tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Suhhona

Suhhona (vene keeles "Сухона") on jõgi Euroopas Venemaa põhjaosas. Jõe ühinemisel Veliki Ustjugis Jugi jõega saab alguse Dvina jõgi.
Suhhona algab Kubena järvest Vologda oblastis, voolab itta. Ülemjooksul voolab aeglaselt laias orus, lisajõgede suurvee ajal aga tagurpidi. Kesk- ja alamjooksul voolab sügavas orus, kohati on kärestikke. 
Suhhona ülemjooks on laevatatavate kanalite kaudu ühenduses Volga-Läänemere kanaliga.
Jõe pikkus on 558 km, valgla pindala on 50 300 km².
Jõe ääres asuvad Sokol, Totma, Veliki Ustjug jpt asulad.
Araabia meri

Araabia meri on meri India ookeani loodeosas. Edelas külgneb Aafrikaga, loodes Araabia poolsaarega. Lääneosas asub Adeni laht, loodeosas Omaani laht. Kirdes ja idas külgneb Hindustani poolsaarega. Mere lõunapiiriks loetakse mõttelist joont Caseyri neemest India lõunatipuni.
Araabia merel puhuvad mussoonid.
Foiniikia keel

Foiniikia keel oli alates 3. aastatuhandest eKr tuntud semi keelte kaanani rühma kuuluv keel, lähedane heebrea keelele. Oli foiniiklaste keel ja levis koos nendega Vahemere idaosast kõikidesse Foiniikia kolooniatesse, sh Kartaagosse. Sealset keelt nimetati puunia keeleks.
Vanimad keelemälestised pärinevad 10. sajandist eKr. Kirjandusteoste olemasolu foiniikia keeles pole teada.
Keel kadus käibelt 4. sajandil eKr. Puunia keel hääbus arvatavasti 4. sajandil.
Võtšegda

Võtšegda (vene "Вычегда", komi "Эжва") on jõgi Euroopas Venemaa põhjaosas.
Algab Timaani kõrgustikult. Sealt laskunud, lookleb laias orus valdavalt läände. Suubub Kotlase linna juures paremalt Dvinasse. 
Jõe pikkus on 1130 km, millest umbes 800 km on laevatatav. Valgla pindala on 121 000 km².
Jõe ääres asuvad Kortkeros, Sõktõvkar, Žešart, Solvõtšegodsk, Korjažma, Urdoma ja Kotlas.
Foiniikia

Foiniikia (vanakreeka keeles Φοινίκη (Phoinike), ka Kaanan, mõlemad arvatavasti 'purpurimaa') oli antiikaja maa Vahemere idakaldal.
Foiniikia ulatus kitsa ribana Bargyluse (tänapäeval Ansarija, Liibanoni ja Galilea mägede jalamil Casiuse mäest (tänapäeval Džebel Akra) põhjas kuni Karmeli mäeni lõunas. Tänapäeval kuuluvad kunagise Foiniikia alad Liibanonile, Süüriale ja Iisraelile.
Seda ala asustasid foiniiklased, kes olid sinna rännanud juba väga vanal ajal Punase mere äärest . Arvatakse, et linnriigid Byblos, Siidon ja Tüüros asutati u 3000 a eKr. Eriti on tuntud tillukesel meresaarel asunud Tüüros, mida püüdis korduvalt vallutada Babüloni valitseja Nebukadnetsar II (Tüürose piiramine), kuid suutis pikka aega säilitada sõltumatuse.
Linnade vahel arenes konkurents, mis algul pärssis ühistegevust, hiljem asutati ühine pealinn Tripoli.
Foiniiklased olid meresõitja rahvas, kes rajas palju kolooniaid: esmalt Küprosele ning hiljem mujalegi Vahemere rannikule: tänapäeva Lääne-Liibüa, Tuneesia, Alžeeria, Maroko ja Lõuna-Hispaania rannikule, Baleaaridele, Sardiiniale ja Lääne-Sitsiiliasse. 
Esimene koloniseerimislaine toimus ajavahemikus u 1200 aastat eKr – u 800 aastat eKr, Levant, Leptis Magna, Cadiz (Gadir) ja Palermo.
Kuulsaim koloonia Kartaago rajati 815 eKr ja see iseseisvus 6. sajandil eKr. Foiniiklaste põhiline jõukuse allikas oli merekaubandus. Igal linnal olid omad mees- ja naissoost jumalad. Foiniiklased koloniseerisid Põhja-Aafrika Vahemere-ranniku umbes 1000 eKr ning Kartaagost, mille nad rajasid 800 eKr, sai kiiresti Vahemere maade võimsaim jõukeskus. Allutades berberid, kes moodustasid suurema osa Põhja-Aafrika rahvastikust, said foiniiklased oma võimu alla kogu Aafrika ranniku lääne pool Surti lahte ning saavutasid kontrolli Vahemere-kaubanduse üle. See pani aluse nende tohutule rikkusele.
9. sajandist eKr koloniseeriti Sitsiilia, kus 8. sajandil eKr asutati Motya, Panormo (Palermo) ja Solunto ning kolooniad strateegilist tähtsust omanud Lampedusa, Malta ja Pantelleria saartel. Sardiinial asutati kolooniad 9. sajandist eKr, Nora, Caralis (Cagliari), Bythia, Sulcis, Carloforte ja Tharros.
Hispaania aladel asutati kolooniad 10. sajandist eKr Gades (Cadiz) (u 1110 eKr), Malaka (Malaga), Sexi (Almunecar), Abdera (Adra), and Ebusus (Ibiza).
Foiniikia linnades valitses tõenäoliselt kuningas. Preesterkonnal poliitilist võimu polnud, riigi juhtimises võisid kaasa rääkida ka kaubandusega tegelevad ülikud.
Foiniikiat vallutati korduvalt. Seal võimutsesid Assüüria, Babüloonia, Pärsia, Aleksander Suur, Ptolemaiosed ja Seleukiidid ning lõplikult, alates 64 eKr Rooma riik. Kui Aleksander Suur selle vallutas, ühendati Tüüros tammi abil mandriga ja pärast Aleksandria rajamist kaotas Tüüros oma tähtsuse.
Foiniikia silmapaistvaim kultuurisaavutus oli maailma esimese tähestiku leiutamine 2. aastatuhandel eKr. Paljud tänapäeva tähestikud põhinevad mingil määral sellele, kaasa arvatud kreeka ja ladina tähestik.
Kaanan

Kaanan on ajalooline maa Lähis-Idas, Egiptusest põhjas, mis hõlmas Foiniikia ja Palestiina. 
Nimetuse ajalooline allikas on Amarna leid. Nimi tuleb mittesemi rändrahva nimetusest, kelle päritolu teadmata.
Linnalised keskused kujunesid Lähis-Ida rannikualal 3. aastatuhandel eKr, mille hulgas tuntuim oli Byblos, mis oli küllalt tihedates kontaktides Vana-Egiptusega. 2. aastatuhandel eKr linnatsivilisatsiooni areng jätkus ja Byblos püsis jõuka keskusena.
Lõunapoolsed Kaanani linnad langesid 15. sajandil eKr Egiptuse võimu alla, kui Egiptuse Uue riigi kuningas Thutmosis III laiendas Egiptuse riiki sõdade abil. Ta vallutas suurema osa Lähis-Idast. Tema riik ulatus Lõuna-Süüriast üle Kaanani Nuubiasse. Assüüria, Babüloonia ja Hetiidi valitsejad tunnustasid Thutmosis III vallutusi.
12. sajandi algul eKr tabas Kaananit Mererahvaste sissetung ja linnaelu käis ajutiselt alla. Algas aramealastete sisseimbumine Kaananisse ja Kaanani sisemaal tõusis esile aramea dünastia poolt valitsetud Damaskus. Rannikul tõusid esile foiniikia linnriigid, mille seas tähtsaimad Byblos,
Siidon ja Tüüros. 10. sajandil oli nende seas nähtavasti tugevaim Tüüros, mille kuningas Hiram oli tihedates sidemetes Iisraeli kuninga Saalomoniga.
9. sajandil eKr ja uuesti 8. sajandi eKr teisel poolel langesid foiniikia linnriigid Assüüria ülemvõimu alla. 6. sajandi eKr algusest alates allusid foiniikia linnad Uus-Babülooniale.
Viisraamat

"Viisraamat" (trad. 五經; liht: 五经; "pinyin": "Wǔjīng") on konfutsianismi kanooniliste tekstide kogu, millesse kuulub viis Qini dünastia eelset teost.
"Viisraamatusse" kuuluvad:
Galilea

Galilea (heebrea keeles הגליל "HaGalil"; araabia keeles الجليل "al-Jalīl" [aldžal'iil]) on piirkond Iisraeli põhjaosas Vahemere ning Jordani jõe, ajalooliselt Vahemere, Kinnereti järve, Şūri (Tüürose) vahel.
Seal asub ka Iisraeli kõrgeim mäetipp Meroni mägi kõrgusega 1208 m. Talvekuudel on see ainus ala riigis, kus võib tekkida lumikate.
Ajalugu.
Galilea allus pärast Uus-Assüüria vallutust (733 eKr) sajandeid võõrvõimule ning erines etniliselt teistest juutidega asustatud aladest. Galilea ühendati 2. sajandi lõpus eKr Juuda riigiga. Uue Testamendi järgi kristluse sünnikoht. Pärast Bar-Kohba ülestõusu mahasurumist ning juutide pagendamist Jeruusalemmast 135 pKr mitu sajandit judaismi peamine keskus. Aastast 1948 kuulub Iisraelile.
Kaananlased

Kaananlased olid enne 13. sajandit eKr Palestiinas elanud mittesemi rahvas, kelle päritolu teadmata. Vana Testament kõneleb kaananlaste saatusest.
Barentsi meri

Barentsi meri on meri Euraasia loodeosas, Põhja-Jäämere osa. Piirneb loodes Teravmägedega, kirdes Franz Josephi maaga, idas Novaja Zemljaga, lõunas Euraasia rannikuga. Lõunas ühendatud Valge merega.
Põhja-Atlandi hoovus voolab mere edelaossa, mis seetõttu kinni ei külmu.
Saar on saanud nime hollandi maadeavastaja Willem Barentsi järgi.
Barentsi mere piirkonnas paiknevad märkimisväärsed fossiilsete energiaallikate varud. Esimesed naftaleiukohad võeti kasutusele Norra sektoris. Suurim avastatud leiukoht on Venemaa sektoris paiknev Štokmani gaasimaardla.
Aastakümneid kestnud piirivaidlus Norra ja Venemaa vahel sai kompromisslahenduse, kui pooled 2010. aasta 27. aprillil piirikokkuleppele alla kirjutasid.
Genesis

Genesis (kreeka sõnast γένεσις 'sünd, loomine, algus, põhjus, teke, päritolu') on mitme asja nimi või pealkiri.
Beauforti meri

Beauforti meri (inglise keeles "Beaufort Sea", prantsuse keeles "mer de Beaufort") on meri Põhja-Ameerika looderannikul. See on Põhja-Jäämere osa Alaska põhjaranniku ja Kanada Arktika saarestiku vahel. Ümbritseb Loodealade, Yukoni, Alaska ja Arktika saarestiku rannikut. 
Beauforti mere pindala on 450 000 km². Meri on saanud nime Briti hüdrograafi Francis Beauforti järgi. 
Merre suubuvad Mackenzie jõgi ja mitu väikest jõge.
Toimesüsteemi analüüs

Toimesüsteemi analüüs on infosüsteemi koostamise hulka kuuluv tegevus, mille käigus uuritakse organisatsiooni käitumist.
Toimesüsteemi analüüsi käigus selgitaakse välja, kuidas organisatsioon toimib. Selle käigus uuritakse välja organisatsiooni alluvusskeem (osakonnad, ametikohad), eesmärgid, ülesanded ja põhiprotsessid. Iga ametikoha jaoks selgitatakse välja, missugust teavet ta vajab ja missugust teavet toodab. Analüüsi tulemusena valmib toimesüsteemi kirjeldus.
Toimesüsteemi kirjeldus sisaldab nii teksti loomulikus keeles kui ka jooniseid. Joonistena võidakse kasutada järgmisi diagramme:
Toimesüsteemi kirjeldus aitab mõista organisatsioonis toimuvat. Mõistmise korral saab organisatsiooni tõhustada käitumisreeglite muutmise ning/või infosüsteemi loomise ja juurutamise abil.
Analüüsi töömeetodiks on intervjuu. Küsitletakse organisatsiooni töötajaid, eriti ülemusi, kellel peaks organisatsioonis toimuvast olema parem ülevaade.
Ilūkste

Ilūkste () (saksa keeles "Illoxen", "Illuxt", varem eesti keeles "Illuksti") on linn Lätis Augšdaugava piirkonnas. Ajalooliselt on olnud osa Sēlijas. Linn asub merepinnast 100 meetri kõrgusel.
Ajalugu.
Ilūkste alad kuulusid aastal 1251 seelide Alektene muinasmaakonda. 16. sajandil allus see Daugavpilsi komtuuridele.
Asulat on esimest korda kirjalikult mainitud aastal 1559. Toona oli see väike alev, mis kuulus Pilskalne mõisale. Aastal 1567 rajati alevisse luteri kirik, aastal 1596 asutati seal kool.
Hiljem asusid piirkonda elama vanausulised. Aastal 1690 rajasid jesuiidid asulasse esimese katoliku kiriku, mille asemele nad aastail 1754–1769 uue kahe torniga kivikiriku püstitasid. 
Pärast Venemaaga liitmist sai asulast Ilūkste kreisi keskus. Aastal 1816 ehitasid sinna oma kiriku uniaadid, mis läks aastal 1861 õigeusu kiriku valdusse. Alevisse asusid elama ka juudi kaupmehed. Asula tähtsust näitab see, et seda läbis Peterburi ja Varssavi vahelise suurtee vana trass, ka hakkas seda läbima aastal 1873 valminud Dünaburgi ja Tilsiti vaheline raudtee.
Esimese maailmasõja ajal jäi Ilūkste rindejoonele, mistõttu suur osa alevist sai purustatud. Linn aastast 1917. 2009. aastani kuulus Daugavpilsi rajooni. 2021. aastani oli linn Ilūkste piirkonna keskus.
Brocēni

Brocēni () (saksa keeles "Berghof") on linn Lätis Kurzemes Salduse piirkonnas. Linn asub Ciecere järve kaldal.
1920. aastatel rajas professor Eižens Rozenšteins Ciecere järve äärde lubjaahju. 1928. aastal võttis selle üles A/S Ch. Schmit ja 1936. aastal rajati sinna tsemendivabrik. Vabriku tarvis rajati ka raudtee. Nõukogude võimu ajal vabrik riigistati. 1950. aastal sai Brocēnist alev ja 1992. aastal linn. 2009. aastani kuulus Salduse rajooni. Aastatel 2001–2021 oli linn Brocēni piirkonna keskus.
Linna järgi on nime saanud Porkuni lademe Salduse kihistu Brocēni kihistik.
Brocēni on Kunda sõpruslinn.
Looduskaitse all on Ezermaļi kalmistu tamm ja Žubji Paljutüvene Järvekalda tamm. Lisaks kasvab linnas veel kaks looduskaitsealust nimeta põlispuud.
Toimesüsteem

Toimesüsteem (inglise keeles "business system") on süsteem, mis on piiritletud ühe organisatsiooniga.
Toimesüsteemi moodustavad reeglid, mis juhivad organisatsiooni toimimist (süsteemi sisendist süsteemi väljundi loomist).
Mõnikord (enamasti akadeemilises kõnepruugis) kasutatakse alternatiivse terminina sõna "infosüsteem". Tavakõnepruugis on viimase juurdunud tähenduseks siiski 'toimesüsteemi abistav tarkvaratoode'.
Toimesüsteemis oluliste mõistete ja nende seoste kogumit nimetatakse toimesüsteemi ontoloogiaks.
Durbe

Durbe () on linn Lätis Kurzemes Lõuna-Kuramaa piirkonnas. Linna lähedal asub Durbe järv.
Elanikke on umbes 600. Durbe on Läti väikseim linn.
Priedinase kalmistul asub mälestusmärk Teises maailmasõjas hukkunud sõduritele, maantee A9 ääres aga hukkunud Nõukogude lennuväelastele.
Ajalugu.
Durbe asub kuralaste Piemare muinasmaakonda. 13. juulil 1260 toimus Durbe järve ääres Durbe lahing. Aastal 1263 lasi ordumeister Burchard von Hornhausen sinna Durbe ordulinnuse rajada. See allus Kuldīga komtuuridele ja hävis aastal 1701. 15. sajandil rajati linnuse juurde ka väike kirik.
Linn aastast 1893. Linnaõigused kinnitati üle 1917.
Linna vapp pärineb aastast 1925.
Aastatel 2009–2021 kuulus linn Durbe piirkonda.
Kaitstavad objektid.
Muinsusmälestistest on linnas riikliku kaitse all Durbe vanalinn, endise Špringeri põhikooli hoone aadressil Skolas iela 3, Durbe ordulinnuse varemed, Durbe lahingu toimumispaik ja Durbe luteri kirik ning selle piirdemüür (kaasa arvatud kunstimälestistena kaitse all olevad kiriku kantsel, orel ja altar). Kohaliku kaitse all on Durbe keskaegne kalmistu ehk Katkuhauad.
Looduskaitse all kolm Priediena kalmistul kasvavat mändi, pärn aadressil Skolas iela 3, Durbe kiriku juures kasvava hobukastan, hobukastan aadressil Raiņa iela 29 ja hobukastan aadressil Peldu iela 2.
Jēkabpils

Jēkabpils (, [jääkabpils]) on linn Lätis Daugava ääres, Jēkabpilsi piirkonna keskus.
Linn on vabariikliku keskalluvusega linn; 1. järgu haldusüksus.
Arvestuslikel andmetel oli 1. jaanuaril 2011 Jēkabpilsi elanikest lätlasi 58,9%, venelasi 28,4%, valgevenelasi 3,3%, poolakaid 3,1%, ukrainlasi 1,9%, teistest rahvustest inimesi oli 3,2% ja rahvus oli teadmata 1,2%.
Ajalugu.
Jēkabpils on linn 12. veebruarist 1670. Saksakeelse nime Jakobstadt sai ta asutaja, Kuramaa hertsogi Jakobi järgi. Linna esialgsest elanikkonnast moodustasid suure osa Moskva tsaaririigist pagenud vanausulised.
Põhjasõjas 5. augustil (vkj 25. juulil / 26. juulil Rootsi kalendri järgi) 1704 toimus Kuramaal Jēkabpilsi lähedal Rootsi vägede, mida juhtis kindralmajor Adam Ludwig Lewenhaupt, ja Vene-Leedu vägede, mida juhtis suurhetman Michał Serwacy Wiśniowiecki, vahel Jakobstadti lahing, mille võitsid Rootsi väed.
Pärast Kuramaa hertsogiriigi liitmist Venemaa keisririigiga oli Jēkabpils Selburgi Oberhauptmannschafti ja hiljem 1864. aastast Daugavpilsi ehk Dünaburgi kreisis.
5. juulil 1919 jõudsid linna Eesti väed koos Taani üksustega.
Linn on aja jooksul laienenud ning liitnud endaga 1962. aastal Daugava jõe paremal pool asunud Krustpilsi linna, mis oli asutatud 1237. aastal, samuti aastal 1899 tekkinud Zīlāni asula.
Jēkabpilsis asub Struve geodeetilise kaare üks mõõdupunkte.
Aastatel 2009–2021 oli Jēkabpils vabariigilinn.
Jaunjelgava

Jaunjelgava () (saksa "Friedrichstadt") on linn Lätis Aizkraukle piirkonnas. Asub Daugava vasakul kaldal, merepinnast 35 meetri kõrgusel.
Ajalugu.
13. sajandil asus linna lähistel seelide Sērene linnamägi. Aastal 1450 rajati selle juurde Vecsērene mõis. Selle maadele hakkas Daugava kõrgele kaldapealsele tekkima kaupmeeste asula. Aastal 1567 nimetas Kuramaa hertsog Gotthard Kettler selle Neustadtiks, ent lätlased hakkasid seda kutsuma uueks Jelgavaks.
Aastal 1590 andis Friedrich Kettler asulale alevi staatuse. Aastal 1646 nimetas tema lesk alevi tema järgi ümber Friedrichstadtiks. Linn aastast 1647; linnaõigused andis asulale Władysław IV Waza. Aastal 1652 püstitati sinna luteri kirik.
Venemaa keisririigi võimu ajal oli linn Kuramaa kubermangu Jaunjelgava kreisi keskuseks. Jaunjelgavas oli suur juutide kogukond. Juudi kaupmehed eksportisid Venemaa kaupu nii Inglismaale kui ka Saksamaale. Aastal 1861 valmis Riia–Daugavpilsi raudtee, mille tagajärjel Daugava kui veetee tähtsus vähenes. Paljud sealsed juudid asusid elama Riiga või Liepājasse, suundudes sealt Ameerika Ühendriikidesse.
Aastal 1914 oli linnas 7300 elanikku. Bermondtiaadi ajal, 1919. aasta 17. oktoobrist kuni 15. novembrini toimus linna all lahing, mille käigus suur osa linna hoonetest hävis. Aastal 1925 oli linnas vaid 1577 elanikku. Aastaks 1935 olid vaid 25% linna elanikest juudid. Osa neist küüditati 1941. aasta juunis, osa aga hukkus holokaustis, kui sama aasta 2. augustil Saksa väed linna juudi kogukonna likvideerisid.
2009. aastani asus Aizkraukle rajoonis. Aastatel 2009–2021 oli linn Jaunjelgava piirkonna keskus.
Aizpute

Aizpute () on linn Lätis Kurzemes Lõuna-Kuramaa piirkonnas. 
Ajalugu.
Aizpute asulat (saksa keeles Hasenpoth) on kirjalikult esmamainitud 1253. aastal, mil see läks Kuramaa piiskopkonna valdusse. Linna kohta on kasutusel olnud ka nimekujud Asimputte, Acciputten, Asenputt kui variandid kurakeelsest nimekujust "Āspute", mis tähendab tõlkes 'vaade mäelt'. Tegemist oli tähtsa asulaga kuralaste Bandava muinasmaakonnas, mille juurde aastal 1248 rajati Aizpute ordulinnus (ladina keeles "castrum Asenputten", saksa keeles "Hus zu Hasenpothe"; "'Vrundenborgh"; "Ordensburg Hasenpoth"). Linnaõigused sai Aizpute 1378. aastal.
Keskajal oli seal üks Kuramaa piiskopi residentse. Kuramaa hertsogiriigis oli Aizpute eristaatusega Piltene piirkonna keskuseks.
Aastal 1795 läks Aizpute Venemaa koosseisu, kus hakkas kuuluma Kuramaa kubermangu. Seal sai sellest Aizpute kreisi keskus. Aastal 1900 valmis Liepāja–Aizpute kitsarööpmeline raudtee, mis suleti aastal 1964.
2009. aastani asus Liepāja rajoonis. Aastatel 2009–2021 oli linn Aizpute piirkonna keskus.
Aizputes on sündinud helilooja Pēteris Vasks ja laulja Andris Erglis. Laulja Mārtiņš Freimanis käis Aizputes koolis.
Vaatamisväärsused.
Aizpute ordulinnus, Aizpute vanalinn, Misiņkalna muinaskalmed ja asulakoht, Kirikumäe linnamägi, Aizpute luteri kirik, selle orel, kirikuaias asuv H. Bazdori hauasammas, Aizpute loss, selle müürid ja nende dekoratiivmuster, Kuldīgas iela 5a uksed ja laevalgustid, Jāņa iela 7 uksed, Atmodas iela 31 maja välisuksed ja nende hinged ning Atmodas iela 22 portaal ja uksed on riikliku kaitse all olevad muinsusmälestised. Kohaliku kaitse all on Tumšase kõrts ja Atmodas iela 31 trepikoja uks ning selle kaks tugipalki.
Looduskaitse all on pärn aadressil Liepājas iela 19 ja valgepöök aadressil Jāņa iela 4.
Külas asub mälestusmärk Teises maailmasõjas hukkunud sõduritele. Misiņkalna kalmistul asub mälestustahvel natsiohvrite matmispaigal, Misiņkalna pargis aga partisanide hukkamispaigas.
Aknīste

Aknīste () on linn Lätis Jēkabpilsi piirkonnas, endise Aknīste piirkonna keskus. Linn asub Dienvidsusēja jõe kaldal.
Ajalugu.
Aknīste kuulus seelide Kalve muinasmaakonda. Esmamainitud 1298. Aastal 1388 sõlmis Vytautas ristisõdijatega lepingu, mille kohaselt hakkas ala kuuluma Daugavpilsi komtuurkonda. Aastal 1560 andis Zygmunt II August asula Kroszyńskite valdusse.
1648.–1667. aasta uputuse ajal oli suletud laevaliiklus Daugaval, mis oli Kuramaa jaoks ülitähtis liiklustee. Nii võeti Jakob Kettleri eestvedamisel ette Eglona ja Susēja jõe vahelise kanali rajamine. Tööd kanali juures kestsid aastail 1667–1668, aga aastal 1684 see veetee hüljati.
17. sajandist kuulus asula Leedule. Läti koosseisu läks Leedu-Läti piirilepinguga pärast esimest maailmasõda (vahetati Palanga vastu).
1935. aastal elas Aknīstes 199 juuti, kes moodustasid 42% elanikest.
Aastal 1950 sai asulast alev. Linn aastast 1991. 2009. aastani kuulus Jēkabpilsi rajooni. Aastal 2012 oli seal 1210 elanikku.
Kalnciems

Kalnciems on küla ("lielciems") Lätis Jelgava piirkonnas, Kalnciemsi valla halduskeskus. Asub Lielupe vasakul kaldal.
1991–2010 oli Kalnciems linn ja kuulus 2009. aastani Jelgava rajooni.
Kārsava

Kārsava () (latgali "Kuorsova", saksa keeles "Karsau", poola keeles "Korsówka") on linn Lätis Latgales Ludza piirkonnas. 
Kārsava alad kuulusid Malnava mõisale ja nii rajati sinna aastal 1763 Malnava katoliku kirik. Asula hakkas arenema kohaliku kaubanduskeskusena pärast Peterburi ja Varssavi vahelise maantee avamist. 19. sajandi alguses ehitati sinna ka õigeusu kirik. Aastal 1860 avati Peterburi-Varssavi raudteel Kārsava raudteejaam. Linn aastast 1928.
2009. aastani kuulus Ludza rajooni. Aastatel 2009–2021 oli linn Kārsava piirkonna keskus.
Linn asub Rītupe jõe ääres.
Kaitstavad objektid.
Muinsusmälestistest on linnas riikliku kaitse all Malnava katoliku kirik, selle kolm kabelit ja piirdemüür, kaks kiriku külgaltarit, kantsel ning altar.
Looduskaitse all on hõberemmelgas ümbermõõduga 4.97 m ja kaks Kārsava hiidremmelgat (ümbermõõdud 5.29 ning 5.16 meetrit.
Teoloog

Teoloog on vastava hariduse ("mag. theol; dr. theol") saanud usuteadlane. Filosoofia, religiooni, kiriku ajaloo ja piibli valdkondade eriteadlane.
Olaine

Olaine () on linn Lätis, Olaine piirkonna halduskeskus. Asub poolel teel Riia ja Jelgava vahel.
Ajalugu.
Olaine küla on esmamainitud 1177. aastal. 1266. aastal hakkasid need maad kuuluma Riia linnale. XVII sajandil ehitati Olaine kirik ja loodi Olaine kihelkond. Aastail 1830–1857 ehitati läbi asula Riiast Jelgavasse viiv suurtee, asulas hakkas tegutsema postijaam. 1868. aastal avati Riia–Jelgava raudteel Olaine raudteejaam, mida sakslased kasutasid Esimese maailmasõja ajal vägede rindele toimetamiseks.
1939. aastal rajati Olainesse briketivabrik, mille juurde tekkis töölisasula. Olaine sai aleviks 1963. aastal ja linnaks 1967. aastal. 2009. aastani kuulus Riia rajooni.
Saldus

Saldus () on linn Lätis Kurzemes, Salduse piirkonna keskus. Linn asub merepinnast 95 meetri kõrgusel Ciecere jõe kaldal, Riiast 119 kilomeetri kaugusel. Linna vana saksakeelne nimi on "Frauenburg".
Sealne 5PM puurauk on Adze kihistu neostratotüüp, Stirnase kihistu neostratotüüp, Skrunda kihistu neostratotüüp, Ziemeli kihistiku neostratotüüp, Priekule kihistiku neostratotüüp, Kuiļi kihistu neostratotüüp, Kuldiga kihistu ja selle Bernāti kihistiku ning Ēdole kihistiku neostratotüüp, Salduse kihistu ja selle Brocēni kihistiku neostratotüüp, Dreimani kihistu neostratotüüp ja Blīdene kihistu neostratotüüp. Salduse kihistu on linna järgi nime saanud.
Ajalugu.
Saldust on esimest korda kirjalikult mainitud aastal 1253 ("Salden"). Toona asus seal kuralaste linnus, mis asus Skrunda ja Zemgale vahelisel maal. 14. sajandil rajas ordu kuralaste linnamäele oma linnuse, mille juurde tekkis alev. Põhjasõja ajal hävisid nii linnus kui ka alev.
Saldus oli Venemaa keisririigi Kuramaa kubermangu Kuldīga kreisis Salduse kihelkonna keskus ja linn aastast 1917. Teise maailmasõja ajal toimusid linna pärast lahingud, kuid linn jäi sakslaste kätte kuni Saksamaa alistumiseni. Saldus oli 2009. aastani Salduse rajooni keskus.
Stende

 
Stende () on linn Lätis Kurzemes Talsi piirkonnas. 
Linna läbib Riia–Ventspilsi raudtee, seal asub Stende raudteejaam. Linn asub merepinnast 72 meetri kõrgusel. Stendes on raamatukogu.
Stendes eristatakse järgmisi linnaosasid: Meliorācija ja Renčuciems. 
Stende tekkis aastail 1901–1904 seoses Moskva–Ventspilsi raudtee ehitamisega. Stende raudteejaama juurde tekkinud asula on saanud nime jaama järgi, jaam aga omakorda Stende mõisa järgi, mille maadel see asus. 1925. aastani olid kasutusel ka nimekujud "Renčuciems" või "Stendesciems". 
Teise maailmasõja ajal rajasid Saksa okupatsioonivõimud Stendesse koonduslaagri. 
1961. aastal sai Stendest alev ja 1991. aastal linn.
Subate

Subate () on linn Lätis Augšdaugava piirkonnas Leedu piiri ääres. Asub ajaloolise Sēlija alal.
Elanikke oli 2007. aastal 1176 ja 2010. aastal 749.
Ajalugu.
Subate tekkis kaubanduskeskuse ja sõjalise tugipunktina seelide aladele. Algselt allus see Daugavpilsi komtuuridele. Aastal 1570 andis Gotthard Kettler Subate turupaiga ("Subbath") Platerite suguvõsa valdusse.
17. sajandil võtsid Platerid vastu katoliku usu. Sellega seoses muudeti ka Subate luteri kirik aastal 1677 katoliku kirikuks. Aastal 1690 sai sellest jesuiitide kirik. Luterlikud linnaelanikud asusid seepeale elama Subate järve idakaldale, Prode mõisa maadele, rajades sinna alevi, mida hakati nimetama Jaunsubateks (tõlkes "Uus Subate"). 1682. aastal andis mõisa omanik H. F. Osten-Sacken 2000 taalrit alevisse ladinakooli rajamiseks, kus õpetati lätlastest talunike lapsi. Aastal 1686 püstitati Jaunsubatesse ka luteri kirik.
Vana Subatet oli sel ajal hakatud nimetama Vecsubateks. Aastal 1680 sai see Magdeburgi linnaõigused. Aastal 1720 ehitasid jesuiidid sinna uue puidust palvemaja, mida uuendati aastal 1763. Aastal 1773 lõpetasid jesuiidid asulas oma misjonitegevuse.
Umbkaudu samal ajal asusid asula idaossa elama vanausulised. Aastal 1831 püstitati läänepoolse asula turuväljakule praegune katoliku kiriku hoone. Aastal 1894 liideti Vecsubate ja Jaunsubate ühtseks Subate aleviks, asula sai piiratud linnaõigused. Linn aastast 1917. 2009. aastani kuulus Daugavpilsi rajooni ja seejärel 2021. aastani Ilūkste piirkonda.
Zilupe

Zilupe () (latgali "Sīnuoja") on linn Lätis Latgales Ludza piirkonnas. Zilupe on Läti kõige idapoolsem linn. Linn asub Venemaa piirist kahe kilomeetri kaugusel, merepinnast 120 meetri kõrgusel.
Linna ajalooline saksakeelne nimi oli "Rosenau", venekeelne "Розеново", poola keeles oli linna nimi aga "Rezenmujża".
2021. aasta alguses oli Zilupe elanikest venelasi 55,4%, lätlasi 27,1%, valgevenelasi 9,5%, poolakaid 2,6% ja ukrainlasi 1,7%.
Ajalugu.
Algselt kuulus piirkond Mannteuffelitele, aastast 1729 aga Wereszcyńskitele. Aastal 1882 põles asula maha ja jäi inimtühjaks.
Zilupe tekkis taas aastal 1900, mil Moskva–Ventspilsi raudtee äärde Rosenite maale tekkis Rozenovskaja raudteejaam, mille juurde asusid elama raudteetöölised ja kaupmehed. Aastaks 1908 olid asulas juba postkontor ja politseipristav, seal tegutses kool.
Läti Vabadussõjas vabastasid Läti väed linna 26. jaanuaril 1920. Pärast sõda muutus sealne raudteejaam piiripunktiks, mida Venemaa kasutas oma kaupade (põhiliselt väärismetallide) eksportimiseks. Linn aastast 1931. 2009. aastani asus Ludza rajoonis. Aastatel 2002–2021 oli linn Zilupe piirkonna keskus.
Kaitstavad objektid.
Muinsusmälestistest on linnas kohaliku kaitse all Zilupe muinaskalmed ja Saveļinki katoliku kalmistu kabel koos sealse altari ning külgaltaritega.
Viļāni

Viļāni () (saksa keeles "Welonen", poola keeles "Wielony") on linn Lätis Latgales Rēzekne piirkonnas. Linn asub merepinnast 115 meetri kõrgusel Malta jõe kallastel, Riia–Moskva raudteeliini ääres. Linnas asub roomakatoliku kirik, ehitatud aastal 1772.
Linnas on teises maailmasõjas hukkunud sõdurite vennaskalmistul kaks mälestusmärki. Ka asub mälestusmärk natsirežiimi ohvrite matmispaigas.
Ajalugu.
Asulat on esmamainitud 1495. aastal "Wielona" nime all. Sealse mõisa omanikud olid Jan de Loe, aastast 1507 de Overlackid, aastast 1603 Tomasz Dombrow, kes andis omandiõiguse de Offenbergidele. 1731. aastal kuulus see Rykidele. 1772. aastal valmis sealne katoliku kirik.
Pärast Poola esimest jagamist hakkas asula kuuluma Vitebski kubermangu. Sealne mõis läks 1839. aastal Karol Mannteuffeli valdusse, 1840. aastal sai sellest Löwis of Menarite omand ja 1842. aastal hakkas see kuuluma Janowskitele.
Janowskid muutsid Viļāni tööstusasulaks. Mõisale kuulusid seal kõrtsid, vesiveski, nahatööstus, telliselööv, kaks lubjaahju ja pruulikoda, hiljem lisandus ka linatööstus. Aastal 1862 sai Viļānist alev.
Linn aastast 1928. Aastal 1932 rajati sinna väike elektrijaam. Tänapäevane hüdroelektrijaam valmis aastal 1950. 2009. aastani asus Rēzekne rajoonis. Aastatel 2009–2021 oli linn Viļāni piirkonna keskus. Rēzekne piirkonnas kuulub linn Viļāni allüksusesse.
Kaitstavad objektid.
Muinsusmälestistest on linnas riikliku kaitse all Viļāni katoliku kiriku ja kloostri kompleks, sealhulgas kloostrihoone, kirikuhoone, piirdemüür ja väravad. Kohaliku kaitse all on Viļāni raudteejaam ja Viļāni mõisa häärber.
Looduskaitse all on Viļāni hõbepaju.
Viļaka

Viļaka () (latgali keeles "Vileks", saksa keeles "Marienhausen", poola keeles "Maryenhauz") on linn Lätis Latgales Balvi piirkonnas. Linn asub Riiast 246 ja Balvist 28 kilomeetri kaugusel, 95 meetri kõrgusel merepinnast.
Ajalugu.
12. sajandil kuulus piirkond Adsele muinasmaakonda. Aastal 1293 rajas Johann II von Vechten piirkonnas katoliikluse levitamiseks sinna Marienhauseni kloostri. Ajaloolase Arndti arvates (1753) rajati siis sinna ka Viļaka piiskopilinnus. Liivi sõja ajal asus aastal 1560 linnusesse poola garnison. 1629 Altmarki vaherahuga jäi Latgale Poolale ja seal moodustati Liivimaa vojevoodkond ("Inflanty Polskie", Väike-Liivimaa), mille koosseisu kuulus ka Vilaka staarostkond.
1700–1721, Põhjasõja ajal lõhuti linnus tõenäoliselt täielikult. Linnuse asemele tekkis Viļaka mõis. 1772, 30. septembril läks Latgale koos Vilaka piirkonnaga seoses I Poola jagamisega Venemaa kätte. Hilisematel sajanditel Vene võimu all oli Viļaka väike tähtsusetu asula. Aastal 1890 valmis sealne katoliku kirik, umbkaudu samal ajal ehitati sinna ka õigeusu kirik.
Aastal 1928 ehitati asulasse luteri kirik. Enne teist maailmasõda oli kolmandik linna elanikest juudid. Linn aastast 1945. 2009. aastani kuulus Balvi rajooni. Aastatel 2009–2021 oli linn Viļaka piirkonna keskus.
Kaitsealused objektid.
Muinsusmälestistest on riikliku kaitse all Viļaka piiskopilinnuse varemed ja selle territoorium, Viļaka õigeusu kirik, Viļaka katoliku kirik, selle kolmteist vitraaži ja orel. Kohaliku kaitse all on koolimaja aadressil Pils iela 11, Viļaka haigla surnukuur aadressil Parka iela 2, Viļaka katoliku koguduse pastoraat, Viļaka luteri kirik, katoliku kiriku kolm altarit ja kantsel ning Viļaka mõisa hoonetekompleks (piirdemüür, park ja kaks tootmishoonet).
Looduskaitse all on Marienhauzeni tamm ja selle kõrval kasvav 25,5 meetri kõrgune tamm.
Viesīte

Viesīte () on linn Lätis Jēkabpilsi piirkonnas. Ta jäi ajaloolise Sēlija alale. Linn asub Riiast 143, Jēkabpilsist aga 30 kilomeetri kaugusel Augšzeme kõrgustikul, merepinnast 115 meetri kõrgusel.
Viesītes on sündinud läti kirurg ja arstiteadlane Pauls Stradiņš.
Ajalugu.
Linna kohal asus Eķengrāve mõisa Āži kõrts, mida on esimest korda mainitud 16. sajandil. Aastaks 1890 oli selle juurde tekkinud asula, mida nimetati "Eķengrāves Āži" aleviks. Ajalooline saksakeelne nimi on "Eckengraf". Esimese maailmasõja ajal hõlvasid aastal 1915 asula Saksa väed, muutes selle rinde varustamiseks ehitatud kitsarööpmelise raudtee sõlmjaamaks.
Läti Vabadussõja osana toimus bermondtiaadi ajal 1919. aasta 14. oktoobril asula all lahing. Viesīte nime hakkas asula kandma aastal 1926. Linn aastast 1928. 2009. aastani asus Jēkabpilsi rajoonis. 2021. aastani oli linn Viesīte piirkonna keskus.
Varakļāni

Varakļāni () (latgali keeles "Varakļuoni", saksa keeles "Warkland", poola keeles "Warklany") on linn Lätis Latgales Madona piirkonnas. Varakļāni asub merepinnast 105 meetri kõrgusel.
Teises maailmasõjas hukkunud sõdurite vennaskalmistu on tähistatud obeliskiga.
Ajalugu.
Varakļānit on esimest korda kirjalikult mainitud aastal 1226 ("Warka"). Aastal 1583 läks Borchide valdusse. Aastal 1784 sai asulast alev. Aastal 1814 ehitati sinna esimene katoliku kirik, aastal 1854 teine. Sealne luteri kirik valmis aastal 1874. Aastal 1897 oli 75% alevi elanikest juudid, seal oli kolm sünagoogi. Linn aastast 1928. Aastal 1935 olid linna elanikest 35% juudid. 2009. aastani kuulus Madona rajooni ja seejärel 2025. aastani Varakļāni piirkonda.
Kaitstavad objektid.
Muinsusmälestistest on linnas regionaalse kaitse all Varakļāni katoliku kirik. Riikliku kaitse all on Varakļāni mõisa hoonetekompleks, sealhulgas häärber, park ja kalmistu kabel.
Looduskaitse all on Varakļāni üksik tamm ja mõisa pargis kuus künnapuud, üks tamm, üks pärn, üks sanglepp ning üks Euroopa lehis.
Ontoloogia (informaatika)

Ontoloogia (inglise keeles "ontology") on informaatikas toimesüsteemi või ka üldisemalt mingi valdkonna jaoks oluliste mõistete hulk koos nende mõistete omavaheliste seostega.
Ontoloogia

Ontoloogia ehk olemisõpetus (kreeka sõnadest "on" 'olev' ja "logos") on metafüüsika haru, mis tegeleb oleva ja olemise kui niisuguse ning olemisviisidega (entiteetide ehk olevate põhitüüpidega). Sõna on tuletatud kreeka sõnast "on" 'olev'.
Ontoloogiaks nimetatakse sageli ka teatud esmaste või kindlalt olemas olevate üksuste määratlemist mõne filosoofia suuna poolt, nende üksuste seostatud ja teoreetiliselt põhjendatud kogumit, näiteks Freudi ontoloogia põhiüksusteks võib pidada tunge ja teadvust, Platoni ontoloogia omadeks jällegi ideesid.
Klassikalises filosoofias (sealhulgas) Christian Wolffi järgi on ontoloogia metafüüsika osa, nimelt üldmetafüüsika erinevalt erimetafüüsikast, mis tegeleb Jumalaga (loomulik teoloogia), hingega (loomulik psühholoogia) ja universumi ehk maailmaga (loomulik kosmoloogia). Erimetafüüsika pretendeeris teatavate entiteetide-valdkondade uurimisele puhtalt mõistuse alusel (kogemusele toetumata). Selle poolest erines loomulik teoloogia teoloogiast, mis tugineb ilmutusele, sealhulgas Pühakirjale, ning loomulik kosmoloogia kogemusele toetuvast füüsikast. Erimetafüüsika uuris näiteks seda, kas maailmal on ajaline algus või kas hing on surematu. Seevastu üldmetafüüsika tegeles olevaga üldiselt. 
Traditsioonilises ontoloogias on esiplaanil küsimus, kuidas suhtub olemine olevasse (Martin Heidegger räägib siinkohal "ontoloogilisest diferentsist", mis seisneb otsustavas vaheteos oleva olemise ja olemise enda suhtes). 
Skolastilises filosoofias arutleti ka transtsendentaalide üle. Tegemist on igasuguse oleva atribuutidega. Nende seas on "res" (asi), "ens" (olev), "unum" (üks), "aliquid" (miski), "bonum" (hea), "verum" (tõeline), osalt ka "pulchrum" (ilus, kaunis).
Ontoloogia arutelu saab alguse Parmenidesest. Sellele valdkonnale on suuremat rõhku pannud näiteks Platon (ideedeõpetus), Immanuel Kant (transtsendentaalfilosoofia) ja Martin Heidegger (eksistentsiaalontoloogia).
Formaalloogika

Formaalloogika ehk formaalne loogika tegeleb sellega, kuidas järeldada tõestest väidetest tõeseid väiteid, kuid reeglina ei ütle, millised väited on tõesed.
Formaalloogika ei ütle midagi selle kohta, missugune maailm tegelikult on. Formaalloogika ütleb, mida saab järeldada, lähtudes üksnes väiteid väljendavate lausete vormist.
Papüürus

Papüürus on paks paberisarnane kirjutusmaterjal, mida saadakse papüürus-lõikheina ("Cyperus papyrus"'e) säsist.
Papüürust õpiti esimest korda valmistama 4000 aastat eKr ja sellest kujunes üks Vana-Egiptuse tähtsamaid ekspordiallikaid. Vaaraod muutsid papüürusetootmise monopoliks ja valvasid selle valmistamise saladust kiivalt. Pärast paberi laialdasemat levikut hakkas papüüruse valmistamine alla käima ja hääbus.
Papüüruspaberi valmistamise kunst taasavastati alles 20. sajandil. Papüüruspaberi lehe valmistamiseks lõigati pilliroo vartes sisalduv säsi õhukesteks, umbes 40 cm pikkusteks ribadeks, niisutati neid veega ja asetati üksteise kõrvale kõvale alusele nii, et ribade ääred kattusid. Nende peale lisati kindla nurga all teine kiht ribasid. Veel märjad ribad tambiti üheks leheks kokku ning kuivatati seejärel pressi all. Pärast kuivamist siluti papüüruslehte ümara kõva esemega (näiteks kiviga).
Et papüürus oli väga habras ja õrn materjal ega kannatanud murdmist ja õmblemist, ei saanud sellest valmistada raamatuid ning kirjutatut hoiti rullidena. Olgugi et esimesel aastatuhandel oli papüürus Põhja-Aafrikas, Aasias ja Vahemere maades laialdaselt levinud, on väljastpoolt Egiptust säilinud väga vähe papüürusürikuid. Selle põhjuseks on, et papüüruspaber on väga niiskustundlik, läheb kergesti hallitama ja hävib. Egiptuse kuiv kliima on papüüruse säilimiseks sobilik ning seetõttu on sealt leitud ka mitme tuhande aasta vanuseid papüürusrulle
Pärgament

Pärgament on eriliselt töödeldud loomanahast (keskajal kitse- või vasikanahast) vastupidav, hele, läbipaistmatu materjal.
Ajalugu.
Enne pärgamendi kasutuselevõttu kasutati kirjutusmaterjalina nahka. Pärgament on kasutusel alates 3. sajandist eKr. Pärgament on saanud nimetuse Väike-Aasias asunud (tänapäeval Lääne-Türgi) Pergamoni linna järgi, kus see antiikautorite andmetel kuningas Eumenes II ajal umbes 180 eKr leiutati. Papüüruse sissevedu oli Pergamonis keelatud. Peagi jõudis pärgament Euroopasse, tõrjudes sealt kõrvale papüüruse. Põhilise kirjutusmaterjalina kasutati pärgamenti 12. sajandini, hiljem asendas teda kaltsupaber.
Pärgamendi valmistamine.
Pärgamenti valmistati töödeldud loomanahast, vaigust ja vetikatest. Ligi 1500 aastat tagasi hakati pärgamenti köitma ja kaantega katma. Pärgamendi eeliseks papüüruse ees oli tema suurem vastupidavus ja painduvus, sile pind ja heledam värvus. Lisaks oli võimalik kirjutada lehe mõlemale poole ja teksti sai maha kraapida. Värsket kirja sai pärgamendilt koguni kustutada, vana kirja sai ainult pimsskiviga maha hõõruda.
Pärgamendi saamiseks töödeldi toornahku keemiliselt ja mehaaniliselt. Eri ajastutel on viljeldud erinevaid parkimistehnikaid (taimpark, valgepark, rasvapark jne). Toornahku hoiti tuhaleelises või kustutatud lubja lahuses, mille järel raamile paigutatud nahk kraabiti poolkuukujulise noaga karvadest ja lihajäänustest puhtaks, sidekude eemaldati kuni epidermini. Seejärel nahk kuivatati, siluti, poleeriti pimsskiviga ja hõõruti kriidiga sisse. Sel teel saadi õhuke ja sile materjal. Parkaineid ei kasutatud. Karvapool oli veidi kare ja muutus kollakaks, lihapool oli valge ja eriti sile. Lõpuks lõigati nahk joonlaua abil sobiva suurusega tükkideks. Mida õhem oli pärgament, seda kallimaks teda hinnati. Pärgamendist tehti luksusväljaandeid, lihtväljaanded kirjutati papüürusele.
Olenevalt naha liigist ja töötlemisest liigitatakse pärgamente kirjutuspärgamendiks (mõlemalt poolt töödeldud vasikanahk) ja köitepärgamendiks (ühelt poolt töödeldud ja munavalge-apretuuriga viimistletud lambanahk).
Inkunaabel

Inkunaablid ehk hällitrükised (ladina keeles "incunabula" 'häll, varajane lapseiga, algus, päritolu') on 15. sajandi trükised, mis moodustavad ühe etapi üleminekul käsikirjaliselt raamatult trükikunsti vahenditega valmistatud raamatule.
Hällitrükiseid on kahte liiki: ksülograafilised (üksiklehele graveeritud puuplaadilt tehtud tõmmis) ja tüpograafilised (Johann Gutenbergi juurutatud trükimenetlus trükipressiga). Enamik uurijatest kasutab sõna "inkunaabel" ainult viimaste kohta.
Inkunaabel on metallist üksiktüüpidega trükitud leht või raamat. Tollal jäljendasid trükkalid veel käsikirjalisi raamatuid, trükikiri sarnanes käsitsi kirjutatuga, kasutati samu lühendeid, puudus tiitelleht. Pilte (miniatuure) ja suuri algustähti (initsiaale) maaliti pärast trükkimist käsitsi juurde. Trükiarv oli algul 100–300, sajandi lõpus, kui käsitsi illustreerimisest loobuti, kuni 2000 eksemplari.
Kogu maailmas on inkunaableid säilinud 450 000, neist Eestis 127: 48 Tartu Ülikooli Raamatukogus, 48 Tallinna Ülikooli Akadeemilises Raamatukogus, 22 Tallinna Linnaarhiivis, 8 Eesti Rahvusraamatukogus, 1 Eesti Ajaloomuuseumis. Siia pole arvestatud neid hällitrükiseid, mis võivad asuda erakogudes. Eesti mäluasutustes asuvad hällitrükised on kirjeldatud HEM-andmebaasis.
Sõna "incunabula" esimene teadaolev kasutus trükitööstuse terminina pärineb 1639. aastast. Seda oli kasutatud Bernhard von Mallinckrodti pamfletis "De ortu et progressu artis typographicae" ("Tüpograafiakunsti tõusust ja progressist"), kus esineb fraas "prima typographicae incunabula" ('trükikunsti esimene lapsepõlv'). Selles teoses on mainitud trükikunsti algusajana 1500. aastat ja tinglikult arvestatakse seda nii tänapäevani, kuigi see ei ole seotud mingi kindla sündmusega trükitööstuse arengus 1500. aasta paiku.
Trükitüüp

Trükitüüp on käsiladumisel ja täheladumismasinal ladumisel (vt Ladumine) kasutatav metallist või plastist risttahukas, mille otsapinnal on tähe või mõne muu märgi reljeefne peegelpildis kujutis. Trükkimisel kaetakse see trükivärviga ja trükitavale materjalile kandub päripidine kujutis.
Haruldus

Haruldus ehk rariteet on harva esinev, harukordne, ebatavaline nähtus, olend või objekt. Kultuuris on see haruldane ese, mida leidub väga väheste eksemplaridena. Samuti ese, mis teistest omataolistest millegi poolest erineb (kas taotluslikult või näiteks tootmisvea tõttu).
Raamat.
Rariteediks peetakse raamatut, mille trükiarv on väga väike (kuni 50) või on säilinud vähe eksemplare. Rariteetseks peetakse veel kõiki kuni 1700. aastani Euroopas ja kuni 1860. aastani Eestis ilmunud trükiseid, käibelt kõrvaldatud väljaandeid ja klassikute teoste esitrükke. Rariteetsust mõjutavad ka trükise kujundus, köide ja tähtsus.
Raamatu rariteetsust iseloomustatakse kolme parameetriga:
Ksülograafia

Ksülograafia (kreeka keeles "xylon" 'puit' + "graphein" 'kirjutama', 'joonistama') on puulõiget ja puugravüüri hõlmav üldnimetus, mis tähistab trükkimist puidust kõrgtrükiplaadilt mõlema tehnika puhul. Puulõikega või puugravüüriga tegelevat kunstnikku nimetatakse ksülograafiks.
Killustatuse ajastu

Killustatuse ajastu oli periood Vana-Hiina ajaloos aastatel 265–618.
Seda ajastut iseloomustab varase aadelkonna moodustanud mõjukate perekondade ja sõjameeste dünastiate esilekerkimine.
Eellugu.
Hani dünastia lõplik kokkuvarisemine 220. aastal viis keisririigi lagunemiseni kolmeks rivaalitsevaks riigiks: Wei riik (220–264), Wu riik (222–280), Shu Hani riik (221–223). See juhatas sisse pika poliitilise killustatuse ajastu.
Tangi dünastia

Tangi dünastia oli dünastia, mille järgi nimetatakse Hiina ajaloo ajajärku aastatel 618–907 pKr varajase keisririigi ajal. 
Tangi dünastia tuli Hiinas võimule pärast killustatuse ajastut ja Sui dünastiat ja taastas keisririigi ühtsuse. 
Tangi riik toetas mitmeid suguvõsasid, moodustades neist nimekirja ning paigutades mõjuvõimsaid klanne nende liikmete ametikohtade põhjal hierarhiasse. Kõrgete ametnike pojad said automaatselt õiguse kohale riigiametis. Seadusega jaotati kogu elanikkond ametnikeks, lihtinimesteks ja alamrahvaks ehk orjadeks. Riik toetas ja soosis nii budismi kui ka taoismi ning religioossed institutsioonid olid maksudest vabastatud.
Segaduste sajandil, mis kestis Tangi viimastel kümnenditel kuni Songi dünastia rajamiseni 960. aastal, läks võim kõigepealt kohalike sõjaväepealike ning siis nende ihukaitsevägede kätte. Songi ajastul (960–1279) domineeris valitsuses tsiviileliit, keda võeti ametisse eksamineerimise teel, mis sai Songi ajal üldkehtivaks viisiks tähtsasse ametisse pääsemisel. See tekitas uue õpetlasideaali – õpetlasametnikud, kes olid saanud põhjaliku koolituse kunstides ja muudel intellektuaalsetel aladel.
Yuani dünastia

Pärast Songi dünastia lagunemist valitsesid Hiinat mongolid Yuani dünastia (1279–1368) nime all. 
Mongolid jagasid elanikkonna rahvusgruppidesse. Iga grupp allutati erinevatele maksustamisalastele, seadusandlikele ja administratiivsetele reeglitele, mis kõik tulenesid rahvuslikust päritolust. Eriti karmid kitsendused kehtestati hiinlastele, kellel keelati relvade omamine, avalike koosolekute pidamine, segaabielud mongolitega või mongoli nimede panek. Neile kehtestati ka üle jõu käivad maksud ja suur osa nende maast konfiskeeriti. Elanikkond jaotati kastidesse – talupojad, arstid, sõdurid, käsitöölised, meelelahutajad, kaevurid – ning ühest kastist teise liikumine oli keelatud.
Yuani dünastia:
Mingi dünastia

Mingi dünastia valitses Hiinat aastail 1368–1644.
Mingi dünastiale pani aluse endine talupoeg ja buda munk Zhu Yuanzhang. Ta sai võimule pärast põua, üleujutuste ja rahandussüsteemi kokkuvarisemise põhjustatud laiade rahvahulkade mässe, mis kukutasid mongoli Yuani dünastia. 
Püüdes vähendada talupoegade viletsust, tugevdas Zhu (keiser Hongwu) keiserlikku autokraatiat ja vähendas päritavaid ametikohti. 
Hongwu jaotas rahva päritavateks seisusteks: talupoegadeks, sõduriteks ja käsitöölisteks. Mongolite dünastia oli viinud Hiina rahvusvahelise kaubanduse ja diplomaatiliste suhete maailma teiste riikidega võrdseks, Ming aga püüdis restaureerida Tangi-aegset Hiina-keskset maailma.
Jaani seegi paviljon

Jaani seegi paviljon (ka: Jaani seegi muuseum) on Tallinna Linnamuuseumi filiaal, kus eksponeeritakse sellele kohale sajandeid tagasi asutatud Jaani seegi ja Kivisilla eeslinna ajalugu. Paviljon asub Tartu maantee läbimurde ääres ning selle ehitamise tõttu sõidutee kitsamaks tegemine põhjustas tallinlastes 2003. ja 2004. aastal suurt poleemikat, tekitades autojuhtide ja jalakäijate vahelise vastuseisu.
Paviljonis on näha 2003. aasta suvel ja sügisel toimunud väljakaevamistel päevavalgele tulnud hospidalihoone 14.–16. sajandist pärit kivimüürid. Müüride vahel on maasse süvistatud vitriinidesse paigutatud lähikonnast pärinevad arheoloogilised leiud: keraamika, raudesemete fragmente, münte. Ekspositsiooni täiendavad mahukad infotahvlid piirkonna ajaloost. Väljakaevamistel avastatud 13. sajandist pärineva keldri, 17. sajandi klaasimeistri töökoja ning kahe 19. sajandi elumaja varemed lubas muinsuskaitsenõukogu lammutada läbimurde ja maa-aluse autoparkla rajamise huvides.
Arheoloog Villu Kadaka sõnul on seegisaali ajalooline telliskivipõranda rekonstruktsioon ekslikult laotud kunagisest põrandast madalamale, vundamendimüüride vahele, millega on tekitatud Tallinna ühe suurema keskaegse saali asemele hulk pisikesi ruumikesi, mistõttu ei saa külastajad tema hinnangul ettekujutust seal asunud suurejoonelisest hoonest. 
Hoone on projekteerinud arhitektibüroo Ansambel.
Kolme riigi ajastu

Kolme riigi ajastu oli periood Hiina ajaloos, osa killustatuse ajastust, mil pärast Hani dünastia kokkuvarisemist jagunes keisririik kolmeks rivaalitsevaks riigiks. Rangelt võttes kestis kolme riigi ajastu Wei riigi rajamisest aastal 220 kuni aastani 280, kui langes Wu riik, kuid paljud hiina ajaloolased peavad ajastu alguseks erinevaid varasemaid aastaid Hani dünastia lagunemise perioodil.
Kolm riiki olid Wei riik (220–264), Wu riik (222–280) ja Shu Hani riik (221–263).
Eesti keeles ilmunud raamat Kolmevalitsus kirjeldab selle perioodi sündmusi.
Viie dünastia ajastu

Viie dünastia ja kümne kuningriigi ajastu (hiina keele lihtsustatud kirjaviisis 五代十國, traditsioonilises 五代十国, Wǔdài Shíguó) oli Hiina ajaloos 907–960/979 pKr aset leidnud poliitiliste muutuste periood, mis jäi Tangi dünastia languse ja Songi dünastia rajamise vahele.
Sel ajastul vahetusid Põhja-Hiinas kiiresti viis dünastiat ja loodi enam kui tosin sõltumatut riiki, enamik neist Lõuna-Hiinas. Traditsiooniliselt loetletakse neist siiski vaid kümme, millest tuleneb ajastu nimi. Mõned ajaloolased nagu Bo Yang loetlevad 11 riiki, lisades Yani ja Qi, kuid mitte Põhja-Hani, pidades seda vaid hilise Hani dünastia jätkuks. Sel ajastul rajati ka Liao dünastia.
Viis dünastiat:
Kümme kuningriiki: Wu (907–937), Wuyue (907–978), Min (909–945), Chu (907–951), Lõuna-Han (917–971), Varane Shu (907–925), Hiline Shu (934–965), Jingnan (924–963), Lõuna-Tang (937–975), Põhja-Han (951–979).
Muud riigid: Yan, Qi, Zhao, Yiwu Jiedushi, Dingnan Jiedushi, Wuping Jiedushi, Qingyuan Jiedushi, Yin, Ganzhou, Shazhou ja Liangzhou.
Yin ja yang

Yin" ja "yang (hiina keeles "yīn" 陰 või 阴; "yáng" 陽 või 阳) on Vana-Hiina filosoofias olemist iseloomustavad vastandlikud, kuid samas vältimatult kooseksisteerivad poolused.
Ikonograafiline tähendus: must (või sinine) sümboliseerib "yin"'i, valge (või punane) sümboliseerib "yang"'i; vastandvärviga ringid sümboliseerivad kummagi sees sisalduvat vastandpoolust (miski pole täielikult "yin" ega "yang"). Sinusoidne eraldusjoon märgitseb nende sujuvat üleminekut. Sümbol on kasutusel nii vasak-parempoolse jaotusega kui ka ülal-all jaotusega ning samuti peegelpildis.
Algselt tähendasid "yin" ja "yang" vastavalt mäe varju- ja päikesepoolset külge, kuid filosoofilises mõttes on nende tähendus laienenud.
Taoismis on "yin" ja "yang" universumi (kõiksuse) negatiivne ja positiivne printsiip (alge). Üks ei saa eksisteerida ilma teiseta ning omavahelistes suhetes esindavad nad sageli oma vastandit.
Seda, mis näib olevat "yin", toetab sageli "yang" ning vastupidi. Näiteks selleks, et mõista headust, peab tundma ka kurja. Ilma headuseta ei saaks olla kurjust. Selleks, et midagi saada, tuleb sel lasta minna.
"Yin"'i ja "yang"'i kahesuse printsiibi teooriast on kirjalikke tõendeid juba 4. sajandist eKr Hiina klassikalises teoses "Zhou Yi".
Taoistlikus mütoloogias on "yin"-printsiibi personifikatsioon surematuse jumalanna Xi-wangmu ning "yang"-printsiibil surematuse jumal Mu-gong.
Sageli esindavad "yin" ja "yang" järgmisi paare.
"Yin"-"yang" sümbol on kasutusel Lõuna-Korea ja Mongoolia lipul.
Kaanon

Kaanon võib tähendada asju erinevates valdkondades: