Lõhn

Lõhn on haistmismeelt mõjutav ärritaja. Lõhn omistatakse ka omadusena kehale, mis on niisuguse ärritaja allikas. Lõhnaks nimetatakse ka haistmisaistingu kvaliteeti. Haistmisaistingu kutsub esile mõni keemiline ühend või mitme ühendi segu, mille molekule on õhus. See võib olla gaas või lenduv aine. 
Lõhnu nimetatakse tavaliselt nende allika järgi. Teaduses ei ole määratletud "põhilõhnu". Lõhnu saab liigitada mitmel moel.
Inimene aistib lõhna molekulide kaudu, mis jõuavad nina lõhnaepiteeli. Sealt liigub informatsioon lõhnanärvi kaudu ajukoore kihtidesse. Inimene eristab üle kümne tuhande lõhna. Lõhnu kasutatakse näiteks parfüümides, mille puhul neid nimetatakse aroomideks. 
Kõigel meid ümbritsevas maailmas on oma lõhn. Lõhn võib olla meeldiv (aroom, lõhnaaine) või ebameeldiv (hais). Lõhnadel on oluline bioloogiline tähtsus, sest haistmise kaudu saavad organismid informatsiooni elukeskkonnast. Haistmine on üks viiest meelest, kuhu alla kuuluvad veel traditsiooniliselt ka nägemine, kuulmine, maitsmine ja kompimine. 
Lõhna eelduseks on seda põhjustava aine lenduvus. Vaid lenduvad aineosakesed jõuavad meeleelunditeni. Meeldivad looduslikud lõhnad tekivad taimede ainevahetuses. Ebameeldivad lõhnad (lehad, haisud) seevastu kaasnevad orgaaniliste ainete lagunemisel. Teadlaste väitel oleme võimelised eristama vaid viiendikku meid ümbritsevatest lõhnadest. 
Lõhnataju.
Lõhnataju on keemilise aistingu süsteem, mis annab õhus lenduvate keemiliste ühendite (lõhnade) kaudu organismile teavet keskkonna - näiteks teiste elusolendite, enese, partneri, toidu, ohtude jm kohta. Lõhna tunneme me tänu retseptorrakkude stimuleerimisele ninakoopa laes asuvas olfaktoorses epiteelkoes, mille suurus määrab selle kui hästi lõhna tunneme. Võrreldes koertega (kes kuuluvad makrosmaatikute hulka) on inimeste (mikrosmaatikute) epiteelkude väga väike ja palju lahjem. Koertel on see ligi 20 korda suurem ja igal ruutsentimeetril on enam kui 100 korda rohkem retseptoreid. 
Erinevalt maitsmispungadest sisaldavad olfaktoorsed retseptorid närvirakkude lõpmeid. See tähendab, et lõhnu tajub inimene kiiremini kui maitseid. Lõhn läheb otseteed olfaktoorsest sibulast, limbilisse süsteemi, mis on ka emotsioonide ja mälu keskus.
Nagu maitset, tajutakse ka lõhnu väga laial skaalal . On tehtud kindlaks, et keskmine inimene on võimeline haistma 4000 erinevat lõhna, kuid arvatakse, et see number võib küündida lausa 10 000-ni .
Lõhn ja Pühadus.
Umbes 3500 aastat e.m.a tekkis linnriik, mis sai tuntuks Sumeri nime all. Linna valitsesid templid, samuti kuulus templitele suur osa maast ja nad kontrollisid suurt osa väliskaubandusest, mis baseerus tollal põhiliselt erinevate maitseainete vedudel. Neid kasutati rituaalsetel eesmärkidel, puhastuseks, raviks, lõhnastamiseks ja küpsetamiseks. Saada olevad lõhnamaterjalid olid kadakas, mürr, küpress, mürt, kalmus, männi- ja nuluvaik, ka seeder, sandel, viiruk. 
Paljudes kultuurides on healõhnaline aroom seostatud jumalikkuse ja pühadusega. Ennast lõhnastades või lõhnavaid aineid põletades saab luua sideme või silla pühadusega.
Parfüüme peeti nende tervist andvate omaduste tõttu jumalate kingituseks ja neid ohverdati vastutasuks jumalate altaritel. Eriti efektiivsed retseptid raiuti marmortahvlile, et abivajajatel oleks neid haiguste ravimiseks hõlbus kasutada.
Lõhnade kasutusalasid.
Kaasajal leiavad lõhnad ka üha enam inimese poolt teadlikku praktilist kasutust:
Liigitus.
Lõhnaaineid liigitatakse lõhnaomaduste järgi tavaliselt järgmiselt:
Kuna lõhnamääramisega puutuvad kõige rohkem kokku toitlustusspetsialistid, siis on selles valdkonnas kasutusel kõige rohkem spetsiifilisi klassifikatsioone. On loodud sõnastikud juustu-, veini-, õlle- ja lihalõhnade kirjeldamiseks.