Yrjö Kokko

Yrjö Olavi Samuli Kokko (16. oktoober 1903 Sortavala – 6. september 1977 Helsingi) oli soome loomaarst, kirjanik ja fotograaf.
Tema tähtsamateks saavutusteks peetakse muinasjutt-romaani "Pessi ja Illuusia" ning laululuige populariseerimisega Soomes looduskaitse pöördelist elavdamist.
Haridus ja töö.
Yrjö Kokko lõpetas 1923. aastal Viiburi Soome Lütseumi. Aastatel 1923–1930 õppis ta veterinaariat Hannoveri Loomaarstikõrgkoolis ("Tierärztliche Hochschule Hannover"; 1923–1926), Tartu Ülikooli veterinaariateaduskonnas (1926–1927) ja Viini Veterinaarmeditsiiniülikoolis ("Veterinärmedizinische Universität Wien").
Õpingute kõrvalt teenis ta elatist ja rahastas ise oma õpinguid, töötades Suomen Kuvalehti korrespondendina (1924–1930). Alates 1925. aastast hakkas ta väiksemates ajalehtedes varjunimede (Iivari N., Iivari Nurha, Matkailija) all avaldama ka põnevus- ja reisijutte. 1930. aastast töötas ta põhitöö kõrvalt ajalehe Itä-Häme toimetuses abilisena, kus kirjutas kas enda nime või varjunimede (Nasta, Liisa-täti, Biz de Capo) all ja meisterdas vajadusel ajalehe kujundamiseks koguni linoollõikeid.
Aastatel 1930–1945 töötas ta kohaliku loomaarstina Vetelis ja Kokkolas ning 1945–1950 oli Lapimaal Muonio valla piirkondlik loomaarst. Vabakutseliseks kirjanikuks hakkas ta 1950. aastal, kui talle ei võimaldatud lubadustest hoolimata põhitöökohalt uuesti aastast loomepuhkust (ta oli ühe aasta jagu seda juba kasutanud).
Looming.
Yrjö Kokkolt ilmus kokku üle 20 raamatu. 1957. aastal pälvis ta oma kirjandusloomingu eest Pro Finlandia teenetemärgi.
Kirjanikuna ei saanud ta kutselistelt kirjanduskriitikutelt just sageli kiita, kuid lihtlugejatest rahva armastuse puuduse üle polnud tal põhjust nuriseda. Kriitikud olid nimelt hädas Kokko teoste žanrilise määratlemise ja hindamisega, kuna kirjanik tahtis pakkuda romaanides kindlasti põnevust, kuid ei suutnud vastu panna ka sisemisele sunnile lugejaid loodusteaduste vallas põhjalikult harida. Kriitikuid ajas kimbatusse, et sageli on Kokko oma teoste väljendusvormiks valinud üksikasjalikult realistliku maailma, kuhu on pikitud nii palju fantaasiat, et lugeja ei taju enam piiri õpetlike teaduslike faktide ja väljamõeldud kunstiliste liialduste vahel. 
Enamiku oma kirjandusteostest on ta ise illustreerinud kas oma joonistuste, jooniste või fotodega; ta oli arvestataval tasemel loodusfotograaf.
Juba Kokko esikromaan "Kotieläin" (Otava 1932) oli õigupoolest faktirikas aimeraamat, mida ta ise soovitas lisaõppematerjaliks nii koolides kui ka omal käel loomade anatoomia ja füsioloogia õppijatele. Suurem osa tema loomingust käsitlebki loodust ja loomi ning loodusega kooskõla saavutamist. Ta kirjutas mitu raamatut saamide elust Lapimaal ("Neljän tuulen tie", 1946; "Ungelon torppa", 1957; "Tunturi", 1961) ning pälvis neist juba esimese teose eest Lapimaa kirjandusklassikuks peetava E. N. Mannise nimelise auhinna (1948). Lapimaa ellu sulandudes tegi ta peale loodusfotode palju suurepäraseid fotosid ka saamidest ja nende eluolust, mida on aastate jooksul eksponeeritud mitmel fotonäitusel.
Rahvusvaheliselt tuntud kirjanikuks sai Kokko algul eeskätt täiskasvanutele mõeldud muinasjutt-romaaniga "Pessi ja Illusia" (WSOY 1944), mis on tõlgitud rohkem kui kümnesse võõrkeelde (sh jaapani keelde) ja millest on tehtud palju kordustrükke. 1945. aastal pälvis Kokko selle teose eest Soome riikliku kirjandusauhinna. 1963. aastal ilmus teosest autori enda ümber töötatud lasteraamatuversioon. Teose põhjal on loodud filme ja rohkesti teatrilavastusi: süvapsühholoogilisi draamatükke, kergemaid suvelavastusi, ballette, muusikale jne.
"Pessi ja Illuusia" oli Joel Sanga tõlkes ja näidendiks kohandatult aastaid ka Eesti NSV Riikliku Nukuteatri repertuaaris (1982, lavastaja Rein Agur). See oli nukulava Romeo ja Julia lugu, lugu Kännukuninga poja Pessi ja Vikerkaarevürsti tütre Illuusia vahelisest armastusest, nende suhete sügavusest ja hellusest ajal, mil ümberringi käis sõda.
Laululuige kaitsele alusepanek.
Tähelepanuväärseks peetakse Yrjö Kokko loomingut ja tegevust ka laululuige kaitse korraldamisele kaasaaitamisel. 1940. aastate keskpaigas plaanis ta oma järgmise raamatu "Neljän tuulen tie" jaoks teha toona Soomes väljasuremise äärel olnud laululuigest häid (ja haruldasi) fotosid, millega näidata lugejale pikemat protsessi – luikede haudeaega ja poegade arengut –, kuid seda eesmärki polnud lihtne saavutada. Nii sai laululuikede otsimisest mitmeks aastaks tema kinnisidee. Teinud loodusteaduslikku eeltööd, teadis ta, et 19. sajandi lõpukümnenditest peale Soomes piiramatult harrastama hakatud linnujahist ja hilisemast salaküttimisest on pääsenud vaid mõned hõredalt asustatud piirkonnad kaugel Lapimaal ja Karjalas. Laululuike kaugelt lendamas näha õnnestus Kokkol alles 1948. aastal ja juba pesast lahkunud poegadeta luigepesa leidis ta 1949. aastal. 
Pildistamiseks sobiva pesa ja luigepaari leidis ta 23. mail 1950 Lapimaalt Mustinjärvi lähistelt, kuid nagu tema biograafi märkmetest võib lugeda, olevat ta selle avastuse peale suurest erutusest sedavõrd tugevalt värisenud, et kvaliteetseid fotosid tal sel päeval enam teha ei õnnestunud. Kuna pesitsus oli alles algusjärgus, naasis Kokko pesa juurde paari nädala pärast, maskeeris oma ajutise vaatlus- ja pildistamisonni põhjapõdra välimust meenutava kattega ning asus ettevaatlikult pildistama. Ta pani luigepaarile nimed – Hanna ja Marski – ning järjest juurde tehtavad fotod ajendasid teda kiiresti valmis kirjutama raamatu "Laulujoutsen – Ultima Thulen lintu", mis ilmus juba samal aastal. Sellest raamatust koos Yrjö Kokko lugematute ajaleheartiklite ja loengutega sai tähtis pöördepunkt Soome looduskaitse ajaloos: ühiskonnas vallandus selle ajel lausa laululuigebuum, ajakirjandus hakkas Hanna ja Marski liikumise kohta uudiseid edastama ning pani paljud loodusesõbrad luigepaari käekäigule kaasa elama, tekkis rohkesti uusi linnuvaatlejaid; siin-seal avastatud ebaseaduslikud linnujahijuhtumid said karmi ühiskondliku hukkamõistu osaliseks jne. Hoogustus lindude rõngastamine ja teaduslik uurimine ning riik hakkas laululuige kaitset rahastama. Kokkuvõttes päästeti laululuik Soomes väljasuremisohust. Kui 1950. aastatel oli Soomes hinnanguliselt ainult 15 paari laululuiki, siis 1977. aastal arvati neid Soomes pesitsevat umbes 160 paari.
1981. aastal kuulutati laululuik Soome rahvuslinnuks. 2014. aasta uuringu andmetel pesitses Soomes hinnanguliselt 8400 – 11 500 paari laululuiki.
Isiklikku.
Yrjö Kokko oli pärit vaesunud Karjala perest, kus pereisa Bruno (1875–1947) oli alkohoolik ning pereema Kaisu (1880–1919) ja Yrjö kaks õde surid tuberkuloosi. Yrjö vanaisa Samuli Kokko oli küll olnud jõukas kaupmees, kuid 1907. aastal pankrotistunud.
Kokko võitles aastatel 1939–1944 talve-, jätku- ja Lapi sõjas.
Yrjö Kokko abikaasa oli jõukast maaperest pärit hambaarst Aune Ilus. Nad abiellusid 1931. aastal ning said tütre ja poja. Nende tütar oli Prantsusmaal elanud doktorikraadiga soome keele õppejõud Anna Kokko-Zalcman (1932–2023), kes kirjanikuna oli tuntud Anna Ungelo nime all. Nende poeg Olli Kokko õppis isa eeskujul loomaarstiks.