tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Tšernjahhovsk

Tšernjahhovsk on linn Venemaa Kaliningradi oblastis, Tšernjahhovski rajooni keskus. Linn on asutatud 1336. aastal Ida-Preisimaal. Selle 1946. aastani Saksamaale kuulunud linna nimi oli Insterburg.
Praeguse nime sai linn 1946. aastal, Teise maailmasõja ajal Ida-Preisimaa sõjalise operatsiooni käigus langenud kindral Ivan Tšernjahhovskõi järgi. 
Insterburgi lähedal Landveri asulas Stilizini mõisas suri 25. mail 1818 kindralfeldmarssal Michael Andreas Barclay de Tolly, kui ta oli teel oma Jõgeveste mõisast Saksamaale tervist parandama.
Vanast uhkest linnast on vähe alles jäänud, sest II maailmasõja ajal pommitas linna rängalt Briti lennuvägi ning seejärel rullusid sealt üle Nõukogude maaväed
Pravdinsk

Pravdinsk on linn Venemaa Kaliningradi oblastis, Pravdinski rajooni keskus.
Kuni 1946. aastani kandis saksakeelset nime Friedland.
Laduškin

Laduškin on linn Venemaa Kaliningradi oblasti Bagrationovski rajoonis. Asub Wisła lahe ääres.
Kuni 1946. aastani kandis saksakeelset nime Ludwigsort.
Ulysses

"Ulysses" on James Joyce'i romaan, mis ilmus esmalt järjejutuna USA ajakirjas The Little Review (märts 1918 kuni detsember 1920) ning tervikuna 1922 Sylvia Beachi väljaandel Pariisis. 
Romaani tegevus toimub Dublinis 16. juunil 1904, selle peategelane on Leopold Bloom. Teose ülesehituses on ohtralt paralleele "Odüsseiaga".
Teose peategelase perekonnanime järgi tähistatakse 16. juunit mitmel pool maailmas Bloomsday'na. Prantsuse ajaleht Le Monde valis selle 1999. aastal sajandi 100 parima raamatu hulka.
Eesti keeles on ilmunud Märt Väljataga tõlkes peatükid 1–3 ajakirjas Vikerkaar (1991/2, 1992/9 ja 1993/5) ning Kullo Vende tõlkes peatükk 4 ajakirjas Vikerkaar (2016/7-8) ja peatükid 5–11 ajakirjas Akadeemia (2017/12, 2018/11, 2018/12, 2019/11, 2020/8, 2021/7, 2022/6, 2023/6).
Tervikuna ilmus teos eesti keeles Paul-Eerik Rummo tõlkes 2024. aasta juunis kirjastuselt Varrak.
Jaapani saed

Jaapani saed ("nokogiri") on traditsioonilised jaapani käsisaed. Lääne saagidest eristab neid eelkõige asjaolu, et puitu lõigatakse saagi enda poole tõmmates. Tänu sellele võib saeleht olla märksa väiksema jäikusega ning seetõttu ka õhem. Tulemuseks on kitsam saetee ja väiksem materjalikadu. Et hõõrdumist materjalis vähendada, valmistatakse saag tihti ka selja suunas õheneva saelehega. Sae hambad ei ole sageli üldse räsatud või on väga väikese räsaga.
Jaapani saed on hinnas sellise töö puhul, kus vajatakse suurt täpsust. Sõltuvalt töö iseloomust kasutatakse paljusid erinevaid saetüüpe.
Kataba

Kataba on jaapani saag. See on levinuim jaapani üldotstarbeline tisleri käsisaag. Lai saeleht aitab sirget lõikejoont hoida. Valmistatakse nii puidu piki- kui ka ristisaagimise saage.
"Kataba" alaliik "kugihiki" ("hugihiki") on lääne tüüblisae analoog. Saeleht painutatakse vastu pinda ning saetakse väljaulatuvad tüübliotsad maha. 
Sarnaselt teiste jaapani saagidega saetakse ka "kataba"'ga tõmmetega enda suunas.
Ryōba

Ryōba on jaapani saag. Sael on hambad saelehe mõlemas servas. Ühel pool on puidu pikisaagimise, teisel pool aga ristisaagimise hambad.
"Ryōba" alaliik on "azebiki", mille hambad paiknevad piki saelehe kumeraid servi. See võimaldab saagimist alustada ka materjali keskelt ning saagida avasid, mis ei ulatu tooriku servani.
Dōzuki

Dōzuki (胴付鋸) on jaapani saag, lääne tapisae analoog. Õhukest saelehte tugevdab piki sae selga kinnitatud roog. Sae hambad suurenevad käepideme suunas. See muudab saagimise alustamise lihtsamaks.
Sarnaselt teiste jaapani saagidega saetakse ka "dōzuki"'ga tõmmetega enda suunas.
Kugihiki

Kugihiki ("hugihiki") on jaapani tüüblisaag, "kataba" alaliik.
Azebiki

Azebiki (あぜ引き) on jaapani saag, "ryōba" alaliik, mille hambad paiknevad piki kumerjooni. Saagi kasutatakse esmajoones tasapinna, mitte serva lõikamiseks ja selle lihtsustamiseks on sae tera kumera, ovaalse kujuga. Sellega lõigatakse esmajoones sooni, kasutatakse puidust noa- ja mõõgatuppede lõikamiseks. Sae ühel serval on hambad risti-, teisel serval pikisaagimiseks.
Mawashibiki

Mawashibiki on jaapani tikksaag. Seda kasutatakse kõverate kontuuride ja avade saagimiseks.
Sarnaselt teiste jaapani saagidega saetakse ka "mawashibiki"'ga tõmmetega enda suunas.
Kaeba

Kaeba on vahetatava saelehega jaapani saag.
Sarnaselt teiste jaapani saagidega saetakse ka "kaeba"'ga tõmmetega enda suunas.
Sulawesi kohv

Sulawesi kohv on Indoneesias Sulawesi saarel kasvatatavad ja toodetavad kohvisordid. Mõned neist kuuluvad maailma parimate hulka. Üks tuntumatest on Sulawesi Toraja (Celebes Toraja), mille ube kasvatatakse saare keskosa mägisel alal. Kohvi töödeldakse kuivalt. Toraja aroom on põnev kooslus maahõngulisest ja magusast, ei ole eriti hapukas, pigem meenutab vahtrasiirupit ja tumedat šokolaadi. Kuna Sulawesi kohv on väga nõutud Jaapanis ja saare toodangumaht ei ole just suur, siis on Sulawesi kohvioad kallimad isegi Sumatra kohvist, viimase kahte kohvisorti - Ankolat ja Mandhelingit - peetakse maailma parimateks.
Quantic Dream

Quantic Dream on Prantsuse videomängude arendaja Pariisis, mis asutati aastal 1997. Nende esimene mäng pealkirjaga "Omikron: The Nomad Soul" ilmus aastal 1999 arvutile ja mängukonsoolile Dreamcast. Firma pakub filmide ja videomängude valmistajatele ka "motion capture'i" tegemist. 
Quantic Dream oli arendaja järgmisele mängule nimega "Quark", mille tegemine hiljem peatati. Järgnevad aastad töötas Quantic Dream raskesti, konkureerides teiste mängufirmadega. Aastal 2002 alustasid nad ametlikult mängu "Fahrenheit" arendamist ( USAs tuntud ka kui "Indigo Prophecy"). See oli nende esimene interaktiivse kaameratehnoloogiaga mäng, mis võimaldas mängijal teha omi valikuid ja muuta nii mängu süžeed. "Fahrenheit" on samuti nende ainuke ülemaailmselt turustatud mäng ning selle kohta on saadud kõikjalt kõrgeid reitinguid. 
Aastast 2005 tutvustas Quantic Dream uusi mänge nimega "Heavy Rain" ja "Omikron 2".
Heavy Rain

"Heavy Rain" on videomäng, mille tootis Prantsuse stuudio Quantic Dream PlayStation 3 konsoolile. Mängu kirjutas ja selle valmimist juhtis Quantic Dreami looja David Cage, kes kirjutas ka kaks eelmist mängu: "" ja "Fahrenheit". Mäng avaldati 2010. aasta veebruaris. 
Ajalugu ja taust.
Quantic Dream hakkas mängu välja töötama 2006. aasta veebruaris. Projekt avaldati aasta 2006. aasta mais, kui avalikkusele näidati 3D prototüüpi "The Casting". Prototüübis on näha virtuaalset tegelast ja mängu tehnilisi võimalusi 5 minuti jooksul. Prototüübi süžee ei olnud seotud lõpliku mängu süžeega.
Detailid.
Detaile ja lugusid sellest mängust on veel väga vähe teada, kuid seda teatakse, et tegemist ei ole järjega mängule "Fahrenheit", vaid tegu on täiesti teistsuguse loo ja tegelastega. Juhendaja David Cage mainis, et mängust "Heavy Rain" saab väga sünge action-mäng, kuid samas ka õudukas, kuigi ilma paranormaalsete nähtusteta, nagu neid võis kohata mängus "Fahrenheit". Siiski on sellel mängul samasugune mõte nagu mängul "Fahrenheit". Mängu kulgu saab mängija muuta. Peale selle on räägitud, et mängija saab kasutada mitut tegelast korraga.
The Origami Killer poster.
2007. aasta alguses tuli poster nimega "Heavy Rain" Quantic Dreami valmival kodulehel. Postril on origami, mille ühest otsast tilgub verd, ja uus "Heavy Raini" alapealkiri: "The Origami Killer".
Vandumine

Vandumine on pahameele või agressiooni väljendamine teatud vandesõnade ehk kirumissõnade või -väljendite abil. Vandesõnadeks võivad olla näiteks ropud sõnad, muud erineva tugevusega tabusõnad või ka mittetabulised sõnad koos konteksti väljendava tunderõhuga. 
Eesti keeles levinuim vandesõna on arvatavasti "Kurat!" ja selle variandid (kuramus, kurask jt).
Nälkjad

Nälkjad on maismaal elavad kopsteod, kellel koda puudub või on väliselt nähtamatu. 
Enamik nälkjate liikidest kuulub sugukondadesse seatigulased ("Limacidae"), teetigulased ("Arionidae") ja nälklased ("Agriolimacidae"). 
Looduslikku tasakaalu silmas pidades eristatakse pärismaiseid nälkjate liike, kes elavad Eestis algupäraselt (looduslik leviala ongi Eestis), ja nälkjate võõrliike, kes on viimaste aastakümnete vältel Eesti looduses elukoha leidnud tänu inimtegevuse mõjudele (võõrliikide looduslik leviala ei ole Eestis) ja ohustavad kohalikku algupärast looduslikku tasakaalu. 
Nälkjad on põhiliselt taimtoidulised, paljunemiseks munevad mullale ja on hermafrodiitsed.
Eesti liigid.
Eestis elab looduslikult 14 liiki, mis kuuluvad kuude perekonda:
Nälkjate võõrliike on Eesti looduses kaks. Portugalist pärit Hispaania teetigu ("Arion vulgaris") leiti Keskkonnaameti andmetel Eestis esimest korda 2008. aastal. Kaukasuse piirkonna, Krimmi, Kirde-Türgi ja Põhja-Iraani looduslikest levialadest pärit mustpeanälkjas ("Krynickillus melanocephalus") esmaregistreeriti Eestis 2013. aastal.
Lehtsamblad

Lehtsamblad ("Bryopsida") on lehtsammaltaimede hõimkonna liigirikkaim klass: sellesse kuulub umbes 95% sammaltaimedest. Lehtsamblaid on kirjeldatud umbes 11 500 liiki.
Minevikus arvati lehtsammalde hulka kõik lehtsammaltaimed, aga hiljem hakati neil vahet tegema. Lehtsamblaid eristab teistest lehtsammaltaimedest see, et nende eoslatel on artrodontsed hambad. Teisisõnu on hambad üksteisest eraldatud ja kasvanud otse aluse külge. Hambad on näha siis, kui neid ümbritsev eoslakate ära kukub. Ülejäänud lehtsammaltaimedel on eoslatel nematodontsed hambad ehk teisisõnu on hambad kasvanud eoslakatte külge või siis tuleb näiteks eoslakate ära koos hammastega.
Eosla ehitus ja areng on väga tähtsad niihästi lehtsammalde rühmitamiseks kui liigitamiseks. Enamikul lehtsammaldel on niisugune eoslakate, mis langeb ära siis, kui eoslas olevad eosed on küpseks saanud ja valmis levima. Eosla ava nimetatakse stoomiks, sest "stoma" tähendab ladina keeles suud. Seda ümbritseb üks või kaks peristoomi. Peristoom on kolmnurksete hammaste ring, mis moodustub eriliselt paksenenud rakuseinte jäänustest. Tavaliselt on ühes peristoomis 16 sellist hammast. Hambad saavad nii stoomi kohale painduda ja seda katta kui ka tagasi painduda ja stoomi avada.
Artrodontsel peristoomil on kaks põhilist tüüpi. Esimest nimetatakse haplolepidoosseks ja see koosneb ühest peristoomist, millel on 16 hammast. See on omane alamklassile "Dicranidae". Teist tüüpi nimetatakse diplolepidoosseks ning see on omane alamklassidele "Bryidae, Funariidae" ja "Timmiidae". Sellel tüübil on kaks peristoomi, mõlemad hammastega. Sisemist nimetatakse endoperistoomiks ehk lühendatult endostoomiks ja välimist eksoperistoomiks ehk lühendatult eksostoomiks. Endostoom on palju õrnem ja selle hambad on joondunud eksoperistoomi hammaste vahele.
Lisaks eksisteerib üksikuid selliseidki lehtsamblaid, millel pole üldse peristoomi. Algul arenevad nende eoslad samamoodi kui ülejäänud lehtsammaldelgi, aga siis hammaste areng lakkab ja nad ei arene täielikult välja.
Lehtsammaltaimed

Lehtsammaltaimed ("Bryophyta") on taimede hõimkond, kuhu kuuluvad väikesed pehmed, tavaliselt 1–10 cm pikkused, harva pikemad sammaltaimed. Enamasti kasvavad nad puhmas (kolooniates).
Maailmas tuntakse umbes 10 000 liiki lehtsammaltaimi.
Ajalugu.
Lehtsammaltaimedest on säilinud vähe fossiile, sest nad on pehmed ja haprad. Sellepärast ei ole täpselt teada, millal nad tekkisid. Vaieldamatult on lehtsammaltaimede fossiile leitud 1972. aastal Antarktikas ja Venemaal Permi ladestust. On väidetud, et sammaltaimed eksisteerisid juba siluris.
Samblaaed.
19. sajandi algul tabas Briti saari ja USA-d samblakasvatamise mood. Sel ajal rajati palju samblaaedu, millest osa on säilinud tänapäevani. Samblaaiad ehitati tavaliselt madala katusega ja põhja poole avatuna, et varju säilitada. Samblad kasvavad paremini niiskes keskkonnas, sellepärast tuleb samblaaedu korrapäraselt niisutada.
Kasutamine.
Loodusest korjatud sammaldele on maailmas märkimisväärne turg. Terveid taimi kasutatakse samamoodi nagu õistaimi lillepoodides, eluruumide kaunistamiseks ja ikebanade valmistamiseks.
Kõdunev turbasammal moodustab turba, mida kasutatakse kütusena. Sellepärast kasutatakse kõdunevat turbasammalt pinnaselisandina selle viljakuse suurendamiseks, eriti puukoolides ja taimelavadel. Enne müümist seda nopitakse ja kuivatatakse. Turbasambla kogumist ei tohi segi ajada turba kaevandamisega. Turbasammal on taastuv loodusvara, sest seda saab korjata nii, et ta tagasi kasvab, kuid turba taastumine on märgatavalt aeglasem, mistõttu seda alati ei loetagi taastuvaks loodusvaraks.
Turbasamblad imavad tugevalt niiskust ja on kergete antibakteriaalsete omadustega. Sellepärast on neid minevikus kasutatud haavade sidumiseks, mõnikord ka mähkmete valmistamiseks ja isegi tampoonide asemel.
Suure imavuse tõttu on märga sammalt kasutatud tulekustutusvahendina. Ühe lehtsambla teaduslik nimi "Fontinalis antipyretica" tähendab kreeka keeles tulevastast.
Tõrjumine.
Sammalde kasvu takistamiseks ja sammalde hävitamiseks on hulgaliselt vahendeid:
Sammalde hävitamine ei väldi nende uuestikasvamist, kui säilivad selleks soodsad tingimused.
Ringliikumine

Ringliikumine on kulgliikumine mööda ringjoonekujulist trajektoori. 
Ringliikumise näideteks on (ligikaudselt) planeetide tiirlemine ümber tähtede (ja kaaslaste tiirlemine ümber planeetide), kuid ka näiteks keerutatava lingu liikumine ja vasara liikumine vasaraheitja käes.
Füüsikalised suurused.
Kui keha liigub mööda ringjoont raadiusega formula_1, siis läbib ta ühe ringiga vahemaa formula_2.
Keha liikumise joonkiirus
formula_3.
Ringliikumise nurkkiirus
formula_4 (rad/s), 
kus formula_5 on ringliikumise periood (ajavahemik, mille jooksul teeb keha ühe täisringi).
Nurkkiirendus
formula_6.
Ühtlase ringkiirusekorral on keha nurkkiirendus null.
Suunamuutusest tingitud kiirendus
formula_7.
Ringliikumise puhul on keha kiirenduse vektor risti liikumise suunaga ja suunatud ringliikumise keskpunkti suunas, mistõttu nimetatakse seda mõnikord ka kesktõmbekiirenduseks.
Kehale ringliikumisel mõjuv tsentripetaaljõud ja tsentrifugaaljõud
formula_8,
kus formula_9 on keha mass.
Mitteühtlane ringliikumine.
Eelnev kirjeldas olukorda, kus ringliikumise kiirendus on konstantne.
Mitteühtlase ringliikumise puhul mõjub kehale lisaks kesktõmbejõule mõni muu jõud. Seetõttu on mugav jaotada keha kiirendust radiaalsuunaliseks (väljapoole suunatud) ja keha liikumise hetkesuunaliseks. Radiaalsuunaline kiirendus järgib kõiki varem nimetatud omadusi ja valemeid.
Liikumissuunaline kiirendus on see komponent, mis põhjustab mitteühtlast liikumist. Kuna see kiirendus mõjub keha joonkiirusele, muutub tema tõttu ka tsentripetaaljõud ja/või ringliikumise raadius.
Kitsesaar

Kitsesaar asub Niagara jões, mis moodustab mõlemal pool saart joa. Pindala umbes 30 ha. 
Kuulub Ameerika Ühendriikidele.
Aili Paju

Aili Paju (sündinud 8. septembril 1938 Tartus) on eesti arstiteadlane, Tartu Ülikooli professor, kirjanik.
Elulugu.
Aili Paju sündis 8. septembril 1938 Tartus, esimesed eluaastad möödusid Tartumaal Sadalas. 1941. aasta kevadel kolis pere Kohtla-Järvele.
Ta õppis 1946–1957 Kohtla-Järve 1. Keskkoolis ning tegeles spordiga (püstitas Eesti noorte rekordi odaviskes) ja muusikaga (orkestril hõbemedal vabariigi konkursilt). Aastatel 1957–1961 õppis Paju Tartu ülikooli arstiteaduskonna kehakultuuriosakonnas, omandas õpetaja kutse.
Aili Paju kuulus Eesti koondvõistkonda kergejõustikus ja võrkpallis, mängis rokkbändis L'Organola kitarri. Aastail 1961–1963 töötas Paju treenerina Kohtla-Järve Laste Spordikoolis. 1963–1968 õppis ta Tartu Ülikooli arstiteaduskonnas arst-terapeudiks. Aastatel 1967–1994 töötas Paju Tartu ülikoolis. Alates 1994. aastast on ta vabakutseline kirjanik.
Ta sai meditsiinikandidaadi kraadi 1970. aastal, meditsiinidoktori kraadi 1975. aastal ning oli Tartu ülikooli professor aastast 1979. Loengukursused ülikoolis: biokeemia, taastusravi, psühhosomaatika; rahvaülikoolis – loodusravi. Aili Paju organiseeris ja juhtis Maarjamõisa kliiniku ravikehakultuuri osakonda.
Aili Paju on mitme kodu- ja välismaise arstiteadusliku seltsi liige ning on olnud ka Eesti Spordimeditsiini Föderatsiooni president aastatel 1976–1980.
Teadustegevus.
Esimene teadustöö "Platoo ja selle ületamine" on spordipsühholoogiast. Üliõpilasena töötas molekulaarbioloogia laboris, uurides rRNA füsiko-keemilisi omadusi. Alates 1966. aastast süvenes inimese hormonaalse regulatsiooni iseärasustesse stressi tingimustes. Töötanud välja geelfiltratsiooni meetodi seotud ja vabade katehhoolamiinide määramiseks veres. 1980. aastal jätkas tööd TÜ ÜMPI hormonaalse adaptatsiooni töörühma juhina. Tsentraalsete ja perifeersete hormonaalsete süsteemide reaktsioone jälgiti vastsündinuil ja sünnitajatel, tervetel treenitud ja treenimata ning ajutrauma üleelanud inimestel. On juhendanud-konsulteerinud 11 kaitstud väitekirja.
Looming.
Kirjanduslikku tegevust alustas Aili Paju 1963. aastal vestete ja esseede avaldamisega ajakirjanduses. Kirjanduslik tegevus hõlmab publitsistikat, ilukirjandust ja loodusravi.
*"Rahvameditsiin eile, täna, homme" ajakirjas Horisont (alates nr. 6, 1983–1984)
*"Aed kui apteek" ajalehes Edasi (1985, 86,87, august)
*"Ravimtaimed ja tervis" ajakirjas Rohuteadlane (1991–1996, koostöös A. Raali, K. Tamkiviga)
Lüüsjärv

Lüüsjärv (ka "Järve järv") on järv Valgamaal Otepää vallas.
Lüüsjärv on tugevalt taimestunud järv, mis on jõudnud kinnikasvamise etappi.
Järv asub omanimelises sihtkaitsevööndis Otepää looduspargis.
Järvest voolab läbi Kaarnaoja.
Kärnjärv

Kärnjärv on kahe Eesti järve nimi:
Isekiri

"Isekiri" oli omakirjastuslik poliitiline ajakiri. 
Eestis regulaarselt põranda all ilmunud "Isekiri" keskendus poliitilistele ja usulistele teemadele. Isekirja ilmus aastatel 1982–1985 kokku kümme numbrit, sealhulgas Johannes Hindi poliitilist tagakiusamist käsitlev erinumber. 
"Isekirja" väljaandja ja peamine toimetaja oli kooliõpilane, hilisem ajakirjanik Holger Kaljulaid.
Kihljärv

Kihljärv on Alutaguse vallas Ida-Viru maakonnas olev järv, mis kuulub Kurtna järvestikku.
Neitsijärv

Neitsijärv (ka "Neitsi järv") on järv Valgamaal Otepää vallas. 
Järv on tihedas ühenduses Pühajärvega. 
Neitsijärv on kraavi kaudu tugevalt taimistunud veekogu. Seal pesitseb arvukalt linde, näiteks kühmnokk-luiged.
Mäeküla piimamees

"Mäeküla piimamees" on Eduard Vilde romaan, mis ilmus 1916. aastal. 
Realistliku kujutluslaadi ja süvenenud psühholoogilise vaatlusega teos erineb Vilde varasemast loomingust ning seda peetakse tema tugevaimaks teoseks.
"Mäeküla piimamehe" käsikiri jõudis Kopenhaagenist Tallinna 1916. aasta jaanuaris ja teos ilmus sama aasta aprillis.
Enamik "Mäeküla piimamehe" tegevuskoha Mäeküla mõisa kohta toodud andmeid vastab omaaegsele Keila kihelkonna Karjaküla mõisale, kust on pärit ka suur osa romaani tegelaste prototüüpe. Selles mõisas töötasid Vilde vanemad ning Vilde ise käis neil korduvalt külas, viibides seal pikemalt aastatel 1882–1883, 1886–1887 ja 1892–1893. Neil aegadel oligi Vilde üksikasjaliselt tutvunud sealse elu ja olustikuga.
Teos on digiteeritud kultuuriministeeriumi toetusprogrammi "Eesti kirjandus" raames.
Sisukokkuvõte.
Manduva Mäeküla mõisa vanapoisist härrale Ulrich von Kremerile hakkab silma talumees Tõnu Prillupi noor naine Mari, kes on kohuse ja tava tõttu abiellunud oma õe lesega ja hakanud tema laste kasuemaks. Kremer tunneb Mari järgi himu, kuid talutüdruk lihtsalt ära võrgutada käiks tema saksa-au pihta, niisiis otsustab ta Tõnuga kokku leppida ja pakub talle tulusat piimarentniku talu. Tõnu rõõmustab hea pakkumise üle, teda piinab kadedus jõuka piimamehe Kuru Jaani vastu ja lootus kord endale tolle kombel mõis osta. Tõnu püüab igati Marit veenda, kuid see keeldub ja puikleb. Tõnu jääb lausa haigeks ja sonib sellest, kuidas nad kodust minema aetakse. Viimaks annab tüdinud Mari järele ja hakkab mõisahärra armukeseks. Tõnu saab oma piimamehe-lepingu, Kuru Jaan lastakse lahti. Alles siis märkab ta, et Mari on küps ja ahvatlev naine, kes on aga ta nüüd maha jätnud. Samas pakub piimamehe töö alguse raskustest hoolimata Tõnule suurt rahuldust. Mari pääseb linna käima ning saab endale üht-teist iluasju ja juturaamatuid lubada. Vana mõisniku samm muutub samuti erksamaks ja süda lahkemaks. Aja möödudes muutub aga Tõnu rahutuks ja teda vaevab armukadedus, ta tunnistab mõisnikule, et on olnud suur siga. Ka äri läheb kehvasti; Tõnu hakkab viina võtma. Kord, kui ta purjus peaga koju tuleb, tekib tal tõsine vastasseis Mariga, keda ta püüab keelata linna minemast ja kes talle kõrvakiilu annab, öeldes, et täidab lepingut. Mari tunneb tõmmet hoopis noore sepa Juhani poole. Kord linnast tulles külmub Tõnu purjus peaga rekke. Maril käib mitu kosilast, sealhulgas Juhan, kes aga Mari kui ihaldusväärse positsioonika lese kõrval ennast enam vabalt ei tunne. Mari kihutab ta minema kui argpüksi. Mari läheb koos lastega mõisahärrale kadrisanti mängima ja teatab, et läheb iseseisvalt ära linna ning jätab oma saksast armukese.
Ulrich von Kremeri kuju sümboliseerib baltisaksa aadli allakäiku ja viljatust ning soovi vanade privileegide külge klammerduda. Tõnu Prillup on lihtne talumees, kelle elus on esikohal materiaalsed asjad ja kes ei oska oma tunnetes selgust saada. Mari on elava fantaasiaga, kuid kinnine ja isepäine naine, kes ei ava teistele oma tegude motiive.
Film.
1965. aastal valmis romaani ainetel Tallinnfilmis režissöör Leida Laiuse käe all mängufilm "Mäeküla piimamees".
Sõltumatu Infokeskus

Sõltumatu Infokeskus (lühend SI) on Eesti teabeagentuur, mis alustas tegevust 17. juunil 1988 ametlikust ajakirjandusest sõltumatu ja tsensuurivaba ühiskondlik-poliitilise foorumina. Asutamise algtõuge tuli samal kuul Tallinnas toimunud Sõltumatu Noortefoorumi otsusest.
Sõltumatu Infokeskuse üks algatajaid ja ajakirja Heinakuu (1988–1991) toimetaja oli Mait Raun.
Sõltumatu Infokeskuse teated on nummerdatud kujul SI-... (järgneb teate järjenumber). Neid SI-teateid on tagantjärele välja antud kronoloogiliste või valikkogumikena.
Sõltumatu Infokeskus üllitas aastatel 1988–1990 ka ajakirja Heinakuu ja aastal 1991 ajalehte Teataja.
Aastatel 2005–2012 tegutses SI internetiportaalina. Pärast 2013. aasta juunit jätkab infokeskus tööd internetiportaalina, mis jaguneb kahte ossa: Sõltumatu Infokeskus ja SI Uudised.
Tegevuse põhimõtted.
Sõltumatu Infokeskus esitles avateates SI eesmärkidena teabevahendust, sõna- ja trükivabaduse kui esmaste inimõiguste teostamist, ühisürituste koordineerimist ja õigusalast nõustamist. 
Tegevustoimkonna taastamise järel juunis 2005 lisandusid eesmärgid nagu avaliku arutelu elavdamine Eesti tuleviku üle ja koostöö iseseisvuslaste, kaasa arvatud Euroopa Liidu vastaste organisatsioonidega.
Alates 2013. aastast peab Sõltumatu Infokeskus oma esmasteks eesmärkideks:
Rožaje

Rožaje on linn Montenegros, Rožaje valla keskus.
Linn asub Ibari jõe ääres.
Linna rahvastiku enamiku moodustavad bosnialased (2003. aastal 83,15%).
Herceg Novi

Herceg Novi on linn Montenegros, Herceg Novi valla keskus.
Berane

Berane on linn Montenegros, Berane valla keskus.
Aastatel 1949–1992 kandis linn nime Ivangrad (serbia kirillitsas "Иванград") Jugoslaavia kommunistliku tegelase Ivan Milutinovići järgi.
Ulcinj

Ulcinj on linn Montenegros, Ulcinji valla keskus.
Linna elanikest on üle 72% montenegro-albaanlased, ligi 12% on montenegrolased ja 7,5% serblased.
Bosnia

Bosnia (bosnia, horvaadi ja serbia keeles "Bosna", kirillitsas "Босна") on ajalooline piirkond Balkani poolsaarel, Bosnia ja Hertsegoviina põhjapoolne osa, lõunapoolset väiksemat osa kutsutakse Hertsegoviinaks. 
Bosnia ei moodusta tänapäeval iseseisvat haldusüksust. 
Mõlemad ajaloolised piirkonnad, Bosnia ja Hertsegoviina, on moodustanud keskajast peale geopoliitilise terviku ja sageli kasutatakse nime Bosnia mõlema jaoks koos. Nimi Bosnia ja Hertsegoviina tuli kasutusele alles Osmanite valitsemisaja lõpus. 
Nimi.
Bosnia on nime saanud Bosna jõe järgi. 
Ajalugu.
6.–7. sajandil oli Bosnia Bütsantsi võimu all. Esimest korda on Bosnia nime mainitud 10. sajandil. 1154–1463 oli Bosnia iseseisev vürsti- ja kuningriik, siis langes Osmanite riigi võimu alla.
Tivat

Tivat on linn Montenegros Kotori lahe ääres, Tivati valla keskus.
Suveajal on Tivat populaarne turismisihtkoht.
Tivatis asub Tivati lennujaam, mis on üks Montenegro kahest rahvusvahelisest lennujaamast.
Njeguši

Njeguši on küla Montenegros Cetinje vallas.
Njegušist on pärit 1696 kuni 1918 Montenegrot valitsenud Petrović-Njegoši dünastia.
Küla asub Lovćeni mäe nõlvadel.
Eesti Kostabi-$elts

Eesti Kostabi-$elts on etnofuturistlik kirjandus- ja kunstirühmitus. 
$elts asutati 31. mail 1989. See sai nime väliseesti kunstniku Mark Kalev Kostabi järgi.
Eesti Kostabi-$eltsi on kuulunud Sven Kivisildnik, Kauksi Ülle, Karl Martin Sinijärv, Valeria Ränik ja Jüri Ehlvest.
Kostabi-$elts on kirjastanud ebaregulaarset kultuurilehte Kostabi.
Kirjastustegevus.
$elts on kirjastanud raamatuid, mille autorid ei ole kuulunud selle liikmeskonda. Eesti Kostabi-$elts on välja antud raamatute hulka kuuluvad:
Mostar

Mostar on linn Bosnia ja Hertsegoviina lõunaosas Hertsegoviina-Neretva kantonis, Hertsegoviina ajalooline keskus. Mostar asub Neretva jõe ääres.
Linnas elavad bosnialased, horvaadid ja serblased.
Ajalugu.
Esimest korda on Mostarit mainitud 3. aprillil 1452, kui Dubrovniki elanikud mainisid oma erakirjas "kaht kindlust Neretva jõe silla juures". Silla ja selle kummaski otsas olevate kindluste juurde kerkis asula. 1468 sai see nimeks Köprühisar, mis türgi keeles tähendab silla juures asuvat kindlust. Kindluses oli sellal 15 maja. 16. sajandi lõpus oli Mostar Hertsegoviina peamine administratiivkeskus.
1878 hõivas Austria-Ungari Osmanite riigilt pärast viimase lüüasaamist Üheteistkümnendas Vene–Türgi sõjas kogu Bosnia ja sealhulgas Mostari. Alates 1881 asus Mostaris katoliku piiskop. Pärast Serblaste, Horvaatide ja Sloveenide Kuningriigi moodustamist 1919 läks ka Bosnia territoorium selle koosseisu. Teise maailmasõja ajal kuulus Bosnia iseseisva Horvaatia riigi koosseisu.
Jugoslaaviasse kuulumise ajal oli linn tähtis tööstuskeskus. Linnas toodeti boksiiti, alumiiniumitooteid, lennukeid, tubakatooteid ja veini. Linna varustamiseks elektrienergiaga rajati Neretva jõele kolm hüdroelektrijaama: Grabovica, Salakovaci ja Mostari HEJ.
Jugoslaavia kodusõjas 1992–1995 sai linn tugevasti kannatada. Tähtsamatest hoonetest hävisid frantsiskaani klooster, katoliiklik katedraal, piiskopipalee, raamatukogu, 12 mošeed ja linna sümbol Stari most. Sild taastati 2003.
Mošeed.
Linnas asub 14 mošeed:
Sillad.
Vanim kaarsild Mostaris on Kõver sild ("Kriva Cuprija"). Selle ehitas 1558 osmanite arhitekt Cejvan Kethoda. On öeldud, et see oli test enne Vana silla ("Stari most") ehitamist. Kõversilla kaar on poolring läbimõõduga 8,56 ja kõrgusega 4,15 meetrit. Silla kummaski otsas viib üles sillale trepp. Trepp, nii nagu sild ja selle juurde viivad teed, on sillutatud munakividega.
Vana sild valmis 1566 ja seda on peetud üheks osmanite kultuuri tippsaavutuseks Balkanil. Kumbki sild koosneb ühest kaarest. Vana silla pikkus on 29 meetrit ja ta kõrgub 21 meetri kõrgusel jõetasemest. Silla kummaski otsas on torn. Keskajal olid kummaski tornis valvurid ja lõhkeaineladu. 1992.–1995. aasta sõja käigus Vana sild õhiti; taastati 2004. aastal. Vana sild on UNESCO maailmapärandi nimekirjas.
Sport.
Linnas on kaks jalgpalliklubi: FK Velež Mostar, mida toetavad horvaadid, ja HŠK Zrinjski Mostar, mida toetavad bosnialased. 2006. aasta seisuga mängivad mõlemad klubid Bosnia kõrgliigas.
Bosnia kõrgliigas mängivad ka korvpalliklubi HKK Zrinjski Mostar ja käsipalliklubi HŠK Zrinjski Mostar.
Põhtjärv

Põhtjärv on Purtsi külas Elva vallas Tartu maakonnas olev järv.
Beran Selo

Beran Selo on asula Montenegros Berane vallas Berane linna lähistel.
2003. aasta rahvaloenduse järgi elas seal 1483 inimest.
Seal asub Đurđevi Stupovi klooster.
Budimlja

Budimlja on asula Montenegros Berane vallas.
Elanikkond.
2003. aastal oli serblasi 62%, montenegrolasi 31% ja muid rahvusi 7%.
Tollipulk

Tollipulk on jäik kokkuklapitav joonlaud lineaarsuuruste mõõtmiseks.
Traditsioonilised tollipulgad valmistati pukspuu puidust ning nende mõõteskaala oli tollides. Tollipulgal olid messingist otsad ja liigendid. Tollipulga levinuim pikkus oli 24 tolli ning laius 5/8 tolli. Klassikaline tollipulk on kollane.
Tänapäeval valmistatakse tollipulgad kõige sagedamini kasepuidust, aga ka plastmassist või metallist. Liigendid on roostevabast terasest. Põhiliselt valmistatakse 6–12 lülist koosnevaid ühe või kahe meetri pikkusi tollipulki, mille laius on umbes 16 mm ja paksus umbes 2 mm. Mõõteskaala on märgitud tollipulga mõlemale küljele, algusega kummastki otsast. Sageli kasutatakse ainult meetermõõdustikus skaalat, kuid ühele küljele võidakse märkida ka tollmõõdustikus jaotised.
Saetööstus

Saetööstus on tööstusharu, mis tegeleb saematerjali tootmisega. 
Saetööstuse tooraine on palgid ehk ümarpuit ja toodang on saetud ja/või hööveldatud ja/või immutatud materjal, mis on toormeks puidutööstusele (sealhulgas lauad, prussid ja väiksema ristlõikega materjalid). 
Peamised saetööstuse ettevõtted on saeveskid. Eesti suurimad saeveskid on
Konsortsium (ökoloogia)

Konsortsium ehk katenaarium on ökoloogias suheterühma (toitumissuhete, paiknemissuhete, kommunikatsiooni) kaudu seotud organismide kogum.
Konsortsiumi moodustavateks organismideks (ehk konsortideks) on konsortsiumi determinandiga (näiteks mingi taimega) kas toitumissuhete kaudu seotud organismid (trofokonsordid) või elupaiga kaudu seotud organismid (topokonsordid).
Konsortsiumi mõiste tõenäoseks esmakasutajaks ökoloogias on botaanik Johannes Reinke aastal 1873, ning seda kasutati seejärel eriti samblike puhul. Hiljem (võimalik, et sõltumatult) kasutasid mõistet Vladimir Beklemišev ja Leonti Ramenski. Selle rakendamisest taimekoosluste uurimisel on kirjutanud Tihhon Rabotnov. Viktor Masing pidas konsortsiume biotsönooside peamisteks funktsionaalseteks komponentideks, näidates ühtlasi, et konsortsiumi edifikaatori biokeemiline mitmekesisus ning evolutsiooniline iga on seotud konsortsiumi mitmekesisusega.
Sooteadus

Sooteadus ehk telmatoloogia (kreeka keelest "telma" 'soo') on teadusharu, mis tegeleb soode ehk märgalade arengu ja iseärasuste uurimisega. 
Sooteadus kujutab endast ökoloogia, geograafia (sealjuures hüdroloogia, maastikuteaduse jt.) ja geoloogia piiriteadust. 
Eesti telmatoloogia alusepanijaid on Viktor Masing.
Sookaitseala

Sookaitseala on looduskaitsealuse territooriumi tüüp, mis võeti Eestis kasutusele 1981. aastal, mil moodustati 30 sookaitseala. Üldisemalt on sookaitseala soode kaitseks moodustatud kaitseala, samuti kaitse alla võetud soo (märgala) või soostik.
Eesti sookaitsealad.
Esimesi Eestis kaitse alla võetud soid on Ratva raba (Kirde-Eestis), mis võeti reservaadina (1109 ha) kaitse alla 1938. aastal.
1957. aastal moodustatud Nigula Riiklik Looduskaitseala ja Viidumäe Riiklik Looduskaitseala on ühtlasi soode kaitse alad.
1957. aastal moodustati botaanilis-zooloogiliste keelualadena ka Nehatu soo, Nätsi ja Muraka raba.
1981. aastal moodustati (Eesti NSV Ministrite Nõukogu 25. mai 1981. a määruse nr 340 alusel) järgmised 30 sookaitseala
1993. aastal moodustatud Soomaa rahvuspark haarab Kikepera, Kuresoo, Öördi ja Valgeraba.
1999. aastal on kaitse all osa Puhatu soostikust.
2018. aastal moodustatud Alutaguse rahvuspark haarab Agusalu, Muraka ja Puhatu soid ning Selisood.
Soostik

Soostik on lähestikku asuvate soode kogum. Soostikud kujunevad soode suurenemise ja liitumise tulemusel. Soostik haarab ka ala muid maastikukomponente (soosaari, järvi, ojasid).
Eesti suurimad soostikud on Puhatu, Epu-Kakerdi ja Lihula-Lavassaare soostik, samuti Soomaa ja Emajõe-Suursoo soostikud.
Märgala

Märgala on ala, mille pinnas on kas alaliselt või ajutiselt liigniiskusega küllastunud.
Märgalad on tavaliselt osaliselt veega kaetud. Märgalade hulka kuuluvad nii alaliselt liigniisked alad (sood ja madalad veekogud) kui ajutiselt liigniisked alad (üleujutatavad jõeluhad, lauged mereranniku alad ja muud üleujutusalad). Tavaliselt on märgala pinnas küllastunud mageveega, kuid see võib olla ka soolane või riimveeline.
Sademehulk märgalal sõltub suuresti geograafilisest asukohast. Lõuna-Aasia märgaladel on tüüpiline sademehulk üle 5000 mm aastas, Eestis umbes 500 mm aastas. Põhja-Ameerika põhjaosas leidub märgalasid, mille aastane sademehulk on 150 mm. Sama erinevad on märgala temperatuurid: ekvatoriaalses kliimas on aasta ringi soe, lähisarktilises kliimas võib talvel esineda kuni –50 °C külma.
Eesti territooriumist moodustavad erinevad märgalad (rannikualad, sood, soostunud alad, luhad, jõed ja järved) kokku umbes veerandi.
Viimasel ajal on säilinud märgalasid hakatud kaitse alla võtma. 1971. aastal Iraanis sõlmitud Ramsari konventsioon reguleerib rahvusvahelist märgalade kaitset. Sellega anti 1976 Matsalule rahvusvahelise tähtsusega märgala staatus. 1997. aastal lisandus Eestis 9, 2003. aastal 1, 2006. aastal 1, 2010. aastal 4 ja 2011. aastal 1 Ramsari märgala. 2014. aasta seisuga on Eestis 17 Ramsari rahvusvahelise tähtsusega märgala.
2. veebruaril tähistatakse rahvusvahelist märgalapäeva.
Märgalade olulisus.
Märgaladel on looduses väga tähtis roll. Nad on väga liigirikkad, olles elupaigaks mitmetele olulistele taime- ja loomaliikidele, sealhulgas veelindudele, kelle elutsemine sõltubki suuresti märgaladest. Nad pakuvad kudemispaiku kaladele, olles samas ka heaks kalapüügikohaks. Märgalades sisaldub puhas vesi, mida saab kasutada nii joomiseks kui niisutamiseks. Nad kaitsevad maapinda üleujutuste ja tormide eest. Kindlasti on oluline märgalade, eriti turbaalade roll maapealse süsiniku neelajana ja energiaallikana.
Märgalade hävimine.
Hoolimata märgalade tähtsusest ja olulisusest, ei ole tänapäeval nende olukord kiiduväärt. Läbi kogu ajaloo on loodetava materiaalse kasu nimel märgalasid hävitatud, peamiselt kuivendamise ja maaparanduse abil, et saada põllumaad või parandada kinnisvara väärtust. Näiteks Uus-Meremaa märgaladest on pärast eurooplaste saabumist kuivendatud üle 90%, peamiselt karja- ja põllumaa saamiseks. Märgalasid on ka üle ujutatud, muutes need järvedeks ja veehoidlateks.
Märgalasid hävitab ka maavarade kaevandamine. Oluline roll märgalade osakaalu vähendamisel on ka metsade mahavõtmisel.
Märgalade määratlus Ramsari konventsiooni järgi.
Ramsari konventsiooni punkti 1.1 kohaselt on märgalad sood, rabad, turbaalad ja veekogud, niihästi looduslikud kui ka kunstlikud, niihästi alalised kui ka ajutised, niihästi seisva kui ka vooluveega, niihästi magevee, riimvee kui ka soolase veega, kaasa arvatud meri nendel aladel, kus mere sügavus mõõna ajal on alla 6 meetri. Punkti 2.1 kohaselt võivad märgalad hõlmata saari ja merealasid, mille sügavus mõõna ajal on üle 6 meetri, kui need on igast küljest eelmisele punktile vastavate aladega ümbritsetud, samuti kalda- ja rannikuäärseid alasid.
Älves

Älves on märg lohk rabas. Älved võivad olla kõrge veeseisu korral läbimatud. Suuremates rabades on älved tavaliselt piklikud, asuvad rabapeenarde vahel ja paiknevad rabavee filtratsioonisuunaga risti. 
Älvest võib raba kasvades moodustuda vaba veega laugas.
Älved koosnevad vett täis turbast. Älvestel kasvab iseloomulik taimestik – valge nokkhein, rabakas, huulheinad.
Älves- vee, püdela turba ja samblaga täitunud lohk.
Mr. Bean

Mr. Bean (eesti keeles "Hr. Uba") on Rowan Atkinsoni kehastatud tegelaskuju, kes on peategelane Briti telejaama ITV komöödiasarjas “Mr. Bean”. 
Peale algse seriaali on tegelaskuju kasutatud veel animasarjas ja kahes täispikas mängufilmis.
Võisiku mõis

Võisiku mõis (saksa keeles "Woiseck") oli rüütlimõis Kolga-Jaani kihelkonnas Viljandimaal. Nüüdisajal jääb kunagine mõis Põltsamaa valda Jõgeva maakonnas.
Ajalugu.
Võisiku mõisa on esmamainitud 1558. aastal. 1561. aastal läänistati mõis endisele Vasknarva foogtile Dietrich von der Steinkuhlile.
18. sajandi esimesel poolel kuulus mõis Heinrich von Fickile, 1750. aastal, Heinrich von Fick surma järel maad jagati tema viie tütre vahel. Sophie Elisabeth sai Võisiku mõisa, Maria Friederike Eistvere, Beata Regina Adavere, Aurora Vana-Põltsamaa ning Christina Uue-Põltsamaa ning hiljem läks see perekonnasidemeid mööda Bockide aadlisuguvõsa kätte. 
19. sajandi alguses kuulus mõis Timotheus Eberhard von Bockile ning hiljem tema õele Elisabeth Helene Sophie von Bockile, kes oli abielus Peter Otto Zoege von Manteuffeliga. Pärast Manteuffeleid kuulus mõis veel Samson von Himmelstjernade ja zur Mühlenite aadlisuguvõsale.
Mõisa viimane omanik enne 1919. aasta võõrandamist oli Leon von zur Mühlen.
Mõisakompleks.
Mõisa ühekorruseline peahoone rajati Berend Johann von Bocki soovil 1750.–1760. aastatel. Kivist hoonet iseloomustavad eenduvad tiivad. Peaukse ees asuv veranda rajati ilmselt 19. sajandil. 
1920. aastal Võisiku mõisa hooned riigistati ja 1925. aastal avati Võisiku mõisahoones "Vanurite ja nõdrameelsete varjupaik" 25-le hoolealusele. Nüüdisajal paikneb peahoones Võisiku hooldekodu ning aastail 2000–2001 hoone restaureeriti. 
Mõisahoone lähedal paiknes ka hulk kõrvalhooneid ja regulaarstiilis park. Ajaloolise pargi esiväljak oli avar, korrapärase teedevõrgu ja lillepeenardega, üksikute puudegruppidega. Mõisapargi tagaväljakul asunud barokkaed ei ole säilinud ja sinna on ehitatud uusi hooneid ning rajatud majandusõu. Pargi juures oli paisjärv-tiik.
Säilinud kõrvalhoonetest on tähelepanuväärsemad pesuköök ja 19. sajandi II poole kolmelt küljelt lahtise kaaristuga maakivist Võisiku mõisa uus sepikoda, mida kaunistavad kolme kaaravaga kaaristud ning Võisiku mõisa vesiveski-viinavabrik. 19. sajandi Maakividest ja tellistest vesiveski-viinavabrikus on säilinud hoone põhimaht ja ruumijaotus, hooneosad ning nende arhitektuurne vormistus. Salinud on ka Võisiku mõisa viinakelder, ühekorruseline 18. sajandi teise poole krohvitud seintega ja murdkelpkatusega Võisiku mõisa ait, 1852. aastal ehitatud Võisiku mõisa vana sepikoda, 19. sajandi teise poole pae- ja maakivist Võisiku mõisa rehe masinaruum ja ait. Mõisale kuulus ka Külmoja veski Põltsamaa kihelkonnas.
Võisiku mõisa kalmistu.
Mõisakompleksist poolteist kilomeetrit eemal paikneb Bockide perekonnakalmistu.
Fütotsönoos

Fütotsönoos ehk taimekooslus (varasemas eesti keeles kasutatud ka vormi "taimeühiskond") on taimeliikide seaduspärane rühmitus, mis kujuneb teatavates keskkonnatingimustes vastavalt liikide omavahelistele suhetele ja nõudlustele keskkonna suhtes.
Taimekooslust iseloomustavad:
Fütotsönoosi uurib fütotsönoloogia ehk fütosotsioloogia, sageli tähendavad sama ka "taimeökoloogia" ja "geobotaanika".
Ökoloogialeksikon

"Ökoloogialeksikon" on 1992. aastal ilmunud Viktor Masingu koostatud loodusteaduslik sõnastik, mis keskendub ökoloogiale. Raamatu avaldas Eesti Entsüklopeediakirjastus. 
"Ökoloogialeksikon" on eesti keeles esimene ökoloogia- ja selle valdkonnaga seotud mõisteid seletav oskussõnastik. 
Raamatus on 320 lehekülge üle 3600 märksõnaga. Artiklite autoreiks on üle 40 Eesti loodusteadlase.
Haugjärv

Haugjärv on kahe Eesti järve nimi:
Kurtna Haugjärv

Haugjärv (ka "Kurtna Haugjärv, Havijärv") on järv Ida-Virumaal Alutaguse vallas, üks Kurtna järvedest.
Ämmassaare Haugjärv

Haugjärv (ka "Ämmassaare Haugjärv, Emmussaare järv, Emmassaare Haugjärv") on järv Harjumaal Kuusalu vallas.
Uibuleht

Uibuleht ("Pyrola") on kanarbikulaadsete seltsi kanarbikuliste sugukonda kuuluv igihaljaste taimede perekond.
Süstemaatika.
Cronquisti süsteemi järgi kuulusid uibulehed uibuleheliste sugukonda, kuid hilisemad molekulaargeneetilised uuringud on näidanud nende kuulumist kanarbikuliste sugukonda. 
Levila ja kasvukoht.
Uibulehed on pärismaised põhjaparasvöötmes ja arktikas. Kaljumäestikus kasvavad uibulehed lõuna poole kuni California Mehhikosse jääva osani, Aasias Himaalajani. Mõned asurkonnad Uus-Inglismaal võivad olla uusasunike poolt sisse toodud.
Uibulehed eelistavad kasvada niisketes ja varjulistes kohtades metsas või luidete vahel. Üldiselt ei ole uibuleheliigid arvukad, kuigi põhja pool võib mõni liik mõnes kohas hulgakesi koos kasvada.
Kirjeldus.
Uibulehed on üsna väikesed taimed. Neil on lihtsad ümmargused või ovaalsed lehed, mis paiknevad lehekodarikus. Õied on lihtsad, valget, kreemjat või kollast värvi ning moodustavad ebamäärase kobara. Uibulehe iseloomulik, kohe silmatorkav tunnus on emakakael, mis on sageli kõver, ulatub kroonlehtede vahelt välja. Emakasuue ise on hargnenud ja moodustab mitu hõlma. Lille tavavaatlejale võib tunduda, nagu kelluka seest paistaks välja kellatila.
Uibulehtede tolmukaid on 10. Õietolm asub tolmukapeades ja pääseb välja nende ülaosas olevate pooride kaudu. Õietolm moodustub tetraadides ja on üsna kleepuv. Uibulehti tolmeldavad putukad, eriti kärbsed. Suur ja haruline emakasuue võib olla kohastumus, mis annab väikestele putukatele ligitõmbava maandumispaiga. Õied puhkevad suvel ja viljad valmivad sügisel. Vili on silmapaistmatu roheline kupar. Seemned on arvukad ja tibatillukesed.
Lisaks rohelisele lehtedega vormile esineb paljudel uibuleheliikidel lehtedeta ja klorofüllita vorm. Kui neil lehed siiski on, on need kitsad ja punakad. Need taimed on mükoheterotroobid ja toituvad parasiitselt seeneniidistikul. Niisuguste taimede ellujäämine ei põhine sugulisel paljunemisel, vaid üksnes seeneniidistikul. Uibulehed on ühed vähestest taimerühmadest, mis suudavad elada nii fotosünteesi kasutades kui ilma selleta. See mehhanism on veel välja selgitamata ja kui sellest aru saadaks, aitaks see selgitada, kuidas teised fotosünteesi mittekasutavad taimed on selle võime kaotanud.
Liigid.
Uibulehti on umbes 30 liiki, millest Eestis kasvab 4 ja Venemaal samuti 4.
Montpellier

Montpellier on linn Prantsusmaal, Hérault' departemangu ja endise Languedoc-Roussilloni piirkonna keskus. Asub Lezi jõe ääres 10 km kaugusel Vahemere rannikust.
Ajalugu.
Montpellier on üks väheseid linnu Prantsusmaal, millel ei ole Rooma Impeeriumiga seotud tagapõhja. Varakeskajal oli ala peamine asula Maguelone piiskoplik linnake, kuid piraatide pidevad ründeretked sundisid elanikke liikuma rohkem sisemaale. Linna on esmamainitud 26. novembril 986. Sellest ajast on teada, et asula sai Toulouse'ist pärilt feodaalide omandiks. Esimese valitsejana on teada Guillem de Toulouse (Guillem Toulouse'ist), kes pani aluse kohalikule feodaaldünastiale. Linn kerkis esile 10. sajandil, kui seal hoogustus kaubandus Vahemere maailmaga. Tol ajal oli linn ka väga tolerantne erinevate usundite suhtes – judaismi, islamiusuliste ja protestantide suhtes. 1180. aastal rajas Guillem VII de Montpellier meditsiini teaduskonna ja sellele järgnes linna ülikooli rajamine 1220. aastal. Sellega muutus linn tolle aja üheks tähtsamaks meditsiinikeskuseks maailmas. See ajastu märkis linna ajaloos tema kõrgaega.
1213. aastal sai linn Aragóni kuningate valduseks. See juhtus Peter II Aragoni abiellumisega Marie de Montpellier'ga. Viimane andis linna oma abikaasale kaasavaraks. 
Montpellier oli hugenottide keskus 1622. aastani, mil Louis XIII väed linna vallutasid.
Linnaosad.
Pärast 2001. aastat on linnas ametlikult seitse linnaosa, need omakorda on jagatud alamlinnaosadeks. Igaüks neist omab linnaosavalitsust ja sellest valitsusest valitakse linnapea juurde esindaja, keda nimetatakse Montpellier' abilinnapeaks.
Linnaosad on järgmised:
Sport.
Linnas tegutseb jalgpalliklubi Montpellier HSC. Hooajal 2011–2012 tuli Montpellier Ligue 1 meistriks.
Kunst.
Montpellier's asub 1825. aastal asutatud kunstimuuseum Musée Fabre, mida aastatel 2003–2007 renoveeriti 61,2 miljoni euro eest ning mis on Montpellier's üks olulisi turismiobjekte.
Sõpruslinnad.
Lisaks on 2006. aastast sõprus- ja koostööleping Kanada linna Sherbrooke'iga, see käsitleb koostööd meditsiini ja kõrghariduse vallas.
Penikeelelised

Penikeelelised ("Potamogetonaceae") on üheiduleheliste klassi konnarohulaadsete seltsi kuuluv sugukond.
Sugukonda kuulub seitse perekonda umbes 90 liigiga. Sugukonna tüüpperekond on penikeel. 
Penikeelelised on kosmopoliitse levikuga. Sagedamini kohtab neid väljaspool troopikat. Mägedes suudavad nad kasvada kõrgusel üle 3000 meetri. Troopikas kasvavad taimed aasta ringi, aga väljaspool, kus veekogud talvel jäätuvad ja vahel isegi põhjani kinni külmuvad, jäävad nad ellu üksnes juurtesse ja pungadesse kogutud toitainete abil.
Penikeelelised on mitmeaastased veetaimed. Üldiselt kasvavad nad magevees, üksikud liigid suudavad elada merelahtedes, kus lainetus puudub, või soolajärvedes. Nad eelistavad seisvat vett, aga mõni liik saab hakkama nii seisva vee kui kiire vooluga veekogus. Kui veekogu ära kuivab, siis enamik penikeelelisi hukkub, aga see ei käi kõigi liikide kohta: mõni suudab mõnda aega kuival elada, mõni talub isegi veekogu iga-aastast kuivamist.
Sõltuvalt liigist võivad nende lehed olla kas veesisesed või ujulehed. Varred põimuvad tihti kokku. Õitel puuduvad kroonlehed; tupplehti, viljalehti ja tolmukaid on 4.
Penikeelelised alustavad arengut, kinnitudes juurtega veekogu põhja. Juured on pikad ja sirged, harvemini pisut harunenud. Kui taimejuured rebenevad ja vette vabalt hõljuma jäävad, siis võivad nad kusagil mujal jälle pinnasesse kinni jääda, seal juurduda ja elujõulisi taimi kasvatada.
Kasutamine.
Olulist majanduslikku tähtsust penikeelelistel ei ole. Neid sallitakse kalamajanduses, sest penikeeleliste varred pakuvad kaladele kohta kudemiseks ning ka maimud leiavad sealt toitu ja varju. Kuid kokkupõimunud varred takistavad paatide ja teiste väikeste veesõidukite liikumist.
Kui veekogude puhastamisel sealt suurel hulgal penikeelelisi välja korjata, kõlbavad need hästi põllule väetiseks panna. Isegi inimesed söövad mõnikord nende juurepaksendeid, sest need sisaldavad palju tärklist.
Grégory Lemarchal

Grégory Lemarchal (13. mai 1983 La Tronche – 30. aprill 2007 Suresnes) oli prantsuse laulja. 
Aastal 2004 võitis ta populaarse telesaate "Star Academy" neljanda hooaja, olles esimene meesvõitja. Tema hääleulatus oli 4 oktavit. Pärast saate võitu sai ta ruttu üsna populaarseks. 
Grégory Lemarchali esimene singel "Ecris l'histoire" tõusis märtsis 2005 Prantsuse edetabelis teisele kohale. 
Lemarchal põdes tsüstilist fibroosi, mille tüsistuste tõttu ta 30. aprillil suri. 4. mail oli telekanali TF1 eetris erisaade "Grégory : la voix d'un ange", mis oli tema mälestuseks ja vaatajatel paluti annetada raha tsüstilise fibroosiga võitlemiseks. Prantsusmaal tegutseb temanimeline ühing tsüstilise fibroosiga patsientide ning nende omaste nõustamiseks.
28. detsembril 2007 andis "Star Academy" seitsmes hooaeg Grégoryle au, lauldes kogu saate ainult tema laule, saate pealkiri oli "La Voix D'un Ange" ("Ingli hääl").
Kornet

Kornet (prantsuse, itaalia "cornetto" – sarveke) on ovaaliks keeratud silindrilise, otsast laieneva toruga ning kausshuulikuga vaskpuhkpill. 
Kornet arenes välja postisarvest pärast seda, kui sellele lisati 19. sajandi esimesel poolel postisignaalide erikõrguseliste helide täpsemaks mängimiseks 3 pumpventiili. 
Tänapäeva kornetitel on pumpventiilide kõrval kasutusel ka klappventiilid, ehk pöördventiilid. 
Kornetitel on B-häälestus ning nende heliulatus on väikese oktavi e-st teise oktavi b-ni, kuid see sõltub mängija võimetest. 
Kornet erineb trompetist selle poolest, et toru on pigem koonusekujuline kui silindriline. Ka on korneti huulik sügavam ja pilli kõla pehmem. Kornetit kasutatakse orkestrites viisipillina.
Hooratas

Hooratas on masina (mehhanismi) element, mille ülesandeks on kineetilise energia (pöörlemise) salvestamine, et hiljem seda energiat kasutada masina (mehhanismi) edasiseks töövõimeks. Hooratast kasutatakse mehhanismi töö ühtlustamiseks ning ka töövõime jätkamiseks näiteks sisepõlemismootorites. Samuti kasutatakse hooratast güroskoop kompassides. Lihtsaim näide hoorattast on laste mänguasi vurr.
Sisepõlemismootoritel ja paljudel mehhanismidel on vahelduvad töötsüklid. See tähendab, et mingil ajahetkel annab masin energiat välja ning mingil ajal vajab ta seda tagasi, et oma tööd jätkata.
Neljataktilise sisepõlemismootoril on neli töötakti. Neist ainult üks annab energiat. Ülejäänud kolm vajavad energiat. Seega salvestatakse selle ühe "töötakti" ajal vallanduv energia osaliselt hoorattasse ja antakse see tagasi, ülejäänud taktide tarbeks. See energia salvestamine summutab tänu hoorattale selle ainsa töötakti ajal vallanduva energia impulsi.
Kornet (auaste)

Kornet (prantsuse "cornette") oli ratsaväe lipniku sõjaväeline auaste. 
Korneti auaste arenes välja eskadroni lipukandjast ning oli enamikus riikides alates 15. sajandist ratsaväeohvitseri madalaim auaste. 19. sajandi teisel poolel asendati nooremleitnandi auastmega.
Vene ratsaväes vastas korneti auaste aastatel 1801–1917 jalaväe alamporutšikule (alamleitnandile).