Kaks Foscarit

"I due Foscari" ("Kaks Foscarit") on Giuseppe Verdi ooper kolmes vaatuses Francesco Maria Piave libretole, mis oli kirjutatud George Gordon Byroni ajaloolise näidendi "The Two Foscari" (1821) alusel. 
See on sünge ja raskemeelne lugu, mis sisaldab silmatorkavalt häid Verdi muusikastiili näiteid. Hinnatud üheks paremaks helilooja varasema perioodi ooperiks. Seab lauljatele suuri nõudmisi, mistõttu esitatakse sedavõrd regulaarselt, kui teatritel õnnestub kokku saada võimekas originaalvarianti esitada suutev ansambel.
Ooperi saamislugu.
Pärast ooperi "Ernani" suurt edu sai Verdi Rooma Teatro Argentinalt tellimuse uueks ooperiks, millega kavatseti avada sügishooaeg. Piave pakkus Verdile kahte teemat libretoks, millest Verdi valis Foscarite perekonna draama. Ta soovitas siiski Piavel mitte nii väga "jääda Bayroni külge". Teine teema käsitles Lorenzo de' Medici perekonna vastuolusid. Byroni näidendi kasutamise ideega oli juba 1843. aastal pöördunud Verdi poole Veneetsia La Fenice, kuid kui selgus, et näidend sisaldas kriitikat Veneetsia Vabariigi tegevuse kohta ja see olnuks solvav Veneetsia mainekatele perekondadele, siis La Fenice loobus. Seejärel võttiski Verdi vastu Rooma teatri tellimuse. Verdi sai libreto mai kuu keskpaigas. Kuid see ei rahuldanud ja ta saatis Piavele pika kirja, milles juhendas tegema paljudes kohtades muudatusi. Piave pidi Verdi soovidega arvestama, sest selleks ajaks oli aksioom, et maestro sekkus libretode koostamisse. Verdi komponeeris muusika suvel kiiresti ning partituur oli valmis septembris.
Lavastused.
Esmaettekaane toimus 3. novembril 1844 Rooma Teatro Argentinas. Verdi osales esimesel kolmel etendusel, mängides orkestris klavessiini. Esiettekanne oli üldiselt üsna edukas, kuid ei ületanud "Ernani" populaarsust. Jäi mõneti alla nii muusikaliselt kui ka faabula poolest. Publiku indu häiris, et teatri juhtkond oli hiljuti tõstnud istmekohtade hindu. Teatri palgatud soliste hinnati ka keskpäraseks. Sellele vaatamata püsis see oopus paljude teatrite repertuaaris kuni 1853. aastani, kui "Il trovatore" tõrjus mõneks ajaks praktiliselt kõik teised Verdi ooperid tähelepanu alt välja.
"I due Foscari" oli Itaalias peagi pärast väljatulekut mängukavas 22 linna teatrites, sealhulgas Livornos, Triestes, Napolis, Parmas, Bergamos, Torinos, Bolognas, Catanias, Firenzes, Palermos, Cremonas, Veneetsias, Pratos ja Modenas. Seda esitati ka Barcelonas (1845), Lissabonis ja Pariisis (1846). Londonis kandis Her Majesty's Theatre ooperi ette aprillis 1847. USA-s esitati ooperit esimest korda Bostonis (1847).
Ooperist tegid selle autorid kaks muudetud versiooni, mida tänapäeval ei esitata. Teine versioon oli ettekandmisel Roomas, Livorno Teatro Rossinis ja Trieste Teatro Grandes 1845. aastal. Kolmandat versiooni lavastati Londoni Her Majesty's Theatres, Bostonis ja Barcelonas samuti 1845. aastal ning hiljem Torinos (1851), Montevideos (1856) ja Milano Cannobianas (1857).
Tänapäeval on seda ooperit sageli lavastatud. Pärast Teist maailmasõda kanti teost ette Viinis, Barcelonas, Londonis, Leningradis ja New Yorgis. Itaalias oli "I due Foscari" mängukavas Veneetsias, Roomas ja teiste linnade ooperiteatrites. New Yorgi Metropolitan Opera ja Chicago Lyric Opera esitasid teost 1968. aastal. Järgnesid lavastused Barcelonas (1977), Milano La Scalas (1988), Londonis (1995), Napolis (2000), Sarasotas (2008), Bilbaos (2008) ja Los Angeleses (2012). Regulaarselt esitatakse ooperit ka kontsertettekandes. 
Eestis pole seda ooperit lavastatud ega ka kontsertettekandena esitatud.
Rollid ja esitajad.
Peamised osad.
Dirigeeris Emilio Angelini.
Süžee.
Tegevus toimub 1457. aastal Veneetsias. Veneetsias doodž Francesco Foscari palees kohtuvad Kümne Nõukogu liikmed. Nad peavad otsustama, kas kinnitada Veneetsia linna naasnud ja siin arreteeritud doodži poja Jacopo Foscari pagendusse saatmine või jätta ta Veneetsias trellide taha. Teda süüdistatakse Kümne Nõukogu liikme Jacopo Loredano kahe sugulase mõrvas. Jacopo naine Lucrezia Contarini kaitseb oma meest, kuid kui ta saab teada, et mehele surutakse peale taas pagendusse minemist, süveneb ta pahameel Veneetsia aadlike vastu. Lucrezia laidab maha plaani minna doodžilt armu paluma. Ta teab, et doodž ei soovi minna vastuollu Veneetsia seaduste ja Kümne Nõukogu otsusega.
Vanglasse suletud Jacopo Foscari näeb Carmagnola krahvi kummitust, kelle Jacobo isa oli surma mõistnud. See on Jacopole halb enne. Lucrezia külastab Jacopot vanglas, et arutada taas pagulusse minemist ning seletab talle põhjusi, miks isa keeldus pojale armu anda. Doodž on kaks korda soovinud ametist loobuda, kuid mõlemal korral on Kümne Nõukogu keelitanud, et ta jätkaks kuni surmani.
Jacopo Foscari tuuakse nõukogu ette, kus võetakse vastu otsus ta saatmiseks Kreetale pagendusse. Opositsiooni liider ja Foscarite vaenlane Loredano on omalt poolt teinud kõik, et Francesco erru läheks ja Jacopo Veneetsiast lahkuks. Üksi ja vaevatud doodž leinab oma kolme lapse kadumist ja nüüd neljanda hülgamist. Senaator Barbarigo on saanud kirjaliku ülestunnistuse mehelt, kes tegelikult tappis Loredano kaks sugulast. See teade rõõmustab doodži, kuid Jacopo jaoks tuleb liiga hilja. Lucrezia toob teate, et Jacopo suri laeval südamevalu ja ahastuse kätte.
Loredano eestvedamisel tuleb Nõukogu uuesti kokku. Nüüd otsustab see soovitada doodžil ametist loobuda. Francesco nõustub vastumeelselt selle otsusega ning paneb solvunult oma võimuregaalid Nõukogu liikmete jalge ette. Ta lahkub Nõukogust koos Lucreziaga. Lahkudes kuuleb ta Püha Markuse väljaku kellatorni kellade helinat, mis kuulutavad uue doodži ametisse pühitsemist. See on ta hingele liig ning oiates sureb Francesco Foscari Lucrezia kätel. Ooper lõpeb Loredano juubeldustega.