Bambergi piiskopkond

Bambergi vürstlik piiskopkond loodi aastal 1007, et levitada kristlust kaugemale Saksamaal. Vaimulik riik oli Saksa-Rooma riigi osariik umbes aastast 1245 kuni selle liitmiseni Baieri kuurvürstkonnaga aastal 1802. 
Riik.
Bambergi piiskopid said vürstitiitli Saksa-Rooma keiser Friedrich II-lt enne tema kukutamist paavst Innocentius IV poolt aastal 1245, kusjuures diötseesist sai keisririigi osariik. 
18. sajandi jooksul valitseti seda sageli koos Würzburgi piiskopkonnaga naabruses. Bamberg piirnes teiste seas Würzburgiga läänes, Brandenburg-Ansbachi markkrahvkonna ja Nürnbergi vabalinnaga lõunas, Brandenburg-Bayreuthi markkrahvkonnaga idas ja Saksi-Coburgi hertsogkonnaga põhjas.
Vürstlik piiskopkond valitses ka suuri valdusi Kärnteni hertsogkonnas, sealhulgas strateegiliselt tähtsad linnad Villach, Feldkirchen, Wolfsberg ja Tarvisio Alpiteel Veneetsiasse, samuti Kirchdorf an der Krems Austria ertshertsogkonnas. Habsburgist keisrinna Maria Theresia ostis need territooriumid aastal 1759. 
Saksamaa mediatisatsiooni käigus aastatel 1802 ja 1803, kui kaotati peaaegu kõik kiriklikud vürstkonnad, annekteeriti Bamberg Baierisse. Endise vürstliku piiskopkonna pindala oli siis 3580 km² ja rahvaarv 207 000.
Ajalugu.
Alates 1. novembrist 1007 peeti Frankfurdis sinodit. Kohal oli 8 peapiiskoppi ja 27 piiskoppi, keda juhtis Mainzi peapiiskop Willigis, samuti oli kohal roomlaste kuningas Heinrich II. Kuningas kavatses luua uue diötseesi, mis oleks aidanud paganlust Bambergi ümbruses lõplikult vallutada. Kuid vendide territooriumid Maini, Wiesenti ja Aischi ülemjooksul kuulusid alates Kesk-Saksamaa piiskopkondade kujundamisest Püha Bonifatiuse poolt Würzburgi piiskopkonda, nii et uut diötseesi ei saanud tekitada ilma selle piiskopi nõusolekuta. Würzburgi piiskop Heinrich I oli valmis loobuma mõnest oma territooriumist, kui kuningas lubas Würzburgi peapiiskopkonnaks ülendada ja anda talle samaväärse Meiningenis. Sellele korraldusele saadi paavst Johannes XVII nõusolek, kuid Würzburgi ülendamine peapiiskopkonnaks osutus võimatuks ka Willigise reservatsioonide tõttu ja piiskop Heinrich I loobus esialgu oma nõusolekust.
Siiski, pärast mitut täiendavat soodustust sai kuningas Heinrich II nõusoleku Bambergi diötseesi loomiseks Würzburgi ja hiljem Eichstätti diötseesi osadest. Bamberg tehti otse Roomale alluvaks. Otsustati ka, et kuninga kantsler Eberhard pühitsetakse Mainzi peapiiskopi Willigise poolt uue piiriäärse diötseesi peaks. Uus diötsees sai sinodil dokumentidega kinnitatult kalleid kingitusi, et panna sellele tugev alus. 
Heinrich tahtis Hildesheimi toomkapiitli – Heinrich ise sai seal hariduse – kuulsat munklikku rangust ja usinust kokku siduda oma kontrollialuste kirikutega, sealhulgas tema lemmik Bambergi piiskopkonnaga. Järgmised 7 piiskoppi nimetasid keisrid, pärast mida sai reegliks valimine toomkapiitli poolt, nagu kõigis Saksa vürstlikes piiskopkondades. Eberhardi otsene järglane Suidger Morslebenist sai aastal 1046 paavstiks kui Clemens II. Ta oli ainus paavst, kes on maetud Alpidest põhja poole, Bambergi toomkirikusse. 
13. sajandil sai diötsees järk-järgult territoriaalseks vürstkonnaks ja selle piiskopid võtsid ilmaliku tähtsuse peapiiskoppide järel; piiskop Heinrich I von Bilversheim (1242–1257) sai esimeseks vürstlikuks piiskopiks.
Neljakümnes piiskop Georg III von Limburg (1505–1522) kaldus reformatsiooni suunas, mis põhjustas vägivaldse sotsiaalse puhangu tema järglase Weigandi (1522–1556) ajal, ning linn kannatas rängalt Teises markkrahvisõjas (1552–54), samuti Kolmekümneaastases sõjas, kui see läks uue Frangimaa hertsogi Bernhardi valitsemise alla.
Vestfaali rahuga (1648) taastasid vürstlikud piiskopid oma valdused. Prantsuse revolutsiooni ajal okupeerisid Bambergi prantslased ja Saksamaa mediatisatsiooni käigus aastal 1802/3 annekteeriti see Baierisse. Aastatel 1808–1817 oli piiskopitool vakantne; kuid 1817. aasta Baieri konkordaadiga tehti see peapiiskopkonnaks, kus abipiiskopkondadeks olid Würzburg, Speyer ja Eichstätt.
Patronaaž.
Vürstlikud piiskopid pidasid õukonda nagu väikeses kuningriigis ja palkasid kunstnikke, eriti muusikuid. Õukonda haaratud kapellmeistrite ja organistide hulgas oli mitu väikest Lõuna-Saksa meistrit nagu Heinrich Pfendner, Johann Baal, Georg Arnold ja Georg Mengel.