Kryčaŭ

Kryčaŭ (transkribeerituna Krõtšav, poola keeles "Krzyczew", leedu keeles "Kryčavas" või "Kričevas") on linn Valgevenes Mahiloŭ oblastis, Kryčaŭ rajooni halduskeskus. Kryčaŭ asub Mahiloŭ linnast 104 kilomeetri kaugusel Soži jõe kaldal. Linn on tähtis raudteesõlm, sealt hargnevad raudteed Orša, Mahiloŭ, Roslaŭ ja Uneča suunas.
Haridust annavad üheksa kooli, lütseum, spordikool ja kunstikool. Linnas on neli kultuurimaja ja neli raamatukogu. Linnas on toiduainetetööstus ja keemiatööstus, seal töödeldakse puitu ja valmistatakse ehitusmaterjale (raudbetoonist elemente, tsementi).
Vaatamisväärsusteks on koduloomuuseum, osaliselt säilinud vanalinn (XIX sajandi lõpp – XX sajandi algus), linnamägi (XI–XVIII sajand), XVIII sajandil ehitatud viinavabrik, XIX sajandi keskpaigas rajatud hobupostijaama hoone, XIX sajandil ehitatud pastoraat, Grigori Potjomkinile kuulunud loss (1778–1787) ja õigeusu kirikud (1838 ja 1930. aastad).
Ajalugu.
Linna on esimest korda kirjalikult mainitud aastal 1136. Kuni XIV sajandini kuulus asula Smolenski vürstiriiki. 
Aastal 1358 vallutas linna Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriik. Algselt allus see Mstislavskitele, aastal 1440 sai selle omanikuks aga Lengvenis. XV sajandil hakkas see kuuluma Vilno vojevoodkonda ja sellest sai suurvürstide valdus. Aastail 1507, 1508 ja 1564 rüüstasid linna Moskva väed. 
Seoses territoriaal-administratiivse reformiga hakkas asula kuuluma Mstsisłavi vojevoodkonda. XVII sajandil läks vahepeal Pacidele kuulunud asula Radziwillide valdusse. Aastail 1614 ja 1633 rüüstasid moskvalased taas linna, peaaegu kõik elanikud (2000 inimest) küüditati Venemaale, asula ise aga põletati maha. Aastal 1633 sai Kryčaŭ magdeburgi õigused. Uputuse ajal piirasid vene väed kaks kuud linna, seejärel see alistus. 
Põhjasõja ajal oli aastal 1708 linna lähistel laagris Peeter I. Aastail 1743–1744 toimus linna ümbruskonnas talurahva ülestõus.
Linn läks Esimesel Poola jagamisel aastal 1772 Venemaa koosseisu, kus hakkas kuuluma Mogiljovi kubermangu. Ühtlasi sai linnast alev. Aastal 1776 kinkis Katariina II asula Grigori Potjomkinile. Grigori lubas vaatamata alevi staatusele edasi tegutseda linna omavalitsusel, ka rajas ta linna juutidest kasakapolgu. XVII sajandi lõpus kujunes asula tähtsaks tööstuskeskuseks, kus oli mitu veskit, vasevalutöökoda, telliselöövi, alevis valmistati kangast, töödeldi nahka ja põletati viina. Tähtsaimaks ettevõtteks oli aga laevatehas. Selle tarbeks tegutses ettevõte, milles valmistatud purjed saadeti osalt ka mööda jõge allavoolu Hersonisse, kus neid kasutati sealses laevatehases.
Aastal 1790 müüs Potjomkin linna Hołyńskitele. 1847 oli linnas 630 maja. Seal tegutsesid katoliku kirik ja kuus õigeusu kirikut. Toona peeti seal aastas kolm laata. Aastal 1897 oli linnas õigeusu kirikuid juba seitse, lisaks veel katoliku kirik ja viis sünagoogi. Toona oli seal kolm kangast tootvat ettevõtet, neli ettevõtet valmistas kruupe, neljas pressiti õli, üks ettevõte valmistas seepi ja üks ettevõte küpsetas leiba. Sel perioodil peeti linnas laata neli korda aastas.
Aastal 1923 valmis Orša–Uneča raudtee. Aastal 1924 läks Kryčaŭ Valgevene NSV koosseisu. Aastal 1931 sai alevist taas linn. Umbkaudu sel ajal hakati arendama sealset tööstust – linna rajati soojuselektrijaam, kriidivabrik, tsemendivabrik, seal hakati töötlema lina. 17. juulil 1941 tungisid Saksa väed linna ja vallutasid selle peaaegu täielikult, kuigi äärelinnades kestsid lahingud veel kuu aega. Pärast seda, kui nõukogude väed linna vabastasid, oli seal vaid 86 purustustest pääsenud maja ja 860 elanikku.