tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Jaanus Uudmäe

Jaanus Uudmäe (sündinud 24. detsembril 1980) on eesti kolmik- ja kaugushüppaja. 
Ta lõpetas 2007. aastal Arkansase Ülikoolis magistriõppe informaatikas.
Uudmäe töötab Tallinnas tarkvaraettevõttes Bolt.
Saavutused.
2006. aastal tuli Jaanus Uudmäe USA üliõpilaste meistriks (NCAA) kolmikhüppes tulemusega 16.57. 
Euroopa sisemeistrivõistlused.
2009. aastal saavutas Uudmäe sisemeistrivõistlustel seitsmenda koha kolmikhüppes tulemusega 16.73 (eelvõistlustel 17.06). 
Euroopa meistrivõistlused.
2010. aastal saavutas Uudmäe Barcelona Euroopa meistrivõistlustel 15. koha kolmikhüppes tulemusega 16.72. 
Eesti meistrivõistlused.
2005 Eesti meister kaugushüppes 7.50 ja kolmikhüppes 16.18&lt;br&gt;2006 Eesti meister kaugushüppes 7.60&lt;br&gt;2007 Eesti meister kolmikhüppes 16.20&lt;br&gt;2008 Eesti meister kolmikhüppes 16.60 
Eesti sisemeistrivõistlused.
2008 Eesti sisemeister kaugushüppes 7.56 ja kolmikhüppes 16.24 &lt;br&gt;2009 Eesti sisemeister kaugushüppes 7.75&lt;br&gt;2011 Eesti sisemeister kaugushüppes 7.43 ja kolmikhüppes 15.89&lt;br&gt;2015 Eesti sisemeister kolmikhüppes 15.53&lt;br&gt;2016 Eesti sisemeister kolmikhüppes 15.75
2019 Eesti sisemeister kolmikhüppes 14.87
Isiklikku.
Jaanus Uudmäe isa on kergejõustiklane Jaak Uudmäe ja ema kergejõustikutreener Maie Uudmäe.
Tal on neli last.
101 dalmaatslast

"101 dalmaatslast" on 1961. aastal valminud Walt Disney joonisfilm, mis põhineb Dodie Smithi lasteraamatul "Sada dalmaatsia koera ja veel üks".
Film sai Briti Filmi- ja Telekunsti Akadeemia parima joonisfilmi auhinna.
1988. aastal näidati filmi Tallinna kinos Eha.
Syrianska FC

Syrianska FC on Rootsi jalgpalliklubi, mis tegutseb Södertäljes ja mängib riigi tugevuselt teises liigas Superettan. 2011–2013 mängis riigi kõrgliigas Allsvenskan.
Klubi asutasid 1977. aastal süürlastest immigrandid.
Alice Imedemaal (film 1951)

"Alice Imedemaal" on 1951. aastal valminud Walt Disney joonisfilm, mis põhineb Lewis Carrolli lasteraamatutel "Alice Imedemaal" ja "Alice peeglitagusel maal ja mida ta seal nägi".
Vestfjorden

Vestfjorden on fjord Norra mere kagurannikul. 
Edelas avaneb Norra merele, laius suus umbes 80 km. Loodes piirneb Lofootidega ja kagus Skandinaavia poolsaarega. 
Pikkus umbes 160 km.
Atiu

Atiu ehk Enuamanu on saar Polüneesias, üks Cooki saartest. 
Pindala 26,9 ruutkilomeetrit. Saarel elas 2016. aastal 434 inimest (2006. aastal 569 inimest) viies külas.
Saar on künklik, kõrgus kuni 71 meetrit. Lõunaosas asub Tiroto järv.
Saarel elab endeemne piiritajalane atiu salangaan ("Collocalia sawtelli").
Väike merineitsi (film 1989)

"Väike merineitsi" on 1989. aastal valminud Walt Disney animastuudio joonisfilm, mis põhineb Hans Christian Anderseni samanimelisel muinasjutul.
Filmi muusika on pärjatud kahe Oscari, kahe Kuldgloobuse ja ühe Grammy auhinnaga.
Bambi (film 1942)

"Bambi" on 1942 valminud Walt Disney animastuudio joonisfilm, mis põhineb Felix Salteni raamatul "Bambi". 
Film räägib metskitse, küüliku ja skungi sõprusest.
Felix Salten

Felix Salten (sünninimi Siegmund Salzmann; 6. september 1869 Pest – 8. oktoober 1945 Zürich) oli juudi päritolu Austria kirjanik, kes sai maailmatuntuks raamatuga "Bambi".
Tuntud raamat on ka talle omistatav "Josefine Mutzenbacher", mis on eesti keeles ilmunud ajakirjas Maaja.
Tema teosed keelati Saksamaal 1936. aastal. Alates 1939. aasta veebruarist elas Felix Salten Šveitsis.
Kaunitar ja koletis (film 1991)

"Kaunitar ja koletis" on 1991. aastal valminud Walt Disney animastuudio joonisfilm, mis põhineb samanimelisel muinasjutul.
Auhinnad.
Oscar (1992)
Kuldgloobus (1992)
Grammy auhind
Vennad karud

"Vennad karud" on 2003. aastal valminud Walt Disney animastuudio joonisfilm.
Tuhkatriinu (film 1950)

"Tuhkatriinu" on 1950. aastal valminud Walt Disney joonisfilm, mis põhineb samanimelisel muinasjutul.
Leedi ja Lontu

"Leedi ja Lontu" on 1955. aastal valminud Walt Disney joonisfilm, mis põhineb 1940. aastal ajakirjas Cosmopolitan ilmunud lühijutul "Happy Dan, The Whistling Dog". Loo peategelased on heast perest pärit kokkerspanjel Leedi ja hulkuv krants Lontu.
Lilo ja Stitch

"Lilo ja Stitch" ("Lilo &amp; Stitch") on 2002. aastal valminud Walt Disney animastuudio joonisfilm.
PzH 2000

PzH 2000 "(saksa keeles "Panzerhaubitze 2000")" on Saksamaal valmistatud 155 mm soomustatud liikursuurtükk ehk iseliikuv haubits.
Kirjeldus.
PzH 2000 töötati välja Saksamaal firma Krauss-Mafei Wegmanni ja Rheinmetalli poolt 1990. aastate lõpuks. Sellest ajast alates on tegemist ühe moodsama suurtükiväerelvaga maailmas. Hiljem on töötatud välja ka parandatud versioon PzH 2000 A1, kus on esialgsed puudused on likvideeritud. Bundeswehr võttis need liikursuurtükid oma relvastusse 1998. aasta sügisel. PzH 2000 põhirelv on 52-kaliibrise rauaga haubits, millel on automaatne laadimissüsteem 60 mürsu ühes 228 modulaarse laenguga. Lisaks on paigaldatud ülimoodne ja -täpne maapealne navigatsioonisüsteem. 
Masin omab täielikku navigatsioonivõimet, mis võimaldab igal ajal määrata otse käigult täpsed asukoha koordinaadid ilma positsiooni geodeetiliselt ette valmistamata. Lasketegevuse vaheajaks saab aga alati kiirelt varjuda. Samuti on autonoomne laskeandmete arvutussüsteem, andmesidesüsteem, automaatne laskemoona etteandmise ja laadimise süsteem ning torni automaatne suunamissüsteem. Käsitsi tuleb laskmise ajal rauda laadida vaid laengud. Kõiki automaatsüsteeme on väljalangemise korral võimalik dubleerida manuaalselt. Katusele on võimalik paigutada lisasoomus kobarlaskemoona mõju vastu. Sellised haubitsad on võimelised standardsete mürskudega tulistama 36–46 kilomeetri kaugusele. Erilaskemoonaga on saavutatud laskekaugus üle 50 km. On arendatud ka rakettmootoriga laskemoona, mille lennukaugus on pea 70 km. Masina puuduseks on võrdlemisi suur kaal ja üsna keerukas hooldus. 
Neid haubitsaid on kasutanud Hollandi ja Saksa väed operatsioonil Afganistanis.
Taktikalis-tehnilised andmed.
Mõõdud ja massiandmed
Relvastus
Liikuvus, jõuseade
Meeskond
Eile nägin ma Eestimaad!

Eile nägin ma Eestimaad! on Juhan Liivi luuletus.
Ansambel Ruja repertuaari kuuluvas laulus on Ott Arder sõnu muutnud. 
Eile nägin ma Eestimaad!
Nägin hurtsikuid, saunasid,
nägin bagaaži ja paunasid,
väljal kivivõsa aunasid -
eile nägin ma Eestimaad
Eile nägin ma Eestimaad!
Lagunud talumajasid!
Oh kui rammetuid rajasid!
Kadaka-, lepavõsasid!
Eile nägin ma Eestimaad!
Eile nägin ma Eestimaad!
Põõsastikud ja võsad kõik
suikumise ja näotuse paik,
vaimuilm nii hämaras, vaik -
eile nägin ma Eestimaad!
Helin (luuletus)

"Helin" on Juhan Liivi luuletus.
Luuletus sündis arvatavasti Juhan Liivi peatumise ajal Laiuse pastoraadis 1910. aastail, mil seal oli õpetajaks Johan Kõpp.
"Kui mina olin veel väikene mees,&lt;br&gt;
Üks helin mul helises rinna sees.
Ja kui mina sirgusin suuremaks,&lt;br&gt;
Läks helingi rinna sees kangemaks.
Nüüd on see helin pea matnud mind,&lt;br&gt;
Ta alla rusuks on raugenud rind.
See helin mu elu ja minu hing,&lt;br&gt;
Tal kitsaks on jäänud maapäälne ring."
Retseptsioon.
Gustav Ernesaks on viisistanud selle luuletuse koorilauluks.
Johannes Selliov

Johannes Selliov (14. jaanuar 1909 Kurtna – 15. november 1991 Tartu) oli eesti vaimulik. 
Johannes Selliov õppis Rakvere Õpetajate Seminaris aastatel 1923–1927, Tartu Õpetajate Seminaris 1927–1929 ja seejärel Tartu Ülikoolis usuteadust 1929–1934. Prooviaastal oli ta Sangaste Püha Andrease koguduses. Ordineeriti 14. aprillil 1935 õpetajaks.
1935–1939 oli ta Halliste koguduse õpetaja, 1941–1944 Mustvee ja Lohusuu koguduse õpetaja, 1944–1949 Rakvere Pauluse ja Haljala koguduse õpetaja, 1949–1959 Lüganuse ja Kiviõli koguduse õpetaja, 1959–1979 Tartu Pauluse koguduse õpetaja. Lühemat aega on ta teeninud ka Äksi, Ambla ja Aegviidu kogudusi. Aastatel 1929–1945 töötas ta kooliõpetajana Kongutas, Tartus, Valgas, Jõhvis, Mustvees (1941. aastal määrati kooli direktoriks) ja Rakveres.
Johannes Selliov on maetud Tartu Pauluse kalmistule.
Isiklikku.
Johannes Selliovi poeg Leevi Selliov oli eesti koolijuht ja tõlkija.
Meie aabits ja lugemik

"Meie aabits ja lugemik" on 1992. aastal ilmunud eestikeelne aabits, mille autor on luuletaja Viivi Luik ja illustraator on kunstnik Epp Maria Kokamägi.
Lisaks Viivi Luige tekstidele, mis keskenduvad eelkooliealise Johannese perele ja tegemistele, sisaldab aabits ka tuntud luuletusi ning rahvalaule ja -jutte.
Sisukord.
Aabitsa peatükid on jagatud kaheks.
Leevi Selliov

Leevi Selliov (28. aprill 1948 Rakvere – 23. august 2004 Tartu) oli eesti matemaatikaõpetaja ja koolijuht. 
Ta lõpetas Tartu 1. Keskkooli 1967. aastal kuldmedaliga, Tartu Riikliku Ülikooli 1973. aastal matemaatik-matemaatikaõpetaja kvalifikatsiooniga. 
Aastatel 1973–1978 töötas ta Tartu Matemaatika- ja Füüsikakooli direktorina.
Isiklikku.
Leevi Selliovi isa Johannes Selliov oli eesti vaimulik.
Oliver ja semud

"Oliver ja semud" ("Oliver &amp; Company") on 1988. aastal valminud Walt Disney animastuudio joonisfilm. 
Loo aines pärineb Charles Dickensi romaanist "Oliver Twist". Joonisfilmis on aga Oliver kass, vargajõugu liikmed on koerad ning tegevuskohaks on nüüdisaegne New York.
Nordkinn

Nordkinn ehk Kinnarodden on neem Norras Finnmargi maakonnas Lebesby ja Gamviki valla piiril (või Lebesby vallas) Nordkinni poolsaarel Barentsi mere ääres.
Neemel on 240 m kõrgune järsu kaldaga merre laskuv mägi.
Nordkinn on Norra ja Euroopa mandriosa põhjapoolseim punkt. Äärmuspunkti koordinaadid on 71° 8' 2,4780" N, 27° 39' 13,6274" E. See on Magerøya saarel asuvast Knivskjelloddenist ja Nordkapist paar minutit (Nordkapist 2'19", mis vastab umbes 4,3 kilomeetrile) lõuna pool. Kinnarordden on põhjapoolusest 2106,6 km kaugusel (6 km võrra kaugemal kui Nordkapp).
Kaugus Norra mandri lõunapoolseima punkti Lindesnesini on 1752 km.
Ligipääs.
Erinevalt Nordkapist on Nordkinn küllaltki üksildane koht, kus puudub turistide tung ja vastav infrastruktuur. Viimasel ajal on huvi piirkonna vastu hakanud kasvama. Kinnaroddenile pääseb Mehamni kalurikülast mööda 23–24 km pikkust jalgrada. Matk võtab kummaski suunas aega 6–8 tundi, seega võtab matk neemele aega kaks päeva. Suvel korraldatakse Mehamnist ka paadimatku Nordkinnile. Neemest möödub lähedalt ka laevaliin Hurtigruten.
Jalgrada avati suvel 2004, et turiste ligi meelitada. Avamistseremoonial 31. augustil 2004 osalesid kroonprints Haakon ja kroonprintsess Mette-Marit. Rada algab kiviportaalist Mehamni lennujaamas. Rada on tähistatud kividega, mis on üksteisest 200–1600 m kaugusel.
Kuni 1989. aastani pääses Mehamni ainult meritsi või lennukiga, sest kohalik tee nr 894, mis ühendab Gamviki teiste Nordkinni poolsaare asulatega, ei olnud ülejäänud Norraga ühenduses. Nüüd on see ühenduses maanteega fylkesvei 888.
Peeter Paan (film 1953)

"Peeter Paan" on 1953. aastal valminud Walt Disney joonisfilm. Linateos põhineb J. M. Barrie väljamõeldud Peeter Paani tegelaskuju seiklustel.
Nordkinni poolsaar

Nordkinni poolsaar (norra keeles "Nordkinnhalvøya" (varem "Nordkynhalvøya", põhjasaami keeles "Čorgašnjárga") on poolsaar Norra põhjaosas Finnmargi maakonnas Barentsi mere ääres. Poolsaart piirab idast 
Tanafjorden ja läänest Laksefjorden. Mandri ülejäänud osaga ühendab seda maakitsus Hopseidet.
Poolsaare põhjaosas on Norra ja Euroopa mandriosa põhjapoolseim punkt Nordkinn ehk Kinnarodden.
Nimi.
Nimi tuleb sõnast "nord" ('põhjakaar') ja vanapõhja sõnast "kinn" ('järsk mäenõlv'). 
Loodus.
Rannad on kõrged. 
Poolsaare kõrgeim punkt on Storvarden Sandfjelletil (486 m). 
Poolsaarel on palju järvi. Taimi on vähe. 
Haldus.
Poolsaar on jagatud Gamviki valla ja Lebesby valla vahel. 
Asustus.
Tähtsamad asulad Nordkinni poolsaarel on Mehamn, Gamvik ja Kjøllefjord. 
Infrastruktuur ja transport.
Gamvikist põhja pool on Slettnesi tuletorn, maailma põhjapoolseim mandrituletorn. 
Nordkinni poolsaar on Norra teedevõrguga seotud 1989 avatud maantee "fylkesvei 888" kaudu. Enne seda ei olnud poolsaar autoga ligipääsetav. Üle Laksefjordeni on tasuta parvlaevaühendus Ifjordi kaudu maanteega "riksvei 98". 
Mehamnis ja Kjøllefjordis on laevaliini Hurtigruten peatused. 
Mehamnis on Mehamni lennujaam, mida teenindab Widerøe.
Laksefjorden

Laksefjorden (põhjasaami keeles "Lágesvuotna") on Barentsi mere fjord Norra põhjaosas Finnmargi maakonnas Lebesby vallas.
See on Porsangeni ja Varangeri fjordi järel pikkuselt kolmas fjord Finnmargis. Ta on 72 km pikk ja sopistub peaaegu täpselt lõuna suunas Kunesi külani.
Fjordi merepoolne osa paikneb Sværholti poolsaare ja Nordkinni poolsaare vahel. Tema suue on Sværholtklubbeni (läänes) ja Store Finnkjerka (idas) vahel. Sværholti poolsaarest lääne pool on lõuna suunas sopistuv Porsangen, Nordkinni poolsaarest ida pool Tanafjorden. Store Finnkjerka on läänepiiriks Kjøllefjordenile, mis sopistub Dyrfjordi poolsaarest ida pool kagu suunas Kjøllefjordini.
Fjordi suurim sügavus on 327 m (peaaegu suudme juures).
Fjordi idakaldal kulgeb maantee riksvei 98 Ifjordini ning sealt edasi fylkesvei 888. Kui fylkesvei 888 on halva ilma tõttu suletud, siis läheb Kalakisy parvlaev Kifjordenisse.
Asulad.
Fjordi ääres ei ole palju asulaid. Läänekaldal on suurem küla Veidnes ning idakaldal Dyfjordi, Bekkarfjordi, Lebesby ja Ifjordi küla ning suurem küla Brenngam. Lõunasopis on Kunes.
Fjordi harud.
Laksefjordenil on palju harusid, eriti idakaldal. Läänekaldal on ainus haru Lille Porsangen. Idakaldal on põhjast lõunasse Dyfjorden, Kofjorde, Eidsfjorden, Mårøyfjorden, Store Torskefjorden, Lille Torskefjorden, Bekkarfjorden, Ifjorden koos Friarfjordeniga, Landersfjorden, Adamsfjorden ja päris lõunasopis Storfjorden, kuhu suubub Stuorrajohka jõgi. Adamsjordeni (lõunasopist kirdes) juures on juga Adamsfossen.
Saared.
Fjordis on palju saari. Kõige suurem on Brattholmen lõunasopis, suuruselt järgmine on Mårøya. Teised saared on Kartøya, Store Bratholmen, Langholmen, Skjåholmen, Rypøya ja Bondøya.
Nimi.
Fjordi algupärane, põhjasaamikeelne nimi on "Lágesvuotna". Selle esimene pool "láges" tähendab 'tasane', sest fjordist ida ja kagu pool on tasane maa ("Láges duottar"). Teine pool "vuotna" tähendab 'fjord'.
The Prodigy

The Prodigy on Briti elektroonilise muusika ansambel, mis alustas tegevust 1990. aastal. 
2009. aasta märtsis andis välja viienda stuudioalbumi.
Eestis on bänd esinenud neljal korral - Tallinna linnahalli jäähallis 1998. aastal, Saku Suurhallis 2006. aastal, Õllesummeril 2016. aastal ja viimati Pärnus Weekend festivalil 2018. aastal.
Achatius von Zehmen

Achatius von Zehmen ehk Achacy Czema (umbes 1485 – 24. mai 1565 Königsberg) oli Poola riigitegelane ja diplomaat.
Zehmen sündis Sileesias saksa juurtega perekonnas. Hiljem tegutses ta peamiselt Preisimaal. 1520. aastal sai temast Stargardi staarost, 1524. aastal sai ta samale kohale Człuchówis ("Schlochau"), lisaks sellele oli ta majandusametnikuks ka Malborkis ("Marienburg"). 1531–1546 oli ta kastellaan Gdańskis ("Danzig").
Diplomaadina tegutses Zehmen 1520. aastast, olles mitmel korral Poola saadikuks Saksa-Rooma riiki, aga ka Liivimaale. Tema viimased diplomaatilised missioonid leidsid aset 1560. aasta paiku, mil ta oli juba 75-aastane. 
Zehmen oli üks mõjukamaid luterluse toetajaid Poolas. Alates 1536. aastast oli ta selgelt protestantlike sümpaatiatega, ehkki avalikult kuulutas ta end uueusuliseks alles 1556. aastast. Tema usuveendumustele aitas kaasa ka tema sõprus Preisimaa hertsogi Albrechtiga, mis sai alguse 1525. aastal. Hiljem see süvenes, kuna Zehmen viibis kuni oma surmani enamasti Preisimaal. Seetõttu kaitses ta hertsogi huve nii kuninga juures kui ka välismaal, sealhulgas ka suhetes Liivimaa valitsejatega.
Georg Suurevälja

Georg Suurevälja VR II/3 (21. juuni (vkj 9. juuni) 1889 Võlla vald, Pärnumaa – 16. veebruar 1945 Sevurallagi vangilaager, Sverdlovski oblast, Venemaa) oli eesti vedurijuht, kes võttis osa Vabadussõjast.
Sündis Pärnumaal Võlla vallas Kärbu külas talupoja peres. Õppis kohalikus valla- ja kihelkonnakoolis. Elas ja töötas enne sõda Mõisakülas vedurijuhina. 
Vabadussõja algul 27. jaanuaril 1919 astus vabatahtlikult kui eraisik teenistusse Kitsarööpmelise Soomusrongi nr 3 vedurijuhina. Vabastati teenistusest märtsis 1919, kuid astus aprillis taas vabatahtlikuna teenistusse vedurijuhina oma endisele soomusrongile. Võttis rongil olles osa lahingutegevusest Nõukogude Venemaa Punaarmee vastu Lõunarindel ja Põhja-Lätis.
Vabariigi Valitsuse otsusega 17. augustist 1920 anti Kitsarööpmelise Soomusrongi nr. 3 vedurijuhile Georg Suureväljale Vabaduse Risti II liigi 3. järk nr 566. 
Lisaks Vabadusristile autasustati Suurevälja veel 15 000 marga, Eesti Vabadussõja mälestusmärgi ja Läti iseseisvuse 10. aastapäeva mälestusmedaliga. 
Töötas järgnevatel aastatel vedurijuhina Mõisakülas ja Pärnus. Kuulus Vabadusristi Vendade Ühenduse Pärnu osakonda.
Arreteeriti NKVD poolt 14. juunil 1941 Pärnus. Viidi Sverdlovski oblastisse Sevurallagi. Ta mõisteti Erinõupidamise otsusega VSFNV KrK §58 alusel 12. märtsil 1942 “aktiivse võitluse eest Nõukogude võimu vastu kodusõja aastail” 10 aastaks vangilaagrisse. 
Georg Suurevälja suri 16. veebruaril 1945 Sverdlovski oblastis Sevurallagi vangilaagris. Matmispaik teadmata.
Isiklikku.
Abiellus 24. septembril 1924 Pärnus Taive-Õie Holbergiga (15. jaanuar 1902 – 4. aprill 1988). Poeg Aksel (30. märts 1925 – 10. august 1998).
The Claymakers

The Claymakers on Eesti levimuusikaansambel, mis alustas tegevust 1990. aastal.
1993. aastal lindistati plaat "Aunt Ann".
Ametlikult ei ole laiali mindud, kuid tihedam tegevus lõppes aastal 2001.
Aleksander Takel

Aleksander Takel VR II/3 (20. aprill (8. vkj) 1897 Karksi kihelkond, Pöögle vald – 21. november 1941 Sevurallag) oli Eesti sõjaväelane (kapten, 1924).
Ta oli Vabadussõjas 4. jalaväepolgu luurekomando ülem.
Vabariigi Valitsuse otsusega 26. augustist 1921 anti Mereväe Ekipaaži leitnandile Aleksander Takelile Vabadusristi II liigi 3. järk nr 2624,
Peeter Paan

Peeter Paan on šoti romaani- ja näitekirjaniku J. M. Barrie loodud tegelaskuju. Ta oskab lennata ja keeldub suureks kasvamast. Oma igavest lapsepõlve veedab ta väikesel saarel nimega Eikunagimaa.
Maret Kask

Maret Kask (sündinud 16. mail 1926 Paides – 14. mai 2016) oli eesti botaanik, florist.
Ta õppis Tartus Eesti Noorsoo Kasvatuse Seltsi Gümnaasiumis (praegu Miina Härma Gümnaasium).
Aastal 1950 lõpetas ta TRÜ matemaatika-loodusteaduskonna bioloog-botaanikuna. Ta töötas aastail 1947–1984 Zooloogia ja Botaanika Instituudis. Aastal 1956 kaitstud väitekirja teemaks oli Avaste soo taimkate.
Ta oli üks peamisi "Eesti NSV floora" autoreid.
Jaan Taklaja

Jaan Taklaja VR II/3 (27. oktoober (vkj 15.) 1898 Kaarli vald – 3. august 1942 Sevurallagi vangilaager, Sverdlovski oblast, Venemaa) oli Eesti ajakirjanik.
Noorus ja haridus.
Sündis Rimmu talus sepa pojana. Õppis Rimmu algkoolis 1908–1911, Kõpu kihelkonnakoolis 1911–1913, A. Kamseni kaubanduskoolis Viljandis 1915–1918, Tartu Kommertskoolis 1918–1920 (vaheaegadega), Tartu Ülikooli kaubandusteaduse osakonnas 1920–1922 ja Berliini Kaubandusülikoolis 1922–1925. EYS Veljesto liige.
Vabadussõda.
Vabadussõjas osales vabatahtliku kooliõpilasena 6. detsembrist 1918. Oli algul Tartu Vabatahtlikkude Pataljoni maakuulajate komandos, siis 2. roodus. Ülendati veebruaris 1919 kapraliks ning viidi seoses õpingute jätkamisega üle pataljoni reservroodu (nimetatud ka Tartu kooliõpilaste reservrooduks) ning vabastati otsesest sõjaväeteenistusest. Alates maist 1919 Tartu Kooliõpilaste Pataljonis, algul 2. siis 3. roodus ning juunist muusikakomandos. Ülendati nooremallohvitseriks juulis 1919. Vabastati sõjaväest märtsis 1920.
Vabariigi Valitsuse otsusega 17. augustist 1920 anti Tartu Kooliõpilaste Pataljoni kapralile Jaan Taklajale Vabadusristi II liigi 3. järk nr 542, 
Lisandus 10 000 marka, prii kool kuni kõrgkooli lõpuni ja Vabadussõja Mälestusmärk. Sai tavalises korras 4,39- hektarilise talukoha Kaarli valla Saksa karjamõisast, mis ristiti Sepise taluks ja mille pidajaks oli isa. Koht kinnistati tema nimele 1932. aastal.
Elu pärast sõda.
Pärast sõda tegutses Kauba Panga ametnikuna Tartus 1920–1922, Eesti ajalehtede korrespondendina Berliinis 1922–1925. Oli ajalehe Elu toimetaja Võrus 1926–1928 ning 1928–1940 Päevalehe majandusosakonna toimetaja.
Ühiskondlikult tegev Berliini Eesti Seltsi esimehena 1923–1924, Eesti Ajakirjanikkude Liidu juhatuse abiesimehena 1929–1934 ja esimehena 1934–1940, Kultuurkapitali Ajakirjanduse Sihtkapitali valitsuse esimehena 1929–1934 ja esinduskogus esimehena 1934–1940, Eesti Telegraafi Agentuuri juhatuses 1929–1932, Estonia Seltsi juhatuses 1934–1940 ning VRVÜ Tallinna osakonna juhatuses 1931–1940.
Arreteeriti NKVD poolt 14. juunil 1941 Tallinnas ning viidi Sverdlovski oblastisse Sevurallagi vangilaagrisse. Mõisteti NSVL SARKi Erinõupidamise otsusega 15. juulil 1942 surma.
Jaan Taklaja lasti maha 3. augustil 1942 Sevurallagi vangilaagris. Matmispaik teadmata.
Isiklikku.
Abiellus 1926 Leida-Marianne Krebsiga (1897–1950). Lapsed: Tiina-Mai (1929–2018) ja Jaan-Peeter (1935–2016). Abikaasa ja lapsed küüditati juunis 1941 Kirovi oblastisse. Poeg tuli tagasi Eestisse 1947 ja lapsendati hiljem onu poolt, päästmaks teda uuest küüditamisest. Tütar jõudis samuti tagasi 1947, kuid viidi 1949. aastal uuesti Kirovi oblastisse. Pääses Eestisse 1956. Abikaasa põgenes asumiselt kodumaale 1947, kuid vangistati ning suri kolm aastat hiljem Valga vangilaagris vähki.
Linda Viljasoo

Linda Viljasoo (kuni 1934 Linda Muru; kuni 1935 Linda Villemson; 19. juuni 1910 Suure-Kõpu vald, Viljandi kihelkond, Viljandimaa – 1. aprill 1991) oli eesti botaanik. 
Ta õppis aastatel 1942–1951 Tartu Ülikooli/ Tartu Riikliku Ülikooli põllumajandusteaduskonnas ning aastatel 1942–1951 Eesti Põllumajanduse Akadeemias, mille lõpetas agronoomina. 
Ta töötas aastatel 1944–1953 Tooma sookatsejaamas ning aastatel 1953–1990 Zooloogia ja Botaanika Instituudis laborandi, teaduri ja preparaatorina.
Ta oli üks peamisi "Eesti NSV floora" autoreid, kõrreliste spetsialist.
Ta on maetud Osula kalmistule.
Jüri Laasimer

Jüri Laasimer (aastani 1939 Georg Valter Laasimer, 15/28. november 1910 Lehtse vald – 15. november 1986 Tallinn) oli eesti metsateadlane.
Isiklikku.
Tema abikaasa oli Liivia Laasimer.
Tuhkatriinu

"Tuhkatriinu" (ATU 510A) on muinasjutt tüdrukust (Tuhkatriinust), kellel on võõrasema juures raske põli ja kes suure õnne osaliseks saab.
Loo algupärane versioon arvatakse pärinevat antiikajast.
Hiinast on teada selle muinasjutu üleskirjutus umbes 860. aastast. See on kirja pandud ka Koreas, Filipiinidel ja Vietnamis. "Tuhandes ja ühes öös" on seda eri tegelaste kaudu jutustatud koguni mitu korda.
Euroopas populaarseima teisendi Tuhkatriinu-jutust kirjutas Charles Perrault aastal 1697.
Ladina-Ameerika hispaaniakeelsete jutuvestjate hulgas kuulub "Tuhkatriinu" populaarsemate muinasjututüüpide hulka, samuti kaks sellega lähedalt seotud muinasjututüüpidega "Kolm rüüd" (ATU 510B, rahvusvaheliselt tuntud pealkirjaga "Eeslinahk") ja "Seitsmevärviline hobune" (ATU 530, rahvusvaheliselt tuntud pealkirjaga "Kuningatütar klaasmäel").
Straboni teisend.
Vanima säilinud teisendi Tuhkatriinu-legendist pani kirja Vana-Kreeka ajaloolane Strabon, kes suri 1. sajandil. Selle kirjutas üles ka 3. sajandil surnud Claudius Aelianus, mis näitab, et see legend oli populaarne kogu antiikaja jooksul.
Kreeka päritolu ori Rhodopis töötas Egiptuses rikka mehe majapidamises. Teised orjad, egiptlased, kiusasid teda sellepärast, et ta oli välismaalane ja heledama nahaga kui nemad. Isand oli Rhodopise vastu lahke, kuid põhiliselt magas ega teadnud, et teised orjad Rhodopise vastu julmad on.
Ükskord nägi isand, kui ilusasti Rhodopis omaette tantsis, ning kinkis talle kulla ja vase sulamist kingad. Teistes orjades õhutas see veelgi enam vaenulikkust.
Ükskord Niiluse ääres rõivaid pestes võttis Rhodopis kingad jalast ja pani need kivile. Vaarao Ahmosis II pistrik viis ühe kinga ära. Vaarao polnud nii kena kinga varem näinud ja teatas, et abiellub selle kinga omanikuga. Ta kõndis ümbruskonna majapidamised läbi. Kui ta jõudis Rhodopise majja, siis Rhodopis kõigepealt näitas, et see king sobib talle, ja siis võttis välja selle kinga paarilise. Vaarao abiellus temaga.
Heljo Krall

Heljo Krall (aastani 1953 Kurm, 1953–1961 Karu; 17. aprill 1929, Pati vald – 9. jaanuar 2022) oli eesti botaanik. 
1958. aastal kaitses ta väitekirja Lääne-Eesti aruniitude (enamasti puisniidud) taimkattest.
Ta töötas pikka aega Zooloogia ja Botaanika Instituudis ning kaardistas Eesti taimkatet, uuris niitude ja ka soode taimestikku. Koostöös Kaljo Porgiga on ta koostanud põhjalikuima Eesti niidutüüpide klassifikatsiooni (1980).
Ta oli üks Eesti paremaid taimekoosluste (assotsiatsioonide) tundjaid, eriti niitude osas, samuti hea taimetundja, eriti vegetatiivsete tunnuste järgi.
Ta oli Eesti sammalde määraja kaasautor (1998) ja väga hea Eesti pajude tundja.
Isiklikku.
Tema abikaasad olid August Karu ja Eino Krall.
Aleksander Tamson

Aleksander Tamson VR II/3 (20. aprill 1898 Saarde kihelkond Voltveti vald – 1. september 1975 Mõisaküla) oli Eesti sõjaväelane (seersant, 1939).
Õppis Voltveti ministeeriumikoolis 1909–1916. 
Võttis osa Esimesest maailmasõjast, teenis 1917–1918 raudteepataljonis.
Osales Vabadussõjas 10. veebruarist 1919 kaitseliitlasena Pärnu Kaitsepataljoni 4. roodus kuni vabastamiseni sama aasta märtsis. Astus uuesti teenistusse ja määrati 1. aprillil 1919 Pärnu Kaitsepataljoni 6. roodu. Maikuus ülendati kapraliks ning jätkas teenistust 9. jalaväepolguks ümbernimetatud väeosa 6. roodus. Septembris ülendati nooremallohvitseriks ja oktoobris 1919 vanem allohvitseriks. Alates aprillist 1920 oli 9. jalaväepolgu 2. roodus ning sama aasta juunis viidi üle Inseneripataljoni raudteeroodu. Sai kahel korral 22. novembril 1919 Aleksandrovskaja Gorka küla juures lahingus põrutada. Demobiliseeriti septembris 1920. Senine vanemallohvitseri auaste nimetati mais 1939 ümber seersandiks. 
Vabariigi Valitsuse otsusega 19. oktoobrist 1920 anti 9. jalaväepolgu vanemallohvitserile Aleksander Tamsonile II liigi 3. järgu Vabadusrist , seeria 1568, 
Lisandus 13 000 marka, Vabadussõja Mälestusmärk haavatulindiga ning Läti iseseisvuse 10. aastapäeva mälestusmedal. Sai tavalises korras Pärnumaa Laatre valla Laatre mõisast 13,20-hektarilise krundi. Raudoja taluks ristitud koha sai rendile mais 1922 ning see kinnistati tema nimele novembris 1936. Pidas iseseisvusaastatel talu, mis algul asus Laatre ja alates 1939. aastast Rajangu vallas. Oli aktiivne jahimees ning VRVÜ Pärnu osakonna liige. 
Saksa okupatsiooni ajal kuulus Omakaitsesse.
Arreteeriti Nõukogude julgeolekutöötajate poolt 5. augustil 1945 Raudoja talus. Peeti kinni Pärnu vanglas, kust juba sama aasta lõpul viidi Venemaale Sverdlovski oblasti BogoslavLagi. Mõisteti SARKi Erinõupidamise otsusega jaanuaris 1947 Omakaitsesse kuulumise eest 5 aastaks vangilaagrisse. Vabanes augustis 1950 Sverlovski oblasti Karpinski vangilaagrist. Saabus tagasi oma Raudoja tallu, mida seni oli pidanud abikaasa. Töötas märtsist 1951 Rajangu kn Võidu Tee kolhoosis ja alates selle ühinemisest Kamara sovhoosiga selle Laatre osakonnas põllutöölisena. Viimased eluaastad oli pensionär oma talus ning tegeles aiandusega.
Aleksander Tamson suri 1. septembril 1975 Mõisaküla haiglas südamelihaste ateroskleroosi tõttu. Maetud Saarde kalmistule.
Isiklikku.
Abiellus 6. detsembril 1925 Halliste kirikus Liina Sooga (1899–1974). Lastetu.
Kaupo Elberg

Kaupo Elberg (20. november 1934 Tallinn – 30. august 2012 Tartu) oli eesti entomoloog.
Ta oli kahetiivaliste spetsialist.
Ta töötas pikka aega Zooloogia ja Botaanika Instituudis.
Tuhkatriinu (täpsustus)

"Tuhkatriinu" on muinasjutt.
Tuhkatriinu on selle muinasjutu tegelane. 
Muinasjutuga sama nime kandvad lina- ja lavateosed:
Georg Miländer

Georg Miländer (22. aprill 1932 Tartu – 6. september 2009) oli eesti entomoloog, mardikaliste spetsialist.
Tema vanaisa oli Jaan Miländer. Tema ema oli arst ja isa Kreenholmi manufaktuuri peamehaanik, seetõttu elas Georg lapsepõlves Narvas. Kui puhkes sõda, evakueeriti perekond 1941. aasta suvel Venemaale, Nižni Novgorodi lähedale Bori väikelinna. 1944. aasta sügisel naasis ta Eestisse ning elas elu lõpuni Tallinnas.
1955. aastal lõpetas ta Tallinna polütehnilise instituudi keemiainsenerina ja töötas siis paar aastat ametnikuna Eesti Energia peavalitsuses, seejärel 35 aastat (1957–1992) projekteerimisinstituudis Eesti Tööstusprojekt. Seal sai temast juhtspetsialist keemiatööstuse tootmishoonete, naftabaaside ja bensiinijaamade projekteerimise alal.
Juba Venemaal oli tal tekkinud huvi putukate vastu ning ta oli neid kogunud ja uurinud, eelkõige liblikalisi ja mardikalisi. 1975. aastal lõpetas Miländer kaugõppes bioloogia eriala Läti Riiklikus Ülikoolis. Aastail 1969–2006 avaldas ta üle 60 teaduspublikatsiooni, näiteks "Eesti siklaste määraja" (1978), "Hiiumaa mardikalised" (1993) ja "Eesti putukate levikuatlas 1: Siklased" (1998, kaasautor Ilmar Süda). Ta huvitus ka joonistamisest ning aja jooksul täienesid ta putukate kujutamise oskused, kuni temast sai hinnatud illustraator.
Mehamn

Mehamn (ka "Mehavn"; põhjasaami keeles "Donjevuotna", kveeni keeles "Meehamina") on asula Norra põhjaosas Finnmargi maakonnas Nordkinni poolsaare põhjarannikul Barentsi mere ääres, Gamviki valla halduskeskus. Tegu on ühe põhjapoolsema kohaga Mandri-Euroopas.
Nimi.
Nimi tuleb vanapõhja nimest *"Miðhǫfn" ('Kesksadam').
Rahvastik.
Elanike arv on 684 (1. jaanuar 2008). See on kasvamas. Asula pindala on 0,65 km², rahvastikutihedus 1052,3 in/km².
Majandus.
Peamine tegevusala on kala vastuvõtmine ja kalatööstus.
Transport.
Asulas on Mehamni lennujaam, kust algab jalgrada Nordkinnile. Lennujaamast tehakse kolm-neli lendu päevas. Asula varustamine käib põhiliselt õhu kaudu. Lennujaam rajati 1974. Aastas tehakse umbes 15 000 lennureisi.
Mehamni läbib iga päev mõlemas suunas laevaliin Hurtigruten; Mehamn on selle põhjapoolseim sadam (varem oli selleks Gamvik, kus laev enam ei peatu).
Maantee fylkesvei 888/894 ühendab Mehamni Kjøllefjordiga ning Ifjordi kaudu maanteega riksvei 98. Gamviki viib kohalik maantee ("fylkesvei").
Side.
Sihtnumber on 9770 MEHAMN.
Põhjapoolseim numbrituba.
Mehamnis on Mandri-Euroopa kõige põhjapoolsem numbrituba, Mehamn Hotelli tuba nr 301. Põhjapoolsem hotell on Honningsvågis Magerøya saarel.
Kirik.
Mehamnis on Mehamni kirik.
Ajalugu.
2. juunil 1903 rüüstas Mehamnis 1200 kalurit Mehamni vaalapüügijaama (Mehamni mäss), sest kalurite arvates oli vaalade vähesuse tõttu kadunud tursk, keda vaalad oleksid pidanud maa lähedale ajama. Kalurite vastu kutsuti sõjavägi.
20. detsembril 1931 pühitseti Mehamni kabel.
Aastal 1944 tegid sakslased Finnmargi evakueerimise käigus vaalapüügijaama maatasa.
Aastal 1982 juhtus Mehamnis 15 inimelu nõudnud lennuõnnetus, mida nimetatakse Mehamni õnnetuseks.
Kultuur.
Mehamnis on galerii Galleri Nordkyn.
Õppursõdurite monument Tallinnas

Õppursõdurite monument Tallinnas (ka Reaali Poiss, ka Vabadussõjas langenud Tallinna õpetajate ja õpilaste mälestussammas) on Vabadussõjas langenud Tallinna õpetajatele ja õpilastele pühendatud mälestusmärk. Kultuurimälestis nr 1075.
Algne monument avati 13. novembril 1927 ja selle lasid 1948. aastal hävitada Nõukogude okupatsioonivõimud.
1993. aastal taastasid skulptor Vambola Mets ja arhitekt Rein Heiduk monumendi algsete kavandite järgi.
Kirjeldus ja ajalugu.
Mälestusmärk asub Tallinna Reaalkooli ees ja selle algupärandi autorid olid skulptor Ferdi Sannamees ja arhitekt Anton Soans. Esialgne kavand nägi ette keskse kuju kõrvale veel kaht kuju, mis kujutanuks kaht surmavalt haavatud sõdurpoissi. Monumendi alus pidi suurenema selle võrra, et oleks jätkunud ruumi Vabadussõjas langenud õpetajate ja õpilaste nimede raiumiseks graniiti. Kolmest kujust valmis vaid keskmine. Kuju modell oli Nikolai Matvejev, viimistlemisel Harry Neumanskraft.
Nõukogude okupatsioonivõimude käsul kõrvaldati sammas 23. septembril 1940. Pärast selle uuesti püstitamist 28. augustil 1941 hävitati see jälle 29. märtsil 1948. Mälestusmärk avati uuesti 23. veebruaril 1993.
Gamvik

Gamvik (põhjasaami keeles "Gáŋgaviika") on kaluriküla Norra põhjaosas Finnmargi maakonna Gamviki vallas Nordkinni poolsaare idarannikul Barentsi mere ääres.
2006. aastal oli asulas umbes 200 elanikku. Gamvik on olnud Norra mandri põhjapoolseim suurem asula ("tettsted"), kuid nüüd on elanike arv alla 200. See on vähenenud kalanduse kokkutõmbumise tõttu.
Traditsiooniselt tegeldi külas kalapüügiga, kuid viimastel kümnenditel on kalapüügist järk-järgult loobutud. Viimane kaluritalu lõpetas tegevuse 2008. Elatutakse harrastuskalameestele osutatavatest turismiteenustest, sest tegu on hea kalapüügikohaga nii merest kui ka jõgedest püüdmiseks Risfjordelvast ja Sandfjordelvast.
1971. aastal avati Gamviki lennuväli, mis oli Gamviki vallas esimene. Pärast Mehamni lennujaama avamist kasutatakse sealset maandumisrada ainult häda korral.
Maanteeühenduse Norra teedevõrguga sai Gamvik, nagu kogu Nordkinni poolsaar, alles 1980. aastate lõpus, kui avati maantee fylkesvei 888. Gamviki ühendab Mehamniga kohalik tee nr 263.
Gamvikis asub Gamviki muuseum. See on maailma põhjapoolseim muuseum, kus eksponeeritakse esemeid ja pilte ajaloost, rannakultuurist ja loomastikust. Külas on ka kool ja Gamviki kirik.
Umbes 4 km Gamvikist põhja pool on Norra ja kogu maailma põhjapoolseim maismaatuletorn, 39 m kõrgune Slettnesi tuletorn.
Slettnesi lähistel on ka Slettnesi looduskaitseala, kus on paljude linnuliikide tähtis pesitsuspaik ning muu hulgas suuruselt teine söödikännikoloonia Norras.
Gamviki lähedal on Vareni kõrgendik, kus Teise maailmasõja ajal oli Saksamaa kaitserajatis 130 sakslasega. Taganemisel 1944. aastal lasksid sakslased selle õhku.
Slettnesist lääne pool on Steinvågen, kus asub üks Norra paremini säilinud kivilabürinte.
Gamviki lähedal on maailma põhjapoolseim mandril paiknev laagriplats Camp 71°N.
Herman Persson Fleming

Herman Persson (ka Pedersson) Fleming; soome keeles Herman Pietarinpoika Fleming (u. 1520 – 25. märts 1583 Helsingfors, Uusimaa Rootsi kuningriik) oli Rootsi sõjaväelane, admiral ja riigitegelane.
Herman Fleming sündis Per Hermansson Flemingi (surn. 1519/1520) ja Elin Lydeke pojana. 
1544. aastast õukonnajunkur, 1546-1549 foogt Põhja-Soomes, 1553-1556 Häme linnuse pealik. 1556 saateti ta kuningas (1523–1560) Gustav I Vasa Henrik Klasson Horniga Soome, kus Horn oli Soome hertsog Johani nõunikuks. Soome hertsog Johani ja Erik XIV vahelises konfliktis suvel 1563 läks koos Henrik Karlsson Horniga üle kuningas Erik XIV poolele.
Horn määrati 1563 Eestimaal asuvate Rootsi vägede ülemjuhatajaks. Herman Fleming oli aastatel 1563 ja 1565 Eestimaal Paide linnusepealik, 1564–1565 (24/6–13/12) oli ta Eestimaa asehaldur (rootsi k. "Underståthållare på Revals slott"). Horn oli Eestimaa kuberner 1565–1568.
1570. aastal sai ta sõjaväe ülemjuhatajaks Soomes, tegutses Lõuna-Soome lagmanina ja oli Viiburi linnusepealik (1571) ning kogu Soome asehaldur, 1573. aastast Rootsi riiginõunik, sõjavägede juht Liivimaal (1573), Viiburi ja Olavinlinna kindluste ülemkomandör, ja 17/11 1582 Narva asehaldur.
Talle kuulus isalt 1543 päritud Louhisaari mõis (rootsi keeles "Villnäs", soome keeles ) Askaises.
Ta on maetud Askaineni, Soomes.
Perekond.
Flemingite suguvõsast Herman Fleming abiellus 1544 Gertrud Håkansdotter Handiga. Abielust sündisid:
Hiljem abiellus ta Dorotea von Rappega.
Värsiõpetus

Värsiõpetus on luule rütmilist ülesehitust uuriv kirjandusteaduse haru.
Norra põhiseadus

Norra põhiseadus (norra "Kongeriket Norges Grunnlov") võeti vastu Eidsvolli asutava kogu ("Riksforsamlingen") koosolekul 16. mail 1814. Selle allkirjastamise päev, 17. mai, on Norra rahvuspüha.
Asutava kogu kutsus kokku Taani kroonprints Christian Frederik (tulevane Taani kuningas Christian VIII) pärast seda, kui Prantsusmaa liitlasena sõja kaotanud Taani oli sunnitud Norra Rootsile loovutama. Põhiseadus taheti vastu võtta enne Rootsi vägede oodatavat rünnakut.
Eidsvollis 10. aprillist kuni 20. maini 1814 toimunud koosolekul osales 112 esindajat kogu Norrast, välja arvatud maa põhjaosast, kust ajapuuduse ja pikkade vahemaade tõttu esindajaid ei jõutud valida. 12. aprillil 1814 valiti 15-liikmeline põhiseaduskomitee, kellele anti ülesanne põhiseaduse eelnõu välja töötada.
Põhiseaduse koostamisel olid inspiratsiooniallikaks valgustusideed. Eeskuju võeti nii 1776. aasta Ameerika Ühendriikide Iseseisvusdeklaratsioonist kui ka seejärel koostatud Ameerika Ühendriikide konstitutsioonist ning Prantsuse revolutsiooni järgsest Prantsusmaa põhiseadusest. Norra põhiseadust peeti tollal üheks maailma demokraatlikumaks põhiseaduseks. Hääleõiguse omamimiseks kehtestati tolle aja kohta suhteliselt madal varanduslik tsensus, mille tagajärjel umbes pooled norra mehed said hääleõiguse. Täidesaatva võimu pea oli kuningas. Siiani kehtib paragrahv, mille järgi peavad lisaks kuningale ka vähemalt pooled valitsuse liikmed kuuluma riigikirikusse.
Põhiseaduse allkirjastamise päeval valis asutav kogu Christian Frederiki Norra kuningaks. Pärast suvel 1814 peetud lühikest sõda Rootsiga oli kuningas aga 10. oktoobril sunnitud troonist loobuma, kuid enne seda õnnestus tal Rootsi kuningaga saavutada kokkulepe, et Norra säilitab oma põhiseaduse. Sellesse tehti 4. novembril üksnes Rootsiga personaaluniooni sõlmimiseks vajalikud muudatused. (Need kaotati 1905. aastal, kui Norra iseseisvaks sai.) Ka Rootsi kuninga Karl XIII valisid seejärel Norra kuningaks (Karl II nime all) rahva esindajad.
Et tollal kasutati Norras kirjakeelena taani keelt, on ka põhiseaduse tekst siiani enam-vähem tolleaegses taani keeles. Aastal 1903 kaasajastati veidi seaduse teksti, lähtudes vahepeal toimunud keeleuuendustest. Kõik hilisemad täiendused ja parandused on püütud teha samas keeles.
Algselt põhiseaduses olnud paragrahv, mis keelas juutidel riiki siseneda, kaotati 1851. aastal.
Aastal 1884 kehtestati parlamentaristlik kord, kuid põhiseaduse teksti ei muudetud.
Aastal 1898 said hääleõiguse kõik mehed ning aastal 1913 ka naised.
Suuremad muudatused põhiseaduse tekstis tehti alles 2007. aastal, kui ka parlamentarism sinna sisse kirjutati. Kaotati ka seaduste eraldi menetlemine alam- ja ülemkojas.
Aeg-ajalt tehakse Norras juttu põhiseaduse kaasajastamisest, kuid enamik norralasi on selle suhtes võrdlemisi konservatiivselt meelestatud. Norra on tõenäoliselt ainuke võõrkeelse põhiseadusega riik maailmas.
Aristokassid

"Aristokassid" on 1970. aastal valminud Walt Disney animastuudio joonisfilm.
Norra järved

Norras on vähemalt 250 000 järve. Üle 1,5-hektarise pindalaga järvi on vähemalt 65 000. 
Suurima pindalaga järv on Mjøsa 80 km Oslost põhja pool.
Norra lõunaosas on palju väikseid ja keskmise suurusega järvi. Peaaegu kõik nad on tekkinud sellest, et vooluveekogud on paisutatud otsamoreenivallidega. Seetõttu asetsevad nad jõgede voolusängide teel ning neil on piklik kuju. 
Siiski on Lõuna-Norra järvedel regionaalseid iseärasusi. 
Vestlandeti järvedel, mis asetsevad piki Skandinaavia mäestiku makronõlva jõgede orgusid, on kõige väiksemad, sest seal on jõeorud kitsad ja lühikesed. Nende moodustumine on seotud liustike jääkündidega jäätumise ajal ning järgneva materjali akumulatsiooniga soojenemise ajal, mis tingis otsamoreenide moodustumise ja vooluveekogude ülespaisumise. Järved on seal suguluses fjordidega, sest otsamoreenivallid koosnevad samast materjalist. Nende järvede telgosa suund langeb kokku fjordide suunaga. Sealsed järved on sügavad ja järsud nagu fjordidki. Sealne suurim järv Suldalsvatnet on lühikese jõe kaudu seotud Boknafjordeniga. 
Sørlandeti järved on suuremad (Sirdalsvatnet jt), sest jõeorud on laiemad ja leidub suuremaid jõgesid. 
Kõige suuremad järved on moodustunud Østlandetis, kus voolavad kõige suuremad jõed ning on valdav tasandikupinnamood: seal asuvad Lõuna-Norra suurimad veekogud (Mjøsa, Femunden, Norsjø, Randsfjorden jt). Oslo fjordi äärsete tasandike kujunesid üksnes stadiaalse moreeniakumulatsiooni toimel. 
Välislingid.
Vips ja Sulli (film)

"Vips ja Sulli" ("The Fox and the Hound") on 1981. aastal valminud Walt Disney animastuudio joonisfilm, mis põhineb Daniel P. Mannixi samanimelisel romaanil.
Film räägib rebase Vipsi (Tod) ja koer Sulli (Copper) sõprusest.
Auhinnad.
Film pälvis Golden Screen Awardi (saksa "Goldene Leinwand") 1982. Ta kandideeris ka Young Artist Awardile ja Saturn Awardile parima fantaasiafilmi kategoorias.
Kavalus

Kavalus on omadus, kus keegi omab ja kasutab varjatud tarkusi. Kavalusega eksitatakse teisi kellegi tegelike teadmiste, võimete, olukorra, kavatsuste jne. kohta. Liittsõnas kurikaval omandab mõiste tähendust vastase ebamoraalsel eesmärgil eksitaja või eksituses hoidja. Kavala sünonüümina kasutatakse ka keelendit velbas.
"Kaval kui rebane." "Kaval kui kapsauss."
Meisterdetektiiv härra Hiir

"Meisterdetektiiv härra Hiir" ("The Great Mouse Detective") on 1986. aastal valminud Walt Disney animastuudio joonisfilm. Loo detektiivi tegelaskuju põhineb Arthur Conan Doyle'i Sherlock Holmesil.
Lõvikuningas

"Lõvikuningas" on 1994. aastal valminud Walt Disney animastuudio joonisfilm, mille tegevustik leiab aset Aafrika inimeselaadses loomade kuningriigis.
Tuues üle maailma sisse enam kui 783 miljonit dollarit, oli "Lõvikunigas" 2003. aastani, mil valmis "Kalapoeg Nemo," kõigi aegade suurima piletituluga joonisfilm. Tavapäraste joonistatud animafilmide seas on "Lõvikuningas" siiani suurima piletituluga joonisfilm.
Auhinnad.
Oscar (1995)
Kuldgloobus (1995)
Päästesalk

"Päästesalk" on 1977. aastal valminud Walt Disney animastuudio joonisfilm, mis põhineb Margery Sharpi lastejuttudel. 
Film räägib rahvusvahelisest hiirte organisatsioonist, mille peakorter on New Yorgis ÜRO juures ning mille liikmed päästavad üle maailma abivajavaid inimrööviohvreid.
Mõõk kivis

"Mõõk kivis" on 1963. aastal valminud Walt Disney joonisfilm, mis põhineb T. H. White'i raamatust "Kunagine ja tulevane kuningas" pärineval lool.
Margery Sharp

Margery Sharp (25. jaanuar 1905 – 14. märts 1991) oli inglise kirjanik.
Margery Sharp on kirjutanud mitmeid jutustusi ja lühijutte täiskasvanutele ja lastele ning neli näidendit. Tema lastejuttudel, kelle tegelaseks on hiir nimega preili Bianca, põhineb 1977. aastal valminud Walt Disney animastuudio joonisfilm "Päästesalk".
Ratko Mladić

Ratko Mladić (serbia Ратко Младић; sündinud 12. märtsil 1942) on endine Serbia sõjaväelane. Ta oli pikka aega rahvusvaheliselt tagaotsitav süüdistatuna sõjakuritegudes. Mladić tabati 26. mail 2011 Serbia põhjaosas Vojvodinas, kus ta ennast väidetavalt Milorad Komadići nime all varjas. 
Mladići isa oli rahvusradikaal, kes hukkus Teise maailmasõja päevil, poja teisel sünnipäeval, rünnakus horvaatide külale (Ante Pavelići kodukülale).
Mladić teenis Jugoslaavia Rahvaarmee tankivägedes. Nimetati Bosnia Serblaste Vabariigi armee peastaabi ülemaks 1992. aastal. Juhtis Bosnia sõja päevil Sarajevo piiramist (1992–1995) ja eri piirkondade etnilist puhastamist Bosnia muslimitest. Oli ägedalt vastu Bosnia konflikti rahumeelsele lahendamisele ja väga populaarne Bosnia serblaste seas.
Mladićit peetakse vastutavaks 1995. aastal aset leidnud Srebrenica massimõrva eest. Srebrenica oli ÜRO "turvaala", kus serblased tapsid umbes 8300 muslimit.
Vabastati ametist 1996. aasta novembris.
Mladići ihukaitseülema sõnul elas mees 2002. aastani Belgradis ja liikus võimude kaitse all vabalt ringi.
Mladić oli aastaid rahvusvaheliselt tagaotsitav. Ameerika Ühendriigid ja Serbia panid tema tabamiseni viivate vihjete eest välja rahalised autasud (vastavalt 5 miljonit dollarit ja miljon eurot).
Mladić vahistati 2011. aasta 26. mail ja anti 31. mail Endise Jugoslaavia Rahvusvahelisele Kriminaaltribunalile välja.
Rahvusvaheline tribunal esitas Mladićile süüdistuse Srebrenica muslimite ja mitmete teiste Bosnia piirkondade mitteserblastest elanike kallal toime pandud genotsiidis ning 1992. kuni 1995. aastani toime pandud mõrvades, deporteerimises, tagakiusamises ja terroriseerimises. 
22. novembril 2017 mõisteti Mladić süüdi genotsiidis, sõja- ja inimsusvastastes kuritegudes (kokku kümnes süüdistuses) aastatel 1992–1995 kestnud Bosnia sõja ajal ja määras talle eluaegse vanglakaristuse.
Mladić on abielus, paar sai poja ja tütre. Tütar suri 1994. aastal isale kuulunud püstolist tulistatud lasu tagajärjel. Tema surma peetakse enesetapuks.
Puiskarjamaa

Puiskarjamaa ehk metsakarjamaa on suhteliselt hõre puistu, kus pidevalt karjatatakse loomi. 
Ajalugu.
Puiskarjamaad olid Eestis kuni 1950. aastateni väga tavalised, hiljem on see maastikutüüp üsna haruldaseks muutunud. Puiskarjamaad kujunesid, kui külade-talude lähedal asuvaid metsi kasutati karjatamiseks. Puisniitudelt saadi püsivalt heina, tarbe- ja küttepuid, ravimtaimi, pähkleid, seeni ja muid igapäevaseks eluks tarvilikku midagi vastu andmata. Ainsaks väetiseks on puisniidul mahalangenud puulehed ja kõdunev kulu. Sügisel, pärast heinaniitmist karjatati puisniitudel loomi. Kui puisniitu kasutatakse kevadest sügiseni karjamaana, muutub rohustu liigiline koosseis, areneb tihedam põõsarinne, seetõttu nimetatakse selliseid kooslusi puiskarjamaadeks. Sada aastat tagasi oli 300–500 ha puisniidualad tavapärased, need vaheldusid lagedate loopealsete ja põldudega.
Väljanägemine.
Väljanägemise poolest meenutab puiskarjamaa tihti puisniitu. Ilusamad karjatatavad metsa-alad võivad olla lausa pargilaadsed, kariloomade pügatud “muru” ja põõsastega. Samuti on üsna tihti endisi puisniite kasutatud karjamaana. Ent kui puisniidul tavaliselt esines okaspuid vähe, siis puiskarjamaa võib olla ka männik, segamets või koguni kuusik. Rohustu liigirikkus on puiskarjamaal reeglina väiksem kui puisniidul.
Karjatamine ja hooldamine.
Mets- ja puisniitkarjamaade väärtus oleneb karjamaal kasvavast taimestikust ja metsa tihedusest. Enamasti kasvab metskarjamaadel jämedakõrreline ja jämedavarreline taimestik. Metskarjamaadel tuleb seega karjatada kevadel varakult. Karjatama hakatakse seal siis, kui taimed puude all kasvama hakkavad ja rohi pole saanud moodustada jämedaid kõrsi ja varsi. Väärtuslikumateks metskarjamaadeks peetakse metsavahelisi lagedaid ja kuivi nõmm- ja söötkarjamaid, millel kasvavad mitmekesised valgurikkad taimed.Puiskarjamaa karjatamiskoormus on tavaliselt 0,3-1 lü/ha. Hooldamisel harvendatakse puittaimestikku ning laasitakse tüvesid (eriti männikutes ja kuusikutes).
Puisniidud tänapäeval.
Tänapäeval on puisniidud oma enamasti minetanud oma varasema majandusliku tähtsuse: heina saadakse lagedatelt kultuurheinamaadelt ja metsa tehakse eelistatult lageraiena. On üksikuid talusid, kes hoiavad traditsioonilise maastiku püsimist. See on nii öelda klassikaline pärandkultuur. Niitmata-karjatamata puisniidud võsastuvad aga kiiresti. Eriti märgatav on puisniitude kadumine Eesti saartel.
Praegu on Eestis vähe inimesi, kes järjepidevalt hooldavad puiskarjamaid. Need, kes sellega tegelevad, ei tee seda raha pärast, kuna toetusest saadav raha ei kata tegelikke kulutusi. Nad teevad seda, kuna nad tahavad taastada puisniitude maastiku ilu. Karjatades niitudel loomi või niites sealt heina, muutub maastikupilt oluliselt kaunimaks.