tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Dinosaurus (joonisfilm)

"Dinosaurus" on 2000. aastal valminud Walt Disney animastuudio joonisfilm.
Filmi tegemise kulud olid 127,5 miljonit dollarit ning piletitulu peaaegu 350 miljonit, seega oli see 2000. aasta tulusaimate filmide edetabelis 5. kohal.
Kriitikud pidasid heaks filmi visuaalset külge, kuid hindasid negatiivsemalt stsenaariumit ja tegelaskujusid.
Filmi peategelased loodi arvutianimatsiooni abil, taust on enamjaolt võttepaikades filmitud. Film on 82 minutit pikk.
Kreisi keiser

"Kreisi keiser" (ingliskeelne originaalpealkiri "The Emperor's New Groove") on 2000. aastal valminud Walt Disney animastuudio joonisfilm.
Filmi pealkiri vihjab muinasjutule "Keisri uued rõivad", kuid filmil on muinasjutuga väga vähe ühist. Filmi peategelane on inkade impeeriumi isekas valitseja Kuzco.
Stingi lauldud "My Funny Friend and Me" kandideeris parima filmilaulu Oscarile, kuid ei võitnud seda.
Must pada

"Must pada" on Lloyd Alexanderi raamat, mis ilmus esmakordselt 1965. aastal. See on "Prydaini kroonikate" teine osa.
Raamat pakkus palju süžeeelemente 1985. aasta Disney animafilmile "Must pada".
Dumbo

"Dumbo" on Helen Abersoni ja Harold Perli jutustus lastele, mis räägib elevandi ja hiire sõprusest. See ilmus 1939. aastal.
Aastal 1941 tehti selle järgi joonisfilm "Dumbo".
O3spaces Workplaces

O3Spaces Workplace on Web 2.0 põlvkonna dokumendihalduse ja -koostöölahendus OpenOffice.orgi, StarOffice’i ja MS Office’i kasutajatele.
O3Spacesi dokumendikoostöö.
O3Spaces Workplace toob dokumendihalduse ja -koostööfunktsioonid OpenOffice.orgi, StarOffice’isse ja MS Office’isse, sealhulgas reaalajalise versioonikontrolli, automaatse sisse- ja väljaregistreerimise ning dokumentide turvalisuse.
O3Spaces Workplace annab valikuvabaduse. Saab (MS Windowsiga, Linuxiga, Solarisega või Mac OS X-iga) arvuti jaoks ise kontoritarkvara valida ning kasutada O3Spaces Workplace’i dokumendihalduse ja -koostöölahendusi (jaotatud) meeskondade, töörühmade ja osakondade jaoks.
O3Spaces Workplace võimaldab organisatsiooni failide talletamist keskses ja turvalises dokumendihoidlas. Tuginedes rollidele ja õigustele võite üksikutele kasutajatele, rühmadele või osakondadele anda juurdepääsu failidele, kaustadele ja tööruumidele.
O3Spaces Workplace pakub kolme peamist sisendpunkti.
Tehniline kirjeldus.
O3Spaces on Java-põhine J2EE-ga ühilduv toode. Serveripõhise Web 2.0 AJAX-i rakendusena on O3Spaces paindlik ja mastaabitav lahendus. O3Spaces võimaldab kasutada avatud standardeid nii serveri kui ka kliendi poolel. Selline lähenemine annab eri riistvara ja operatsioonisüsteeme kasutavatele administraatoritele ja lõppkasutajatele võimaluse O3Spacesi funktsioonidest viimast võtta.
O3Spaces kasutab järgmist:
O3Spacesi server töötab järgmiste operatsioonisüsteemidega:
Buldog

Buldogid on koeratõugude rühm. Kõik buldogid põlvnevad inglise buldogist.
Väikekodanlane

Väikekodanlus on nähtus, mis on lähedalt seotud muretu eluviisiga inimesega. Väikekodanlane on inimene, kes hindab kõrgelt muretut ja mugavat elu, on skeptiline muutuste ja uudsuse suhtes ning piirab oma elu üsna konkreetselt ning turvaliselt. Väikekodanlus, mis seisneb tähenduste tarbimises, on muganduv nähtus - kõik ebameeldiv peidetakse ja unustatakse.
Õiepõhi

Õiepõhi on õie osa, kuhu kinnituvad teised õie osad: tupplehed, kroonlehed, tolmukad, emakad. Enamasti on nad kinnitunud õiepõhjale ringidena või spiraalselt. 
Õiepõhi võib olla mitmesuguse kujuga: koonilisest lameda või nõgusa, pokaalikujuliseni. Koos õieraoga moodustab õie varreosa.
Ivan Repjev

Ivan Nikolajevitš Repjev (vene keeles Иван Николаевич Репьев; 1755 – 18. jaanuar 1833 Moskva) oli Venemaa riigitegelane, kirjanik ja tõlkija. 
Ta oli kubermangu prokurör Tallinnas, kolleegiuminõunik (1796), riiginõunik (1. jaanuar 1798), tõeline riiginõunik (21. oktoober 1800), Irkutski tsiviilkuberner 1801 kuni 1804, Liivimaa revisjonikomisjoni esimees Võnnu kreisis 1806, Liivimaa tsiviilkuberner 29. augustist 1808 kuni 13. maini 1811, senaator ja Püha Anna 1. klassi ordeni kavaler. 
Ta on maetud Novodevitši kloostrisse.
Teosed.
Ta on tõlkinud saksa keelest vene keelde teosed:
Perekond.
Ta oli abielus Anna Aleksandrovna Annenkovaga (1755–1826).
Kroonlehed

Kroonlehed on tavaliselt eredalt värvunud ja tupplehtedest suuremad lehekesed, mis moodustavad õiekrooni. Võivad olla osaliselt kokku kasvanud või jääda vabaks. Selle tunnuse põhjal eristatakse liitlehist ja lahklehist õiekrooni.
Kroonlehe ülemist laiemat osa nimetatakse naastuks või naastukeseks, alumist kitsast osa pinnuks või pinnukeseks. Mõnikord moodustavad kroonlehe pinnu ja naastu piiril arenevad püstised väljakasved lisakrooni.
Tolmukkond

Tolmukkond ehk androtseum on ühe taime õie tolmukate kogum. 
Tolmukate hulk tolmukkonnas on liigiti väga erinev. Samuti võivad tolmukad olla erineva kõrgusega.
Eristatakse vaba tolmukkonda ja erineval määral kokkukasvanud liittolmukonda.
Karl Saral

Karl Saral VR I/3 (6. veebruar 1880 Kuigatsi vald, Valgamaa – 13. juuni 1942 Krivošeino rajoon, Tomski oblast) oli Eesti Maapäeva liige ja Eesti loomaarstiteaduse rajaja.
Elukäik.
Ta lõpetas aastal 1904 Tartu Veterinaarinstituudi. Ta oli 1907–1917 Harju maakonna ning 1917–1918 Tallinna linna loomaarst. Osales Vabadussõjas. 
Alates aastast 1919 töötas Tartu Ülikoolis, aastail 1926–1941 professorina. Oli 1919–1940 Veterinaarhaavakliiniku juhataja ning 1923–1931 ja 1936–1937 loomaarstiteaduskonna dekaan. Aastail 1931–1936 oli ta Tartu Eesti Põllumeeste Seltsi esimees.
Ta oli Eesti Ajutise Maanõukogu teine abiesimees 27. novembrist 1918 kuni 3. veebruarini 1919. 1939 valiti Tartu linnavolinikuks.
14. juunil 1941 küüditas NKVD ta koos abikaasaga Venemaale.
Isiklikku.
Tema abikaasa Ebba Saral oli Eesti Naiskodukaitse Nõukogu esinaine. 2009. aastal tõi nende lapselaps Mari Saral Siberist vanaisa säilmed ja vanaema võimalikust matmispaigast kotitäie mulda, mis kõik sängitati Raadi Vana-Jaani kalmistule 1. juulil 2009 kell 15.
Tolmukas

Tolmukas (ladina keeles "stamen") on õie osa, milles valmivad tolmuterad. Ühe õie tolmukate kogumit nimetatakse tolmukkonnaks.
Tolmukas koosneb tüüpiliselt tolmukaniidist ja tolmukapeast. 
Tolmukate arv õies on liigiti erinev. 
Tolmukaniidid on enamikul taimedel lihtsad, harunemata. Vahel on neil mitmesuguse kujuga külgmised väljakasved. Kui tolmukaniit puudub, nimetatakse tolmukat istuvaks.
Tolmukapea koosneb enamasti pooletaolisest tolmukotist, mis on omavahel ühendatud pideme ehk konnektiiviga. Kummaski tolmukotis on kaks tolmupesa.
Mõnikord muutuvad tolmukad steriilseteks kõlutolmukaiks (staminoodideks), millel puuduvad tolmukapead.
Tolmukotid.
Ühes tolmukas paiknevad kaks tolmukotti ("saccus antherae") ja tolmukotis tolmupesad ("loculus antherae") ehk mikrosporangiumid tolmuteradega (isasgametofüüdid) ja -niitidega (filamentum).
"Tapetal" rakud jagunesid "pollen mother cell" meioosi algul DNA alusel diploidseteks ja tetraploidseteks.
Tapetkiht ("tapetum") on tolmukotis ühendatud "pollen mother" rakkudega ja kihti seostatakse mikrosporogeneesis tekkivate anomaaliatega nagu osaline või täielik "PMC"-de degeneratsioon, steriilsus jm. (Zenkteler, 1962; Vasil, 1967; Echlin, 1971). Mõnedes töödes on omistatud taptkihile mikrosporotsüütide ja tolmuterade toitainete reservuaari ülesanded. (Homer ja Lersten, 1971 ; Panchaksharappa
ja Syamasendar, 1974; Mascarenhas, 1975). Teiste autorite arvates toimib tapetkiht filtrina, mis reguleerib valkude ja lipiidide liikumist PMC-de suunas (Aibertini, 1971,1975; Stevens ja Murray, 1981).
Tapetkiht asub meioosi kestel väljaspool PMC-sid. Tapetrakud on erineva suurusega, kuid suured rakud, mille rakutuum on samuti suur.
Tsütofotomeetriliste mõõtmistega oli tapetrakkude DNA sisaldus varase meioosi ajal PMC-des 2C ja 8C vahel, enamikul rakkudel oli DNA aga 4 C. PMC-de jõudmisel pahhüteeni on täheldatud tapetrakkude populatsioonis liikumist rohkema DNA suunas – kuni 16 C, kus 2 C rakusisuga rakud kaovad peale sügoteeni ja 2C ja 4C vahepealsed rakud kaovad peale pahhüteeni. 16 C ja 32 C DNA sisu saavutatakse PMC-des esimese meiootilise jagunemise viimastes staadiumites, kuid antud uuringus ei jõudnud tapetrakud 32 C DNA-ni.
Uurimise jooksul ei täheldatud mitte ainult DNA rohkenemist vaid suurenes ka tuum.
Tolmupesad.
Õietolm luuakse tolmukapea tolmukoti tolmupesades. Tolmupesasid ehk mikrosporangiume ümbritseb tolmupesa sein, tema moodustatakse "non-reproductive cells" ja küpsenud sein koosneb järgmistest rakukihtidest (rakukihid väljastpoolt sissepoole): epiderm ehk eksoteetsium ("exothecium"), endoteetsium ehk fibrooskiht, vahekiht ja "sporangial locule" t katvast tapetkihist ("tapetum").
Tolmukaniidid.
Tolmukapea ja tolmukaniit ("filamentum") on ühendatud, nende ühinemiskohta nimetatakse konnektiiviks ("connectivum").
Tolmukaniidi anatoomiline ehitus on lihtne – juhtkimpu ümbritseb põhikude, mida omakorda katab kutiniseerunud epiderm.
Tomukaniitide kohta teatakse vähe. Arvatakse, et nemad varustavad tolmukapäid vee ja toiteainetega.
Surnud 26. juunil

"Siin loetletakse 26. juunil surnud tuntud inimesi ja loomi.
Surnud 27. juunil

"Siin loetletakse 27. juunil surnud tuntud inimesi.
Ernst Burchard von Mengden

Krahv Ernst Burchard von Mengden (vene Эрнст Бурхард фон Менгден; 1738 – 1797 Riia) oli baltisaksa päritolu Venemaa riigitegelane. 
Ernst Burchard von Mengden oli Liivimaa maanõunik Riia kreisist ja Liivimaa Maanõunike Kolleegiumi liige.
Riigikrahv (27. juulist 1779), Liivimaa tsiviilkuberner 26. veebruarist kuni 6. septembrini 1797 ja tõeline riiginõunik. 
Talle kuulus Volmari kreisis Lemsalu lähedal asunud Igate mõis (saksa keeles "Idsel"; läti keeles Igates muiža) ja Kauguri mõis (saksa "Kaugershof"; läti Kauguru muiža).
Perekond.
Tema vanemad olid Liivimaa maanõunik, õuekohtu president, kammerhärra, Menģele (sks "Altenwoga") vabahärra Johann Heinrich von Mengden (1701–1768) ja krahvinna Christina Elisabeth von Münnich (1711–1775). Tema emapoolne vanaisa krahv Burchard Christoph von Münnich (1683–1767) oli Venemaa kindralfeldmarssal ja isapoolne vanaisa, vabahärra Johann Albrecht von Mengden (1663–1720), Liivimaa poliitik ja maamarssal 1710. 
Ta abiellus 1767 Solms-Wildenfelsi krahvinna Elisabeth Constantia Sophie Friederikega (1741 Wildenfels – 1819 Tartu), kes oli krahv Heinrich Karl von Solms-Wildenfelsi (1706–1746) ja krahvinna Albertine Charlotte von (Bylandt-Rheydt) Bylandt-Palsterkampi (1721–1799) tütar.
Abielust sündisid:
LK II

LK II ehk Leichter Kampfwagen II ('kerge lahingumasin') oli Saksamaa Esimese maailmasõja lõpus valminud kergetank ja LK I edasiarendus. Sellest valmistati kaks prototüüpi ja pärast katseid telliti 580 masinat. Seda tellimust suurendati mitu korda. Enne sõja lõppu ühtegi masinat teenistusse ei jõudnud. 
Tehnilised andmed.
LK II loojaks oli Joseph Vollmer, kes pidas kergetanke perspektiivikamaks, kui samal ajal arendatavat K-Wagenit. Erinevalt LK I-st LK II torn ei liikunud. Relvastuseks pidi saama 57 mm või 37 mm kahur, kuigi plaaniti ka ühe-kahe 7,92 mm MG08/15 kuulipildujaga versiooni. Soomus oli ees, külgedel ja taga 12–14 mm paks, peal 8 mm ja põhjal 3 mm. Tankil oli kaks 150-liitrist bensiinipaaki, mis võimaldasid ilma tankimata läbida 60–70 kilomeetrit. Bensiinibaake kaitses eraldi 8 mm soomus. LK II suutis ületada 2 meetri laiusi kraave, kuid leiti, et väga segipaisatud maastikul ta hakkama ei saa. Mootoriks oli 4-silindriline Daimleri bensiinimootor võimsusega 60 hj (44,7 kW), mis eri andmetel andis maksimaalseks kiiruseks 14 km/h, 16 km/h või 18 km/h.
Pärast sõda.
Pärast sõda õnnestus sakslastel valminud tanke liitlaste relvakontrolli eest peita. Seda, kui palju masinaid sakslased tootsid, ei ole täpselt teada, aga 1921 müüdi Rootsile salaja 10 masinat 100 000 krooni eest. Rootsis pandi need mõningaste modifikatsioonidega Stridsvagn m/21 (Strv m/21) nime all kokku. Seal paigaldati tankile pöörlev torn ja 6,5 mm kuulipilduja. Meeskond koosnes 4 mehest ja tankis oli ka raadio.
Selle põhjal loodi 1929. aastal Stridsvagn m/21-29, millel oli tornis 37 mm kahur või kaks kuulipildujat. Jõuallikana kasutati võimsamat Scania-Vabis mootorit.
Ka Ungari ostis 1920. aastal alguses ühe, siis teise ja lõpuks veel 12 tanki, kokku 14 tükki. Kõik tankid anti Budapestis paiknevale Ungari Politsei Värvatute Koolile (RUISK). Tanke hoiti kuni 1928. aastani raudteevaguneis peidus ja 1930. aastate alguses olid pooled neist veel kasutuskõlblikud.
Võidusammas

Võidusammas on sõjalist võitu tähistav monument, milliseid leidub paljudes maailma linnades:
LK III

LK III ehk Leichter Kampfwagen III (eesti k. "kerge lahinguauto") oli Saksamaal enne Esimese maailmasõja lõppu Joseph Vollmeri projekteeritud kergetank. 
Tegemist oli LK II modifikatsiooniga, millel sarnaselt aasta varem välja lastud prantsuse tankiga Renault FT-17 pidid mootor ja käigukast paiknema masina tagumises osas, juht ees ja torn keskel. Relvaks planeeriti kas 57 mm või 20 mm Beckeri kahur. 
Seda tanki telliti 1000 tükki, kuid isegi prototüüp ei saanud enne sõja lõppu valmis.
Viited.
Taadi keel

Taadi keel (ka Tat on iraani keelte edelarühma keel, mida räägivad taatlased ja mägijuudid. Kirjakeel pärineb keskpärsia pahlavi kirjaviisist.
Taadi keel jaguneb põhjataadi e džuhuri e juuditaadi ja lõunataadi ehk muslimitaadi keeleks.
Vilkitski saar

Vilkitski saar on kahe saare nimi:
Taatlased

Taatlased on taadi keelt kõnelev rahvas, keda 1979. aastal loendati Dagestanis 22 441, 1926. aastal Aserbaidžaanis 28 433 (koos mägijuutidega 70 000)
ja Iraanis 300 000 ehk 92,3% kogu rahvast. Nad peavad end sassaniidide järeltulijaiks, aga ilmselt on siiski tegu 3.–4. sajandil sassaniidide vallutatud Kaukaasia iraniseerunud põliselanikega, kes on suutnud vastu panna hilisemale turgistumisele. Usutunnistuselt on enamik šiiidid. Kahes külas elavad Armeenia gregoriaani kristlased. Ülejäänud ehk mägijuudid on judaistid, keda käsitletakse ka eraldi rahvana.
Eestis elas 2011. aasta rahvaloenduse andmetel 75 taatlast.
Gelendžik

Gelendžik on kuurortlinn Venemaal Krasnodari krais Musta mere Gelendžiki lahe ääres.
Halduslikult hõlmab 1227 km² suuruse ala, sealhulgas 102 km mereranda. 2012. aastal oli linna elanike arv 58 058.
Gelendžiki kohal oli adõgeede asula, mis 15. sajandist kuulus Osmanite riiki. Aastal 1829 läks Venemaa koosseisu ja 1831 ehitati sinna kindlus. Krimmi sõja ajal lasksid venelased kindluse õhku ja lahkusid, kuid tulid 1857 tagasi ja asutasid 1864 Gelendžikskaja staniitsa. Aastal 1900 avati seal esimene sanatoorium. Aastal 1915 sai asula linnaõigused.
Linnas asub delfinaarium.
Yerba Buena

Yerba Buena on saar Põhja-Ameerikas San Francisco lahes Californias San Francisco ja Oaklandi vahel.
Yerba Buena on kitsa tammiga ühendatud Treasure'i saarega. Mõlema saare pindala on kokku 2,334 km² (Treasure'i saar on pisut suurem) ja neil elab kokku 2000. aasta seisuga 1453 inimest (neist rõhuv enamus Treasure'i saarel).
Saart läbib maantee Interstate 80, mis kulgeb läbi saarel asuva tunneli. Nii Oaklandi kui San Franciscoga on ta ühendatud silla abil.
Ajalugu.
Esimene California seadusandlik kogu kehtestas 18. veebruaril 1850 San Francisco piirid ja andis Yerba Buena saarele nime, mida San Francisco kandis kuni 1847. aastani. See nimi tuleb hispaaniakeelsetest sõnadest "hierba buena", mis tähendab 'hea taim'. Hea taime all on mõeldud kohalikku huulõieliseliiki.
Seda nime kandis Yerba Buena kuni 1895. aastani, mil USA Kohanimede Nõukogu muutis selle Goat Islandiks ('Kitsesaar'). 3. juunil 1931 ennistati saarele endine nimi.
Aastakümneid oli saar USA sõjaväe käsutuses. Idee saarele sõjaväeposti rajamisest tuli USA kodusõja ajal, mil kardeti, et Konföderatsiooni sõjalaev võib udus Fort Pointi ja Alcatrazi vahelt läbi hiilida ning San Francisco lahte jõuda. Esimene sõjaväeüksus asus Yerba Buenale siiski alles 1870. aastatel. Saarele paigutati udupasun ja 1875 valmis kaheksanurkse põhiplaaniga tuletorn, mis on säilinud tänapäevani.
Vahetult enne 20. sajandi algust asus saarele USA mereväe esimene Vaikse ookeani rannikul olev õppekeskus. Selle komandandi residentsiks valmis 1900. aastal uusklassitsistlikus stiilis olev hoone, mida tänapäeval kutsutakse Nimitzi majaks. Niisuguse hoone kuulumine mereväele oli tollal ebatavaline. Õppekeskus suleti pärast Teist maailmasõda.
Saarel elas pärast Teist maailmasõda kuni oma surmani admiral Chester Nimitz.
Tänapäeval asub Yerba Buenal USA Rannavalve jaam. Saarel on rannavalve barakid ning raadio- ja radarijaamad. Seetõttu on suur osa saarest tsivilistidele suletud. Sellegipoolest elab saarel ka tsiviilisikuid.
Kapiti

Kapiti on saar Uus-Meremaa Põhjasaare rannikust 8 km kaugusel. Saare pindala on 19,65 km², pikkus 10 km ja laius kuni 2 km, kõrgus kuni 520 m. 
Saar on osa looduskaitsealast. Seal pesitseb palju linde, kellest paljud on saarele taasasustatud. Saare algset ökoloogilist seisundit on üritatud taastada. 1998. aastaks hävitati saarelt rotid.
Esko Tullus

Esko Tullus (sündinud 23. juunil 1974 Tallinnas) on eesti filmiprodutsent ja tantsija.
Esko Tullus on lõpetanud Tallinna 1. Keskkooli. Elas üle paarikümne aasta Lääne-Rootsis Herrljungas, kus sai majandushariduse, nüüd elab Tartus.
Rootsis sai temast ka kõrgema taseme ehk A-klassi bugitantsija, kes on mitu korda võtnud osa Rootsi bugitantsu meistrivõistlustest.
Bugi on paaristants, mida on lihtne õpetada ja õppida. Seda saab tantsida ükskõik millise neljalöögilise taktimõõduga muusika saatel. Sel on oma kindel sammumuster, mida on kerge kombineerida, ning tantsu juhib meesterahvas. 1970. aastatel nimetati Eestis bugiks bugi-bugit ehk tvisti. Bugitants võib segamini minna ka bugi-vugiga, kuna need mõlemad pärinevad "lindy-hop"'i tantsudest, kuuludes Ameerikas 1920. aastatel sündinud tantsude hulka. Et "lindy-hop"'i ajalugu on džässipõhine, siis pärast 1950. aastaid, mil maailma vallutas "rock'n'roll", kohandus "lindy-hop" Rootsis bugiks (rootsi keeles "bugg").
Vatnajökull

Vatnajökull on jäämüts Islandil. See on Islandi suurim liustik (7700 km² ehk 8% Islandi pindalast) ning mahu poolest Euroopa suurim, kuid pindalalt teine Teravmägedel asuva Austfonna jäämütsi järel. Jääkihi keskmine paksus on 400 m, kuid ulatub keskosas 1000 meetrini. 
Liustiku all asuvad mitmed tegevvulkaanid, neist Grímsvötn purskab alates 21. maist 2011, enne seda purskas ta viimati 1996. ja 2004. aastal.
Liustiku lõunaserval asub Islandi kõrgeim tipp Hvannadalshnúkur.
Suurema osa liustikust hõlmab Vatnajökulli rahvuspark.
Kapas

Kapas on saar Terengganu osariigis Malaisias.
Asub Kuala Terengganu lähedal rannikust 6 km kaugusel. Saarele pääseb Marangist paadiga.
Saar on mägine ja kaetud vihmametsaga. Rannikul asuvad puhkemajad ja kämpingud.
Tirschenreuth

Tirschenreuth on linn Saksamaal Baieri liidumaal. Asub Oberpfalzis 12 km kaugusel Tšehhi piirist.
Torm (laev)

PVL-105 Torm on endine Eesti Piirivalve Storm-klassi laev, mis seisab praegu Eesti Meremuuseumi eksponaadina Lennusadamas. 
Ajalugu.
Norra teenistues.
Torm ehitati aastatel 1965–1966 Norras Bergenis. Tollal kandis laev nime KNM P968 Arg ja teenis Norra Mereväes. Laev kuulus Norras aastatel 1965–1968 ehitatud 20-laevasesse (algselt kavandati 23 laeva) suurtükikaatrite seeriasse. Relvastuseks olid universaal-automaatsuurtükid 76 mm Bofors L/50 ja 40 mm Bofors L/70.
Alates 1970. aastast moderniseeriti laevad raketikaatriteks 4x raketisüsteemidega Penguin. 
Eesti teenistuses.
Torm kingiti Eesti Piirivalvele detsembris 1994 ilma relvastuseta. 16. detsembril 1994 toimus Piirivalvesadamas üleandmise ja lipuvahetuse tseremoonia. Laeva ristiemaks on tollane Riigikogu liige Valve Kirsipuu. Laev klassifitseeriti valvelaevaks ja relvastati 1x2-25mm automaatkahuritega 2M-3. Aastal 1996 asendati üks neist Norrast soetatud 40 mm automaatkahuriga Bofors L/60. Eestis modifitseeriti ka laeva ankrusüsteemi. 
Laev baseerus valdavalt Saaremaal ja Hiiumaal, hiljem Tallinnas ja Paldiskis. Torm osales detsembris 1995 Eesti-Läti "kilusõjas" Liivi lahel ning võttis osa mitmest merepäästeõppusest.
Laev anti 2008. aastal üle Eesti Meremuuseumile, sest vanuse ja mootoriressursi peatse ammendumise tõttu ei sobinud laev enam piirivalveteenistuseks. Üleandmisaktid laeva siirdumiseks Eesti Meremuuseumile kirjutati alla 2. aprillil 2008 jäämurdja Suur Tõll salongis.
Moskva-Leedu sõda

Moskva-Leedu sõja all võidakse silmas pidada mitut erinevat sõda:
Ivan Ševitš

Ivan Jegorovitš Ševitš (vene Иван Егорович Шевич; 4. aprill 1838 – 24. veebruar 1912 Moskva) oli serbia päritolu Venemaa riigitegelane. 
Ta oli kammerhärra, tõeline riiginõunik, Voroneži asekuberner 2. maist 1869 kuni 10. detsembrini 1871, Kaluga tsiviilkuberner 10. detsembrist 1871 kuni 19. novembrini 1882, Liivimaa tsiviilkuberner 19. novembrist 1882 kuni 1. maini 1885, senaator (1885) ning aastast 1903 Riiginõukogu liige. 
Perekond.
Ivan Ševitši vanemad olid suurvürstinna Olga Nikolajevna husaaripolgu komandör Georgi (Jegor) Ševitš (1808–1849) ja Lydia Bludova (1815–1882). Tema ema oli justiitsminister Dmitri Bludovi (1785–1864) tütar ning noorem vend Dmitri Ševitš (1839–1906) diplomaat ja salanõunik. Tema samanimeline vanaisa, Napoleoni-vastase sõja Leipzigi lahingus hukkunud kindralleitnant Ivan Ševitš (1754–1813, ), oli abielus krahv Alexander von Benckendorffi õe Natalie Marie Elisabeth von Benckendorffiga. 
Ivan Ševitš oli abielus Maria Struvega, kes oli tõelise riiginõuniku Adolf Struve tütar. Abielust sündisid:
A7V-U

A7V/U oli Saksamaa Esimese maailmasõja lõpus projekteeritud rasketank, mille eeskujuks oli inglise Mark IV. Tanki suudeti toota ainult üks prototüüp, kuid see lammutati pärast valmimist.
Ajalugu.
Saksamaa esimese tanki A7V kehv esinemine maastikul selgus juba varakult. Novembris 1917 toimunud Cambrai lahingus langes sakslaste kätte mitmeid inglise Mark IV-sid, mida põhjalikult uuriti. Alguses pakuti välja, et inglise tanke lihtsalt kopeerida ja Saksamaal tootma hakata. See plaan jäi teostamata, kuna täpselt samade komponentide valmistamine oli keeruline. Lisaks ei oleks saanud kasutada A7V jaoks toodetud materjale.
Seetõttu otsustati projekteerida uus tank A7V/U (U tähendas "Umlaufende Kette" ehk ümberringi roomikud), mis sarnaneks inglise tankidega, kuid kasutaks ära maksimaalselt A7V komponente. Juuniks 1918 valmis üks prototüüp, mis oli suure kaalu tõttu kohmakas ja sel esines veel mitmeid vigu. Prototüüp lammutati, kuid tehnilised raskused hinnati ületatavaks ja 12. septembril 1918 telliti 20 masinat. Neist ükski ei valminud. Tanki projekteeris Joseph Vollmer.
Tehnilised andmed.
A7V/U sarnanes välimuselt inglise Mark IV-ga: roomikud jooksid üle kogu kere ja relvad paiknesid külgedel sponsoonides. Soomus oli ees 30 mm, külgedel ja mujal 20 mm paks. Kaks Daimleri 4-silindrilist mootorit andsid koguvõimsuseks 210 hj (157 kW) ja maksimaalseks kiiruseks 12 km/h. 
Masin oli 8,38–8,50 m pikk, 4,69 m lai ja 3,14 m kõrge. Relvastuseks plaaniti kaks 57 mm kahurit ja neli 7,92 MG08/15 kuulipildujat. 
Variandid.
A7V/U-st projekteeriti kaks lisaversiooni, mida kunagi ehitama ei hakatud.
Fjodor von Lysander

Fjodor Vladimir von Lysander (ka Friedrich Woldemar von Lysander; vene Федор (Фридрих Вальдемар) Станиславович Лизандер; 16. oktoober 1816 – 15. veebruar 1893 Pavlovsk) oli baltisaksa päritolu Venemaa riigitegelane. 
Ta oli kammerhärra, tõeline riiginõunik (1862), Liivimaa tsiviilkuberner 26. jaanuarist 1868 kuni 12. jaanuarini 1871. 
Perekond.
Tema vanemad olid rittmeister, Grenči ("Grendsen") ja Daugavpilsi lähedal asunud Tabore ("Tabor") mõisnik Stanislaus von Lysander (1792–1840) ja Elisabeth von Engelhardt (1797–1835). 
Tema abikaasa oli Thekla Fjodorovna [Sakivajeva ?] (surn. 1908).
Maru (laev)

PVL-106 Maru on Eesti Piirivalve endine valvelaev, mis nüüd on Eesti Meremuuseumi muuseumlaev Lennusadamas.
Ajalugu.
Soomes.
Laev ehitati 1964. aastal Soomes Turus Oy Laivateollisuus Ab-s ja läks Soome piirivalve teenistusse nimega Viima. Jäi oma klassi ainsaks laevaks. 
Laeva kasutati patrullimiseks peamiselt Botnia lahel. 
Eestis.
27. jaanuaril 1995 kinkis Soome laeva Eesti Piirivalvele. Eestis sai laev nimeks PVL-106 Maru.
Laev on võtnud teenistuse jooksul osa mitmetest merepäästeõppustest ja -operatsioonidest. Maru osales koos Kõuga septembris 1995 kolmepoolsel merepäästeõppusel Kotkas ning koos Tormiga detsembris 1995 peetud Eesti-Läti "kilusõjas" Liivi lahel. 
2006. aastal osales Maru võidupüha mereparaadil Saaremaal.
Seoses moraalse vananemise ja uute valvelaevade saamisega eemaldati Maru 2010. aasta paiku aktiivsest kasutusest. Alates 2012. aastast seisab Maru Lennusadamas muuseumlaevana. Põhilised laeva süsteemid on hoitud töökorras. Laeva on avatud külastajatele suuremate mereürituste ajal. Muudel juhtudel tuleb külastamiseks Eesti Meremuuseumiga eelnevalt kokku leppida. 
Laeva on Lennusadamas kasutatud Eesti Merekooli õpilaste tehniliseks praktikaks ja Tallinna merenoorkotkaste õppebaasina.
Ehitus.
Laeva kere ja tekiehitis on metallkonstruktsiooniga. Kere konstruktsiooni ja kuju alus on Soome Ruissalo-klassi patrull-laeva kere. Kere koosneb sektsioonidest: 
Iga 12-silindriline MTU V-peamasin käitab ühte sõukruvi. Keskmisel sõukruvil on muudetav labade asend. 
Laeval oli abipaat ja selle veeskamiseks ahtritekil hüdro-liigendkraana.
Relvastuseks oli Soomes algul vööris raskekuulipilduja, hiljem Eestis vene 25mm automaatkahur 2M-3. Lisaks oli ahtris kergem kuulipilduja. Soome teenistuses oli laeval sonar.
Rudolfi saar

Rudolfi saar (vene keeles остров Рудольфа) on Franz Josephi maa kõige põhjapoolsem saar. Saare põhjarannikul paiknev Fligely neem tähistab Venemaa ja kogu Euroopa kõige põhjapoolsemat punkti. 
Rudolfi saar kuulub Arhangelski oblasti koosseisu ning selle pindala on 297 km². Saar on peaaegu täielikult jääga kaetud.
Ajalugu.
Nagu kogu Franz Josephi maa, avastati ka Rudolfi saar 1873. aastal Austria-Ungari polaarekspeditsiooni käigus, mida juhtis Julius von Payer. Saar sai oma nime Austria-Ungari kroonprintsi Rudolfi auks.
1932. aastal rajati saarele polaarjaam, mis suleti ja konserveeriti 1995. aastal.
Aastal 1936 rajati saarele Nõukogude Liidu esimene põhjapooluse lennuekspeditsiooni baas, millelt 1937. aasta mais väljusid neli ANT-6 tüüpi lennukit, et transportida Ivan Papanini juhtimisel tegutsenud ekspeditsiooni liikmed põhjapoolusele.
Geograafia.
Rudolfi saart ümbritseb Põhja-Jäämeri. Lõuna pool eraldab seda Oktjabrjata saartest ja Hohenloe saarest Neimaieri väin. 
Saare kõrgeim punkt, 461 meetrit üle merepinna, asub saare keskosas. 
Lõunaosas paikneb Middendorfi liustik ning lääneosas, Teplitse lahe ääres, asub Rudolfi polaarjaam.
Narkodiiler

Narkodiiler on inimene, kes tegeleb illegaalselt ja süsteemselt illegaalsete narkootikumide vahendamise ja/või müügiga.
Amrum

Amrum (põhjafriisi keele kohalikus murdes (Öömrang)) "Oomram") on saar Põhjameres, üks Friisi saartest. Amrum kuulub Saksamaa Schleswig-Holsteini liidumaale Põhja-Friisimaa kreisi Föhr-Amrumi maakonda. Asub Syltist lõunas ja Föhrist edelas. Saarest läände jääb Põhjameri, itta madal ja saarterohke Waddensee.
Amrumi pindala on 20,46 km² ning ta on suuruselt Saksamaa 10. saar. Saare pikkus on 10 km ja laius kuni 2,5 km. Saare läänerannikul on kuni 1 km laiune liivaluidete riba ja sellest läänes asub kogu Põhja-Euroopa suurim, 12 km pikkune liivarand. Saare kõrgus merepinnast on kuni 32 meetrit (Siatleri luitel). Saare põhjaosas moodustavad luited väikese Odde poolsaare.
Norddorfist põhjas on soo. Teine, väiksem soo asub Süddorfi ja Steenodde vahel. Kumbagi sood kaitsevad üleujutuste eest tammid.
Mõõna ajal saab Amrumilt jalgsi naabersaarele Föhrile kõndida.
Amrumil elab umbes 2300 inimest viies külas: Wittdün, Nebel, Norddorf, Süddorf ja Steenodde. Halduslikult jaguneb saar kolmeks vallaks: Norddorfi vald, Nebeli vald ja Wittdüni vald. Enamik asustusest on idarannikul. Saareelanike peamine elatusallikas on turism, sest põllumajanduse jaoks on saare pinnas ebasoodne.
Ajalugu.
Amrumi asustuse vanimad jäljed on pärit neoliitikumist. Sellest ajast pärineb hulk dolmeneid. Säilinud on ka hulk pronksiajast ja rauaajast pärit haudu. Düünist on leitud rauaaegse küla jäänused.
Nime järgi on oletatud umbes 100 eKr koos kimbrite ja teutoonidega Roomat ähvardanud ambronite seost Amrumiga (varasem nimi "Ambrum"). Sel ajal oli saar maasääre abil mandriga ühendatud.
Varakeskajal asustasid saare friisid. Nende elatusalad olid soola tootmine, põllumajandus, kala- ja vaalapüük ning kaubalaevandus. 19. sajandi lõpus hakkasid kõik teised tegevusalad turismi kõrval tagaplaanile jääma.
Saare ainus sadam oli Sttenodde, kuni 1890 rajati saare uusim, Wittdüni küla, mille sadam sai kiiresti saare suurimaks. Wittdün on ka saare kõige enam turismist mõjustatud küla.
Alates keskajast kuulus Amrum vaheldumisi Taanile ja Schleswigi hertsogkonda. Kuni 1864. aastani, mil Taani kaotas Teise Schleswigi sõja, moodustas Amrum Taani enklaavi. Seejärel kuulus Amrum Preisimaa ja Austria ühise valitsemise alla, aastast 1867 ainult Preisimaale, alates 1871 Saksamaale. Ta kuulus ühte omavalitsusüksusse Tønderi saarega kuni 1920. aastani, mil rahvahääletuse tulemusena läks Tønder Taanile, aga Amrum jäi Saksamaale. Sellest ajast moodustab Amrum koos Föhri saarega ühise omavalitsusüksuse, mis kuni 1972. aastani kandis nime Lõuna-Tönderni maakond.
19. sajandil emigreerus rohkem kui veerand saareelanikest USA-sse. Tänapäeval on USA-s rohkem Amrumi päritolu inimesi kui Amrumil enesel. Arendatakse sidemeid Amrumi ja USA vahel.
August von Oettingen

August Georg Friedrich von Oettingen (läti keeles Augusts fon Etingens; vene keeles Августин Александрович (Август Георг Фридрих) фон Эттинген; 5. juuli 1823 Visusti – 7. aprill 1908 Tartu) oli baltisaksa jurist ja riigitegelane. 
Ta õppis 1841–1843 Tartu Ülikoolis õigusteadust, oli riiginõunik, Liivimaa maamarssal (1857–1862), Liivimaa tsiviilkuberner 18. maist 1862 kuni 19. jaanuarini 1868,
tõeline riiginõunik (22. juuli 1862), Liivimaa maanõunik (1869) ja Riia linnapea (1886–1889). 
Talle kuulusid Tartumaal Luua ("Ludenhof") ja Kammeri ("Duckershof"), ning Kuramaal Kalkūni mõis ("Kalkuhnen", läti Kalkūnes muiža).
Perekond.
August von Oettingen sündis Liivimaa maamarssali Alexander von Oettingeni (1798–1846) ja Helena von Knorringi (1794–1863) pojana. Tema noorematest vendadest Georg Philipp oli arstiteadlane, Nicolai maamarssal, Alexander usuteadlane, Eduard maanõunik ja Arthur Joachim füüsik.
Tema abikaasa oli Ida von Wilcken (1827–1903), kes oli Alexander von Wilckeni ja Wilhelmine von Luederi tütar. Abielust sündisid:
Renault 20/30

Renault 20 ja Renault 30 aastatel 1975–1984 toodetud prantsuse sõiduauto. Tegu oli tolle ajastu Renault' kõige luksuslikuma mudeliga ning ehituse ja keredetailide poolest olid 20 ja 30 samad. Küll aga oli 30 parema varustusega ning ka suurema töömahuga mootoritega. 
Loomine.
Luksuslikuma mudeli loomist väikeautode kõrvale alustati Renault' tehases 1960. aastatel. Algul plaaniti konstrueerida V8-mootoriga auto, kuid selle loomise protsess venis, kuni lõpuks 1970. aastate algul alustati projekti P127. Projekti tulemusel valmis märtsis 1975 Renault 30 ja sama aasta novembris Renault 20. Autode loomisel võeti aluseks Renault 12 mehaanikapool ja Renault 16 kerekontseptsioon. Mõlemad nimetatud mudelid olid juba varem saavutanud suure müügiedu ja populaarsuse.
Konstruktsioon.
Mootor asetseb kere suhtes pikisuunas, eespool esitelge ja vedavad on esirattad. Nii esi- kui ka tagavedrustus on sõltumatud.
Renault 20 ja Renault 30 erinevad üksteisest peamiselt vaid esiotsa disaini, tagapidurite ja kasutatud mootorite poolest. Renault 20-l kasutati nelinurkseid esitulesid, trummelpidureid tagateljel ja väiksema töömahuga neljasilindrilisi mootoreid. Luksuslikumal Renault 30-l olid aga ümarad topeltesituled, ketaspidurid tagateljel ja kasutati 2,7 l töömahuga V6-bensiinimootorit. Hiljem lisandus turbolaadimisega diiselmootor.
Modifikatsioonid.
Renault 20TL (R1271), Renault 20TS/LS (R1272/R1277), Renault 20TX (R1279), Renault 20 Diesel (R1276), Renault 30TS (R1273 või R1275), Renault 30TX (R1278) ja Renault 30 Turbo Diesel
Muu.
Kokku toodeti seda tüüpi autosid eri andmetel Sandouville'is umbes 622 000 – 638 000 Renault 20 ja 145 000 Renault 30 autot.
Kogu tootmisperioodi jooksul ei suudetud neil mudelitel kõrvaldada kõiki pisivigu ja puudusi, mistõttu autode töökindlus jättis soovida. Samas oli tegu väga mugavate ja omas klassis luksuslike autodega.
Üks Renault 30 oli kasutusel president François Mitterrandi ametiautona tema esimestel ametiaastatel (1981-1983), kuni 1984. aastal kolis ta üle uuele Renault 25-le.
1980. aastate keskel toodeti väike hulk seda tüüpi autosid Dacia 2000 nime all ka Rumeenias.
Fligely neem

Fligely neem (vene Мыс Флигели) on neem Franz Josephi maa Rudolfi saare põhjarannikul.
Neemel asub Euroopa ja Venemaa väidetavalt põhjapoolseim punkt. Neeme geograafilised koordinaadid on . Neeme tipp asub põhjapoolusest 911 km kaugusel.
Neem sai nime Austria-Ungari kartograafi August von Fligely (1811–1879) auks.
Neeme avastas 12. aprillil 1874 laeval Admiral Tegetthof saabunud Austria-Ungari polaarekspeditsioon Julius Payeri ja Karl Weyprechti juhtimisel. Esimesed inimesed, kes neemel maabusid, olid madrus Antonio Zaninovich, mitšman Eduard Orel ja ekspeditsiooni juht Julius Payer.
Aastal 2003 paigaldati saarele 300-kilogrammine rist, mis tähistab Venemaa kõige põhjapoolsemat punkti.
Venemaa topograafilise kaardi põhjal ei ole Fligely neem siiski Rudolfi saare kõige põhjapoolsem punkt. Saarest läände laiuv rannik ulatub mitmesaja meetri võrra põhja poole, kuid seal ei ole nii silmatorkavat objekti nagu neem.
Crypto.com Arena

Crypto.com Arena (endine Staples Center) on mitmeotstarbeline spordiarajatis, mis asub USA-s California osariigis Los Angeleses. See avati 13. oktoobril 1999.
Hall on tuntud NBA-s mängivate Los Angeles Clippersi ja Los Angeles Lakersi, aga ka NHL-i meeskonna Los Angeles Kingsi koduspordihallina.
Väljaspool saali on hokimängija Wayne Gretzky ja korvpallur Magic Johnsoni kujud.
17. novembril 2021 teatas Staples Center Crypto.com Arena nime muutmisest, kui Singapuris asuv krüptovaluuta maakler Crypto.com ostis saaliomanikult AEG õigused 700 miljoni dollari eest. Muudatus jõustus 25. detsembril 2021.
Georgi Sedov (laev)

Georgi Sedov (vene "Георгий Седов") oli Venemaa jäälõhkuja, aurulaev. 
See sai nime vene polaaruurija Georgi Sedovi (1877–1914) auks.
Laev valmis Šotimaal Glasgow's 25. detsembril 1908. Vette lasti järgmisel aastal. Algne nimi oli Beothic Newfoundlandi saare põliselanike, indiaani hõimu järgi. Laeva kodusadam oli Saint Denis.
Laeval oli kolm trümmi, mis mahutasid kokku 1350 tonni kivisütt. Ilma varusid täiendamata jätkus kütust 3000 km läbimiseks.
Selleks, et laev paremini jääle vastu peaks, oli tema kere tugevdatud. Veeliini juures oli 22 mm paksune jäävöö. Pardad olid sirge seinaga.
Venemaa kaubandus- ja tööstusministeerium ostis laeva aastal 1916 ettevõttelt Job Brothers &amp; Co. Ltd. Sama aasta detsembris arvati laev Venemaa kaubalaevastikku, jaanuaris 1917 varustati 76 mm suurtükiga ja arvati Põhja-Jäämere laevastiku koosseisu. Kuni 1919. aastani kasutati seda Valges meres jäälõhkujana ja kaubalaevana väljaspool navigatsioonihooaega. Aastatel 1917–1919 kuulus laev valgekaartlastele.
Kõigis ametlikes dokumentides oli laeva nimi Georgi Sedov. Sellest hoolimata kirjutati ükskord, kui laev oli tarvis üle värvida, pardale suurte tähtedega laeva nimeks G. Sedov.
Hasuhha Magomadov

Hasuhha Magomadov (Хасуха Магомадов; mai 1905 – 28. märts 1976) oli viimane tšetšeeni abrekk.
Aastatel 1939–1955 võitles erinevate rühmituste koosseisus Nõukogude võimu vastu. Alates 1955. aastast varjas end mägedes. 1974. aastal sai kinnivõtmiskatse käigus haavata, kuid pääses põgenema. 28. märtsil 1976 piirati ta ümber ja lasti maha.
Mihhail Zinovjev

Mihhail Aleksejevitš Zinovjev (vene Михаил Алексеевич Зиновьев; 19. veebruar 1838 – 2. detsember 1895 Gattšina) oli Venemaa sõjaväelane ja riigitegelane.
Ta õppis Mihhaili suurtükiväekoolis, alustas 1855 sõjaväeteenistust, oli 1864 kuni 1870 staabiohvitser Moskva sõjaväeringkonna suurtükiväes. Osales suurtükiväeohvitserina Vene-Türgi sõjas (1877–1878), mille ajal ülendati kindralmajoriks. 28. detsembril 1884 määrati Siedlce kuberneriks Poolas ja oli juba 9. maist 1885 kuni 2. detsembrini 1895 Vene keisri Aleksander III poolt alustatud venestamiskampaania aegne Liivimaa tsiviilkuberner. 1887. aastast kindralleitnant.
1887 selgitas ta Riia Läti Seltsile: "...meie jaoks saavad eestlased ja lätlased kasulikuks ainult siis, kui neist saavad venelased".
1891 avati tema initsiatiivil Riias Daugava jões asuval Lucavsala saarel 6 meetri kõrgune Soome graniidist monument Põhjasõjas hukkunud Vene sõduritele.
2. juulil 1894 pani ta Väikese väina tammiehituse komitee esimehena Orissaare lähedal Kinda laiu rannas nurgakivi Muhu saart Saaremaaga ühendavale tammile.
Kuberner Zinovjev suri 2. detsembril 1895 teel Peterburist Riiga Gattšina jaama perroonil südamerabandusse ning järgmisel aastal valminud väinatammi avasid 1896. aasta 15. juulil tema asemel juba Zinovjevi lesk ja Liivimaa uus kuberner Vladimir Surovtsev. Tammi hakati nimetama Zinovjevi tammiks (Sinowjewi tamm).
Kõu (laev)

PVL-107 Kõu oli Eesti Piirivalve laev.
Kõu on ehitatud Soomes Turu Oy Laivateollisuus Ab-s. Kiil pandi 30. augustil 1962 ja laev lasti vette 23. märtsil 1963. Soome Piirivalve teenistusse võeti laev 19. augustil 1963 ja see kandis tollal nime Silmä.
25. jaanuaril 1995 andis Soome Silmä Eesti Piirivalvele üle. Eesti Piirivalves sai laev nimeks Kõu ja pardanumbriks PVL-107.
Algul oli kavas laeva pärast kapitaalremonti teenistuses hoida vähemalt 2015. aastani. Seoses Politsei- ja Piirivalveameti rahaliste raskustega ja arvesse võttes laeva suurt vanust otsustati Kõu aga alates 2014. aasta sügisest aktiivsest teenistusest välja arvata.
Laev lammutati Koplis BLRT Grupi tütarettevõttes novembris 2015. Kõu sõukruvi ja muudki seadmed leidsid koha Koplis TTÜ Eesti Mereakadeemia Johan Pitka nimelise mehaanikamaja ees ja sees.
Linda (laev)

PVL-108 Linda on endine Eesti Piirivalve laev ja õppelaev. 
Laev ehitati 1958. aastal Soomes. 
Eesti Merehariduskeskus sai 1993. a Soomest kingituseks õppelaeva. See kanti Linda nimega 23. veebruaril 1993 Eesti laevaregistrisse ja kasutati üliõpilaste ning 1. kutsekeskkooli madruste ja laevamotoristide õppepraktika läbiviimiseks. Hiljem tuli alus aga piirivalvele üle anda, sest Haridusministeerium ei eraldanud koolile enam raha laeva ekspluatatsioonikulude katteks.
Eesti Piirivalve sai laeva endale 1. veebruaril 1996. Eesti Piirivalves oli Linda kasutusel samuti õppelaevana.
Leedu suurvürst

Leedu suurvürst oli Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriigi valitseja tiitel aastatel 1236–1795.
Leedu suurvürstid kasutasid, vastavalt poliitilisele vajadusele, vajaliku usutunnistuse järgi ristimist ning seejärel kasutasid ka vastavaid (ristimisjärgseid) nimesid (paganlik + õigeusklik + katoliiklik). Lisaks erinevatele ristinimedele on nende nimekujud erinevad eri riikide ajalookirjanduses.
Kiernus 11. sajand
Kukowoyt 11. sajand
Dowsprunk ? – 1213
Steksys 1214
Ryngold 1214–1219
Skirmunt 1219 – pärast 1241
Giligin pärast 1241–1246
Leedu suurvürstid.
Iseseisev suurvürstiriik.
Tiitel: suurvürst (valgevene "Вялікі князь", poola "Wielki książę", leedu "Kunigaikštis" või "Didysis Kunigaikštis")
Mindaugas (Mindowh, Mindoǔh, Mindowe) 1246–1254, ka kuningas 1254–1258
Vaišvilkas (Woyszwiłk, Vojszalak, Vojšalk, Vaišelga, Vaishyalga, Vaišalgas) 1254, 1258–1263
Treniota (Troniata, Traniata) 1263–1264
Švarnas (Švarn, Shvarno, Ioann) 1264–1267
Wolk (Ruteenia Roman) 1268 (1267) – 1270
Traidenis (Trajdzien) 1270 – (1281) 1282
Narimantas (Narymont) 1281?
Daumantas (Dowmont, Daǔmont) 1281–1285
Butigeidis (Budzikid) 1285–1291
Butvydas (Pukuwer, Putuver, Lutavier) 1283 (1291) – 1293
Vytenis (Witenes, Vicień) 1293–1316
Gediminas (Giedymin, Hedymin) 1316–1344, ka kuningas
Jaunutis (Jewnut, Jawnut, Jaǔnut) 1341–1345
Algirdas (Olgierd, Alherd) 1345–1377
Jogaila (Władysław II Jagiełło, Jahajła) 1377–1381, 1382–1392, ka Poola kuningas
Kęstutis (Kiejstut, Kejstut) 1381–1382
Skirgiello (Skiryhajla, Iwan) 1386–1392
Vytautas (Witold Wielki, Vitaūt) 1392–1430
Švitrigaila (Swidrygiello, Śvidryhajla) 1430–1432
Žygimantas I Kęstutaitis (Sigismond Korybut, Zygimont I Kejstutavicz, Žyhimont I Kejstutavicz) 1. september 1432 – 1440
Kazimieras I Jogailaitis (Kazimierz IV Jagiellończyk, Kazimir Jahelonczyk) 1440–1492
Aleksandras II (Alexander, Aleksander Jagiellończyk, Alaksandr) 1492–1506
Žygimantas II Senasis (Zygmunt I Stary, Zygimont II Stary, Žyhimont II Stary) 1505–1548
Žygimantas III Augustas (Zygmunt II August, Zygimont III August, Žyhimont III Aǔhust) 1545–1572 (kroonitud 1530)
Henrikas Valua (Henryk Walezy, Henrych Valua, Anry Valua) 1573–1574
Steponas Batoras (Stefan Batory, Stefan Batura, Ściapan Batura) 1576–1586
Zigmantas IV Vaza (Zygmunt III Waza, Zygimont IV Vaza, Žyhimont III Vaza) 1587–1632
Vladislovas II Vaza (Władysław IV Waza, Wladzislaw I Vaza, Uladzislaǔ I Vaza) 1632–1648
Jonas I Kazimieras Vaza (Jan II Kazimierz, Jan Kazimir Vaza, Jan Kazimier Vaza) 1648–1668
Mykolas I Kaributas Vošnioveckis (Michał Korybut Wiśniowiecki, Michał Karybut Visnievicki, Michał Karybut Wišniaviecki) 1669–1673
Jonas II Sobieskis (Jan III Sobieski, Jan III Sabieski) 1674–1696
Augustas II Saksas (August II Mocny, Awgust II Mocny, Aǔhust II Mocny) 1697–1706, 1709–1733
Stanislovas I Leščinskis (Stanisław Leszczyński, Stanislaw Laszczynski, Stanisłaǔ Laščynski) 1704–1709, 1733–1736
Augustas III Saksas (August III Sas, Awgust III Vietyn) 1633–1663
Stanislovas II Augustas Poniatovskis (Stanisław August Poniatowski, Stanisław II Awgust Paniatkowski, Stanisłaǔ II Aǔhust Paniatoǔski) 1764–1795
Tallinna–Aegviidu rongiliin

Tallinna–Aegviidu rongiliin on elektrifitseeritud rongiliin Põhja-Eestis, mille lähtepeatus on Balti jaam Tallinnas ja lõpp-peatus Aegviidus Anija vallas Harjumaal. 
Rong sõidab Aegviitu 50 minutiga. 
Rongiliin anti tänini toimival kujul käiku 1978. aastal, kui valmis 17 kilomeetri pikkune Kehra ja Aegviidu vaheline elektrifitseeritud raudteelõik. 
Peatuskohad.
Vesse, Kulli, Parila, Lahinguvälja ja Mustjõe peatuses toimub rongi sisenemine ja sealt väljumine vaid läbi C-ala.
Andres Anvelt

Andres Anvelt (sündinud 30. septembril 1969 Tallinnas) on Eesti poliitik (2009–2018) ja endine kriminaalpolitseiametnik.
26. märtsist 2014 kuni 9. aprillini 2015 oli ta justiitsminister ja 26. märtsist kuni 7. aprillini 2014 ühtlasi ka põllumajandusministri kohusetäitja. 23. novembrist 2016 kuni 26. novembrini 2018 oli ta siseminister.
Anvelt on olnud ka Politseikolledži direktor ja Keskkriminaalpolitsei direktor (2002–2003).
Andres Anvelt kuulus aastatel 2009–2018 Sotsiaaldemokraatlikku Erakonda ja oli 2010–2014 erakonna Tallinna piirkonna esimees.
2013. aasta kohalikel valimistel oli ta sotsiaaldemokraatide Tallinna linnapea kandidaat. 2015. aasta Riigikogu valimistel kandideeris Anvelt erakonna esinumbrina valimisringkonnas nr 2 Tallinna kesklinnas, Lasnamäel ja Pirital , sai 3558 häält ning osutus valituks. Ta oli XIII Riigikogu Sotsiaaldemokraatliku Erakonna fraktsiooni esimees.
Liikmesus.
Andres Anvelt oli 2003. aastast heategevusorganisatsiooni Round Table Eesti liige. Ta on Eesti Reservohvitseride Kogu liige alates 2007., FBI National Associatesi liige alates 1999. ja Eesti Loomakaitse Liidu (asutaja)liige alates 2010. aastast.
Isiklikku.
Andres Anvelt on kunagise Eesti Töörahva Kommuuni Nõukogu esimehe Jaan Anvelti ja Alise Stein-Anvelti pojapoeg; tema isa oli riigiametnik Jaan Anvelt (1936–2001), tema emapoolne vanaisa oli Richard Majak (1898–1984). 
Tema hobid on tervisesport, sukeldumine, ekstreemmatkad ja ilukirjandus. Anvelt on teist korda abielus, tema praegune abikaasa on ajakirjanik Kärt Anvelt.
Euroopa äärmuspunktid

Siin on loetletud Euroopa äärmuspunkte. Nende punktide asukoht on teiste Euroopa punktidega võrreldes kõige põhja-, lõuna-, ida- või läänepoolseim.
Pro patria

"Pro patria" (ladina keeles "Isamaa eest") on Urmas Sisaski oratoorium, mis põhineb Jaan Lõo luuletustel. Sisask kirjutas selle sügisel 2003.
Paul von Hahn

Parun Paul von Hahn (läti Pauls fon Hāns; vene Павел Васильевич фон Ган; 7. august 1793 Miitavi – 18. jaanuar 1862 Mannheim) oli baltisaksa päritolu Venemaa riigitegelane. 
Paul von Hahn õppis Tartu Ülikoolis filoloogiat, oli kammerjunkur (13. august 1818), Kuramaa tsiviilkuberner 6. veebruarist 1824 kuni 27. novembrini 1827, tõeline riiginõunik (22. august 1826), Liivimaa tsiviilkuberner 27. novembrist 1827 kuni 17. aprillini 1829, salanõunik, senaator, Riiginõukogu liige (14. aprill 1840) ja Peterburi Teaduste Akadeemia auliige (18. detsember 1840).
Ta oli Kuramaal Aizupe (saksa keeles "Asuppen") fideikomissi majoraathärra, Linde–Birzgale ("Linden-Birsgallen") fideikomissi pärushärra, ning Dzirmuiža ("Dsirren") ja Varieba ("Warriben") mõisa härra.
Perekond.
Tema vanemad olid Kuramaa hertsoglik nõunik, Venemaa riiginõunik ja Pastende mõisnik Adolph von Hahn (1749–1823) ja Okte (Okten, Oktes muiža) mõisniku tütar Charlotte von Fircks (1759–1831). 
Ta abiellus Mannheimis 1823 Karlsruhest pärit Sophie Anna Franziska von Graimbergiga (1804–1863), kes oli Badeni saatkonnanõuniku ("Geheimer Legationsrat") Dominique Ludwig von Graimbergi (surnud 1820) ja Amalie von Bönninghausen-Budbergi tütar. Abielust sündisid:
Paul Laasimir

Paul Laasimir (vene "Павел Евгеньевич Лазимир"; 21. jaanuaril 1891 Novõi Peterhof, Peterburi – 17. mai 1920 Krementšug, Poltava kubermang, Ukraina) oli eesti päritolu Venemaa revolutsionäär, sõjaväevelsker. Venemaa Sotsialistide-Revolutsionääride Partei ja 1918. aastast VSDT(b)P liige. 
Noorus.
Paul Laasimir sündis Peterburis Novõi Peterhofi linnaosas, kus tema isa teenis Novõi Peterhofis asuvas ulaanipolgus. 7-aastaselt pandi Paul kantonistide kooli, mille lõpetamise järel suunati Paul Laasimir Peterburi sõjaväevelskrite kooli, mille ta lõpetas kiitusega.
Seejärel määrati Paul Laasimir teenistust jätkama Novõi Peterhofis asuvas ulaanipolgus.
Revolutsiooniperiood.
1917. aasta veebruarirevolutsiooni ajal astus Paul Laasimir Venemaa Sotsialistide-Revolutsionääride Parteisse ning ta valiti vasakpoolste esseeride esindajana Petrogradi Nõukogu koosseisu. 
1917. aastal valiti ta Petrogradi Tööliste ja Soldatite Saadikute Nõukogu Täitevkomitee liikmeks ja Täitevkomitee soldatite sektsiooni esimeheks ning Petrogradi Nõukogu sõjaväeosakonna esimehe asetäitjaks. 
Paul Laasimir asus Petrogradi TSSN toimunud riigipöörde ettevalmistamiseks vajaliku Sõjarevolutsioonikomiteede organiseerimise küsimuses relvastatud võimu haaramist toetavate bolševike seisukohal, ta koostas Petrogradi SRK põhimääruse projekti ja oli21. oktoobril 1917 moodustatud Petrogradi Sõja-Revolutsioonikomitee esimene esimees, asetäitjateks Nikolai Podvoiski ja Vladimir Antonov-Ovsejenko.
Pärast 1917. aasta oktoobrirevolutsiooni tagajärjel võimu haaramist Venemaa Sotsiaaldemokraatliku Tööliste (bolševike) Partei poolt määrati Paul Laasimir algul sõjaasjade rahvakomissariaadi ja hiljem siseasjade rahvakomissariaadi kolleegiumi liikmeks.
Venemaa kodusõda.
1918. aasta augustis suunati Paul Laasimir Venemaa kodusõja Lõunarindele, kus ta määrati Revolutsioonilise Sõjanõukogu liikmeks, kuid haigestus kõhutüüfusse ning asus oma ülesandeid täitma alles 1919. aasta jaanuaris. Ta tegeles Lõunarinde piirkonnas Ukrainas Punaarmee poolt Ukraina vallutamiseks ja Ukraina Rahvavabariigi Direktooriumi esimehe Simon Petljura kukutamiseks peetud Nõukogude-Ukraina sõjas Punaarmee erakorralise varustuskomisjoni juhina.
Pärast 1919. aasta detsembris Punaarmee poolt Kiievi vallutamist nimetati Paul Laasimir revolutsioonilise sõjanõukogu poolt "Kiievi sanitaardiktaatoriks", kuid pärast Nõukogude-Poola sõja käigus Poola vägede poolt Kiievi vallutamise järel alanud Punaarmee ja raviasutuste evakuatsiooni käigus haigestus Paul Laasimir uuesti tüüfusse. Ta suri Poltava kubermangus 20. mail 1920 ning maeti Krementšuki linnas ühishauda.
Joseph Du Hamel

Joseph Du Hamel (ka Duhamel, von Dühamel; vene Осип (Йозеф) Осипович Дюгамель; 2. august 1758 Varssavi – 20. detsember 1840 Peterburi) oli prantsuse päritolu Venemaa keisririigi riigitegelane.
Ta oli Kuramaa kubermanguvalitsuse nõunik, riiginõunik, Liivimaa asekuberner 12. oktoobrist 1806 kuni 13. maini 1811, salanõunik, Liivimaa tsiviilkuberner 13. maist 1811 kuni 5. novembrini 1827, tõeline riiginõunik (1812) ja senaator (1828).
Tema suguvõsa oli kantud Liivimaa (Nr.313) ja Kuramaa (Nr.248) rüütelkonda.
Perekond.
Tema abikaasaks oli Henriette von Heyking (1774–1862), kes oli Karl von Heykingi tütar. Abielust sündisid: