Multimeedialavastus

Multimeedialavastus ("multimedia performance") on lavateos, kus esitatakse infot erinevate omavahel integreeritud meediumite (filmi, video, kõne, valguse, muusika, tantsu vms) vahendusel. Multimeedialavastusi liigitatakse visuaalteatri alaosaks. 
Terminit kasutatakse levinumalt lavastuslike teoste puhul, mis ühendavad omavahel elava ("live") ja tehnoloogiliselt vahendatud esituse. Teatris on kombineeritud ja kasutatud eri liiki meediume juba antiiksetest aegadest, kuid multimeedialavastused meie tänapäevase arusaamise järgi tekkisid 20. sajandi alguses.
Lähtudes üldisemalt multimeedia põhielementidest, on multimeedialavastusele omased järgmised elemendid: 
Ajalugu.
20. sajandi alguse eksperimendid.
Kaasaegse multimeedialavastuse käsitlus tekkis 20. sajandi algul filmi, foto ja projektsiooni tehnoloogia tekke ja levikuga. Multimeedialavastuste ideeliseks algeks peetakse Richard Wagneri mõistet "Ühendkunstiteos" ("Gesamtkunstwerk") ja selle levikut. Sarnaselt visuaalteatriga pärinevad esimesed multimeedialavastuslikud katsetused futuristide tahtest vastanduda vanadele traditsioonidele ja kaasajastada kunst tehnoloogilise ja masinliku reaalsusega. Sajandi alguses kasutati filmiprojektsiooni kujundusliku ja illusoorse vahendina.
1920ndateks oli film kujunduslikult kasutusel paljudes kabaree- ja varietee-etteastetes ning teatrites hakkasid toimuma suursugusemad katsetused filmikunsti kasutamisega laval. 20. sajandi esimese poole üks märkimisväärsemaid multimeedialavastuste lavakujundajaid oli Frederick John Kiesler. Ta kasutas oma kujundustes filmi illusoorse ja psühholoogilise vahendina, projitseerides seda varieeruvatele geomeetrilistele pindadele. Kiesler oli üks esimesi, kes kasutas veekardinale projitseerimist. Teine selle ajastu märkimisväärne lavakujundaja oli Erwin Piscator, kes kasutas dokumentaalseid filmikaadreid poliitilise ja moraliseeriva vahendina.
1930.–1940. aastal valitses poliitiline, sotsiaalne ja majanduslik ebastabiilsus; avangardne kunstide tsensuur ning II maailmasõja šokk suunas kunstnikke ja rahvast naasma tagasi traditsioonilise teatri juurde. Seetõttu on sellel perioodil multimeedialavastuste loome vähene. 1941.–1952. aastal pidas Robert Edmond Jones üle USA loenguid "tuleviku teatri" vormil ja teooriatel. Jones tahtis ühendada filmi ja teatrit ja lõi neist uue vormi, kus nende omavaheline suhe kujutab inimloomuse duaalsust. Ta kasutas elavat esitust kui objektiivset välisvaadet tegelasest ning filmi kui subjektiivset unenäolist ja psühholoogilist vaadet tegelase siseellu. Jonesi peetakse filmi ja teatri omavahelise ühendamise ja nende suhte uurimise teoreetiliseks teerajajaks.
1958. aastal asutasid Josef Svoboda ja Alfréd Radok Laterna Magika, mida peetakse esimeseks multimeedia teatriks. Laterna Magika lavastusi tuntakse kui filmi ja elava etteaste ühte liitmise pioneerideks. Filmi "elavus" saavutati läbi filmi ja teatri esteetika tasakaalustamise ning nende omavahelise õige ajastamise. Abstraktsete projektsioonide loomiseks kasutati laval liikuvate ekraanide süsteemi ning kaamerate abil näidati lava erinevatest perspektiividest.
Multimeedialavastuste tõus 20. sajandi teisel poolel.
1960. aastatel hakati etenduskunstide maastikul eksperimenteerima uute vormide ja vahenditega, vabastades looming senistest reeglitest ja tavadest. Selle tulemusel toimus hüppeline areng ja tõus multimeedialavastuste loomes. Eksperimenteeriti elektrooniliste heli- ja videovahendite kasutamise ja kombineerimisega, kompides nii kunsti ja tehnoloogia piire.
Tekkisid koostööprojektid, kuhu olid kaasatud nii kunstnikud kui ka teadlased ja insenerid. Kunstide ja tehnoloogia ristiisaks peetud ameerika-rootsi elektroonikainsener Billy Klüver töötas koos paljude 1960. aastate tuntumate eksperimentaalsete kunstnike ja lavastajatega nagu Nam Jun Paik, Jasper Johns, Merce Cunningham, John Cage, David Tudor ja paljude teistega. Nendest koostöödest sündisid lavateosed "Variation V" (1965) ja "Nine Evening: Theatre and Engineering" (1966). 1967. aastal asutas Klüver kunstnike ja inseneride koostöö edendamiseks mittetulunduslikühingu E.A.T ("Experiments in Art and Technology").
Alates 1970. aastatest tungis multimeedia laialdane kasutus teatritesse ning järgnevatel kümnenditel tõusis etenduskunstides esikohale visuaal. Videotehnoloogia kättesaadavus ja lihtne kasutus suunas paljusid kunstnikke avastama visuaalse meedia kasutusvõimalusi, keskendudes meedia agentsusele ning suhtele elava ("live"-) esitusega. Multimeedialavastuste maastiku märkimisväärsemad tegijad 20. sajandi teises pooles olid Laurie Anderson, Robert Lepage ja teatrikompaniid The Wooster Group, Forced Entertainment ja Forkbeard Fantasy.
1990. aastate digiteerimine.
Järgmine areng multimeedialavastuste valdkonnas toimus 1990. aastatel koos digitaalse revolutsiooniga, mis tõi etenduskunstidesse uusi digitaalseid meediumeid nagu arvutid, internet, virtuaalreaalsus ning koos sellega digitaalselt võimendatud esteetika.