tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Tallinna maantee (Pärnu)

Tallinna maantee on tänav Pärnus Rääma ja Ülejõe linnaosas. 
Tänav algab Pärnu jõe vasakkaldalt Kesklinna silla alguses Akadeemia, Vee ja Laia tänava ristumiskohas ning suundub põhja. Tänav lõpeb linnapiiril.
Tallinna maantee ristub Suur-Jõekalda, Rääma (paremalt), Johann Voldemar Jannseni (vasakult), Vana-Rääma (paremalt), Ilvese (paremalt), Noorte väljaku (vasakult), Voorimehe (vasakult), Oja (paremalt), Rohu, Lille, Pärja, Niine, Kilgi (paremalt), Härma (vasakult), Savi (paremalt), Pärlimõisa tee (vasakult), Ehitajate tee (paremalt), Lennuvälja tee (vasakult), Parmu, Raua, Tuule (paremalt) ja Lõo (vasakult) tänavaga.
Tänav on ligikaudu 3 kilomeetri pikkune. Tänava lõik Ehitajate teest kuni linnapiirini on osa Via Balticast.
Nimi.
Tänav sai praeguse nime 8. märtsil 1935. Enne seda oli see Jänesselja tänav (saksa keeles "Jennes(s)elsche Straße"). Nimi oli tuletatud linnale kuulunud Sauga mõisa järgi.
Varem sõideti Tallinna Vana-Pärnu kaudu. Tänu Nurme silla ehitamisele 1904. aastal muutus Pärnust Tallinna poole minek Jänesselja teed pidi aina intensiivsemaks, kuni välistas mugavuse tõttu muud võimalused. Nii ilmselt tunduski 1935. aastal loomulikuna nimetada Jänesselja tee ümber Tallinna maanteeks.
Ajalugu.
Tallinna maantee alguses on Teise maailmasõja järel kujundatud Noorte väljak, millest tänapäevaste pealeehituste tõttu küll enam palju järele jäänud ei ole. Enne Teist maailmasõda oli selle koha peal lage laadaplats.
Jõest kaugemal palistasid Tallinna (Jänesselja) tänavat enamasti ühe- või poolteisekorruselised puumajad, kus elasid käsitöölised, vürtspoodnikud ja töölised. Paljud 1920.–1930. aastatel ehitatud elamud on Tallinna maantee ääres alles ja heas korras praegugi.
Jänesselja tee oli veel sõjaeelse Eesti ajal kaetud munakivisillutisega.
Tiigi tänav (Paide)

Tiigi tänav on tänav Paides.
Tiigi tänava nime kasutati juba Eesti esimese iseseisvuse ajal. Nõukogude ajal kuni aastani 1989 kandis tänav nime "Johannes Raudmetsa tänav", mis oli nimetatud NSV Liidu sõjaväelase Johannes Raudmetsa auks. Märtsis 1989 taastati varasem nimi: Tiigi tänav.
Tiigi tn 8 // Pärnu tn 53 asub algne Paide Saksa Tütarlaste Eragümnaasiumi hoone
Born Villain

"Born Villain" on Marilyn Mansoni kaheksas täispikk stuudioalbum. Album avaldati kogu maailmas 1. mail 2012. See on Mansoni esimene album pärast Interscope Recordsiga lepingu lõppemist. Albumi avaldasid Mansoni enda stuudio Hell, etc. ja Cooking Vinyl. Albumilt ilmus kolm singlit ("No Reflection", "Slo-Mo-Tion" ja "Hey, Cruel World...") ja samanimeline lühifilm. Ameerika Ühendriikides saavutas album esimesel müüginädalal 10. koha. Bänd reklaamis albumit maailmatuuriga "Hey, Cruel World...Tour", kus osalesid ka Alice Cooper ja Rob Zombie. Manson kirjeldas seda kui "comeback"-albumit.
Anthony Burgess

Anthony Burgess (25. veebruar 1917 – 25. november 1993) oli inglise romaanikirjanik ja kriitik.
Anthony Burgessi tuntakse eelkõige romaani "Kellavärgiga apelsin" järgi. See on häiriv kirjeldus vägivaldsest noorsoost, kes keeldub elamast ühiskonna reeglite järgi.
Elukäik.
Burgess pärines Manchesterist katoliiklikust perekonnast. Ta isa oli klaverimängija ja ema näitleja muusikalistes komöödiates. Ema suri, kui Burgess oli alles aastane ja poiss veetis paar aastat vanavanemate hoole all. Aastatel 1937–1940 õppis Burgess Manchesteri ülikoolis inglise keelt ja kirjandust. Teise maailmasõja puhkedes astus ta armeesse. Rindel viibimise järel tegutses ta Briti valitsuse haridusametnikuna. 30. eluaastal hakkas ta hobi korras kirjutama, mitmed tema varajased romaanid said ainest tema kogemustest Kagu-Aasias.
42-aastasel Burgessil diagnoositi ajukasvaja. Soovides jätta abikaasale oma surma korral elatist, kirjutas ta ühe aastaga viis romaani. Burgess siiski paranes ning kirjutas elu jooksul kokku üle 50 raamatu.
"Kellavärgiga apelsini" saamislugu.
1942. aastal, kui Burgess oli armeeteenistuses, ründasid neli USA desertööri Londonis tema rasedat abikaasat, nii et naine sattus ränkade vigastustega haiglasse ning tõenäoliselt seetõttu kaotas lapse. Ilmselt inspireeris see juhtum "Kellavärgiga apelsini" kõige vägivaldsema stseeni loomist, milles rünnatakse kirjanikku ja tema abikaasat. Teoses kasutatakse väljamõeldud slängi ning tegevustik toimub lähituleviku Londonis. Romaani peategelaseks on noor ja vägivaldne kõrilõikaja, kellele on pärast vanglat tehtud ajupesu ning kellest peab saama normaalne ühiskonnaliige. Raamatu sihitu vägivaldsus, mida võimendas veelgi 1971. aastal valminud Stanley Kubricku filmiversioon "Kellavärgiga apelsin" tekitas ühiskonnas vastakaid tundeid.
Kagu-Aasia Lepingu Organisatsioon

Kagu-Aasia Lepingu Organisatsioon (inglise keeles "South-East Asia Treaty Organization", lühend SEATO) oli Kagu-Aasia ja Vaikse ookeani maade sõjalis-poliitiline rühmitus, mis loodi USA algatusel võitluseks kommunismi ja revolutsiooniliste liikumise vastu. Manila paktile kirjutas 8. septembril 1954 alla kaheksa riiki: USA, Suurbritannia, Prantsusmaa, Austraalia, Uus-Meremaa, Filipiinid, Pakistan ja Tai, leping jõustus 19. veebruaril 1955. Liikmesriikide vahel on sõjaline (peale USA osalesid Vietnami sõjas Austraalia, Uus-Meremaa ja Tai), sotsiaalne, majandus- ja kultuurialane koostöö. 1960. aastate lõpul tõmbus Pakistan ja 1970. aastate algul Prantsusmaa SEATO tegevusest tagasi. Tähtsaim organ oli välisministrite nõukogu, peasekretariaat asus Bangkokis. SEATO saadeti laiali 1977.
Andres Laanemets

Andres Laanemets (sündinud 17. detsembril 1970 Pärnus) on eesti koolijuht, Pärnu Sütevaka Humanitaargümnaasiumi direktor.
Ta on lõpetanud Pärnu 1. Keskkooli ja 1993. aastal Tartu Ülikooli kehakultuuriteaduskonna kehalise kasvatuse ja terviseõpetuse õpetajana. 
Ta on töötanud õpetajana Pärnu Koidula Gümnaasiumis ja Pärnu kutsekoolis ning olnud huvijuht ja õpetaja Pärnu Sütevaka Humanitaargümnaasiumis. 
Alates 1998. aastast on ta Pärnu Sütevaka Humanitaargümnaasiumi direktor. 
Ta on Pärnu Rotary Klubi liige.
Araabia-Iisraeli sõda

 
Araabia-Iisraeli sõda ehk Palestiina sõda ehk araabia riikide ja Iisraeli sõda 1948–49 oli araabia riikide ja Iisraeli vahel sõjaline konflikt. 
Sõda algas, kui aastal 1947 NSV Liidu ja USA toetusel vastu võetud ÜRO Peaassamblee otsuse alusel kuulutati 14. veebruaril 1948 välja Iisraeli riik. ÜRO oli tühistanud Suurbritannia Palestiina-mandaadi ja otsustanud asutada kaks iseseisvat riiki: Iisraelile eraldati 14 100 km² suurune ala (umbes 56% Palestiinast), seal elas 498 000 juuti ja 497 000 araablast (palestiinlast), Palestiina Araabia riigile anti 11 100 km², seal elas 725 000 araablast ja 10 000 juuti. 
Pärast Iisraeli iseseisvusdeklaratsiooni avaldamist ründasid Iisraeli Egiptus, Jordaania, Liibanon ja Süüria. Iisraelil õnnestus araabia riikide rünnak tagasi lüüa, ta okupeeris 6700 km² Palestiina Araabia riigile määratud alast ja Ida-Jeruusalemma. Sealt põgenes naaberriikidesse umbes 900 000 araablast. Ülejäänud Palestiina-osa, mis oli määratud Araabia riigile, liidendati Jordaaniaga. 
1949. aastal sõlmis Iisrael Egiptusega (24. veebruaril), Liibanoniga (23. märtsil), Jordaaniaga (3. aprillil) ja Süüriaga (20. juulil) vaherahu-lepingu.
Katrin Käärt

Katrin Käärt (sündinud 10. oktoobril 1983 Kohtla-Järvel) on endine eesti sprinter.
Katrin alustas isa Aini juhendamisel kergejõustikutreeninguid 1994. aastal Tootsis. Ain Käärt (1959–2006) oli samuti sprinter, kes saavutas 1980. aastal Eesti meistrivõistlustel 100 m jooksus kolmanda koha (ajaga 11,0).
Katrin lõpetas Tootsi Põhikooli 1999. aastal ning jätkas seejärel õpinguid Pärnu Hansagümnaasiumis.
Eesti meistrivõistluste sprindidistantsidel on Katrin Käärt tulnud juuniorina 13 ja täiskasvanute arvestuses 14 korda Eesti meistriks.
Katrini tütar Karoli Käärt tuli 2021. aastal 100 m sprindis Eesti meistriks ja 60 meetris Eesti sisemeistriks. Samuti on ta saavutanud 2020–2021 kolmel korral (sh üks kord hallis) Eesti meistritiitli ka teatejooksudes.
Isiklikud rekordid.
Katrin Käärdi isiklikud rekordid on kirjas alljärgnevas tabelis:
Antonio Meucci

Antonio Santi Giuseppe Meucci (13. aprill 1808 Firenze – 18. oktoober 1889 Staten Island) oli Itaalia leiutaja ja Giuseppe Garibaldi kaaslane. Meucci on peamiselt tuntud häälsuhtluse aparaadi ehk telefoni leiutajana.
Meucci seadis üles häälsuhtlussüsteemi oma New Yorgi kodus, kus teise korruse magamistuba oli ühendatud laboratooriumiga. Ta proovis 1871. aastal saada USA Patendiametist esimesele telefonile patenti. Vastuoluliselt sai patendi viis aastat hiljem hoopis Alexander Graham Bell.
Vanamõisa mõis (Maarja-Magdaleena)

Vanamõisa mõis, ka Saare-Vanamõisa mõis (saksa keeles "Althof", ka "Alt-Saarenhof") oli Saare mõisa kõrvalmõis Maarja-Magdaleena kihelkonnas Tartumaal.
Nigula mõis

Nigula mõis (saksa keeles "Niggola") oli Elistvere mõisa karjamõis Maarja-Magdaleena kihelkonnas Tartumaal.
Vladas Mironas

Vladas Mironas (22. juuni 1880 Kuodiškiai – 18. veebruar 1953 Vladimir) oli Leedu katoliku preester ja poliitik, riigi peaminister 1938. aasta märtsist kuni 1939. aasta märtsini.
1901. aastal lõpetas ta Vilniuses preestrite seminari ja 1904. aastal Peterburis vaimuliku akadeemia. Lisaks vaimulikutööle osales ta ka ühiskondlikus tegevuses. 16. veebruaril 1918 oli Vladas Mironas üks Leedu iseseisvuse deklaratsioonile allakirjutanuid. 1926–1927 oli ta Leedu Seimi liige. 1929–1938 oli ta Kaunases preester ja sõjaväe peakaplan.
24. märtsist 1938 kuni 28. märtsini 1939 oli Vladas Mironas Leedu peaminister.
Pärast Leedu okupeerimist Nõukogude Liidu vahistati Vladas Mironas Nõukogude võimuorganite poolt 12. septembril 1940, kuid ta vabanes vanglast Kaunases 1941. aasta juuniülestõusu ajal. 20. detsembril 1944 vahistati ta jälle Nõukogude repressiivorganite poolt. 2. veebruaril 1945 vabastati ta vahi alt, kuid vahistati 5. märtsil 1946 uuesti. Pärast mitmeid ülekuulamisi lasti ta 22. märtsil 1946 vabaks. 3. jaanuaril 1947 vahistati ta Mironas taas kord. 23. augustil 1947 mõisteti ta seitsmeks aastaks vanglasse. Vladas Mironas suri Vladimiri vanglas 1953. aasta veebruaris.
Lota mõis

Lota mõis (saksa keeles "Charlottenthal") oli rüütlimõis Sangaste kihelkonnas Tartumaal.
Lotamõisa (Charlottenthal) on kuulunud Charlotte Margarethe Jacobine von Weissfeld'ile. Mõis rajati 1790 Keeni mõisast eraldatud alast., kui Hans Reinhold von Plateri vara oksjonilt ostis Lota mõisa Wilhelmine von Nothaft (sünd von Wulf). 1812. aastast oli mõis pandivaldajate valduses: Karl Reinhold Kreisberg, Elisabeth Dorothea Charlotte von Freymannile (sõnd von Löwis), Paul von Löwenstern, Balthasar von Berg. 
1820. aastal ostis Liivimaa Maakrediitseltsi ülemdirektor, Keeni ja a Pociemsi mõisnik, Päri Bergide suguvõsaliini Balthasar von Berg (1766−1839) mõisa, 1859. aastal läksid Keeni, Lota ja Peri mõisad Balthasar von Bergi surma järel Liivimaa õuekohtu 18.05.1859. aasta otsusega testamendita pärimise korras tema pärijate, tema tütre Elisabeth Wilhelmine von Lilienfeldi poegade Eduardi, Georgi ja Alexander von Lilienfeldi ühisomandisse ja 1861. aastal läks Eduard, Georg ja Alexander von Lilienfeldi omavahelise lepingu järgi Lota mõis koos Keeni mõisaga 60 000 hõberubla eest Georg von Lilienfeldi ainuomandisse. Liivimaa maamarssali Karl Reinhold Georg von Lilienfeldi (1790–1875) poeg Georg Reinhold Karl von Lilienfeldi (1828–1881) oli Tartu kreisideputaat, 1866–1869 Liivimaa maamarssal, 1869–1874 Liivimaa maanõunik. 1883. aastal läks Lota mõis Liivimaa õuekohtu 8.02.1883. a otsusega tema pärijate omandisse ja 1902. aastal Georg Reinhold Karl von Lilienfeldi lese, Jeanette Eleonore Helene von Lilienfeldi (sünd paruness Guillemot de Villebois) mõttelise osa Lota mõisast pärisid tema pojad Edward ja Stephan kummalegi 2/5 osas, tütar Magdalene von Sievers (sünd von Lilienfeld) 1/5 osas. 
1906. aastal omandas Lota mõisa kokkuleppel kaasomanikega Edward Magnus Reinhold von Lilienfeld (1856–1919), kes oli ka mõisa viimane võõrandamiseelne omanik.
Mõisa peahoone ehitati arvatavasti 1790. aastatel. Hoone on väike ja varaklassitsistlikus stiilis. Hoone on säilinud tänapäevani.
Uniküla mõis (Sangaste)

Uniküla mõis (saksa keeles "Unniküll") oli rüütlimõis Sangaste kihelkonnas Tartumaal.
Mõisale kuulus 1577,07 ha müümata mõisamaad, 27,5 ha müüdud mõisamaad, 146,78 ha müümata talumaad, 942,38 ha müüdud talumaad, 1 ühik müüdud mõisamaad, 18 talu.
Keskajal kuulus Uniküla Tartu piiskopkonna Kärkna kloostrile. Vene-Poola sõja (1562–1582) järel Poola kuningas Stefan Batory andis suurema osa Kärkna abtkonna mõisatest kloostri maa-alal kuninglikele majandusmõisatele, nende hulgas ka Conrad Taube mõisa, Uniküla, Lätiküla (Lettenküll) ühes Pextega, Morajerwe ja Morajerwe Jorikasega, Tammepee ja Luua mõisa. Tasuks selle eest andis kuningas Stefan Batory 28. veebruaril 1585 Conrad Taubele, kes oli Võnnu vojevoodkonna „veinikallaja" (der Mundschenk), Laatre mõisa ühes Wainkkatzi, Tõlliste, Mõisamaa, Uneküla, Hastikuse, Rama, Herru ja Bella külaga.
1723. aastal ostis Gerhard Johann von Plater (1658–1728) Keeni, Vaalu ja Uniküla mõisad, kelle pärijaks sai tema poeg: leitnant ja sillakohtunik Carl Magnus von Plater (1724 - 1771), kes omakorda pärandas need mõisad poeg Hans Reinhold von Plater'ile (1750–1817).
1807. aastal müüdi mõis Elisabeth von Gersdorffile, 1821. aastal müüdi Tõlliste ja Uniküla mõisa 75 000 hõberubla eest krahv Friedrich von Mengdenile. Mõis rajati 1829 Tõlliste mõisast eraldatud alast. 1829. aastal müüs krahv Friedrich Mengden Uniküla mõisa vürst Magnus Barclay de Tollyle (1798–1871), kes omakorda müüs selle 15. juulil 1860 paruness Marie Campenhausenile (sünd. von Smitten). 1886. aastal müüs Balthasar von Campenhausen müüb Uniküla mõisa Friedrich Hübbele, 1893. aastal müüs see mõisa Eduard von Kreuschile, 1895. aastal müüdi mõis kaupmees Friedrich Hübbele, 1902. aastal omandas mõisa õigusteaduste doktor professor Woldemar von Rohland, 1906. aastal omandas mõisa Georg von Zur Mühlen, 1911. aastal Sofia Durasov, 1912. aastal Arnold von Gersdorff.
Mõisa viimane omanik 1919. aastal oli Arnold von Gersdorff.
Uniküla mõis

Uniküla mõis (saksa keeles "Unniküll") oli rüütlimõis Väike-Maarja kihelkonnas Virumaal.
Mõis rajati 1697 Äntu mõisast eraldatud alast.
Hans Lippershey

 
Hans Lippershey (1570 – september 1619), tuntud ka kui Johann Lippershey või Lipperhey, oli saksa-hollandi päritolu prilliklaaside valmistaja. 
Teda seostatakse tihti teleskoobi leiutamisega, ehkki pole teada, kas just tema oli esimene, kes teleskoobi valmistamisega hakkama sai. Ta oli esimene kelle kohta oli kirjalikke teateid, kuid et läätsede kombinatsioon võib kaugel asuvaid objekte näidata suuremalt, selle järelduse oskasid teha ka mitmed teised. Näiteks Roger Bacon väitis 13. sajandil, et ta valmistas läätsede kombinatsiooni, mis võimaldas tal näha kaugel asuvaid objekte nagu nad oleksid lähedal.
Elulugu.
Hans Lippershey sündis Weselis Lääne-Saksamaal. 1594. aastal kolis ta Zeelandi provintsi pealinna Middelburgi ja samal aastal ka abiellus. 1602. aastal sai Lippersheyst Zeelandi kodanik. Selle ajaga oli ta saanud meistriks prilliklaaside ja läätsede valmistamises ning asutas prillipoe. Ta jäi Middelburgi kogu ülejäänud eluks.
Teleskoobi leiutamine.
Hans Lippershey valmistas teadaolevalt vanima refraktori, mille kohta leidub kirjalikke andmeid. Tema töö optiliste seadmetega sai alguse prilliklaaside valmistaja ametist, erialast, millega tegeleti alates 13. sajandist Itaalias Firenzes ja Veneetsias ning hiljem ka Saksamaal ja Hollandis.
Lippershey pöördus Hollandi parlamenti 2. oktoobril 1608, et saada patent aparaadile, mille abil saab "näha kaugel olevaid asju nii, nagu nad oleksid lähedal". Ta jõudis teisest hollandi leiutajast Jacob Metiusest vaid paar nädalat ette. Lippershey pikksilma optiline süsteem ei ole teada, kuid Metiuse pikksilm koosnes kumerläätsest ja nõgusläätsest, samuti kui Galilei teleskoop, ning suurendas 3 või 4 korda. Lippershey ei saanud patenti, sest sama leiutise patenti tahtis veel mitu leiutajat, kuid Hollandi valitsus tasus talle jooniste koopiate eest heldelt.
Lippershey patenditaotlust mainiti saatkonna diplomaatilises aruandes, mille saatis Hollandisse Siiami kuningas Ekathotsarot. Teadet levitati oktoobris 1608 mujalgi Euroopas ning see inspireeris teisigi leiutajaid sarnaseid seadeldisi katsetama. Galileo Galilei sai sellest teada prantsuse diplomaadilt. Nende hulgas kes proovisid teleskoopi edasi arendada olid ka itaallane Paolo Sarpi ja inglane Thomas Harriot, kes väidetavalt kasutas omatehtud teleskoopi juba suvel 1609.
Selle kohta, kuidas Lippershey teleskoobi mõttele võis tulla, on erinevaid lugusid. Ühe loo järgi nägi ta oma poes kaht läätsedega mängivat last, kes vestlesid omavahel sellest, kuidas nad näevad kaugel olevat tuulelippu palju suuremana, kui vaatavad seda läbi kahe läätse. On ka pakutud, et teleskoobi mõttele võis tulla Lippershey õpipoiss või mõni teine teadlane. Kuid nagu ütles Galilei, oli teleskoopi võimalik valmistada selle alusel mis sellel ajal oli teda optikast ja valguse murdumisest. Kõige tuntum oli 1572. aastal Šveitsis trükitud raamat Alhazeni optikast ning selle raamatu levik võis olla ka põhjuseks, miks mitmed peaaegu samal ajal teleskoobi leiutasid.
Tema järgi on nime saanud Lippershey kuukraater ja väikeplaneet 31338 Lippershey.
Joseph Swan

Joseph Wilson Swan (31. oktoober 1828 – 27. mai 1914) oli briti füüsik ja keemik. Ta on peamiselt kuulus esimese hõõglambi leiutamise pärast.
Swan esitles oma lambipirni esmakordselt loengus Newcastle upon Tyne's 18. detsembril 1878, patendi sai ta alles 27. novembril 1880, kui oli teinud parandusi oma originaalsesse seadeldisse. Tema kodu Gatesheadis oli esimene hõõglambiga valgustatud maja maailmas. Tema loeng 1880. aastal on esimene hõõglambivalgel toimunud avalik üritus maailmas. Savoy teater Westminsteris sai 1881. aastal esimeseks ehitiseks, mis oli valgustatud ainult hõõglampe kasutades.
Tunnustus.
Swan valiti Suurbritannia Farmakoloogia Seltsi auliikmeks. Ta sai ka Prantsusmaa kõrgeima auastme Auleegioni ordeni, kui ta külastas 1881. aastal Pariisis ülemaailmset leiutiste näitust, kus näidati ka tema enda töid. Pariis sai valgustuse tänu tema elutööle.
Surveyori programm

Surveyori programm oli NASA kosmoseprogramm, mis toimus juunist 1966 kuni jaanuarini 1968. Programmi raames saadeti Kuule seitse kosmosesondi, mis demonstreerisid, et Kuule on võimalik sooritada pehme maandumine. Kosmoseaparaadid lendasid pärast starti otse Kuule, läbides vahemaa 63–65 tunniga ja sooritasid kolme minutiga pehme maandumise Kuule. Programmi juhtis JPL ja see maksis 469 miljonit USA dollarit.
Seitsmest kosmoseaparaadist viis, sealhulgas esimene, maandusid edukalt Kuule. Surveyor 2 kukkus Kuule puruks ja Surveyor 4-ga kaotati maandumisel side.
Kõik viis edukalt maandunud ja kaks puruks kukkunud Surveyorit on endiselt Kuul, sest Maale tagasitoomine polnud ette nähtud. Mõned Surveyor 3 osad toodi Apollo 12 meeskonnaliikmete poolt Maale ja selle kaamera on Washingtoni muuseumis.
Eesmärgid.
Surveyori programmi peamiseks eesmärgiks oli tõestada, et Kuule on võimalik maanduda. Lisaks demonstreeriti lennu ajal kursi korrigeerimist ning sondid uurisid ka tulevaste Apollo missioonide võimalikke maandumispaiku. Enne Luna ja Surveyori programmi ei teadnud keegi, millised on Kuu pinnase omadused, ning kardeti, et liiga pehme pinnase korral võib mehitatud missioonidel olla võimatu maanduda. Surveyori programm tõestas, et maandumine on võimalik, ja aimu saadi ka pinnase keemilisest koostisest.
Missiooni käigus pandi proovile ka mitmeid tehnilisi lahendusi, näiteks katsetati programmi raames radareid, mis pidid maandumisel kindlaks tegema kosmoseaparaadi kiiruse ja kõrguse. Lisaks sai NASA katsetada seadmeid Kuul valitsevates äärmuslikes tingimustes.
Start ja maandumine.
Kõik Surveyori sondid ehitas Hughes Aircraft Company ja need startisid Atlas-Centauri kanderaketiga. Pärast starti suundusid kõik sondid otse Kuule, kuhu jõudes ei jäänud nad Kuu orbiidile, vaid aeglustasid retroraketiga ja maandusid umbes 3 minutit hiljem Kuule.
Kõik Surveyorid alustasid Kuule maandumiseks vajalikku aeglustamist tahkekütusel töötava retroraketiga, mis käivitus 75,3 km kõrgusel ja vähendas kiiruse 4 protsendini algsest kiirusest. 40 sekundit pärast retroraketi käivitumist, kui sond oli umbes 11 km kõrgusel, heideti retrorakett minema ja ülejäänud vahemaa läbiti kolme väikese mootori abil. Viimased 3,4 meetrit lasti sondil vabalt langeda ja sond maandus Kuule kiirusel 3 m/s.
Surveyor 1 jõudis Kuule umbes 63 tunniga ja Surveyor 5 65 tunniga. Sondide stardikaal oli 995–1040 kg ja maandumise järel kaalusid nad 294–306 kg.
Kosmosesondid.
Kuule saadeti Surveyori programmi raames seitse sondi, millest Surveyor 2 ja 4 hävisid õnnetustes.
Surveyor 6 pidi algselt olema esimene Kuult startiv kosmoseaparaat. Surveyor 3 oli esimene kosmoseaparaat, mis radaririkke tõttu plaaniväliselt Kuult startis. Apollo 12 maandus 1969. aastal Surveyor 3 maandumispaika. Mõned sondi detailid toodi Maale tagasi ning nende uurimisel selgus, et sondi kaamera ja telemeetria süsteemid olid maandumisel kannatada saanud.
Kasekedrik

Kasekedrik ("Eriogaster lanestris") on kasekedriku perekonda ja kedriklaste sugukonda kuuluv liblikaliik.
Liigi areaal haarab suurt osa Euroopast ja parasvöötme Aasiat.
Kasekedriku röövikud teevad kollektiivselt puudele suuri võrgendeid.
Kasekedrik (perekond)

Kasekedrik ("Eriogaster") on kedriklaste sugukonda kuuluv liblikaperekond.
Perekonda kuulub 12 liiki.
Eestis üks liik – kasekedrik ("E. lanestris").
Tomás Martínez

Tomás Martínez ("Tomás Martínez Guerrero"; 21. detsember 1820 – 12. märts 1873) oli Nicaragua sõjaväelane ja poliitik, Nicaragua valitseva hunta liige 1857. aastal ning riigi president aastail 1857–1867.
Elu.
Tomás Martínez sündis Nagarotes. Tema isa oli sefaradi juut don Joaquín Martínez, kes suri El Salvadoris ja on seal maetud juudi kalmistule. Tema ema oli María Guerrero. Algul pühendus ta kaubandusele, aga kui aastal 1854 puhkes kodusõda, siis värvati ta "legitimistade" (konservatiivide) sõjaväkke, kus sai peagi kindraliks ja edasi riigipeaks.
Ta abiellus Gertrudis Solórzano Zavalaga. Neil oli tütar Gertrudis Martínez Solórzano, kes abiellus hiljem Adán Cárdenasega, ja poeg Ramón Solórzano Montealegre.
Tomás Martínez suri 12. märtsil 1873 Leónis.
Kindral Nicaragua kodusõjas.
Aastal 1857, kui USA flibustjeer William Walker lüüa sai ning maalt lahkuma sunniti, oli temast saanud legitimistade partei väljapaistvaim liige. Nii sõlmis ta liidulepingu liberaalide partei juhi Máximo Jerez Telleríaga, jätkates nii juba 12. septembril 1856 sõlmitud Chachagua paktis kavandatud koostööd. Nõnda moodustasid need kaks 24. juunil 1857 esimese kaksikvalitsuse (riigil oli kaks presidenti), tuginedes sealjuures otsustavates küsimustes Nicaragua kodusõja aegsele poliitilisele ja sõjalisele juhtkonnale. 19. oktoobril 1857 asendas neid võimul teine kahest presidendist koosnev kaksikvalitsus, mille moodustasid Gregorio Juárez Sacasa ja Rosalío Cortés Sánchez.
Ajutine president.
9. augustil 1857 nimetas Asutav kogu ta riigi ajutiseks presidendiks (seesama asutav kogu võttis järgmisel aastal vastu ka põhiseaduse). 15. novembril astus ta ametlikult sellesse ametisse. Ta pidi võimul olema 1. märtsini 1859. Selles ametis allkirjastas ta 18. aprillil 1858 Costa Ricaga sõlmitud piiriküsimusi reguleeriva Cañas-Jerezi lepingu. Selle lepingu osaks oli USA survel ka San Juani kanali rajamine, millele Martínez oli vastu, aga mis mitte kunagi teoks ei saanudki.
Tema võimuletulekuga algas Nicaraguas ajajärk, mida teatakse kui "Esimest konservatiivset vabariiki". Sel ajastul tõusid kolmekümne aasta jooksul järjest Nicaragua presidentideks vaid konservatiivide esindajad. Seda ajastut on Nicaragua ajaloos idealiseeritud, kuna see tõi kaasa poliitilise stabiilse ja riigi majandusliku arengu.
Põhiseaduslik president.
Vastavalt 1858 aasta põhiseadusele sai Martínez 1. märtsil 1859 põhiseaduslik president. Võimul olles alustas ta Euroopa riikidega diplomaatiliste suhete rajamist (sealhulgas ka konkordaat Püha Tooliga). Ka edendas ta intensiivset kohvi ja puuvilla kasvatamist ja asutas uued Chinandega ja Chontalese departemangud. Lisaks alustati tema võimuloleku ajal Icacose saarele Corinto sadama rajamist ja puurkaevude puurimist Masaya departemangus. 
Tagasivalimine.
Aastal 1863 valiti ta teiseks ametiajaks riigi presidendiks, kuigi aastal 1858 vastu võetud põhiseaduses oli see selgesõnaliselt keelustatud. See tõi kaasa liberaali Máximo Jerez Tellería ja konservatiivi Fernando Chamorro y Alfaro ühise õlestõusu, mille Martínez kiiresti maha surus. Seejärel oli ta ametis kuni aastani 1867.
Vladimiri vennaste koguduse kirik

Vladimiri vennaste koguduse kirik (vene keeles "Церковь Святого Равноапостольного князя Владимира") oli õigeusu kirik Narvas Vestervalli tänaval.
1888. aastal asutati Narvas õigeusu vennaskond. Kirik ehitati aastatel 1889–1890 arhitektide Klodnitski ja Aleksandr Novitski projekti järgi ja pühitseti 29. juulil 1890 suurvürst Vladimir Pühale. See oli väike ühekorruseline tellisest ja paekivist maja. Kellatorni ei olnud, kellad rippusid eraldi kiriku taga. 1890. aastal ehitati kiriku juurde puidust koolimaja. Seoses õpilaste arvu suuremisega ehitati aastatel 1898 ja 1905 kaks kahekorruselist telliskivimaja Vestervalli ja Sepa tänava nurgale ning Sepa tänavale. Puumajas elas kiriku esipreester Pavel Kalinkin.
Õppimine kirikukoolis oli tasuta. Vennaskond korraldas loenguid, lugemisi, vaimulikke vestlusi koos ühislaulmisega. Kiriku juures töötasid rahvaraamatukogu, karskusselts ja vaeste kasuks raha korjamisega tegelev daamide ring. 1921. aastal loodi Vladimiri kiriku juurde kogudus, mis ühines 1937. aastal Narva Issandamuutmise katedraali kogudusega.
Teise maailmasõja ajal lõpetas Vladimiri vennaskond tegevuse. 1944. aastal kirik hävis, hoonest säilisid vaid seinad. Sõjajärgsel Narva taastamisel ja sakraalhoonete remondil kavatseti Narvas taastada ainult kolm endist kirikut – õigeusu Narva Issanda Ülestõusmise peakirik ja Aleksandri kirik kultushoonetena, endine Vladimiri kirik aga kombinaadi nr. 7 tarbeks, kes pidi sinna paigutama oma projekteerijad. Tänaseks on see ümber ehitatud ja selles asub Narva hambapolikliiniku osakond. 
Hoone Sepa tänaval hävis, kuid koolimaja Vestervalli ja Sepa tänava nurgal ning puumaja säilisid ka pärast sõda. Nendes majades oli vastavalt moeateljee ja elumaja. Praegu on aadressil Vestervalli 25 Narva linna hambapolikliinik.
Johannes Kalits

Johannes Kalits (20. aprill 1921 Kõo vald, Pilistvere kihelkond, Viljandimaa – 23. september 2003 Tartu) oli eesti sotsioloog. 
Ta lõpetas 1941. aastal Põltsamaa Ühisgümnaasiumi ja 1945. aastal Tartu Riikliku Ülikooli õigusteaduskonna. Ta oli aastatel 1950–1953 M. V. Lomonossovi-nimelise Moskva Riikliku Ülikooli ajalooteaduskonna aspirant. Ta kaitses seal 1953. aastal väitekirja "Строительство советской высшей школы в Эстонской ССР и роль вузов в подготовке национальных кадров советской интеллигенции" ning sai ajalookandidaadiks.
Ta oli aastatel 1941–1945 mobiliseerituna Punaarmees.
Ta oli aastatel 1953–1963 Tartu Riikliku Ülikooli NLKP ajaloo kateedri vanemõpetaja, aastatel 1963–1975 dotsent ning aastatel 1976–1991 professor. Ta oli aastatel 1976–1988 NLKP ajaloo kateedri ja aastatel 1988–1990 sotsialismi ajaloo kateedri juhataja.
Isiklikku.
Tema abikaasa oli endokrinoloog Irina Kalits.
Pranas Dovydaitis

Pranas Dovydaitis (2. detsember 1886 Runkiai – 4. november 1942 Sverdlovsk) oli Leedu jurist, filosoof, entsüklopedist ja poliitik, riigi peaminister 1919. aasta veebruarist aprillini.
1908. aastal lõpetas ta eksternina Marijampolė gümnaasiumi ja 1912. aastal Moskva Ülikooli õigusteaduskonna. Lisaks õppis ta samas ülikoolis veel ühe aasta ajaloofilosoofiat. Leedusse tagasipöördumise järel oli ta ajakirja Viltis toimetaja. Alates 1916. aastast oli ta Kaunases gümnaasiumiõpetaja. 1918. aastal valiti ta Leedu Nõukogusse, ta oli üks Leedu iseseisvusdeklaratsioonile allakirjutajatest.
1919. aasta 12. märtsist kuni 14. aprillini oli Pranas Dovydaitis Leedu peaminister.
Seejärel lahkus Pranas Dovydaitis poliitikast ja pöördus tagasi õpetajatöö juurde. 1922. aastal sai ta Kaunases Vytautas Suure Ülikooli filosoofiaprofessoriks. Alates 1931. aastast oli ta ka "Leedu entsüklopeedia" toimetuskolleegiumi esimehe asetäitja.
Pärast Leedu okupeerimist Nõukogude Liidu poolt vallandati Dovydaitis kõigilt ametikohtadelt. 14. juunil 1941 küüditati ta koos perekonnaga Uuralitesse ja paigutati vangilaagrisse. Ta mõisteti süüdi nõukogudevastases tegevuses ja lasti 1942. aasta novembris Sverdlovski vanglas maha.
James Goldman

James Adolf Goldman (30. juuni 1927 Chicago – 28. oktoober 1998 New York) oli USA näitekirjanik ja stsenarist.
Tema vend William Goldman on näitekirjanik ja filmistsenarist.
1968. aastal sai ta Oscari parima mugandatud stsenaariumi kategoorias filmi "Lõvi talvel" eest. Filmi lavastas Anthony Harvey, peaosades mängisid Peter O'Toole, Katharine Hepburn ja Anthony Hopkins.
Lõvi talvel

"Lõvi talvel" ("The Lion in Winter") on James Goldmani 1966. aastal ilmunud näidend. See esietendus New Yorgis Broadwayl 3. märtsil 1966.
Eesti teatrites.
Eestis on seda näidendit lavastatud Eesti NSV Riiklikus Noorsooteatris. Näidendi tõlkis inglise keelest Paul-Eerik Rummo ja lavastas Rudolf Allabert. Esietendus toimus 26. veebruaril 1985. 
Osades: 
Filmid.
Näidendi põhjal on valminud kaks filmi:
The Pale Emperor

"The Pale Emperor" on USA rokkbändi Marilyn Manson üheksas täispikk stuudioalbum. Selle andis välja bändi solistile kuuluv plaadifirma Hell, etc. 15. jaanuaril 2015, selle rahvusvahelin levitaja on sõltumatu plaadifirma Cooking Vinyl. Album anti välja nii CD-l kui ka vinüülplaadil, mis sisaldab kolme akustilist lisalugu. Albumi produtsendid on Marilyn Manson ja Tyler Bates, keda Manson kohtas telesarja "Californication" filmimise käigus. 
Erinevalt tavalisest "industrial"-muusikast oli albumi vältel kuulda hoopis bluusist inspireeritud muusikat. Mitmes intervjuus on Manson nimetanud peamiseks eeskujuks Jim Morrisoni ja Muddy Watersit. Album on pühendatud Mansoni emale, kes suri Alzheimeri tõppe muusika salvestamise ajal. Kriitiliselt, hinnati "The Pale Emperor" üheks parimaks albumiks 2015. aastal ning mitmed muusikaväljaanded nimetasid seda Mansoni parimaks albumiks pärast 2000. aasta Holy Woodi. Edetabelis Billboard 200 saavutas album 8. koha.
Muusikaalbumit reklaamis Manson maailmaturneedega "Hell Not Hallelujah" ja "The End Times Tour" koos Billy Corganiga.
Irina Kalits

Irina Kalits (kuni 1962 Irina Podtšekajeva; 10. aprill 1928 Tartu – 25. jaanuar 2023) oli Eesti arst ja arstiteadlane (endokrinoloog). 
Ta lõpetas 1946. aastal Tartu 3. Keskkooli ja 1952. aastal Tartu Riikliku Ülikooli arstiteaduskonna.
Ta oli aastatel 1952–1968 Eesti NSV Vabariikliku Struumatõrjedispanseri arst ja osakonnajuhataja ning aastatel 1969–1993 peaarst. Ta oli aastatel 1971–1994 Eesti NSV ja Eesti peaendokrinoloog.
Isiklikku.
Tema isa oli arhitekt Anatoli Podtšekajev. Tema abikaasa oli sotsioloog ja Tartu Ülikooli professor Johannes Kalits.
Karoliinid

Nimi Karoliinid võib viidata järgnevale:
Helitehnika

Helitehnika ehk audiotehnika on tehnika haru, mis tegeleb helide (heli- ehk audio- ehk akustiliste signaalide) ülekandmise, salvestamise, tekitamise, muundamise ja (taas)esitamisega.
Helitehnika hõlmab mitmeid valdkondi:
Helitehnika valdkonda kuuluvad samuti akustilised mõõtmised ja psühhoakustilised uuringud ning audioloogias kasutatavate vahendite arendamine.
Peamised helitehnikavahendid.
Peamised audiotehnilised vahendid on järgmised:
Helitehnika alla kuuluvateks võib lugeda ka need audiosignaali töötluse vahendid, milles kasutatakse mittelineaarseid efekte (elektrikitarride efektiseadmed jms). Kasutamist on leidnud ka magnetilise helisalvestuse vahendid näiteks tehisliku reverberatsiooni ja tehiskaja tekitamiseks (nn kajamasinad). Ajalooliselt põhinevad need analoogelektroonikal, kuid tänapäeval teostatakse digitaalse signaalitöötluse vahenditega.
Elektroakustika

Elektroakustika on akustika haru, mis tegeleb helivõnkumise muundamisega elektrivõnkumiseks ja vastupidi. Elektroakustika valdkonda kuulub võimalikult väikeste moonutustega elektroakustiliste muundurite loomine. Peamised elektroakustilised muundurid on mikrofonid ja valjuhääldid.
Elektroakustika tekkis 19. sajandi lõpus ja muutus iseseisvaks tehnikaharuks 20. sajandi esimesel poolel, kui elektroakustilisi muundureid hakati laialdaselt kasutama.
Madis Käbin

Madis Käbin (25. märts 1877 Kohtla vald, Virumaa – 24. oktoober 1954 Tallinn) oli Eesti pangandus- ja ühiskonnategelane.
Ta oli Asutava Kogu liige, esindades Eesti Tööerakonda. Ta oli Ühistegevuskoja liige.
1939. aastal valiti ta Nõmme linnavolinikuks.
Madis Käbin suri 24. oktoobril 1954 ja ta maeti 28. oktoobril 1954 Rahumäe kalmistule.
Isiklikku.
Tema poeg oli arst Reinhold Käbin, pojapoeg õigusteadlane ja poliitik Tiit Käbin ning pojatütar toimetaja ja tõlkija Maret Käbin.
Verner Loo

Verner Loo (23. november 1932 – 5. november 1997) oli eesti balletitantsija.
Verner Loo alustas tantsijakarjääri 1947. aastal Anna Ekstoni lavastatud "Windsori lõbusates naistes". Aasta hiljem sai temast Anna Ekstoni õpilane Tallinna Koreograafiakoolis, mille ta lõpetas 1955. aastal. Seejärel täiendas ta end Leningradi tollase kuulsa õppejõu Aleksei Pissarevi juures. 
1950.–1960. aastatel oli Verner Loo Estonia teatri juhtivaid balletisoliste. Verner Loo tantsis Helmi Puuri, Aime Leisi, Tiiu Randviiru, Ülle Ulla ja teiste nimekate baleriinide partnerina ballettides "Luikede järv", "Raimonda", "Chopiniana", "Esmeralda", "Giselle", "Romeo ja Julia", "Suur võlur – arm astus", "Kivilill", "Rigonda", "Don Quijote", "Mere kaldal". 
1965. aastast töötas ta pedagoogina Tallinna Koreograafiakoolis, aastatel 1977–1988 oli ka kooli direktor.
Leo Kerge

Leo Kerge (16. november 1922 Karula – 13. jaanuar 1982 Tallinn) oli eesti ajakirjanik ja följetonist.
Ta õppis 1942–1945 Tartu Ülikooli arstiteaduskonnas. Ta arreteeriti 17. veebruaril 1945.
Leo Kerge töötas meditsiiniasutustes ja aastast 1961 ajakirja Pikker toimetuses. Ta on avaldanud satiirikogumiku "Palun, võtke edasi" ning följetonikogud "Pintsak pandiks", "Sangpomm" ja "Kivipull". Tõlkinud Jaroslav Hašeki, Mihhail Zoštšenko jt humoreske.
Kristiine heinamaa

Kristiine heinamaa on ajalooline piirkond Tallinnas, mis suuresti moodustab tänapäevase Kristiine linnaosa. 
Heinamaa piirnes umbes tänapäeva Endla tänava – Koskla tänava – Pärnu maantee (tänapäeval otse läbipääsu pole) – Tondi tänava – Linnu tee ja Mustamäe teega. Piirkond on saanud nime Rootsi kuninganna Kristiina järgi (Christinenthal 'Kristiine org'). 
Rootsi valitsuse loal jaotas linn selle piirkonna 1653. aastal 46 osaks, igaüks 9 hektarit. Krundid läksid eelkõige Tallinna rae ringkonda kuuluvatele linnakodanikele. Pärast seda asuti kaevama kruntide piiretele kraave, mis osalt on säilinud tänini. 
Maa-alale ehitati suvemõisaid, nende seas Löwenruh', Charlottenthali, Cederhelmi, Dunteni ja Sprinkthali suvemõis.
Suvemõisade hilisemate omanike ajal arendati piirkonnas suvemõisa maa-alal tööstust. Aastatel 1804–1823, 1827 ja 1833 tegutses Kristiine aladel sitsivärvimise manufaktuur, kaupmees J. Ovsjannikovi ning seejärel Tallinna raehärra Diedrich Rode ning lõpuks Eggersite perekonna (Arnold Georg Eggersi (1791–1851), Alexander Eggersi (1828–1877)) omanduses. Eggersitel oli Charlottenthalis ka meierei, piiritusevabrik, tikuvabrik ja auruveski. 1830. aastal asutati Eggersite tinasuhkru- ja äädikavabrik, kus 1845. aastal hakati ka värve tootma. Tikumanufaktuur asutati 1838. aastal ning see oli Venemaal kolmas omataoliste seas. 1864. aastal asutati piiritusevabrik, mis anti varsti üle kaupmees Schalotoffile ning ettevõte töötas kuni 1879. aastani.
Jüriöö park

Jüriöö park on park Tallinnas Lasnamäe linnaosas Ülemiste asumis Sõjamäe kõrgendikul Sõjamäe hiie alal. See rajati Jüriöö ülestõusu Sõjamäe lahingu arvatavasse toimumiskohta. Parki tuntakse Jüriöö pargina aastast 1995.
Praeguse pargi ala korrastamise algatas 1950. aastate lõpus pedagoog ja haridustegelane Karl Laane. 1960. aastatel hakati sinna puid istutama. Aastal 1993 loendati pargis kokku 27 liiki puid ja põõsaid.
Pargi haldamiseks moodustati 1996. aastal Jüriöö pargi fond. Fondi õigusjärglane on aastal 2002 asutatud MTÜ Jüriöö Park. 
Pargis asub kolm mälestusmärki, sealhulgas mälestusmärk Vabadussõjas võitlejatele (valminud 2000, arhitektid Alar Oruvee ja Ferdinand Mäll).
Sanatooriumi park (Tallinn)

Sanatooriumi park on park Tallinnas Nõmme linnaosas Pargi, Sihi ja Põllu tänava vahel. Pargi pindala on 22 ha ja seal domineerivad männid. 
Park on rajatud endisaegse Põllu tänav 61/63 asunud Vabariikliku tuberkuloosidispanseri ümber.
Valgjärve vald (Kanepi kihelkond)

Valgjärve vald (saksa keeles "Weissensee") oli vald Võrumaal Kanepi kihelkonnas. Valla pindala oli 86 km² ja elanikke oli 1648 (1934. aasta seisuga). Vald eksisteeris 1866–1939.
Vallas oli 335 talundit ja elamut ning need kasutasid 6843 ha maad (1929. aasta seisuga). Vallamaja asus Saverna külas.
1891 liideti Valgjärve vallaga Vana-Piigaste ja 1893 Tõdu vald.
Valguta vald

Valguta vald (saksa keeles "Walguta") oli vald Tartumaal Rannu kihelkonnas. Valla pindala oli 91 km² ja elanikke oli 1233 (1934. aasta seisuga). Vald eksisteeris 1866–1939.
Vallas oli 274 talundit ja elamut ning need kasutasid 4682 ha maad (1929. aasta seisuga). Vallamaja asus Lapetukme külas.
Vallas asus Valguta mõis.
1939. aasta vallareformiga moodustati Rannu ja Valguta vallast Rannu vald ja Rõngu, Valguta ja Palupera vallast Rõngu vald.
Vana-Kariste vald

Vana-Kariste vald (saksa keeles "Alt-Karrishof") oli vald Pärnumaal Halliste kihelkonnas. Valla pindala oli 145 km² ja elanikke oli 1930 (1934. aasta seisuga). Vald eksisteeris 1866–1939.
Vallas oli 285 talundit ja elamut ning need kasutasid 8669 ha maad (1929. aasta seisuga). Vallamaja asus Saapaküla külas.
Vallas asus Vana-Kariste mõis.
1939. aasta vallareformiga moodustati Volveti, Vana-Kariste, Uue-Kariste ja Pati vallast Tihemetsa vald. Penuja, Abja, Pornuse, Vana-Kariste ja Uue-Kariste vallast moodustati Abja vald.
Vana-Kuuste vald

Vana-Kuuste (saksa keeles "Alt-Kusthof") oli vald Tartumaal Kambja kihelkonnas. Valla pindala oli 101 km² ja elanikke oli 2012 (1934. aasta seisuga). Vald eksisteeris 1866–1939.
Vallas oli 400 talundit ja elamut ning need kasutasid 7699 ha maad (1929. aasta seisuga). Vallamaja asus Vana-Kuuste külas.
1934. aastal oli vallas Reola Vaksali postiagentuur ja telefoni kõnepunkt, Vana-Kuuste posti-telefoni agentuur, Aakaru postitalu ning Kõivu, Laane, Lalli, Lepiku ja Sipe kirjatalu.
1891 liideti Vana-Kuuste vallaga Reola-Uhti vald.
Tänassilma vald

Tän(n)assilma vald (varasema nimega Vana-Tän(n)assilma vald (saksa keeles "Alt-Tennasilm")) oli vald Viljandimaal Viljandi kihelkonnas. Valla pindala oli 78 km² ja elanikke oli 1343 (1934. aasta seisuga). Vald eksisteeris 1866–1939.
Vallas oli 337 talundit ja elamut ning need kasutasid 5553 ha maad (1929. aasta seisuga). Vallamaja asus Tänassilma külas.
Vallas asus Vana-Tännassilma mõis.
Vana-Võidu vald

Vana-Võidu vald (saksa keeles "Alt-Woidoma") oli vald Viljandimaal Viljandi kihelkonnas. Valla pindala oli 62 km² ja elanikke oli 937 (1934. aasta seisuga). Vald eksisteeris 1866–1939.
Vallas oli 190 talundit ja elamut ning need kasutasid 5424 ha maad (1929. aasta seisuga). Vallamaja asus tänapäeva Verilaske küla aladel.
Vallas asus Vana-Võidu mõis.
The High End of Low

"The High End of Low" on Ameerika rokkbändi Marilyn Mansoni seitsmes täispikk stuudioalbum. See avaldati Inglismaal 25. mail 2009 ning USA-s 26. mail 2009. 
"The High End of Low" on Marilyn Mansoni viimane album pikaajalise muusikastuudio Intercscope alt. Albumiga tuli kaks singlit: "Arma-Goddamn-Motherfuckin-Geddon" ja "Running to the Edge of the World". Mansoni album debüteeris Billboard 200-s 4. kohal. "The High End of Low" on Twiggy Ramireze, Mansoni basskitarrimängija esimene album koos bändiga pärast 2000. aasta "Holy Woodi". Kriitikud hindasid albumit nii positiivselt kui ka negatiivselt, mõned väitsid selle olevat "väga emotsionaalse ja isikliku albumi", teised aga arvasid, et album on "teatud kohtades liiga korduv" ja "samu muusikalisi kontseptsioone korratakse läbi albumi". Ärilises mõttes on "The High End of Low" Mansoni vähim müügiks läinud album kogu tema karjääri jooksul. Seda osteti esimesel nädalal vaid 49 000 eksemplari ning see kukkudes esimese müüginädala 4. kohalt teisel nädalal 24. kohale. Albumiga tuli ka ringreis "The High End of Low tour", mis kestis 3. juunist 21. detsembrini. See oli bändi 12. turnee.
Vao vald (Väike-Maarja kihelkond)

Vao vald (saksa keeles "Wack") oli vald Väike-Maarja kihelkonnas Viru kreisis ja Viru maakonnas, aastatel 1866–1939.
Valla pindala oli 227 km² ja elanikke oli 5624 (1934. aasta seisuga). 
Vallas oli 1106 talundit ja elamut ning need kasutasid 17 560 ha maad (1929. aasta seisuga). Vallamaja asus Väike-Maarjas.
Vallas asus Vao küla.
1893. aastal liideti Vao vallaga Kaarma, Kiltsi, Koonu, Kärsa, Lammasküla, Nõmme, Põdrangu, Triigi, Uniküla, Äntu ja Ärina vald.
1939. aasta vallareformiga moodustati Avanduse ja Vao valla aladest Avanduse vald ning Vao ja Porkuni valla aladest moodustati Vao vald.
Vastemõisa vald (Suure-Jaani kihelkond)

Vastemõisa vald (saksa keeles "Wastemois") oli vald Viljandimaal Suure-Jaani kihelkonnas. Valla pindala oli 209 km² ja elanikke oli 2257 (1934. aasta seisuga). Vald eksisteeris 1866–1939.
Vallas oli 485 talundit ja elamut ning need kasutasid 11059 ha maad (1929. aasta seisuga). Vallamaja asus Vastemõisa külas.
Vallas asus Vastemõisa mõis.
Vastse-Antsla vald

Vastse-Antsla vald (ka Uue-Antsla vald; saksa keeles "Neu-Anzen") oli vald Võrumaal Urvaste kihelkonnas. Valla pindala oli 71 km² ja elanikke oli 1756 (1934. aasta seisuga). Vald eksisteeris aastatel 1866–1939.
Vallas oli 298 talundit ja elamut, mille kasutuses oli 5927 ha maad (1929. aasta seisuga). Vallamaja asus Kuldre külas.
Vallas asus Vastse-Antsla mõis.
1910. aastal ehitati Vastse-Antsla vallakool, mis oli kahekorruselise tellishoonena vallakoolide seas suuruse poolest haruldane. Nüüdisajal asuvad hoones Kuldre lasteaed ja raamatukogu.
1939. aasta vallareformiga moodustati Vastse-Antsla ja Urvaste vallast Urvaste vald.
Vastse-Kuuste vald (Võnnu kihelkond)

Vastse-Kuuste vald (saksa keeles "Neu-Kusthof") oli vald Tartumaal Võnnu kihelkonnas. Valla pindala oli 88 km² ja elanikke oli 1676 (1934. aasta seisuga). Vald eksisteeris 1866–1939, misjärel läks valla ala Kiidjärve valla koosseisu.
Vallas oli 334 talundit ja elamut ning need kasutasid 6652 ha maad (1929. aasta seisuga). Vallamaja asus Lootvina külas.
Vallas asus Vastse-Kuuste alevik.
1893 liideti Vastse-Kuuste vallaga Kiidjärve vald.
Veltsa vald

Veltsa vald (saksa keeles "Welz") oli vald Läänemaal Mihkli kihelkonnas. Valla pindala oli 177 km² ja elanikke oli 1297 (1934. aasta seisuga). Vald eksisteeris 1866–1939.
Vald loodi 1866. aasta vallaseadusega Veltsa, Karinõmme, Aru ja Keblaste mõisate maa-aladele, mis kõik kuulusid ühele omanikule. Vallamaja asus tänapäeva Tarva küla aladel.
Vallas oli 292 talundit ja elamut ning need kasutasid 11 272 ha maad (1929. aasta seisuga).
1891 liideti Veltsa vallaga Oidrema vald.
1939 liideti Veltsa ja Koonga vallad üheks Soontaga vallaks, mis jäi Pärnu maakonda. Osa Veltsa vallast liideti aga Lihula vallaga Läänemaal.
Veriora vald (Räpina kihelkond)

Veriora vald (saksa keeles "Paulenhof") oli vald Võrumaal Räpina kihelkonnas. Valla pindala oli 127 km² ja elanikke oli 2632 (1934. aasta seisuga). Vald eksisteeris 1866–1939.
Vallas oli 473 talundit ja elamut ning need kasutasid 9130 ha maad (1929. aasta seisuga). Vallamaja asus Viluste külas.
1892 liideti Veriora vallaga Palo vald.
Vigala vald (Vigala kihelkond)

Vigala vald (saksa keeles "Fickel") oli vald Läänemaal Vigala kihelkonnas. Valla pindala oli 240 km² ja elanikke oli 3137 (1934. aasta seisuga). Vald eksisteeris 1866–1939.
Vallas oli 681 talundit ja elamut ning need kasutasid 14 955 ha maad (1929. aasta seisuga). Vallamaja asus Tõnumaa külas.
Vanamõisa ja Tõnuma küla risttee äärde ehitati 1877. aastal Vigala vallamaja. Uude vallamajasse asus Vigala vallavalitsus ja vallakohus. 1885. aastal ehitati vallamaja kõrvale üle tee Vigala valla magasiait.
1891 liideti Vigala vallaga Jädivere vald.
1939. aasta vallareformiga moodustati uus Vigala vald, mis suuresti jälgis vanu valla piire. Velise vallast liideti Rääsküla ja Kurevere.
Vihula vald (Haljala kihelkond)

Vihula vald (saksa keeles "Viol") oli vald Virumaal Haljala kihelkonnas. Valla pindala oli 114 km² ja elanikke oli 2447 (1934. aasta seisuga). Vald eksisteeris 1866–1939.
Vallas oli 599 talundit ja elamut ning need kasutasid 8552 ha maad (1929. aasta seisuga). Vallamaja asus Paasi külas.
1893 liideti Vihula vallaga Annikvere, Karula, Kavastu ja Metsiku vald.
1939. aasta haldusreformiga moodustati uutes piirides uus Vihula vald.
Voltveti vald

Voltveti vald (saksa keeles "Tignitz"), ka Tihekõnnu vald oli vald Pärnu kreisi Saarde kihelkonnas ja Pärnu maakonnas. 
Valla pindala oli 203 km² ja elanikke oli 1918 (1934. aasta seisuga). Vald eksisteeris 1866–1939.
Vallas oli 333 talundit ja elamut ning need kasutasid 7604 ha maad (1929. aasta seisuga). Vallamaja asus Allikukivi külas.
Vallas asusid Voltveti mõis, Kärsu mõis ja Saarde kirikumõis.
1939. aasta vallareformiga moodustati Laatre, Abja, Voltveti ja Jäärja vallast – Rajangu vald. Voltveti, Vana-Kariste, Uue-Kariste ja Pati vallast moodustati Tihemetsa vald.
Võisiku vald (Kolga-Jaani kihelkond)

Võisiku vald (saksa keeles "Woiseck") oli vald Viljandimaal Kolga-Jaani kihelkonnas. Valla pindala oli 205 km² ja elanikke oli 2526 (1934. aasta seisuga). Vald eksisteeris 1866–1939.
Vallas oli 560 talundit ja elamut ning need kasutasid 10 356 ha maad (1929. aasta seisuga). Vallamaja asus Eesnurga külas.
Vallas asus Võisiku mõis.
Võru vald (Põlva kihelkond)

Võru vald (saksa keeles "Werrohof") oli vald Võrumaal Põlva kihelkonnas. Valla pindala oli 41 km² ja elanikke oli 1720 (1934. aasta seisuga). Vald moodustati 1866.
Vallas oli 389 talundit ja elamut ning need kasutasid 4790 ha maad (1929. aasta seisuga). Vallamaja asus Võrus.
Valla alale jäi Võru mõis.
Inga Ivanova

Inga Ivanova (sünninimi Inga Luhasoo; sündinud 13. detsembril 1961 Venemaal Komi Vabariigis Inta linnas) on eesti venekeelne lastekirjanik.
Narva Kaheteistkümne Püha Apostli kirik

Narva Kaheteistkümne Püha Apostli kirik (vene keeles Храм Двенадцати апостолов) on õigeusu kirik Narvas Soldina linnaosas Mõisa tänaval 4. 
Kirik kuulub 1995. aastast tegutsevale MPEÕK Narva Pühade Apostlisarnaste Kirilluse ja Metodiuse kogudusele. 
Enne kiriku ehitamist kasutasid koguduse liikmed 1993. aastal avatud Narva Issanda Ülestõusmise peakiriku abikirikut Narva kolledži ühiselamu hoones, mis tegutses Narva Pühade Apostlisarnaste Kirilluse ja Metodiuse kiriku nime all ja rajati Narva Õigeusu Humanitaarkooli vajadusteks.
2010. aastal otsustati Narva ja Peipsiveere piiskopi Laatsaruse initsiatiivil ja õnnistusel ehitada uus kirikuhoone Narvas Mõisa tänaval.
Arhitekt Nikolai Volkovi projekti järgi Novgorodi arhitektuuristiilis kiriku ehitamine algas 2012. aastal. 
1. septembril 2014 püstitati kiriku kuppel ja rist.
Alumine kirik pühitseti 8. mail 2015 Pühade Apostlisarnaste Kirilluse ja Metodiuse auks.
Peakirik pühitseti 3. oktoobril 2015 Kaheteistkümne Püha Apostli auks.
Kiriku kõrgus on 26,5 meetrit.
Kiriku eesseisja on preester Artemi Bondarev.
Puuhooldus

Puuhooldus (puude hooldus, arboristika) on asustatud piirkondades kasvavate puittaimede (peamiselt puude) hooldamine kogu nende eluea jooksul. Puuhoolduse spetsialisti rahvusvaheliselt kasutatav nimetus on arborist.
Terminid "arboristika" (inglise keeles "arboriculture") ja "arborist" võeti kasutusele 1930. aastatel USA-s, kui tekkis vajadus eristada asula- ja pargipuude hooldust metsandusest. 1924. aastal loodi seal esimene erialaühendus, millest hiljem sai rahvusvaheline arboristide organisatsioon ISA (International Society of Arboriculture). 
Euroopas moodustati 1992. aastal EAC (European Arboricultural Council), mille liikmeteks on riikide puuhoolduse ühingud. Eestit esindab mõlemas organisatsioonis Eesti Arboristide Ühing.
Eduard Kanasaar

Eduard Kanasaar (2. veebruar 1902 Soosaare vald, Kolga-Jaani kihelkond, Viljandimaa – 23. veebruar 1992 Tallinn) oli eesti energeetik ja tehnikateadlane.
Ta lõpetas 1925. aastal Põltsamaa Ühisgümnaasiumi ning 1932. aastal Tallinna Tehnikumi elektriinsenerina. 
Ta oli aastatel 1945–1956 Tallinna Polütehnilises Instituudis vanemõpetaja. 
Ta töötas aastatel 1937–1939 insenerina Eesti Rahvuslikus Jõukomitees ja osales Eesti elektrifiteerimise kava koostamises. Ta oli aastatel 1939–1945 AS Elektrikeskuse insener ja osakonnajuhataja ning aastatel 1956–1963 Eesti NSV Ministrite Nõukogu Riiklik Plaanikomitee insener ning Eesti Põllumajandusprojekti projekti peainsener.
Ta suri 23. veebruaril 1992 Tallinnas ning maeti 28. veebruaril 1992 Kolga-Jaani kalmistule.