Ludvig Jakobsen

Ludvig-Karl Jakobsen VR I/3 (nimed esinevad koos või eraldi ka kujul Louis-Carl Jacobsen; 29. mai 1893 Leebiku vald, Viljandimaa – 11. detsember 1961 Köln) oli Eesti sõjaväelane.
Elulugu.
Jakobsen sündis Viljandimaal Leebiku vallas Julius-Friedrich-Wilhelm ja Emilie Jakobseni peres.
Haridus.
Jakobsen õppis Viljandi Algkoolis ja aastatel 1905–1909 Friedrich Kuhlbarsi koolis Deutsche Schule zu Fellin. Aastatel 1912–1913 õppis Venemaal Simbirski Kadetikorpuses, gümnaasiumi lõpetas eksternina.
1913.–1914. aastal õppis Jakobsen Kaasani Sõjakoolis ja sai kooli lõpetamisel nooremleitnandiks. 1927. aastal lõpetas ta Poola Kõrgema Sõjakooli. Kuulus korporatsiooni Sakala.
Sõjaväeteenistus.
Esimesest maailmasõjast võttis osa Jakobsen rindeohvitserina. Eesti sõjaväkke astus ta 24. novembril 1918. 1. detsembrist 1918 määrati kapten Jakobsen 6. jalaväepolgu staabikapteniks. Aprillis 1919 määrati ta ülemjuhataja otsusega äsjaloodud Eesti Vabariigi Sõjakooli kadettide pataljoni ülemaks ja sõjaväe administratsiooni lektoriks, kus teenis 1920. aastani. Vabadussõjas osalemise eest sai ta 50 000 marka ja talumaad. Sama aasta märtsis ülendati ta alampolkovnikuks.
Aastatel 1921–1924 juhtis kolonelleitnant Jakobsen Viljandis 5. Jalaväepolgu koosseisus olevat Sakala Üksikut Partisanide Pataljoni, olles ühtlasi Viljandi garnisoni ülem. 1924. aasta alguses ülendati ta kolonelleitnandiks ja viidi üle kindralstaapi. 1924. aastal määrati Jakobsen Eesti Vabariigi sõjaväeliseks esindajaks Poolasse ja 1925. aastal paralleelselt ka Rumeeniasse. Diplomaatiline missioon kestis kuni 1930. aastani.
1930. aastal kutsus Riigivanem Otto Strandman Jakobseni oma vanemaks käsundusohvitseriks, kellena ta teenis kuni 1934. aastani. 18. veebruaril 1931 ülendati Jakobsen koloneli auastmele. 1. aprillil 1934 määras ülemjuhataja ta Narva 1. Jalaväerügemendi ülemaks. Juunis 1936 lähetati ta Eesti Vabariigi sõjaväeliseks esindajaks Saksamaale, 1937. aastal määrati ta paralleelselt ka esindajaks Ungaris.
Juunipöörde ajal viibis Jakobsen Berliinis ja keeldus Tallinna naasmast. Eesti okupeerimise järel teenis ta Saksa sõjaväes, olles 1941. aastal nõuandja armeegrupis Nord, seejärel täites Saksa sõjaväeluure eriülesandeid Tallinnas. Septembris 1944 evakueerus ta Saksamaale, kus töötas kolonelina mereväeluures, kuni vabastati aprillis 1945 Wehrmachtist. Saksamaa kapitulatsiooni järel tegeles Jakobsen eesti sõdurite kaitsmisega, otsides kontakte liitlasvägede ülemjuhatajatega.
Hilisem elu.
Pärast teist maailmasõda jäi Jakobsen perega Lääne-Saksamaale elama ja korraldas kohalikku väliseestlaste seltsielu. Ta oli Eesti Võitlejate Ühingu Saksamaal esimees, hilisem auesimees ja vanematekogu liige; Balti Seltsi Saksamaal asepresident; Saksa-Eesti Ühingu eestipoolne esimees; Eesti Skautide Maleva Saksamaal maleva vanem; Eesti Sõjainvaliidide Kapitali volinik Saksamaal; Eesti Vabadusvõitlejate ja Sõjaveteranide Ühenduse president aastatel 1951–1954 ning Eesti Rahvuskomitee juht Saksamaal. Ta oli ka üks ajalehe Võitleja asutajaid ja kaastöölisi.
Pärast Karl Selteri surma määrati Jakobsen 1958. aastal tema asemel Eesti diplomaatiliseks esindajaks Saksamaale, seal töötas ta surmani. Ta suri 11. detsembril 1961 südamehaigusse ja maeti 15. detsembril 1961 Kölni läänekalmistule.