Hinduism

Hinduism on veedadega seotud India õpetuste ja religioonide üldnimetus. Laiemas mõttes tähendab hinduism India ühiskonnakorraldust, religiooni ja kultuuri üldse, kitsamas mõttes aga veedadest alguse saanud, brahmanismiga jätkunud ning hiljem budismi ja džainismi mõjul muutunud traditsioonide kogumit viimasel paaril aastatuhandel.,
Hinduism on üks dharmalikest religioonidest budismi, džainismi ja sikhismi kõrval. Hinduismi võib pidada ka usundite kogumiks, sest ta sisaldab mitmesuguseid jumala- ja lunastuskäsitlusi. Hinduismi järgijaid nimetatakse hinduistideks või ka hindudeks.
Hinduismi järgijate arv kasvab kiiresti. 2010. aastal hinnati hinduistide arvu kogu maailmas umbes 950 miljonile, mis oli umbes 14% maailma rahvastikust. Seda peetakse järgijate arvult kolmandaks usundiks maailmas. Indias on umbes 80% elanikkonnast hinduistid. Suured hinduistide kogukonnad on ka Nepalis, Bangladeshis, Indoneesias, Malaisias, Tais, Sri Lankal, Pakistanis jm. Briti ülemvõim Indias soodustas hinduismi levikut Euroopasse ja Põhja-Ameerikasse. Migratsiooni tõttu on hinduistlikke templeid rajatud paljudes maades. Hinduismi ajalooline ja kultuuriline mõju ulatub Kesk-Aasiast kuni Indoneesia ja Filipiinideni. Maailma suurim hinduistlik tempel, Angkor Wat, asus muistse Khmeri impeeriumi pealinnas Angkoris, tänapäevase Kambodža alal.
Sajandite jooksul kujunes hinduismis kõrgelt arenenud filosoofia, mida esindavad klassikalised kuus koolkonda ehk daršanat, samuti kirjandus, mille väljapaistvaimad teosed on eeposed "Mahābhārata" ja "Rāmājana".
Hinduismi peamiseks sihiks on vabanemine ehk mokša ja selleni jõudmisel on põhikontseptsiooniks individuaalse surematu hinge aatmani ühinemine jumaliku absoluudi brahmaniga. Selleni püütakse jõuda mitmesuguste vaimsete harjutuste abil, millest tuntumad on pühendumine ja jooga.
Hinduism on väga salliv: peamine nõue on (vähemalt formaalselt) tunnistada veedade autoriteeti. Hinduismis on neli suunda või omaette religiooni: višnuism, šivaism, šaktism ja smartism ning kuus koolkonda: nyaya, vaisheshika, sāmkhya, jooga, mimansa ja vedaanta. Kõigil neil on omakorda palju järglas-koolkondi ja/või traditsioone. Kõik suunad ja koolkonnad tunnustavad üksteist ning samaaegselt võib järgida mitmeid suundi ja koolkondi.
Hinduismis puudub rajaja ja ühtne organisatsioon, kuid on palju sarnase aluse ja ajalooga organisatsioone. Hinduism võib olla traditsiooniline, religioosne, maagiline, filosoofiline jne.
Mõiste.
Mõiste "hinduism" võeti kasutusele 19. sajandi esimesel poolel Euroopas. Sõna algpäritolu on seotud Induse ("Sindhu") jõega ning selle piirkonna rahva ja kultuuriga. "Sindhu" pärsiakeelne versioon on "Hindu", millega hakati tähistama indialasi ja Indiat ("Hindustān") üldse ning selle põhjal loodi ka mõiste hinduism. Juba Pärsia kuningas Kyros II ja hiljem Aleksander Suur nimetasid sealset elanikkonda Induse jõe järgi hindudeks.
Alates 8. sajandi algusest hakkasid islamiusulised Indiat vallutama. Muslimid, kes Indiasse elama asusid, ei nimetanud ennast hindudeks (indialasteks), vaid kasutasid seda sõna ainult India mittemuslimitest elanike kohta. Islami usku pöördunud indialasi nimetati "hindustani". 
Nõnda omandas algselt puhtgeograafiline mõiste religioosse tähenduse: hindu mõiste ei olnud seotud konkreetsete uskumuste ega tegudega, vaid islami usku mittekuulumisega. 
Hinduismi järgijad ise tähistavad oma traditsiooni enamasti sanskritikeelse terminiga "sanātana dharma" (‘kestev seadmus’).
Ajalugu.
Hinduismi juured ulatuvad 3000 eKr Induse kultuuri. Umbes 3000–1500 eKr eksisteeris Induse jõe orus Harappa ehk Induse põlluharijate linnakultuur, mille kandjad olid ilmselt draviidid.
Varajane faas: veedade usund.
Hinduismi varajast perioodi, umbes 1500 – 800 eKr, nimetatakse veedade ajastuks, mis viitab nende alustekstide loomise ajale. Veedasid peetakse tänapäevalgi pühadeks, kuigi nende tegelik mõju ja tähendus hinduismis on võrreldes varasemaga tunduvalt vähenenud.
Veedade religioon oli polüteistlik ja selle mütoloogia sarnanes teiste muistsete indoeuroopa rahvaste, eriti iraanlaste mütoloogiaga. Üldiselt arvatakse, et veedade religiooni kandjateks olid aarjalased, kes tungisid Indiasse mitme lainena alates II aastatuhande keskelt eKr. Mõned tänapäeva India teadlased arvavad aga, et nii veedade religioon kui ka aarjalased on põliselt India päritolu. Viimane sedastus asetaks hinduismi tekkimise palju varasemasse aega ning siis hõlmaks hinduism ka Induse kultuuri aegseid ideid ja uskumusi. Kuid ka muul juhul võis veedade religioon saada mõjutusi enne seda India pinnal eksisteerinud draviidide religioonist, millest ei ole kirjalikke mälestisi. Hilisemad religioossed arusaamad ja mütoloogia on juba segu aarjalaste ja draviidide traditsioonidest.
Teine faas: brahmanism.
Veedade perioodile järgnes umbes 800 eKr brahmanism, mis on nimetuse saanud braahmanite keskse osa järgi kultuses ja ühiskondlikus elus. Seoses budismi ja džainismi esilekerkimisega I aastatuhande teisel poolel eKr kaotas brahmanism endise mõjujõu, eriti oli see märgatav Ašoka valitsemisajal 3. sajandil eKr ja Kušaanide impeeriumis esimestel sajanditel.
Brahmanism oli preestritekeskne ohverdamisreligioon. Braahmanitest preestrid sooritasid ohverdamistseremooniaid "puja'sid", mille eesmärgiks oli säilitada maailma korrastatus riitustel tekkiva imeväe abil. Jumalate roll oli väike.
Kolmas faas: hinduism.
Hinduismi uus tõus algas Guptade valitsemisajal 4.–6. sajandil. Järgmistel sajanditel kujunes hinduism põhijoontes niisuguseks, nagu me seda tänapäeval tunneme. Kõige olulisemateks pühadeks raamatuteks said puraanad ja eeposed, jumalatest tõusid esile Šiva ja Višnu ning mõjukaks sai "bhakti" suund. Kui pärast muslimite vallutusi 8.–13. sajandil kadus budism Indiast täielikult, jäi hinduism põhiliseks omamaiseks religiooniks. Kuigi muslimid püüdsid pidevalt ka “paganlikku” hinduismi välja juurida, ei õnnestunud see neil ning Briti kolonisatsiooni all (mis sai alguse 17. sajandi lõpu vallutustest) tugevnes hinduism taas. Üks seda soodustavaid tegureid oli asjaolu, et Briti võimud tegid koostööd hinduismi järgivate maharadžadega.
Brahmanismi-järgset hinduismi on raske nimetada ühtseks religiooniks, sest see hõlmab väga erinevaid suundi ja koolkondi. Kõikide nende põhilisteks ühistunnusteks on veedade (formaalne) austamine ning teo (sanskriti keeles "karma") ja teovilja (sanskriti keeles "karmaphala") seaduse ning ümbersünni õpetuste tunnistamine. Veedade pühadus on samas üsna nominaalne ja tänapäeva hinduism veedasid eriti ei aktsepteeri. Samuti tõlgendavad hinduismi eri suunad veedasid üsna erinevalt nii nagu ka teo ja teovilja ning ümbersünni mõisteid.
Pühad tekstid.
Hinduismi pühakirjad jagunevad kahte suurde ossa: 
Śruti.
Kõige varasem teos on Rigveda (värsitarkus), kokkuvõte India mütoloogiast, sisaldades 1028 hümni paljudele erinevatele jumalatele. (Hümn ehk sukta tähendab 'kenasti öeldut'. Kõige lühem hümn on kirjutatud tulejumal Agnile, kõige pikem Sōmale, mis on teatud jook, samas ka taim, millest see jook on valmistatud, ning ka joogi jumalus.
* Ramayana on eepos, mille peategelaseks on legendaarne kuningas Rama.
* Mahabharata on eepos, milles kaks suguvõsa omavahel võitlevad. Selle kõige tuntum osa on Bhagavadgītā, milles jumal Krišna jagab õpetusi.
Teoloogia.
Hinduismi teoloogia pärineb veedade traditsioonist, millele on liidetud mitmesugused muud uskumused. Olulisemad mõisted on dharma (seadmus, isiklik ja/või üldine eetika, kombed ja kohustused); sansaara (ümbersündimine); karma (tegutsemine, põhjuslikkus) ja mokša (vabanemine ümbersündide ahelast). Teoloogilisi käsitlusi on hinduismis mitmeid.
Peasuunad.
Hinduismis on neli peasuunda.
Višnuism.
Višnuismis ehk vaišnavismis on keskne kohal maailma hoidja ja armastuse jumal Višnu, kelle tähtsamad avataarad ehk kehastused on Rāma ja Krišna. Rāma on oluline tegelane "Rāmājanas", Krišna "Bhagavadgītās" (osa "Mahābhāratast"). Višnu kaaslane on Lakšmī. Višnuism on kõige levinum hinduismi suund, selle järgijate tunnuseks on kolm püstjoont laubal.
Šivaism.
Šivaismis ehk šaivismis on keskne neljakäeline tantsiv, hävitav ja loov jumal Šiva. 
Šaktism.
Šakti on jumalik, loov vägi, mis korrastab maailma ja hoiab kaose ("tamas'e") eest. Kasutatakse palju mantraid (loitse). Šaktismil palju on sekte ja filosoofiaid.
Brahmanit peetakse maailmavaimuks, maailmakõiksuseks. Aatmanon indiviidi hing, mille ajutine asupaik on inimkeha. Šaktismi eesmärk on jõuda arusaamisele, et aatman on braahmaniga üks ja seesama ning ümbersündide kaudu lõpuks ühte sulada.
Karma seaduse järgi määrab inimese eelmise elu tegude summa selle, kellena ta järgmises elus sünnib. Karma seadus välistab andestuse.
Sansaara – inimese hinge taassünd uutesse eludesse toimub vastavalt karma seadusele: vooruslikum elu viib paremasse sündi, halvem elu viib halvemasse sündi. Andestust ei ole, ebavooruslikkus lunastatakse vaid halvema sünniga. Siit tuleneb siinpoolse elu isiklik fatalism – vaesust ja õnnetust peetakse karma seaduse täitumiseks – eelmises elus halvasti elatu tulemuseks. Heade tegude tegemine võimaldab aga parema sünni.
Tähtsamad vabanemise teed:
Inimese eesmärk on vabaneda sansaarast ja ühineda Brahmaniga mokša ehk vabanemise saavutamine. Selle saavutamiseks on erinevaid õpetusi.
Koolkonnad.
Hinduismis on kuus ortodoksset (veedade autoriteeti tunnustavat) filosoofia süsteemi ehk "darshana"t: Nyaya, Vaisheshika, Saankhja, Jooga, Mimamsa ja Vedaanta.
Vedaanta.
Vedaanta on veedade autoriteeti tunnistava hinduistliku filosoofia peasuund. Vedaanta ideid väljendavad upanišadid, «Bhagavadgītā» ja Bādarājana "Brahmasūtra". Nendele teostele on paljud india õpetlased hiljem kirjutanud hulgaliselt kommentaare. Tuntuim vedaanta alakoolkond on advaita-vedaanta ehk advaita.
Saankhja.
Saankhja (ka samkhya või sankhya) filosoofia peaidee on, et inimese tõeline vaimne loomus on eksituse tõttu langenud materiaalsuse küüsi. Vabanemine ehk kirgastumine tähendab hinge vabanemist mateeria ahelatest, mis saab toimuda läbi tunnetuse arendamise. Sankhya on gnostitsistlik õpetus, mis ei tunnistata jumalaid.
Jooga.
Jooga on filosoofia ja süsteem vaimseks arenguks ja vabanemiseks. 
Olulisemaks tekstiks on Patanjali joogasuutrad, millel põhineb klassikaline ashtanga jooga ehk kaheksaosaline jooga. Jooga liike ja liigitusi on mitmeid: bhakti jooga, karma jooga, jnana jooga, hatha jooga jne.
Kultus.
Hinduistlik jumalateenistus on väga individuaalne, seda viiakse läbi kas kodus, looduses või templis. Erinevused tulenevad sellest, millisesse kasti inimene kuulub või kus ta elab. Palvetatakse kodudes, templites ja gurude – vaimsete õpetajate juures. Templiteenistust, mille oluliseks osaks on ohverdamine, protsessioonid ja mantrate (loitsude) laulmine, viivad läbi brāhmanid. Ortodoksse hinduisti kohuseks on vähemalt kord elus minna palverännakule Gangese äärde Varanasisse. Populaarsed on kõiksugused rahvapeod ja festivalid, kuhu võib koguneda nii palju rahvast, et sadu inimesi trambitakse surnuks. Kodus peetakse perekondlike pidustustena üleminekuriitusi, st pereliikme siirdumist järgmisse eluetappi. Uskliku püha kohus on rakendada elus ahimsat ehk vägivallatuse ideed, sellega seoses on populaarne taimetoitlus ja loomade austamine. Eriti püha on lehm, Nandi, kui elu andev ema. Templite välisseinu kaunistavad skulptuuride read, nende vahel on seinamaalid erinevatest jumalustest. Maalingutel kujutatakse koos jumalustega ka pühasid loomi, taimi ja sümboleid. Hinduistlik kunst peegeldab India kultuuris, ajaloos ja religioonis esinevat erinevuste ja vastandite kooseksisteerimist. India kunsti ja muusika mõistmiseks tuleb tunda ka hinduismi. Tähtsaimad pillid hinduistlikus muusikas on sitar ja tabla.
Hinduismis on levinud inimese elu jaotamine nelja etappi: 
Need perioodid on eriti levinud kõrgemates kastides.
Hinduistliku ühiskonna eripära.
Kastid (sanskriti keeles "varna" – 'värv' (märk otsa ees)) on suletud ühiskonnakihid, kuhu kuulutakse sünnipäraselt, kuid kust vastavalt oma karmale on võimalik järgmises elus liikuda kõrgemale või madalamale. Kastid ei vasta traditsioonilistele seisustele euroopalikus mõttes. Portugali maadeavastajad, kes jõudsid 15.–16. sajandil Indiasse, hakkasid varnasid nimetama lähima omakeelse vastega "casta", mis tähendab seisust.
Kastid:
Neli peamist kasti jagunevad paljudeks alamkastideks.
Hiljem lisandusid sanjaasid – erakud, rändajad, kelle ainsaks eesmärgiks oli saavutada mokša.
Kolm kõrgemat kasti pärinevad aarja ajastust, neljas tekkis pärast Indiasse jõudmist alistatud rahva baasil. Seadustati Manu seadustes II sajandil.
Väljaspool kaste asuvad haridzanid ehk puutumatud, kes teevad roojaseks peetavaid töid. Ka neil on palju alamkaste.
Igal kastil on oma dharma ehk jumalik korraldus ja kohustused.