Lavastuskunstnik

Lavastuskunstnik (stsenograaf, teatrikunstnik, lavakujundaja, inglise keeles "scenographer", "production designer") on kunstnik, kes loob lavastuslikele sündmustele visuaalseid ruume ja vastutab nende teostumise eest. 
Sõna “stsenograafia” on tulnud kreeka keelest. Esimene osa "skēnē" tähendab 'lava' ja teine pool "grapho" 'kirjutama'.
Lavastuskunstnik on lavastuse loomisel tihti lavastaja parem käsi. Lavastuskunstnik vastutab lavapildi, kostüümide ja rekvisiitide valmimise eest ning tema tööülesanded varieeruvad vastavalt lavastuse iseloomule, kollektiivi suurusele, asutuse võimekusele jne. Lavastuskunstniku kohustused võib endale võtta ka lavastaja ise, aga vastupidi võib ühe lavastusprotsessi juures töötada ka enam kui üks lavastuskunstnik. Lavastuskunstniku töös tuleb kasuks hea suhtlusoskus, ajataju ning oskus anda sõnaliselt ja visuaalselt oma ideid edasi.
Lavastuskunstnik lavastusprotsessis.
Eesti Lavastajate Liidu ja Eesti Etendusasutuste Liidu vahel sõlmitud kokkuleppe lisa 4 kohaselt saab lavastusprotsessi kirjeldada viie peamise tsükli kaudu: 
Selle loetelu järel on ära toodud ka teatri, lavastaja, lavastuskunstniku ja lavastusgrupi põhilised tegevused ja ülesanded.
Lepingulisa järgi algab lavastuskunstniku töö teises tsüklis (planeerimine ja lepingud), kus lavastuskunstnik ja lavastaja loovad tulevasele lavastusele kujunduse kontseptsiooni, eeldatavad lahendused ja mahud. Seejärel liidetakse ideearendusse lavastusgrupp (helikujundaja/helilooja/helirežissöör, valguskunstnik, (lavastus)dramaturg ja koreograaf) ning töötatakse välja lavakujunduse üldkontseptsioon, fikseeritud mahud ja ajagraafik, mis esitatatakse teatrile.
Edasi on lavastuskunstnikul tarvis valmistuda eelkavandite vastuvõtuks, mille käigus toimub tehniline arutelu, kust võtavad osa kõik osalised (teatri lavastusala juht, lavastaja, lavastuskunstnik(ud) ja/või lavastusgrupp). Lisaks toimuvad koosolekud turunduse ja visiooni teemadel, et lavastaja nägemus loodavast lavastusest jõuaks sobivas vormis vaatajaskonnani. 
Ametliku kavandite vastuvõtu koosoleku raames tutvustab lavastaja lavastuse üldkontseptsiooni ja lavastuskunstnik lavastuse visuaalset lahendust. Viimane esitatakse eelkavandite arutelul kokkulepitud vormis. Kavandite esitlusel fikseeritakse tehniliste proovide lõplikud kuupäevad, kujunduse valmimistähtajad, esimese montaaži päev ja muud lavastusega seotud tehnilised tegevused.
Kavandite kinnitamisel esitab lavastuskunstnik maketi või 3D-mudeli, tegelaste kostüümi- ja grimmijoonised, (lavakujunduse ja kostüümide) materjalid ja kirjeldused. Tehakse kokkulepe detailsete tööjooniste ja/või trükifailide valmistamise kohta. Lavastuskunstnik loob rekvisiitide nimekirja ning vajadusel nukkude tööjoonised. Lepitakse kokku kujunduse kasutamise kord, eritingimuste ja -efektide kirjeldused ja ohutusnõuded, moodustatakse stseenide kaupa nimekirjad, lavakujunduse vahetused (sh nendeks kuluv aeg) ja muu vajalik.
Ajalugu.
Lavakujunduse loomine kui püsiv nähtus algas Vana-Kreekas, kus toimusid esimesed lavastused amfiteatrites. Toonaste etenduste käigus kasutati lihtsakoelisi rekvisiite ja dekoratsioone. Renessansi käigus hakati etendama pigem siseruumides, mis andis lavakujundusel võimaluse edasiarenguks nii kasutatava varustuse kui ka maalitud taustakangaste osas. Loodi realistlikumaid, keerukamaid ja vaatajale põnevamaid lahendusi. Järgmine suurem edasiminek stsenograafias toimus 19. ja 20. sajandil, kui teatrid saavutasid oma tänapäevase vormi.
Eestis.
Teatri- ja filmilavastuste visuaalsete terviklahenduste loomist saab Eestis õppida Eesti Kunstiakadeemias stsenograafia õppekaval bakalaureuse- ja magistriõppes.
Eesti kutselisi stsenograafe, kostüümi-, valgus- ja videokunstnikke ühendab Eesti Lavastuskunstnike Liit (ELKL). 1993. aastal asutatud MTÜ on Eesti Kunstnike Liidu alaliit, mille eesmärk on edendada Eesti lavakujunduskultuuri kõigis selle kasutusalades, kaitsta oma liikmete loomingulisi, ameti-, palga- ja sotsiaalseid huve, tagada nende professionaalsus ja autoriõiguslik kaitse.