Missa h-moll

Missa h-moll (BWV 232) on Johann Sebastian Bachi (1685–1750) üks tähtsamaid heliteoseid. Selle aluseks on ladinakeelse missa täielik ordinaariumitekst (mõne väikese kõrvalekaldega missakaanonist). 
See on meistri üks viimaseid teoseid, mis valmis veidi enne tema surma, ilmselt 1749. aastal. Selle suurteose paljud osad olid aga loodud juba varem. 1733. aastal komponeeris Bach kaheosalise missa ("Kyrie" ja "Gloria"), nagu see oli tavaks luterlikus kirikus. "Sanctus" kõlas esmakordselt 1724. aasta esimesel jõulupühal ja paljud osad on paroodiatehnika alusel ümber töötatud tema varasematest kantaatidest. 
Ülesehitus.
Missatsükli viis osa on Bachi käsikirjas jagatud nelja osasse:
Osad koosnevad koori- ja soolonumbritest (aariad, duetid).
Esituskoosseis.
Missa h-moll esituskoosseisus on viis vokaalsolisti (sopran I/II, alt, tenor, bass), 5–8-häälne koor ning oma aja kohta tavatult suur orkester (kolm naturaaltrompetit, timpanid, naturaalsarv, kaks põikflööti, kolm oboed, kaks fagotti, viiulid, vioola ning "basso continuo" rühma koosseisus tšello, kontrabass ja orel). 
Ajalugu.
Pärast Saksimaa kuurvürst August II surma 1. veebruaril 1733 kuulutati välja üleriigiline lein (15. veebruarist 2. juulini), mille vältel ei tohtinud esitada kontsertlikku muusikat. Sel ajal valmis Bachil Missa ("Kyrie" ja "Gloria"), mis olnuks kasutatav nii luterlikul kui ka katoliiklikul jumalateenistusel. Sama aasta juulis saatis Bach selle teose pühendusega järgmisele valitsejale August III-le Dresdenisse ja taotles selle žestiga Saksimaa õukonna kapellmeistri tiitlit (mille ta sai alles novembris 1736). Kas seda teost Dresdenis tookord esitati, pole teada, kuid üsna kindlalt võib väita, et teos ei olnud mõeldud ettekandmiseks Leipzigis, kus Bach oli kantorina ametis. 
Pole ka selge, miks Bach otsustas selle kaheosalise missa arendada täielikuks missatsükliks ("missa tota"), mille kasutustava luterlikus kirikus ei olnud. On arvatud, et Bach kavandas seda Dresdeni uue (katoliikliku) "Hofkirche" sissepühitsemiseks – ehitus hakkas valmima 1740ndate lõpus, kuid kirik pühitseti alles 1751, mil Bach oli juba surnud, ja sel puhul esitati Johann Adolph Hasse Missa d-moll, mille muusikas on mitmeid sarnasusi Bachi missaga. Üks uuem uurimus oletab aga, et teos võis olla mõeldud esitamiseks Viini Stephani toomkirikus.
Esitused.
Missa muusika väga erinevad stiilivõtted ja eriti kõrged nõudmised esituskoosseisule ületasid tublisti omaaegse liturgiamuusika võimalusi ja vajadusi ning Bach ei kogenudki teose tervikettekannet. Teose partituuri päris tema poeg Carl Philipp Emanuel, pärast viimase surma 1788. aastal püüti seda tükk aega edutult müüa, kuni selle 1805. aastal omandas Zürichis tegutsev kirjastaja ja helilooja Hans Georg Nägeli.
Berliinis tegi Carl Friedrich Zelter oma lauluakadeemiaga 1811. aastal proove missa erinevate osadega. Kaheks osaks jagatud teose avaliku ettekandeni jõuti siiski alles 20. veebruaril 1834 (I osa) ning 12. veebruaril 1835 (II osa). 
Liturgiline funktsioon ja tähendus.
Kuigi teost on Bachi perekonnas nimetatud katoliiklikuks missaks, erineb selle tekst kahes kohas katoliiklikust kanoonilisest tekstist. Ulatuslik ja suure esituskoosseisuga teos järgib Bachi-aegset kontsert-stiili ("„Missa concertata“") ja võiks olla mõeldud suurte kirikupühade pidulikeks teenistusteks. 19. sajandil anti teosele nimetus „Suur missa h-moll“ („Hohe Messe in h-Moll“), mis on tuletatud traditsioonilisest nimetusest „Missa solemnis“. Helistik on määratletud teose algusosa järgi, aga järgnevatest osadest on vaid vähesed h-mollis. 
Ülevaade.
Märkused:
1 1. veerg: Bachi kataloogi numeratsioon (Bach-Werke-Verzeichnis, BWV)
2 2. veerg: uuendatud numeratsioon (Bach-Compendium, BC)
Osad "Gloria" (nr. 4), "Domine Deus" (nr. 8) ja "Cum Sancto Spirito" töötas Bach ajavahemikus 1743–1746 (ilmselt 1745) ümber ladinakeelseks jõulukantaadiks Gloria in excelsis Deo (BWV 191).
Tekst.
Tekstiversiooni aluseks võttis Bach missaordinaariumi varakristliku teksti väljaandest "Leipziger Kirchen-Andachten" (1694).