Apostellik usutunnistus

Apostellik usutunnistus (ladina keeles "Symbolum Apostolicum" või "Symbolum Apostolorum") on varajane kristlik usutunnistus, mida kasutatakse laialdaselt läänekristlikes konfessioonides nii liturgilistel eesmärkidel kui ka katehheetilise õpetuse alusena. See on tuntud oma Kolmainsusele keskenduva struktuuri ja kristliku usu põhitõdede kokkuvõtliku esituse poolest.
Hoolimata nimest ei pärine usutunnistus otse Jeesuse apostlitelt. Tegu on 2. sajandil Roomas kasutusel olnud ristimistunnistuse (tuntud kui Vana-Rooma usutunnistus) edasiarendusega, mis sai oma lõpliku, tänapäeval tuntud kuju ("textus receptus") 8. sajandiks Frangi riigis.
Ajalugu ja areng.
Apostelliku usutunnistuse ajalugu on järkjärguline protsess, mille käigus lisati Vana-Rooma usutunnistuse algsele tekstile mitmeid täpsustusi ja laiendusi.
Vana-Rooma usutunnistus.
Tänapäevase usutunnistuse otsene eelkäija on Vana-Rooma usutunnistus ("Symbolum Romanum"), mis oli Roomas kasutusel ristimisvalemina juba umbes aastal 150 pKr. See oli lühem kui praegune versioon ja selle tekst on rekonstrueeritav kirikuisade, näiteks Marcelluse Ancyrast (u 341) ja Rufinuse Aquileiast (u 404) kirjutiste põhjal.
Vana-Rooma usutunnistuse rekonstrueeritud tekst oli ligikaudu järgmine:
"Ma usun Jumalasse, kõigeväelisesse Isasse.
"Ja Kristusesse Jeesusesse, tema ainsasse Pojasse, meie Issandasse,
"kes on sündinud Pühast Vaimust ja neitsi Maarjast,
"Pontius Pilaatuse all risti löödud ja maha maetud,
"kolmandal päeval üles tõusnud surnuist,
"üles läinud taeva, istub Isa paremal käel,
"sealt ta tuleb kohut mõistma elavate ja surnute üle.
"Ja Pühasse Vaimusse,
"pühasse Kirikusse,
"pattude andeksandmist,
"ihu ülestõusmist."
Nagu näha, puudusid siit mitmed hiljem lisatud fraasid, näiteks "taeva ja maa Looja", "kannatanud", "surnud", "alla läinud surmavalda", "pühade osadus" ja "igavest elu".
Laienemine ja täiendused (4.–7. sajand).
Alates 4. sajandist levis Rooma usutunnistus lääneprovintsidesse, eriti Galliasse ja Hispaaniasse. Nendes piirkondades hakati teksti täiendama, et võidelda levinud hereesiatega (näiteks arianismiga) ja väljendada selgemalt kiriku õpetust.
"taeva ja maa Looja" ("creatorem caeli et terrae") lisati vastusena gnostilistele ja markionistlikele õpetustele, mis eristasid Vana Testamendi Loojajumalat Uue Testamendi armulisest Isast.
"kannatanud" ("passus") lisati, et rõhutada Kristuse kannatuste reaalsust doketismi vastu. Doketism väitis, et Kristuse keha ja kannatused olid vaid näilised, tuginedes sageli Kreeka filosoofia arusaamale, et jumalik vaim ei saa materiaalses maailmas kannatada.
"alla läinud surmavalda" ("descendit ad inferna"): see fraas puudus Vana-Rooma usutunnistusest. Üks selle varaseimaid tunnistusi pärineb Rufinuse kodukiriku usutunnistusest Aquileias (u 400 pKr). Rufinus ise selgitas, et tema arusaama kohaselt tähendas see lause sama, mis "maha maetud" ("sepultus"), rõhutades seega Kristuse surma tegelikkust. Aja jooksul omandas see fraas aga teise, populaarsema teoloogilise tõlgenduse, mis põhines Kristuse allilma laskumise õpetusel (nn põrgu kündmine), kus Kristus kuulutas võitu surmavalla üle ja vabastas Vana Testamendi õiged. 7. sajandiks, kui usutunnistus Gallias standardiseeriti, oli see uus tähendus juba domineeriv. Seega toimus fraasi sees teoloogiliselt oluline tähendusnihe – algsest surma reaalsuse rõhutamisest sai hiljem võidu kuulutamine surmavalla üle, mida esimese 5. sajandi jooksul usutunnistusega ei väidetud.
"pühade osadus" ("sanctorum communionem") on samuti Gallia päritolu lisandus 5. sajandist. Selle täpne tähendus on teoloogide seas jätkuvalt arutelu objektiks. See võib viidata kas osadusele pühadest andidest (armulaud) või, mis on tõenäolisem, osadusele pühade inimeste ehk kõigi kristlaste (nii elavate kui ka surnute) vahel.
"igavest elu" ("vitam aeternam") lisati teksti lõppu, et anda usutunnistusele selge eshatoloogiline ja lootusrikas lõpp.
Lõpliku vormi kujunemine.
Tänapäeval tuntud laiendatud tekst ("textus receptus") kujunes välja Gallias ja Hispaanias 6.–7. sajandil. Karl Suure valitsemisajal (8.–9. sajandil) hakati seda versiooni kasutama kogu Frangi riigis, et ühtlustada liturgilist praktikat. Iroonilisel kombel jõudis see täiendatud Gallia versioon tagasi Rooma ning asendas seal 10. sajandiks varasema ja lühema Vana-Rooma usutunnistuse.
Tekst eesti keeles.
Mina usun Jumalasse, kõigeväelisse Isasse, taeva ja maa Loojasse.
Ja Jeesusesse Kristusesse, Tema ainsasse Pojasse, meie Issandasse,
kes on saadud Pühast Vaimust, ilmale tulnud neitsi Maarjast,
kannatanud Pontius Pilaatuse all, risti löödud, surnud ja maha maetud,
alla läinud surmavalda, kolmandal päeval üles tõusnud surnuist,
üles läinud taeva, istub Jumala, oma kõigeväelise Isa paremal käel,
sealt Tema tuleb kohut mõistma elavate ja surnute üle.
Mina usun Pühasse Vaimusse,
üht püha kristlikku Kirikut,
pühade osadust,
pattude andeksandmist,
ihu ülestõusmist
ja igavest elu.