tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Ookeaniline maakoor

Ookeaniline maakoor on ränivaese koostisega kivimeist koosnev õhuke maakooretüüp. 
Ookeanilise maakoore ehitus.
Ookeaniline maakoor moodustab ookeanide põhja. Moodustab 60% maakoorest. Ta on tekkinud basaltse magma tardumisel kivimitest, millel lasuvad süvameresetted, peamiselt värvilistest kivimitest ja simast. Ookeanilise maakoore põhilised elemendid on räni ja magneesium, suhteliselt palju leidub rauda. 
Ookeaniline maakoor on mandrilisest maakoorest õhem (paksus umbes 11 km) ja noorem (keskmine vanus 180 miljonit aastat). Ta on ka suurema tihedusega (2,9 t/m³), mistõttu ta paikneb mandrilisest maakoorest madalamal.
Ookeanilise maakoore "elutsükkel".
Ookeaniline maakoor uueneb pidevalt. Ookeani keskahelikes tekib teda järjest juurde. Nendes ahelikes lahknevad laamad. Seal tõuseb magma maakoore pinnale, jahtub ja tardub, moodustades maakoore. Magmat tõuseb keskahelikes järjest juurde ja surub äsjamoodustunud maakoort keskahelikust järjest eemale. Selle protsessi käigus maakoor jahtub veelgi ja tiheneb ning tema peale hakkavad kogunema setted. Üldiselt ongi nii, et keskaheliku juures on maakoor kõige noorem ja mida kaugemale, seda vanem.
Kui maakoor on lükatud lõpuks laama teise otsa subduktsioonivööndini, siis sukeldub maakoor seal taas maa alla ja seda nimetatakse subduktsiooniks. Teisele poole neeldumiskohta tekib kurrutuse tulemusena kõrge mäestik ja tüüpiline näide selle kohta on Ameerika läänerannik, kuhu on tekkinud Andid ja Kordiljeerid. Kui põrkuvad kaks ookeanilist maakoort, võivad sinna tekkida saarekaared, nagu näiteks Antillid.
Kuna laamad ei ole lõpmata suured, siis ei leidu Maal üldiselt ookeanilist maakoort, mis oleks vanem kui 200 miljonit aastat.
Ookeanilise maakoore magnetväli.
Ookeanilises maakoores on märgata ookeani keskahelikuga paralleelseid magnetjooni, mis on salvestunud basalti. See avastati 1950. aastatel, kui kaardistati ookeanipõhja kivimite tekitatav magnetväli. Nad märkasid, et kummalgi pool ookeani keskahelikku olid sümmeetrilised positiivsed ja negatiivsed magnetvälja jooned ning et sümmeetriateljeks oli ookeani keskahelik. See on seletatav asjaoluga, et kui ookeani keskahelikust välja voolanud värske magma jahtudes tardub, siis joondub ta vastavalt Maa magnetväljale sel hetkel. Kuid Maa magnetiline põhja- ja lõunapoolus on palju kordi kohta vahetanud. Ookeanilise maakoore magnetismi uurides on niimoodi võimalik täpsemini kindlaks teha, millal maakera magnetilised poolused on kohti vahetanud.
Kilt

Kilt on kildalise tekstuuriga peeneteraline moondekivim.
Kilda lähtekivimiks on enamasti settekivim savikilt.
Kilda rahvapäraseks sünonüümiks on "kiltkivi". Nii nimetatakse vahel ka moondumata kildalisi kivimeid.
Kildaline tekstuur

Kildaline tekstuur ehk kildalisus (inglise "slaty cleavage") on madala astme moondekivimeile omane suunatud tekstuur. Kildalisus tuleneb kivimi koostisse kuuluvate plaatja morfoloogiaga mineraalide eelistatud orientatsioonist (paiknevad valitseva rõhu suhtes risti ehk n-ö lamavas asendis).
Kildalisus väljendub kivimi plaatjas ehituses. Levinud kildalisteks kivimeiks on savikilt, kilt ja fülliit.
Ameerika Ühendriikide rannavalve

Ameerika Ühendriikide rannavalve (inglise keeles "United States Coast Guard") on poolsõjaväeline organisatsioon, mis on osa Ameerika Ühendriikide relvajõududest. 
See allub rahuajal alates 2002. aastast katusasutusele – Ameerika Ühendriikide Sisejulgeolekuministeeriumile. Sõjaseisukorras võib Ameerika Ühendriikide Kongress ja president ükskõik millal viia rannavalve Ameerika Ühendriikide Mereväeministeeriumi alluvusse. Kongress on seda õigust kasutanud 1917. aastal kui Ühendriigid astusid I maailmasõtta ja 1941. aastal kui astuti II maailmasõtta.
2018. aastal oli rannavalves 40 992 tegevväelast, 7000 reservisti ja 8577 tsiviilisikust töötajat, kokku 56 569 töötajat. Rannavalvel on 243 valvelaeva, puksiiri ja jäälõhkujat ning 1650 väiksemat laeva. Lisaks on kasutusel 201 helikopterit ja lennukit. Ameerika Ühendriikide rannavalve on personalilt USA väikseim väeliik, kuid see on maailmamastaabis suuruselt 12. merevägi.
Ajalugu.
Rannavalve eellaseks oli lootsiteenistus, mille asutas 4. augustil 1790 Ameerika Ühendriikide Rahandusministeerium. Ameerika Ühendriikide Kongress asutas rannavalve ametlikult 28. jaanuaril 1915, kui liitis Ameerika Ühendriikide Lootsiteenistuse ja Ameerika Ühendriikide Päästeteenistuse. 1939 liideti rannavalvega Ameerika Ühendriikide Majakateenistus. 1967 viidi rannavalve Ameerika Ühendriikide Transpordiministeeriumi alluvusse ja 1. märtsil 2003 Ameerika Ühendriikide Sisejulgeolekuministeeriumi alluvusse.
Rannavalve ülesanded.
Rannavalve ülesanded on järgmised:
Rohekilt

Rohekilt on roheka värvuse ja kildalise tekstuuriga moondekivim.
Enamasti on tegemist moondunud aluseliste kivimite ehk metabasiitidega, millele annavad rohelise värvi mineraalid kloriit, epidoot või aktinoliit.
Tüüpiliselt on nad tekkinud 8–50 km sügavusel maapõues temperatuuril 400–500 °C. Koostis sõltub nende lähtekivimiste koostisest. Põhiliselt tekivad nad basaldist, gabrost või teistest sarnastest kivimitest, mis sisaldavad naatriumirikkaid plagioklasse päevakivi, kloriiti, epidooti ja kvartsi.
Rohekildal on sageli mingil määral suunatud tekstuur. Seda põhjustavad tema koostises olevad mineraalid, eriti kloriit ja aktinoliit. Harilikult on nad jämedate teradega.
Basaldid, mis asuvad ookeani põhjas ookeani keskmäestiku lähedal on tavaliselt moondunud pisut rohekilda sarnasteks. Mitmesuguste arhaikumist pärit kraatonite rohekildavööd on moondunud rohekildafaatsiesteks. Need ürgsed kivimid on paljude maagilademete lähtekivimid.
Rohekilt on rohkem väligeoloogiline termin. Kui kivimit on uuritud täpsemalt, saab sellele anda ka täpsema nimetuse, näiteks kloriitkilt.
Ameerika Ühendriikide Tolliteenistus

Ameerika Ühendriikide Tolliteenistus oli Ameerika Ühendriikide riigiasutus, mis tegeles tollimaksude kogumise ja tollikorraldusega.
2003. aasta märtsis läks see vastloodud Sisejulgeolekuministeeriumi koosseisu.
Kukersiit

Kukersiit on põlevkivide hulka kuuluv settekivim, mida leidub Eesti ja Venemaa loodeosa Ordoviitsiumi ladestus ning Austraalias ja USA Michigani, Illinois', Wisconsini, Põhja-Dakota ja Oklahoma osariigis.
Kukersiidi orgaaniline osa on moodustunud tsüanobakteri (arvatavasti) "Gloeocapsomorpha prisca" jäänustest. See bakter on lähedane tänapäevasele bakterile "Entophysalis major", mis elab madalas vees ning moodustab mere ja maa piiril kividele rohekat kilet.
Kukersiit on üks maailma kõige rikkamatest põlevkivilademetest: rohkem kui 40% sellest moodustab orgaaniline ollus ning 66% sellest on töödeldav põlevkiviõliks ja -gaasiks. Saadud põlevkiviõli mass moodustab 30–47% lähteaineks olnud kukersiidi massist.
Kukersiit on regionaalne kiviminimetus. Eestis on kukersiit tuntud põlevkivina. Kukersiit on Eesti tähtsaim maavara. Eesti kukersiit asub Kukruse lademes.
Kukersiit esineb Eestis 2,5–3 m paksuse kihina. Põhja-Eesti panga lähedal on ta suhteliselt maapinna lähedal, aga mida lõuna poole, seda sügavamal, nii et lade asub 7–100 m sügavusel.
Kukersiidi mineraalsed lisandid koosnevad peamiselt vähese magneesiumisisaldusega kaltsiidist, dolomiidist ja ränipurdkivimist. Raskmetalle selles ei leidu.
Kukersiiti on Eestis kaevandatud alates 1916. aastast. Eesti maapõues leidub üle 7 miljardi tonni kukersiiti. Suurim aastane kaevandamismaht oli 29,7 miljonit tonni (1980. aastal). 
Kukersiiti on kirjasõnas esimest korda maininud August Wilhelm Hupel 1777. Kivim on saanud nimetuse Kukruse mõisa saksakeelse nime Kuckers järgi. Kivimi nimetas baltisaksa geoloog Friedrich Schmidt.
Aleuroliit

Aleuroliit on valdavalt aleuriidist koosnev settekivim.
Aleuroliit on purdkivim. Nagu nimetusest näha, koosneb ta peamiselt (rohkem kui 2/3 ulatuses) aleuriidile vastava terasuurusega osakestest (see suurus on 2–62,5 μm). Terasuuruselt on ta savi ja liiva vahepealne sete. Savi terasuurus on väiksem ja liiva terasuurus on suurem kui aleuroliidil.
Aleuroliit meenutab liivakivi, kuid on sellest peenemate teradega ja seetõttu siledama pinnaga. Aleuroliit erineb liivakivist oluliselt selle poolest, et poorid temas on palju väiksemad ja ta sisaldab sageli märksa rohkem saviosakesi.
Kuigi aleuroliiti aetakse vahel savikildaga segi, puuduvad aleuroliidil savikildale omane lõhelisus ja laminatsioon ehk õhukeste kihtide eraldumine kivimi pinnalt. Aleuroliit võib sisaldada konkretsioone. Välja arvatud juhul, kui saviosakeste sisaldus aleuroliidis on suur, jääb stratifikatsioon ehk lademelisus kivimis varjatuks ja aleuroliit kipub murenema kaldus nurga all, mis ei ole seotud lasumusega.
Esimesena kirjeldas aleuroliiti teaduslikult nõukogude petrograaf A. N. Zavaritski 1930.
Ägiriin

Ägiriin ehk akmiit on pürokseenide hulka kuuluv silikaatne mineraal. 
Värvuselt pruun või rohekas. Leidub leeliselistes tardkivimites. Ägiriini kristallid koosnevad naatriumi, raua, räni ja hapniku aatomeist.
Titaniit

Titaniit ehk sfeen on monokliinne silikaatne mineraal. 
Titaniit võib olla värvunud mitmesugustes toonides. Esineb aktsessoorse mineraalina näiteks graniidi, gneisi ja kristalse kilda koostises.
Ameerika Ühendriikide Salateenistus

Ameerika Ühendriikide Salateenistus ("United States Secret Service", lühend USSS) on Ameerika Ühendriikide Sisejulgeolekuministeeriumi ("Department of Homeland Security") haldusalas olev Ameerika riigiasutus. Alates loomisest 1865. aastal kuni 2003. aastani allus USSS Ameerika Ühendriikide Rahandusministeeriumile ("Department of Treasury").
Ajalugu.
Salateenistuse loomisel aastal 1865 oli tema ülesandeks võidelda valerahategijatega. Paar aastat hiljem, 1867, lisandus ka "võitlus riigi aluseid õõnestavate elementide" vastu. Sellega sattusid USSSi tähelepanu alla ka näiteks Ku Klux Klan, salaviinatootjad ja palju teisi, kelle tegevus oli vastuolus föderaalseadustega. Pärast seda, kui 1901. aastal mõrvati Ameerika Ühendriikide president William McKinley, lisandus salateenistuse ülesannete hulka presidendi kaitsmine. 1. oktoobril 1922 loodi Valge Maja ehk USA presidendi ametliku residentsi kaitseks Valge Maja politsei, mis aastal 1930 liideti ametlikult salateenistusega.
1968. aastal, kui Robert F. Kennedy mõrvati, pani Ameerika Ühendriikide Kongress salateenistuse kaitse alla ka 2-3 presidendivalimiste esimese vooru läbinud ja teise vooru pääsenud presidendikandidaati, samuti on kaitse all ka asepresidendi nominendid.
2001. aastal, pärast 11. septembri terrorirünnakuid, kirjutas president George W. Bush seadusesse Patriot seaduse (Patriot Act), mis ühendas erinevate föderaalagentuuride luureosakondi ja moodustas uue salateenistuse elektroonika kuritegude rühma.
2003. aasta märtsi alguses anti salateenistus üle äsja asutatud Sisejulgeolekuministeeriumile.
2010. aasta seisuga oli salateenistusel üle 6500 töötaja: 3200 eriagenti, 1300 tavaohvitseri ja 2000 tehnika- ning haldus-töötajat.
Missioon.
Tänapäeval jaguneb salateenistuse töö 2 põhilisse gruppi:
Osaliselt ja teatud diplomaatiliste mööndustega kaitseb salateenistus ka mõningaid USA-d külastavaid riigijuhte – üldjuhul ainult kuningaid, kuid mõningatel juhtudel ka presidente. Samuti on salateenistuse kaitse all 2–3 presidendivalimiste esimese vooru läbinud ja teise vooru pääsenud presidendikandidaati.
1958. aastal vastu võetud Endiste Presidentide Seaduse (Former Presidents Act) kohaselt on igale ametist lahkunud presidendile ja tema abikaasale alates 1965. aastast (kui teda ei tagandatud) tagatud eluaegne Salateenistuse kaitse. 1997. aastal lühendati seda tulevastele presidentidele 10 aastani peale ametist lahkumist, Obama taastas selle eluaegse kehtivuse 2013. aastal. Ametist lahkunud presidentide lapsi kaitstakse kuni 16-aastaseks saamiseni või 10 aastat. Kui president sureb ametis olles või ühe aasta jooksul peale ametist lahkumist, kaitstakse tema leske üks aasta peale presidendi surma (sisejulgeolekuminister saab seda pikendada). Ainsana on Salateenistuse kaitsest loobunud Nixon, seda 1985. aastal.
Asepresidente koos abikaasa ning alla 16-aastaste lastega kaitstakse kuus kuud peale ametist lahkumist (sisejulgeolekuminister saab pikendada).
Struktuur.
Salateenistuse auastmed
Samakõrgusjoon

Samakõrgusjoon ehk isohüps ehk horisontaal on joon topograafilisel kaardil, mis ühendab sama absoluutse kõrgusega punkte.
Järjestikku asuvate samakõrgusjoonte kõrguste erinevus (gradient) on ühesuurune, seda nimetatakse reljeefi lõikevaheks, suuremastaabilistel kaartidel on lõikevahe tavaliselt kõrguse iga 5 meetri järel. 
Samakõrgusjooni, mis vastavad reljeefi põhilisele lõikevahele, nimetatakse põhihorisontaalideks. Need joonestatakse kaardile peente pruunide pidevjoontega. Arvestuse lihtsustamiseks tehakse iga viies joon jämedamalt.
Lisavormide (tipud, lohud) kujutamiseks, mis ei väljendu täpselt põhihorisontaalidega, kasutatakse pool- ja veerandhorisontaale. Pool- ja veerandhorisontaale nimetatakse ka täiend- ja abihorisontaalideks.
Samakõrgusjoonte abil saab kaardil kujutada nii positiivseid kui ka negatiivseid pinnavorme. Selleks, et neid eristada, kasutatakse horisontaalidega ristuvaid väikesi langekriipse, mille vaba ots on kõrguse vähenemise suunas. Uuematel kaardilehtedel märgitakse langekriipsud vaid negatiivsete pinnavormide puhul.
Samakõrgusjoontele kirjutatakse ka kõrgusarve, mis näitavad samakõrgusjoone absoluutset kõrgust. Need arvud on paigutatud alati ülemise poolega tõusu suunas.
Konrad II (Saksa-Rooma keiser)

Konrad II (umbes 990 – 4. juuni 1039) oli esimene Franki ehk Saali dünastiast pärinev Saksa kuningas ning Saksa-Rooma riigi keiser. 
Konrad II krooniti Saksa-Rooma keisriks 1027. aastal. Ta liitis 1034 Saksa-Rooma riigiga Burgundia kuningriigi ehk Arelaadi, mille kuninga tiitel jäi keisri valdusse kuni 1806. aastani, ehkki 17. sajandist alates vaid formaalselt. 
Arelaat oli üks kolmest kuningriigist keskaegses Saksa-Rooma keisririigis, teised olid Saksamaa kuningriik ja Itaalia kuningriik.
Heinrich III (Saksa-Rooma keiser)

Heinrich III (28. oktoober 1016 – 5. oktoober 1056) oli Frangi ehk Saali dünastiasse kuuluv Saksa-Rooma riigi keiser. Keisriks krooniti ta aastal 1046.
Heinrich III oli Saksa-Rooma keiser (1024–1039) Konrad II ja Švaabi Gisela (989 või 990–1043) poeg.
Heinrich III ajal hoidis Saksa-Rooma riik enda kontrolli all Saksamaad, Itaaliat, Burgundiat, Ungarit, Poolat ja Böömimaad. Heinrich III ajal oli Saksa-Rooma riik oma võimsuse tipul, kuid algasid ka Rooma paavsti ja Saksa-Rooma keisri vastuolud, mis läksid hiljem ajalukku investituuritülina. Heinrich III Saksa-Rooma riik domineeris Euroopas ning Saksa-Rooma keiser oma mõjuvõimuga nimetas ametisse Rooma paavsti. Saksa kuningas Heinrich III määras Suidgeri, hilisema paavst Clemens II 1040 Bambergi piiskopiks. Suidger läks koos Heinrich III-ga 1046 Itaaliasse. Saksa kuninga Heinrich III korraldusel tagandati 1046 Sutris toimunud sinodil ametist Silvester III, Gregorius VI ja Benedictus IX. Roomas toimunud sinodil määrati kuninga korraldusel samal päeval uueks paavstiks Clemens II, kes pühitseti ametisse esimesel jõulupühal, 25. detsembril. Clemens II sai paavstiks Saksa kuninga Heinrich III korraldusel ja ta kroonis 25. detsembril 1046 Heinrich III Saksa-Rooma keisriks. 
Heinrich III ajal algasid ka Rooma paavsti ja Saksa-Rooma keisri vastuolud, mis läksid hiljem ajalukku investituuritülina. Heinrich III surma järel sai tema poeg, kuueaastane Heinrich IV Saksa kuningaks, tegelikult valitses tema eest regentnõukogu ja ema, keisrinna Poitou Agnes ning paavst hakkas taotlema ülemvõimu keisri (ehk ilmaliku Saksa-Rooma riigi valitseja) üle. 
Isiklikku ja järglased.
Heinrich III oli abielus (1036–1038) Taani Gunhildaga (u 1020–1038), Inglise kuninga (1016–1035), Taani kuninga (1018–1035) ja Norra kuninga (1028–1035) Knud Suure ja Normandia Emma tütre ning Taani kuninga (1035–1042), Inglise kuninga (1035–1037 ja 1040–1042) õega. 
Heinrich III abiellus 1043. aastal Poitou Agnesega (u 1025–1077) Akvitaania hertsogi tütrega, kellega tal olid järglased:
Pele pisarad

Pele pisarad on väiksed vulkaanilisest klaasist koosnevad piisakujulised tükid.
Pele pisarad on kivimiliselt koostiselt basaltsed ja värvuselt enamasti mustad.
Pele pisarad tekivad siis, kui basaltne laava purskub õhku ja laguneb selle käigus väikesteks fragmentideks. Basaldile omase suhteliselt väikse viskoossuse tõttu vormivad õhutakistus ja pindpinevus laavapiiskadest pisarakujulisi või ümaraid tükke, mis kiiresti jahtudes omandavad klaasja struktuuri. Mõnikord jätkuvad pisarad pika sabaga, mida nimetatakse Pele juusteks.
Sarnaselt paljude muude vulkanoloogiaalaste terminitega on ka see pärit Hawaiilt – Pele on tule, välgu, tuule ja tulemägede jumalanna, Hawaii saarte looja.
Pele juuksed

Pele juuksed on pikad basaltsed ja klaasjad kivimkiud.
Pele juuksed on kivimiliselt koostiselt basaltsed ja värvilt enamasti pruunikad.
Pele juuksed võivad olla isegi mitme meetri pikkused, olles samas ainult poole millimeetri jämedused.
Basaltse laava õhkupaiskumise järel moodustuvad pisarakujulisad laavapiisad, mille saba võib venida pikaks, mis moodustabki juustelaadsed kiud. Kuid Pele juuksed ei pruugi olla seotud Pele pisaratega, vaid võivad tekkida ka iseseisvalt. Pele juuksed võivad tuulest kantuna lennata tekkekohast mitmekümne kilomeetri kaugusele.
Sarnaselt paljude muude vulkanoloogiaterminitega on ka see pärit Hawaiilt – Pele on tule, välgu, tuule ja tulemägede jumalanna, Hawaii saarte looja.
Geokronoloogia

Geokronoloogia on teadusharu, mis tegeleb dateerimise ja Maa ajaloos aset leidnud sündmuste ajaliste suhete kindlaksmääramisega.
Geokronoloogia põhineb peamiselt isotoopgeoloogial ja paleontoloogial.
Narõni ahelik

Narõni ahelik on mitmes mäestikus:
Agnostik

Agnostikuks nimetatakse filosoofias agnostitsismi pooldajat – inimest, kes ei usu teadmise võimalikkust mingis valdkonnas. Kõige sagedamini puudutab see teadmist mittefenomenide kohta. 
Agnostikuks nimetatakse ka inimest, kelle arvates Jumala olemasolus või mitte olemasolus ei ole võimalik selgust saada või kellel ei ole selles küsimuses kindlat seisukohta.
Selle sõna (inglise keeles "agnostic") võttis iseenda kohta tarvitusele Thomas Henry Huxley (avalikus kirjasõnas esimest korda 1870). Sellega ta vastandas end oma kaasaegsetele intellektuaalidele, kes väitsid metafüüsilist tõde teadvat ning keda ta nimetas "istideks" ja võrdles gnostikutega varakristlikus tähendustes – nendega, kes valdavad vaimulikku tõde. Tema sõnakasutuses on nähtud ka vihjet tundmatule jumalale, kellele Ateenas oli altar püstitatud, kuid Huxley ise eitas seda.
Konrad III (Saksa kuningas)

Konrad III (1093 Bamberg – 1152 Bamberg) oli esimene Hohenstaufenite dünastiast Frangimaa hertsog 1115–1138 ja Saksamaa kuningriigi kuningas 1138–1152. 
Konradi isa oli Švaabimaa hertsog Friedrich I ja tema ema oli Saksa-Rooma keisri Heinrich IV tütar Agnes. Heinrich IV kõik 3 poega, kaasa arvatud Saksa-Rooma keiser Heinrich V, surid lastetutena ja Agnese pojad omandasid trooninõudluse õiguse.
1125, Heinrich V surma järel peeti tema vanemat venda Friedrichit kõige tõenäolisemaks troonipärijaks, kuid Mainzi peapiiskopi intriigide tõttu valiti kuningaks hoopis Lothar von Supplinburg. Konrad protesteeris seepeale ning alustas tollega sõda. Ta lasi end isegi 1127. aasta detsembris Saksa vastukuningaks kuulutada, kuid sai lõpuks Lothari käest lüüa. Lothar võttis nendelt valdused ära ja andis tagasi alles siis, kui vennad 1135 Lotharit keisrina tunnustasid. Alles Lothari surma järel 1137. aasta detsembris krooniti ta Konrad III nime all Saksa kuningaks, sest tema vend Friedrich oli sellest aust loobunud.
Tema valitsusaeg polnud aga õnnelik, sest riiki laastasid sõjad, peamiselt vaenus Welfide ja Hohenstaufenite vahel. Võib-olla oleks Welfid ja Hohenstaufenid lepitanud Konradi venna Friedrichi asumine keisriks, sest ta oli abielus Welfide hulgast pärit naisega. Konrad ei jõudnudki Rooma, olles nii esimene Saksa kuningas pärast Saksa-Rooma riigi loomist, kes ei saanudki keisriks. See-eest osales ta Teises ristisõjas, mis lõppes kristlaste kaotusega. Welfid püüdsid trooni endale haarata, kuid said 1150 toimunud Flochbergi lahingus lüüa ja pidid 1152 rahu sõlmima, mis tagas võimu rahuliku ülemineku Konradi järglasele.
Enne oma surma nimetas Konrad troonipärijaks, Saksa kuningaks, oma venna Friedrichi samanimelise poja, kes hiljem sai tuntuks nime all Friedrich I Barbarossa. Kõigest mõne nädala pärast valiti Barbarossa Kölnis uueks Saksa kuningaks.
Isiklikku ja järglased.
Konradi isa oli Švaabimaa hertsog Friedrich I ja tema ema oli Saali dünastiast Saksa-Rooma keisri Heinrich IV tütar Agnes.
Konrad oli abielus kaks korda. Esimesest abielust Gertrud von Comburgiga sündis kolm tütart, kellest üks, Agnes abiellus Kiievi-Vene suurvürsti Izjaslav II-ga. Gertrud suri 1130. või 1131. aastal.
Teist korda abiellus Konrad Gertrud von Sulzbachiga, kes suri 14. aprillil 1146, ning sellest abielust sündis kaks last, mõlemad pojad: Heinrich-Berengar ja Friedrich. Vanem poeg kuulutati 1147 isa kaaskuningaks, aga juba 1150 ta suri. Friedrich oli isa surma ajal 6-aastane.
Heinrich VI (Saksa-Rooma keiser)

Heinrich VI (november 1165 Nijmegen – 28. september 1197 Messina) oli Hohenstaufenist Saksa-Rooma riigi valitseja 1190–1197, keiser alates 1191 ja Sitsiilia kuningas.
Tema vanemad olid Friedrich Barbarossa ja Burgundia Beatrix. Tal oli kaks vanemat õde, vanem vend, kes suri kuueaastaselt, kuus nooremat venda ja kaks nooremat õde, kokku oli ta pärit 12-lapselisest perest.
1169 krooniti ta Bambergis roomlaste kuningaks.
1189 läks isa ristisõtta ja Heinrich, kes oli siis 24-aastane, jäi tema asemel riiki valitsema. Otsekohe alustas Heinrich Lõvi ülestõusu, kuid Heinrich surus selle maha.
1184 kihlus Heinrich . Nad abiellusid 27. jaanuaril 1186. 1190 suri Friedrich Barbarossa ristisõja ajal ning paavst Coelestinus III kroonis Heinrichi ja Constantia 1191. aasta aprillis keisriks ja keisrinnaks. 26. detsembril 1194 sündis sellest abielust Friedrich II.
Constantia oli normannide kuninga Guglielmo II vennatütar ja pärija ning pärast Guglielmo surma 1189 päris Heinrich Sitsiilia kuningriigi. Kuid 1189 kuulutas Guglielmo vennapoja ja Constantia venna ebaseaduslik poeg Tankred end Sitsiilia kuningaks ning vangistas Guglielmo lese, Inglise kuningatütre Joani. 1194. aasta veebruaris Tankred suri, jättes Sitsiilia oma nelja-aastasele pojale Guglielmo III-le. Heinrich vallutas seepeale vastupanu kohtamata Sitsiilia, kukutas Guglielmo 20. novembril ja krooniti 25. detsembril 1194 Sitsiilia kuningaks. Nii sai temast terve Itaalia valitseja, mis valmistas paavstidele mõistagi meelehärmi.
Heinrich oli parajasti minemas uude ristisõtta, et vabastada Jeruusalemm ja toimetada Saksamaale oma isa Friedrich Barbarossa säilmed, kui ta täiesti ootamatult suri. On võimalik, et mürgitati, surma põhjuseks on nimetatud ka malaariat.
Pärast tema surma algas taas võitlus Welfide ja Staufide vahel ülemvõimu pärast riigis, paavstivõim jõudis aga ilmaliku hegemooniani.
Kirjandus ja muusika.
Saksamaa kirjandusajaloos on Heinrich VI tuntud minnesingerina ja Weingarteni ja Manesse laulukäsikirjades on nime "Kaiser Heinrich" all kirja pandud tema laulud, millest vähemalt kolme puhul on autorsus kindel. Laulud on dateeritud aastaisse pärast 1186. aastat. Heinrich VI ringkonda, ka pärast kroonimist, kuulusid minnesingerid Friedrich von Gutenberg ja Heinrich von Hausen, samuti oli ta häis suhteis Põhja-Itaalia vürstidega, kelle õukondades õitses provanssaali trubaduuriluule.
Isiklikku ja järglased.
Heinrich abiellus 1186. aastal . 1190 suri Friedrich Barbarossa ristisõja ajal ning paavst Coelestinus III kroonis Heinrichi ja Constantia 1191. aasta aprillis keisriks ja keisrinnaks. 
Abielust sündis Friedrich II (1194–1250), Saksa-Rooma riigi valitseja 1212–1250, alates 1220. aastast keiser. Ta oli ka Sitsiilia ja Napoli kuningriigi kuningas (1197–1250, surmani), Švaabimaa hertsogiriigi hertsog ning lühikest aega ka Jeruusalemma valitseja (1225–1228)
Värviindeks (petroloogia)

Värviindeks (inglise "colo(u)r index") on kristalse kivimi värviliste mineraalide sisaldust näitav suhtarv (%).
Värviindeksi tähis on "M". Tavaliselt kasutatakse terminit "värviindeks" tardkivimite, kuid vahel ka moondekivimite iseloomustamiseks. Värviindeksi alusel jagatakse kristalsed kivimid järgnevalt:
Värviindeks

Värviindeks võib tähendada mitut asja.
Leukokraatne kivim

Leukokraatne kivim on kristalne kivim (enamasti tardkivim), mille koostisest moodustavad värvilised mineraalid kuni 35%.
Leukokraatseid kivimeid iseloomustab hele värvus. Nende tüüpilisteks koostismineraalideks on kvarts ja päevakivi, nad sisaldavad vähe rauda ja magneesiumi. Tüüpiliseks leukokraatseks kivimiks on graniit.
Kivimit võidakse nimetada leukokraatseks ka siis, kui ta on heledam vastava kivimtüübi keskmisest heledusest.
Mind

Mind ('Vaim') on üks maailma juhtivaid filosoofiaajakirju.
Ajakiri hakkas ilmuma 1876. Aastatel 1876–1891 ilmus 16 köidet. Uus seeria ("New Series") hakkas ilmuma 1892. 
Ajakirja annab välja Mind Association kirjastuse Oxford University Press kaudu. 
Ajakirja toimetaja oli pikka aega George Edward Moore. 2005. aastast siiani toimetab ajakirja Thomas Baldwin.
Montréali protokoll

Montréali protokoll on 1987. aastal 40 riigi poolt Montréalis alla kirjutatud kokkulepe, mis piirab kõikide freoonide kasutamist, et kaitsta osoonikihti.
Leping kirjutati alla 16. septembril 1987 ja see jõustus 1. jaanuaril 1989. Leppe on ratifitseerinud 196 riiki, sh kõik ÜRO liikmed, ja Euroopa Liit.
Kokkuleppe tulemusel on osooniauk Antarktika kohal hakanud vähenema. Loodetakse, et see taandub 1980. aasta tasemele aastateks 2050–2070.
Laialdase ulatuse ja rakendamise tõttu on seda kokkulepet peetud õnnestunud ja eeskujuliku rahvusvahelise koostöö näiteks. Kofi Annan nimetas seda kõige edukamaks rahvusvaheliseks kokkuleppeks.
Regionaalne kivim

Regionaalne kivim on kivim, mis saab levida vaid teatud kindlas piirkonnas.
Näiteks kukersiit on regionaalne kivim. Hoolimata sellest, et põlevkivi leidub ka mujal maailmas, ei nimetata ühegi teise leiukoha põlevkivi kukersiidiks, isegi kui nad oleksid koostiselt kukersiidiga identsed.
Regionaalset kiviminime tuleb eristada korrektsest petrograafilisest kiviminimest, mis peaks vastama ülemaailmselt tunnustatud klassifikatsioonidele. Näiteks regionaalne kivim Läänemere punane kvartsporfüür on kivimiliselt paleotüüpne rüoliit.
Osa kivimitest, näiteks andesiit (nimi tuleb Andide mäestiku järgi) on nime järgi küll regionaalsed, kuid on tänaseks defineeritud keemilise koostise, mitte geograafilise päritolu järgi ning on seetõttu leitavad mitmes maailma osas.
Minevik

Minevik on aeg, mis eelneb olevikule, või kõik see, mis on ajas möödunud. Sellisena vastandub minevik tulevikule ning erineb olevikust. Minevik on möödunud olevik.
Mineviku uurimine.
Minevikku uurivate teadusharude seas on ajalugu, arheoloogia, arheoastronoomia, ajalooline keeleteadus, geoloogia, ajalooline geoloogia, paleontoloogia, paleobotaanika, paleoetnobotaanika, paleogeograafia, paleoklimatoloogia ja kosmoloogia. 
Füüsika.
Klassikaline füüsika.
Aja nool määrab aja suuna minevikust tulevikku. Minevikku kuuluvad kõik sündmused, mis võivad olla oleviku sündmuste põhjuseks.
Aglomeraat (geoloogia)

Aglomeraat on valdavalt ümardunud klastidega püroklastiline sete, mille keskmine terasuurus ületab 64 mm.
Aglomeraat koosneb valdavalt vulkaanilistest pommidest. Aglomeraadi all mõistetakse geoloogias mõnikord erinevaid asju. Näiteks peetakse aglomeraadiks ka kokkutsementeerunud vulkaanilistest pommidest koosnevat kivimit. Seetõttu võidakse aglomeraadiks pidada nii setet kui ka kivimit. 
Mittevulkaanilistest settekivimeist koosnevat kivistunud aglomeraadi analoogi nimetatakse konglomeraadiks. 
Termini "aglomeraat" võttis kasutusele briti geoloog Charles Lyell aastal 1831.
Olevik

Olevik on "nüüd" mineviku ja tuleviku vahel või kõik selles toimuv. See on aeg, mida vahetult läbi elatakse ja milles toimuvat tajutakse vahetult. 
Olevik eeldab subjekti, kes selle määratleb. Psühholoogilise "näiva oleviku" kestus on umbes 3 sekundit. Mitterelativistlikus füüsikas käsitatakse olevikku teatud ajahetkena (ajatelje punktina). 
Ka mitterelativistlikus füüsikas muutub oleviku mõiste ebaselgeks, kui võrreldakse aega üksteisest kaugel asuvates kohtades. Näiteks võtab valguse jõudmine tähtedelt meieni aastaid, mistõttu me tajume olevikuna ammuseid sündmusi.
William Petersen

William Louis Petersen (sündinud 21. veebruaril 1953 Evanstonis Illinois's
) on USA näitleja; tuntud eeskätt Gil Grissomi osatäitjana seriaalis "CSI kriminalistid".
Aglomeraat

Aglomeraat on mitmetähenduslik sõna, mis võib tähendada:
Ahja jõe ürgoru maastikukaitseala

Ahja jõe ürgoru maastikukaitseala asub Põlva vallas ja hõlmab Ahja jõe keskjooksu ja selle lähiümbrust Koorvere sillast kuni Otteni vesiveskini.
Ahja jõe ürgoru maastikukaitseala loodi 1957. aastal 11,01 km² suurusena Ahja jõe ürgoru, selle lisaorgude, liivakivipaljandite, nendega piirnevate alade ning haruldaste ja ohustatud liikide, näiteks jäälinnu kaitseks. Praegused piirid (pindala 11,20 km²) ja staatus on kaitsealal 2001. aastast.
Kaitsealal kaitstakse Ahja jõe keskjooksul asuvaid Devoni ladestu Burtnieki lademe liivakivipaljandeid, mitmeid koopaid (näiteks Emalätte koobas, Neitsikoobas), jõeorgu ja seal leiduvaid kaitsealuseid liike (näiteks austria roidputke, alssosja, mets-vareskolda, nõmm-vareskolda, ungrukolda ja karukolda).
Liivakivipaljandid.
Ahja jõe ürgoru veerudel esinevad ja taevaskodadeks või paedeks kutsutavad liivakivipaljandid on kujunenud Kesk-Devoni Burtnieki lademe liivakividesse.
Ahja jõe maastikukaitseala ligikaudu 19 kilomeetri pikkusel lõigul esineb kokku 43 liivakivipaljandit, neist 27 jõe paremal ja 16 jõe vasakul kaldal.
Liivakivide värvus on tugevasti varieeruv: valkjas- ja kollakashallidest kuni roosade, kohati punakate, oranžide või kollasteni.
Mitmete paljandite (Puusta pae, Piirioidu pae, Savioidu pae, Savimägi, Valgemäe pae) ülaosas esineb neid katvat moreeni, mis allub üsna kergesti erosioonile. Seetõttu esineb nendelt paljanditelt sagedamini kasvavate puude varinguid.
Paljandid nimeliselt:
Turism.
Suur- ja Väike-Taevaskoda kuuluvad Eesti kõige tuntumate ja külastatavamate loodusobjektide hulka.
Riigimetsa Majandamise Keskus on maastikukaitsealale rajanud mõned matkarajad.
Saesaare paisjärvel ja Ahja jõel sõidab jõelaev Lonny, reisi pikkus on umbes 6 km.
Alaskiit

Alaskiit on leelispäevakivi-graniidi leukokraatne erim.
Alaskiit koosneb peaaegu täielikult kvartsist ja leelispäevakivist. Viimasel ajal peetakse alaskiiti leelispäevakivi-graniidi sünonüümiks.
Alaskiit kuulub granitoidide hulka.
Erim

Erim on mineraali või kivimi kitsamalt defineeritud vorm.
Näiteks rubiin on alati tumepunase värvusega, kuid mineraloogiliselt on rubiin korundi erim. Korund aga ei pruugi olla värvunud punaselt, näiteks safiir on enamasti sinise värvusega korundi erim.
Erimi mõistet kasutatakse ka kivimeid kirjeldades. Näiteks trondhjemiit on tonaliidi leukokraatne erim.
Leeliskivim

Leeliskivim (inglise "alkaline rock") on suhteliselt suure kaaliumi- ja naatriumisisaldusega tardkivim.
Suhteliselt suur leelisoksiidide (kaalium- ja naatriumoksiidi) sisaldus tähendab selle suhtelist kogust alumiinium- ja ränioksiidi suhtes. Keemilist valemit kasutades näeb asi välja järgmine: [(Na2O+K2O):Al2O3:SiO2] erineb suhtest 1:1:6, kas Al2O3 või SiO2 defitsiidi suunas.
Eesliite "leelis-" lisamine defineeritakse siiski pisut erinevalt. Selle eesliitega nimetatakse tardkivimeid, mis sisaldavad kas leelisamfiboole, leelispürokseene või feldšpatoide. Tuleb muidugi hoolikalt jälgida, kas eesliide "leelis-" on lisatud kivimi või mineraali põhinimele. Näiteks leelispäevakivi on mineraal, mistõttu tema kohta siinne jutt ei käi. See aga ei pruugi alati aidata, sest mõnikord võidakse näiteks leelispäevakivi-graniit lühendada leelisgraniidiks (mis on iseenesest täiesti lubamatu). See võib muuta asjast korrektse arusaamise keeruliseks. 
Leeliskivimit tuleb eristada leeliselisest kivimist, mis on mitmetähenduslik termin. Tavaliselt nimetatakse leeliselisteks tardkivimeid, mis sisaldavad normaalsest enam leelisoksiide, kuid terminit ei seota range valemiga.
Kanada ilves

Kanada ilves ("Lynx canadensis") on kaslaste sugukonda kuuluv kiskja.
Ameerikas väidetakse elavat kaks kanada ilvese alamliiki:
Mõned allikad ("Loomade elu") peavad kanada ilvest ilvese alamliigiks ("Felis lynx canadensis").
Ta on euraasia ilvesest pisut väiksem: emased kaaluvad 8–9 kg, isased 10–18 kg. Keha pikkus on 80–130 cm, kõige sagedamini siiski 90–110 cm. Kanada ilves elab Alaskal, Kanadas ja USAs, kuigi kanada ilvese ja punailvese levila eraldav joon järgib enam-vähem Kanada ja USA piiri. USAs elab võib-olla tuhatkond kanada ilvest.
Kanada ilvese eluiga on 15 aastat ning üle aasta on ta võimeline saama 2–4 järglast. Nii kanada ilves kui ka punailves on täpilised, kuid võrreldes euraasia ilvesega üldiselt rohkem hallikad.
Ibeeria ilves

Ibeeria ilves ("Lynx pardinus") on Pürenee poolsaarel elav kaslane.
Mõned allikad ("Loomade elu") peavad ibeeria ilvest ilvese alamliigiks ("Felis lynx pardinus").
Ibeeria eredate täppidega ilves elas kunagi kogu Euroopas. Mõni aeg tagasi oli ibeeria ilvest alles hinnanguliselt mõnikümmend isendit Hispaanias ja Portugalis. See liik on juba pikemat aega kuulunud punasesse raamatusse, kuid vaatamata sellele on temale ka hiljem jahti peetud. Loomaparkides (näiteks Coto Donana reservaadis) on ibeeria ilveseid siiski üritatud kaitsta, pildistada ning mõõta-kaaluda: kehapikkuseks saadi 85–110 cm ja kehakaaluks 9–15 kg (rekord on 25 kilo). Ibeeria ilvese loomulik eluiga on 14 aastat ning poegi on aastas kuni 5.
Ibeeria ilveseid registreeriti 1994. aastal 1200 isendit, aga märtsis 2004 oli neid kõigest 120. Märtsis 2005 on neid sadakond, neist Coto Donanas 15. Ilves elab Vahemere põhjakalda metsades, mida pole aga palju alles jäänud. Vähesed metsatukad on üksteisest eraldatud, mis teeb ilveste pääsu liigikaaslaste juurde raskeks. Veidi suuremaid metsi leidub vaid Edela-Hispaanias ja Portugalis, kus elab ka enamik elusolevaist ilvestest.
Kuigi ibeeria ilveste hulk on viimastel sajanditel pidevalt vähenenud, võis teda veel möödunud sajandi alguses Hispaanias ja Portugalis ning Prantsusmaa Püreenedes laialdaselt leida. Arvukus langes 20. sajandi esimesel poolel kiiresti seoses kitsekarjatamise soikujäämisega.
Kitsekarjatamisega kindlustati ibeeria ilvese peamise saakloomale, küülikule, vastuvõetav elukeskkond. Kitsepidamise lõppemisega muutus ka loodus ning kadusid küülikuile sobivad rohumaad. Koos rohumaadega kadus ka küülik ise.
Veel hävitavamalt mõjus küülikule karjamaade asendamine teraviljapõldudega ning 1950. aastatel möllanud müksomatoosiepideemia. Nõnda kadus ilveste saak.
1970. aastail leiti ilveseid Hispaaniast Montes de Toledost ja Sierra Morenast ning Guadalquiviri jõe suudmealalt. 1996 oli ilvesel Pürenee poolsaarel sadakond isoleeritud alampopulatsiooni ning sajandivahetuseks olid needki tugevasti fragmenteeritud.
Kui 2000. aastate alguses oli ibeeria ilvese arvukus langenud isegi alla saja isendi, siis tänu kaitsemeetmele oli tema arvukus 2023. aastaks ületanud taas 2000 piiri. 2015. aastal paigutati ibeeria ilves kriitilises seisundis liikide hulgast tagasi väljasuremisohus liikide hulka ja 2024. aastal alandati ohuhinnangut veelgi tasemele ohualdis, kuid täiskasvanud loomade arvuks hinnati ca 650 isendit .
Kvartsiit

Kvartsiit on peamiselt kvartsist koosnev teraline moondekivim.
Kvartsiit koosneb harilikult 70–80% ulatuses kvartsist. Ülejäänu moodustavad vilgukivi, talk, plagioklassid ja muud lisandid. Tema kõvadus Mohsi skaalal on 7, survetugevus 100–450 MPa, tulekindlus kuni 1770 °C.
Kvartsiidi lähtekivimiks on enamasti liivakivi. Liivakivi muutub kvartsiidiks suure kuumuse ja rõhu all, harilikult tektooniliste protsesside käigus. Reeglina on kvartsiit granoblastilise struktuuriga.
Kuna liiv võib olla mitmesugust värvi, võib seda olla ka kvartsiit. Levinumad on valkjad, kollased, punakad ja pruunid toonid. Puhas kvartsiit on tavaliselt valge kuni hall, kuid praktikas esineb sageli punakaid toone raudoksiidi Fe2O3 sisalduse tõttu. Teised värvid, näiteks kollakad või oranžid, tulenevad kivimi ebapuhtusest. Kvartsiidis võib olla säilinud liivakivile omane kihilisus.
Mõnikord nimetatakse kvartsiidiks väga tugevalt tsementeerunud liivakivi. Sageli aga juhtub ka vastupidine, kus kvartsiiti nimetatakse liivakiviks. Nende kahe erinevus seisneb selles, et kvartsiit on nii tugevalt tsementeerunud, muutunud ja moondunud, et ta ei murdu mitte piki kvartsiterade piiri, vaid nendega risti.
Vahel võib kvartsiit sarnaneda väga marmoriga, kuid marmorist eristab teda tunduvalt suurem kõvadus.
Kui liivakivi moondub kvartsiidiks, siis üksikud kvartsiterad kristalliseeruvad ümber koos endise tsementeeriva ainega ja moodustavad kvartsikristallide kokkusulanud mosaiigi. Enamik esialgsest tekstuurist ja setete struktuurist hävib moonde käigus. Vahel võib ümberkristalliseerumise ja moonde käigus osa tsementeerivaid aineid, näiteks raudoksiid, karbonaadid ja savi, kivimist väljuda. See põhjustab tekkivas kvartsiidis triipe ja läätsi.
Ortokvartsiit on väga puhas kvartsiit, mis koosneb tavaliselt hästi ümardunud kvartsiteradest ja seda tsementeerivast ränist. Ortokvartsiit koosneb tihti 99% ulatuses ränioksiidist SiO2, milles on üksnes vähesel määral raudoksiidi ja niisuguste püsivate mineraalide jälgi nagu tsirkoon, rutiil ja magnetiit. Ortokvartsiidis on esialgse settekivimi tekstuur ja struktuur mõnikord täitsa hästi säilinud.
Kvartsiit on murenemisele väga vastupidav ning sageli koosnevad mäeharjad ja -tipud kvartsiidist. Kuna ta koosneb peaaegu puhtast ränist, siis on seal vähe materjali, millest pinnas moodustuda võiks. Sellepärast paljandub kvartsiit sageli maapinnal või on kaetud üksnes õhukese pinnasekihiga, mis ei soodusta taimekasvu.
Kvartsiit on dekoratiivne kivim. Seda kasutatakse seinte, põrandate ja trepiastmete katmiseks ja katusekividena. Temast toodetakse happe- ja tulevastaseid materjale, teda kasutatakse betooni lisandina ja räbustina. Purustatud kvartsiiti on kasutatud tee-ehitusel ja raudteedel ballastina. Suure puhtusega kvartsiidist toodetakse raudsilikooni, tööstuslikku räniliiva, räni ja ränikarbiidi. Kiviajal kasutati kvartsiiti ränikivi (pisut halvema) alternatiivina.
3400 aastat tagasi valmistati Vana-Egiptuse kuninga Amenhotep III mälestuseks kvartsiidist Memnoni kolossid, mis on tänapäevani säilinud.
Punailves

Punailves ("Lynx rufus") on Põhja-Ameerikas elav kaslaste hulka kuuluv kiskja.
Punailves on teistest ilvestest väiksem ja pealtnäha kodukassilikum. Isane punailves kaalub 11–16 kg. Turjakõrgus on 20–30 cm. Punailvesel on väikesed kõrvatutid. Saba on ehk pikem kui keskmisel ilvesel (kuni 15 cm), aga seevastu on jalad lühemad. Tema karvastik on hallikas punakaspruun, tihedalt üle külvatud tumedate tähnidega.
Punailves elab enamikul USA ja Mehhiko territooriumil mägedes ja metsades, kuid mujalgi. Ta ei pelga inimasulaid ega lagendikke, elab põõsastes, kraavides ja kaktuste keskel. Punailves ei salli sügavat lund. Samuti raskendab tema levila laiendamist põhja poole konkurents kanada ilvesega. Ent tsivilisatsiooniga on liik kohanenud ja on arvatud, et tänapäeval elab punailveseid rohkem kui mõne sajandi eest. 
Sigimine pole seotud kindla aastaajaga, kuid kõige sagedamini toimub paaritumine kevadel. Mõned emased lubavad endale „luksust“ paljuneda kaks korda aastas (pärast 50-päevast tiinust sünnib tal 1–6, tavaliselt 2 poega).
Punailves sööb peamiselt jäneselisi (65% toidust) ja närilisi (25%), näiteks uruhiiri ja oravaid, kuid murrab ka suuremaid loomi: metskalkuneid, kodukanu ning isegi valgesaba-pampahirvi ja lambaid.
Punailvesel on palju alamliike.
ELF

ELF või Elf võib tähendada järgmist:
Jõgikond

Jõgikond ehk jõe valg(a)la on ala, kust jõgi saab oma vee.
Jõe valglal saab eristada maapealset ja maa-alust valglat, mis ei ühti, sest maapealne ja maa-alune veelahe ei lange kokku.
Maailma suurima jõgikonnaga jõgi on Amazonas (6 144 727 km²).
Jõgikonna pindala mõõdetakse enamasti ruutkilomeetrites.
Jun'ichirō Koizumi

Jun'ichirō Koizumi [džunitširoo koidzumi] (lihtsustatud kirjapilt "Junichiro Koizumi"; jaapani keeles 小泉 純一郎 ("Koizumi Jun'ichirō"); sündinud 8. jaanuaril 1942 Yokosukas) on Jaapani poliitik. 
Ta oli Liberaaldemokraatliku Partei esimees 24. aprillist 2001 kuni 20. septembrini 2006 ja Jaapani peaminister 26. aprillist 2001 kuni 26. septembrini 2006.
Piret Järvis

Piret Järvis-Milder (sündinud 6. veebruaril 1984 Tallinnas) on eesti muusik ja teleajakirjanik.
Piret Järvis-Milder on lõpetanud Tallinna 21. Keskkooli. Seejärel õppis Concordia Rahvusvahelises Ülikoolis meedia ja suhtekorralduse erialal. Hiljem õppis Tartu Ülikoolis ajakirjandust ja kommunikatsiooni.
Laulma hakkas kolmeaastaselt, hiljem õppis klaverit ja kitarri. Piret Järvis-Milder on üks kolmeliikmelise tüdrukutebändi Vanilla Ninja liikmeid, kus mängib kitarri ja laulab ning mille koosseisus esindas 2005. aastal Eurovisioonil Šveitsi.
Ta kirjutab ka laule. Vanilla Ninja läbimurdehiti "Club Kung Fu" sõnad, nagu ka paljude teiste Vanilla Ninja lugude sõnad ja viisid on tema kirjutatud.
2002. aastal juhtis ta TV3 saateid "Suve Fizz" ja "Meeletu maailm". 2004. aasta sügisest pühendus ta ainult muusikale, kuid hakkas juba 2005. aasta sügisel juhtima telesaadet "Malaisia". Hiljem töötas ta MTV Eesti saatejuhina. 
2011. aastast töötab ta Eesti Televisiooni saatejuhi ja toimetajana. Teiste seas on ta juhtinud ja toimetanud selliseid saateid nagu "Pealtnägija" , "Eesti Laul", "Terevisioon", "TeadusEST".
Isiklikku.
3. augustil 2017 abiellus ta Gruusias Egert Milderiga. Augustis 2020 sündis neile tütar, märtsis 2023 poeg.
Süngoonia

Süngoonia (inglise "crystal system") on sarnaste sümmeetriaelementide, kristallograafiliste telgede ning nendevaheliste nurkadega kristallide klass.
Süngooniate arv on eri koolkondades erinev. Tänapäeval on kõige levinum kuuest süngooniast koosnev klassifikatsioon, kuid kasutatakse ka seitsmest süngooniast koosnevat süsteemi.
Süngooniad:
Sageli eristatakse ka trigonaalset süngooniat, kuid viimasel ajal loetakse teda enamasti ebavajalikuks ja asendatavaks heksagonaalse süngooniaga.
Kõigi süngooniate peale kokku on olemas 32 punktigruppi, mille alusel on võimalik kirjeldada kõiki kristalle.
Süngooniate ülevaade.
Ladina tähtedega tähistatakse kristallograafilisi telgi, kreeka tähtedega aga nendevahelisi nurki. Kui sümmeetria tõttu on teljed võrdsed, on nad tähistatud sama tähega. Näiteks kuubiline süngoonia, kus on kolm võrdset telge, mis asuvad kõik üksteise suhtes risti ja on seetõttu tähistatud "a1", "a2", "a3", mitte "a", "b", "c". Vertikaalne telg on tähistatud tähega "c", välja arvatud kuubiline süngoonia, kus kõik teljed on võrdsed ja termin "vertikaalne" ei oma mingit sisu. Vertikaalseks loetakse enamasti kõige pikemat telge. Horisontaalsed teljed on tähistatud tähtedega "a" ja "b". Juhul kui nad on võrdsed, on nad tähistatud ühe tähega "a1", "a2". Heksagonaalses süngoonias on kolm võrdset telge (a1, a2, a3).
Apurímaci jõgi

Apurímaci jõgi (hispaania keeles "Río Apurimac", sõnadest "apu" 'jumalus' ja "rimac" 'oraakel, kõneleja') on jõgi Lõuna-Ameerikas Peruu Arequipa piirkonnas, Amazonase lähtejõgi.
Apurímac algab Andidest. Tema lähte koordinaadid on 15° 11' 48" S ja 71° 45' 29" W. Lähe asub vähem kui 160 km kaugusel Vaiksest ookeanist 5597 m kõrguse Nevada Mismi jalamil. Jõgi toitub liustiku sulamisveest.
Ta voolab sügavas, kuni 3 km kõrguses kuristikus loodesse. Jõel on hulk jugasid ja kärestikke. Ta ei ole laevatatav. Seni tehtud 6 katsest läbida jõgi kogu ulatuses on ainult 2 õnnestunud.
Apurímaci jõgi voolab Cusco piirkonda, seejärel tükk aega Cusco ja Apurímaci piirkonna piirijõena ning siis Cusco ja Ayacucho piirkonna piirijõena. 731 km kaugusel lähtest ja 440 m kõrgusel merepinnast suubub Apurímaci vasakult Mantaro jõgi ning mõlemad moodustavad koos Ene jõe. Ene jõgi voolab Junini piirkonnas. 330 meetri kõrgusel ühineb ta Perené jõega. Sellest allapoole nimetatakse teda Tambo jõeks. Selles kohas teeb jõgi järsu käänaku itta, mõne aja pärast jälle põhja. Atalaya linnas ühineb temaga paremalt Urubamba jõgi ja sellest kohast allavoolu voolab jõgi Ucayali piirkonnas ja seda nimetatakse Ucayali jõeks. Ucayali on Amazonase peamine lähtejõgi. 
Vahel nimetatakse Apurímaciks kogu jõge koos Ene ja Tamboga kuni Urubamba suudmeni. Sel juhul on jõgi 1070 km pikk.
Alates 1975. aastast loetakse seda Amazonase lähtejõeks.
Peaahelik

Suur-Kaukasuse Peaahelik, tuntud ka kui Veelahkmeahelik (vene keeles vastavalt "Главный хребет", "Водораздельный хребет"), on Kaukaasia mäestikus asuv keskne mäeahelik. See kulgeb loode-kagu suunas Mustast merest Kaspia mereni. 
Peaahelik moodustab Suur-Kaukasuse kõrgeima ja massiivseima osa ning mõnede käsitluste kohaselt tähistab see Euroopa ja Aasia maailmajao geograafilist piiri.
Aheliku kõrgeimad tipud paiknevad selle kesk- ja idapoolses osas. Kõrgeim tipp on Šhara (5058 m), mis asub Gruusia ja Abhaasia piiril. Läheduses paikneb ka Dõgtau (5205 m) ning mitmed teised üle 5000 meetri kõrgused tipud.
Suur-Kaukasuse Peaaheliku põhjanõlvalt saavad alguse mitmed jõed, mis kuuluvad Musta mere vesikonda. Üks tähtsamaid neist on Kuban, mis saab alguse Elbruse piirkonnast ja voolab läbi Venemaa lääneosa. Samalt nõlvalt saavad alguse ka Terek, Baksan, Malka ja mitmed teised jõed, mis voolavad läbi Põhja-Osseetia ja Kabardi-Balkaaria. Terek on aga erandlik – kuigi see saab alguse põhjanõlvalt, ei suubu ta Musta merre, vaid pöördub itta ja voolab lõpuks Kaspia merre.
Lõunanõlvalt, mis langeb Gruusia ja Aserbaidžaani suunas, algavad jõed, mis kuuluvad Kaspia mere vesikonda. Olulisim neist on Qanıx (Alazani), mis voolab läbi Kahhethi piirkonna Gruusias ja jätkab teed Aserbaidžaanis, olles osa suuremast Kura jõgikonnast. Samasse süsteemi kuulub ka Iori jõgi.
Peaaheliku lääneosas saavad alguse mitmed lühikesed kuid veerohked jõed, mis voolavad otse Musta merre. Näiteks Enguri ja Rioni jõgi Gruusia lääneosas saavad oma vee Peaaheliku lõunanõlvalt. Need jõed on piirkonnas olulised, sest neid kasutatakse nii niisutamiseks kui ka hüdroenergia tootmiseks.
Gustaf Gabrielsson Oxenstierna

Gustaf Gabrielsson Oxenstierna on olnud mitme inimese nimi: