Eesti keele grammatika

Eesti keele grammatika on eesti keele grammatika.
Eesti keel kuulub soome-ugri keelte läänemeresoome haru lõunarühma. Eesti keele lähemad sugulaskeeled on vadja ja liivi keel (kui võru keelt pidada eesti keele murdeks).
Eesti keele kirjutamiseks kasutatakse ladina tähestikul põhinevat eesti tähestikku.
Erinevalt paljudest teistest keeltest puudub eesti keeles grammatiline sugu.
Käänded.
Eesti keeles on 14 käänet (sõna "auto" iga kääne ainsuses ja mitmuses):
Mõnikord loetakse 15. käändeks viisiütlevat "(näide: purjuspäi, paljajalu, kinnisilmi)" käänet. 
Eesti keeles puudub akusatiiv ehk sihitav kääne, selle asemel kasutatakse nimetavat, omastavat või osastavat käänet.
Mõnedel omasõnadel on võimalik moodustada sisseütleva käände lühivormi, nt keresse ~ kerre.
Rõhk.
Eesti omasõnadel ja eestipärastel laen- ning võõrsõnadel on põhirõhk esimesel silbil. Võõrapärastel võõr- ja laensõnadel vastab rõhk reeglina lähtekeelse sõna rõhule.
Välde.
Lihthääliku välde.
Vältus on hääliku hääldamise suhteline kestus. Eesti keeles on enamikul häälikuist kolm väldet — I, II ja III ehk lühike, pikk ja ülipikk. Välte märkimist kirjas iseloomustab järgmine tabel:
Märkus. Väljatöötamisel on uus häälikuortograafia teooria, mille põhisisuks on see, et häälikul on kaks pikkust: lühike ja pikk.
Sõnavälde ja astmevaheldus.
Sõnavälte ja astmevahelduse tundmine on aluseks käänamisele ja pööramisele.
Sõna sisehäälikud.
Sõna sisehäälikuteks on häälikud alates pearõhulise silbi esimesest vokaalist kuni järgmise silbi esimese vokaalini (viimane välja arvatud). Eesti keeles on pearõhk tavaliselt esimesel silbil, võõrsõnades võib rõhk langeda ka järgsilbile. Sisehäälikute hulka ei arvestata käände- ning pöördelõppe ja liite -gi, -ki häälikuid.
Sõnavälde.
Sõna välde oleneb sõna sisehäälikute vältest:
Astmevaheldus.
Astmevahelduseks nimetatakse sõna sisehäälikute muutumist käänamisel ja pööramisel. (lipp – lipu, luba – loa; sadama – sajab). Astmevaheldus jaguneb välte- ja laadivahelduseks.
Vältevahelduse korral muutub sõna sisehäälikute välde (II välde vaheldub III-ga). II-vältelist vormi loetakse nõrgaks, III-vältelist aga tugevaks astmeks: "karp" (1silbiline =&gt; III välde, tugev aste) – "karbi" (II v, nõrk aste).
Laadivahelduse korral mõni sisehäälik kaob või muutub teiseks häälikuks – häälikud g, b, d, s ning k ja t ühendites "sk, hk" ja "ht" kaovad või asenduvad mõne teise häälikuga. Vorm, kus vaadeldav häälik ehk laadivaheldusele alluv häälik on olemas, on tugevas astmes. Vorm, kus laadivahelduslik häälik puudub või on asendunud mõne muu häälikuga, on nõrgas astmes, sõltumata sõna vältest: "lugu" ("g" on, tugev aste) – "loo" ("g" puudub, nõrk aste)
Astmevahelduse määramisel võrreldakse käändsõna ainsuse nimetavat, omastavat ning vajadusel ka osastavat käänet, tegusõnadel kindla kõneviisi oleviku 1. pööret ja "da"-tegevusnime. 
Astmevahelduseks ei loeta:
Kui sõna käänamisel või pööramisel sisehäälikud ei muutu, on sõna astmevahelduseta.
Võõrsõnad.
Võõrsõnal on vähemalt üks järgmistest tunnustest:
Sõnaliigid.
Muutumisviisi järgi liigitatakse sõnad muutuvaiks ja muutumatuiks. Muutuvad sõnad jagunevad omakorda käänd- ja pöördsõnadeks.
Käändsõnad.
Tähenduse järgi liigitatakse käändsõnu järgmiselt:
Pöördsõnad.
Pöördsõnu võib tähenduse poolest lugeda tegusõnadeks. Tegusõnal on käändelised ja pöördelised vormid (saadakse verbi pööramisel).
Tegusõna pöördelistel vormidel on:
Tegusõna käändelised vormid väljendavad üldist tegevust, kuid ei väljenda kõneviisi, isikut ja arvu. Käändelisse vormi kuuluvad: ma- ja da-tegevusnimi (infinitiivid), v- ja tav-kesksõna (oleviku kesksõnad), nud- ja tud-kesksõna (mineviku kesksõnad) – lugema, lugeda, lugev, loetav, lugenud, loetud.
Muutumatud sõnad.
Muutumatud sõnad jagunevad määr-, kaas-, side- ja hüüdsõnadeks.