Loodearmee

Loodearmee (vene keeles "Северо-Западная армия (СЗА)") oli Venemaa kodusõjas ja Eesti Vabadussõjas osalenud endise Venemaa keiserliku armee sõjaväelastest ja vabatahtlikest moodustatud väekoondis.
Loodearmee osales juunist 1919 kuni jaanuarini 1920 Ida-Eestis Narvas ja Loode-Venemaal Gattšina piirkonnas Loode-Venemaa valitsuse ja valgekaartlaste Nõukogude võimu vastase relvaüksusena Eesti Vabadussõjas ja Venemaa kodusõjas ning moodustati endise looderinde väeosadest (Põhjakorpus) Nikolai Judenitši juhtimisel, kuhu kuulus ligi 56 000 inimest (~17 000 tääki ja mõõka) . 
Poliitilist ja tsiviiljuhtimist teostas 11. augustil 1919 Tallinnas moodustatud ja Venemaa ülemvalitseja ja vägede ülemjuhataja Aleksandr Koltšaki üldjuhtimisele alluv Loode-Venemaa valitsus, mille pea-, välis- ja rahandusminister oli Stepan Lianozov ("Лианозов Степан Георгиевич"), sõjaminister Nikolai Judenitš, merejõudude minister kontradmiral Vladimir Pilkin.
Loodearmee moodustamine.
19. juunil 1919 teatas J. Laidoner A. Rodzjankole, et loobub Põhjakorpuse ülemjuhataja kohast, põhjenduseks tuues, et algselt Eesti territooriumil moodustatud ja Eesti vägede ülemjuhatusele läbi Heinrich Carl Timoleon von Neffi allunud väekoondis on täielikult Venemaa territooriumile asunud ning soovitas venelastel Eesti valitsusega uus leping sõlmida. Samal päeval nimetas Rodzjanko korpuse ümber põhjaarmeeks. 1. juulil nimetati armee Briti missiooni ettepanekul ümber loodearmeeks, kuna Põhja-Venemaal tegutses juba Põhjaarmee-nimeline väeüksus. Pärast Eesti ülemjuhatuse alt lahkumist läks armee vormiliselt Judenitši alluvusse, kes oli 10. juunil admiral Koltšaki poolt nimetatud nn looderinde juhatajaks, Rodzjanko otseseks ülemuseks. Eesti ülemjuhatusele andis Judenitš oma rindejuhatajaks määramise käsust teada 23. juunil 1919.
Kevadpealetung 1919. aastal.
13. mail 1919 alustas loodearmee pealetungi Petrogradi ja Novgorodi suunal, omades 5500 sõdurit Punaarmee 20 000 vastu, kuid murdsid läbi rindest Narva juures ning liikudes kaarega mööda Jamburgist edasi sundisid Punaarmee taganema.
15. mail hõivasid polkovnik Stanisław Bułak-Bałachowiczi ratsaväeosad Gdovi linna, 17. mail Jamburgi linna, lõunas aga jõudsid 29. mail Pihkvasse, mille olid 26. mail hõivanud Eesti väed. Juuni alguses jõudsid loodearmee väeosad Luuga ja Gattšina lähedale. Punaarmee tugevdas reservidega oma kaitset kuni 60 000 sõdurini ning pealetung peatati ja vasturünnakud vallutas Punaarmee 28. augustil uuesti Pihkva.
Sügispealetung 1919. aastal.
12. oktoobril 1919 alustas loodearmee pealetungi Petrogradile omades 20 000 sõdurit ja ohvitseri Punaarmee 40 000 vastu ning murdsid uuesti läbi rindest Jamburgi juures ning vallutasid 16. oktoobril Luuga ja Gattšina, 20. oktoobril Tsarskoje Selo ning jõudsid Peterburi eeslinna. 20.–24. oktoobril oli Peterburis võimuvaakum, kuni linna saabus Lev Trotski ning toodi linna Arhangelski rindelt täiendavaid sõjaväeosi. Linnas hakkas tegutsema Tšekaa, hukati valgete vägesid ootavaid isikuid, kelle nimekirjad hoiatuseks kleebiti avalikesse kohtadesse.
Sisemiste vastuolude tõttu jäi loodearmee kasutuses olevatest vägedest edasiseks edasitungimiseks väheseks ning pärast 10 päevaseid lahinguid vallutatud positsioonidel uuesti tugevdatud Punaarmee vastu (kuhu koondati jällegi ligikaudu 60 000 sõdurit) taandus loodearmee Eestisse, kus jätkas kohaliku tähtsusega lahinguid Jamburgi ja Gdovi piirkonnas.
5. detsembril Tartus alanud rahuläbirääkimiste ajal alustas Nõukogude Venemaa Punaarmee (Tuulast pärit – 500. laskurpolk), soodsate tingimuste väljapressimiseks pealetungi. Novembris ja detsembris 1919 toimusid Narva rindel Vabadussõja ägedaimad lahingud, mida tõrjusid Eesti 1. Diviisi ja Llodearmee väeosad.
Samaaegselt rindelahingutega Petrogradi vallutamiseks toimusid ka ettevalmistused nõukogude võimu kukutamiseks linnas asuvate ning bolševikevastaste jõudude poolt, kuhu kuulusid ka eelnevalt Peterburi kaitsnud 7. armee staabiülem J. Lindekvist, Balti mere laevastiku operatiivjaoskonna ülem Mediokritski. Vandenõu aga oli tšekaa poolt avastatud ning isikud vahistatud, millest teavitati ka 23. novembril bolševike ajakirjanduses. Vandenõulased endise kadett A. Bõkovi juhtimisel olid ka moodustanud varikabineti, kuhu kuulus nii Keisririigi, Aleksandr Kerenski Ajutise Valitsuse ametnikud.
, Krasnaja Gorka operatsioon
Juhid ja koosseis.
Loode-Venemaa valitsus.
6. augustil toimus Pihkvas nõupidamise, millest võtsid osa Vene, Eesti ja Läti väejuhatuse esindajad ja kus arutati võimalusi, kuidas raske olukord rindel enda kasuks pöörata, Eesti ja Läti iseseisvuse kõige kiiremaks tunnustamiseks ja nende armeede ühendamiseks valgetega Petrogradi ründamiseks. Selleks pakkus Marsh välja Loode-Venemaa valitsuse formeerimise idee. 10. augustiks kutsuti Tallinna Helsingi Poliitilise nõupidamise liikmed ning Brittide esindaja kindral Hoffi asetäitja kindral Frank Graham Marsh nõudis ultimatiivselt, et moodustataks brittide poolt paika pandud valitsus, kelle esimeseks poliitiliseks aktiks peaks olema Eesti iseseisvuse tunnustamine. 11. augustil avaldas Loode-Venemaa valitsus, liitlaste poolt nõutud Eesti iseseisvuse tunnustamise deklaratsiooni.
Väeosad.
Põhjakorpus.
Alates 19. juunist 1919 Põhjaarmee
Loodearmee likvideerimine ja põgenike saatus.
1920. aastal Tartu rahu tulemusel sõlmitud rahulepinguga Eesti ja Venemaa vahel kohustus Eesti artikli VII kohaselt: igasuguste vägede viibimise oma pinnal ära keelama, peale Valitsuse omade ja nende sõprusriikide vägede, kellega ühel lepinguosalisel sõjaline konventsioon tehtud, kes aga teise lepinguosalisega tegelikult sõjajalal ei seisa; samuti oma territooriumi piirides ära keelama meeskonna kogumise ning mobiliseerimise seesuguste riikide, kui ka organisatsioonide ja rühmade väeridadesse, kes oma eesmärgiks seavad sõjariistus võitlust teise lepinguosalisega ning neilt lepinguosaliste riikide territooriumidel viibivatelt maaväe osadelt ning mereväe jõududelt, kes kuni esimese oktoobrini ükstuhat üheksasada üheksateist nende riikide Valitsusele ei allunud, sõjariistad ära võtma.
3. veebruaril 1920 otsustas Vabariigi Valitsus loodearmee likvideerimise Vabariigi võimude valve alla võtta.
24. veebruaril 1920 otsustas Vabariigi Valitsus kokkuleppe Eesti Vabariigi Valitsuse esindaja ja kindral Judenitši esindaja kindral Glasenapi vahel heaks kiita.
Pärast Eesti Vabadussõja lõppu ning Tartu rahu sõlmimist Eesti Vabariigi ja Nõukogude Venemaa vahel väeosad interneeriti ning hiljem saadeti laiali.
Oma osa Petrogradi pealetungi nurjumisel koostöös Eesti vägedega oli ka loodearmee poliitikas, kes ei tunnustanud Eesti iseseisvust, vaid kavatsesid taastada Vene riigi Venemaa Keisririigi piirides.
Osa loodearmee sõjaväelasi (14 000) haigestus tüüfusse ning suremus ilma arstiabita ajutistes elamispaikades oli suur. USA Punase Risti esindajad väljendasid muret, et tüüfuseepideemia võib laieneda kogu Ida-Euroopasse. Tänu Eesti sõjaväe tervishoiuvalitsuse otsustavatele abinõudele õnnestus seda vältida.
1919. aasta novembrist, mil haigus hakkas Eestis võtma epideemia mõõtmeid, kuni 1920. aastani, mil nakkuse levikule suudeti piir panna, suri eri hinnangutel 8000 – 14 000 loodearmeelast ja nendega kokku puutunud tsiviilisikut. Tallinna jõudnud loodearmeelased paigutati Kopli kasarmutesse. Surnud loodearmee sõjaväelaste matmiseks eraldati maatükk Kopli kalmistu lõunapoolsel küljel, praeguse Kopli kalmistupargi ja Pelguranna tänava vahel. Hinnanguliselt maeti sinna umbes 700 inimest. 1936. aastal rajati kalmistule arhitekt Aleksandr Vladovski projekti järgi püha Jüri kabel. Virumaal Alutagusel paiknesid Vene sõjaväe haigemajad Mäetagusel (nr 7, kuni 200 kohta), Illukal (nr 8, kuni 200 kohta), Kuremäel (nr 9, kuni 350 kohta), Iisakus (nr 10, kuni 350 kohta) ja Kauksis (nr 11, kuni 200 kohta).