tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Maria Peterson

Maria Peterson (sündinud 18. juuni 1977) on eesti näitleja, lavastaja ja teatripedagoog.
Maria Peterson on lõpetanud 1995. aastal Tallinna Kadrioru Keskkooli (end. Tallinna 42. KK) ja 2003. aastal Eesti Humanitaarinstituudi näitlejameisterlikkuse erialal. Aastatel 2008–2010 õppis ta Eesti Teatri- ja Muusikaakadeemia lavakunstikooli magistriõppes. 
2002. aastast töötab ta Theatrumis; 1998. aastast on olnud ühtlasi Vanalinna Hariduskolleegiumi Teatrikooli õpetaja ja 2017. aastast juhataja. 
Maria Peterson on mänginud filmis („Kinnunen”, 2007, Ruut).
Isiklikku.
Tema isa on lavastaja ja näitleja Lembit Peterson ning ema näitleja Mare Peterson.
Maria Peterson on abielus Andri Luubiga, peres kasvab kaks last.
Säärised

Säärised on pahkluust põlveni ulatuvad torukujulised säärekatted.
Ajaloost.
Lääne- ja Kesk-Euroopas olid säärised laialdaselt kasutusel juba keskajal.
Eestis kanti varrastel kootud villaseid põiktriipudega või ühevärvilisi säärekatteid. Meeste säärised olid enamasti tumedat värvi, kas tumesinised või mustad. Naiste säärised olid valged või punased, harvem sinised. Muhus ja Kihnus olid säärised värviliste põiktriipudega. Muhu saarel kantigi rahvapäraseid sääriseid kõige kauem, 20. sajandi algusaastateni. 
Varasem kandmine.
Sääriseid kanti enne sukkade tulekut koos kapukatega. Need seoti põlve alt kinni säärepaeltega, jalatalla alt käis läbi kitsas riba ("käänus"), mis ei võimaldanud sääristel ülespoole tõusta. Sääriseid kandsid naised ka suvel paljajalu käies, et seelikuserv jalgu ei hõõruks.
Tänapäev.
Tänapäeval valmistatakse sääriseid mitmesustest materjalidest kasutusotstarbe järgi.
Gavriil Trojepolski

Gavriil Trojepolski (vene keeles "Гавриил Николаевич Троепольский"; 29. november 1905 Tambovi kubermang – 30. juuni 1995 Voronež) oli vene nõukogude kirjanik, dramaturg ja stsenarist. Tema tuntuim teos on jutustus "Valge Bim Mustkõrv", mille alusel tehti 1977. aastal samanimeline mängufilm (režissöör Stanislav Rostotski, Gorki-nimeline filmistuudio, peaosas Vjatšeslav Tihhonov). 
Ta oli pärit kuuelapselisest perest Novo-Spasskoje külast Tambovi kubermangust. Pärast kohaliku põllumajanduskooli lõpetamist töötas külakoolis õpetajana ja seejärel kolhoosis agronoomina. 
Tema esimene jutustus ilmus 1937. aastal. Alates 1953. aastast pühendas ta end täielikult kirjanduslikule tegevusele. 
Alates 1950. aastate teisest poolest oli ta tunnustatud kui üks parimaid külalelu kujutavaid prosaiste.
Oma tuntuima teose, jutustuse "Valge Bim Mustkõrv" kirjutas Trojepolski 1971. aastal ja seda on tõlgitud enam kui 20 keelde. Eesti keeles ilmus raamat 1975. aastal kirjastuselt Eesti Raamat Otto Samma tõlkes. 
Üldse on tema raamatuid tõlgitud 52 keelde.
Trojepolski oli NSV Liidu Kirjanike Liidu liige alates 1967. aastast.
Loek van Wely

Loek van Wely (sündinud 7. oktoobril 1972 Bernhezes Põhja-Brabandi provintsis) on hollandi maletaja, maletreener ja poliitik, rahvusvaheline suurmeister (1993), FIDE vanemtreener (2017). 
Wely on 2019. aastast Hollandi parlamendi ülemkoja liige.
Maletajana sai Wely suurmeistriks 21-aastaselt 1993. aastal. Kolm aastat varem oli ta FIDE-lt saanud rahvusvahelise meistri nimetuse. Ta on tulnud kaheksal korral Hollandi malemeistriks (2000–2005, 2014, 2017). 
Üle 20 korra on ta kaasa teinud tugevakoosseisulisel Tata Steeli turniiril. Parima tulemuse sai ta 2003. aastal Wijk aan Zees, kus jäi jagama 4.–8. kohta (edestas seejuures Teymur Rəcəbovit, Veselin Topalovit, Anatoli Karpovit ja Ruslan Ponomarjovi). 
Juulis 1993 Bielis peetud FIDE MM-i tsoonidevaheliselt turniirilt (74 osavõtjat) kvalifitseerus FIDE pretendentide turniirile kümme paremat. Wely jäi seal jagama 42.–54. kohta. Detsembris 1993 mängis Wely Groningenis peetud PCA maailmameistrivõistluste valikturniiril (54 osavõtjat), kus ta jäi 48. kohale.
Wely on mänginud neljal FIDE maailmameistrivõistluste nokautsüsteemis peetud turniiril. Detsembris 1997 Groningenis jõudis ta veerandfinaali, kus aga kaotas Michael Adamsile. 2000. aastal New Delhis kaotas ta kolmandas ringis Aleksei Drejevile. 2002. aastal Moskvas võitis ta teises ringis Smbat Lputjani, kuid kaotas kolmandas ringis Ye Jiangchuanile. 2004. aastal Tripolis kaotas ta teises ringis Valeri Filippovile.
2005. aastal mängis Wely Hantõ-Mansiiskis maailma karikaturniiril (128 osavõtjat, nokautsüsteem), kus 11 paremat kvalifitseerus 2007. aastal Elistas peetud MM-i pretendentide turniirile. Wely jõudis küll kaheksandikfinaali, kuid tema lõplikuks kohaks jäi 14. 2007. aastal mängis Wely taas maailma karikaturniiril Hantõ-Mansiiskis, kuid teisest ringist (kaotas Jevgeni Barejevile) kaugemale ei pääsenud.
Wely on võitnud Hollandi võistkonna koosseisus Euroopa võistkondlikel meistrivõistlustel kaks kuldmedalit (2001, 2005) ning on mänginud 14 maleolümpial (1992–2018) ja 2013. aastal Antalyas peetud võistkondlikel maailmameistrivõistlustel, kus Holland tuli kuuendaks.
Vladimir Makogonov

Vladimir Andrejevitš Makogonov (vene keeles Владимир Андреевич Макогонов; 27. august 1904 Naxçıvan – 2. jaanuar 1993 Bakuu) oli Nõukogude Liidu maletaja, rahvusvaheline meister (1950). 
Makogonov jagas koos Mihhail Botvinnikuga 1927. aastal NSV Liidu meistrivõistluste finaalturniiril Moskvas 5.–6. kohta. Samal aastal täitis ta meistrinormi. 1937. aasta meistrivõistlustel tuli neljandaks (eespool Igor Bondarevskist ja Andor Lilienthalist). 1939. aastal jagas ta Leningradi-Moskva rahvusvahelisel turniiril 3.–6. kohta ja jõudis NSV Liidu meistrivõistlustel esikuuikusse. 1940. aastal jagas meistrivõistlustel 7.–9. kohta. 
1942. aastal võitis Makogonov Bakuus matši Salo Flohriga tulemusega 7,5:4,5. Mais 1943 tuli Sverdlovskis peetud tugevakoosseisulisel turniiril Botvinniku järel teiseks, edestades Vassili Smõslovi, Issaak Boleslavskit ja Vjatšeslav Ragozinit. 1944. aastal NSV Liidu meistrivõistlustel tuli esikuuikusse, edestades Aleksandr Tolušit, Lilienthali, Aleksandr Kotovit, Ragozinit ja David Bronšteini. 
1945. aastal mängis Makogonov NSV Liit–USA raadiomatšis üheksandal laual (Abraham Kupchiki vastu). 1947. aastal mängis Pärnu turniiril, kus sai 11. koha. 
Ta tuli kuuel korral Aserbaidžaani NSV malemeistriks (1938, 1947–1949, 1951, 1952).
Kui Rahvusvaheline Maleföderatsioon (FIDE) 1950. aastal võttis kasutusele rahvusvahelise meistri nimetuse, oli Makogonov üks neist, kes sai selle nimetuse kohe samal aastal. 1987. aastal andis FIDE talle varasemate teenete eest ausuurmeistri nimetuse.
Joonas Plaan

Joonas Plaan (sündinud 24. mail 1983 Tallinnas) on Tallinna Ülikooli antropoloogia lektor ning Eestimaa Looduse Fondi säästliku kalanduse programmi koordinaator ja ekspert.
Keskkonnaantropoloogina on Joonas uurinud Kihnu kalurite ja keskkonnakaitse vahelisi konflikte ning teinud doktoritöö kliimamuutuste mõjust Newfoundlandi rannakalandusele, Kanadas. Lisaks sellele on ta olnud aktiivne liige rahvusvahelises uurimisorganisatsioonis Too Big To Ignore, mis tegeleb rannakalanduse kaitsmise ja säästliku kalanduse edendamisega.
Artjom Smirnov

Artjom Smirnov (vene keeles Артём Смирнов; sündinud 1985) on vene maletaja, rahvusvaheline meister (2005). 
Smirnov on Peterburi maletaja. Peterburi 2019. aasta meistrivõistlustel tuli ta neljandaks. Ta on korduvalt võistelnud Eestis. Tegutseb ka maletreenerina.
Ilmar Raua mälestusturniidel.
Viljandis korraldataval Ilmar Raua mälestusturniiril on Smirnov mänginud alates 2014. aastast. 2014. aasta turniiril jäi ta jagama 11.–19. kohta ja 2015. aasta turniiril 11.–18. kohta (siis veel toimusid turniirid klassikalises males). 2015. aastal peetud välkturniiril sai ta 5. koha. 2018. aastal kiirturniiril nokautsüsteemis kaotas ta kaheksandikfinaalis Igor Švõrjovile tulemusega 2:3, jätkas seejärel väljalangejate turniiril Šveitsi süsteemis, saades lõpparvestuses üheksanda koha. Välkturniiril jagas ta 5.–6. kohta. 2019. aastal sai Smirnov kiirturniiril 12. koha ja välkturniiril 10. koha.
Paul Kerese mälestusturniiridel.
Tallinnas korraldataval Paul Kerese mälestusturniiril "Meenutades Paul Kerest" on Smirnov mänginud alates 2016. aastast. Jaanuaris 2016 sai ta kiirturniiril 178 osavõtja seas 44. koha, jaanuaris 2017 kiirturniiril 102 osavõtja seas 12. koha ja jaanuaris 2018 kiirturniiril 144 osavõtja seas 32 koha. 
Jaanuaris 2019 sai Smirnov kiirturniiril 118 osavõtja seas 10. koha ja välkturniiril 58 osavõtja seas 10. koha. Jaanuaris 2020 kiirturniiril sai ta 99 osavõtja seas 22. koha.
Euroopa meistrivõistlustel.
Detsembris 2019 osales Smirnov Tallinnas Euroopa meistrivõistlustel kiir- ja välkmales, kus sai välkturniiril 48. koha ja kiirturniiril 98. koha.
Mikko Heiskanen

Mikko Petteri Heiskanen (sündinud 12. aprillil 1963 Helsingis) on Soome sõjaväelane, brigaadikindral.
Ta õppis aastatel 1983–1986 Santahaminas asuvas kadetikoolis.
Aastal 2014 määrati ta Soome kaitseväe juhtimiskeskuse direktoriks. Aastal 2015 ülendati ta brigaadikindraliks, aastal 2020 kindralmajoriks ja aastal 2022 kindralleitnandiks. Aastal 2016 alustas ta kaitsesüsteemi juhtimiskeskuse ülemana.
Rocky

"Rocky" on 1976. aastal esilinastunud Ameerika Ühendriikide spordidraama, kus peaosa mängib Sylvester Stallone (Rocky). 
Film räägib loo harimatust, kuid heasüdamlikust itaalia-ameerika poksijast Rocky Balboast, kes teenib elatist võlanõudjana ja poksimisega Philadelphia slummides. Rocky saab võimaluse võistelda poksi raskekaalu maailmameistri tiitli peale. Filmis teevad kaasa ka Talia Shire (Adrian), Burt Young (Adriani vend Paulie), Burgess Meredith (Rocky treener Mickey Goldmill) ja Carl Weathers (valitsev tšempion Apollo Creed).
Film teenis miljonidollarise eelarvega 225 miljonit dollarit kassatulu, saades enim teeninud filmiks 1976. aastal. Film pälvis kriitikute seas kõrget tunnustust ning Stallone hakkas tõusma filmimaailma staariks. Film oli nomineeritud kümnele Oscarile ja võitis nendest kolm. Filmi peetakse üheks ajaloo parimaks spordifilmiks.
Filmile on tehtud mitu järge: "Rocky II" (1979), "Rocky III" (1982), "Rocky IV" (1985), "Rocky V" (1990), "Rocky Balboa" (2006), "Creed" (2015) ja "Creed II" (2018). Stallone mängis kõigis kaheksas filmis.
Spiromeeter

Spiromeeter on kopsumahu mõõtur. Spiromeetria on hingamisteede funktsionaalne uuring, mille käigus hinnatakse sisse- ja väljahingatava õhu mahtu ja kiirust.
Theodor Schwann

Theodor Ambrose Hubert Schwann [švann] (7. detsember 1810 Neuss – 11. jaanuar 1882 Köln) oli Saksa anatoom ja füsioloog, rakuteooria loojaid ja sõnastaja. Avastas maonõre pepsiini ja pärmseened.
Mikrotoom

Mikrotoom on peenmehaanikaseade õhukeste lõikude valmistamiseks mikroskoopilise uurimise jaoks (mikroskoobipreparaadid).
Sfügmograaf

Sfügmograaf on randme arterile kinnitatav pulsimeerik ehk pulsilöökide märkimise ning graafilise kujundi näitamise aparaat. Sfügmograaf põhjustab pulsil oma autogrammi kirjutamist ning võimaldab lühidalt näha pulssi omapäraseid märke ja teha kindlaks, kuidas ja kus see erineb tervislikust või normaalsest pulsist. 
Ajalugu.
Saksa füsioloog Dr Karl von Vierordt (1818–1884) leiutas sfügmograafi 1854. aastal. 1863. aastal suutis Dr Étienne-Jules Marey (1830–1904) arendada seda kergesti transporditavaks ning praktiliseks otstarbeks täiendas selle saksa arst ja teadlane Dr Heinrich von Recklinghausen (1867–1942).
Logone-Birni

Logone-Birni on vald Kamerunis Kaug-Põhjapiirkonnas Logone jõe kaldal Tšaadi piiri ääres.
Mõnede arvamuste kohaselt oli Logone-Birnist pärit Tallinna ülemkomandant ja luuletaja Aleksandr Puškini esiisa Ibrahim Hannibal.
Vilniuse Püha Paraskeva kirik

Vilniuse Püha Paraskeva kirik (vene keeles Храм во имя святой мученицы Параскевы Пятницы; leedu keeles "Šv. kankinės Paraskevės cerkvė") on Vene Õigeusu Kiriku Vilniuse ja Leedu piiskopkonna kirik Vilniuses. Kirik on pühitsetud suurmärter Paraskevale.
Camphin-en-Pévèle

Camphin-en-Pévèle on vald Põhja-Prantsusmaal Nordi departemangus Templeuve'i kantonis.
Cappelle-en-Pévèle

Cappelle-en-Pévèle on vald Põhja-Prantsusmaal Nordi departemangus Templeuve'i kantonis.
Chéreng

Chéreng on vald Põhja-Prantsusmaal Nordi departemangus Templeuve'i kantonis.
Cobrieux

Cobrieux on vald Põhja-Prantsusmaal Nordi departemangus Templeuve'i kantonis.
Cysoing

Cysoing on vald Põhja-Prantsusmaal Nordi departemangus Templeuve'i kantonis. Vananenud kirjapilt on "Cisoin".
Selle sõpruslinn on Much Wenlock Inglismaal.
Ennevelin

Ennevelin on vald Põhja-Prantsusmaal Nordi departemangus Templeuve'i kantonis.
Fretin

Fretin on vald Põhja-Prantsusmaal Nordi departemangus Templeuve'i kantonis.
Fretini raudteesõlm.
See sisaldab "Fretini kolmnurka", kiirraudtee viadukti, mis ühendab HSL 1 raudteeliini Brüsselist ja LGV Nordi Pariisist Kanalitunneliga.
Genech

Genech on vald Põhja-Prantsusmaal Nordi departemangus Templeuve'i kantonis.
Uue Maailma haljak

Uue Maailma haljak on haljasala Tallinna kesklinnas, Suur-Ameerika, Pärnu maantee ja Väike-Ameerika tänava vahele jääval alal, Tallinna Tehnikakõrgkooli hoone ja Superministeeriumi hoone vahelisel alal.
Haljak kandis kuni 1996. aastani Komsomoli väljaku nimetust.
Cassandra

Cassandra oli Briti kuningliku mereväe 6. kergeristlejaeskaadrisse kuulunud kergeristleja, mis hukkus 1918. aasta 6. detsembril Saaremaa lähistel, kuna sõitis otsa meremiinile.
Üldkirjeldus.
Cassandra oli C-tüüpi laev, mis lasti vette 1916. aasta novembris, kuid valmis lõplikult 1917. aasta juunis. Ristleja kuulus Caledoni alatüüpi ja sellel oli sõsarlaev Calypso.
Laeva täisveeväljasurve oli 4950–5150 t, pikkus 137,2 m, laius 14,8 m ja süvis 5 m. Jõuseadmeteks olid auruturbiinid, mis võimaldasid laeval sõita kuni 29 sõlme (54 km/h). Laeval oli rohkelt relvastust, näiteks viis 152 mm, kaks 76 mm ja neli 47 mm kahurit, samuti neli kahetorulist torpeedoaparaati. Pardameeskond koosnes rohkem kui 400 inimesest. 
Teenistusaastad.
Algselt liitus Cassandra 6. kergeristlejate eskaadriga. 1917. aasta 15. augustil tabas laeva aga õnnetus, kui see Fair Isle’i madalikule sõitis. Sellegipoolest õnnestus ristleja päästa ja juba sama aasta oktoobris osales Cassandra Põhjamerel toimuvas laiaulatuslikus operatsioonis koos 30 ristleja ja 54 hävitajaga.
Hukkumine.
1918. aasta 6. detsembril järgnes Cassandra Briti laevastiku admiralilaevale, kuid sõitis 42 km kaugusel Saaremaast otsa esimese maailmasõja aegsele miinile. Plahvatus tekitas laeva masinaruumi kohale suure augu, kust hakkas vesi sisse voolama. Cassandra peatus ja ristleja kaptenleitnant E. C. Kennedy andis meeskonnale käsu vajuvalt laevalt lahkuda. Laevale järgnes Briti hävitaja Westminster, mis jõudis pardale võtta 14 meest, enne kui pidi tugevate lainete tõttu ristlejast eemalduma. Hävitaja Vendetta päästis aga üle 400 inimese. Inimohvreid oli kokku 11. Peale evakueerimist murdus laeva kere plahvatuse kohapealt pooleks, mõlemad osad vajusid ligi 90 m sügavale mere põhja.
Vrakk.
2010. aasta augustis teatasid Eesti merevägi ja Eesti Meremuuseum, et miinijahtija Ugandi leidis Cassandra 60–100 m sügavuselt veest Saaremaa lähistelt.
Gruson

Gruson on vald Põhja-Prantsusmaal Nordi departemangus Templeuve'i kantonis.
See on Métropole européenne de Lille'i osa.
Dmõtro Pidrutšnõi

Dmõtro Pidrutšnõi (ukraina keeles Дмитро Підручний; sündinud 5. novembril 1991 Оstrіvis Ternopili oblastis) on Ukraina laskesuusataja. 
Pidrutšnõi esimene rahvusvaheline võistlus oli 2010. aasta juunioride maailmameistrivõistlused Rootsis Torsbys. Ei seal ega ka järgmisel hooajal ei saavutanud ta midagi silmapaistvat. Kuid 2012. aasta juunioride maailmameistrivõistlustel Soomes Kontiolahtis oli tema tulemused nii head, et võimaldasid tal startida IBU karikasarjas ja debüteerida maailma karikasarjas. 13. detsembril 2012 osales ta esimest korda maailma karikasarja etapil Sloveenias Pokljukas 10 km sprindis, kus tuli 98. kohale. Sellest hoolimata võistles ta samal hooajal veel mõnel 10 km sprindi distantsil.
Tema esinemised paranesid hooajal 2013–2014. Hochfilzenis peetud MK-etapil sai Dmytro sprindis üllatavalt 6. koha. Sellest ajast hakkas Pidrutšnõi regulaarselt rahvusmeeskonnas treenima. Ta osales 2014. aasta taliolümpiamängudel Venemaal Sotšis. Ta sai individuaalvõistluses 55. koha ja meeste teates tuli Ukraina võistkonnaga 9. kohale.
Pidrutšnõi saavutas 6. veebruaril 2015 Nové Městos oma esimese võistkondliku poodiumikoha segavõistluses. Sel aastal debüteeris ta maailmameistrivõistlustel. Tema parim tulemus MM-il on Ruhpoldingi ühisstardis 4. koht, kus tema ees sai pronksmedali norrakas Tarjei Bø.
Ta kvalifitseerus esindama Ukrainat 2018. aasta taliolümpiamängudel. Pyeongchangis saavutas ta sprindis 21., jälitussõidus 34., segateatevõistluses 7. ja teatevõistluses 9. koha.
Ta tuli maailmameistriks jälitussõidus 2019. aasta maailmameistrivõistlustel Rootsis Östersundis.
Patrick Sensburg

Patrick Ernst Hermann Sensburg (sündinud 25. juunil 1971 Paderbornis) on Saksamaa poliitik (CDU).
Ta sündis 1979. aastal Paderbornis Nordrhein-Westfaleni liidumaal. Pärast gümnaasiumi lõpetamist 1991. aastal viibis ta asendusteenistuses. 
Sensburg astus 1986. aastal noorteorganisatsiooni Junge Union ning sai 1989. aastal Kristlik-Demokraatliku Liidu (CDU) liikmeks. 2009. aastast on Wanderwitz Saksamaa parlamendi liige.
Aleh Śližeŭski

Aleh Śližeŭski (sündinud 16. augustil 1972 Hrodnas) on Valgevene jurist ja poliitik. Ta oli 13. detsembrist 2011 kuni 18. oktoobrini 2021 Valgevene justiitsminister.
Ta sündis aastal 1972 Hrodnas. Aastal 1998 lõpetas ta kiitusega Janka Kupala nimelise Hrodna Riikliku Ülikooli, aastal 1999 samas magistrantuuri. Aastal 2005 lõpetas ta Valgevene Riikliku Ülikooli aspirantuuri. Aastal 2012 lõpetas ta Valgevene Vabariigi Presidendi Juhtimisakadeemia riigi- ja kohaliku halduse erialal.
Ta määrati 13. detsembril 2011 Valgevene Vabariigi Presidendi ukaasiga nr 577 Valgevene justiitsministriks. Sellel ametikohal oli ta kuni 18. oktoobrini 2021.
31. augustil 2020 lisati Aleh Śližeŭski nende isikute nimekirja hulka, kellele määrati tähtajatu sisenemiskeeld Lätti, viieaastane Eestisse sisenemiskeeld ja Leetu sisenemiskeeld seetõttu, et oma tegevusega korraldas ja toetas ta 9. augusti presidendivalimiste võltsimist ja sellele järgnenud rahumeelsete meeleavalduste vägivaldset mahasurumist.
Lahinguristleja Admiral Nahhimov

Lahinguristleja Admiral Nahhimov (vene keeles Адмирал Нахимов, algse nimega Kalinin) on Venemaa, algselt Nõukogude Liidu, Kirov-klassi ristleja. 
Laev ehitati aastatel 1983–1988 Balti laevatehases Leningradis ning arvati Nõukogude Liidu Põhjalaevastikku 21. aprillil 1989. 
1992. aastal nimetati lahinguristleja Kalinin Pavel Nahhimovi järgi Admiral Nahhimoviks.
Pärast külma sõja lõppu kasutati laeva harva ning 1999. aastast seisis alus kasutult Severodvinskis. 2008. aastast on laeva vahelduva eduga moderniseeritud ja remonditud. Laeva uuesti kasutusele võtmise tähtaega on korduvalt edasi lükatud.
Sergei Šahverdov

Sergei Šahverdov (vene keeles Сергей Арсеньевич Шахвердов, 1947 – 28. august 2010 Tartu) oli Tartus tegutsenud luuleuurija.
Ta töötas laborandina Tartu Ülikooli vene kirjanduse kateedris, hiljem raamatukogus.
Kacper Piorun

Kacper Piorun (sündinud 24. novembril 1991 Łowiczis) on poola maletaja, suurmeister maleprobleemide lahendamises (2011), rahvusvaheline suurmeister (2012). 
Piorun võitis 2009. aastal Antalyas noorte maailmameistrivõistlustel U18-vanuseastmes pronksmedali. Aasta varem oli ta FIDE-lt saanud rahvusvahelise meistri nimetuse. Suurmeistriks klassikalises males sai ta 21-aastaselt 2012. aastal. 
2013. aastal tuli ta Poola meistriks välkmales ja 2017. aastal Poola meistriks klassikalises males. 2019. aastal võitis Skopjes Euroopa meistrivõistlustel pronksmedali. 
2017. aastal mängis ta Thbilisis maailma karikaturniiril (128 osavõtjat, nokautsüsteem), kus avaringis kaotas Hou Yifanile (tulemusega 0,5:1,5). 2019. aastal Hantõ-Mansiiskis peetud maailma karikaturniiril kaotas ta avaringis Nicat Abbasovile.
Piorun on mänginud Poola võistkonna koosseisus kahel maleolümpial (2016, 2018). 2017. aastal kuulus ta Hantõ-Mansiiskis peetud võistkondlikel maailmameistrivõistlustel pronksmedali võitnud Poola võistkonda (mängis kolmandal laual).
Aafrika meistrivõistlused males

Aafrika meistrivõistlused males on Aafrika individuaalsed meistrivõistlused males, mida korraldatakse meestele alates 1998. aastast ja naistele alates 2001. aastast.
Enim kordi on Aafrika meistriks tulnud Egiptuse maletajad. Bassem Amin on võitnud viis (viimati 2018) ja Ahmed Adly kolm kuldmedalit (viimati 2019). Aafrika naiste malemeistriks on tulnud Shrook Wafa neljal (viimati 2019) ja tema õde Shahenda Wafa kahel korral (2017, 2018). 2011. aastal võitis naiste meistrivõistlustel kuldmedali Mona Khaled – esimene Aafrika naismaletaja, kes on FIDE-lt saanud naiste suurmeistri nimetuse.
2014. aasta Ilmar Raua mälestusturniir

Ilmar Raua 48. mälestusturniir oli 2014. aastal Viljandis peetud Ilmar Raua mälestusele pühendatud mälestusetuniir males. 
30. juunist kuni 6. juulini 2014 Viljandis asetleidnud 61 osavõtjaga rahvusvahelise turniiri koosseis oli komplekteeritud peamiselt Eesti maletajaist. Turniiril osales mitu külalissuurmeistrit: Valgevenest Uladzislaŭ Kavaljoŭ, Aliaksiej Aliaksandraŭ ja Mikita Majoraŭ ning Ameerika Ühendriikidest Jaan Ehlvest. 
Lätit esindasid rahvusvaheline meistrid Toms Kantāns ja Rolands Bērziņš ning meister Ņikita Meškovs.
Eesti maleparemikust osalesid suurmeistrid Kaido Külaots, Meelis Kanep, Aleksandr Volodin ja Igor Švõrjov ning rahvusvahelised meistrid Olav Sepp ja Tarvo Seeman. Kaasa tegid ka tulevane suurmeister 17-aastane Ottomar Ladva ning tulevased rahvusvahelised meistrid Juri Krupenski, Andrei Šiškov ja 16-aastane Ilja Siroš.
Turniiri peakohtunik oli FIDE arbiiter Marek Kolk, kohtunik Gert Elmaste ja turniiridirektor Toomas Valgemäe. Mängiti Šveitsi süsteemis 9 vooru.
Turniiri lõpptulemus.
Turniiri võitis 41-aastane Aliaksiej Aliaksandraŭ (kunagine Euroopa meistrivõistluste hõbe). Eesti maletajaist pääsesid esikuuikusse Kaido Külaots ja 15-aastane Mai Narva. Aasta varem Raua mälestusturniiri võitnud Kavaljoŭ jäi seekord jagama seitsmendat kohta.
Naistest olid edukamad lisaks Mai Narvale Tatjana Fomina (üldarvestuses 22. koht) ja Regina Narva (38. koht).
Andrei Makarov

Andrei Mihhailovitš Makarov (vene keeles Андрей Михайлович Макаров; sündinud 22. juulil 1954 Moskvas) on Venemaa jurist, poliitik ja maletegelane. 
Makarov lõpetas 1976. aastal Lomonossovi-nimelise Moskva Riikliku Ülikooli õigusteaduskonna. Kaitses 1979. aastal õigusteaduste kandidaadi väitekirja. Töötanud advokaadina. 
Alates 1994. aastast on ta Riigiduuma saadik ning alates 2011. aastast Riigiduuma eelarvekomisjoni esimees. 
2003. aastast võimuerakonna Ühtne Venemaa liige. 
Aastatel 1994–1997 oli Makarov Venemaa Maleföderatsiooni juht. 
Makarov sai 1993. aastal FIDE-lt rahvusvahelise meistri nimetuse. Väidetavalt aga pole Makarov oma elus turniirimalet kunagi mänginud ja 1993. aastal FIDE-sse esitatud kahe turniiri andmed, mille järgi Makarov oli neil parim, olid võltsitud.
Ašoka praakrit

 
Ašoka praakrit oli keskindo-aaria murdekontiinum, mille keelekujusid kasutati Maurjate riigi valitsejale Ašokale (valitses 268–232 eKr) omistatud Ašoka ediktides. Need "ediktid" on raidkirjad monumentaalsetel sammastel (Ašoka sambad), mis räägivad Ašoka pöördumisest budismi ja budismi põhimõtetest. 
Murrete seas on esindatud Loode-India, Lääne-India ja Ida-India keelte eellasmurded, Kesk-India keelte omad mitte; vastava piirkonna raidkirjad kasutavad Ida-India keelekujusid. 
Ašoka praakrit põlvneb vanaindia keele murdest, mis on lähedases suguluses veedade keelega, lahknedes sellest mõne India algkeelest säilinud vanapärasuse tõttu.
Ašoka praakriti mälestised on kirjutatud braahmi ja kharošthi kirjas (ainult loodes).
Vello Vaaderpass

Vello Vaaderpass (31. jaanuar 1930 – 28. oktoober 2022) oli Eesti mootorrattasportlane ja treener.
Vaaderpass sündis Harjumaal Ravila külas.
Teda huvitas tehnika.
Talle õpetasid mootorrattasporti Johannes Tomson ja Richard Laur. 1949. aastal alustas motoklubis mootorratturite kursusega. Sealt hankis omale esimese mootorratta, kasutatud IŽ-350.
Vaaderpass harrastas motokrossi, ringraja- ja hipodroomisõitu ning vormelisõitu.
Isiklikku.
Tema poeg on Ivar Vaaderpass.
Esimene Austraalia Imperiaalvägi

Esimene Austraalia Imperiaalvägi (inglise keeles "First Australian Imperial Force" (1st AIF) või "Australian Imperial Force" (AIF)) oli Austraalia armee põhiline ekspeditsioonivägi esimeses maailmasõjas. Väeosa moodustati pärast seda, kui Suurbritannia kuulutas 15. augustil 1914 Saksamaale sõja ning see koosnes algselt ühest jalaväediviisist ja ühest kergratsabrigaadist. Jalaväediviis võitles aprillist detsembrini 1915 Gallipolis, kus sellega liitus teinegi jalaväediviis ning kolm ratsabrigaadi.
Gallipolist liigutati Austraalia Imperiaalvägi Egiptusesse, viie jalaväediviisi suurune vägi osales märtsis 1916 Läänerindel lahingutes Prantsusmaal ja Belgias. Aastal 1917 moodustati Suurbritannias ka kuues jalaväediviis, kuid kuna viis esimest olid Läänerindel kandnud raskeid kaotusi, kasutati kuuenda diviisi sõdureid vanemate diviiside täiendamiseks. Ratsabrigaadid püsisid sellel ajal Lähis-Idas, kus nad võitlesid türklastega.
Kuigi Austraalia Imperiaalvägi koosnes vabatahtlikest, oli see sõja lõpuks saanud hea maine kui treenitud ja efektiivne väeosa, mis mängis liitlasvägede võidus suurt rolli. Hea maine hinnaks olid rasked kaotused, paljud AIF-i võitlejad hukkusid lahingutes. Austraalia Imperiaalväe koosseisu kuulus ka Austraalia Lennukorpus (AFC), mis koosnes neljast lahingeskadrillist ja neljast treeningeskadrillist, mis osalesid sõjas Läänerindel ja Lähis-Idas. Pärast esimest maailmasõda moodustati AFC-st Austraalia Kuninglik Õhuvägi, AIF lahkformeeriti aastaks 1921. Esimese maailmasõja ajal tunti üksust Austraalia Imperiaalväe nime all, tänapäeval nimetatakse seda tihti Esimeseks Austraalia Imperiaalväeks, et eristada teises maailmasõjas osalenud Teisest Austraalia Imperiaalväest.
Jacques Plante

Joseph Jacques Omer Plante (17. jaanuar 1929 – 27. veebruar 1986) oli Kanada jäähokimängija (väravavaht). Ta mängis jäähokit profitasemel aastatel 1947–1975 ning teda peetakse märkimisväärseks spordiala uuendajaks. Aastatel 1953–1963 esindas ta klubi Montreal Canadiens, mis võitis sellel perioodil Stanley karika kuus korda (viis korda järjest). 2017. aastal pälvis Plante tunnustuse kui üks NHL-i 100 parimast mängijast.
Jaques Plante loobus sel tasemel hokimängust 1965. aastal, kuid 1968. aastal veendi ta NHL-i naasma ning ta hakkas mängima St. Louis Bluesis. 1970. aastal liitus ta Toronto Maple Leafsiga ja 1973. aastal Boston Bruinsiga. Aastatel 1973–1974 oli ta jäähokiliigas World Hockey Association mängiva klubi Quebec Nordiquesi peatreener ja mänedžer. Pärast seda oli ta samas jäähokiliigas Edmonton Oilersi väravavaht 1975. aastani, kui ta karjääri lõpetas.
Plante oli esimene NHL-i väravavaht, kes kandis regulaarselt väravavahi maski. Koostöös ekspertidega katsetas ta karjääri jooksul mitmesuguseid kaitsemaske. Ta nimetati 1978. aastal Hockey Hall of Fame'i ning 1985. aastal Kanada "dream team"'i väravavahiks. Plante võitis NHL-is mängides 437 mängu, NHL-i väravavahtidest on temast ajaloo jooksul rohkem matše võitnud kuus mängijat.
*Published 1972 in French as "Devant le filet". Toronto: Collier MacMillan Canada. ISBN 0-02-973410-X.
*Both editions reprinted 1997. Montreal: Multimedia Robert Davies. ISBN 1-55207-003-4 (inglise) ja ISBN 2-89462-026-8 (prantsuse).
Eesti Käsipalli Liit (1923)

Eesti Käsipalli Liit oli 1923. aastal asutatud spordiliit, eesmärgiga edendada Eestis erinevaid käsipallimänge ning korraldada liidu liikmetele võistlusi.
Ajaloost.
Esimesed käsipallialade näidismängud peeti Eestis juba enne 1920. aastat (korvpalli puhul näiteks 1913. aastal Narvas Peterburi meeskonna poolt). 1920. ja 1921. aastal Eesti spordiseltsides käsipallimänge eraldi alana üldiselt ei harrastatud. Need olid vaid osaks jalgpallurite ja kergejõustiklaste hooajaeelsete treeningute läbiviimisel. 1923. aastaks oli olukord muutunud, kuna korraldati põhiliselt koolinoorte meeskondade vahel sageli pallimänguvõistlusi.
Asutamine.
Eesti Käsipalli Liidu asutamiskoosolek toimus 14. detsembril 1923. aastal, osalesid seitsme spordiseltsi esindajad. Uus liit ühendas eelkõige korv- ja võrkpalli harrastajaid, peatselt lisandus pesapall. Kuid eesmärgiks võeti ka käsipalli, ragbi ja lauatennise (tolleaegse nimetusega "ping-pong") arendamine. 
1. veebruaril 1924. aastal võeti vastu põhikiri ja valiti juhatus noortest meestest koosseisus Aleksander Strömling (Matsalu) (esimees), Richard Mast, Aleksander Adorf (Aadu Adari), Herbert Niiler ja Herbert Kichlefeldt. Liidu põhikirjalisteks õigusteks olid: auhindade peale võistluste ja mängude korraldamine, harjutus- ja võistlussaalide asutamine, käsipallimängude kursuste korraldamine, loengute ja kõneõhtute pidamine, kirjanduse väljaandmine, käsipallimääruste väljaandmine, oma raamatukogu ja einelaua pidamine jne.
1924. aasta suveks oli Eesti Käsipalli Liidul 6 liikmesorganisatsiooni (spordiseltsi) - Noorte Meeste Kristlik Ühing, S.R. Flora, Nõmme Kalju, Võimlemis- ja Spordiselts Sport, Eesti Spordiselts Kalev ja Tallinna Spordiselts Võitleja.
Brugge madonna

Brugge madonna on Michelangelo loodud skulptuur, mis on välja raiutud marmorist ja kujutab neitsi Maarjat Jeesuslapsega. Raidkuju paikneb Brugge Maarja kirikus Belgias.
Kirjeldus.
Skulptuuri kõrgus on umbes kaks meetrit ja see on välja raiutud ühest valge marmori tükist. Kuju valmis umbes 1504. aastal ja pärast valmimist viisid tellijad, rikkad villakaupmehed Giovanni ja Alessandro Moscheroni (kohalikus kirjapildis Mouscron), selle Bruggesse. On arvatud, et see pidi olema paigutamiseks mõnesse altariseina. Itaalia varases 16. sajandi skulptuuris on selgelt äratuntav sama kõrgrenessansile iseloomulik püramiidjas kompositsioon, mis on 15. sajandil loodud madonnapiltidel.
Michelangelo käsitlus sellest stseenist erineb veidi tema eelkäijatest. Kui tavaks oli kujutada Maarjat hoidmas Jeesust käte vahel süles ja vaatamas armastavalt talle otsa, vaatab Michelangelo Maarja küll alla, kuid tema pilk on suunatud lapsest eemale. Maarja istub sirgeselgselt nagu kuninganna, tema näos paistev stoilisus viitaks nagu sellele, et tajudes oma lapse saatuse traagilist paratamatust, püüab ta jääda rahulikuks. Kristuslaps ei istu mitte ema süles, vaid seisab oma jalgadel Maarja ees ja toetub vaid kergelt tema käele. Teme püstine asend viitab tema juhirollile ja missioonile, millele ta nagu astuks vastu. Lapse nägu on tõsine, Michelangelo ei kujutanud teda lapselikult armsana.
Kõrvutused.
Brugge madonnat on sageli võrreldud "Pietàga", viis aastat varem valminud Michelangelo skulptuuriga. Sarnasusi on Maarja näojoontes, kallutatud peas ja kleidi voogavas voldistikus. Mõlemas on läbiv tundetoon vaikne resignatsioon.
Teine skulptuurteos, mille puhul on leitud sarnasusi, on Pitti tondo, mis valmis 1503. aastal ja samuti kujutab madonnat Jeesuslapsega. Arvatud on, et Pitti tondol ja Brugge madonnal olid samad modellid, ning Pitti tondo on esimene skulptuurteos, millel Michelangelo rakendas oma hiljem tuntuks saanud käekirja, jätta pinnaviimistluses peitlijäljed kaotamata.
Ajaloost.
Brugge madonna on tähelepanuväärne ka selle poolest, et see on ainuke Michelangelo raidkuju, mis viidi Itaaliast välja kunstniku eluajal. Hiljem on see kahel korral Belgiast minema viidud. 1794. aastal saatsid linna kodanikud selle Pariisi ajal, kui Prantsuse revolutsioonisõdades vallutati Austriale kuuluvad Madalmaad. Pärast Napoleoni lüüasaamist tagastati skulptuur 1816. aastal Belgiale. Teise maailmasõja ajal 1944. aastal viisid selle minema Saksa sõdurid, peites selle üle piiri viimiseks madratsitesse mähitult Punase Risti veokisse. Aasta hiljem leiti raidkuju Altaussee soolakaevanduses Austrias. Pärast skulptuuri tagasitoomist paigutati see Brugge Maarja kirikusse.
Dionysius Hardwijn

Dionysius Hardwijn ehk Dionysius Harduinus (sündinud 1530, surnud 1605) oli Gentis tegutsenud jurist ja humanist, kes 16. sajandil koondas kokku teabe varasematest Madalmaade maalikunstnikest. Hardwijni tekst pole tänapäevaks teadaolevalt säilinud, kuid teda on korduvalt tsiteeritud allikmaterjalina hilisemates kirjutistes, näiteks Antonius Sanderuse ja Arnoldus Bucheliuse tekstides.
Saksi Ludolf

Saksi Ludolf (umbes 1295 – 1378), ka Ludolphus de Saxonia ja Ludolf Kartuuslane, oli katoliku teoloog, kes tegutses 14. sajandil.
Tema peateos oli 1374. aastal kirjutatud "Vita Christi" ('Kristuse elu'), mille esmatrükk ilmus 1470. aastatel. Sellel oli tähelepanuväärne mõju uuele usupraktikale, mis väärtustas vaga meditatsiooni kristlike teemade üle ja taotles süüvimist ning enese mõttes paigutamist evangeeliumi sündmustiku keskele, tehnikat, mis sai populaarseks "devotio moderna" kogukonnas ja mõjutas hiljem Ignatius Loyolat. Teose populaarsust näitab sellest tehtud käsikirjaliste koopiate suur arv, mida säilitatakse raamatukogudes, ja palju trükiväljaandeid, alates esimestest, mis ilmusid Strasbourgis ja Kölnis 1474, kuni viimaste Pariisi väljaanneteni 1865. ja 1878. aastal. Teos ilmus katalaani, kastiilia, portugali ja prantsuse keeles 15. sajandi lõpul, itaalia keeles 16. sajandil.
Devotio moderna

Devotio moderna (ladina keeles 'uus pühendumine') oli usuline liikumine katoliku kirikus 14. sajandi lõpust 16. sajandini, mis rõhutas vaga mõtiskluse ja sisemise pühendumise tähtsust, pidas avalikku kombetäitmist ja kiriklikke tseremooniaid vähem oluliseks ning suhtus skeptiliselt 13. ja 14. sajandi spirituaalsete liikumiste pärandisse.
Ajaloost.
"Devotio moderna" pärines Madalmaadest, selle alusepanija oli Geert Groote, kes lõi Ühise elu vennaskonna ("Broeders des gemeenen levens"). Pärast tema surma 1384. aastal asutasid tema õpilased Augustiini kanoonikute kongregatsiooni Windesheimis (Zwolle lähedal Hollandis). Need kaks kogukonda, mis esialgu olid ilmikute, hiljem monastilised kogukonnad, olid põhilised, kes elasid "devotio moderna" põhimõtete järgi ning propageerisid pühaduse otsingut igapäevaelu keskel. Liikumine levis Madalmaadest Saksamaale, Šveitsi, Põhja-Prantsusmaale, Hispaaniasse ja võib-olla ka Itaaliasse. Thomas à Kempisele omistatud teos "Imitatio Christi" on selle liikumise selgeim väljendus.
Rwanda revolutsioon

Rwanda revolutsioon (ka hutude revolutsioon, sotsiaalrevolutsioon või purustustuul (ruanda keeles "muyaga")) oli etnilise vägivalla periood tänapäeva Rwanda aladel aastatel 1959–1961. Revolutsioonis olid vastastiku kaks Rwanda kolmest suuremast rahvusgrupist: hutud ja tutsid. Nende aastate jooksul arenes tutside monarhiaga Belgia kolooniast hutude võimu all olnud vabariik.
Rwanda oli olnud tutside võimu all vähemalt 18. sajandist ning riigivõim tegutses tihti hutuvastaselt. 20. sajandi alguses oli Rwanda Saksamaa ja Belgia võimu all, võõrvõim toetas kuningate kaudu tutsimeelset poliitikat. Pärast teist maailmasõda tekkis hutude vastupanu ning kahe rahva vahelised suhted halvenesid kiiresti. Tutsid toetasid oma võimu kindlustamiseks kiiret iseseisvumist ning hutu eliit nõudis võimu enda kätte, viimast hakkasid aina rohkem toetama ka koloniaalvõim ja katoliku kirik.
Revolutsioon algas novembris 1959, kui rahvas hakkas mäslema ning mitu tutside majapidamist süüdati. Hutid maksid oma tegevusega kätte tutside äärmuslaste rünnakute eest huti hõimujuhi Dominique Mbonyumutwa vastu. Vägivald levis kiiresti üle kogu Rwanda. Kuningas Kigeli V Ndahindurwa ja tutsidest poliitikud üritasid segadust ära kasutadda võimu edasiseks kindlustamiseks ning hutude ja belglaste väljatõrjumiseks, kuid koloniaalkuberneri poolt Rwandasse saadetud kolonel Guy Logiest nurjas selle. Logiest taastas korra ning asus toetama hutude eliiti. Belglased vahetasid mitmed kõrgemad tutsidest ametikandjad hutude vastu ning kuningast kaotas oma "de facto" võimu (ja põgenes hiljem). Hoolimata tutsidevastase vägivalla taaspuhkemisest korraldas Belgia koloniaalvõim 1960. aasta keskel valimised. Hutude erakonnad võitsid peaaegu igal pool ning sellega revolutsioon sisuliselt lõppes. Logiesti toetaja ja hutude juht Grégoire Kayibanda kuulutas Rwanda aastal 1961 autonoomseks vabariigiks ning aastal 1962 riik iseseisvus.
Ligi 336 000 tutsit oli revolutsiooni tõttu sunnitud kodumaalt naaberriikidesse põgenema, kus nad hakkasid elama põgenikena. Kuigi riigist põgenenud taotlesid viivitamatut Rwandasse naasmist, jagunesid nad läbirääkimiste soovijateks ja uue režiimi kukutamise pooldajateks. Naaberriikides tekkis mitmeid tutside relvarühmitusi, mis korraldasid Rwandas valitsusvastaseid rünnakuid. Suurim selline rünnak oli 1963. aasta üllatusrünnak Kigalile. Valitsus reageeris rünnakule otsustavalt, lõi mässulised tagasi ning viis surma veel tuhandeid Rwandasse jäänud tutsisid. 1990. aastateni tutsid endast riigivõimule erilist ohtu ei kujutanud, kuid oktoobris 1990 algas Rwanda kodusõda, milles Rwanda Patriootlikul Rindel (RPR) õnnestus valitsus rahuläbirääkimistele sundida. Kodusõda tõi kaasa uue hutude äärmusluse laine ning 1994. aasta genotsiidi, milles kuni RPR-i võimuletulekuni tapeti üle 500 000 tutsi.
Grabowi altar

Grabowi altar on tiibaltar, mille maalis meister Bertram umbes aastail 1379–1383. Algselt asus see Hamburgi St. Petri kirikus, tänapäeval on Hamburgi Kunstihalli vanade meistrite ekspositsioonis Hamburgis Saksamaal. Altar leiti Grabowi Püha Georgi kirikust ja on Hamburgi Kunstihallis alates 1900. aastast.
Kirjeldus.
Grabowi tiibaltar kujutab endast varast näidet keerukast mitme tiivapaariga altariretaablist. Polüptühhon koosneb keskkorpusest, kahest paarist mõlemalt poolt maalitud tiibadest, predellast ja kunagisest alusstruktuurist, mis pole säilinud. Erinevalt liikumatute osadega retaablist sai selle tiibasid avada ja sulgeda, muutes pildiprogrammi vastavalt liturgia vajadustele. Sisemus, mis avati ainult erilistel pühadel, oli reeglina kõige külluslikuma kujundusega, tavaliselt asusid selles polükroomsed ja kullatud puuskulptuurid.
Altari siseküljel on keskkorpuses kõrgreljeefne Kolgata stseen, millest kahel pool on kaks rida prohvetite ja pühakute skulptuure, kes hoiavad oma atribuute. Liikuvate tiibade vaheosal - välistiibade siseküljel ja sisetiibade välisküljel - on tahvelmaalid kahekümne nelja stseeniga, mis moodustavad ühe pannoo vana ja uue testamendi stseenidest. 
Meister Bertrami maalitud on tahvelmaalid ning oletatavasti on tema värvitud ja kullatud ka sisekülje skulptuurid. 
Maalides on palju tähelepanu pööratud realistlikele detailidele ja tervele emotsioonideskaalale, samuti viitab tervet piiblit hõlmav teemaring eraisikust tellijale, kes arvatakse olevat vanast Hamburgi patriitsiperekonnast pärinev Wilhelm Horborch. Märgatud on Bertrami käekirja ja värvikäsitluse sarnasust Böömimaa gooti kunstiga, oletatud on, et ta õppis Böömimaal mõne Praha meistri juures ja altar võidi tellida ajal, kui ta töötas veel Prahas. Bertram Horborch, Wilhelmi vend, oli aastail 1366–1396 Hamburgi linnapea ja tal olid sidemed nii keiser Karl IV-ga Prahas kui Avignoni paavstiga.
Rikava vald

Rikava vald (läti keeles "Rikavas pagasts") on vald Lätis Rēzekne piirkonnas. Vald piirneb sama piirkonna Nagļi, Gaigalava, Dricāni, Kantinieki, Dekšārese, Sakstagalsi ja Viļāni vallaga.
Valla pindala on 82,5 km². 2011. aastal oli seal 788 elanikku, 2021. aasta seisuga elas seal 628 inimest. Valla halduskeskus on Rikava küla. Vallamaja asub aadressil Jaunības iela 15, vallavanem on Andrejs Tārauds.
Ajalugu.
Aastal 1945 moodustati Viļāni vallas Rikava külanõukogu, aastal 1949 aga vald likvideeriti. Aastal 1951 liideti Rikava külanõukoguga likvideeritava Zirkauka külanõukogu Šverņika kolhoosi maad, aastal 1957 aga likvideeritava Viļāni külanõukogu Gaisma kolhoosi alad. Aastal 1962 liideti sellega Kantinieki külanõukogu Draudzība kolhoosi ja Komjaunietise sovhoosi alad. Aastal 1973 liideti osa külanõukogu aladest Nagļi külanõukoguga, aastal 1981 aga Kantinieki külanõukoguga. Aastal 1990 muudeti külanõukogu vallaks. Aastatel 2009 liideti vald Rēzekne piirkonnaga. Aastast 2021 kuulub vald selle Dricāni allüksusesse.
Muinsusmälestistest on riikliku kaitse all Rikava mõisa hoonetekompleks, sealhulgas häärber-koolimaja, Pleskava linnamägi ja Rikava katoliku kirik. Kohaliku kaitse all on Reckede suguvõsa kabel, Kaļvi keskaegne kalmistu ja Rikava mõisa mõisavalitseja maja ning park.
Loodus.
Vald asub Ida-Läti madalikul. Kõrgeim koht asub Pļuskova külas (130,3 meetrit). Suuremad jõed on Rēzekne jõgi ja selle lisajõed Malta ning Liužonka. Järvi vallas pole, osaliselt jääb sinna Nagļi veehoidla. Loodusvaradest esineb seal savi ja kruusa.
Looduskaitse all on Uguļova künnapuu, Sofija tamm, Saule pärn, Kolmainsuse nime kandev saar, saar nimega Riks ja Rikava kalmistu mänd.
Asustus.
Aastal 2011 elas vallas 500 lätlast, 277 venelast, 5 valgevenelast, 2 ukrainlast ja 2 poolakat.
Valla keskus Rikava on staatusega "lielciems" ja aastal 2022 oli seal 287 elanikku. Teine sama staatusega küla on Piliskolns 36 elanikuga aastal 2022. Ülejäänud külad on staatusega "skrajciems": Asnīnes 22 elanikuga aastal 2022, Babrovka 4 elanikuga aastal 2022, Baļtina 31 elanikuga aastal 2022, Dagumnīki 7 elanikuga aastal 2022, Dzipšļi, Jaunrikova 16 elanikuga aastal 2022, Joksti 7 elanikuga aastal 2022, Kaļvi 18 elanikuga aastal 2022, Kolnasāta 18 elanikuga aastal 2022, Kūrpinīki 11 elanikuga aastal 2022, Liuzi 21 elanikuga aastal 2022, Makuži 6 elanikuga aastal 2022, Medinski 21 elanikuga aastal 2022, Mihalki 26 elanikuga aastal 2022, Murāni 20 elanikuga aastal 2022, Osnīši 3 elanikuga aastal 2022, Piertnīki 13 elanikuga aastal 2022, Pļuskova 23 elanikuga aastal 2022, Putni 3 elanikuga aastal 2022, Sameņi 14 elanikuga aastal 2022, Skujaunīki 11 elanikuga aastal 2022, Solaviersi, Žagatnes 6 elanikuga aastal 2022 ja Uguļova 12 elanikuga aastal 2022.
Ülejäänud valla elanikud elasid külade koosseisu mitte kuuluvates taludes.
Liud

Liud ehk vaagen on suur ümmargune või ovaalne taldrik (harva kauss) toidu serveerimiseks.
Vaagnal võib olla ka jalg. Korrusvaagna moodustavad mitu üksteise kohal paiknevat taldrikut, mida keskelt ühendab pulk.
Etümoloogia.
Nii 'liud' kui ka 'vaagen' on laensõnad (vana)vene keelest.
Rikava

Rikava (ka Rikova, latgali Rykova) on küla ("vidējciems") Lätis Rēzekne piirkonnas, Rikava valla halduskeskus.
Küla asub valla keskosas. Asulas on kultuurimaja ja raamatukogu. Külas tegutseb üks Läti vanemaid rahvamuusikaansambleid Rikava ja kultuurimaja juures asub ansambli ajalugu tutvustav muuseum.
Esimesed teated külast pärinevad XIX sajandi algusest, mil sealsed maad omandas Reckede suguvõsa. 1829. aastal rajas omaniku poeg Alexander külla kiriku, mõisakompleks valmis aastail 1870–1875. Recked rajasid külla ka mitu manufaktuuri, kus toodeti äädikat, telliseid, tõrva, tärpentini ja pargiti nahku. Nõukogude perioodil kujunes küla sovhoosi Komjaunietis keskasulaks.
2022. aastal oli külas 287 elanikku.
Liezeni ringkond

Liezeni ringkond on ringkond Austrias Steiermargi liidumaal. See on Austria suurim ringkond, mis on umbes 1,2 korda suurem kui järgmine ringkond ja jaguneb kaheks "alamringkonnaks": Bereich Liezen ja Expositur Gröbming. 31. detsembril 2011 kaotati endine kolmas alamringkond Expositur Bad Aussee.
Ringkond koosneb järgmistest valdadest:
Bereich Liezen:
Expositur Gröbming:
Henry Campbell-Bannerman

Sir Henry Campbell-Bannerman (Campbell; 7. september 1836 – 22. aprill 1908) oli briti riigimees, Liberaalse Partei liige ja Suurbritannia peaminister vahemikus 1905–1908. Aastail 1899–1908 oli ta Liberaalse Partei juht. Ta oli kaks korda sõjaminister: 1886. aastal William Ewart Gladstone'i valitsuskabinetis ning hiljem 1892–1895, algul taas Gladstone'i kabinetis ning seejärel 1894. aastast Gladstone'i peaministriks saanud Rosebery krahvi kabinetis.
Ta toetas vabakaubandust, Iiri omavalitsusliikumist ("Home Rule") ning üldist sotsiaal-majanduslike olude parandamist, seejuures tööaja lühendamist. Ajaloolane A. J. A. Morris on "Oxford Dictionary of National Biographys" nimetanud Campbell-Bannermanni "briti esimeseks ja ainsaks radikaalseks peaministriks". Ehkki Campbell-Bannermani juhitud liberaalid said 1900. aasta üldvalimistel Konservatiivselt Parteilt lüüa, õnnestus tal 1906. aasta üldvalimised ülekaalukalt võita. Valitsusjuhiks saanult juhtis ta mitmete seadusandlike muudatuse tegemist: ametiühingutelt ei saanud enam välja nõuda streikidest tekkinud rahalist kahju, lastele tagati tasuta koolilõunad ning kohalikele omavalitsustele anti õigus osta eraisikutelt põllumaad.
1908. aasta aprillis astus ta halva tervise tõttu ametist tagasi ning peaministriks sai senise valitsuse varakantsler H. H. Asquith. Campbell-Bannerman suri 19 päeva hiljem peaministri ametlikus residentsis aadressil 10 Downing Street, olles seejuures seni ainus seal surnud peaminister.
Eesti Õigusteaduse Üliõpilaste Liit

Eesti Õigusteaduse Üliõpilaste Liit (EÕÜL, samuti „Liit“) on Tartu Ülikooli õigusteaduskonna üliõpilaste vabatahtlik mittetulundusühing.
Ajalugu.
Asutamine.
Eesti Õigusteaduse Üliõpilaste Liit loodi 23. veebruaril 2006. Liidu asutasid Tartu Ülikooli õigusteaduskonna üliõpilased Harry Liimal ja Kristi Koger. Harry Liimali sõnul oli EÕÜL-i asutamise põhjuseks soov luua AIESEC Eestile sarnanev organisatsioon õigustudengitele. 
Juhatused.
Kaks asutajaliiget olid ka eri koosseisudes esimese kolme juhatuse liikmed. Alates 2009/2010. õppeaastast asutajaliikmed enam juhatuse töös ei osale.
Eesti Õigusteaduse Üliõpilaste Liidul on olnud 20 juhatust.
Tänapäev.
Eesti Õigusteaduse Üliõpilaste Liit toimib tänapäeval vabatahtlike üliõpilaste toel. Liit ei kogu liikmetelt liikmemaksu, ka üritused on kuulajatele tasuta. Liit koosneb juhtkonnast ja viiest valdkonnast: siseürituste valdkond, turundusvaldkond, IT ja halduse valdkond, riigisisese koostöö valdkond ja rahvusvahelise koostöö valdkond. Iga liige kuulub ühte vabalt valitud valdkonda.
Tegevuse eesmärk.
Eesti Õigusteaduse Üliõpilaste Liidu eesmärk on anda õigustudengitele (lisaks nende ülikoolist saadavatele teoreetilistele teadmistele) praktilisi teadmisi õigusmaailmast. Liit toetab õigusteaduse tudengite ja praktiseerivate juristide suhtluse arendamist, kogemuste jagamist ja professionaalse võrgustiku kujunemist. Loodava võrgustiku kaudu soovitakse anda üliõpilastele võimalus teha end nähtavaks nii praktikakohtade pakkujatele kui ka potentsiaalsetele tööandjatele, aidates seeläbi kaasa jätkusuutlikku õigushariduse arengule Eestis.
Eesti Õigusteaduse Üliõpilaste Liit korraldab igal hooajal üliõpilastele õigusteemalisi üritusi: foorumlaudu, töötubasid, seminare, konverentse ning riigiasutuste ja advokaadibüroode külastusi. Selleks tehakse tihedat koostööd Tartu Ülikooli õigusteaduskonna, advokaadibüroodega ja erinevate avaliku sektori asutustega. 
Liidu koostööpartnerid on Tartu Ülikooli õigusteaduskond ning advokaadibürood COBALT, Ellex Raidla, Eversheds Sutherland, TRINITI, RASK, TEGOS, WIDEN, Lepmets &amp; Nõges, Hedman, Sorainen, Rödl &amp; Partner, WALLESS, Magnusson, Emerald Legal ja NJORD. Lisaks on Liidu koostööpartnerid avalikust sektorist Haridus- ja Teadusministeerium, Justiits- ja Digiministeerium, Riigikohus, Eesti Advokatuur, Riigikogu, Prokuratuur ja Eesti Kohtud ning teistest asutustest Eesti Akadeemiline Õigusteaduse Selts, Tartu Kultuurkapital, Ameerika Ühendriikide Suursaatkond Tallinnas, Eesti Noorteühenduste Liit, Eesti Noorte Advokaatide Ühing, Fridays for Future Eesti, Sunly, OLE ROHKEM., Keskkonnaõiguse Keskus, LHV Pank, Ukranian Students League, Eesti Arstiteadusüliõpilaste Selts, Wisor Group, Kyiv School of Economics ja Bukaresti ülikool.
Troopiline torm Linda (1997)

"Mitte segi ajada orkaaniga Linda."
Tugev troopiline torm Linda (ka taifuun Linda, tsükloniline torm Linda (BOB 08) või Filipiinidel troopiline madalrõhuala Openg) oli Vietnami vähemalt 100 aasta kõige rängem taifuun, mille tagajärjel hukkus tuhandeid inimesi ning tekitatud kahju ulatus sadadesse miljonitesse USA dollaritesse. Taifuun tekkis 31. oktoobril 1997 Lõuna-Hiina merel, Indohiina poolsaare ja Filipiinide vahel. Läände liikudes torm tugevnes ning 2. novembril Vietnami lõunaossa jõudes oli tuule kiirus 100 km/h ja sadu väga tugev. Tai lahes tugevnes Linda taifuuniks, kuid enne Malaka poolsaart nõrgenes tagasi troopiliseks tormiks ning jõudis viimase viie aasta ainsa tormina Bengali lahte. India ookeanis kasvas Linda taas taifuuniks, kuid 9. novembriks tuul vaibus.
Torm Linda tegi kõige rohkem kahju Vietnamis, kus hukkus 3111 inimest ja tekitati 385 miljoni dollari väärtuses varalist kahju. Vihm tõi kaasa üleujutused, mis kahjustasid või hävitasid ligi 200 000 maja ja jätsid 383 000 inimest koduta. Hävis ka suur kogus viljasaaki ja transporditaristut, mis raskendas kannatanutele abi saatmist. Mitmed riigid üle maailma saatsid Vietnamile meditsiini-, toidu- ja muud abi, kuid õnneks osutus kannatanute arv algselt kardetust siiski väiksemaks. Tais põhjustas Linda samuti üleujutusi ja 164 inimese surma. Vähemal määral tabas torm ka Myanmari, Indoneesiat, Malaisiat ja Kambodžat.