2015 Eesti Kunstiakadeemia vabade kunstide teaduskonna dekaan. Aastatel 2019–2020 oli Elin Kard Eesti Kunstiakadeemia nõukogu liige. 
Aastast 2003 on Elin Kard Hobusepea galerii ja Draakoni galerii galerist. Aastatel 2013–2019 oli Eesti Kunstnike Liidu asepresident ja alates aastast 2019 on Elin Kard Eesti Kunstnike Liidu president. Liidu juhina algatas 2022. aastal loovisikute sotsiaalsete garantiide puudumisele tähelepanu juhtiva tähtajatu meeldetuletuskampaania „Ravikindlustus kõigile!“.
Alates 2006. aastast on Elin Kard üks MTÜ Eesti Kaasaegse Kunsti Muuseumi asutajaliikmetest ja selle juhatuse liige. Alates 2004. aastast on Elin Kard Eesti Kunstnike Liidu aastaraamatu koostaja ja toimetaja ja alates 2006. aastast Eesti Kunstnike Liidu aastanäituse kataloogi koostaja ja toimetaja ning alates 2011. aastast ajakirja Kunst.ee uudistrükiste rubriigi koostaja.
Aastatel 2006–2011 oli Elin Kard Veneetsia Rahvusvahelise kunstibiennaali Eesti ekspositsiooni asekomissar. Elin Kard on kureerinud ja kujundanud näituseid, olnud Tallinna Rahvusvahelise Graafikatriennaali kommunikatsioonijuht (2004) ja avaldanud artikleid ning arvamuslugusid ajakirjanduses (ka pseudonüümiga Elena Šmakova).
Aastatel 2011–2013 oli Elin Kard Eesti Kultuurkapitali kujutava- ja rakenduskunsti sihtkapitali nõukogu liige ja on olnud alates 2011. aastast paljude stipendiumi- ja preemiakomisjonide liige. Aastatel 2013–2020 oli Elin Kard ajakirja Estonian Art toimetuskolleegiumi liige. Alates 2016. aastast on Elin Kard SA Kunstitaristu nõukogu liige.
Lisaks isikunäitustele osalenud alates 1998. aastast ühisnäitustel Eestis, Leedus, Austrias, USA-s, Ungaris, Hollandis, Taanis, Islandil ja Saksamaal. Eesti Kunstnike Liidu liige alates 2003. aastast. 
Isiklikku.
Elin Kardi isa oli teatri- ja filminäitleja ning kokaraamatute autor Peeter Kard (Šmakov) ja ema teatri- ja filminäitleja Eha Kard (Sikk).
Funktsionaalne kirjaoskus

Funktsionaalne kirjaoskus on inimese võime tulla toime selliste tegevustega, mille juures kirjaoskus on vajalik, et funktsioneerida efektiivselt oma sotsiaalses grupis või kogukonnas, ja jätkuvalt kasutada lugemist, kirjutamist ja arvutamist iseenda ja ühiskonna arenguks.
Funktsionaalne kirjaoskus on teatud oskuste kogum, mille olemasolu on nõutav selleks, et inimühiskonna liikmena oleks võimalik selle mitmesugustes tegevustes osaleda. Nende oskuste puudumine on funktsionaalne kirjaoskamatus.
Funktsionaalse kirjaoskuse tase sõltub välisest motivatsioonist ja sotsiaalse keskkonna tingimustest.
Universumi suuremastaabiline struktuur

 
Universumi suuremastaabiline struktuur (ka "universumi kärgstruktuur"; inglise keeles "large-scale structure") on kosmoloogias aine jaotuse struktuur universumis kõige suuremates vaadeldavates skaalades. Aegruumi kõverust antud skaalal kirjeldab hästi üldrelatiivsusteooria.
Väga suurel skaalal vaadates meenutab universumi ehitus hiiglaslikku võrgustikku. Kosmiline võrgustik ("cosmic web") on astronoomide poolt antud nimi kogu universumi struktuurile, mis koosneb omavahel ühendatud kosmilistest filamentidest, mis omakorda moodustavad galaktikatest koosnevaid ahelaid, eraldades suuri peaaegu tühje ruumiosi nn kosmilisi tühimikke.
Kosmiline võrgustik määrab vaadeldava universumi üldise struktuuri.
Väiksematest galaktikate gruppidest ja üksikgalaktikatest koosnevad ahelad ehk filamendid moodustavad niidistiku, mille otsad suunduvad võrgustiku sõlmkohtadesse – rikastesse galaktikate parvedesse. Võrguahelate ja galaktikate vahel on tühimikud, kus nähtavat ainet pole peaaegu üldse. Tühikud on erineva suurusega, kohati võivad nad olla isegi hiiglaslikud. Galaktikate grupid ja parved võivad koonduda omakorda suuremateks süsteemideks, mida nimetatakse galaktikate superparvedeks.
Arvutused näitavad, et ehkki galaktikate superparved on suurimad süsteemid kosmilises võrgustikus, hõlmavad nad vaid 1% kogu ruumalast. Ülejäänu universumi ruumalast võtavad enda alla alatiheduspiirkonnad, kus suuri tühikuid eraldavad vaid väga vaesed galaktikagrupid ning üksikgalaktikad, mille lähedal teisi heledaid galaktikaid ei ole. Küll aga võib üksikgalaktikatel olla kääbuskaaslasi. Rikkaid galaktikagruppe ei ole alatiheduspiirkondades üldse.
Suuremastaabilise struktuuri tekkest.
Arvatakse, et suuremastaabiline struktuur galaktikate jaotuses on arenenud gravitatsiooniliste ebastabiilsuste kaudu, mis tulenes (suuresti homogeense) varase universumi väikestest tiheduse kõikumistest. See galaktikate struktuur koosneb rikastest ja vaestest parvedest, mis on omavahel ühendatud filamentide ja lehtedega ning tühikutega nende vahel. 
Universumi suuremastaabilise struktuuri ajalugu.
Juba 20. sajandi alguses oli teada, et tähed rühmitatakse täheparvedeks, mis omakorda moodustavad galaktikaid. Hiljem avastati galaktikaparved ja galaktikate superparved. Superparv on suurim galaktikate kogumi tüüp ja hõlmab tuhandeid galaktikaid. Selliste kogumite kuju võib varieeruda ahelast (näiteks Markariani kett) kuni seinteni (näiteks Sloani Suur Sein). 
Olnuks mõistlik eeldada, et galaktikasüsteemide hierarhia ülespoole jätkub, kuid 1990. aastatel leidsid Margaret Geller ja John Huchra, et skaalal suurusjärgus 300 megaparsekit on universum praktiliselt homogeenne ja kujutab endast kogumit niitjaid omavahel ühendatud kosmilisi filamente, mis omakorda moodustavad galaktikatest koosnevaid ahelaid, eraldades suuri peaaegu tühje ruumiosi nn kosmilisi tühimikke. Selliste tühimike suurus on suurusjärgus sadu megaparsekeid.
Europa (laev)

Europa (hiljem nimega Liberté) oli Saksamaa ookeaniliinilaev.
Laev lasti vette 1928. aastal. Koos oma sõsarlaeva Bremeniga oli ta oma aja üks kõige kiiremaid ning tehniliselt uuenduslikumaid laevu. Juba 1930. aasta märtsis, oma esimesel reisil Bremerhavenist New Yorki, pälvis alus Sinise Lindi auhinna ületades Atlandi ookeani keskmise kiirusega 27,91 sõlme (51.7 km/h).
Peale II maailmasõda anti laev Prantsusmaa laevakompaniile Compagnie Générale Transatlantique kompensatsiooniks 1942. aastal hävinud Normandie eest.
Europa remonditi ja anti uus nimi: Liberté. Laev oli kasutuses kuni 1962. aastani ja lõigati 1964. aastal Itaalias vanarauaks.
Pamir (laev)

Pamir oli neljamastiline parklaev, mis lasti vette 1905. aastal Blohm+Vossi laevatehases Hamburgis.
Laev hukkus 21. septembril 1957 Assooridest 600 miili kaugusel edelas. Purjekas sõitis Buenos Airesest Hamburgi, lastiks 3800 tonni otra. Lähenevast orkaanist teada saanud kapten otsustas anda alusele võimalikult suure kiiruse, et orkaani eest kiirelt pääseda, kuid orkaani kese jõudis laevale järele. Purjed suruti tormituultega vastu tenge, maste ja vante. Laev kaldus vasakule küljele, vili trümmides liikus kaasa. Purjekas läks ümber ja vajus kiiresti vee alla. Pardal olnud 35 meeskonnaliikmest ja 51 praktikandist pääses kuus.
Katastroofi peamiseks põhjuseks oli laeva vastutustundetu lastimine, kasumiahnusest oli 450 tonni teravilja laaditud isegi purjeka ballasttankidesse.
Üldharidus

Üldharidus on koolis kuni gümnaasiumi lõpuni omandatavate teadmiste ja oskuste kogum. Tavakasutuses mõeldakse üldhariduse omamise all, et isik on edukalt lõpetanud õpingud gümnaasiumis (varem keskkoolis) ja tal on võimalik edasi õppida ülikoolis. 
Üldharidus koosneb alusharidusest, põhiharidusest ja üldkeskharidusest. Sellele vastandub harilikult eriharidus (või kutseharidus). 
Eesti haridusseaduses on üldharidus defineeritud kui "teadmiste, oskuste, vilumuste, väärtuste ning käitumisnormide süsteem, mis võimaldab inimesel kujuneda pidevalt arenevaks isiksuseks, kes on suuteline elama väärikalt, austama iseennast, oma perekonda, kaasinimesi ja loodust, valima ning omandama talle sobivat elukutset, tegutsema loovalt ning kandma kodanikuvastutust".
Bruno Walter

Bruno Walter (sünninimi "Bruno Schlesinger"; 15. september 1876 Berliin – 17. veebruar 1962 Beverly Hills) oli Saksa juudi päritolu dirigent, pianist ja helilooja.
1933. aastal õnnestus tal põgeneda Saksamaalt Prantsusmaale ja jõuda 1939. aastaks Ameerika Ühendriikidesse.
Ta aitas oluliselt kaasa oma noorpõlve õpetaja ja eeskuju Gustav Mahleri muusika tutvustamisele.
Pika karjääri jooksul oli ta paljude nimekate sümfooniaorkestrite peadirigent, näiteks: Leipzigi Gewandhaus-orkester, New Yorgi Filharmoonikud, Concertgebouw' orkester, Viini Riigiooper, Deutsche Oper Berlin jne. 
Lisaks tegi ta suure hulga helisalvestisi. 
Teda peetakse üheks 20. sajandi suurimaks dirigendiks.
Püsitühik

Püsitühik ehk poolitamatu tühik on tekstitöötluses ja digitaalses küljendamises kasutatav tühik, mis takistab oma asukohas automaatset reavahetust. Mõnes vormingus, nagu HTML, takistab see ka järjestikuste tühikumärkide koondumist üheks tühikuks.
Kasutamine.
Püsitühikut kasutatakse olukordades, kus on vaja säilitada fraasi või jada terviklikkus selle õigesti mõistmiseks (näidetel on püsitühikud tähistatud halliga):
Virginia (laev 1862)

Virginia oli esimene aurujõul töötav soomuslaev, mis ehitati Ameerika Riikide Konföderatsiooni mereväe poolt Ameerika Ühendriikide kodusõja esimesel aastal. Virginia pealisehitis, nn kasematt, oli tugevalt kaldus seintega ja raudplaatidega kaetud. 
Laev sai tuntuks 1862. aasta märtsis peetud esimese soomuslaevadevahelise Hampton Roadsi lahingu (Ameerika Ühendriikide laeva Monitor vastu) järel.
Laev uputati 1862. aasta mais.
Kersti Sirel

Kersti Sirel (aastani 1976 Kersti Heinaste; sündinud 30. juulil 1954 Tallinnas) on eesti korvpallitreener ja endine korvpallur.
1972. aastal lõpetas ta Tallinna 22. Keskkooli. 1976. aastal lõpetas ta Tartu Riikliku Ülikooli kehakultuuriteaduskonna. 1993. aastal kaitses ta Tallinna Pedagoogikaülikoolis sporditeaduse magistri kraadi magistritööga "Tendentsidest maa-ala kaitse rakendamisel korvpallis".
Aastatel 1973–1976 tuli TRÜ korvpallinaiskonna liikmena 4 korda Eesti meistriks.
1982. aastal asus ta tööle Tallinna Pedagoogilisse Instituuti, hiljem olnud Tallinna Pedagoogikaülikooli, 2005. aastast Tallinna Ülikooli õppejõud.
Aastatel 1992–2024 on TPÜ/TLÜ korvpallinaiskond tulnud tema juhendamisel 13 korda Eesti meistriks, lisaks võitnud 15 hõbedat ja 2 pronksi.
Isiklikku.
Tema abikaasa oli Arne Sirel.
Vant

Vant (inglise keeles "shroud") on alamasti küljelt toestav taim- või terastross. Puitkerega purjelaevadel kasutatakse harilikult tõrvatud taimtrossist vante. Vandi ülaosas paiknev aas (vandisilm) ümbritseb alamasti saalingu kohalt, sealt ulatub vant parda äärde ja on kinnitatud laevakere külge talrepi ja vandiraua abil. Vantide vahel rõhtsalt paiknevad veeblingud moodustavad astmed masti ronimiseks.
Masti vantide arv sõltub laeva suurusest ja purjestusest, näiteks täisraapurjestusega mastil on kummalgi küljel kuni 6 vanti, pikipurjestusega mastil kuni 4 vanti. Vante nimetatakse masti järgi, näiteks fokkvandid, grootvandid jne. Tengvandid toestavad külgedelt tenge ja ulatuvad tengi ülaosast (topist) saalinguni, kus nad on kinnitatud pütingvantide külge. Neid nimetatakse masti ja toestatava tengi järgi, näiteks grootmarssvandid, grootpraamvandid, grootroilvandid (toestavad vastavalt grootmasti marsstengi, praamtengi, roiltengi). Ühe lengiga masti korral nimetatakse tengvante ainult masti järgi, näiteks fokktengvandid.
Woke

Woke (afroameerika inglise keeles "ärkvel, valvas"), tavakeeles ka võuk, on väärtushinnangute kogum või maailmavaade, mis on rõhutatult tähelepanelik rassi- ja sotsiaalse õigluse küsimustes, sealhulgas eriti rassilise diskrimineerimise, seksismi ja seksuaalvähemuste väärkohtlemise suhtes. 
Vasakpoolne "woke" (ka "wokeness", "stay woke" vms) ideoloogia hoogustus eriti 2010. aastatel USA-s. Selle laiemale tuntusele aitas kaasa Black Lives Matter (BLM) liikumise ülemaailmne levik.
Esineb ka mõiste "parempoolne "woke"", mida on kasutanud mõned USA president Donald Trumpi poliitilised vastased Trumpi ja tema liitlaste vaadete kohta. Mõnede vasakpoolsete kriitikute hinnangul on just president Trumpi teine valitsusaeg ja mitmed tema administratsiooni otsused olnud tegelikult "(parempoolne) "woke"" (sh näiteks presidendi täitevkorraldus "Restoring Freedom of Speech and Ending Federal Censorship", mis vasakpoolsete kriitikute hinnangul mitte ei kaotanud, vaid väidetavalt on hoopiski kehtestanud USA-s riikliku tsensuuri, mis keelavat nt sooga seotud sõnade kasutuse, 
ning nõudvat muuseumidelt ja ülikoolidelt teatud mõttemustrite kehtestamist ja järgimist, viies sh mitmete haridusasutuste sulgemiseni või oluliselt vähendanud nende rahastust).
Jõgi (trükindus)

Jõgi tähendab tüpograafia ja trükinduse kontekstis kohakuti paiknevatest tühikutest tekkivat vertikaalset või muu kujuga valget koridori lõigu tekstis. Jõgede tekkimist soovitatakse küljendamisel vältida, sest need võivad hakata lugeja pilku eksitama.
Jõgesid saab mingil määral küljendusprogrammi sätetega tasandada, kasutades muutusi sõnade poolitamise sätetes, kuid liiga kitsa veeru puhul on nende teket väga keerukas vältida.
Anna dePeyster

Anna Maria dePeyster (neiupõlves Torv, hiljem ka Murdoch ja Mann; sündinud 30. juunil 1944 Glasgow's Šotimaal) on eesti päritolu Briti ning Austraalia ajakirjanik ja kirjanik. 
Isiklikku.
Anna Maria Torva isa oli Teise Maailmasõja ajal Suurbritanniasse elama asunud Eesti meremees Jakob Tõrv (inglispäraselt Jacob Torv), kes oli pärit Tõrvanõmme talust Tõstamaa lähedalt. Lapsepõlves kolis Anna koos vanematega Austraaliasse.
1967. aastal, töötades Sydney ajalehes The Daily Telegraph, abiellus ta lehe omaniku, meediamogul Rupert Murdochiga.
Aastail 1967–1999 oli ta abielus suurärimees Rupert Murdochiga, kellega tal on kolm last: Elisabeth, Lachlan ja James Murdoch. Pärast abielulahutust Murdochist oli ta aastail 1999–2017 abielus finantsist William Manniga (viimase surmani). Aastal 2019 abiellus ta Ashton dePeysteriga.
Anna dePeysteri vennatütar on Austraalia filminäitleja Anna Torv.
2034. aasta taliolümpiamängud

2034. aasta taliolümpiamängud, ametlikult tuntud kui XXVII taliolümpiamängud 2034 ja pakkumise ajal nimega Salt Lake City–Utah 2034, on eelseisev rahvusvaheline suurvõistlus erinevatel talispordi aladel, mis toimub Salt Lake Citys, Utah' osariigis Ameerika Ühendriikides, ajavahemikus 10.–26. veebruar 2034. aastal. Salt Lake City–Utah’ kandidaat valiti Rahvusvahelise Olümpiakomitee (ROK) 142. istungjärgul Pariisis 24. juulil 2024. aastal , kaks päeva enne 2024. aasta suveolümpiamängude algust.
Need on viiendad (ja kokkuvõttes kümnendad olümpiamängud) taliolümpiamängud, mille korraldab USA. Salt Lake Citys toimus varem 2002. aasta taliolümpia ehk 32 aastat varem ning sellest saab viies linn, kus on korraldatud mitmeid taliolümpiamänge pärast St. Moritzi (1928, 1948), Lake Placidi (1932, 1980), Innsbrucki (1964, 1976) ja Cortina d'Ampezzo (1956, 2026 (koos Milanoga)). See on esimene ainsas linnas asuv taliolümpia võõrustaja alates 2022. aastast, kuna eeldatavalt eelnevad taliolümpiamängud toimuvad mitmes linnas.
Edmund Fitzgerald

Edmund Fitzgerald oli Ameerika Ühendriikide järve-puistlastilaev, mis oli peamiselt mõeldud sõiduks Suurel järvistul. Enamuse oma teenistusaja vedas laev rauamaaki Duluthi ümbruse kaevandustest erinevatesse rasketööstuse piirkondadesse nagu nt: Detroit ja Toledo. Alates vettelaskmisest 1958. aastal kuni 1971. aastani oli tegemist Suure järvistu suurima alusega.
Laev väljus 9. novembril 1975 Superiori linnast suunaga Detroiti, lastiks 26 535 tonni rauamaaki. 222 m pikkune ja 13,632-tonnine alus uppus ootamatult 10. novembril 1975 Ülemjärve kaguosas. Fitzgerald oli enne uppumist teavitanud teisele kaubalaevale, et laevale tuleb vett mida välja pumbatakse ning tal pole radareid. Laeva olukord tundus raske, aga mitte kriitiline. Uppumine toimus nii kiiresti, et ei jõutud saata isegi hädasignaali, kogu meeskond hukkus.
Laeva ja ellujäänuid otsisid Ameerika Ühendriikide rannavalve, Kanada rannavalve ja Ontario provintsipolitsei, kuid peale rusude ning tühjade päästepaatide ja päästeparvede, ei õnnestunud leida ühtegi hukkunut. Ameerika Ühendriikide merevägi leidis laeva vraki 1975. aasta 14. novembril pooleks murdunult 160 m sügavuselt.
Laeva uppumise täpne põhjus pole teada, kuid suur mõju katastroofi tekkimisel oli ilmselt rasketel ilmastikuoludel.
Petra Mede

Petra Maria Mede (sündinud 7. märtsil 1970 Stockholmis) on Rootsi koomik, tantsija, näitleja, ja saatejuht. 
Ta sündis Stockholmis kasvas üles Göteborgis. 
Ta oli 2013. ja 2016. ning 2024. aasta Eurovisiooni lauluvõistluse õhtujuht.
Ta räägib rootsi, inglise, hispaania ja prantsuse keelt. 
Tema ekselukaaslane on anestesioloog Mattias Günther kellega tal 2012. aastal sündis tütar.
Muusikapsühholoogia

Muusikapsühholoogia (inglise keeles "music psychology" või "psychology of music") on psühholoogiat ja muusikateadust ühendav empiiriline teadusvaldkond, mis uurib inimese ja muusika vastastikust suhet. Muusikapsühholoogia eesmärgiks on seletada ja mõista muusikaga seotud käitumisi ja kogemust, sealhulgas protsesse, mille kaudu muusikat tajutakse, luuakse, sellele reageeritakse ning igapäevaelus kasutatakse. Muusikapsühholoogias kogutud teadmistel võib olla praktiline väärtus paljudele valdkondadele, näiteks muusika esitamisele, -haridusele, -kriitikale, -teraapiale ja heliloomingule ning ka inimese võimete, soorituse, intelligentsuse, loomingulisuse ja sotsiaalse käitumise uurimisele.
Ajalugu.
Muusikapsühholoogia kui kaasaegne iseseisev teaduslik uurimissuund sai alguse 19. sajandi keskpaigas. Varem kuulus muusika kui kunstilise ja inimesele ainuomase fenomeni käsitlemine filosoofia, aga ka loodusteaduste huviorbiiti. Esimeseks muusikapsühholoogiliseks tööks peetakse Hermann von Helmholtzi raamatut "Õpetus heliaistingutest kui muusikateooria füsioloogiline alus" ("Die Lehre von den Tonempfindungen als physiologische Grundlage für die Theorie der Musik", 1863). Kuigi introspektsioonil põhinev, andis Helmholtzi teos tol ajal kõige põhjalikuma ülevaate "heli tekkimisest, helide vahel kujunevatest seostest ning nende tajumisest inimese poolt“. Eesti lugejale võib huvi pakkuda ka asjaolu, et Helmholtzi õpikus on muuhulgas kajastatud Tartus tegutsenud füüsikaprofessori ja muusikateadlase Arthur von Oettingeni tähelepanek eestlaste väljaarenemata funktsionaalharmoonilisest mõtlemisest. Muusikalis-psühholoogiliste fenomenide, täpsemalt konsonantside ja dissonantside tajumise uurimiseks kasutas kaasaegset teaduslikku metodoloogiat esmakordselt füüsik Carl Stumpf oma 1883. aastal avaldatud teoses "Helide psühholoogia" ("Tonpsychologie"). Kui eelnevalt nimetatud töödes on keskendutud psühhoakustikale ja pigem toonipsühholoogiale, siis 1930. aastatel hakati geštaltpsühholoogia populaarsuse tuules rohkem tähelepanu pöörama muusika kui meloodia, harmoonia, vormi ja rütmi keerukaid mustreid ühendava terviku uurimisele. Selle uue suuna esindajaks võib pidada muusikateadlase Ernst Kurthi tööd "Muusikapsühholoogia" ("Musikpsychologie", 1931). 1930. aastatel kujunes populaarseks uurimisteemaks ka afektiivsed reaktsioonid muusikale. Muljetavaldav hulk empiirilisi andmeid viitab, et muusikal on potentsiaal kutsuda esile sügavaid ja kompleksseid emotsionaalseid vastuseid, kuid otsest lineaarset kausaalset efekti ühegi muusika omaduse ja konkreetse afektiivse reaktsiooni vahel pole siiani suudetud usaldusväärselt näidata. 20. sajandil sai tehnoloogia arenguga võimalikuks muusika mõju uurimine füsioloogiliste muutuste kaudu autonoomses närvisüsteemis ning hiljem tänu aju uurimiseks kasutatava piltdiagnostika meetodite täiustumisele. 20. sajandi lõppu jäävad ka muusikapsühholoogia-spetsiifiliste eelretsenseeritavate teadusajakirjade, organisatsioonide, konverentside, uurimisgruppide ja -keskuste ning õppekavade loomised.
Albaania Demokraatlik Valitsus

Albaania Demokraatlik Valitsus (albaania: Qeveria Demokratike e Shqipërisë) loodi 20. oktoobril 1944 Rahvusliku Vabastusliikumise poolt, kui Albaania partisanide vastupanu aastatel 1940–1944 hakkas lõpule jõudma. Ajutine valitsus võttis võimu pärast maa vabastamist Saksa vägedest 28. novembril. Selle vahepeaminister oli Albaania Kommunistliku Partei peasekretär Enver Hoxha. Ajutine valitsus pidi tegutsema kuni demokraatlike valimiste korraldamiseni ja Põhiseadusliku Kogu kokkukutsumiseni. 
Valitsust juhtis Rahvuslik Vabastusliikumine, milles omakorda domineeris Kommunistlik Partei. Algusest peale oli Demokraatlik Valitsus tegelikult kommunistlik diktatuur. See tõrjus kõrvale rahvusliku Balli Kombëtari, ülesande tegi mõnevõrra kergemaks viimase koostöö natsidega. Kuningas Zog I tõugati troonilt ja LNC lõi kiiresti vennalikud suhted teiste sotsialistlike riikidega.
Valimised korraldati 2. detsembril 1945. Selleks ajaks oli LNC end ümber nimetanud Albaania Demokraatlikuks Rindeks, mis oli ainus valimistel võistlev organisatsioon. 10. jaanuaril 1946 kuulutati välja Albaania Rahvavabariik.
Julio Salinas

Julio Salinas (sündinud 11. septembril 1962 Bilbaos) on Hispaania endine jalgpallur, ründaja.
Koondisekarjäär.
Hispaania jalgpallikoondises mängis ta aastatel 1986–1996 56 mängu ja lõi 22 väravat.
Txiki Begiristain

Txiki Begiristain (sündinud 12. augustil 1964) on Hispaania endine jalgpallur, poolkaitsja.
Koondisekarjäär.
Hispaania jalgpallikoondises mängis ta aastatel 1988–1994 22 mängu ja lõi kuus väravat.
Troitski

Troitski (vene keeles Троицкий) on:
Ion Andoni Goikoetxea

Ion Andoni Goikoetxea (sündinud 21. oktoobril 1965 Pamplonas) on Hispaania endine jalgpallur, poolkaitsja.
Ta mängis La Ligas 13 hooaja jooksul 386 mängu ja lõi 36 väravat. Ta esindas Hispaania jalgpallikoondist 1994. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlustel.
Koondisekarjäär.
Hispaania jalgpallikoondises mängis ta aastatel 1990–1996 36 mängu ja lõi 4 väravat.
Oma koondisedebüüdi tegi ta 12. septembril 1990 3:0 Hispaania võidumängus Brasiilia üle. 1994. aasta maailmameistrivõistlustel lõi ta 2 väravat. Esimene värav tuli 2:2 viigis Lõuna-Koreaga ja teine 1:1 mängus Saksamaaga.
Oleh Protassov

Oleh Protassov (ukraina Олег Валерійович Протасов; sündinud 4. veebruaril 1960 Dnipropetrovskis) on Ukraina endine jalgpallur, ründaja.
Koondisekarjäär.
Nõukogude Liidu jalgpallikoondises mängis ta aastatel 1984–1991 68 mängu ja lõi 29 väravat. Ukraina jalgpallikoondises mängis ta 1994. aastal 1 mängu.
Patrick M'Boma

Patrick M'Boma (sündinud 15. novembril 1970) on Kameruni endine jalgpallur, ründaja.
2000. aastal valiti ta Aafrika aasta jalgpalluriks.
Koondisekarjäär.
Kameruni jalgpallikoondises mängis ta aastatel 1995–2004 57 mängu ja lõi 33 väravat.
2000. aasta suveolümpiamängude jalgpalliturniiril võitis M'Boma Kameruni võistkonnaga kuldmedali. Aastatel 2000 ja 2002 tuli ta Kameruni koondisega Aafrika meistriks.
Zlatan Ljubijankić

Zlatan Ljubijankić (sündinud 15. detsembril 1983) on Sloveenia jalgpallur, ründaja.
Koondisekarjäär.
Sloveenia jalgpallikoondises on mänginud 48 mängu ja löönud 6 väravat.
Nejc Pečnik

Nejc Pečnik (sündinud 3. jaanuaril 1986) on Sloveenia jalgpallur, poolkaitsja.
Koondisekarjäär.
Sloveenia jalgpallikoondises on mänginud 32 mängu ja löönud 6 väravat.
Uwe Bein

Uwe Bein (sündinud 26. septembril 1960) on Saksamaa endine jalgpallur, poolkaitsja.
Koondisekarjäär.
Saksamaa jalgpallikoondises mängis ta aastatel 1989–1993 17 mängu ja lõi kolm väravat.