Montessori pedagoogika

Montessori pedagoogika on alternatiivpedagoogika suund, mille rajas Itaalia arst, psühholoog ja pedagoog Maria Montessori. Tema pedagoogiline kasvatussüsteem oli algselt välja töötatud lastele vanuses kuni 12 aastat.
Ajaloost.
1914. aastal, pärast oma ema surma, külastas Maria Montessori USA-d. Tema loengule Carnegie Hallis tuli 5000 inimest. Loengusarja raames kirjutas ta raamatu "The Method of Scientific Pedagogy as Applied to Infant Education and Children's Houses" ("Teadusliku pedagoogika meetod kasutatuna väikelaste kasvatuses ja laste majades"). Loodi ka Montessori ühing, mille üheks eestvedajaks sai Alexander Graham Bell. 1924. aastal kohtus Montessori Benito Mussoliniga, kes pärast kõnelusi hakkas Itaalia koolides propageerima Montessori meetodit. Hiljem tekkisid Montessoril aga Mussoliniga lahkhelid ning Montessori meetodi kasutamisest loobuti koolides mõneks ajaks.
Teise maailmasõja ajal elas Montessori Indias. Seal elatud aastate jooksul juhendas ta mitmeid õpetajate kursusi, mis olid väga populaarsed. Näiteks 1939. aastal Madrases toimunud kursustest võttis osa 300 õpetajat üle India. Pärast sõda tuli ta tagasi Inglismaale ning 1946. aastal avas õpetajate kursused Londonis. Tagasi Itaaliasse tuli Maria Montessori 1947. aastal. Samal aastal taasavati Itaalias sõja ajal suletud olnud Montessori ühing Opera Montessori.
1948. aastast juhatas Montessori kursusi taas Indias. 1949. aastal hakkas ta kursusi pidama Pakistanis, kuid pidi töö pooleli jätma ja Euroopasse tagasi pöörduma. Tema kursusi Pakistanis jätkas taani pedagoog Albert Max Joosten.
Põhimõtted.
Montessori pedagoogika mõte seisneb selles, et stimuleerida lapse enesekasvatust, iseõppimist, enesearendamist.
Kasvataja ülesandeks on aga abistada last tegevuse organiseerimisel, toetada teda individuaalse tee leidmisel, oma loomuse realiseerimisel.
Montessori rõhutas, et lapse isiksuslikud alused luuakse just nimelt vanuses kuni 12 eluaastat ja selles vanuses tehtud möödalaskmisi on võimatu hiljem heastada. Montessori rõhutas individuaalse lähenemise tähtsust. Tema pedagoogika on suunatud lapse iseseisvuse suurendamisele, kasvataja roll on suunata ja abistada last. Ka rõhutatakse kodu ja kooli koostöö tähtsust lapse arendamisel.
Montessori pedagoogika kõlbeliseks aluseks on täielik austus lapse suhtes, selle tõsiasja tingimusteta tunnistamine, et lapsel on õigus oma saatusele. Et laps suudaks saada kasu sellisest humaansest lähenemisest, ei tohi tema vanemate põhimõtted tugevasti erineda lasteaia omadest. Kui peres valitseb range autoritaarsus, siis selline laps ei sulandu süsteemi. Vajalik on õpetajate ja vanemate tihe koostöö. Vanematele esitatakse tegelikult ainult üks, kuid täiesti kindel tingimus – austus oma lapse vastu, mis tähendab, et tuleb mõista oma ülesannet, milleks on aidata kaasa lapse eneseteostusele. 
Montessori soovitab mitte õpetada lapsi nii, et see tooks kahju nende inimese arengule (psüühilisele, füüsilisele ja intellektuaalsele).
Montessori pedagoogilistest vaadetest on hiljem joondunud ka Rudolf Steiner oma Waldorfi pedagoogika loomisel. Tänapäeval juhib Montessori pedagoogikat rahvusvaheline organisatsioon AMI (Association Montessori Internationale), mille rajas Montessori poeg Mario 1929. aastal. Peakorter asub Amsterdamis. Organisatsioon kureerib Montessori õpetajate ettevalmistamiskursuste ketti. Seal arutatakse läbi ja kinnitatakse metoodika muudatused, lähtuvad Montessori süsteemi järgi kasvavate laste jälgimisest.
Montessori pedagoogika kaheksa printsiipi.
 Need printsiibid sõnastas Maria Montessori oma pedagoogitegevuse algusaastatel, kaheksa Montessori seisukohta, mis on tuletatud laste jälgimisest ja mis on kogu tema õpetamisele lähenemise alus. Neid arusaamu toetab tänapäeval suur hulk psühholoogia- ja pedagoogikaalaseid uuringuid. Kõik kaheksa printsiipi eksisteerivad Montessori süsteemis koos ja on sinna sügavalt juurdunud.