Jevgenija Ginzburg

Jevgenia Solomonovna Ginzburg ("Евге́ния Соломо́новна Ги́нзбург" 7. (20.) detsember 1904 Moskva – 25. mai 1977 Moskva) oli juudi rahvusest Nõukogude ajakirjanik ja kirjanik.
Elulugu.
Ta sündis juudi peres. Isa Solomon Notovitš (Natanovitš) Ginzburg (1876–1938, sündinud Grodnos) oli apteegi omanik. 1905. aastal kolis pere Kaasanisse, kus Jevgenia õppis algul tütarlaste gümnaasiumis ja seejärel tavakoolis. 1920–1922 õppis Kaasani Ülikooli sotsiaalteaduste osakonnas, mille järel ta läks üle Kaasani Pedagoogilise Instituudi sotsiaalteaduste osakonda, mille lõpetas 1924. aasta juunis ajaloo erialal. 1923–1925 instituudi türgi-tatari töölisfakulteedi õppejõud, 1925–1930 ajaloo õpetamise metoodika kateedri assistent. 1930–1933 Vahitovi nimelise Seebivabriku juures asuva Kõrgema Tehnikakooli kompartei ajaloo õppejõud. 1930 aastal abiellus Kaasani linnapea (linnanõukogu esimehe) Pavel Aksjonoviga, 1932. aastal sündis poeg Vassili (tuntud vene kirjanik Vassili Aksjonov). 1932. aastast Üleliidulise Kommunistliku Partei liige. 1933-35 Kaasani Pedagoogilise Instituudi kompartei ajaloo dotsent. 1923–1937 piirkondliku ajalehe Krasnaja Tatarija kultuuriosakonna juhataja, Literaturnaja Gazeta kohalik korrespondent. 1935–1937 juhtis Tatarstani Nõukogude Kirjanike Liidu vene osakonda. Tema elu oli tollal väga helge. Neil on kaks last, ilus viietoaline korter, oma auto isikliku juhiga, majapidajanna ja mugav majapidamine.
1935. aasta algul sunniti ta instituudist lahkuma süüdistatuna osalemises professor Naum Elvovi (töötas ajalehes Krasnaja Tatarija informatsiooniosakonna juhatajana, arreteeriti veebruaris 1935) trotskistlikus grupis. 8. veebruaril 1937 visati välja komparteist. Arreteeriti 15. veebruaril 1937, süüdistatuna kontrrevolutsioonilises tegevuses professor Elvovi grupis. Tema vanemad vahistati samuti, kuid vabastati kaks kuud hiljem. Abikaasa vahistati 7. juulil 1937 ja mõisteti VNFSV kriminaalkoodeksi paragrahvide 58-7 ja 58-11 alusel 15 aastat vabadusekaotust paranduslike tööde laagris koos kogu vara konfiskeerimisega.
1937. aasta 1. augustil mõistis VNFSV Ülemkohtu Sõjakolleegium oma Moskva Lefortovo vanglas toimunud väljasõiduistungil talle VNFSV kriminaalkoodeksi paragrahvide 58-8 ja 58-11 alusel 10 aastat türmivangistust ranges isolatsioonis koos kodanikuõiguste kaotusega viieks aastaks ja kogu vara konfiskeerimine. Vabanes laagrist 15. veebruaril 1947. Pärast vabanemist oli asumisel Magadani oblastis Jagodninski rajoonis asuvas Taskani külas, kus töötas lasteaias. Seejärel kolis Magadani, kus samuti töötas lasteaias. Abiellus vangis olnud arsti Anton Jakovlevitš Valteriga. 1949. aastal adopteeris paar orvuks jäänud tüdruku Antonina Hinšinskaja. 25. oktoobril 1949 vahistati uuesti (vabanes 19. novembril 1949 allkirja eest mitte linnast ära sõita). 4. märtsil 1950 mõistis NSV Liidu Riikliku Julgeolekuministeeriumi juures asuv erinõupidamine ta eriasumisele Krasnojarski krais (21. oktoobril 1950 muudeti asukoht Kolõmaks). 1951–1955 elas Magadanis, töötas lasteaias muusikaõpetajana, seejärel Ränkõpetajana Magadani 1. keskkoolis. 22. juuni 1955 rehabiliteeriti täielikult.
1957. aasta juunis kolis ta koos perega Lvivi, kus oli lihtsam elamisluba saada. Seal kirjutas ta oma monumentaaleepilise mälestusteraamatu "Ränk teekond” ("Крутой маршрут"). 1959. aastal suri abikaasa. 1966. aastal kolis Moskvasse ja asus elama kirjanike kooperatiivi majja. Töötas ajakirjanduses.
Ta suri 25. mail 1977 Moskvas ja maeti Moskva Kuzminskoje kalmistule.
Ta jäi elu lõpuni kommunistiks. Tütar A. Aksjonova: "Ema hoidis oma passi ja parteipiletit kuni elu lõpuni kotis padja all ning kandis seda endaga kõikjal kaasas. Kui lähedased teda narrisid, naljatas ta: "Ilma paberita oled sa lihtsalt putukas."
Ränk teekond.
Autobiograafilise romaani "Ränk teekond" (1967, teine ​​osa 1975–1977) autor, mis oli üks esimesi kirjandusteoseid, mis kirjeldas Stalini repressioone NSV Liidus. Ginzburg üritas seda 1960. aastatel asjata Nõukogude Liidus välja anda. Avaldamisele oli vastu ka liberaalse Novõi Miri (seal ilmus esmatrükis Aleksandr Solženitsõni "Üks päev Ivan Denissovitši elust") peatoimetaja Aleksandr Tvardovski: "Ta [Ginzburg] märkas, et midagi on valesti, alles siis, kui nad hakkasid kommuniste vangi panema. Aga kui nad hävitasid Vene talurahvast, siis ta pidas seda üsna loomulikuks." Ajakiri Junost saatis käsikirja hoiule Marxi-Engelsi-Lenini Instituuti, kus, nagu lisatud märkuses öeldi, "võis sellest saada partei ajaloo materjal". 
Pärast seda, kui "Ränga teekonna” esimene raamat lindistati ja välismaale salakaubana toimetati, avaldati see 1967. aasta jaanuaris itaalia keeles Milanos, seejärel saksa keeles Frankfurdis, edastati BBC-s ja tõlgiti peamistesse Euroopa keeltesse. Ginzburg teatas intervjuus Itaalia kommunistlikule ajalehele Unita, et "raamat avaldati välismaal ilma minu teadmata ja nõusolekuta”. Sellest piisas – vastu ootusi jäeti ta rahule, teda ei häbimärgistatud koosolekutel ega ajalehtedes, teda ei heidetud kusagilt välja ja 1976. aastal lubati tal koos pojaga Prantsuse PEN-klubi kutsel isegi välismaale reisida, kus ta külastas Pariisi, Nice'i ja Kölni, kus ta kohtus Marc Chagalli, Viktor Nekrassovi, Vladimir Maksimovi, Andrei Sinjavski, Jefim Etkindi ja teistega.
NSV Liidus ilmus teos esmatrükis 1989. aastal Tatarstani ajalehes Vetšernjaja Kazan (varem oli teost levitatud samizdatis).
1989. aastal lavastas Galina Voltšek Moskva teatris Sovremennik näidendi "Ränk teekond", mille oli romaani põhjal instseneerinud A. Getman.
2009. aastal valmis romaani põhjal Saksa-Prantsuse-Poola koostööna mängufilm "Keerises" ("Within the Whirlwind"), mille režissöör on Marleen Gorris.
Eesti keeles ilmus "Ränk teekond" 2023. aastal kirjastuse Varrak väljaandel Valdek Kiiveri tõlkes.