René Descartes

René Descartes [rön'ee dek'art] (ladinapäraselt Renatus Cartesius; 31. märts 1596 La Haye en Touraine, Prantsusmaa – 11. veebruar 1650 Stockholm, Rootsi) oli prantsuse matemaatik, filosoof ja loodusteadlane. 
Teda on nimetaud uusaja filosoofia isaks. Et Descartesi ladinapärane nimi oli Cartesius, kutsutakse tänapäeval tema filosoofilist õpetust ning tema filosoofilistest ideedest välja arenenud filosoofiasuundi kartesianismiks.
Elukäik.
Descartes sündis Kesk-Prantsusmaal La Haye en Touraine'is, mis nimetati 1802. aastal tema auks ümber Descartesiks. Koht kannab sama nime ka tänapäeval. Kui ta oli üheaastane, suri tema ema Jeanne Brochard sünnitusel. Isa Joachim oli Rennesis paikneva Bretagne'i kohtu liige. René elas koos vanaema ja vanaonuga. 1607. aastal (nii hilja nõrga tervise tõttu) asus ta õppima La Flèche'i jesuiitide koolis ("Collège Royal Henry-Le-Grand"), kus ta tutvus matemaatika ja füüsikaga, sealhulgas Galileo Galilei töödega. Pärast selle lõpetamist 1614. aastal õppis ta kaks aastat Poitiers' ülikoolis, kus sai bakalaureuse- ja litsentsiaadikraadi õigusteaduses. Isa soovis, et pojast saaks jurist. Hiljem suundus Descartes Pariisi.
1618. aastal astus ta Hollandi armeesse, et saada ohvitseriks. Järgmisest aastast oli ta Baieri vürsti Maximilian I teenistuses ja viibis 1620. aastal Praha lähedal toimunud lahingu juures (osa kolmekümneaastasest sõjast).
Descartes elas 1629. aastast Hollandis. Ta kirjutas töid filosoofiast, optikast, geomeetriast ja hinge loomusest. Matemaatikas on tema tööd aluseks koordinaatteljestiku kasutamisele geomeetrias, mis liidab kokku algebra ja geomeetria (analüütiline filosoofia). Descartes lahkus Hollandist 1649. aastal ning suundus kuninganna Kristiina kutsel Stockholmi, kus ta suri 1650. aastal kopsupõletikku.
Descartesi filosoofia.
Descartesi filosoofia eesmärk oli leida tõsikindel teadmine, kus poleks mingit ruumi eksitusteks. Tema eesmärk oli ületada kahtlus. Ta püüdis välja selgitada, kas on olemas tõsikindel tunnetus, ning kui see peaks olemas olema, siis mille kohta see käib. Descartesi ei rahuldanud tavalised akadeemilised teadmised ega raamatutarkused, sest need ei andnud vastust küsimusele, kas midagi saab tõsikindlalt teada. Descartes on oma kasvatuse kohta öelnud:
 ".. "ja kuna mulle kinnitati, et nende abil võib omandada selge ja kindla tunnetuse kõige selle kohta, mis on elule kasulik, siis oli mu ülimaks sooviks neid tundma õppida. Aga niipea kui ma olin lõpetanud kogu selle õpikursuse, mille lõpul tavaliselt võetakse vastu õpetlaste seisusesse, muutsin täielikult oma arvamust. Ma olin segaduses nii paljudest kahtlusist ja eksimusist, et mulle näis, et mu õppimispüüust ei olnud muud tulu kui et ma avastasin ikka rohkem ja rohkem oma teadmatust"."
Ehkki Descartes arvas, et kooliharidus ei anna tõsikindlat teadmist, pidas ta sellest ikkagi lugu. Ta arvas, et koolis loetavaist tekstidest saab teadmisi autorite parimaist mõtteist, sest üksnes need on raamatuisse kirja pandud. Ta pidas lugu autoriteetidest, ent oli veendunud, et autorite teadmine ei vasta kuidagi tema tõsikindluse nõudele. Ta uskus, et suudab ise paremat.
"Cogito ergo sum".
Descartes väitis, et kui inimene mõtleb, kas ta olemas on, siis ainuüksi mõtlemine tõendab, et on.
Descartesi "cogito"-argumendi aluseks on, et ükskõik kui palju kahtlusi inimesel ka ei tekiks, siis tema olemasolu on vähemasti tõene, sest muidu ei oleks tal võimalik kahelda. Selle vastu räägib mõneti fakt, et magades inimesed ei mõtle ega kahtle endas, kuid Descartes väitis oma teoses "Arutlus meetodist":
"Kui ma aga lõpuks kaalusin, et kõik need mõtted, mis meil on ärkvel olles, võivad meil tulla ka magades, kuigi nad pole tõelised, siis otsustasin ma oletada, et kõik mu vaimu kunagi sattunud asjad ei olnud tõelisemad mu unenägude illusioonidest. Kuid kohe seepeale panin ma tähele, et sel ajal, kui ma tahtsin mõelda, et kõik on väär, oli paratamatult tarvilik, et mina, kes ma seda mõtlesin, ka midagi oleksin. Ja kui ma märkasin, et see tõde − ma mõtlen, järelikult olen − oli nii kindel ja püsiv, et teda ei suutnud kõigutada isegi skeptikute kõige liialeminevamad oletused, siis ma otsustasin, et ma võisin teda pidada kahtlemata minu otsivaks filosoofia esimeseks printsiibiks."
Descartesi meelest ei saa usaldada autoriteete, sest ka autoriteet peab millelegi tuginema, ning Descartesi arvates on kõigele vaja konkreetset tugipunkti, mis ei tekitaks kahtlusi. Descartes kirjutas, et kui heita kõrvale kõik, milles saab kahelda, siis ei oleks ei Jumalat, taevast ega keha. Samas ei saa öelda, et ei ole olemas hinge, meid, kes me sel moel mõtleme, sest kui on olemas mõtlemine, oleme ka meie.
Juba Augustinus käsitles mõneti "cogito"-argumenti, ent tema jaoks oli see pigem möödaminev nähtus, Descartesi jaoks oli see aga kogu ta filosoofia alus. Descartesi filosoofia järgi on iseenese olemasolu ainus, milles kahelda ei saa.
Hing ja keha.
Descartes avaldas käsitlenud kahe substantsi õpetust, mis seisneb hinge ja keha eraldatuses. Descartes on öelnud, et tema, s.o hing, mille tõttu ta on see, mis ta on, on täiesti erinev kehast, ja teda on isegi kergem tunnetada kui keha, sest kui ei oleks keha, siis hing oleks ikkagi see, mida ta on. Hinge olemasolu on Descartes kindlaks teinud just "cogito"-argumendi alusel, ent kuna keha ja hing asetsevad eraldi, ei ole sugugi lihtne kindlaks teha keha olemasolu. Descartes arvas, et inimese hing kontrollib keha läbi ainukese üksikorgani, käbikeha. Hing ei saa otseselt mõjutada keha käitumist, vaid enne on vaja käbikeha vibratsioonidega esile kutsuda emotsioonid, mis suunavad edasist käitumist. Samuti on Descartes välja toonud, et mõningatel üksikutel juhtudel on keha ka vaimu võimeline mõjutama, näiteks juhul, kui kirg juhib inimese tegevust. Descartes käsitles kirge füsioloogilisest seisukohast, arvates, et kired peegeldavad inimkeha, mitte aga hinge seisundit. Descartes eristas kuut põhikirge: imestus, armastus, vihkamine, soov, rõõm ja kurbus.
Põhjused, miks Descartes valis hinge ja keha ühenduskohaks just käbikeha:
1) Hing on ühtne ning ka käbikeha on ajus vaid üks, mistõttu saab sinna koonduda mitme organi (nt kahe silma) info.
2) Käbikeha paikneb ajuvatsakeste lähedal. Descartes uskus, et ajuvatsakeste seljaajuvedelik juhib närvide abil keha tegevust ning käbikeha mängib selles protsessis olulist rolli. Meeleelunditest saadud info liigub närvide kaudu käbikehasse, milles info vastu võetakse, saavad tekkida emotsioonid ning seejärel keha reaktsioon stiimulile.
Descartesi arvates ei olnud loomad intelligentsed ega mõistuslikud olevused, kuid nad said oma meeltega vastu võtta tajukogemusi. Mõtlemine muudab inimkäitumise märksa paindlikumaks kui seda on loomade käitumine. Descartesi filosoofia kohaselt olid loomad nagu masinad, kelle käitumuslikuks vastuseks oli refleks. Inimesed seevastu on võimelised uues situatsioonis oma käitumist kohandama tänu mõtlemise olemasolule.
Jumala eksistents.
Jumalal on Descartesi filosoofias väga tähtis koht. Descartesi ei huvita Jumala olemasolu teoloogilistel põhjustel, vaid pigem on Jumalal süstemaatiline roll tema filosoofias, mis tähendab, et lähenemisviis Jumalale on mõistuspärane, ning kuna ratsionaalne inimene usub vaid argumente, tuleb ka Jumala olemasolu tõestada. Descartes on esitanud oma versioonid kosmoloogilisest ja ontoloogilisest jumalatõestusest. Ontoloogiline tõestus Descartesi sõnastuses kätkeks seda, et inimesel on mõttes mingi selge ja täpne tingimusteta täiusliku olendi idee. See idee on sama kallutamatu kui matemaatilised tõed või geomeetrilised kujundid. Näide Jumala olemusest ja võrdlusest geomeetriliste kujunditega Descartesi teosest "Viies meditatsioon":
".. Jumala olemasolu ei saa olla eraldatud tema olemusest nagu võrdkülgse kolmnurga olemusest kolme nurga suurus, mis võrdub kahe täisnurgaga, või mäe idee oru ideedest. Niisiis ei ole vähem tülgastav vaadelda Jumalat (see tähendab sõltumatult täiuslikku olendit) ilma eksistentsita (kel puuduks mingi täiuslikkus), kui vaadelda mäge ilma oruta." 
Seos Eestiga.
Tartus on Tartu Descartes'i Kool.