tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Sipa mõis

Sipa mõis (saksa keeles "Sipp, Libell") oli rüütlimõis Kullamaa kihelkonnas Läänemaal. Nüüdisajal jääb mõis Rapla maakonda Märjamaa valda.
Mõis asutati keskajal. Mõisat on esmamainitud 1414. aastal, Sipa mõis olevat eraldatud Loodna mõisast.
Jaan Jungi arvates läänistati Sipa koos Loodna ja paljude teiste küladega juba 1196 aastal Taani rüütlile Odward von Lodele. 1222. aastal kinnistati need maad Odwardi pojale Heinrichile ja 1238 kinnitas Saare-Lääne piiskop maade kuulumist Lodedele. 15, sajandi lõpul või 16. sajandi algul olevat Kukruse mõisnik Hans Lode müünud Sipa mõisa von Tülenile. 1510. aastal sõlmisid Sipa mõisniku Diedrich Tule lese Anne võlausaldajad omavahel lepingu, mille järgi Anne pidi Ellamaa küla üle andma Claus Holsteverile, mille vastu pidi Anne saama 550 marka. Tucke küla pidi Anna andma Peter Ixkull 600 marga eest. 1527. aastal müüsid Jürgen Lieve pärijad mõisa koos 18 taluga Johan Hattorpile. Johanni poeg Aleff Hattorp valdas mõisat veel Liivi sõja ajal. 
Rootsi ajal kingiti mõis Ake Bengtsonile ja Rootsi sõjaväelasele, admiralile ja riigitegelasele, kes aastatel 1564–1565 oli ka Eestimaa asehaldur, Herman Persson Flemingile (u 1520–1583) igaveseks. Hermann Flemmingilt päris mõisaosa Klas Hermansson Fleming (u 1550–1616). 1595. aastal oli pool mõisast immiteeritud Klas/Claus Flemingile, pool Anna Hattorpile ja ta kaaspärijatele. 1591. aastal mõis jagati Flemmingite ja Anna Hattorpi vahel. 
1617. aastal ostis Libelli (Sippa) mõisa Reinhold Fabian von Fersen, 1678. aastal müüs endine Liivimaa kuberner, kindral ja maanõunik Hans von Fersen (1625–1683) mõisa Herman von Fersenile (1630–1709) Nõmmkülast. Hermann von Fersenilt (surn. 1708) päris mõisa poeg Gustav Wilhelm Fersen (1673–1739) ja temalt, poeg kapten Georg Johann von Fersen (surn. 1752), siis Eestimaa maanõunik, kammerhärra Gustav Wilhelm von Fersen (1742–1811). 1813. aasta pärandavara jagamise lepinguga sai ooberstleitnant "Gotthard" Johann von Fersen Mõraste ja Sipa mõisa koos karjamõisaga Libbel, kes aga 1816. aastal müüs Sipa mõisa kreisikohtunik Gustav Jakob Ferdinand von Rosenthalile (1789–1853). 
1858. aasta pärandavara jagamise lepinguga sai Sipa mõisa koos Kronenthali karjamõisaga, haagikohtunik "Heinrich" Johann Alexander von Rosenthal (1820–1899), kes 1891. aastal kinkis Sipa mõisa oma pojale Ernst von Wetter-Rosenthalile (1861–1930).
1919. aastal mõis riigistati 1919. aasta maareformiga.
Mõisa barokne peahoone ehitati 18. sajandi teisel poolel. Pärast 1905. aasta tulekahju taastati hoone esialgne kuju.
II liiga 2015

II liiga 2015 oli Eesti jalgpalli tugevuselt neljanda liiga II liiga 2015. aasta hooaeg, mis jagunes kahte tsooni - ida/põhi ja lõuna/lääs. Hooaeg algas 3. aprill 2015 ja lõppes 26. oktoober 2015.
II liiga ida/põhi.
II liiga ida/põhi üleminekumängud.
Hooaja lõpus osalevad II liiga ida/põhi 12. koht ja III liiga ida ning põhja tsoonide 2. kohad üleminekumängudel, mille võitja mängib järgmisel hooajal II liigas ning kaotajad III liigas. Kõigepealt mängivad omavahel III liiga ida ning põhja tsoonide 2. ning seejärel mängib nende mängude võitja II liiga ida/põhi 12. kohaga.
Mängutulemused.
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 style="background: #FFDFDF;"|0:02
 
 
 
 
 
 
 style="background: #FFDFDF;"|0:23
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 style="background: #DFE7FF;"|1:04
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 style="background: #FFDFDF;"|0:55
 
 
 
II liiga lõuna/lääs.
II liiga lõuna/lääs üleminekumängud.
Hooaja lõpus osalevad II liiga lõuna/lääs 12. koht ja III Liiga lõuna ning lääne tsoonide 2. kohad üleminekumängudel, mille võitja mängib järgmisel hooajal II liigas ning kaotajad III liigas. Kõigepealt mängivad omavahel III Liiga lõuna ning lääne tsoonide 2. ning seejärel mängib nende mängude võitja II liiga lõuna/lääs 12. kohaga.
Mängutulemused.
 
 
 
 
 
 
 style="background: #FFDFDF;"|0:23
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 style="background: #DFE7FF;"|1:0
 
 
 
 style="background: #DFE7FF;"|5:0
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 style="background: #DFE7FF;"|5:04
 
 
 
 
 
 
 
 
 style="background: #DFE7FF;"|3:06
 
 
 
 
 style="background: #DFE7FF;"|+:-5
 
 
 
 
 
 
 style="background: #DFE7FF;"|+:-7
 
 
 
 
 
 
 
 
 style="background: #DFE7FF;"|+:-8
 
 
 
 
 
 
 
 style="background: #DFE7FF;"|+:-
 
 style="background: #FFDFDF;"|-:+
 
 
 
 
 style="background: #FFDFDF;"|-:+
 style="background: #DFE7FF;"|6:09
Giving Up

"Giving Up" on Van McCoy kirjutatud laul. Laulu esimese salvestuse tegi 1964. aastal Gladys Knight &amp; the Pips. See singel jõudis Billboardi R&amp;B singlite edetabelis kuuendaks ja edetabelis Billboard Hot 100 oli kohaks 38. Suurbritannias jäi laul aga tähelepanuta. Suurbritannias ei saavutanud edu ka järgmisel aastal avaldatud Julie Granti kaver ega 1968. aasta augustis avaldatud Bill Kenwrighti versioon.
Laulu helilooja Van McCoy produtseeris 1969. aastal vokaalansambli The Ad Libs singli, mis jõudis USA R&amp;B edetabelis 34. kohale.
1971. aastal ilmunud Donny Hathaway versioon jõudis USA R&amp;B edetabelis 1972. aasta suvel 21. kohale ning 81. kohale edetabelis Billboard Hot 100. Saksofonist Kirk Whalum salvestas loo 2010. aastal Donny Hathaway tribuutplaadi "Everything Is Everything: The Music of Donny Hathaway" jaoks.
Laulu on salvestanud ka The Hassles, The Topics, Jennifer Holliday, Denise LaSalle, Kenny Lattimore, Zulema ja Aaliyah.
Lugu on kasutatud ka sämplina. On kasutatud nii Ad Libsi kui ka Gladys Knighti versiooni. Näiteid: Doujah Raze ("Give It Up"), Hairy Diamond ("Givin' Up"), Raptile ("Givin' Up Is Hard 2 Do"), MC Clemens ("Uanset Hvad I Siger"), DJ Honda feat. PMD ("Hip Hop 101"), Reef the Lost Cauze ("Give It Up"), 
O.S.T.R. &amp; Hades ("Stary Nowy Jork"), Club Dogo ("Cronache Di Resitenza (Hard to Do)"), 
Wu-Tang Clan feat. Cappadonna ("Heaterz"), Kool Shen ("Les Médias"), Paolo Nutini ("Bus Talk (Interlude)"), La Fine Equipe feat. Blanka ("Brioche"), Mark Pritchard ("Givin' Up"), Komitiva H2 ("A Mi Manera"), Nimzwai ("Nicht Mit Uns").
Hades (täpsustus)

Hades (vanakreeka keeles ᾍδης) on vanakreeka mütoloogias nii allilma ehk surnute kuningriigi kui ka selle valitseja ehk surnute jumala nimi.
Muud:
Sooniste mõis

Sooniste mõis (saksa keeles "Soinitz"), ka Ellamaa, "Hellenbeck, Hellemeggi" oli rüütlimõis Kullamaa kihelkonnas Läänemaal. Tänapäeval jääb mõis Rapla maakonda Märjamaa valda.
Ajalugu.
Mõis asutati 17. sajandil. 1807–1846 kuulus mõis Essenitele, 1846. aastast Mohrenschildtidele, alates 1881. aastast Hermann von Mohrenschildtile.
1913. aastal eraldati Sooniste mõisast mõisamaakoht Ellamaa, suurusega 388 tessatiini, 448 ruutsülda.
Eesti NSV ajal asutati 1982. aastal Sooniste mõisa hoonetes Eesti NSV Siseministeeriumi koloonia JM 422/6, nn vabakäiguvangide koloonias olid kinnipeetavad, kes olid toime pannud raskete tagajärgedega liiklusavarii. Tipphetkedel oli Sooniste mõisas kuni 118 kohtu poolt suunatud kinnipeetavat ja 16 ametnikku. Sooniste vangla, ehk siis endine Parandusliku Töö Asunduskoloonia nr 6 lõpetas tegevuse 1996 aastal.
Mõisaansambel.
Mõisa hilisbarokne kivist peahoone ehitati 18. sajandi lõpul. Pärast 1905. aasta tulekahju peahoone rekonstrueeriti, ent erinevalt varasemast hoonest ehitati kahekorruselised külgtiivad.
Teenuse mõis

Teenuse mõis (saksa keeles "Stenhusen") oli rüütlimõis Kullamaa kihelkonnas Läänemaal. Nüüdisajal jääb mõis Rapla maakonda Märjamaa valda. 
Mõis rajati 16. sajandil vasallilinnusena. Mõisa saksakeelne nimi annab alust arvata, et juba keskajal võis Teenusel asuda kivist mõisahoone. Looduslik ümbrus oli mõisasüdame loomiseks soodne - mõis asub Kasari ja Luiste jõe ühinemiskohas. Saksakeelsest nimest "Stenhusen" on tuletatud ka kohanimi Teenuse. 
Praegu säilinud peahoone ehitati 18. sajandi lõpul. 1905. aasta rahutuste ajal sai mõisa peahoone tulekahjus kannatada ning hoone taastati veidi muudetud kujul. 
Teenuse mõis kuulus alates 1748. aastast kuni mõisa võõrandamiseni von Maydellide suguvõsale. Mõisas sündis graafik, maalikunstnik ja kujur Friedrich Ludwig von Maydell. 
Mõisa peahoone, ait-kuivati ja park on arvatud kultuurimälestisteks.
Mõisapark asub 2,7 ha suurusel alal Teenuse ja Luise jõe vahel. Peahoone ees asub ovaalne teedega ääristatud esiväljak. 
Teenuse mõisas on tegutsenud Teenuse kool. 
Mõisa peahoones tegutseb Teenuse raamatukogu ja MTÜ Teenuse Naiste Ühendus.
Narva Eesti Selts Ilmarine

Ilmarine (ka "Narva Eesti Selts "Ilmarine"") oli 1874–1940 Narvas tegutsenud laulu- ja mänguselts. 
Narva eestlaste seltsi edendajaiks olid Narva seltskonnategelased Hans Ots ja Gustav Holstein, seltsi põhikiri kinnitati 5. juulil 1874. aastal. Selts üüris tegevuskohana korterit Peetri platsil Tallinna maantee ääres G. Larionovi pärijate majas. Aastatel 1894–1898 juhtis Narva Eesti Seltsi tööd Jaan Reinvald.
Seltsil oli oma näitetrupp ja laulukoor. Trupi tegevust jätkab 1989 asutatud teater "Ilmarine".
Selts taasasutati 1988.
Seltsi põhikirjas on märgitud seltsi ülesanneteks:
Mehmet Müezzinoğlu

Mehmet Müezzinoğlu (sündinud 9. jaanuaril 1955 Komotinís Kreekas) on Türgi poliitik (Õigluse ja Arengu Partei). Ta oli 24. jaanuarist 2013 kuni 24. maini 2016 Türgi tervishoiuminister. 31. augustist 2016 kuni 19. juulini 2017 oli ta Türgi töö- ja sotsiaalkaitseminister.
Ta sündis aastal 1955 Komotinís (türgi keeles Gümülcines) Ida-Makedoonia ja Traakia piirkonnas Kirde-Kreekas türgi perekonnas. Keskkooli lõpetas ta Istanbulis (kus tema klassivennaks oli Recep Tayyip Erdoğan). Aastal 1983 ületas ta Maritsa jõe ja immigreerus Kreekast Türki. Aastatel 1983–1986 elas ta Türgis kui kodakondsuseta isik. Ta on lõpetanud Istanbuli Ülikooli arstiteaduskonna.
Enne poliitikasse siirdumist tegutses ta sisehaiguste arstina İstanbuli provintsis. Poliitikasse astus ta aastal 1992. Türgi Suure Rahvuskogu liikmeks valiti ta nii 2007, 2011 kui ka 2015. aasta Türgi parlamendivalimistel (Õigluse ja Arengu Partei nimekirjas). 24. jaanuarist 2013 kuni 24. maini 2016 oli ta Türgi tervishoiuminister. 31. augustist 2016 kuni 19. juulini 2017 oli ta Türgi töö- ja sotsiaalkaitseminister.
Isiklikku.
Ta on abielus ja tal on kaks last.
Aivar Ots

Aivar Ots (9. juuni 1962 Tallinn – 14. veebruar 2018 Tallinn) oli eesti võistlustantsija ja tantsuõpetaja.
Ta lõpetas 1980. aastal Tallinna 4. Keskkooli ja 1985. aastal Tallinna Polütehnilise Instituudi masinaehitusteaduskonna. 
1972. aastal alustas ta tantsuõpinguid, tema treenerid olid hiljem Tamara ja Aavo Lossmann. Ta tuli koos oma õe Eve Endiga aastatel 1978, 1979 ja 1981 standardtantsudes Eesti NSV meistriks. 
Hiljem tegutses tantsuõpetaja ja -treenerina ning võistluste organisaatorina.
Eve End

Eve End (kuni 1979 Eve Ots; sündinud 5. aprill 1961 Tallinn) on endine eesti võistlustantsija ja tantsuõpetaja.
Ta lõpetas 1979. aastal Tallinna 4. Keskkooli. 
1972. aastal alustas ta tantsuõpinguid, tema treenerid olid hiljem Tamara ja Aavo Lossmann. 
Ta tuli koos oma venna Aivar Otsaga 1978., 1979. ja 1981. aastal standardtantsudes Eesti NSV meistriks. 
Hiljem on ta töötanud tantsuõpetaja, -treeneri ja -kohtunikuna ning võistlusorganisaatorina.
Marvin Gaye

Marvin Gaye (/ɡeɪ/; õieti Marvin Pentz Gay Jr.; 2. aprill 1939 Washington – 1. aprill 1984 Los Angeles) oli USA soulilaulja, laulukirjutaja ja muusik. 1987. aastal arvati ta Rock'n'rolli Kuulsuste Halli.
Tema laul "What's Going On" tunnistati 2004. aastal ajakirja Rolling Stone kõigi aegade edetabelis neljanda koha vääriliseks. Laul "I Heard It Through the Grapevine oli samas edetabelis 80., "Let's Get It On" 167. ja "Sexual Healing" 231. kohal. 
1984. aastal sai ta surma oma isa Marvin Gay, Sr. käe läbi. Relva, Smith &amp; Wessoni .38 Speciali oli ta ise isale kinkinud.
Sekstant (laev 1859)

Sekstant oli Bakan-tüüpi hüdrograafialaev, mis oli teenistuses ka Eesti Veeteede Valitsuses. Laev oli aktiivses kasutuses pikka aega.
Ajalugu.
Sekstant ehitati 1859. aastal Inglismaal Vene Balti laevastikule koos kolme sõsarlaevaga. 
1870. aastal osales laev pikemal ekspeditsioonil erinevatele meredele. 
1897. aasta septembris tõsteti Sekstandi abiga veest välja mais 1790 Aegna saare juures madalikule sõitnud (ja seal meeskonna poolt põlema pandud) 74-kahurilise rootsi sõjalaeva Riksens Ständer kahur ja ankur. Neist püstitati 19. sajandi lõpus mälestusmärk Tallinna Estonia puiesteele Tallinna Reaalkooli kõrvale.
1910. aastal laeva kapitaalremonditi. 
Aastal 1918 jäi Sekstant Jääretkest Tallinna maha ja selle hõivasid sakslased, kes andsid laeva hiljem edasi Eesti võimudele. Aastail 1918–1940 oli Sekstant Veeteede Valitsuses meremärkide panija. Lisaks oli Eestis teenistuses tema sõsarlaev Kompass.
1940. aastal võtsid okupatsioonivõimud Sekstandi üle ja laev osales Nõukogude-Saksa sõjas, läbides ühtlasi 1941. aasta Juminda miinilahingu 4. konvoi koosseisus. 
Laev lammutati arvatavasti 1952. aastal. Seega oli laeva teenistusiga pisut vähem kui sada aastat.
Kirjeldus.
Laeva andmed:
Algselt olid laeval ka kahvelpurjed ja seetõttu liigitati ta laevastikus kuunarite hulka. Laeval oli tolle aja kohta pisut ebatavaline purjejahilik kaldvöör.
Verhnotoretske

Verhnotoretske on alev Ukrainas Donetski oblastis Jassõnuvata rajoonis, 24,2 km kaugusel Donetskist põhjakirdes.
Verhnotoretske asutati 1772. aastal, alevi õigused alates 1938. aastast.
Krivõi Toretsi jõe kallastel, Otšeretuvata jõe suudmel asuva alevi kõrgus merepinnast on 132 meetrit.
Sahkapuu põllutöö- ja majapidamiskool

Sahkapuu põllutöö- ja majapidamiskool (ka "Mari Raamoti (kodumajandus)kool") oli 1911–1919 Tartu lähedal Raadi vallas Sahkapuu talus tegutsenud kool. 
Kooli asutas 1. novembril 1911 Mari Raamot koos abikaasa Jaan Raamotiga. Kool oli mõeldud eesti tütarlastele ja õppeaeg kestis kaks aastat. 
Kooli tegevus lõppes 1919. aasta juunis pärast seda, kui koolimaja oli põlengus hävinud.
Kuressaare merekool

Kuressaare merekool oli merekool Kuressaares, mis tegutses 1891. aastast 1928. aastani. Kuressaare merekoolis õppis selle avamisest kuni Esimese maailmasõjani 713 õpilast, nende hulgas 646 Saare- ja Muhumaa noormeest.
1891. aastal asutatud Kuressaare merekool tegutses 1903. aastani Pidula kojas Pikk tänav 44, aastatel 1903–1915 Kohtu ja Komandandi tänava nurgahoones, 1919. aastast jätkas merekool endise Kuressaare linnakooli majas Suur-Põllu tänav 4.
Õpetajad ja õppekorraldus.
Kuressaare merekool asutati ajal, mil kehtis veel 1867. aasta merekoolide suhtelised vabameelne seadus, kuid juba oli alanud venestamine. Seetõttu määrati 5. novembril 1890. aastal kinnitatud põhikirjas kooli õppekeeleks vene keel. Mihkel Kommeli sõnul õpiti siiski põhiliselt eesti keeles ning saksa, vene ja inglise keelt kasutati vastavalt vajadusele. Põhikirja järgi oli kooli eesmärgiks teadmiste andmine rannasõidutüürimehe eksamiprogrammi ulatuses, siiski ületas õppetöö tasemelt kaugelt talle ametlikult omistatud I järgu ja hakkas tegelikult tööle III järgu koolina.
Päevas oli 8, nädalas 48 õppetundi. Õppetöö kestis 20. oktoobrist 20. märtsini. Ruumipuuduse tõttu ei saanud kool kõiki soovijaid vastu võtta. Koolil oli ainult kolm üüritud tuba: klassituba, õpetajate tube ja riidehoid.
Kooli õppetegevuse katkestas lühikeseks ajaks Esimene maailmasõda. Taasavatud kooli avaaktus peeti 15. oktoobril 1919.
1920. aastatel kestis õpe koolis neli aastat, olemas oli ka ettevalmistusklass. Lisaks tüürimeestele valmistati ette lähi- ja kaugsõidukapteneid. Õppetöö vaheldus iga klassi järel kindla pikkusega meresõidupraktikaga, mis koos sisseastumiseksamiga võimaldas järgmisse klassi astuda.
Esimeseks õpetajaks (juhatajaks) oli kooli avamisest peale Ventspilsi merekooli lõpetanud kaugsõidukapten Johan Prinz (1846–1923), kes õpetas eeskätt merendusaineid. Vene keele ja üldainete õpetaja oli pikka aega Vassili Konstantinov. Kooli eestseisusse kuulus ka Kuressaare linnapea Julius Peter Rehsche. Tähtsamad õppevahendid olid kaardid, kompassid, kronomeeter, sekstant, mehaaniline logi, kompassi deviatsiooni määramise instrumendid ja laevade joonised.
1923. aastal asus Kuressaare merekooli juhataja ametikohale Saaremaa suurimaid laevaomanikke kaugesõidukapten Julius Teär (sündis 1889 Vilsandil, mõrvati Kuressaares 1941, mõnel pool kirjapilt ka Teeäär), kuid 1928. aastal sulges valitsus õpilaste vähesuse tõttu kooli. Riikliku merekooli asemel asutati J. Teäri Eramerekool, sama juhataja käe all kuni 1941. aasta kevadeni.
I lend.
Kuressaare merekool avati 17. novembril 1891 kooli õnnistamisega. Õppetöö algas järgmisel päeval 17 õpilasega. Talve jooksul tuli õpilasi juurde ning lõpuks oli neid 32. 1892. aasta kevadel sooritas neist 9 meremeheeksami, sh 7 rannasõidutüürimeest:
ning kaks kaugsõidutüürimeest:
II lend.
1893. aasta kevadel lõpetas kooli 4 kaugsõidukaptenit, 8 kaugsõidutüürimeest ja 12 rannasõidutüürimeest.
Ühistegevuse Edendamise Selts

(Tallinna) Ühistegevuse Edendamise Selts oli Tallinnas 1915 asutatud selts eestlaste ühistegevuse edendamiseks.
Selts võttis 1915 üle Ühistegevuse Nõuandmise-Büroo (asutatud 1913) ülesanded.
Seltsi esimees oli 1915–1919 Juhan Kukk.
Seltsist kasvas välja Eesti Ühistegeline Liit.
John Magufuli

John Pombe Joseph Magufuli (29. oktoober 1959 – 17. märts 2021) oli Tansaania poliitik. Ta oli aastast 2015 kuni surmani Tansaania president. 
Enne presidendiks saamist sai ta hüüdnime Buldooser, kuna juhtis tööministrina teedeehitusprogrammi. Magufulit on kiidetud korruptsioonivastase hoiaku ja selge vastumeelsuse pärast raha raiskamise vastu. Presidendina süüdistati teda ka teisitimõtlemise mahasurumises ja vabaduste piiramises. Ta kuulus erakonda Chama Cha Mapinduzi (Revolutsioonipartei). 
Ametisse astudes asus Magufuli kohe rakendama meetmeid valitsuse kulutuste ohjeldamiseks, nagu valitsusametnike tarbetute välisreiside keelamine, odavamate autode ja koosolekuruumide kasutamine. Rahvaste Ühenduse ringreisi delegatsioon vähendati 50 inimeselt 4 inimesele, loobuti ülemaailmse AIDS-i päeva näituse sponsoreerimisest, kärbiti valitsuse korraldatud AIDS-i ürituste kava ning ka valitsust ennast. Valitsuse suurust vähendati 30 ministeeriumilt 19 ministeeriumile. Magufuli kärpis oma palka 15 000 dollarilt 4000 dollarile kuus. 
Magufuli loobus riigi 2015. aasta iseseisvuspäeva tähistamisest, et korraldada selle asemel üleriigiline koristuskampaania, et aidata piirata koolera levikut. Magufuli osales isiklikult koristustöödel, öeldes, et see on "nii häbiväärne, et kulutame suuri summasid, et tähistada 54-aastast iseseisvust, kui meie inimesed surevad koolerasse". Kokkuhoitud summad investeeriti haiglate ja sanitaartingimuste parandamisse riigis. 
12. aprillil 2016 tegi Magufuli oma esimese välisvisiidi Rwandasse, kus ta kohtus oma Rwanda kolleegi Paul Kagamega ning avas Rusumos uue silla ja ühe piiripunkti. Magufuli külastas ka memoriaali Rwanda genotsiidi 22. aastapäeva tähistamiseks. 
2016. aasta juulis keelustas Tansaania vesipiibu suitsetamise, mille põhjuseks nimetas Magufuli selle mõju noorte tervisele. Samal aastal kehtestas ta tasuta hariduse kõikides riigikoolides. 2017. aasta märtsis keelustas Tansaania töötlemata maagi ekspordi, et soodustada kodumaist maagi sulatamist. 
Magufuli ei ilmunud avalikkuse ette alates 27. veebruarist 2021, puududes Ida-Aafrika liidrite videokonverentsilt. Opositsioon väitis, et poliitik saadeti ravile Keenia pealinnas Nairobis asuvasse haiglasse. 10. märtsil teatas Keenia meedia, et Magufuli nakatus COVID-19-sse ja viibis Keenia erahaiglas, samas kui endine opositsiooni presidendikandidaat Tundu Lissu ütles, et poliitik toimetati ravile Indiasse ja ta on suremas. 17. märtsil 2021 suri John Magufuli koroonaviirusesse, ametliku versiooni kohaselt südameprobleemide tõttu.
Jassõnuvata rajoon

Jassõnuvata rajoon (ukraina keeles "Ясинуватський район") on haldusüksus (rajoon) Ukrainas Donetski oblasti keskosas, Donetskist põhjas.
Donbassi sõja ajal, 2014. aasta 9. detsembril, võttis Ülemraada vastu otsuse rajooni haldusasutuste üleviimise kohta Jassõnuvatast Otšeretõne asulasse (asub Donetskist umbes 35 km kaugusel loodes).
Elanikkond.
2015. aasta 1. aprillil elas rajoonis 27 307 inimest, asustustihedus keskmiselt inimest ruutkilomeetri kohta.
2001. aasta rahvaloenduse andmeil elasid rajoonis järgmiste rahvuste esindajad:
Narva Vanaaja Uurimise Selts

Narva Vanaaja Uurimise Selts (saksa keeles "Narvasche Alterthums-Gesellschaft") oli Narvas 1862. aastal (teistel andmetel 1863. aastal) baltisakslaste asutatud kodu-uurimise selts; ühtlasi vanim Eesti alal asutatud kodu-uurimise selts. Seltsi juurde rajati 1862. aastal ka Eesti esimene kohamuuseum. Kohamuuseum oli hilisema Narva Linnamuuseumi eelkäija.
Koerakaelanurk

Koerakaelanurk on rõhtpalkhoone nurgaseotis, kus palgi otsa pealpoolsesse külge on raiutud poolümar süvend järgmise, temaga risti paikneva palgi jaoks.
Koerakaelanurk on vanimaid palkide nurgaseotise viise, see esineb arheoloogilistes leidudes juba 13. sajandi alguses (näiteks Lõhavere linnuses).
Koerakaelanurk on Eesti taluarhitektuuris olnud kasutusel hilisajani, eriti Kagu-Eestis.
Meander (kunst)

Meander (kreeka keeles "Μαίανδρος", "Maíandros") on Väike-Aasia sopilise Maiandrose jõe (tänapäeval Büyük Menderes Türgis) järgi nimetuse saanud antiikornament. 
Meandril on rohkelt variatsioone, põhimotiivideks on mitmeti täisnurkselt murtud joonelõik või laineliselt korduv spiraal (spiraalmeander). Meander esineb harilikult ornamendivööna, erandlikult sümmeetrilise labürindimustrina. 
Meander on olnud kasutusel alates paleoliitikumist. Ta omandas klassikalised vormid Vana-Kreeka kunstis (arvatavasti Mükeene eeskujudel), teda kasutati kuni 12. sajandini keskaegses seina- ja miniatuurmaalis. Meander taaselustati klassitsismis.
Koerahambaornament

Koerahambaornament (inglise keeles "dog-tooth", saksa keeles "Hundszahnornament") ehk angeviini vööt on inglise varagootikas populaarne ornamentaalne ehisliist, mis koosneb reastatud püramiidjaist neliklehemotiividest. Ornamendimotiiv meenutab kaudselt koera purihammast. Levinud kaunistuselement kirikuarhitektuuris, portaalide palendite ja arhivoltide kujunduses. Teine nimetus tuleb Anjou valitsejasoo nimest (inglise keeles "Angevin kings of England"), kes valitsesid Inglismaa troonil 12. sajandil ja 13. sajandi algul.
Eesti arhitektuuris esineb koerahambaornament Valjala kiriku lääneportaali arhivoldil, üksikmotiividena arhivoldi profileeringu süvarihvas.
Sõnavara.
Sõna "koerahambaornament" on vahel kasutatud ka näiteks teemantliistu ja sakkliistu kohta.
Fred Haise

Fred Wallace Haise, Jr. (sündinud 14. novembril 1933) on Ameerika Ühendriikide aeronautikainsener ja endine mereväelane, katselendur ja NASA astronaut. 
Haise on Apollo 13 kuumooduli piloodina üks 24st Kuule lennanud inimesest ja kuues inimene, kes pidi Kuu pinnale astuma. Haise ei ole aga Kuu pinnale astunud, sest Kuule maandumine tuli tühistada, kui kosmoselaeva hapnikutank plahvatas. Pärast Apollo programmi lõppu osales ta katselendurina Space Shuttle'i väljatöötamisel. Haise lahkus NASA-st 1979. aastal.
Anteemion

Anteemion (kreeka keeles "anthemion" 'õis, lill') on püstjalt kõrvuti asetatud lilledest, harilikult palmetist ja lootosõiest ehisliist või friis Vana-Egiptuse, Ees-Aasia, Vana-Kreeka ja Vana-Rooma arhitektuuri dekooris, hiljem renessansis ja sellest lähtunud stiilides; antiigis esineb sageli ka vaasikaunistusena.
Oli populaarne 18. sajandi lõpu tarbekunstis.
Hello

Hello on ingliskeelne tervitus, millele vastab eesti keeles 'Halloo'.
Muid tähendusi:
Räägu mõis

Räägu mõis (ka "Reko mõis"; saksa keeles "Hohenheim" või "Recko") oli rüütlimõis Lääne-Nigula kihelkonnas Läänemaal. Nüüdisajal jääb mõis Lääne maakonda Lääne-Nigula valda.
Kuni 1816. aastani oli Räägu Kärbla mõisa karjamõis. 1816 eraldati Räägu Kärbla mõisast ja oli sellest ajast iseseisev mõis. Mõisa katusekorrusega puust peahoone ehitati 1835.
Ajalugu.
Kuni 1816. aastani kuulus Räägu mõis Kärbla mõisa alla, olles selle karjamõisaks. 1816 leppisid Kärbla mõisa toonased pärijad, 1809. aastal surnud Catharina Charlotte Natalie von Traubenbergi (sünd von Mohrenschildt) lapsed, Paul Friedrich von Traubenberg ja Marie Elisabeth von Vogdt (sündinud von Traubenberg), keda esindas kuraatorina abikaasa Paul Peter Johann von Vogdt, kokku mõisa omavahelises jagamises nii, et Paul Friedrich sai endale Kärbla mõisa ligi 9 adramaaga ja Marie Elisabeth Räägu karjamõisa 4,5 adramaaga. Kokkuleppe tulemusena tekkiski Räägu rüütlimõis saksakeelse nimega "Hohenheim" (endise karjamõisa saksakeelne nimi oli "Recko").
1830 omandas avaliku müügi teel mõisale pandiõiguse assessor, staabiratsaväekapten Alexander von Barlöwen, kes loovutas selle juba järgmisel aastal kolleegiumisekretäri prouale Annette Marie Rinnele (sünd Zeller). 1842 läks mõis müügi teel haagikohtunik Alexander Berend Heinrich von Mohrenschildtile, kelle valduses oli ka Kärbla mõis. Sestpeale kuulusid mõlemad mõisad taas samale omanikule ja Räägust kujunes peamõis, jättes Kärbla kõrvalmõisa rolli. 1865 omandas mõlemad mõisad 50 000 hõberubla eest kaardiväe eruleitnant Ernst Berend Theodor von Ramm. 1879 müüs von Ramm mõlemad mõisad 55 000 rublaga edasi Nikolai von Baggehuffwudtile.
1895 omandas Kärbla ja Räägu mõisad 50 000 rubla eest meditsiinidoktor Hans Otto von Wilcken (1857–1900) ja ühendas lõplikult Kärbla mõisa Räägu mõisa alla. 1902 päris Hans Otto valdused tema lesk Maria von Wilcken (sündinud Franck), müües Räägu (koos endise Kärblaga) kohe edasi tsiviilinsener Richard Baderile. 1905. aastal läks sama valdus oksjoni teel tagasi Maria von Wilckeni kätte. 1909 omandas Räägu mõisa 60 000 rubla eest Benno von Wedel. 1914 omandas Räägu koos Auaste mõisaga Benno naise õde paruness Hildegard Marie Elisabeth Stackelberg. 1917 omandas mõisa kolleegiumi registraator Rudolf Krupp, kes oli mõisa viimaseks valdajaks enne selle riigistamist 1919. aastal.
Salajõe mõis

Salajõe mõis (saksa keeles "Sallajöggi") oli rüütlimõis Lääne-Nigula kihelkonnas Läänemaal. Nüüdisajal jääb mõis Lääne maakonda Lääne-Nigula valda.
Mõis rajati 17. sajandil. 1760. aastatel ehitati kahekorruseline barokne peahoone. 1950. aastatest seisab peahoone varemetes.
Hello (ansambel)

Hello on inglise glämmrokk ansambel, mis tegutses aastatel 1971–1979 ja uuesti 2002. aastast käesoleva ajani.
Uugla mõis

Uugla mõis (saksa keeles "Udenküll") oli rüütlimõis Lääne-Nigula kihelkonnas Läänemaal. Nüüdisajal jääb mõis Lääne maakonda Lääne-Nigula valda. 58°59'32.4"N 23°45'48.1"E
Mõisat on esmamainitud 1323. aastal. Mõisa peahoone ehitati mitmes etapis arvatavasti 18. sajandil. Peahoone oli barokne ühekorruseline, keskmine osa aga erandlikult kolmekorruseline. Tänapäeval on peahoone varemetes.
Atlant

Atlant on enamasti palja ülakehaga meesfiguur, mis talastikku kandes täidab toestava samba, piilari või pilastri ülesannet (eriti barokkarhitektuuris). 
Naisfiguurikujulist tugisammast, -piilarit või -pilastrit nimetatakse karüatiidiks.
Ajalugu.
Atlandi kuju põhineb Kreeka mütoloogia tegelasel Atlasel, titaanil, kes oli sunnitud igavesti maailma enda õlul kandma. Kõige varasemad säilinud atlandid on pärit varasest Vana-Kreeka Zeusi templist Agrigentos Sitsiilias. 
18. ja 19. sajandil sai atlandid arhitektuurielemendina väga populaarseks. Venemaa keisri Nikolai I käsul ehitatud Peterburi Ermitaaži muuseumi sissekäiku ehivad kümme üleelusuuruses graniidist atlanti.
Välimus.
Atlant väljendab oma ilme ja hoiakuga tohutut pingutust, pea langetatud, kandes õlgadel konstruktsiooni raskust, käsivarred tihtipeale tõstetud lisatoena.
Rippdekoor

Rippdekoor on hilisbarokses ja varaklassitsistlikus sisekujunduses dekoorimotiiv, mis seinale justkui riputatuna koosneb relvadest, kilpidest, lintidest, lilledest jm. Tavaliselt valmistatakse see stukist.
Näiteks Roosna-Alliku mõisa peahoone saali seinte rippdekoor.
Suure-Rõude mõis

Suure-Rõude mõis (saksa keeles "Groß-Ruhde") oli rüütlimõis Martna kihelkonnas Läänemaal. Nüüdisajal jääb mõis Lääne maakonda Lääne-Nigula valda.
Keskajal kuulus mõis Saare-Lääne piiskopkonnale. Hiljem kuulus mõis riigile ja seda on omanud ka Edler von Rennenkampffid. Keskaegse väljanägemisega vanabalti tüüpi puust peahoone ehitati arvatavasti 18. sajandi keskel.
Väike-Rõude mõis

Väike-Rõude mõis (saksa keeles "Klein-Ruhde") oli rüütlimõis Martna kihelkonnas Läänemaal. Nüüdisajal jääb mõis Lääne maakonda Lääne-Nigula valda.
Mõis rajati 16. sajandi lõpul. Mõisa massiivne kahekorruseline varaklassitsistlik peahoone ehitati umbes 1800. Alates 1970. aastatest on peahoone varemetes. Mõisas filmiti Mark Soosaare "Jõüulud Vigalas" mõisapõletamist. Hoonele ehitati ümber Vigalat matkivad dekoratsioonid.
Oidrema mõis

Oidrema(a) mõis (ka Oiderma(a) mõis; saksa keeles "Oidenorm") oli rüütlimõis Mihkli kihelkonnas Läänemaal. Nüüdisajal jääb mõis Pärnu maakonda Lääneranna valda.
Mõis asutati 1658. Tänapäevani säilinud klassitsistlik peahoone ehitati 1839.
Kõima mõis

Kõima mõis (ka Tammaru mõis; saksa keeles "Kaima") oli rüütlimõis Mihkli kihelkonnas Pärnumaal. Nüüdisajal jääb mõis Pärnu maakonda Lääneranna valda. 
Mõis rajati 18. sajandil. Mõisa ühekorruseline kivist peahoone ehitati umbes 1800. aastal. 20. sajandi algul ehitati peahoone külge uusklassitsistlik eeskoda.
Esimeseks mõisa omanikuks võib pidada Adolf Wilfhelm von Oettingen, kellele mõis panditi 1800. aastal ning kelle nimele vormistati omand mõni aasta hiljem. Von Oettingeni nimega võib seostada tänast mõisa hoonestust. Kuivõrd von Oettingenil ei olnud meessoost pärijaid, siis 1819. a. mõis panditi Carl Lindele, kes müüs selle hiljem 1832.a. Hermann von zur Mühlenile. Von Mühlenite käes oli mõis paarkümmend aastat, kes müüsid mõisa taas edasi von Baranoffidele. 
1859. a. ostis mõisa 110 000 hõberubla eest Demetrius von Ditmar (1835–1924). Von Ditmaritele kuulusid veel Käru, Holdre ja Vändra mõisad. Demetrius von Ditmaril oli kolm last: Helene, Bertha Julie ja Woldemar Dimitri. Kõige pikemalt oligi Kõima mõis perekond von Ditmarite omanduses (1859–1919), kokku 60 aastat. Pärast mõisate riigistamist kolis mõisahoonesse kool, sest mõisa ruumid olid varasemast Tamme küla koolimajast ruumikamad.
Mõis osteti eraisiku poolt 2015. aastal oksjonil. Mõisas korraldati 2016–2024 suvedel muusikaüritust "Kuurebaste festival".
Vaindlo (laev 1915)

Vaindlo oli Venemaa keisririigi mereväele ehitatud ja Eesti merejõududes kasutusel olnud Teplohod-klassi väike miinitraaler (kaater-miinitraaler). 
On kandnud veel nimesid Teplohod nr 8, Mootortraaler nr 10, Olev, KT-1501, VRD-84 ja VRD-105.
Ajalugu.
Laev ehitati 1915. aastal Rootsis Björneborgis. Jäi sõja ajal koos teise praktiliselt samatüübilise laevaga (hiljem Kalev) esmalt Saksa ja siis Eesti vägede valdusse. 
1918. aastal pandi algul nimeks Mootortraaler nr 10, aga seejärel Olev. Võttis osa Vabadussõjast, sealhulgast merejõudude Utria dessandist ja Riia operatsioonist. 
1936. aastal, kui toimus Inglismaal ehitatud allveelaevade nimetamine, muudeti traaleri Kalev nimi Keri-ks ja vastavalt ka Olevi nimi Vaindlo-ks.
Pärast Eesti okupeerimist võeti alates 1940. aasta sügisest Balti laevastiku koosseisu. 25. juulil 1941 nimetati ümber KT-1501 -ks. Mineeris 28. augustil 1941 enne Juminda miinilahingut Tallinnast lahkudes Vanasadamat. 1942-1944 oli reservis. 1944. aastal klassifitseeriti ümber tuukrikaatriks ja sai pardatähiseks VRD-84 ja seejärel VRD-105. Arvati teenistusest välja 28. augustil 1948. aastal ja lammutati.
Kirjeldus.
Laeva pikkus oli 23,17 m, laius 4,57, süvis 1,52 m ja veeväljasurve 45-50 t. Laeval oli kaks 50-hobujõulist diiselmasinat, mis andsid kiiruseks 7,5 sõlme. Maksimaalne sõidukaugus oli 400 meremiili 6-sõlmelisel kiirusel. Relvastuseks oli kerge kahur ja kuulipilduja. Tekile oli võimalik võtta 10 tavalist meremiini või 40 väikest kala-meremiini. Meeskond oli 10-liikmeline, sealhulgas üks ohvitser.
Laeva tekiehitis (roolimaja) asus koos mastiga vööris ja teki keskel kõrgus korsten.
Vana-Kasti mõis

Vana-Kasti mõis (saksa keeles "Alt-Kasty") oli rüütlimõis Märjamaa kihelkonnas Läänemaal. Nüüdisajal jääb mõis Rapla maakonda Märjamaa valda.
Vana-Kasti mõisat on esmamainitud 1488. aastal. Keskajal oli mõisa kohal Üxküllide vasallilinnus (Kasti vasallilinnus). 
1866. aastal asutas krahv Eduard Karl Jakob Sievers (1820–1900) Liivimaa kubermangu kolm eraldi Sieversite fideikomissi, kuhu kuulusid 
18. sajandi lõpus ehitati kahekorruseline peahoone, mida 19. sajandi algul ehitati veidi ümber. 1905. aastal hävis peahoone tulekahjus, kuid see taastati originaalitruult.
Vana-Kasti kõrvalmõis oli Uue-Kasti mõis ("Neu-Kasty").
Tartu Aparaaditehas

Tartu Aparaaditehas oli Nõukogude ajal Tartus tegutsenud tööstusettevõte, Eesti NSV suurim aparaaditehas. Tehase hoonestu aadress on Kastani 42.
Tehas rajati ettevõtete Termoautomaat ja AGE liitmisel 1958. aastal. 1974. aastal viidi see tootmiskoondise Tööstusaparaat alluvusse. Tartu aparaaditehas tootis keskmistele ja suurtele külmutusseadmetele termoreguleerventiile, suurte diiselmootorite automaatjuhtimisseadmeid ning rõhureleesid. 1973. aastal oli tehases 1468 (teistel andmetel 1486) töötajat. Lisaks toodeti nn. lennukite musti kaste. 
 ja seda rakendati sageli põllumajanduslikel koristustöödel, valdavalt Nõgiaru sovhoosis. 
Aparaaditehase 1961. aastal valminud hoone arhitekt oli Ago-Livius Kerge.
1960–89 töötas Tartu Aparaaditehases peainsenerina majandusteadlane Udo-Rein Okk.
1986. aastal valiti EKP XIX kongressil EKP Keskkomitee liikmeks Tartu Aparaaditehase treial Pavel Gorjunov.
2006. aastal omandas endised Aparaaditehase hooned ABC Kinnisvarateenused, kellele tehasekompleks kuulus kuni 2021. aastani. Alates 2021. aastast haldab Aparaaditehast Kultuuritehased OÜ. 2013. aastast tegutseb hoonestus loomelinnak nimega Aparaaditehas, mida 2016. aastani juhtis Lemmit Kaplinski. Aparaaditehases toimuvat kultuuriprogrammi koordineerib MTÜ Aparaaditehas.
Valgu mõis

Valgu mõis (saksa keeles "Walck") oli rüütlimõis Märjamaa kihelkonnas Läänemaal. Nüüdisajal jääb mõis Rapla maakonda Märjamaa valda. Tänapäeval tegutseb mõisa peahoones Valgu põhikool.
Ajalugu.
Mõisat on esmamainitud 1284. aastal., 14. sajandi lõpul kuulus Valgu Saaremaa Läänemaa stifti Läänemaa stiftifoogti Wilhelm Kniprodele ja tema tütar Gerdrutile, kes oli siis abiellunud Heinrich Fahrenbachiga. 15. sajandi algul (1419) kuulus Valgu maavaldus Gerdruti pojale Wilhelm Fahrensbachile. Mõis kuulus pärast Wilhelmi surma (suri pärast 1443. aastat) tema poegadele Dietrichile, Wilhelmile, Heinrichile ja Hansule. Seejärel jäi Valgu mõis Dietrich Fahrensbachile ja tema poegadele Wolmarile, Jürgenile, Dietrichile, Johannile, Reinholdile ja Winrich Heinrichile. Seejärel (1529, 1560) oli Valgu mõisa omanik Winrich Fahrensbach. Põhjamaade seitsmeaastane sõja ajal redutseeriti Fahrensbachidelt ning Valgu mõis kuulus Koluvere linnuselääni. 1591. aastal läänistas Rootsi kuningas Johan III Valgu mõisa Arend Heinrich Fahrensbachile (surn. 1615). Arendt Heinrich Fahrensbachi pärijad olid tütred - Gertrudi, kes abiellus Jürgen Wrangelliga (surn. 1621) ja Margarethe (surn. enne 1655), kes oli abiellunud Otto Lodega (surn. 1657) ja mõis oli kahe tütre vahel poolitatud. 1649. aastal aga oli mõisavaldamine jagatud Otto Lode ja Jürgen Wrangelli poja Hermanni (surn. 1651) vahel. 1678. aastal müüsid Hermann Wrangelli pojad, Otto Lode pojale Arend Johann Lodele, oma poole Valgu mõisast.
Abielu teel Arend Johann von Lode (maetud 1692) pärija, poja Fabian Johann von Lode, tütar ja pärijanna Margaretha Elisabethiga 1722. aastal sai mõisavaldajaks Gotthard Wilhelm vabahärra Budberg (surn. 1749). 1741. aastal omandas mõis Hans Georg von Budberg ja 1768. aastal Gotthard Wilhelm von Budberg, kes müüs 1768 Valgu mõisa major Peter Otto von Staalile (surn. 1800). 
1809. aastal loovutas assessor Heinrich August Wilhelm von Huene, Valgu mõisa Eestimaa tsiviilkuberner Bernhard von Uexküllile, kellele 1821. aastal kinnistati mõis pärusomandiks. Salanõunik, vabahärra Berend Johann von Uexkülli (surn. 1827) pärijaks ja Haimre, Valgu, Nurme, Jädivere ja Matsalu mõisate pärijatevahelise kokkuleppe alusel eluaegseks kasutajaks jäi, tema lesk Elisabeth von Uexküll (sünd krahvinna Sivers). 1846. aastal loobus ta talle eluaegseks kasutamiseks määratud mõisatest poegade kasuks ning Nurtu ja Valgu mõisad sai kreisikohtunik Karl von Uexküll. Karl Eduard von Uexkülli (1804–1871) surma järel, kuna tal puudusid otsesed pärijad, päris tema venna Jakob Johann Karli poeg Otto Karl Friedrich von Uexküll (1821–1891).
1887. aastal omandas mõisa Theodor von Pilar von Pilchau (1858–1916). 
Mõis riigistati 1919. aasta maareformiga.
Mõisaansambel.
Mõisa kahekorruseline klassitsistlik peahoone ehitati 1820. aastal. Pärast 1905. aasta peahoone põlemist hoone taastati, ent ilma portikuseta.
Nõmmküla mõis

Nõmmküla mõis (saksa keeles "Nömmküll", varem "Kluttorp") oli rüütlimõis, hiljem Riguldi kõrvalmõis Läänemaal Noarootsi kihelkonnas. Nüüdisajal jääb mõis Lääne maakonda Lääne-Nigula valda.
Ajalugu.
Nõmmküla küla kohta on allikais teateid 1520. aastast ("Klotdorp"). Mõisa on esimest korda mainitud 1620. aastal ("Hof Nömkül"). 1627. aastal ostis selle Hans von Fersen (1575−pärast 1641), kelle järeltulijate kätte jäi mõis 1813. aastani. Seejärel omandasid mõisa abielu kaudu Taubed, kellelt see võõrandati 1919. aastal.
Mõisaansambel.
Ühekorruseline kivist häärber ehitati ilmselt XVIII ja XIX sajandi vahetusel. Tänapäeval on see mõningal määral ümber ehitatud.
Enn Tomson

Enn Tomson (25. jaanuar 1941 Tallinn – 21. oktoober 2015) oli eesti helirežissöör.
Ta lõpetas 1965. aastal akordioni (õpetaja Heinrich Annion) ja puhkpilliorkestri dirigeerimise erialal (õpetaja Leopold Vigla) Tallinna Muusikakooli. 1969. aastal lõpetas ta puhkpilliorkestri dirigeerimise erialal Tallinna Riikliku Konservatooriumi (Leopold Vigla ja Jaan Kääramehe klassis).
Ta töötas aastast 1969 Tallinna Heliplaadistuudios toimetajana ja aastast 1973 samas helirežissöörina. Tema elutööks on hulk helisalvestisi peamiselt eesti muusikast, sealhulgas umbes 30 eesti heliloojate autoriplaati (Artur Lembast Kuldar Singini), plaadisarjad "Eesti orelid" (33 plaati) ja "Hortus Musicus" (10 plaati), arvukalt plaate Eesti vokaal- ja instrumentaalsolistidelt.
Ta laulis ansamblis Collage (tenorit), kellega on salvestanud palju muusikat Eesti Raadiole ja mitu heliplaati.
Enn Tomson suri 21. oktoobril 2015 ja ta maeti 27. oktoobril 2015 Rahumäe kalmistule.
Svatove

Svatove on linn Ukrainas Luhanski oblastis. Svatove on samanimelise rajooni halduskeskus. Linna kõrgus merepinnast on 72 meetrit.
Ajalugu.
Svatove asutati 1660. aastatel, linna õigused alates 1938. aastast.
Sõda Donbassis.
Donbassi sõja ajal, 2015. aasta 29. oktoobri õhtul, süttis põlema linna piirkonnas asuv Ukraina sõjaväe laskemoonaladu. Ulatuslikus tulekahjus hukkus vähemalt kaks inimest.
Lea Vakra

Lea Vakra (a-ni 1980 Lea Griffel; sündinud 29. aprill 1959 Tallinn) on endine eesti kergejõustiklane (keskmaajooksja).
Ta lõpetas 1977. aastal Tallinna 4. Keskkooli ja 1981. aastal Tallinna Pedagoogilise Instituudi. 
Ta alustas kergejõustikutreeninguid 1974. aastal oma ema Milvi Akberg-Griffeli ja kooli kehalise kasvatuse õpetaja Õie Uuehendrik-Laidi suunamisel ning jätkas hiljem Kalevi kergejõustikukoolis Maie Tiigi juhendamisel.
Ta tuli aastatel 1975–1985 400 m, 800 m ja sisevõistluste 800 m jooksus Eesti NSV meistriks ning võitis 8 korral 400 m – 1500 m jooksus hõbeda või pronksi, oli 6 korral ka teatejooksus Eesti meister ning on üks 1978. aastast seni kehtiva 4x800 m teatejooksurekordi püstitajaid. 
Ta töötas aastatel 1985–1995 Tallinna 4. Keskkoolis kehalise kasvatuse õpetajana.
Isiklikku.
Lea Vakra ema on endine keskmaajooksja Milvi Akberg-Griffel ja isa oli autovõidusõitja Enn Griffel. 
Tema abikaasa on endine keskmaajooksja Andres Vakra, nende pojad Rainer Vakra ja Raigo Vakra on samuti tegelenud kergejõustikuga.
Hingesugulane

"Hingesugulane" on Ott Leplandi viies singel tema neljandalt stuudioalbumilt "Siinpoolne". Nii viisi kui ka sõnad on loonud Lepland ise.
Marijampolė omavalitsus

Marijampolė omavalitsus (leedu keeles "Marijampolės savivaldybė") on 1. järgu haldusüksus Leedus endise Marijampolė maakonna aladel. 
Omavalitsuses on üheksa haldusüksust, selle pindala on 755 km2 ja elanike arv oli 2014. aastal 58 714 inimest.
Omavalitsus moodustati 1999. aastal ja see koosneb järgmistest valdadest: Gudeliai, Igliauka, Liudvinavase, Marijampolė, Sasnava ja Šunskai vald. Omaette haldusüksused moodustavad veel kolm Marijampolė linna koosseisus olevat valda: Degučiai, Mokolai ja Nartase vald.
Suurim asula on halduskeskus Marijampolė (38 846 inimest). Teised tähtsamad asulad omavalitsuse territooriumil on veel Daukšiai, Gudeliai, Igliškėliai, Liudvinavase, Sasnava ja Šunskai alev ning Igliauka küla. 2011. aasta seisuga olid elanikest 97,77% leedulased, 0,81% venelased, 0,22% poolakad, 0,14% ukrainlased, 0,14% mustlased, 0,12% valgevenelased ja 0,78% oli teistest rahvustest.
Omavalitsuse suurim jõgi on Šešupė; teised tähtsamad jõed on selle lisajõed Šlavanta, Sasna ja Siesartis. Omavalitsus asub Šešupė madalikul, lõunaosa aga Sūduva kõrgustikul. Selle territoorium jääb osaliselt Žuvintase biosfäärikaitseala territooriumile.
Marijampolė omavalitsuse territooriumit läbib Via Baltica.
Orlando Letelier

Marcos Orlando Letelier del Solar (13. aprill 1932 Temuco – 21. september 1976 Washington) oli Tšiili ökonomist ja diplomaat; aastal 1973 oli ta Tšiili välisminister, siseminister ja kaitseminister (Salvador Allende valitsuses). Ta hukkus Augusto Pinocheti salapolitsei DINA korraldatud autoõnnetuse tulemusena.
Ta sündis aastal 1932 väikelinnas Temucos (asub Araucanía piirkonnas). Ta õppis mainekas Instituto Nacionalis Santiagos. Seejärel asus ta 16-aastaselt Tšiili Sõjaväeakadeemiasse. Seejärel lõpetas ta Tšiili ülikooli õigusteaduskonna. Ülikoolis õppides oli ta tegev ülõpilasliidu aktivistina.
Tümpanon

Tümpanon on kreeka või rooma templi kolmnurkne viiluväli, mis on kaunistatud ornamendi või skulptuuridega. Keskaja arhitektuuri kontekstis on tümpanon portaali osa, arhivoldiga piiratud poolringikujuline ehispind ukseava kohal, sageli reljeefidega kaunistatud. Silluskaare ja rõhtsalt sillatud ukseava vahele jääv kaareväli osutab Kreeka ja Rooma portaalitüübi kompromisslahendusele: viiluväli kaunistati hoonega sisuliselt seotud kompositsiooniga. Lääne-Euroopa suurte katedraalide tümpanoni toetab kesksammas (prantsuse keeles "trumeau").
Eesti keskaegses arhitektuuris tümpanoniga kirikuid ei leidu.
Klassitsistlike ja historitsistlike frontooniga ehitiste viiluvälja puhul eesti keeles sõna "tümpanon" ei kasutata. Raamitud pinda maalingu või reljeefi jaoks portaali või ukse kohal nimetatakse renessansis ja barokis suprapordiks.
Haritorn

Haritorn on dekoratiivne tornikiivriga miniatuurtorn, mis paikneb ehitiste katuse harjal.
Romaani ja gooti sakraalarhitektuuris asetseb haritorn pikihoone ja ristlöövi ristumise kohal ning toetub katuseharjal sarikatele. 
Haritorne leidub ka hilisemast ajast ning neid on kasutatud ka profaanarhitektuuris, näiteks mõisate häärberitel ja väravaehitistel ning raekodadel.
Lehvikvõlv

Lehvikvõlv on hilisgootikale iseloomulik keerukas võlvitüüp, mille puhul arvukad roided koonduvad lehvikutaoliselt toele (piilarile, sambale või konsoolile) ühtlaseks kimbuks. Kumera joonega piiratud "lehvikute" vahelisse laeossa kujundati sageli täht- või võrkvõlvlae taoline roidestik.
Lehvikvõlvi esines tihti inglise gootikas, eriti perpendikulaarstiilis ja sellest mõjutatud Saksa ordu ehituskunstis.
Korstnapits

Korstnapits on katusest väljaulatuv korstna osa.
Vanade korstnapitside puhul tuleb vältida nende varisemisohtlikuks muutumist. Mõranenud ja viltu vajunud korstnad on eriti ohtlikud tugeva tuule korral. Korstnakivide pinna murenemist põhjustavad nii äärmuslikud ilmastikuolud kui ka vale hooldus.
Chinoiserie

Chinoiserie (prantsuskeelsest omadussõnast "chinois", 'hiina') oli Hiina ja Ida-Aasia kunsti euroopalik tõlgendamine, eriti dekoratiivkunstis, aiakujunduses, arhitektuuris, kirjanduses, näitekunstis ja muusikas. See tekkis 17. sajandil ja sai eriti populaarseks 18. sajandil seoses kaubavahetuse edenemisega Hiina ja Ida-Aasiaga. Stiilina oli see seotud rokokoostiiliga. Mõlemat iseloomustab külluslik dekoratsioon, asümmeetria, keskendumine materjalidele ja stiliseeritud loodusele, jõudeolekule ja naudingutele, kuid "chinoiserie" keskendus teemadele, mida peeti "hiinalikeks".
Ajalugu.
Algselt said Hiina kunst ja käsitöö Euroopas tuntuks tänu jesuiitidest misjonäridele, kes 16. sajandi esimestel kümnenditel saabusid tolleaegsesse Portugali kolooniasse Macausse. Jesuiidid saatsid Euroopasse raamatuid, puugravüüre ja pilte ning portugallased hakkasid Hiinast importima lakkesemeid ja portselani (mida inglise keeles nimetatakse siiani "China", 'Hiina')
Kuna suurem osa neist misjonäridest ja õpetlastest polnud kunagi oma silmaga ehtsaid Hiina maale näinud, rääkimata oskusest neid kunstiteostena hinnata, oli enamus sel ajal Euroopas ringluses olnud maalidest ja gravüüridest segu Hiina ja Lääne elementidest ja suuresti jesuiitide ja nende õpetlaste fantaasia viljad. Need kordasid ikka ja jälle samu elemente, püüdes Euroopa maitsele meelepärased olla.
Igatsusest eksootika järele ja Hiina kunsti puudulikust tundmisest kujuneski 17. ja 18. sajandi Euroopas "chinoiserie" fenomen. 17. sajandi alguses panid hollandlased koostöös Briti Ida-India Kompaniiga aluse omaenda kaubandusteedele Hiinast Euroopasse ja juba 1603. aastal ilmus sinivalge Hiina portselan Hollandi maalidele.
Terminit "chinoiserie" kasutatakse, kui peetakse silmas Euroopa dekoratiivkunsti ja käsitööd, mis kasutab Hiina motiive või stiile. Seda võib leida gobeläänidel, tapeetidel, tekstiilidel, vaasidel, portselanil, mööblil ja lakkesemetel. Kasutati palju kuldamist ja lakkimist, palju sinise ja valge kooslust (Delfti keraamika), asümmeetrilisi vorme ning idamaade figuure ja motiive. Ida kultus valmistas Euroopat ette vastu võtma suuremat mitteametlikkust aiakujunduses. 18. sajandil ilmusid Euroopa parkidesse gazebod, pagoodid ja teepaviljonid.
Entusiasmi kõrgpunkt saabus 18. sajandil, kui "chinoiserie"'d sai lihtsa vaevaga kombineerida rokokoostiiliga.
"Chinoiserie" mõju rauges 19. sajandil, kui Hiina ja Ida-Aasia stiilidele ilmusid konkureerivad eksootilised Türgi, Egiptuse, Gooti ja Kreeka stiilid. Laad sai lühiajalise taassünni osaliseks 1930. aastate sisekujunduses.
Uusklassitsismi tulekuga Euroopa kunsti kaotas "chinoiserie" oma relevantsuse, kuigi on oluline toonitada, et sääraste Hiina stiilis motiivide ja muu kasutamine ei olnud seotud siira huviga Hiina kunsti vastu. "Chinoiserie" rahuldas igatsust eksootiliste asjade järele ja kuna sügavamat mõistmist tegelikult taga ei aetud, piirdus see enamasti pealiskaudsete Lääne arusaamadega Hiina esteetikast.
Konstruktivism (kunst)

Konstruktivism on kunstistiil (sealhulgas arhitektuuristiil), mis tekkis aastatel 1913–1921 Venemaal. Konstruktivism kasvas välja kubismist ja futurismist.
=Tuntud konstruktiviste=
Aleksander Rodtšenko, Kazimir Malevitš, Vladimir Tatlin, Oleksandra Ekster, Vassili Kandinsky, Robert Adams, El Lissitski ja László Moholy-Nagy.
Muna (Oro)

"Muna" on J. Oro (Julius Oengo) lasteraamat.
Raamatu esmatrükk ilmus 1938. Lilian Härmi illustreerituna ilmus see 1975. aastal kirjastuses Eesti Raamat, kordustrükid tehti 1983 ja 2015 (ASi Ühinenud Ajalehed kirjastus). Raamat on trükitud tugevale papile.
"Muna" on tõlgitud soome, ungari, vene, hollandi ja rootsi keelde.
Sisukokkuvõte.
Ema keetis Ainole muna. Aino pakkus muna koerale ja kassile ning jättis pool muna pingile. Harakas tuli ja viis muna pingilt minema. Aino oli kurb, aga kana lubas talle uue muna muneda.
Tiit Krutob

Tiit Krutob (a-ni 1990 Tiit Krutov; sündinud 14. augustil 1963 Tallinnas) on endine eesti allveeujuja.
Ta lõpetas 1981. aastal Tallinna 4. Keskkooli. 
Ta alustas ujumistreeninguid 1972. aastal ning jätkas 1974. aastal allveesporditreeningutega Õnne Pollisinski juhendamisel.
Ta tuli aastatel 1983–1985 kiirusaladel 4 korda Eesti NSV meistriks ning sai 1980. aastal meistersportlase nimetuse. Ta kuulus 1993. aastal 100 km lestaujumises Guinnessi rekordi ajaga 13:40.18 püstitanud teatevõistkonda. Ta tuli 1998. aastal allveeorienteerumise maailmameistrivõistlustel meeskonnaharjutuses pronksile. 
Ta töötas hiljem vetelpäästjana ja sukeldumisinstruktorina.
Isiklikku.
Tiit Krutobi õde on endine allveeujuja Tiina Krutob, tema endine abikaasa on endine allveeujuja Piret Krutob.
Partsi mõis

Partsi mõis (saksa keeles "Pardas") oli Hiiu-Suuremõisa mõisa kõrvalmõis Pühalepa kihelkonnas Läänemaal. Nüüdisaegse haldusjaotuse järgi jääb mõisa ala Hiiu maakonda Hiiumaa valda.
Mõis asutati 1620. aastatel. Mõisa lihtne ja väike viilkatusega ühekorruseline peahoone ehitati 19. sajandi lõpul.
Mõisa ehitistest on säilinud ka Partsi mõisa tuuleveski.