tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Stephen Lang

Stephen Lang (sündinud 11. juulil 1952 New Yorgis) on Ameerika Ühendriikide näitleja.
Tema ema oli iiri päritolu katoliiklane, isa on juudi rahvusest; tema isapoolsed vanavanemad olid väljarändajad Ungarist.
Ta alustas karjääri Broadway teatrites, aga on laiemalt tuntud tänu filmidele "Gods and Generals" (2003) ja "Avatar" (2009) ning lühirollidele telesarjades "Terra Nova" (2011, 13 jagu), "In Plain Sight" (veebruar 2012) ja "Salem" (2014–2015, 10 jagu).
Lisaks filmirollidele on Langil olnud ulatuslik karjäär Broadwayl . Ta nomineeriti Tony auhinnale parima meesnäitleja kategoorias 1992. aasta lavastuses ""Pimeduse kiirus" ." Teiste tunnustuste hulka kuuluvad Helen Hayesi auhind ning Drama Deski ja Outer Critics Circle'i auhinna nominatsioonid tema ühemehenäidendi " "Beyond Glory"" eest , samuti Lucille Lorteli auhinna nominatsioon. Aastatel 2004–2006 oli ta Näitlejate Stuudio kunstiline kaasjuht .
Isiklikku.
Ta on 1. juunist 1980 abielus kostüümikunstniku ja õpetaja Kristina Watsoniga, neil on neli last.
Grinkiškis

Grinkiškis (ka Grinkiškės) on alev Leedus Radviliškise rajoonis, Grinkiškise valla halduskeskus. Alev asub Šušvė jõe kaldal.
Alevis on keskkool. Vaatamisväärsusteks on aastal 1885 valminud ja aastal 1947 taastatud katoliku kirik ning Grinkiškise mõisa hoonetekompleks.
Ajalugu.
Grinkiškist on esmamainitud XV sajandil, mõisa ja selle juures olevat alevit 1554. aastal. 1597. aastal ehitati sinna esimene kirik. 
1804. aastal asutati seal kihelkonnakool. Ajal, mil ladina kirjas leedukeelne kirjandus oli keelustatud, tegutses piirkonnas raamatusmugeldaja S. Malinauskas. XX sajandi esimesel poolel rajati alevisse elektrijaam ja meierei. 1941. aastal tapsid Saksa okupatsiooniväed 200 Grinkiškise elanikku, põhiliselt olid ohvrid juudid. 1944. aastal hakkasid alevi ümbruses tegutsema Leedu metsavennad. Nõukogude ajal oli Grinkiškis kohaliku sovhoosi keskasula.
Burbiškis

Burbiškis on küla Leedus Radviliškise rajoonis Pakalniškiai vallas. 
Aastal 2002 oli seal 8 elanikku, aastal 2011 külas elanikke ei olnud.
Küla on tekkinud endise Burbiškise mõisa keskusse.
Kõdunemine

Kõdunemine on protsess, mille jooksul tekib kõdu ehk pooleldi mullastunud orgaaniliste ainete (tavaliselt taimejäänuste) lagunemissaadus 
Kõdunemine toimub valdavalt aeroobselt (õhukeskkonnas). Aeroobse lagunemise kiirust, võrreldes teiste keskkondadega (vesi ja pinnas), kirjeldab Casperi reegel.
Tribhuvani rahvusvaheline lennujaam

Tribhuvani rahvusvaheline lennujaam on rahvusvaheline lennujaam Nepalis, 5,6 kilomeetri kaugusel Katmandu keskusest idakagus.
1949. aastal rajatud lennuväli kandis algselt asukoha järgi nime Gaucharani lennujaam (गौचरण विमानस्थल).
Kuningas Mahendra Bir Bikram Shah Dev pühitses lennujaama sisse 1955. aastal. 1955. aasta 15. juunil anti lennujaamale kuningas Tribhuvani nimi, rahvusvaheline lennujaam alates 1964. aastast.
Avshalom Caspi

Avshalom Caspi (sündinud 9. mail 1960) on Ameerika Ühendriikide psühholoog.
Ta kasvas üles Iisraelis ja omandas hariduse USA-s. Bakalaureusekraadi sai Caspi 1981. aastal California Ülikoolis Santa Cruzis. Magistriõpingud läbis ta Cornelli Ülikoolis 1983. ja doktorikraadi 1986. aastal. Praegu töötab Caspi professorina psühholoogia ja neuroteaduste alal Duke'i Ülikoolis ning sotsiaalgeneetika ja arengupsühhiaatria osakonnas King’s College’is Londonis. Tema uurimisalad on psühholoogia, epidemioloogia ja geneetika. Caspi on nimetanud oma peamisteks uurimisküsimusteks:
Elukäik.
Ta elas lapsena Iisraelis, Brasiilias ja USA-s. Caspi oli ainuke laps peres, tema esimesteks õpetajateks olid tema vanaema, vanaisa ja vanemad.
Caspi tuli esimest korda USA-sse, kui ta isa jätkas õpinguid Berkeleys. Siin omandas Caspi inglise keele. Alguses tahtis Caspi saada ajakirjanikuks, kuid tema vilets kirjakeel sai takistuseks. Saanud inspiratsiooni sotsiaalteadlastest Brewster Smithist ja Tom Pettigrew’st asus ta õppima psühholoogiat. Edasi viis tee Cornelli Ülikooli, kus ta tutvus kestvusuuringute võimalustega. Tulemuseks oli raamistik, millega uurida isiksuse muutumist elu jooksul. Arhiiviandmeid kasutades uuris ta kooli, töö, abielu ja vanemluse kulgemist isiksuse foonil. 1986. aastal sai Caspist assisteeriv professor Harvardi ülikoolis. Caspi asus uurima isiksuse püsivust ajas. Tema sihtrühmaks olid pikaajalised abielupaarid.
Ühel arengut käsitleval konverentsil kohtus Caspi Terrie Moffittiga. 1989. aastal liitus Caspi Moffitti tööga Wisconsini ülikoolis. Alustati Uus-Meremaa Dunedini kestvusuuringuga, mis hõlmas 1000 last. See võimaldas Caspil uurida isiksuse põhjuslikke seoseid ja selektsiooni, ehk eristada sündmusi ja kogemusi, mis viivad nende laste elus teatud resultaadini. Samuti uuris ta, mis vanuses saab hakata erinevaid isiksuse näitajaid ja viiteid isiksusstiilile eristama. Edaspidi on teadlaste paar teinud väga palju ühiseid uurimusi ka antisotsiaalsuse ja geenide ning keskkonna interaktsioonist. Kaks tähtsamat tööd ilmusid 2002 ja 2003.
Tunnustus.
Uuringute eest on ta pälvinud auhindu ja tunnustust järgmistelt assotsiatsioonidelt ja fondidelt:
Helen DeWitt

Helen DeWitt (sündinud 1. jaanuaril 1957 Takoma Parkis Marylandi osariigis USAs) on Ameerika Ühendriikide romaanikirjanik.
Tema romaanidest on pälvinud kriitikutelt rohkem kiitust "Viimane samurai" ("The Last Samurai", 2000), "Your Name Here" (2007) ja "Lightning Rods" (2012). Ta elab Berliinis.
Elulugu.
DeWitti lapsepõlv möödus peamiselt Ladina-Ameerikas (Mehhikos, Brasiilias, Colombias ja Ecuadoris), kuna ta vanemad olid USA diplomaadid. Ta õppis aasta Northfield Mount Hermoni koolis, siis Smith College'is ning seejärel Oxfordi ülikoolis, kus õppis klassikalist filoloogiat (algul Lady Margaret Hallis ja hiljem Brasenose College'is) ning mille lõpetas filosoofiadoktori kraadiga.
Looming.
DeWitti tuntuim teos on ta debüütromaan "Viimane samurai" (2000; eesti keeles 2002. aastal kirjastuses Varrak Lia Rajandi tõlkes). Romaani kirjutamise ajal töötas ta eri ametites, näiteks sõnaraamatukoostaja, ajalehetoimetuses kiirkirjutaja, sõõrikumüüja ja pesulateenindajana. Ta töötas paralleelselt mitme romaani kallal, kuni 1998. aastal lõpetas "Viimase samurai", mis oli ta 50. käsikiri.
2005. aastal tegi ta koostööd Londonis tegutseva maalikunstniku Ingrid Kermaga, kirjutades näituse "Blushing Brides" jaoks teose "limit5".
2012. aastal ilmus DeWitti teine romaan "Lightning Rods" Inglismaal Buckinghamshire'i krahvkonnas High Wycombe'is tegutsevas väikekirjastuses And Other Stories, kriitikas pälvis see ohtralt kiitust.
Hiljuti omandas "Viimase samurai" filmiõigused Tom Dey. 
Lõik valmivast romaanist, mille tegevus toimub Kanadas Manitoba provintsis Flin Flonis, ilmus kirjandusteemalises veebiajakirjas Open Book: Ontario artikli järel, mis kõneles valmivast romaanist ja DeWitti raskustest kirjastaja leidmisel.
Tema lühijutt "Climbers", mis vaatleb kunstiliste ideaalide ja ärilise reaalsuse konflikti kirjaniku elus, ilmus ajakirjas Harper's novembris 2014.
Eesti Mükoloogiaühing

Eesti Mükoloogiaühing asutati 23. detsembril 1963 Eesti Looduseuurijate Seltsi mükoloogia sektsioonina. 16. aprillil 2000 nimetati ümber Eesti Mükoloogiaühinguks. 
Ühingusse kuuluvad nii elukutselised kui ka harrastusmükoloogid ehk seeneuurijad. Tööd koordineerib kaheks aastaks valitav kaheliikmeline juhatus, kuhu kuuluvad esimees ja sekretär. Ühingu korraldatavad traditsioonilised üritused on kevadised ja sügisesed seenelaagrid erinevates Eesti piirkondades ning talvine ettekande koosolek “Actiones”. 
Ühing on koostöös Tartu Ülikooli ja Eesti Maaülikooli mükoloogidega korraldanud rahvusvahelist Balti mükoloogide ja lihhenoloogide sümpoosioni, mis esmakordselt toimus 1959. aastal Tartus ja viimati 2008. aastal Saaremaal (XVII sümpoosion). Ühing annab koostöös ELUSi ja Tartu Ülikooliga välja rahvusvahelist ajakirja Folia Cryptogamica Estonica. Lisaks osalevad ühingu liikmed seenepäevade, seeneretkede ja seenenäituste korraldamisel.
Bljuma Zeigarnik

Bljuma Wulfovna Zeigarnik (Блюма Вульфовна Зейгарник; neiupõlvenimi Gerstein; 9. november 1901 Prienai – 24. veebruar 1988 Moskva) oli Saksa ja hiljem Nõukogude Liidu patopsühholoog. 
Ta oli tegev Berliini eksperimentaalpsühholoogia koolis, kus oli Kurt Lewini õpilane; pärast emigreerumist Nõukogude Liitu kuulus Lev Võgotski kaastööliste ringi. Zeigarnik oli sõjajärgse Nõukogude Liidu eksperimentaalse psühhopatoloogia rajaja. Ta avastas Zeigarniku efekti, mis lühidalt tähendab, et lõpetamata asjad püsivad paremini mälus.
Elu ja töö.
Ta sündis Prienais Leedus juudi päritolu perekonnas. Ta oli pere ainus laps. Tema isa Volf Gerstein pidas samas linnas poodi. Zeigarniku vanemad olid haritud ja intelligentsed ning kohalikus kogukonnas hinnatud inimesed. 1916. aastaks läbis Bljuma algklassid ning jätkas õpinguid tüdrukute gümnaasiumis Minskis. Tema õpingud katkestas haigestumine meningiiti. Kuigi haigus ähvardas teda invaliidistada, tuli ta sellest välja ning jätkas eratuutorite abiga oma haridusteed ning lõpetas 1918. aastal 7. klassi kuldmedaliga.
Bljuma soovis haridusteed jätkata ja valmistus õppima ülikoolis. Selleks pidi ta aga juurde võtma aineid, mida õpetati vaid poiste gümnaasiumides. Raamatukogus õppides tutvus ta Albert Zeigarnikuga. Nad abiellusid 1919. aastal. Pärast seda suundusid noored Euroopasse õppima. 1922. aastal võeti Bljuma vastu Berliini Ülikooli filosoofia osakonda.
Ta lõpetas Berliini Ülikooli 1925. aastal, kuid jätkas seal töötamist. 1927. aastal sai ta ka doktorikraadi. Töö oli Zeigarniku efektist ja selle juhendaja oli Kurt Lewin. Berliinis töötas ta 1931. aastani, siis kolis paar Moskvasse ning Zeigarnik töötas koos Lev Võgotskiga Eksperimentaalse Meditsiini Instituudis Venemaal (AUIEM). II maailmasõja ajal oli ta Aleksandr Luria assistent peavigastuste ravimise alal. Ta oli Moskva Ülikooli psühholoogia osakonna ja psühhopatoloogia seminaride kaasasutaja.
Zeigarnik suri Moskvas 1988. aastal 87-aastaselt. Zeigarniku tuntud õpilane on .
Zeigarniki efekt.
Zeigarniki efekt tähendab, et inimesed mäletavad lõpetamata ülesandeid/tegevusi paremini kui tehtud ja lõpetatuid. See võimaldab järeldada, et õpilased, kes teevad õppimises pause (tegelevad mõne teise ainega, mängivad jne), mäletavad materjali paremini, kui need, kes õpivad ühes osas.
Kairi Look

Kairi Look (sündinud 19. aprillil 1983 Tallinnas) on eesti kirjanik.
Ta lõpetas 2005. aastal Tartu Ülikooli bakalaureuseõppe füsioteraapia erialal ja 2008. aastal Amsterdami Ülikooli magistriõppe taastusravi alal. Ta on täiendanud end samas valdkonnas Soomes Saimaa Rakenduskõrgkoolis ja Belgias Genti Ülikoolis. Aastatel 2008–2022 töötas ta Amsterdamis teaduskirjastuses IOS Press (SAGE) biomeditsiiniliste ajakirjade ja raamatute kirjastajana, sh 2016–2018 Pariisis. 
Ta on kirjutanud lastekirjandust ja proosat, novell "Relaps" on pälvinud Loomingu aastapreemia. Tema raamatuid on tõlgitud saksa, prantsuse, poola, soome, läti, leedu ja vene keelde. Ta on tõlkinud eesti keelde hollandi laste- ja noortekirjandust. Ta on 2024. aastal ilmunud Koolibri kirjastuse aabitsa autor. 2025. aastal ilmus Loomingu Raamatukogus romaan "Tantsi tolm põrandast", mille eest pälvis autor aasta kirjaniku tiitli. 
Alates 2015. aastast on ta Eesti Kirjanike Liidu liige.
Tunnustus.
Välisstipendiumid.
2015. aastal viibis Look Prantsuse Instituudi stipendiaadina kirjandusresidentuuris Cité Internationale des Arts Pariisis, 2017. aastal KulturKontakt Austria spipendiumiprogrammi raames Viinis ja 2024. aastal Art Omi kunstiresidentuuris USA-s.
Laine (reisilaev)

Laine oli Nõukogude Liidus valmistatud ja hiljem Eesti NSV Vetelpäästeühingule kuulunud projekt 1862 tüüpi reisilaev. Algne nimi oli Sulak. 
Ajalugu.
Laev ehitati 1963 Bakuus ja sai nimeks Sulak. Kokku valmistati kolm seda tüüpi reisilaeva, millest Sulak oli esimene. Algul sõitis laev Kaspia merel, kodusadam oli Astrahan. 
1969. aastal toodi laev Eestisse, sai nimeks Junga ja hakkas kuuluma Tallinna Pioneeride Palee juures tegutsevale Noorte Meremeeste Klubile.
1972. aastal anti aga edasi vetelpäästeühingule ja sai nimeks Laine. Alates 1972. aasta maist alustas Laine vetelpäästjate õppe-reisilaevana merereise Soome lahele ja Läänemerele Leningradist Klaipedani. Kodusadam oli Tallinn. Reisijad omandasid tavaliselt umbes nädala jooksul vetelpääste algteadmisi. 
Nõukogude okupatsiooni lõpuks jäi Laine seisma ja laeva omanikud hakkasid vahetuma. 1991. aastal sai laeva nimeks Maine, 1992. aastal aga läks Rootsi lipu alla nimega Queenie. 
2005. aastal lammutati laev Rootsis.
Kirjeldus.
Laine oli väiksemat tüüpi reisilaev magamiskajutitega. Kokku võttis laev hiljem kruiisi tüüpi reisideks peale 120 reisijat, kellele oli 35 kajutit. Neist 9 kajutit olid 2-kohalised, ülejäänud 4-kohalised. Laeval oli bassein ja kohvik-restoran. Projektis oli ette nähtud ka punanurk meeskonnale. Väga väike süvis lubas sõita jõgedele, kuid suur parda kõrgus ja ballast ka lainetuses rannikulähedasel merel. Süvist oli võimalik muuta ballastitankidega, mille mahutavus oli 400 t. Kaks peamasinat käitasid ühte sõukruvi. Oli ka kolm abimasinat ja lisaks üks abimasin paaditekil tagavarana. Laeval oli 8 veekindlat sektsiooni.
Saalkirik

Saalkirik (ka "ühelööviline kirik") on lihtne ühelööviline ja põhiplaanilt ristkülikukujuline kirikutüüp; enamasti võlvimata, ent kui võlv esineb, siis võlvitoed ei eendu seinapinnast.
Bartıni provints

Bartıni provints on 1. järgu haldusüksus (provints) Põhja-Türgis. See asub Musta mere ääres. Provintsi keskus on Bartın.
Heinrich von Kleist

Bernd Heinrich Wilhelm von Kleist (18. oktoober 1777 Frankfurt Oderi ääres – 21. november 1811 Wannsee Berliini lähedal) oli saksa romaani- ja näitekirjanik ning publitsist.
Kleist kirjutas nii näidendeid, jutustusi kui ka esseesid, milles käsitles sageli üksikisiku konflikti ühiskonna ja moraalsete normidega. Tema tuntumad teosed on tragöödiad "Printsess von Homburg" ja "Penthesilea", novellid "Michael Kohlhaas" ja "Maavärin Tšiilis" ("Das Erdbeben in Chili") ning komöödia "Lõhutud kruus" ("Der zerbrochene Krug").
Lisaks kirjanduslikule tegevusele tegutses Kleist ka ajakirjanikuna ning andis koos sõpradega välja ajakirja Phöbus ning asutas 1810. aastal Berliinis lühiealise, kuus kuud ilmunud päevalehe Berliner Abendblätter, kus ta avaldas uudiseid, esseid, kirjanduskriitikat kui ka enda loomingut.
Kleist suri vaid 34-aastaselt. Tema elu lõppes traagiliselt 1811. aastal, kui ta sooritas enesetapu koos oma sõbranna Henriette Vogeliga Wannsee järve kaldal Berliini lähedal.
Ristvõlv

Ristvõlv, ka ristservjoonvõlv ja servjoonvõlv, on võlvitüüp, mis saadakse nelinurkse ruumi kohale asetatud kahe silindervõlvi täisnurksel lõikumisel. Lõikumiskohtadel olevaid diagonaalseid jooni nimetatakse servjoonteks, nende vahele jäävaid kolmnurkseid osi võlvisiiludeks, mida ristservjoonvõlvil on neli. Ristvõlv on tavaline Vana-Rooma ja romaani arhitektuuris. Teravkaarseid ristservjoonvõlve leiab ka gooti arhitektuurist.
Juba romaani arhitektuuris hakati võlvi stabiliseerimiseks ehitama toetava funktsiooniga roideid ja kasutama servjoonvõlvi asemel roietele toetuvat ristroidvõlvi. Roidvõlvehituse tipptase saavutati gooti arhitektuuris.
Sisejõud.
Puhtgeomeetrilise poolringkaarele rajaneva ülesehitusega ristvõlv oleks ebastabiilne, sest diagonaalis servjoontest moodustuv kaar peab sildama suurema vahemaa kui kumbki ristuvatest silindervõlvidest eraldi (sest ruudu diagonaal on pikem kui kumbki külg) ning oleks jääva kõrguse korral külgsuunas välja venitatud. Kui soovitakse, et ristvõlvi diagonaal oleks sama stabiilne kui silindervõlvi ristlõige, peaks ta olema suurema raadiusega, ning seetõttu on enamik ristvõlve ehitistes keskelt vööndkaarte suhtes tõstetud. See tähendab, et võlviku kõrgeim punkt asetseb vööndkaarte lagipunktidest kõrgemal.
Teravkaarse ristvõlvi puhul seda probleemi ei esine, sest külgsuunalised survejõud on teravkaare puhul nagunii väiksemad ning teravkaart saab hõlpsamini kohandada erinevatele sildeavadele kaare välimust ja ehitust oluliselt muutmata.
Sellist võlvitüüpi, kus võlviku keskpunkt on vööndkaartest tugevalt kõrgemal, nii et neli võlvisiilu moodustavad kuplitaolise ruumi, nimetatakse domikaalvõlviks, vahel ka kloostervõlviks. Selle tüübi puhul toetuvad võlvisiilud kandeseinale (vastupidi ristvõlvile, kus suurim surve kontsentreerub nurkadesse).
Ajalugu.
Ristservjoonvõlvi tunti juba antiikajal. Rooma ehitistes, näiteks termides, arendati see tüüp täiuslikuks – üks keisririigiaegne monumendi fragment on säilinud Cáparras, samuti Diocletianuse termides Roomas, mille frigidaariumis tänapäeval paikneb Santa Maria degli Angeli e dei Martiri kirik. Varakeskajal võeti see võlvivorm muutusteta rooma arhitektuurist üle. Üks ilusamaid varaseid ristservjoonvõlve on Theoderichi mausoleumi allkorrusel, samuti Aacheni toomkirikus. Laialt kasutati romaani ehitistes, kuid võlvitüübi massiivsuse tõttu ei olnud võimalik nii ehitada eriti laiu võlve (romaani kirikutes on sageli võlvitud külglöövid, kuid pealööv kaetud lameda puulaega). Stabiilsema roidvõlvi leiutamisega oli võimalik ehitiste ja võlvide proportsioone rohkem varieerida ning ristservjoonvõlv jäi kasutusele väiksemates hoonetes. Teravkaare kasutuselevõtuga ilmus arhitektuuri teravkaarne ristservjoonvõlv (seda kohtab päris palju Eesti maakirikutes). Väiksemates ehitistes nagu keldrites, esikutes, töökodades kasutati nii terav- kui ka ümarkaarset ristvõlvi edasi 19. sajandini välja.
Katalepsia

Katalepsia on inimese seisund, mille korral tema keha või osa kehast on pikemat aega jäigalt ühes asendis, mida tavaseisundis võib olla raske hoida. Seejuures ei saa inimene asendit tahtlikult muuta. Hingamine ja muud kehatalitlused võivad olla aeglustunud.
Katalepsia võib kaasneda näiteks skisofreenia, hüsteeria või Parkinsoni tõvega. Katalepsia võib esineda ka sügavas hüpnoosis.
Katalepsiat võib põhjustada suur lihasepinge, pidurdus aju liigutuskeskustes või tahte vähene aktiivsus.
Nikita

Nikita on eesnimi. See on venepärane mehenimi ja Indias naisenimi (Nikitā). Lääne-Euroopas ja USA-s on seda 20. sajandi lõpupoole hakatud kasutama ka naisenimena (eeskujuks Elton Johni populaarne laul "Nikita", mille videos Nikita oli naine, ja võib-olla ka Luc Bessoni film "Nikita", kus Nikita on naispeategelane).
Levik Eestis.
1. jaanuari 2019 seisuga oli Eestis eesnimi Nikita 2808 mehel ja 5 naisel. Nikita on Eestis populaarsuselt 49. mehenimi.
Nikita oli keskmiselt 16 aasta vanune (mediaanvanus oli 14).
Kõige populaarsem oli eesnimi Nikita vanuserühmas 15–19, kus neid oli 10 000 elaniku kohta 80,71 ning Ida-Viru maakonnas, kus neid oli 10 000 elaniku kohta 52,69.
2018. aastal pandi Eestis eesnimi Nikita 64 vastsündinule ning see oli populaarsuselt 9. poeglaste nimi.
Billy Graham

William Franklin Graham (7. november 1918 Charlotte, Põhja-Carolina – 21. veebruar 2018 Montreat, Põhja-Carolina) oli Ameerika Ühendriikide vaimulik, kõige tuntum kristlik evangelist USA-s, paljude raamatute autor. Ta tegutses Lõuna Baptistide Konventsioonis ja oli mitme USA presidendi vaimulik nõuandja. 
Ta sündis neljalapselise pere vanima lapsena, tal oli vend ja kaks õde. Ta lõpetas aastal 1936 keskkooli (Sharon High School), misjärel asus õppima Bob Jonesi Ülikoolis, mis toona asus Clevelandis Tennessees. 
Tal on omanimeline täht Hollywoodi kuulsuste alleel.
Isiklikku.
Perekond.
Ta abiellus 13. augustil 1943 Ruth Belliga (10. juuni 1920 – 14. juuni 2007), kelle vanemad olid presbüterlastest misjonärid Hiinas. Neil sündis viis last: Virginia Leftwich Graham (1945), Anne Graham Lotz (1948), Ruth Graham (1950), Franklin Graham (1952), kes võttis hiljem üle isa töö, ja Nelson Edman Graham (1958).
Terviseprobleemid.
Ta põdes aastast 1992 Parkinsoni tõbe. Tal on olnud eesnäärmevähk.
Seosed Eestiga.
Ta külastas 1984. aasta sügisel Nõukogude Liitu ja viibis Eestis kolm päeva. Ta jutlustas Tallinnas Oleviste kirikus, kus kuulajaskond ulatus arvatavalt 4500 inimeseni. 25 aastat hiljem, mais 2009 oli Tallinnas ta poeg Franklin Graham, kes oli peakõneleja Saku Suurhallis toimunud üritusel "Lootuse festival". Eesti keeles on ilmunud mitu Billy Grahami raamatut, tuntuim neist on "Rahu Jumalaga", mis ilmus juba Nõukogude okupatsiooni ajal põrandaaluse tõlkena.
Billy Grahami teosed eesti keeles.
"Maailm leekides", "Inglid", "Rahu Jumalaga", "Harmagedoni poole", "Püha Vaim", "Surmaga silmitsi ja elu pärast surma".
Udo Tarve

Udo Tarve (kuni 19.08.1936 Pintsel; 30. aprill 1934 – 16. märts 1979) oli eesti biokeemik ja maletaja, Tartu Ülikooli professor.
Tarve lõpetas 1953. aastal Tartu 1. Keskkooli ja 1959. aastal Tartu Ülikooli, oli aastast 1963 kuni surmani sealsamas õppejõud, kaitses 1976. aastal meditsiinidoktori kraadi. Stažeeris 1965–66 Bratislava ja 1969–70 Arhusi ülikoolis. Ta uuris ammoniaagi toimet aju energiavahetusele.
Maletama hakkas Udo Tarve koolipõlves, 1952 tuli ta Eesti koolinoorte meistriks. Hiljem võitis ta Eesti meistrivõistlustel 1956 hõbeda ning 1969, 1971 ja 1972 pronksi. 1950. aastate lõpust kuulus ta nii üleliidulistel turniiridel kui ka Eesti-Soome maavõistlustel Eesti koondisse. Tarve võttis osa rahvusvahelisest turniirist "Tallinn 1969" (12.–13. koht). 1968. aastast meistersportlane.
Vladimir Fainberg

Vladimir Fainberg (19. mai 1894 Polotsk – 2. jaanuar 1971 Tartu) oli Eesti arstiteadlane, meditsiinidoktor (1945), Tartu Ülikooli professor (1963). 
1959–70 oli Fainberg Tartu Ülikooli sünnitusabi ja günekoloogia kateedri juhataja. Ta uuris loote arengut, emakavälist rasedust ja emakavähki ning võttis kasutusele uusi meetodeid loote südamelöökide kuulamiseks, vaagna mahu määramiseks jm.
Endel Laasik

Endel Laasik (19. veebruar 1921 Tähtvere vald – 3. oktoober 1985 Tartu) oli eesti õigusteadlane, Tartu Ülikooli professor.
Ta lõpetas 1950. aastal Tartu Riikliku Ülikooli õigusteaduskonna.
Enn Altosaar

Enn Altosaar (4. august 1929 – 3. jaanuar 1986) oli eesti tehnikateadlane, Eesti NSV teeneline insener.
Ta lõpetas aastal 1948 Tartu 6. Keskkooli, aastal 1953 Eesti Põllumajanduse Akadeemia majandusteaduskonna ja aastal 1965 Leningradi Põllumajandusinstituudi aspirantuuri, ta oli aastast 1965 tehnikakandidaat.
Silikoos

Silikoos on üks pneumokonioosi ehk kroonilise kopsukahjustuse raskemaid vorme. Silikoosi põhjustab ränidioksiiditolm (SiO2), mis sissehingamise teel kopsudesse jõuab ning sinna kogunema hakkab. Enamasti on see kutsehaigus, mis esineb tihti inimestel, kes töötavad ebatervislikus keskkonnas (näiteks kaevurid), kuid elades ränioksiiditolmuga saastunud õhuga piirkonnas on ka võimalus haigestumiseks.
Tolmukübemeid satub kopsudesse ka tiheda asustusega linnade ja tööstuspiirkondade välisõhus viibides ning samuti elamutes ja maanteedel, kuid pneumokonioosi tekkeks on nende hulk siiski ebapiisav ning kõik tolmuliigid ei ole samamoodi ohtlikud.
Peamiselt oleneb tõve saamine neljast asjaolust:
Haiguse avaldumine.
Kopsudes toimub sidekoestumine. See põhjustab pikaajalist köha ja hingeldust.
Sümptomid:
Ravi.
Juba tekkinud silikoos on ravimatu, mistõttu on tolmuga kokkupuute vältimine väga oluline. Tõvega kaasnenud tüsistusi saab ravida antibiootikumide ja bronhilõõgastikega ning muid sümptomeid leevendavad rögalahtistid. Kui tekkinud tüsistused on liiga suured, võib haigus olla invaliidistav ja eluiga lühendav. Tüsistusteks võivad olla kopsupõletik, bronhiit, emfüseem ja sidekoestumine. Raskemate vormide korral on suurem vähkkasvaja tekkimise oht.
Ennetamine.
Silikoosi nähud kujunevad välja pika aja jooksul, seega on tõve ennetamiseks oluline tööhügieeninõuete täitmine.
Tööhügieeninõuded:
Johann Spurzheim

Johann Gaspar Spurzheim (31. detsember 1776 Longuich Trieri lähedal – 10. november 1832 Boston) oli saksa arst, kes pooldast tugevalt frenoloogiat, mille töötas välja 19. sajandi alguses Franz Joseph Gall (1758–1828).
Elulugu.
Spurzheim sündis 31. detsembril 1776 Trieri lähedal Saksamaal ning ta õppis meditsiini Viini Ülikoolis. Ta tutvus 1800. aastal Galliga, kes palkas ta peatselt endale assistendiks. Gall soovis, et Spurzheim jätkaks tema tööd ning märkis ta kaasautoriks oma raamatutele ja teadustöödele. Kuid 1812. aastal läksid nad tülli ning Spurzheim alustas omaenda karjääri, pidades loenguid kirjutades palju töid "Dr Galli ja dr Spurzheimi füsiognoomilise süsteemi" teemal. Ta populariseeris edukalt frenoloogiat ja reisis mööda Euroopat, kus ta sai kõige edukamaks Inglismaal ja Prantsusmaal.
Spurzheim suri 1832. aastal Bostonis oma Ameerika ringreisi ajal kõhutüüfusse. Pärast Spurzheimi avalikku lahkamist eemaldati ta aju, kolp ja süda ning need säilitati alkoholiga täidetud purkides reliikviatena, mida näidati avalikult. Kaastundlikud bostonlased korraldasid Spurzheimile suurejoonelise matuse ning püstitasid tema auks Mount Auburni surnuaeda Cambridge’is monumendi.
Kokkupuude frenoloogiaga.
Peale selle, et ta populariseeris frenoloogiat Euroopas, eksportis ta Galli mõttekaaslasena frenoloogia ka Ameerikasse.
Spurzheim tegi Galli frenoloogilises süsteemis palju muudatusi, mille hulka kuulub "organite" arvu suurendamine ning nende jagamine hierarhilisse süsteemi. Lisaks kasutas Spurzheim pilte ja büste, et illustreerida frenoloogia kraniograafilist lähenemist.
Kuigi frenoloogial puudus tõenduspõhine alus kuulus see pigem "ajumütoloogia" valdkonda. Kuid samas oli alusidee ratsionaalne. Kui senini arvati, et mõistuse asukohaks on aju, siis on kaalumisel võimalus, et mingi väiksem osa või piirkond ajust võib täita mingit ühte funktsiooni. Seega on frenoloogia üks üldiselt ebaõnnestunud samm psüühiliste funktsioonide lokalisatsiooni ajaloos.
Jean Pierre Flourens avaldas 1843. aastal frenoloogia tõsiseima kriitika: ajukoore paksus ei lange kokku kolju paksusega. Samuti kõneles ta suure rõõmuga juhtumist, kui Spurzheim külastas Magendied, kes säilitas lugupidamisega markii Pierre Simon de Laplace (1749–1827) aju, kuid näitas külalisele imbetsilli aju, mida viimane suure hardusega vaatas.
Kui Spurzheim kuulis, et Descartesi aju oli tavalisest palju väiksem, siis tegi järelduse, et "võimalik, et ta ei olnud nii suur mõtleja, kui seda tavaliselt arvatakse".
Margaret Clarke

Margaret Clarke (neiupõlvenimega Margaret Crilley; 29. juuli 1888 Newry, Põhja-Iirimaa – 31. oktoober 1961 Dublin, Iirimaa) oli iiri portretist, Hibernia Kuningliku Akadeemia liige.
Elulugu.
Margaret Crilley oli üks Patrick Crilley kuuest lapsest. Tema sünnipäevana mainitakse tavaliselt 29. juulit 1888, ehkki kohalikud andmed seda ei kinnita. Algul õppis ta Newry tehnikakoolis koos õde Maryga ning kavatses saada õpetajaks, kuid 1905. aastal võitis Margaret stipendiumi Dublin Metropolitan School of Arti. Seal õppis ta William Orpeni juures, kes pidas Margaretti paljutõotavaks õppuriks. Ta lõpetas õpingud 1911. aastal kunstiõpetaja kutsetunnistusega ning hakkas tööle Orpeni assistendina.
1914. aastal abiellus Margaret kaasõpilase Harry Clarke'iga, üllatades nii sugulasi kui ka tuttavaid. Noorpaar kolis korterisse aadressil North Frederick Street 33. Neil oli kolm last: Michael, David ja Ann. Harry vend Walter abiellus 1915. aastal Margareti õe Maryga. Abikaasa surma järel 1931. aastal sai Margaret Clarke'ist Harry Clarke'i Vitraažistuudio direktor. 
Clarke suri Dublinis 31. oktoobril 1961 ning on maetud Redfordi surnuaiale Greystonesis Wicklow' krahvkonnas. Tema sünnikohta Newrys tähistab sinine mälestustahvel.
Kunstilooming.
Esimese väljapanekuga esines Margaret Clarke Iiri Kuningliku Akadeemia näitusel 1913. aastal. Järgnenud 40 aasta jooksul kuni 1953. aastani esitas ta näitustele üle 60 teose, millest enamik olid portreed. Teiste seas tellisid Clarke'ilt oma portree Dermod O'Brien, president Éamon de Valera, peapiiskop McQuaid ja Lennox Robinson. Clarke veetis palju aega Arani saartel koos kunstnikust abikaasa Seán Keatinguga, millest sündis arvukalt maastikumaale ja väiksemaid visandeid.
1939. aastal kirjutas üks kriitik, et Clarke'i "silmapaistvates joonistustes on isikupära tabatud mõne kiire säästliku joonega". Clarke võitis mitmeid auhindu, sealhulgas Tailteanni kuld-, hõbe- ja pronksmedali 1924. aastal ning Tailteanni pronksmedali 1928. ja 1932. aastal. 1926. aastal valiti ta Iiri Kuningliku Akadeemia assotsieerunud liikmeks ning 1927. aastal täisliikmeks. Kui 1943. aastal rajati Iiri Kaasaegse Kunsti Näitus (Irish Exhibition of Living Art), määrati Clarke selle täitevkomitee liikmeks. Tema teoseid leidub paljudes muuseumides ja galeriides, näiteks Iiri Rahvusgaleriis (National Gallery of Ireland), The Hugh Lane'is, Crawfordi Kunstigaleriis, Ulsteri Muuseumis, Limericki Linna Kunstigaleriis (Limerick City Gallery of Art), Limericki Ülikooli riiklikus autoportreekollektsioonis (National Self Portrait Collection) ning Iiri Kolleegiumis Roomas.
Krüptoanarhism

Krüptoanarhism on anarhistlik ideoloogia, mis sõnavabaduse säilitamiseks ja riigi sekkumise tõrjeks Internetis toetub krüptograafiale kui vahendile, mis tagab küberruumis privaatsuse, anonüümsuse, jälitamatuse ja manipuleerimiskindluse ning jurisdiktsiooni määramatuse.
Aasta õde

Aasta õde on Eesti Õdede Liidu antav aunimetus.
Esimene aasta õe nimetus anti 2015. aastal. Selle pälvis Tartu Ülikooli Kliinikumi diabeediõde Agnes Anton.
Aasta õe laureaadid.
Sealhulgas esimene aasta hooldustöötaja nimetus anti 2021. aastal. Selle pälvis Tartu Ülikooli Kliinikumi hooldaja Margit Hünnonen.
Johannes Peter Müller

Johannes Peter Müller (14. juuli 1801 Koblenz – 28. aprill 1858 Berliin) oli saksa füsioloog, anatoom, ihtüoloog ja herpetoloog, Berliini ülikooli rektor (1847–1848).
Temalt ilmus publikatsioone meeleelundite füsioloogia, onkoloogia, selgroogsete embrüoloogia, protozooloogia, füsioloogilise keemia (biokeemia) jm vallas. 
Mitmete tol ajal levinud elundkondade kirjeldustele ja/või nende osadele olid tal oma eelkäijate ja omaenda vaatlustele ja katsetele tuginedes omad seletused, nii ei lugenud ta kopsuvereringet "tõeliseks tsirkulatsiooniks", kuna see ei ulatu tsirkulatsiooni alguskohta südames – paremasse südamevatsakesse.
Ta kirjeldas ka mitmeid maoliike.
Tema autorilühend on J.P.Müller (ka J. P. Müller).
Hariduseluga seotut.
J. P. Müller sündis Koblenzis. 
18-aastaselt (1819) astus ta Bonni ülikoolis meditsiini õppima ja omandas meditsiinidoktori kraadi.
Seejärel õppis ta Berliini Humboldti Ülikoolis. Arvatakse, et teda mõjutasid Georg Wilhelm Friedrich Hegel, Karl Rudolphi ja Johann Wolfgang von Goethe.
1830. aastast töötas ta professorina Bonni ülikoolis ja 1833. aastast Berliini ülikoolis, kus töötas surmani (surma põhjus teadmata).
Aastatel 1847–1848 oli Müller Berliini ülikooli rektor.
Publikatsioone.
Pärast J. F. Meckeli (1781–1833) surma toimetas Müller "Archiv für Anatomie und Physiologie" (tuntud Mülleri arhiivi nimetuse all, 1834).
Eraelulist.
1827. aasta aprillis abiellus Nanny Zeilleriga, hiljem sündisid tütar Maria ja poeg Max.
Mülleri tervislikku seisundit võisid mõjutada aastaid kestnud unetus ja tihedate loomeperioodide vaheldumine madalseisuperioodidega, kus ta ei olnud kuude kaupa töövõimeline – esimene depressiooniperiood sai alguse 1827 aasta suvel.
Temnikova ja Kasela galerii

Temnikova &amp; Kasela galerii on Eesti kunstigalerii, mida juhivad galeristid Olga Temnikova ja Indrek Kasela. Galerii tegutseb Tallinnas Noblessneri linnakus Peetri tänav 12.
Varem asus galerii aadressil Lastekodu tänav 1 ja veel enne seda Müürivahe 22.
Galerii asutasid 2010 Olga Temnikova ja Indrek Kasela. Galerii on orienteeritud Eesti, Lätist, Soome ja Venemaa kunstnikele.
Galerii on vahendanud eesti kunsti Kiasma ja Deutsche Banki kogudesse ning Venemaa, Soome, Austria ja Inglismaa erakogudesse.
Temnikova &amp; Kasela galerii esindab järgmisi kunstnikke: Jaan Toomik, Kaido Ole, Kris Lemsalu, Krista Mölder, Merike Estna, Inga Meldere, Edith Karlson, Flo Kasearu, Sigrid Viir, Jaanus Samma, Kaarel Kurismaa, Mikko Hintz, Oleg Frolov, Olga Chernysheva, Marko Mäetamm, Nik Kosmas.
Galerii on vahendanud ka Raul Meele, Valeri Vinogradovi, Maarit Murka, Peeter Lauritsa ja Andris Vitolinši töid ning korraldanud jaapani kunstnike O Juni ja Takeo Hanazawa, 
Briti kunstniku Lucian Freudi graafika ja Aki Kaurismäki filmide kunstniku Markku Pätilä näitusi.
2015. aastal valiti Frieze New York kunstimessil Temnikova &amp; Kasela esitatud Kris Lemsalu installatsioon "Whole Alone 2" viie parima väljapaneku hulka.
2019. aastal valiti Temnikova &amp; Kasela esimese Baltimaade galeriina osalema Art Basel kunstimessil Baselis, Šveitsis.
Piret Lotman

Piret Lotman (sündinud 24. juunil 1950) on eesti ajaloolane.
Piret Lotman lõpetas 1977. aastal Tartu Riikliku Ülikooli ajaloo erialal, oli 1992–1997 magistriõppes Tallinna Pedagoogikaülikoolis raamatukogunduse alal ning sai 2010. aastal doktorikraadi Tartu Ülikooli usuteaduskonnas tööga "Heinrich Stahli looming oma ajastu ideoloogilises kontekstis".
Ta on 1988. aastast Eesti Rahvusraamatukogu vanemteadur.
Tema monograafia "Heinrich Stahli elu ja looming" tunnistati parimaks 2014. aastal ilmunud ajalooteoseks.
Isiklikku.
Ta on abielus Mihhail Lotmaniga, neil on viis last, nende hulgas Rebekka Lotman ja Maria-Kristiina Lotman.
Käsmu Dellingshauseni matusekabel

Käsmu Dellingshauseni matusekabel (ka "Dellingshauseni kabel") on 1846. aastal valminud maakividest kabel Lääne-Viru maakonnas Käsmu külas Käsmu kiriku lähedal.
Kabel on arvele võetud kultuurimälestisena. 
Kindrali kabeliks kutsutud hoone rajati Aaspere mõisniku Eduard Johann von Dellingshauseni matmispaigaks. 1876. aastal maeti kindral kabelist ümber perekonna hauaplatsile Haljala kirikuaias.
1980. aastatel oli kabel armetus seisukorras kuni see 1990. aastate lõpul restaureeriti.
Harilik läikkala

Harilik läikkala ("Lampris guttatus") on läikkalalaste sugukonda läikkala perekonda kuuluv kalaliik.
Läikkala on levinud Atlandi, India ja Vaikse ookeani vetes, kus ta elab 50–500 m sügavuses.
Ta võib kasvada 2 m pikkuseks ja kuni 270 kg raskuseks.
Ta on teadaolevalt ainuke kala, kes on püsisoojane ja suudab seega oma kehatemperatuuri reguleerida.
Tabernaakel

Tabernaakel (ka "annisäiliti") on kirikus olev anum või kapike, kus hoitakse armulaualeiba ja karikat. 
Annisäiliteid esineb õigeusu, roomakatoliku ja anglikaani kirikus. 
Tabernaakliga sarnaneb tsiboorium.
Besaanmast

Besaanmast on vähemalt kahemastilise laeva vöörist ahtri suunas loetuna tagumine ja ühtlasi vööripoolsema(te)st madalam laevamast. 
Laev võib kanda merel besaanmasti kahvlis riigilippu. 
Purjelaeval on besaanmastis sageli kas kahvelpuri (koos topsliga) või bermuudapuri, harvem ka raapurjed. Besaanmasti pikendust ehk jätku nimetatakse besaantengiks.
Travee

Travee on kirikuarhitektuuris löövidega kiriku võlvistiku põiksuunaline osa, mis ulatub ühest pikiseinast teiseni. Näiteks kolmelöövilisel ruumil koosneb travee kolmest võlvikust. Traveest räägitakse eelkõige basiilika võlvistiku juures. Ühelöövilise kiriku puhul on travee sama mis võlvik.
Võlvik

Võlvik on igasuguse võlvitud hoone, näiteks kiriku löövi (võlvlae) konstruktsioonilt terviklik osa, mida toetab neli tuge.
Leekestiil

Leekestiil (ka flamboyant"-stiil, flamboyant") on Prantsusmaa, Belgia ja Flandria hilisgootika (prantsuse keeles "flamboyant" 'leegitsev'). Perioodile on andnud nime rohke leegi- või kalapõiemotiivi (kalapõismuster) kasutamine arhitektuuris ja dekooris varasemate ringist tuletatud kolmik-, nelik- ja hulksiirumotiivide asemel, eriti akende raamistikus. 
Eestis asuvatest objektidest on leekestiilis raidkivist vapitahvel Tallinnas Suurel Rannaväraval.
Leekestiili motiive kasutas palju Inglismaalt lähtunud uusgootika.
Kahhel

Kahhel (ka "kahhelkivi, kahhelplaat") on värviline või reljeefne plaat või kivi, mille üks pool on glaseeritud. 
Kahlit kasutatakse näiteks ahjude (kahhelahi) ning põrandate, seinte või muude pindade katmiseks. Kahlit tuntakse vähemalt alates keskajast.
Kumanovo

Kumanovo (makedoonia keeles "Куманово") on linn Põhja-Makedoonias Kirdepiirkonnas, Kumanovo omavalitsuse keskus. 
Rahvastik.
Kumanovo on Põhja-Makedoonia suuruselt kolmas linn.
2002. aasta rahvaloenduse andmetel oli Kumanovo elanikest makedoonlasi 60,4%, albaanlasi 25,9%, mustlasi 4,0%, serblasi 8,6% ja teistest rahvustest inimesi 1,1%.
Bulgaaria muusika

Bulgaaria muusika on Bulgaaria ja bulgaarlaste muusika, sealhulgas rahvamuusika, süvamuusika ja levimuusika.
Tähtsamad bulgaaria klassikalise muusika heliloojad on Emanuil Manolov, Pančo Vladigerov ja Georgi Atanasov ning tähtsamad ooperilauljad on Gena Dimitrova, Mariana Paunova, Boris Hristov, Rajna Kabaivanska ja Nikolaj Gjaurov. Tuntumad popmuusikud on Lili Ivanova, Emil Dimitrov ja Vasil Naydenov. Tuntuim rahvamuusika esitaja on riigitelevisiooni naiskoor, mis sai 1990. aastal Grammy auhinna. Kuulsamad bulgaaria päritolu muusikud välismaal on Sylvie Vartan, Filipp Kirkorov, Lucy Diakovska, Mira Aroyo, Mikhael Paskalev, Nora Nova, Vasko Vasilev ja Ivo Papazov.
Tavalisemad rahvamuusikaansamblites kasutatavad pillid on gaida (kitsenahast torupill), kavall (otsast puhutav flööt), gõdulka (poogenkeelpill, arvatavasti kujunenud rebekist), tõpan (suur üle õla kantav trumm, mida mängitakse nuiadega), tambura (pika kaelaga lautosarnane metallkeelte ja krihvidega keelpill nii rütmiliseks saateks kui ka meloodilisteks soolodeks), tarabulka (liivakellakujuline sõrmedega mängitav trumm). Tänapäeva muusikud on traditsioonilisi pille ja nende mängutehnikat edasi arendanud. 19. sajandil hakkasid Bulgaariasse saabuma ka vabrikus valmistatud pillid, näiteks akordion. Bulgaaria akordionimuusika väljaarendajaks oli Boris Karlov.
1965. aastal alustas kultuuriministeerium Koprivšticas muusikafestivali korraldamist, mis nüüd toimub iga viie aasta järel.
Bulgaaria rahvamuusika keskendub tähtpäevadele, nt jõulud, aastavahetus, püha Laatsaruse päev jne. Traditsiooniliselt on laule laulnud nii mehed kui ka naised. Naiste repertuaaris on lai valik töölaule, samuti matuse- ja sõduriitkud.
Bulgaaria muusika on tuntud oma asümmeetriliste taktimõõtude poolest, mis on üles ehitatud kahe- ja kolmelöögiliste rütmide kombinatsioonidele, mis vastavad tantsijate lühikestele ja pikkadele sammudele. Näiteks võib taktis olla 5, 7, 9, 11, 13 või 15 lööki. Näiteks tants lesnoto kasutab 7-osalist taktimõõtu ja rõhk on esimesel, neljandal ja kuuendal löögil, seega saab takti jagada "aeglaseks" kolmelöögiliseks osaks ja kaheks "kiireks" kahe löögiga osaks. Muidugi kasutatakse ka mujal Euroopas levinud taktimõõte 2/4, 4/4 ja 3/4.
Joni Eareckson Tada

Joni Eareckson Tada (sündinud 15. oktoobril 1949 Baltimore'is Marylandis USAs) on kristlik autor, raadiotegelane ja organisatsiooni "Joni ja sõbrad" ("Joni and friends") asutaja.
Elulugu.
Oli noorim neljast tütrest. Teismelisena tegeles ratsutamise, tennise ja ujumisega. 30. juulil 1967 sai järve hüpates suured vigastused, mille tagajärjel on õlgadest allapoole halvatud. Kaheaastase taastusravi jooksul koges viha, depressiooni, enesetapumõtteid ja usulisi kahtlusi. Joni õppis maalima, hoides pintslit hammaste vahel ja hakkas müüma oma töid. Praeguseks on kirjutanud üle 40 raamatu, salvestanud mitmeid muusikaalbumeid, oli oma eluloo põhjal tehtud filmi peaosas. Film tehti raamatu "Joni, unustamatu lugu" (1976) põhjal. 2010 diagnoositi rinnavähk, millest paranes.
1982 abiellus Ken Tada'ga, elavad Calabasas, Californias.
Edirne provints

Edirne provints on 1. järgu haldusüksus (provints) Põhja-Türgis, Türgi Euroopa osas. Provints piirneb läänes (piki Maritsa jõge) Kreeka ja põhjas Bulgaariaga, lõunas aga Egeuse merega. Provintsi keskus on Edirne.
Cambridge'i printsess Charlotte

Walesi printsess Charlotte ("Charlotte Elizabeth Diana"; sündinud 2. mail 2015 Saint Mary haiglas Londonis) on Williami, Walesi printsi ja Catherine'i, Walesi printsessi teine laps. Tema vend on Walesi prints George.
Briti troonipärimisjärjekorras on printsess kolmas oma vanaisa Charles III, isa prints Williami ja vanema venna prints George'i järel. Tema ametlik kõnetusviis ja tiitel on Tema Kuninglik Kõrgus Walesi printsess Charlotte.
Ter

Ter või Tern ("arm.: տեր") on armeenia perekonnanime prefiks ehk eesliide, mis tähendab/tähendas kuuluvust vaimulikkonda. 
Vanaarmeenia originaalis tearn "(arm: տեարն)" tähendas isandat, härrat, omanikku. Näiteks: Ter-Petrosjan "(arm: Տեր-Պետրոսյան)".
Nagu ka mõnel muul rahvusel, lisatakse perekonnanimele liide, mis viitab kuulumisele ladvikusse, aristokraatide hulka.
Öö teemandid

"Öö teemandid" on 1964. aastal valminud Tšehhoslovakkia mängufilm. Filmi stsenaarium põhineb Arnošt Lustigi jutustusel "Pimedusel ei ole varju".
Sisu.
Dramaatilise ja kujundliku filmi peategelasteks on kaks juudi noorukit, kel õnnestub maha hüpata koonduslaagrisse sõitvalt rongilt. Filmis kujutatakse nende põgenemisteekonda. Eksperimentaalne film põhineb reaalsuse, mälestuste ja fantaasiate segul, kajastades inimese emotsionaalset seisundit kriitilises olukorras.
Kırklareli provints

Kırklareli provints on 1. järgu haldusüksus (provints) Kirde-Türgis, Türgi Euroopa osas. Provints piirneb läänes Edirne provintsi, põhjas Bulgaaria, lõunas Tekirdaği provintsi ja idas Musta merega. Provintsi keskus on Kırklareli.
Maria Listra

Maria Listra (sündinud 1. märtsil 1989) on eesti laulja.
Muusikaõpinguid alustas viieaastaselt klaveri erialal Nõmme Muusikakoolis, kus hiljem lisandusid flöödiõpingud. Laulmist on õppinud oma ema Liivi Listra laulustuudios. Ta on võitnud Eesti Televisiooni laste lauluvõistluse "Laulukarussell" aastatel 1996 ja 1998. 
2008. aasta juulis lõpetas ta Londoni Chigwelli Kooli, mis on spetsialiseerunud muusika, draama ja kunstide õpetusele. Seejärel õppis University of Londonis. Aastal 2000 ilmus 11-aastase Maria Listra sooloplaat "Anno Domini 2000", mille müügituluga abistas ta Tallinna Lastehaigla Toetusfondi. Tema sooloesinemised on toimunud paljudes Eesti linnades ning ka Soomes ja Inglismaal. 2007. aastal nimetati Maria Listra Chigwelli Kooli aasta muusikuks. Võiduga pälvis Listra võimaluse esitada Londoni Brentwoodi katedraalis kammerorkestri saatel W. A. Mozarti motetti "Exsultate, Jubilate". Augustis 2008 osales Listra Inglismaal Abingdonis kõrgetasemelisel vokalistide meistrikursusel. Maria Listral on Londoni ülikooli bakalaureusekraad. 
Pärast seitset aastat Londonis kolis ta 2013. aastal Eestisse tagasi.
Ta mängib 2014. aasta oktoobrist muusikalis "Ooperifantoom" Christine'i.
Martin Sildos

Martin Sildos (sündinud 20. märtsil 1985) on eesti dirigent.
Gustav Ernesaksa Fondi õppestipendium 2009.
2013. aastast on ta Tallinna Ülikooli sümfooniaorkestri dirigent ja 2014. aastast ühtlasi Vanemuise teatri dirigent.
Philon Aleksandriast

Philon sündis Aleksandrias u 20–15 eKr, rikkas juudi perekonnas. Ta sai hellenistliku hariduse, õppis põhjalikult Vana Testamenti ning platonistlikku filosoofiat ja stoikute elutarkust. Philon oli Aleksandria juutkonna juhtpoliitik. Tema surma-aasta pole teada. 
Keisrite Tiberiuse ja Caligula ajal muutus Egiptuse juutide õiguslik seisund, mis põhjustas riide ning rahvuslikku vaenamist kohalike võimude poolt. Aastal 39/40 pKr lähetati juudi saatkond Rooma keisri Caligula juurde õigust nõudma. Selle saatkonna eesotsas oli Philon. Lähetus ei andnud tulemusi, Philon eemaldus poliitikast ning pühendus filosoofiale ja kirjanduslikule tegevusele. 
Philon jätkas Aristobulose tööd, ühendades vanatestamentliku monoteismi ja taaselustuva platonismi. Philon püüdis näidata, et Vana Testamendi ja platonismi allikad on samad. Maailm (kõik, mis maailmas leidub) on Philoni järgi käsuõpetuse ja kogu filosoofilise mõtlemise algallikas. Sellise ühitamiskatse eelduseks oli Vana Testamendi tõlgendamine allegoorilise meetodiga.
Philoni ümber polnud õpilaste ringi ja tema teosed ei olnud mõeldud laiemale avalikkusele. Tema allegoorilist pühakirjatõlgendust judaismis ei mõistetud. 
Philoni filosoofiat ja meetodit kasutati kahe sajandi pärast antiikse filosoofia loojangul kujunevas uusplatonismis (mille eelkäijaks teda nimetatakse) ning kujunevas kristlikus kirikus ristiusu õpetuse kaitsmisel ja sõnastamisel. 
Ilmselt kristliku gnostitsismi mõjul muutus Philon usulise sünkretismi ideoloogiks. Sarnast suunda esindas 2. sajandi lõpul rühmitus, kelle ideoloog oli Hermes Trismegistos.
Paljud varakristlikud mõtlejad ja teoloogid, eelkõige Philoni hilisemad kaaslased Clemens Aleksandriast ja Origenes, ammutasid teadmisi Philoni vaimsest pärandist. Nende kristlaste teostes leidub arvukalt lauseid tema kirjutistest, mis Aleksandrias tegutsevaile õpetlastele pidid olema hästi kättesaadavad. 
Philoni õpetused.
Philoni mõttemaailm on pigem teoloogiline kui filosoofiline. Ta taotleb vanatestamentliku monoteistliku jumalakäsitluse sobitamist kreekalike filosoofide jumalakäsitlusega. Selleks tuli vanatestamentlik jumalakäsitlus vabastada antropomorfismist. Tulemuseks kujunes tundmatu jumal, kelle olemasolus ollakse kindel, kuid kes vabana kõigist omadustest, jääb inimesele tunnetamatuks.
Philon seletab loomist Platoni ideeõpetuse ja stoa "logose" varal. Ideemaailm loodi esimesel loomispäeval. Idee on jumala mõte ning eelneb asjade loomisele. Platoni ideemaailm samastub jumaliku mõistusega. Ideemaailma väljenduseks on stoikute "logose" mõiste. "Logos" on ideede asukoht. Ideed on liikuvad ning püüavad vormi leida kaootilises aines. Ideed samastuvad jumalike jõududega.
Inimene erineb muust loodust vaba tahte poolest ja seetõttu vastutab oma tegude eest jumala ees. Kõik hea inimeses on pärit jumalast ja on tema vaimu peegeldusest. Kurjus lähtub ainest. Tavaline inimene kuuletub maailmamõistusele ja elab loomu- ja mõistuspärast elu. Targa eesmärk on jõuda samastumisele jumalaga, milleks tuleb ületada meeleline maailm, ideed ja "logos". Sellise inimese enesmääratlus on "juma poeg".
Käitumisõpetuses (eetikas) järgis Philon therapeute.
Karikakrad

"Karikakrad" on 1966. aastal valminud Tšehhoslovakkia mängufilm.
Sisu.
Eksperimentaalse filmi peategelasteks on kaks noort neidu, kelle mõlema nimi on Marie. Film koosneb absurdse sisuga dialoogidest ja stseenidest. Peategelased leiavad, et kuna maailm on nagunii hukka läinud, siis pole millelgi tähtsust ja nad võivad teha kõike, mida iganes soovivad.
Koikküla mõis

Koikküla mõis (saksa keeles "Adsel-Koiküll") oli rüütlimõis Hargla kihelkonnas Võrumaal. Nüüdisajal jääb mõis Valga maakonda Valga valda.
Mõisat on esimest korda mainitud 16. sajandil. 
Pärast Põhjasõda on mõis kuulunud von Delwigitele, von der Brüggenitele, von Wulfidele, von Mensenkampffidele, von Fölkersahmidele. 1907–1919 omas mõisat "Gottlieb" Alexander "von Fersen" (1846–1929 Berliin).
Liiva tänav (Tartu)

Liiva tänav on tänav Tartus Ülejõe ja Raadi-Kruusamäe linnaosas.
Tänav ulatub Emajõe äärest kuni Raadi kalmistu peaväravani.
Liiva tänav ristub Ujula tänava, Staadioni tänava, Puiestee tänava, Peetri tänava ja Kalmistu tänavaga. 
Liiva tänava sihti pidi läheb Raadi kalmistu keskne jalgtee läbi kalmistu kuni Kruusamäe tänavani, millest üle jätkub samas sihis Liivamäe tänav.
Hermes Trismegistos

Hermes Trismegistos, ka Hermes Trismegistus (kr Ἑρμῆς Τρισμέγιστος; e.k "kolm korda suur Hermes"; ld "Mercurius ter Maximus") oli hermeetilise kirjanduse võimalik autor ja hermeetiliseks nimetatud rühmituse rajaja Egiptuses. Teda on peetud hellenistiks. Võis olla kristlik gnostik (või mõjutatud kristlikust gnostitsismist), kes võitles rahvaliku ristiusu vastu.
Hermeetilised tekstide osad on Nag Hammadi kirjade hulgas VI,6-VI,8. Neist keskajal tuntuim oli "Asklepios"e kahekõne.
Laanemetsa mõis

Laanemetsa mõis (saksa keeles "Lannemetz") oli rüütlimõis Hargla kihelkonnas Võrumaal. Nüüdisajal jääb mõis Valga maakonda Valga valda.
Mõis asutati 1540ndatel aastatel. 
18.-19. sajandil kuulus mõis von Wassermannidele.
Hurmi mõis

Hurmi mõis (saksa keeles "Hurmi") oli rüütlimõis Kanepi kihelkonnas Võrumaal. Nüüdisajal jääb mõis Põlva maakonda Kanepi valda.
Mõis moodustati 1798. aastal Põlgaste mõisast eraldatud osast.
Piigandi mõis

Piigandi mõis (ka Vana-Piigandi mõis; saksa keeles "Alt-Pigant") oli rüütlimõis Kanepi kihelkonnas Võrumaal. Nüüdisajal jääb mõis Põlva maakonda Kanepi valda.
Mõis asutati 16. sajandi algul. Mõis on nime saanud Wiegant Rumpfi järgi, kellele mõis kuulus 16. sajandi keskel.
1813–1919 kuulus mõis Ungern-Sternbergidele ja viimane omanik oli Gerhard von Ungern-Sternberg (1882–1946).