tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Aino Mälkönen

Aino Mälkönen VR II/3 (11. jaanuar 1900 Kirvu vald, Viiburi kubermang – 2. juuli 1920 Viiburi) oli Soome kodusõja ja Eesti Vabadussõja ajal halastajaõde ning sõjaväelane.
Mälkönen liitus Soome valgete vägedega 1917. aasta lõpul. Ta teenis halastajaõena ja kuulipildujalintide laadijana Karjala rindel sõja lõpuni mais 1918, hiljem oli ta Viiburi Kaitseliidus kirjutaja.
Mälkönen liitus Eesti Vabadussõtta minevate Martin Ekströmi juhitud Soome vabatahtlikega 3. jaanuaril 1919. Ta varjas oma sugu, lõikas juuksed lühikeseks ja kirjutas oma eesnime mehenimena Aimo. Ta võttis osa Narva vabastamisest 18. jaanuaril ning teda autasustati Narva vabastamise mälestusmedaliga.
Veebruaris 1919 liideti Ekströmi vabatahtlikud Hans Kalmu Põhja Poegade üksusega. Mälkönen võttis kagurindel osa seitsmest lahingust. Ta oli hiljem Tartus dislotseeruvate Põhja Poegade üksuses masinakirjutaja.
Mälkönen pöördus Soome tagasi 1919. aasta suvel. Ühes lahingus saadud põrutus koos hilisema vigastusega põhjustas hiljem tal alakeha halvatuse. Ta suri hooldamatusest põhjustatud vaevuste tõttu Viiburi diakonisside haiglas ning maeti Ruokolahti kalmistule (praegu Soome poolel).
Leo Gustav Treumann

Leo Gustav Treumann (18. detsember 1890 Tallinn – 2. oktoober 1963 Niederstetten) oli Eesti vaimulik.
Lõpetas aastal 1910 Tallinna Toomkooli. Õppis 1910–1918 Tartu Ülikooli usuteaduskonnas. Võttis 1916–1917 osa ohvitserina Esimesest maailmasõjast ja 1918–1919 Vabadussõjast Balti pataljoni koosseisus. Oli prooviaastal Kuusalu Laurentsiuse koguduses. Ordineeriti õpetajaks 14. novembril 1920 Kuusalu kirikus.
Oli aastal 1920 Kuusalu kogudus abiõpetaja. Aastatel 1921–1939 oli ta Vaivara koguduse õpetaja. Lisaks oli ta Vaivara kõrgemas algkoolis usuõpetaja ja aastatel 1926–1939 Vaivara koguduse perekonnaseisuametnik. Leo Treumanni 15. teenistusaastapäeva puhul tahtsid tema abikaasa ja koguduse naisliikmed anda talle kuldristi ja korraldasid selleks korjanduse. Politsei konfiskeeris ülekullatud hõbedase risti ja selle ostmisest üle jäänud raha, Jõhvi jaoskonnakohtunik mõistis Pauline Treumanile, Hilda Veltbachile, Anna Kruusteinile, Anna Puksmanile ja Elisabet Tammele igaühele 2 krooni rahatrahvi või 1-päevase aresti loata korjanduse toimepanemise eest, rist ja raha anti Vaivara koguduse nõukogule.
Siirdus aastal 1939 Saksamaale. Oli 1940–1945 pastor Lääne-Preisimaal Mewe-Münsterwaldes (praegu Gniew, Tczewi maakonnas, Pomorze vojevoodkonnas). 1945–1949 oli põgenikelaagris Taanis. Aastal 1949 oli ta Wermutshauseni koguduse õpetaja (Württembergi maakiriku teenistuses), Niederstetteni juures (Baden-Württembergi liidumaa põhjaosas). Seal jäi ta ka aastal 1950 emerituuri. Sai aastal 1963 (koos abikaasaga) surma autoõnnetusel.
Isiklikku.
Tema äi Christfried Brasche oli Juuru Mihkli koguduse õpetaja.
Topikujulised kiudpilved

Topikujulised kiudpilved (ladina keeles cirrus floccus, lühend Ci floc) on kiudpilvede vorm. Kujult sarnanevad need "kassiküüntega" ("Ci uncinus"), aga nende otstes on suuremad ümarad tombud või topid, mis meenutavad pisikesi rünkpilvi.
Kadri Tiisel

Kadri Tiisel (sünninimi Kadri Uutma; sündinud 5. jaanuaril 1980) on eesti ajakirjanik ja laulja. 
Ta töötab Eesti Rahvusringhäälingu lasteprogrammi toimetajana.
Kadri Tiisel on lõpetanud Tallinna Reaalkooli (1998), õppinud Tallinna Pedagoogikaülikoolis kasvatusteaduste osakonnas, kuid kõrghariduse omandanud kultuuriteaduskonnas raadiorežii erialal Härmo Saarmi klassis (2003).
Vikerraadios on Kadri Tiisel peale lastesaadete teinud ka eriprogramme, osalenud lastele mõeldud CD-plaatide koostamisel ning juhtinud "Vikerhommikut". 
2004. aastal osales ta ansambli Neiokõsõ liikmena Eurovisiooni lauluvõistlusel İstanbulis.
Ratsulibliklased

Ratsulibliklased ("Papilionidae") on sugukond liblikaliste seltsist. Sugukonda kuuluvate liikide koguarv on 500–700.
Eesti liigid.
Eestis elavad 3 liiki: puriliblikas ("Iphiclides podalirius"), pääsusaba ("Papilio machaon") ja mustlaik-apollo ("Parnassius mnemosyne"), kuid veel 19. sajandil võis siin kohata ka punalaik-apollot ("Parnassius apollo"). Need on Eesti ühed suurimad liblikad.
Karin Aule

 
Karin Aule (sünninimi Karin Selke; sündinud 1980) on eesti ajakirjanik.
Ta on lõpetanud 2003. aastal Tallinna Pedagoogikaülikooli raadiorežii erialal (juhendaja Härmo Saarm). 
Ta on töötanud uudistetoimetajana raadiojaamades Star FM, Raadio 2 ja Kuku Raadio. Aastatel 2015–2017 töötas ta Sky Medias Retro FM-i uudistetoimetajana. 
Lisaks oli ta Rauno Märksi kõrval ka Retro FM-i hommikuprogrammi kaassaatejuht. 
Alates 2017. aasta lõpust töötab Aule jälle Kuku raadios. Alates 2023 detsembrist on ta ka Kanal 2 saate "Telehommik" uudistetoimetaja/diktor. Lisaks on ta lugenud mitmes animafilmis dublaaži.
Isiklikku.
Karin Aulel on kaks tütart.
Salme-Riine Uibo

Salme-Riine Uibo (sündinud 1. augustil 1980) on eesti telerežissöör.
Ta on kõrghariduse omandanud Tallinna Pedagoogikaülikoolis telerežii erialal ning täiendanud end magistriõppes Eesti Muusikaakadeemia Kõrgemas lavakoolis.
Eesti Televisioonis on Uibo lavastanud peamiselt lastesaateid ("Buratino tegutseb jälle", "Lumejänesed", "Saame kokku Tomi juures"). Ta on olnud ka mitmete otseülekannete režissöör ja assistent. Režissööri assistendina on ta tegev olnud ka filmide juures "Püha Tõnu kiusamine" (2009) ja "Risttuules" (2014). 
Uibo on üles astunud ka näitlejana teleseriaalides "Õnne 13" (müüja, 2003) ja "Viimane võmm" (Mari Hakel, 2014). 
Isiklikku.
Tema isa oli ajakirjanik Kalju Uibo, onu oli kergejõustiklane Martin Nurme, onutütred on pedagoogikateadlane Katrin Niglas ja korvpallur Margit Toom.
Liina Jaanus

Liina Jaanus (sünninimi Laiapea; 30. juuni 1937 Rapla – 21. juuni 2010) oli eesti arhitekt.
Ta lõpetas 1968. aastal Eesti Riikliku Kunstiinstituudi.
Ta töötas arhitektuuribüroos Loobprojekt.
Johann Heinrich Brasche

Johann Heinrich Brasche (17. märts 1843 Paide – 11. mai 1906 Tallinn) oli Eesti vaimulik.
Brasche lõpetas 1861. aastal Tallinna kubermangugümnaasiumi ja õppis aastatel 1863–1868 Tartu Ülikooli usuteaduskonnas. 
Oli prooviaastal Väike-Maarja koguduses Carl Theodor Knüpfferi ja Tallinna Toompea Kaarli koguduses Johann Gottlieb Konrad Bergwitzi juures. Ordineeriti 10. mail 1870 Tallinna Rüütli ja Toomkoguduses õpetajaks. Oli 1870–1872 Saarde Katariina koguduse õpetaja. 
Aastatel 1873–1906 teenis ta Tallinna Toompea Kaarli kogudust ja tegeles palju Kaarli kiriku probleemidega. Kui ta Tallinna tuli, polnud kirikul altarimaali, samuti olid ehitamata tornid. 1882. aastaks olid need mured lahendatud.
Brasche oli Eestimaa pastorite raamatukogu bibliotekaar Toompeal. Ta asutas väikelaste hooldekodu ja oli selle kaasjuhataja. Kirjutas vaeste hoolekandest Tallinnas (ilmus trükis 1875). Oli Ristirahva Pühapäeva Lehe kaastööline. Brasche suri 1906. aastal ja maeti Tallinna Vana-Kaarli kalmistule.
Isiklikku.
Tema vennapoeg Johannes Brasche oli Harju-Madise koguduse õpetaja.
Ta oli kaks korda abielus. 19. jaanuaril 1871 abiellus ta Koeru koguduse õpetaja praost Heinrich Ferdinand Hoffmanni tütre Anna Wilhelminega, kellega nad said neli last. Poeg Christfried oli Juuru Mihkli koguduse õpetaja ning poeg Ernst oli arst, purjetaja ja maletaja. Ent 25. juunil 1875 abikaasa suri ootamatult (kaks nädalat pärast sünnitust). 
30. märtsil 1877 laulatati Brasche Koerus esimese abikaasa õe Selma Emiliega, kellega tal sündis veel kolm last. Poeg Arvid oli Kullamaa Püha Johannese koguduse õpetaja.
Lužini väin

Lužini väin ehk Kolmas Kuriili väin (vene keeles "Пролив Лужина" ehk "Третий Курильский пролив") on väin Vaikse ookeanis Venemaa idaosas, eraldab Antsiferovi saart Paramuširi saarest ning ühendab Ohhoota merd Neljanda Kuriili väinaga.
Väina pikkus on umbes 20 km, vähim laius 15 km, suurim sügavus üle 700 m. Rannik on järsk, kaljune. Idarannikul asuvad Fussi vulkaan ja Karpinski ahelik. 
Loodete keskmine kõrgus 1,0 m.
Nimetati Kuriilide uurija Fjodor Lužini auks. 
Väin paikneb Sahhalini oblasti akvatooriumis ja selle rannik on asustamata.
Diatomeeanalüüs

Diatomeeanalüüs ehk ränivetikate anaüüs on settekivimite vanuse ja nende tekkimise uurimise meetod ränivetikate alusel. 
Diatomeeanalüüs põhineb ränivetikate taksonite ja ökoloogiliste rühmade kindlakstegemisel. Analüüs võimaldab teha järeldusi veekogu laadi ja veekogu arengusuuna kohta minevikus.
Diatomeeanalüüsi meetodit kasutatakse laialdaselt paleolimnoloogias. Enamasti tehakse kõrvuti diatomeeanalüüsiga ka sette õietolmu- ja keemiline analüüs.
Antsiferovi saar

Antsiferovi saar (vene keeles остров Анциферова ehk Ширинки, jaapani keeles 志林規島) on Suur-Kuriilide Põhjarühma asustamata saar Venemaa idaosas. Kuulub Sahhalini oblasti koosseisu. 
Saar on kustutud vulkaani veepealne osa. Kõrgeim punkt on Širinki mägi (747 m). Rannajoone pikkus on 12 km. 
Antsiferovi saar on saanud nime Danila Antsiferovi järgi.
14 km ida pool asuvast Paramuširi saarest eraldab Antsiferovi saart Lužini väin.
Elektrikilp

Elektrikilp on enamasti elektrikomponentidega puit-, metall- või plastkast elektrienergia jaotamiseks madalpingetarbijaile hoonetes, sealhulgas elamutes.
Olenevalt kilbi otstarbest (liitumiskilp, sisestuskilp, arvestikilp, jaotuskilp, rühmakilp, korrusekilp) võivad kilbis paikneda mitut liiki lülitid, peamiselt liigvoolule reageerivad erineva nimivooluga kaitselülitid, ka rikkevoolukaitselülitid, juhtimis- ja signalisatsiooniseadised, liitumiskilbis ka elektriarvesti(d). 
Liitumiskilp võib paikneda hoone krundi piiril, hoone välisseinal või liitumiskilbiruumis. Jaotuskilbid asetsevad ruumides, näiteks korrusekilp trepikojas seinasüvendis, korterikilp esikus. Elamu jaotuskilbis on tavaliselt ka nõrkvooluosa IKT-signaalide jaotamiseks.
Naat

Naat ("Aegopodium" L.) on Euroopa ja Aasia parasvöötmealadel kasvav ühe-, kahe- või mitmeaastaste rohttaimede perekond sarikaliste sugukonnast. 
Eestis on levinud üks liik – harilik naat, mis kasvab salumetsades, umbrohuna aias ja elamute ümbruses.
680

680 (DCLXXX) oli 7. sajandi 80. aasta.
689

689. aasta (DCLXXXIX) oli Juliuse kalendri aasta, mis algas reedel.
679

679. aasta (DCLXXIX) oli Juliuse kalendri aasta, mis algas laupäeval.
677

677. aasta
Sajandid: 6. sajand - 7. sajand - 8. sajand
Kümnendid: 620. aastad 630. aastad 640. aastad 650. aastad 660. aastad - 670. aastad - 680. aastad 690. aastad 700. aastad 710. aastad 720. aastad
Aastad: 672 673 674 675 676 - 677 - 678 679 680 681 682
Kahelehine käokeel

Kahelehine käokeel ehk kaheleheline käokeel ("Platanthera bifolia") on käpaliste sugukonna käokeele perekonda kuuluv mitmeaastaste ühekojaliste rohttaimede liik.
Levila ja kasvukoht.
Kahelehine käokeel on levinud laialdaselt nii Euroopa kui Aasia parasvöötmes, kuid ka Põhja-Aafrikas ja Väike-Aasias. Euroopas ulatub ka polaarjoonest põhja poole. 
Eestis esineb hajusalt kõikjal (muuhulgas Vulbi, Ihamaru, Kallukse ja Saunaküla maastikukaitsealal, Kiisa pael ja Pähni, Ruila, Suurupi ja Keeri-Karijärve looduskaitsealal), ka Uljaste maastikukaitsealal, kuid tavalisem on Lääne-Eestis (sealhulgas Pühametsa ja Karinõmme looduskaitsealal, Tuhu, Pajaka ja Vormsi maastikukaitsealal).
Kasvab päris-, soo- ja looniitudel, hõredamates salumetsades, soostuvates metsades, soosaartel ja nii madal- kui siirdesoos.
Kirjeldus.
Kahelehine käokeel on 20–60 (90) cm kõrge.
Mõlemasugulised õied hoiduvad rõhtsalt. Välimised õiekattelehed on valged, sisemised harilikult kollakasrohelised, huul rohekasvalge, kitsas, kuni 1,4 cm pikkune. Õitel on kuni 3,5 cm pikkune, valkjas, kollaka tipuga, veidi kõverdunud kannus. Õisiku pikkus on 5–15 (22) cm ja läbimõõt 3–5 cm. Õisi on õisikus (7) 10–20 (30). Õite alusel on kollakasrohelised süstjad kandelehed. Õitel on tugev magus lõhn, mis on eriti hästi tuntav õhtul ja öösel. Õitseb juuni keskpaigast juuli lõpuni. Õis sisaldab nektarit. 
Pärast õitsemist tekivad püstised 1,2–1,8 cm pikkused ruljad kuprad.
Taimel on harilikult kaks suurt varrelehte, mis asetsevad peaaegu vastakuti varre alumises osas. Kujult on need elliptilised kuni veidi äraspidimunajad. Suurte lehtede pikkus on (7) 10–20 (27) cm ja laius kuni 6,5 (9) cm, lehest kuni 7 cm on aegamööda rootsuks ahenenud. Varre ülaosas on 1–3 (5) palju väiksemat kõrglehetaolist lehte.
Taime vars on püstine, õõnes, veidi kandiline või sooniline. Värvuselt on ta kollakasroheline, alusel kahe pruuni lehetupega.
Altja jõgi

Altja jõgi (ka "Altja oja") on jõgi Lääne-Virumaal Haljala vallas.
Jõgi saab alguse Sagadi-Metsanurga ümbruse soistelt aladelt, voolab Altja ürgorus läbi Oandu järve ja suubub Altja külas Soome lahte. Ojja suubuvad Kiviku kraav, Marjametsa kraav ja Sagadi peakraav.
Altja jõe pikkus on 17,5 km, valgala 46,1 km².
Oandu paisjärve paisust suubumiseni Soome lahte on jõgi jõeforelli, meriforelli ja harjuse kudemis- ja elupaik.
Altja jõe keskkonnaregistri kood on VEE1076600.
Antarktika laam

Antarktika laam on laam, millel paikneb Antarktis ja mitu väiksemat saart koos ookeanilise maakoorega mandri ja ümbritsevate ookeani keskahelike vahel.
Antarktika laam külgneb Nazca, Lõuna-Ameerika, Scotia, Aafrika, India-Austraalia ja Vaikse ookeani laamaga.
Laama pindala on 60 916 000 km²; see on suuruselt viies laam maakeral.
Argipäev (Luts)

"Argipäev" (algselt "Äripäev") on Oskar Lutsu Tootsi-lugude sarja kuuluv raamat, mis järgneb "Tootsi pulmale" ja eelneb "Sügisele". Esmakordselt ilmus jutustus 1924. aastal.
Teose fookus on rätsepmeister Kiirel, kes on endiselt vaba ja vallaline mees ning peab langetama valiku kahe ootamatult Paunverre saabunud õmblejamamsli Juuli ja Maali vahel. Kiir abiellub Juuliga, ent viskab silma ka Maalile. Samal ajal kisub Ülesool kiiva Raja Teele ja Joosep Tootsi abielu, kuna Teele tunneb end uues kodus üleliigsena. Ta kolib tagasi kodutallu Rajale. Pärast vaikimisperioodi ja teineteise külastamist "Koidu ja Hämarikuna" noor abielupaar siiski lepib ja elab üheskoos õnnelikult edasi.
Bergheim

Bergheim on linn Saksamaa lääneosas Nordrhein-Westfaleni liidumaal Kölni ringkonnas Rhein-Erfti kreisi keskus. Asub Erfti jõe ääres 20 km Kölnist lääne pool.
Bergheim jaguneb 15 linnaosaks.
Elanike arv on 62 100 (2009). 
1975 liideti linnaga mitmed ümbruskonna vallad.
Linnas asub Paffendorfi loss.
Soomusmänd

Soomusmänd ("Pinus heldreichii") on männiliste sugukonda männi perekonda kuuluv okaspuu. Tänapäeval käsitletakse soomusmändi ja valgekoorelist mändi ("Pinus leucodermis") ühe liigina, kuna geneetilised uuringud on näidanud eri populatsioonide lähedast sugulust.
Kirjeldus.
Soomusmänd on pikaealine okaspuu, tema eluiga võib küündida peaaegu 1000 aastani. Väidetavalt kasvab 1300-aastane soomusmänd Bulgaarias, kuid sellise vanuse saamist pole kuidagi tõestatud.
Puu kasvab tavaliselt kuni 20, maksimaalselt kuni 35 m kõrguseks.
Võra on koonusjas või ümar, tihti põõsakujuline. Tüve on läbimõõt kuni 2 m. Korp on väga paks, tuhkhalli tooniga, plaatjas, soomust meenutava välimusega.
Pungad on pruunid, vaiguta, kuni 15 mm läbimõõduga. Noored võrsed on hallikasrohelised, esimese aasta lõpus muutuvad pruuniks. Okkad on kahekaupa kimbus, 6–11 cm pikkused, jäigad, rohelised, terava tipuga, püsivad võrsetel 2–6 aastat.
Isasõisikud on erekollased. Käbid on 7–9 cm pikkused, 2–4 kaupa kimbus, õhukeste kattesoomustega, punakad. Seemned on 7 mm pikkused, 25 mm pikkuse tiivakesega. Õitseb mais-juunis, seemned valmivad tolmlemisele järgneva aasta septembris-oktoobris.
Levila ja ökoloogia.
Soomusmänni levila asub Balkani poolsaarel ja Apenniini poolsaare lõunaosas, kus ta kasvab 900–2500 m kõrgusel üle merepinna. Ta esineb enamasti segametsades koos järgmiste puuliikidega: mägimänd ("Pinus mugo"), harilik mänd ("Pinus sylvestris"), rumeelia mänd ("Pinus peuce"), must mänd ("Pinus nigra"), euroopa nulg, ("Abies alba") ja harilik pöök ("Fagus sylvatica"). Soomusmänni metsad kasvavad tavaliselt muldadel, mille lähtekivimiteks on peamiselt lubjakivi ja dolomiit, harvem ultraaluselised kivimid. Mullad on enamasti hästi vett läbilaskvad ning neutraalse või aluselise reaktsiooniga, sageli väheviljakad. Aastas esineb sademeid keskmiselt 900...2400 mm. Suvine kuivaperiood kestab 1–2 kuud. Aasta keskmine õhutemperatuur on vahemikus 8...14 °C. Juuli keskmised õhu maksimumtemperatuurid on 14...26 °C, jaanuari-veebruari keskmised miinimumtemperatuurid on –6...–1 °C.
Soomusmännid on haigustele üsna vastupidavad, suurimat ohtu kujutavad soomusmänni metsadele metsapõlengud ja intensiivne karjakasvatamine. Kõige suuremas ohus on väikesed hajutatud populatsioonid Itaalia lõunaosas.
Kasutamine.
Soomusmänd omab suurt väärtust eelkõige ilupuuna ja maastike haljastamisel. Puiduks ehk majandusliku kasu saamise eesmärgil raiutakse teda harva. Kasutust on ta leidnud ka mägede suurematel kõrgustel metsade rekultiveerimisel, kuna ta talub tugevaid tuuli, külmakraade kuni –23...–29 °C ja on vastupidav haigustele. Puud taluvad üsna hästi heitgaasidega (SO2, HF, NO2) saastunud õhku. Pikaealise puuna pakub soomusmänd huvi ka dendrokronoloogidele. Kultiveeritud puudele võivad seenhaigustest olulist kahju tekitada juurepess, mida põhjustab seen "Heterobasidion annosum", ning kahjurputukatest eelkõige kiletiivaliste ("Hymenoptera") seltsi kuuluvad putukad.
Saaremaa (laev)

Saaremaa on Saaremaa Laevakompaniile kuulunud ja aastail 2010–2015 Virtsu–Kuivastu liinil sõitnud parvlaev, mille kodusadamaks oli Roomassaare.
Laev ehitati Saaremaa Laevakompanii tellimusel Norras Fiskerstrand Verft BLRT ASis. Laeva õnnistas õpetaja Anti Toplaan ja selle ristiema on Katrin Leedo.
Saaremaa tegi esimese ametliku reisi 17. juunil 2010.
Alates 19. augustist 2015 sõitis Saaremaa Elb-Linki liinil Cuxhaven–Brunsbüttel ning 2018. aastast kuulub parvlaev Kanada Newfoundlandi ja Labradori provintsis asutatud ettevõte Woodward Groupi omandisse ning kannab nime "Saaremaa 1".
Pont d'Arc

Pont d'Arc on Ardèche'i departemangus üle Ardèche'i jõe ulatuv looduslik kaljusild.
Kaljusilla kõrgus on 45 meetrit ja pikkus 60 meetrit.
Pont d'Arc'i geograafilised koordinaadid on .
Jussi Väinjärv

Väinjärv (ka "Jussi Väinjärv, Veinjärv, Jussi Veinjärv") on eutroofne järv Harjumaal Kuusalu vallas. Järv asub Aegviidust 12,5 km põhjakirde pool.
Väinjärve võitis omal ajal Lehtse parun Pruuna mõisnikult kaardimängus. Ta ehitas järvele vaiadel suvemaja, mis on pärast Teist maailmasõda hävinud.
Väinjärv kuulub Jussi järvestiku koosseisu ja paikneb Põhja-Kõrvemaa looduskaitseala territooriumil.
Ardennid

Ardennid (prantsuse "Ardennes", "Ardenne"; hollandi "Ardennen") on mäestik Lõuna-Belgias, Luksemburgis ja Prantsusmaal. Ardennid on Reini Kiltkivimäestiku jätkuks.
Ardennide järgi on saanud nime Ardennesi departemang.
Heinrich Ferdinand Hoffmann

Heinrich Ferdinand Hoffmann (27. märts / 8. aprill 1820 Väike-Maarja – 29. oktoober / 10. november 1891 Koeru) oli Eestimaa vaimulik.
Ta õppis 1835–1839 Tallinna kubermangugümnaasiumis. Tartu Ülikooli usuteaduskonnas õppis ta aastatel 1839–1844. Korporatsiooni Estonia liige.
Oli prooviaastal Simuna Siimona ja Juuda koguduses Hugo Richard Pauckeri juures. Ordineeriti õpetajaks 27. oktoobril 1846.
Oli aastatel 1846–1891 Koeru koguduse õpetaja, oli seejuures 1875–1891 Järva praostkonna praost.
Oli alates 24. juunist 1845 Eestimaa Kirjanduse Ühingu liige, ühtlasi 1847. aastast ka Koeru abipiibliseltsi eestseisja.
Isiklikku.
Tema emapoolne vanaisa Friedrich Johann Anton Assmuth oli Kose Püha Nikolause koguduse õpetaja aastatel 1785–1802, tema äi Dietrich Georg Mickwitz oli aastatel 1801–1846 Koeru koguduse õpetaja, tema õemees Hugo Richard Paucker oli Simuna koguduse õpetaja aastatel 1834–1872. Poeg Heinrich Richard Hoffmann oli misjonärina Indias, aastatel 1920–1934 oli Ridala Püha Maarja Magdaleena koguduse õpetaja; poeg Arthur Friedrich Wilhelm Hoffmann oli 1904–1933 Viru-Jaakobi koguduse õpetaja, poeg Hugo Daniel Ernst Hoffmann oli arst, poeg Otto Konrad Ernst Hoffmann oli arhitekt. Väimees Johann Heinrich Brasche (Tallinna Toompea Kaarli koguduse õpetaja, aastatel 1873–1906) oli abielus tema kahe tütrega (Anna Wilhelmine ja Selma Emiliega), väimees Daniel Burchard Lemm (Kadrina- ja Kuressaare Laurentiuse koguduse õpetaja) oli abielus tema tütre Anna Louisega, väimees Oskar Ernst Emil Tomberg (Koeru- ja Tallinna Toompea Kaarli koguduse abiõpetaja ja Jõelähtme koguduse õpetaja) oli abielus tema tütre Margarethe Helene Elisabethiga.
Mammutikoobas

Mammutikoobas (inglise keeles "Mammoth Cave") on koobas Ameerika Ühendriikides Kentucky osariigis, maailma pikim koobas.
Mammutikoopa käikude pikkuseks on seni mõõdetud üle 590 km. Koopa põhjalikuma uurimise tulemusel avastatakse peaaegu igal aastal uusi lõike. Koopad asuvad kuni 115 meetri sügavusel.
Koopa kujunemine algas umbes kümme miljonit aastat tagasi. Koobas on uuristunud lubjakivisse. Seda katab liivakivi kiht, mis kaitseb koopa sisemust vee sissepääsu eest. Koopa uuristanud vihmavesi on maa sisemusse pääsenud liivakivisse tekkinud pragude kaudu. Koobast uuristavad maa-alused jõed on suubunud Green Riverisse, mis on oma sängi pidevalt sügavamaks uuristanud. Seetõttu on tekkinud järjest sügavamale uued koopad, ning käigud paiknevad mitmes kihis üksteise kohal. Kohati on need käigud ka vertikaalsuunas omavahel ühendatud. Kõige alumises koopas voolab Echo jõgi.
Koopas on stalaktiite ja stalagmiite.
Mammutikoopas elab üle 200 loomaliigi, enamik neist selgrootud. 42 liiki on kohastunud eluks täielikus pimeduses. Koopas elab muu hulgas ohustatud albiinokrevett "Palaemonias ganteri" ning mitu ohustatud nahkhiire- ja karbiliiki.
Koopa kaitseks loodi 1941. aastal Mammutikoopa rahvuspark.
Chimborazo

Chimborazo on kustunud kihtvulkaan Ecuadori keskosas Chimborazo provintsis, Ecuadori kõrgeim mägi.
Chimborazo asub Quitost umbes 150 km kaugusel lõunaedelas. Mäe geograafilised koordinaadid on .
Mäe kõrgus on 6268 meetrit. Chimborazo tipp on Maa keskpunktist kõige kaugemal (6384,4 km) asuv punkt Maa pinnal. Mäe nõlval asub ka kõige kõrgem koht ekvaatoril.
Mäe ülemine osa on kaetud liustikega, mis on ümbruskonnas elavate inimeste peamine veeallikas.
Chimborazo mägi on muu hulgas ka Ecuadori vapil.
Anti Toplaan

Anti Toplaan (sündinud 25. juulil 1968 Tallinnas) on eesti luterlik vaimulik, aastast 2024 EELK Saare-Lääne piiskopkonna piiskop. 
Ta lõpetas aastal 1988 liftielektromehaanikuna Tallinna 19. Tehnikakooli, õppis aastatel 1989–1997 EELK Usuteaduse Instituudis, 2023. aastal kaitses Tartu Ülikooli usuteaduskonnas magistritöö "EELK Lääne-Eesti koguduste ja kohalike omavalitsuste koostöö 2017–2021" (juhendaja Riho Altnurme). 
Ta ordineeriti 7. novembril 1991 diakoniks ja 16. detsembril 1992 aseõpetajaks ning õpetaja õigused sai 1. aprillil 1997. Aastatel 1991–1993 oli ta Püha ja Mustjala koguduse õpetaja, aastast 1993 on ta Püha ja Kuressaare koguduste õpetaja.
Aastatel 1999–2007 ja uuesti 2020–2024 oli ta EELK assessor (tema 
töövaldkonnad on olnud meedia- ja kommunikatsioon, sh kõik mis on seotud kirikliku meediatöö koordineerimisega ajalehes Eesti Kirik, kristlikes ja muudes erameediakanalites, samuti rahvusringhäälingus). Alates 1. veebruarist 2024 on Toplaan ka SA Ajaleht Eesti Kirik nõukogu esimees. 
Ta oli alates 1999. aasta oktoobrist kuni 21. detsembrini 2023 Kuressaare linnavolikogu ja Saaremaa vallavolikogu liige ning linnakodanike komisjoni esimees. 
2007. aastal õnnistas ta Kuressaare sadamaaida, 2010. aastal Roomassaares paevlaeva Saaremaa. 
28. novembril 2023 Tallinnas kogunenud Eesti Evangeelse Luterliku Kiriku XXXI Kirikukogu otsustas toetada peapiiskop Urmas Viilma ettepanekut valida Kuressaare Laurentiuse koguduse õpetaja praost Anti Toplaan EELK piiskopiks, samal koosolekul valiti piiskoppideks ka Tallinna Nõmme Rahu koguduse õpetaja Ove Sander ja Viljandi Jaani koguduse õpetaja praost Marko Tiitus. 
2024. aasta 23. aprillil ordineeriti Anti Toplaan Tallinna toomkirikus piiskopiks. 9. mail seati Toplaan Saaremaal Kuressaare Laurentiuse kirikus ametisse vastloodud EELK Saare-Lääne piiskopkonna piiskopina. Saare-Lääne piiskopi katedraaliks ehk kodukirikuks on Kuressaare Laurentiuse kirik. 
Poliitiline tegevus.
Anti Toplaan kuulus alates 31. maist 2021 kuni 2. detsembrini 2023 erakonda Isamaa. Ta kandideeris 2023. aasta valimistel Riigikokku, kogus valimisringkonnas nr 5 (Hiiu-, Lääne- ja Saaremaa) 435 häält ning ei osutunud valituks. 
Isiklikku.
Anti Toplaan on abielus, tal on neli tütart ja kolm poega.
Jussi Linajärv

Linajärv (ka "Jussi Linajärv") on semidüstroofne järv Harju maakonnas Kuusalu vallas. Järv asub Aegviidust 12,5 km põhjakirde pool. Järv paikneb nn Pruunakõrves, lääne pool Aegviidu-Paukjärve oosistiku osast, mis kannab seal Järvamäe nime.
Linajärve pindala on 5,5 ha, suurim sügavus 9,7 m, keskmine sügavus 3,8 m. Kõrged ida- ja läänekaldad on kõrged ja põlenud männikuga kaetud, põhja- ja lõunakaldad on soostunud. Põhjakaldal on paljudes kohtades liivane, sügaval on järv mudane.
Vesi on tuhmkollane ja suure läbipaistvusega (4,5 m). Taimestik ja plankton on väga liigivaesed. Kaladest elutsevad järves ahven, haug ja hõbekoger. Pesitseb sõtkas.
Linajärv kuulub Jussi järvestiku koosseisu ja paikneb Põhja-Kõrvemaa looduskaitsealal.
Järves kasvab järv-lahnarohi.
Erhard von Queis

Erhard von Queis (ka "Queiss" või "Queiß"; umbes 1490 Storkow – 10. september 1529 Preussisch Holland) oli Preisimaa vaimulik, teoloog ja Pomesaania piiskop aastatel 1523–1529.
Queis sündis Storkowis ja õppis õigusteadust Frankfurt-Oderi ja Bologna ülikoolides. 1515. aastal sai ta viimasest õigusteaduse doktori kraadi. Seejärel oli ta Sileesias Liegnitzi hertsogi Friedrichi teenistuses, olles tema kantsleriks. 1523. aastal soovitas Friedrich tema teeneid aga oma sugulasele, Saksa ordu kõrgmeistrile Albrecht von Hohenzollernile. Too nimetaski Queisi Pomesaania piiskopi kandidaadiks ning toomkapiitel kinnitas ta sama aasta sügisel. Paavstlikku kinnitust ja preestripühitsust ei saanud Queis aga kunagi, kuid astus siiski Saksa ordu liikmeks.
Peagi selgus, et sarnaselt Samlandi piiskopi Georg von Polenziga oli ka Queis reformatsiooniliselt meelestatud ning 1525. aasta uusaastal viiski ta reformatsiooni oma piiskopkonnas läbi. Kaks aastat hiljem likvideeris ta piiskopi ilmaliku võimu täielikult ning andis kõik valdused üle hertsog Albrechtile. Ta suri 1529. aastal Pomesaania esimese luterliku piiskopina.
Karsten Brüggemann

Karsten Brüggemann (sündinud 1. detsembril 1965) on Tallinna Ülikooli ajalooprofessor.
Brüggemann õppis aastatel 1986–1999 Hamburgi ülikoolis ajalugu. Ta spetsialiseerus Venemaa ja Baltikumi ajaloole ning tema doktoritöö käsitles Eesti Vabariigi loomist 1918. aastal Venemaa kodusõja ja lagunemise kontekstis.
Seejärel oli Brüggemann õppejõud Hamburgi ülikoolis, aastatel 2002–2008 lektor ja dotsent Tartu Ülikoolis ning ka mitmes Saksa ülikoolis. 2008. aastast on ta Tallinna Ülikooli eesti ja üldajaloo professor.
1994. aastast kuulub Brüggemann Balti Ajaloo Komisjoni koosseisu, 2003. aastast oli ta selle juhatuse liige ning 2023. aastast esimees. Lisaks kuulub ta mitme Saksa ja Ida-Euroopa suhteid uuriva komisjoni koosseisu ning on ajakirja Zeitschrift für Ostmitteleuropa-Forschung (varem Zeitschrift für Ostforschung) toimetuse kolleegiumi liige. 2006. aastast on ta koos Mati Lauriga ajakirja Forschungen zur baltischen Geschichte väljaandja.
Eduard Kägi

Eduard Kägi (23. märts 1899 Mahu küla Viru-Nigula kihelkond – 4. aprill 1997) oli eesti meremees, matemaatik, meteoroloog, merenduspedagoog ja vaimulik.
Hariduse sai Eduard Kägi külakoolis, kihelkonnakoolis ja kõrgemas algkoolis. Tal oli ka igatsus keskkooli minna, kuid kehvade majandusolude tõttu astus ta Narva merekooli, hiljem Peterburi merekooli. Peterburi merekadettide koolis õiendas ta kapteni eksamid. Tagasi kodumaal olles lõpetas ta Tartu õhtugümnaasiumi ja asus õppima Tartu Ülikooli matemaatika-loodusteaduskonda, kus ta õppis matemaatikat, füüsikat ja astronoomiat. Ülikooli lõpetas ta aastal 1927. Seejärel siirdus ta Tallinna Merekooli õpetajaks. 
Ta töötas aastaid Tallinna Merekoolis õpetajana ja kolm aastat oli selle direktor. Ta kirjutas ka kaks õpikut. Veendunud ulatusliku hariduse väärtuses merejuhtkonna väljaõpetamiseks, astus ta Hamburgi Ülikooli, õppides seal meteoroloogiat, okeanograafiat ja füüsikat. Hamburgis kaitses ta 25. juulil 1939 "dr. rer. nat." doktoriväitekirja teemal "Õhurõhu ja tuulte mõju veeseisule Eesti rannikul". 
Rootsis töötas dr. Kägi Göteborgi aeroloogiajaama juhatajana ja hiljem Göteborgi merekooli korralise õppejõuna kuni erruminekuni aastal 1968. Koolivaheaegadel sõitis ta Rootsi laevade juhtkonnas ookeanidel ja ümbermaailmareisidel. Oli ka innukas koorilaulja, alustades juba aastal 1913 segakooris. Hiljem osales üliõpilas- ja meeskoorides. Osales 1994. Tallinnas üldlaulupeol, kus andis ka intervjuu Mati Talvikule. 
Lapsepõlves unistas ta kirikuõpetajaks saamisest. Küpse mehena hakkas ta usuteadust õppima. Ta õppis usuteadust aastatel 1966–1969 Lundi Ülikoolis ja Göteborgi Svenska Religions-Vetenskapliga Institutis. Prooviaastal oli ta E.E.L.K. Stockholmi koguduses. Õpetajaks ordineeriti ta 22. märtsil 1970.
Oli aastatel 1970–1985 Põhja-Saksamaa koguduse õpetaja, 1970–1987 Niedersachseni koguduse õpetaja. Aastatel 1974–1987 oli ta Saksamaa praostkonna abipraost. Aastatel 1982–1987 oli ta Lõuna-Baieri- ja Baden-Württembergi koguduse hooldajaõpetaja. 1987. aastal läks ta kirikutöölt emerituuri.
Adolf Kaarme

Adolf Kaarme (ka Adolf Helmut Kaarme; 9. september 1914 Tallinn – 23. juuli 1986 Rådmansö) oli eesti vaimulik.
Ta lõpetas 1933. aastal Gustav Adolfi Gümnaasiumi. 1936. aastal alustas õpinguid Tartu Ülikooli usuteaduskonnas, kuid usuteaduskonna likvideerimise tõttu 1940. aastal jäi tal stuudium pooleli. Ent 1941. aastal avanes usuteaduskonna viimase kursuse üliõpilastel võimalus ülikool siiski lõpetada ja ka Adolf Kaarme lõpetas ülikooli 1942. aastal. Prooviaastal oli ta Kullamaa Püha Johannese koguduses õpetaja Henn Unti juures. Õpetajaks ordineeris ta piiskop Johan Kõpp 13. detsembril 1942.
Kuna Adolf Kaarme avaldas soovi teenida Saaremaa kogudusi, määrati ta detsembris 1942 Valjala Martini koguduse vikaarõpetajaks. Valjala Martini koguduse hingekarjane oli ta aastatel 1942–1944. Saaremaal olles hooldas ta aastatel 1942–1943 ka Püha Jakobi kogudust.
1944. aastal põgenes ta Rootsi. Peatselt sai ta Stockholmi Katarina koguduse kantseleis töökoha, mille kõrvalt pidas vajaduse korral jumalateenistusi ja ametitalitusi kaasmaalastele. 1947. aastal pakkus talle Rootsi kirikus tööd tolleaegne Luleå piiskop Bengt Jonzon, ilmselt Sven Danelli soovitusel. Adolf Kaarme teenis siis Rootsi kogudusi abiõpetajana Nederkalixis, Jörnis, Vilhelminas, Stödes, Gotlandil, Roslagenis ja Rådmansöl ning koguduseõpetajana Frötuna-Rådmansö koguduses. 
Rootsi kirikust emeriteerus ta 1979. aastal. Siis hakkas ta teenima eesti kogudusi, algul vikaarõpetajana. Aastatel 1982–1986 oli ta Eskilstuna koguduse õpetaja ja Västeråsi pihtkonna õpetaja. Ühtlasi oli ta aastatel 1982–1986 Norrköpingi koguduse hooldajaõpetaja ja 1984–1986 Rootsi praostkonna abipraost.
Piiritaja

Piiritaja ehk piirpääsuke ("Apus apus") on piiritajaliste sugukonda piiritaja perekonda kuuluv lind.
"Piirpääsuke" on piiritaja vananenud nimi. Seda kasutati siis, kui piiritaja välise sarnasuse põhjal arvati pääsukeste sugulaseks. Kuid nad kuuluvad isegi eri seltsidesse: piiritaja piiritajaliste seltsi, pääsukesed värvuliste seltsi.
Piiritajat kirjeldas esimesena teaduslikult Carl Linné aastal 1758. Linnu teaduslik nimi "Apus" tuleb kreeka keelest, kus α tähendab eitust ja πούς jalga, niisiis απούς tähendab 'jalgadeta'. 
Piiritaja jalad on väga lühikesed. Piiritaja kasutab neid ainult mööda vertikaalseid pindu ronimiseks. Vabatahtlikult ta maapinnale ei lasku.
Piiritajad veedavad suurema osa elust lennates. Nad toituvad putukatest, mida nad lennu pealt nokaga püüavad. Nad suudavad lendamise ajal juua, paarituda ja isegi magada. Kestvate vihmaste ilmade korral, kui õhus pole toitu, võivad linnud langeda mõneks päevaks tardumusunne.
Piiritaja on Eestis tavaline rändlind, kes saabub harilikult mai keskel.
Tema pesitsusaegset arvukust Eestis hinnatakse 70 000–150 000 paarile.
Saksa DV Riikliku Julgeoleku Ministeeriumi Esimene peavalitsus

Saksa DV Riikliku Julgeoleku Ministeeriumi Esimene peavalitsus (saksa keeles "Hauptverwaltung Aufklärung", lühend HVA) oli Saksa DV Riikliku Julgeoleku Ministeeriumi (tuntud kui Stasi) välisluurega tegelenud keskasutus.
Juhid ja organisatsioon.
1. Peavalitsuse ülemad 
TEADUSE JA TEHNIKA SEKTOR ("SWT") ehk teadus-tehniline luure
Piiritaja (perekond)

Piiritaja ("Apus") on pikatiivaliste seltsi kuuluv lindude perekond. 
Piiritajad on ühed kõige suurema lennukiirusega linnud maailmas. 
Perekonda kuulub 15 liiki.
Pikatiivalised

Pikatiivalised ehk piiritajalised ("Apodiformes") on lindude klassi kuuluv selts.
Graždanskaja Oborona

Graždanskaja Oborona (vene keeles Гражданская оборона ) oli vene "punk-rock"-ansambel, mis tegutses aastatel 1984–2008. Kultusfiguurina on tuntud Grazdanskaja Oborona laulja Jegor Letov.
Välislingid.
Graždanskaja Oborona
Heinrich Richard Hoffmann

Heinrich Richard Hoffmann (16. juuli 1868 Koeru – 11. juuni 1935 Rakvere) oli Eesti vaimulik ja India misjonär.
Õppis Paide erakoolis ja Tallinna toomkoolis, mille lõpetas aastal 1887. Tartu Ülikooli usuteaduskonnas õppis aastatel 1887–1892. Prooviaastal oli ta Nissi Maarja koguduses Emil Johann Heinrich Bruhnsi juures. Ordineeriti õpetajaks 4. märtsil 1894 Tallinna toomkirikus.
Oli aastal 1895 Kodavere Mihkli koguduse abiõpetaja. 1896–1900 oli ta Tallinna Toompea Kaarli koguduse abiõpetaja.
Seejärel läks Indiasse misjonäriks: 1901–1906 oli ta Coimbatores, Tamil Nadu osariigis, lõi aastal 1905 uue misjonijaama Udamalpetti; 1908–1909 töötas Mayaverami misjonijaamas (juhatades samaaegselt tütarlaste vaestemaja). 1909–1911 oli puhkusel kodumaal, mida sisustas misjonijutlustega Eesti- ja Liivimaa kirikutes, aga ka misjonireisidega Venemaale. 1911–1919 töötas ta Tanjore (praegu Thanjavur) misjonijaamas, olles samas poeglaste kooli juhataja.
Oli aastal 1919 Vaivara koguduse vikaarõpetaja, aastatel 1920–1934 oli Ridala Püha Maarja Magdaleena koguduse õpetaja. 1. aprillil 1934 jäi emerituuri, asudes elama Rakverre. Rakveres ta ka suri.
Isiklikku.
Tema isa Heinrich Ferdinand Hoffmann oli Koeru koguduse õpetaja, emapoolne vanaisa Dietrich Georg Mickwitz oli Koeru koguduse õpetaja. Tema äi Alexander Immanuel Voss oli Kodavere Mihkli koguduse õpetaja. Kaks tema õde (Anna Wilhelmine ja Selma Emilie) olid abielus Tallinna Toompea Kaarli koguduse õpetaja Johann Heinrich Braschega, õde Anna Louise oli abielus Kadrina- ja Kuressaare Laurentiuse koguduse õpetaja, õde Margarethe Helene Elisabeth oli abielus Jõelähtme koguduse õpetaja Oskar Ernst Emil Tombergiga. Vend Arthur Friedrich Wilhelm Hoffmann oli Ridala- ja Viru-Jaakobi koguduse õpetaja, vend Otto Konrad Ernst Hoffmann oli arhitekt.
Petr Nečas

Petr Nečas (sündinud 19. novembril 1964 Uherské Hradištěs Zlíni maakonnas) on Tšehhi poliitik
Aastatel 2006–2009 oli ta asepeaminister ja sotsiaalminister.
Alates 20. juunist 2010 (kohusetäitjana 13. märtsist 2010) kuni 17. juunini 2013 oli ta Kodanike Demokraatliku Partei esimees.
28. juunist 2010 kuni 10. juulini 2013 oli ta Tšehhi peaminister.
Harilik kitseenelas

Harilik kitseenelas ("Aruncus dioicus") on roosõieliste sugukonda kitseenela perekonda kuuluv rohttaim.
Harilik kitseenelas kasvab Euroopas, Aasias ja Põhja-Ameerikas. Ta eelistab niisket rammusat pinnast; kasvab hästi nii varjus kui ka päikese käes. Sageli kasvab mägedes.
Kitseenelas on mitmeaastane taim, mis kasvab välja lühikesest tugevast risoomist. Ta kasvab 1½–2 meetri kõrguseks. Tal on kõhn jäik püstine vars, mis vahel puitub alumises otsas. Sellel kasvavad vahelduvad sulgjad liitlehed. Lehed võivad olla kuni meetripikkused.
Taim õitseb juunis-juulis. Väikesed kreemjad õied moodustavad pika sulgja püramiidja õisiku. Õisik on 2–3 dm pikk ja tavaliselt kergelt kaardus. Üksikõis on 3 mm läbimõõdus ja lühikese õierao otsas. Kitseenelas on kahekojaline taim. Emasõied on puhasvalged, isasõied pigem kreemikad.
Taim on kiire kasvuga, õitseb rikkalikult, talub hästi külma ning võib aastakümneid samal kohal kasvada. Seetõttu on kitseenelas väga levinud ilutaim.
Linda Ruud

Linda Ruud (7. detsember 1932 Lehtse – 23. juuni 2010 Tallinn) oli eesti luuletaja, tõlkija ja prosaist. 
Ta oli raudteelase ja õpetaja tütar. 1936. aastal kolis pere Tapale, kus Linda lõpetas 1951. aastal Tapa Keskkooli.
Ta asus õppima Tartu Riikliku Ülikooli ajaloo-keeleteaduskonda loogika ja psühholoogia erialal, kuid lõpetas 1956. aastal eesti filoloogia erialal. 
Ta töötas Tapa rajoonilehtede juures, Tallinnas Õhtulehe toimetuses tõlkijana ja kirjastuses Eesti Raamat toimetajana. 
Looming.
Tema debüütluulekogu ilmus 1962. aastal debüteerinud noorte luuletajate esimeses kassetis. Kokku on ta avaldanud kolm luulekogu ja ühe proosaraamatu.
Ta tõlkis eesti keelde näiteks Sergei Jessenini luuletusi, samuti paljudes teiste tõlkijate tõlgitud proosaraamatutes sisalduvaid värsse inglise, vene, poola jt keeltest.
S2

S2 võib olla:
S2 võib märkida luureohvitseri või luureosakonda.
Sarnase nimetusega võivad olla tähistatud:
Väävel moodustab S2 molekule 800 °C ületaval temperatuuril.
Suitsupääsuke (perekond)

Suitsupääsuke ("Hirundo") on perekond pääsulaste sugukonnas. Eestis elab neist suitsupääsuke.
Paljudel selle sugukonna liikidel on sinakas seljaosa. Nende peaosas on punakat tooni ja alaosas sageli valgeid või roostekarva osi.
Kõiki suitsupääsukese perekonna liike leidub Vanas Maailmas. Ameerikas leidub neist üksnes suitsupääsukest.
Deglatsiatsioon

Deglatsiatsioon on protsess, mille käigus maa vabaneb liustike alt. Deglatsiatsioon toimub jäävaheajal, mil ablatsioon ületab akumulatsiooni. 
Eesti alal toimus viimane deglatsiatsioon ligikaudu 11 000 aastat tagasi.
Hügroskoopsusvesi

Hügroskoopsusvesi ehk adsorptsioonivesi on mulla või kivimiosakeste pinnale tugevasti kinnitunud (adsorbeerunud) vesi. Adsorbeerumine osakestele toimub molekulaar- ja elektrostaatiliste jõudude toimel. 
Taimed hügroskoopsusvett omastada ei suuda.
Aju- ja pagunähtus

Aju- ja pagunähtus on mingis veekogus (nt meres) tuule mõjul tekkiv veemasside selline ümberpaigutumine, kus tuulealuses küljes vee tase langeb (paguvesi) ja tuulepealses tõuseb (ajuvesi).
Eesti rannikuvetes (Soome lahes) on aju- ja pagunähtustena veetase tõusnud kuni 2,9 m .
Joastik

Joastik ehk kaskaad on mitu üksteisele järgnevat juga ehk mitmeastmeline juga.
Ka Eestis asub joastikke, näiteks Treppoja joastik ja Aluoja joastik.
Jääjärv

Jääjärv (ka liustikujärv) on jahe seisuveekogu, mis on tekkinud mandrijää või mäeliustiku sulamisest. 
Jääjärvedes settivad mitmesugused purdsetted. Eesti alal olnud jääjärvedes on settinud sageli näiteks viirsavi.
Jääpaisjärv

Jääpaisjärv on jääjärv, mis on tekkinud liustiku ette. 
Jääpaisjärved liigitatakse: 
 a) lühiajalisteks kohalikeks väikesteks jääpaisjärvedeks ja
 b) pikemaajalisteks (sajandeid püsivateks) suurteks jääpaisjärvedeks.
Pikemaajalisetest jääpaisjärvedest on üks tuntumaid Balti jääpaisjärv, mida nimetatakse ka Läänemere arengu esimeseks staadiumiks.
Olvi Pint

Olvi Pint (sünninimi Olvi Walter; 25. juuni 1914 Voka – 2. oktoober 1997 Thunder Bay) oli esimene Eesti Evangeeliumi Luteriusu Kiriku naisvaimulik. 
Ta õppis Voka algkoolis Virumaal, keskhariduse sai ta Tallinnas. Omandas aseõe kutse, töötas Tallinna Keskhaigla juures, õppis Tallinna Konservatooriumi Riiklikus Lavakunstikoolis ja töötas ka Konsistooriumi juures. 
Põgenes 1944. aastal Saksamaale Baierisse, kus leidis tööd kudumisvabrikus. Pärast Saksamaa kapituleerumist töötas halastajaõena UNRRA põgenikehaiglais Wiesbadenis ja Hanaus. 
Kanada pealinna jõudis ta märtsis 1948, töötades algul majaabilisena, hiljem kassiirina toidukaupluses, pühendades vaba aja eesti kogudusele ja Eesti Seltsile. Pärast abiellumist 1958. aastal asus Põhja-Ontariosse Thunder Bay linna, kus lõpetas 1967. aastal Lakeheadi Ülikoolis (Lakehead University) "Drama and Arts" kursuse ja kuulus Thunder Bay linnateatri koosseisu. Pärast abikaasa surma 1977. aastal õppis ta Uut ja Vana Testamenti Confederation College'i juures. 1978. aastal registreerus äsjaasutatud E.E.L.K. Usuteadusliku Instituudi üliõpilaseks Torontos, mille kursuse lõpetas 1981. aastal, misjärel teenis Thunder Bay kogudust praost Andres Tauli juhendamisel. Olvi Pint ordineeriti esimese väliseesti naisena õpetajaametisse 11. novembril 1984.
Olvi Pint teenis Thunder Bay kogudust aastatel 1984–1997.
Esimene Eesti naisvaimulik on ka []
Puy de Sancy

Puy de Sancy on kustunud kihtvulkaan Puy-de-Dôme'i departemangus, Keskmassiivi Monts Dore'i mäestiku kõrgeim mägi.
Puy de Sancy kõrgus on 1885 meetrit.
Mäe põhja- ja lõunanõlval saab harrastada mäesuusatamist.
Lumivalgeke

"Lumivalgeke" (ATU 709) on rahvusvaheliselt levinud muinasjutt, mida tuntakse eeskätt vendade Grimmide kirjandusliku töötluse kaudu.
Eestist on muinasjutust üles kirjutatud 58 varianti, millest pooled pärinevad Setumaalt.
Muinasjutu põhjal tegi Walt Disney 1937. aastal joonisfilmi "Lumivalgeke ja seitse pöialpoissi".
Friedrich Stockholm

Friedrich Wilhelm Constantin Stockholm (1. oktoober 1884 Tartu – 26. detsember 1968 Sydney) oli eesti vaimulik.
Lõpetas 1905. aastal Tartus gümnaasiumi hõbeaurahaga. Õppis Tartu Ülikooli usuteaduskonnas aastatel 1905–1911. Prooviaastal oli ta Tarvastu ja Tallinna Toompea Kaarli koguduses. Ordineeriti õpetajaks 22. jaanuaril 1912.
Korporatsiooni Fraternitas Estica asutajaliige ja auvilistlane.
Stockholm oli aastatel 1912–1914 Tallinna Toompea Kaarli koguduse abiõpetaja, 1914–1918 Peterburi Jaani koguduse abiõpetaja ja 1919–1944 Tallinna Toompea Kaarli koguduse II pihtkonna õpetaja.
Lisaks kogudusetööle oli tal muidki ameteid. Veebruaris 1919 loodi Johan Laidoneri korraldusel Eesti Kaitseväe juurde sõjaväepastori ametikoht. Sama aasta märtsis kinnitati sellele kohale kaks esimest vaimulikku: Jakob Kukk ja Friedrich Stockholm. Mõne aja pärast nimetati ta sõjaväeõpetajate juhatajaks (tänapäeval peakaplan) tiitliga "sõjaväeõpetajate seenior". Sõjaväes teenis ta ka pärast Vabadussõda osalise ajaga kuni aastani 1940. Ta oli tegev ka Punases Ristis – Eesti Punase Risti Peavalitsuse liige ning Eesti Punase Risti hoolekande ja lastevarjupaikade osakonna juhataja. Eesti Loomakaitse Liidu juhatuse liige. Oli usuõpetaja mitmes koolis: lühemat aega Tallinna Linna Kommertskoolis ja Elfriede Lenderi Tütarlaste Eragümnaasiumis ning pikemat aega Tallinna Poeglaste Gümnaasiumis. Friedrich Stockholm oli 1942. aastal Venemaa eestlaste usuliseks teenimiseks moodustatud komitee esimees.
1944. aastal suvel põgenes ta koos perega Saksamaale. Aastatel 1944–1948 elas Saksa­maal, hooldades ja teenides põgenikke Jenas, Heiligenstadtis, Göttingenis ja Oldenburgis. 
Novembris 1948 jõudis 64-aastane õpetaja Stockholm koos perega Austraaliasse Sydneysse. 14. novembril 1948 pidas ta Sydneys esimese teenistuse. Sydney Jaani koguduse õpetaja oli ta 1948–1960. 1960. aastal jäi ta emerituuri. Ta suri 1968. aastal ning on maetud abikaasa ja pastorist poja Uno kõrvale Rookwoodi surnuaiale.
Isiklikku.
Friedrich Stockholm oli abielus, peres oli kolm poega. Uno Stockholm oli Melbourne'i koguduse õpetaja, Friedrichist sai orelikunstnik.
Käosulane (perekond)

Käosulane ("Hippolais") on värvuliste seltsi roolindlaste sugukonda kuuluv lindude perekond.
Levila.
Käosulased on levinud Euroopas, Lääne-Aasias ja Loode-Aafrikas. Parasvöötmes pesitsevad käosulased on rändlinnud, talvituvad ekvatoriaalses ja lähisekvatoriaalses Aafrikas ning Edela- ja Lõuna-Aasias.
Kirjeldus.
Nad asustavad põõsastikke, puistuid ja metsi.
Välimuselt sarnanevad nad roolindude, põõsalindude ja lehelindudega. Neil on kollane või helehallikas alapool ja rohekas või pruunikas ülapool. Neile on tunnuslik hele valjasriba. Teistest põõsalindudest eristab neid pisut laiem nokatüvik ja nurgelisem saba.
Käosulased on putuktoidulised, kuid mõnikord söövad marju ja seemneid.
Laulus matkivad nad osavalt teiste lindude hääli. 
Taksonoomia.
2004 avaldati ajakirjas British Birds uurimus, mille kohaselt on käosulase perekond roolinnu perekonna suhtes parafüleetiline rühm. Täpsemalt öeldes jaguneb käosulase perekond kaheks alamperekonnaks, mida nimetatakse "Hippolais" ja "Iduna", kummaski 4 liiki. Sealjuures on alamperekond "Iduna" roolinnu perekonnaga lähemalt sugulane kui alamperekonnaga "Hippolais".
See artikkel põhines 1997. aasta andmetel, millest lähtudes arvas Hollandi Linnusüstemaatika Komitee alamperekonna "Iduna" 4 liiki juba 1998 roolinnu perekonda. Kuid Briti Ornitoloogide Liidu Linnuvaatluskomitee, mis vastutab kõigi Suurbritannias kohatud lindude süstemaatika eest, taastas need liigid käosulase perekonda, mitte et komitee oleks seda lahendust lõplikuks pidanud, sest DNA uuringute tulemusi kahtluse alla ei seatud, vaid komitee hinnangul vajab see küsimus edasist uurimist ja senikauaks on otstarbekas säilitada seni kehtinud süstemaatika.
Välja on toodud argument, et linnulaulu põhjal pole käosulaseid ja roolinde võimalik eristada.
Valjasriba

Valjasriba ("lorum") on linnu ülanoka tüviku ja silma vaheline sulestikuala.
Lääne-käosulane

Lääne-käosulane ("Hippolais polyglotta") on roolindlaste sugukonda käosulase perekonda kuuluv lind.
Levila.
Lääne-käosulane elab Edela-Euroopas, Itaalias ja Loode-Aafrikas. Seal täidab ta sama ökoloogilist nišši mis käosulane Eestis. Ta rändab talveks Lääne-Aafrikasse.
Välimus.
Lääne-käosulase kehapikkus on umbes 13 cm. Ta on käosulasega äravahetamiseni sarnane, tühisteks erinevusteks on temast natuke lühemad tiivad, pruunid jalad ja heleda tiivalaigu puudumine. Täiskasvanud linnul on pruun selg, pruunid tiivad ja kollakas alapool. Nokk on tugev ja terav. Mõlemad sood on ühesugused nagu põõsalindudel ikka, aga noorlinnud on kõhu alt kahvatumad.
Kuid lääne-käosulase laul on märksa teistsugusem: pikk ja kiire vaheldusrikas sädin. Kutsehüüd on lühike "tsrit" või "tsk".
Elupaik.
Lääne-käosulane asustab lehtpuistuid ja -põõsastikke, sageli veekogude kallastel.
Pesitsemine.
Emaslind rajab pesa madalale (0,3–5 m kõrgusele) puu või põõsa oksaharule. Kurnas on 3–5, tavaliselt 4 muna, mida emane haub 12–13 päeva. Pojad lahkuvad pesast 11–13 päeva vanuselt ja iseseisvuvad umbes 9 päeva möödudes.
Toitumine.
Lääne-käosulase peamine toidus on putukad ja muud väikesed selgrootud. Sügisel sööb ta ka marju.
Leet-käosulane

Leet-käosulane ("Hippolais pallida") on roolindlaste sugukonda kuuluv lind.
Süstemaatika.
Euroopas leidub kaks alamliiki, mida uuema süsteemi järgi on hakatud käsitlema liikidena: idapoolne "elaeica" ja läänepoolne "opaca" (mauri käosulane). Mauri käosulane on pisut suurem ja suurema nokaga ning tema keha alaküljel on pruunikas varjund. Leet-käosulase kõhupool on vahel rohekas ja teda on väga keeruline eristada lõuna-käosulasest ("Hippolais rama"). Aafrikas leidub lisaks veel kolm alamliiki.
Levila.
Leet-käosulane on levinud Lõuna- ja Kagu-Euroopas, Väike-Aasia, Lähis-Idas ja Aafrikas põhja pool ekvaatorit.
Ta on rändlind. Talvitumisalad asuvad Saharast lõunas ja Araabia poolsaarel.
Eestis on leet-käosulast kohatud ainult ühel korral, 2004. aasta varasuvel Läänemaal.
Välimus.
Leet-käosulane on 12–14 cm pikk, beežikashalli ülapoole ja valge alapoolega käosulane. Sugupooled on sarnased nagu teistelgi käosulastel. Talle on iseloomulik saba allapoole vibutamine.
Leet-käosulase laul on üksluine sädin.
Elupaik.
Leet-käosulane elab poolkõrbete ja orgude kuivades põõsastikes, oaasides, aedades ja kultuurmaastikul.
Pesitsemine.
Leet-käosulase pesa paikneb madalal puul või põõsas, tavaliselt vähem kui kahe meetri kõrgusel. Kurnas on 2–5, sagedamini 3–4 muna, mida haub peamiselt emaslind 11–13 päeva. Pojad väljuvad pesast 11–15 päeva vanuselt. Leet-käosulane pesitseb suve jooksul tavaliselt kaks korda.
Toitumine.
Leet-käosulane on peamiselt putuktoiduline nagu enamik teisigi põõsalindlasi. Sügisel sööb ta ka marju.
Leif Kalev

Leif Kalev (sündinud 28. juulil 1976) on Eesti sotsioloog, politoloog ja riigiametnik.
Aastal 1999 astus ta politoloogiadoktorantuur Helsingi Ülikoolis ja 2002 sotsioloogiadoktorantuuri Tartu Ülikoolis. Aastal 2006 kaitses ta Tallinna Ülikoolis riigi- ja poliitikateaduste alal doktoritöö "Multiple and European Union Citizenship as Challenges to Estonian Citizenship Policies" (juhendaja Rein Ruutsoo). 
2007. aastast töötab ta Tallinna Ülikooli Riigiteaduste Instituudis, 2008–2012 oli ta selle direktor. Alates 2015. aastast on ta olnud seal professor, 2016–2023 riigiteaduste professor, 2023. aastast politoloogia professor. 
16. juulil 2012 asus ta tööle siseministeeriumi korrakaitse- ja migratsioonipoliitika asekantslerina. 2012. aasta oktoobrist alates täitis Leif Kalev siseministeeriumi kantsleri ülesandeid ning määrati kantsleriks jaanuaris 2013. Ta lahkus ametist omal soovil 2015. aastal.
Geohüdroloogia

Geohüdroloogia ehk maaveehüdroloogia on hüdroloogia haru, mis keskendub maavee uurimisele.