tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Hans-Joachim Marseille

Hans-Joachim Marseille (13. detsember 1919 Berliin – 30. september 1942 Sidi Abdel Rahmani lähedal, Egiptus ; saksa hääldus [hants joˈaχɪm mɑrˈseɪ]) oli Saksamaa lennuväe Luftwaffe hävituslennukipiloot ja lennuäss Teise maailmasõja ajal. 
Ta sai tuntuks õhulahingutes Põhja-Aafrika kampaania ajal, silma paistis ta ka boheemlasliku elustiiliga. Ühe edukama hävituslendurina sai ta hüüdnimeks "Aafrika täht" ("Stern von Afrika"). Tema ametlikult kinnitatud 158 allatulistatud vastase lennukist 151 olid Põhja-Aafrikas baseerunud Briti Õhujõudude (RAF) lennukid. Marseille võitles kogu karjääri jooksul lennukil Messerschmitt Bf 109. Ükski teine lendur ei tulistanud alla nii palju lääneliitlaste lennukeid kui Marseille. 
Marseille, kes pärines Prantsuse hugenottidest, astus 1938. aastal vabatahtlikuna Luftwaffesse. 20-aastaselt, just Suurbritanniaga peetava sõja hakul, lõpetas ta lennuväe hävituslendurite kooli. Juba siis paistis ta silma andeka lendurina, kuid tal oli probleeme distsipliiniga. Sarmika mehena elas ta vahel nii tihedat ööelu, et ei suutnud järgmisel hommikul lennata. Seetõttu saadeti ta teise lennuüksusse, mis aprillis 1941 asus ümber Põhja-Aafrikasse. 
Uus ülem märkas tema potentsiaali ja Marseille näitas end peagi võimeka õhuvõitluse piloodina. Lennuässana sai ta Saksamaa avalikkuses tuntuks, kui ta 1. septembril 1942 toimunud kolmes õhulahingus tulistas alla 17 vaenlase lennukit ning teda autasustati selle eest tammelehtede, mõõkade ja briljantidega Rüütliristiga.
Kõigest 29 päeva hiljem sai Marseille surma. Tema lennuki mootor süttis lahingust tagasilennul põlema. Kui ta püüdis selili-horisontaallennul väljuda juba põlevast ja suitsu täis kabiinist, jäi tal õliste kabiiniklaaside tõttu märkamata lennuki pikeesse langemine. Suurel kiirusel tabas teda lennuki stabilisaator. Ta kukkus teadvusetuna või juba surnuna alla, avamata langevarju.
Halliste Põhikool

Halliste Põhikool on põhikool Viljandi maakonnas Mulgi vallas Pornuse külas. 
Ajalugu.
Kooli eelkäija oli 1874. aastal tööd alustanud Halliste kihelkonnakool.
Aastast 1998 kannab kool nime "Halliste Põhikool". Enne seda oli "Halliste Algkool".
Kalmetu Kool

Kalmetu Kool on lasteaed-põhikool Viljandi maakonnas Viljandi vallas Tänassilma külas.
Kooli nimed.
Koolil on läbi aegade olnud mitmeid nimesid:
Kirivere Kool

Kirivere Kool on põhikool Viljandi maakonnas Põhja-Sakala vallas Kõos.
Ajalugu.
Kooli ajalugu algab 1837, kui Palukülas (tänapäevase Kirivere küla alal) alustas tööd külakool. 1860-1902 tegutseti vallakoolina. 1921 nimetati kool "Kirivere 6-klassiliseks algkooliks". Aastast 2014 kannab kool nime Kirivere Kool (1992–2014 Kirivere Põhikool).
Kõpu Põhikool

Kõpu Põhikool on põhikool Viljandi maakonnas Põhja-Sakala vallas Kõpus. Kool tegutseb Suure-Kõpu mõisa hoonetes.
19. sajandi teisel poolel asutati Kõpus rida koole. On teada, et aastatel 1834-1835 tegutsesid Kõpus Raistiku külakool Peeter Rüteli ja köstrikool Gustav Glüki juhtimisel. 1836. aasta kirikukonvendi otsusega suleti mõlemad õppeasutused ja sama aasta sügisel avati Taki vallakool, mis sai nime Taki talu järgi. 
Aastatel 1870-1871 ehitati Kõppu köstrimaja ja 1872. aastal alustas seal tegevust ka Kõpu kihelkonnakool. Esimeseks õpetajaks oli H. Tammist. 1891. aastal püstitati kihelkonnakoolile uus maja.. 
Koli on korduvalt reorganiseeritud. 1921 ühendati Suure-Kõpu kihelkonnakool ja Supsi kool ja uue kooli nimeks sai Kõpu 6-klassiline Algkool. 1. septembrist 1940 nimetati teda Kõpu Mittetäielikuks Keskkooliks, 1951. aastast Kõpu 7-klassiliseks Kooliks. 1. septembrist 1959 kandis kool Kõpu 8-klassilise kooli nime ning 1. septembrist 1988 nimetati kool Kõpu 9-klassiliseks Kooliks. 
2005 liideti kooliga lasteaed ja haridusasutuse nimeks sai Kõpu Lasteaed-Põhikool. 2009 viidi lasteaed ja põhikool lahku.
Kogemusteadus

Kogemusteadus ehk empiiriline teadus on teadusharu, mille tulemused toetuvad vaatlustest saadavale kogemusele. Neid vastandatakse formaalteadustele. Kogemusteaduseks nimetatakse ka kõiki niisuguseid teadusharusid kokku. 
Kogemusteadus hõlmab eeskätt loodusteaduse. Samuti arvatakse kogemusteaduste hulka sotsiaalteadused ja humanitaarteadused. Loodusteadusele on iseloomulik see, et tuginetakse ainult vaatleja seisundist suuresti sõltumatutele, intersubjektiivselt kontrollitavatele vaatlustele, sealhulgas katsetele. Sotsiaalteadustes ja eriti humanitaarteadustes tuginetakse osalt ka sisevaatlusele ning teiste inimeste empaatilisele mõistmisele. 
Kogemusteaduses mudel või teooria tugineb tajutavatele vaatlustele ja katselistele teadmistele. Karl Popperil kogemusteadus toimub katse-eksituse meetodil. Kogemusteadused on edukad, sest kunagi ei püüta teada saada kogu tõde, vaid liigutakse ühe sammu haaval selles suunas.
Lahmuse Kool

Lahmuse Kool on kool Viljandi maakonnas Põhja-Sakala vallas Lahmuse külas.
Enne 1926 tegutses kool väikeses majas, mis oli praegusest koolimajast umbes kolme kilomeetri kaugusel. 1926 kolis kool Lahmuse mõisa peahoonesse. 
1968 nimetati kool Lahmuse 8-klassiliseks Abikooliks ja 1971 Lahmuse Eriinternaatkooliks. Aastast 2006 kannab kool nime Lahmuse Kool.
Tegelikkusteadus

Tegelikkusteadus ehk teadus tegelikkusest (saksa keeles "Wirklichkeitswissenschaft", "Wissenschaft von der Wirklichkeit", "Wissenschaft vom Wirklichen") on 
teadus, mis ei võta oma uurimisainet teoreetilise vaatluse muutumatu objektina, vaid muutuva tegelikkusena, milles ta ise osaleb. 
Mõiste ajalugu.
Georg Simmel (1892: 43) ütleb, et ajalooteadus ei ole mitte seadusteadus, vaid tegelikkusteadus. Rickert (1902: 255, 263) kasutab seda sõna umbes samas tähenduses. Georg Simmel (1905: 96) nimetab ajalooteadust endiselt teaduseks tegelikkusest, ent lisab, et tunnetatava olemissisu määravad tunnetatava suhtes täiesti ükskõiksed seadused. 
Ernst Troeltsch (1897: 187) iseloomustas uusajale omast teadusemõistet väljendiga "teadus tegelikkusest".
Max Weber (1904) ütleb: "Sotsiaalteadus, mida meie tahame teha, on "tegelikkusteadus"."
Laiemalt tuntuks sai tegelikkusteaduse mõiste Hans Freyeri (1930) käsituses. Freyer vastandab logoseteadust ja tegelikkusteadust, võttes eeskujuks Wilhelm Dilthey (1883) vastanduse vaimuteaduste ning ühiskonna välist organisatsiooni uurivate teaduste vahel. Sotsioloogia peab Freyeri järgi olema tegelikkusteadus. Logoseteadus uurib tähendust, kuju võtnud vaimu, näiteks kunstiteostes; sotsioloogia kui tegelikkusteadus uurib elu, eksistentsiaalset tegelikkust. Logoseteadus uurib valmis objekte, sotsioloogia kui tegelikkusteadus tulevikku suunatud protsesse. Logoseteadus võtab teooria ning taasläbielava mõistmise hoiaku, tegelikkusteadus aga on ise eksistentsiaalse tähendusega protsessi osa. Erinevalt ajalooteadusest uurib sotsioloogia püsivaid struktuure.
Paistu Kool

Paistu Kool on kool Viljandi maakonnas Viljandi vallas Sultsi külas.
Paistu Kooli ajalugu ulatub 1837. aastasse, kui Õisu vallas Lolli talus alustas tegevust kool. 1842. aastal viidi kool üle Köönile ja 1860. aastal Õisu mõisa lähedale Kalvrele. 
1871. aastal võttis mõisnik von Sievers Kalvre koolimaja valla käest endale ja andis vallale vastutasuks Kitsi talu maad, kuhu vald ehitas 1872. aastal uue koolimaja, mis sai nimeks Peebu Kool.
1930. aastal nimetati kool Õisu Algkooliks. Koolimaja ehitati ka suuremaks.
1938. aastal pandi nurgakivi uuele koolimajale, mis avati 3. detsembril 1939.
1947. aastast kandis õppeasutus nime Õisu Mittetäielik Keskkool.
1962. aastal nimetati kool Paistu 8-klassiliseks kooliks. 
1991. aastal sai kooli nimeks Paistu Põhikool ja 2008. aastal Paistu Kool.
Rüütli 21

Rüütli 21 on mitme tähelepanuväärse hoone aadress:
Suislepa Lasteaed-Algkool

Suislepa Lasteaed-Algkool oli lasteaed-algkool Viljandi maakonnas Viljandi vallas Suislepa külas.
Alates 1765. aastast on Suislepas kool tegutsenud 18 kohas.
1880. aastal asutati Murikatsil Suislepa kihelkonnakool. 1892. aastal kolis kool uude kihelkonnakoolihoonesse Pitsule. 1921. aastast kuni Suislepa Lasteaed-Algkooli sulgemiseni 2014. aastal tegutses kool Uue-Suislepa mõisa härrastemajas. Samas jätkasid õppetööd Tarvastu Gümnaasiumi Suislepa õppekoha algklassid kuni 2016. õppeaasta lõpuni.
Kuni 1992. aastani kandis kool nime Suislepa 9-klassiline Kool, kuni 1999. aastani Suislepa Põhikool ja alates 1999. aastast Suislepa Lasteaed-Algkool. 2014. aastal otsustati Suislepa kool õpilaste vähesuse tõttu sulgeda. Alles jäi lasteaed. Algklassilapsed said Uue-Suislepa mõisa härrastemajas veel kaks aastat edasi õppida, kuid see, kuni 2016. aasta lõpuni tegutsenud õppeasutus oli juba Tarvastu Gümnaasiumi Suislepa õppekoht.
Positivismitüli

Positivismitüli oli 1960. aastatel ühiskonnateadustes aset leidnud vastasseis meetodite ja väärtushinnangute kasutamises. Sellenimelised arutelud toimusid eelkõige saksa keeleruumis Lääne-Saksamaal ja Austrias.
Ühelt poolt vaidlesid kriitilise ratsionalismi esindajad, nagu Karl Popper ja Hans Albert, teiselt poolt kriitilise teooria esindajad Frankfurdi koolkonnast, nagu Theodor W. Adorno ja Jürgen Habermas. Viimased lähtusid traditsionaalsest dialektilisest ühiskonnafilosoofiast (Hegel, Marx). Mõiste "positivismitüli" võttis kasutusele Theodor W. Adorno.
Soloti

Soloti on küla Venemaal Belgorodi oblastis Valuiki rajoonis, umbes 150 km kaugusel Belgorodist idakagus ning umbes 25 km kaugusel Ukraina piirist idas.
Donbassi sõja ajal, 2015. aasta septembris, alustati asula lähistel suure sõjaväebaasi rajamist. Solotist umbes 10 km kaugusel kagus, Valuiki linna kirdepiiril, asub Valuiki lennuväli.
Valuiki lennuväli

Valuiki lennuväli on lennuväli Venemaal Belgorodi oblastis Valuiki rajoonis, Valuiki linna kirdeserval. Lennuväljast umbes 10 km kaugusel loodes asub Soloti asula.
Lennuvälja põhjapiiril asub lennuväe ajutine baas, lennuväljast idas asub kalmistu.
Gorodok

Gorodok (vene ja ukraina Городок) on paljude asulate nimi Venemaal ja Ukrainas:
Gorodok on ka mitme Valgevene asula venepärane nimi:
Blue Time

Blue Time oli 1989–1997 tegutsenud ansambel, mille moodustasid Tõnis Mägi ja Avo Ulvik.
Audru Kuldlõvi kõrts

Audru Kuldlõvi kõrts (ka Audru Suurkõrts) on endine kõrts Pärnu maakonnas Pärnu linnas Audrus. Kõrtsihoonet peetakse üheks väljapaistvamaks klassitsistlikus stiilis Eesti kõrtsihooneks. 
Kõrtsi täpne ehitusaeg on teadmata, ent tõenäoliselt ehitati see aastatel 1827–1832. Kõrts lõpetas tegevuse 1900. aastal. Hiljem on hoonet kasutatud elamuna.
Kõmsi rahvamaja

Kõmsi rahvamaja on rahvamaja Pärnu maakonnas Lääneranna vallas Kõmsi külas.
Maja ehitati 1984. aastal ja selle arhitekt on Arvi Aasmaa. 
Hoone on ühendatud 1960. aastatel ehitatud söökla ja kontorihoonega. Hoones on olnud spordisaal, raamatukogu.
Selahattin Demirtaş

Selahattin Demirtaş (sündinud 10. aprillil 1973 Palus Elazıği provintsis Türgis) on kurdi päritolu Türgi poliitik. Ta on aastast 2007 Türgi Suure Rahvuskogu liige ning Rahvaste Demokraatliku Partei liige.
Ta sündis aastal 1973 Palus Elazıği provintsis Türgis zazakeelses perekonnas. Ta on lõpetanud Ankara Ülikooli õigusteaduskonna.
FLYEST

FLYEST on lennuettevõtte Airest kaubamärk, mille all ettevõte pakub reisijate tellimusvedusid.
Seni kaubavedusid pakkunud Airest teatas uue kaubamärgi loomisest 31. augustil 2015.
Lennukipark.
Esimene lennuk SAAB 340 registreerimisnumbriga ES-LSF alustas 31. augustil 2015 tellimuslende Eesti rahvuslikule lennufirmale Estonian Air liinil Stockholm–Tallinn–Peterburi.
Senno

Senno (vene keeles "Сенно") on küla Venemaa Pihkva oblastis Petseri rajoonis Uue-Irboska vallas.
Kuni 1945. aastani kuulus Eesti Vabariigi Petserimaa koosseisu ja oli Senno valla keskus. 
Sennos asub Petserimaa vanim, Senno Georgi kirik. Senno Georgi kirik ja sellest paarkümmend meetrit eemal olev kellatorn on arvatavasti ehitatud 13. sajandi lõpul või 14. sajandi algul. 
Novgorodi stiilis vana Georgi kiriku lõunapoolsele küljele ehitati 1903. aastal uus Feodosiuse-nimeline abikirik. Senno vene Eesti Apostlik-Õigeusu Kiriku Senno Georgi kogudus asus Irboska raudteejaama ümbruskonnas, mis oli üks rahvarikkamaid keskusi Petserimaal.
Bulgaarid

Bulgaarid olid turgi hõimud. 
6.–7. sajandil asusid algbulgaaride rändhõimud Aasovi merd ümbritsevais steppides. 
Aastatel 630–635 suutis khaan Kubrat ühendada peamised bulgaari hõimud, luues võimsa konföderatsiooni Suur-Bulgaaria, tuntud ka kui Onoguuria.
Kasaaride tugeva surve all lagunes Suur-Bulgaaria 668. aastal. Osa bulgaare rändas Balkani poolsaarele ja osa põhja poole.
680. aastal asutas Asparuh pärast Ongali lahingut Doonaust lõunas Bütsantsi territooriumil Esimese Bulgaaria tsaaririigi. 7. ja 10. sajandi vahel sulandusid bulgaarid järk-järgult slaavlaste hulka, võttes omaks lõunaslaavi keele ja pöördudes aastal 864 Boris I ajal kristlusse.
Põhja rännanud bulgaarid jõudsid 8. sajandil Volga keskjooksu ja Kama jõe aladele, kus aja jooksul segunesid kohalike soome-ugri hõimudega (mokšad ja ersad) ja muutusid paikseks ning moodustasid Volga-Bulgaaria riigi.
Halvaa

Halvaa (Pärsiaes حلوا "ḩalva") on idamaist päritolu maius, mis on valmistatud suhkrust ja pähklitest või seemnetest.
Kloordioksiid

Kloordioksiid (ClO2) on rohekaskollane vees hästi lahustuv õhust raskem mürgine plahvatusohtlik gaas. 
Tugevate oksüdeerivate omaduste tõttu kasutatakse seda valgendi (nt puidutselluloosi töötlemisel) ja desinfektandina (sh joogivee töötlemisel). Tööstuslikult saadakse kloordioksiidi peamiselt naatriumkloraadist väävelhappe ja metanooli abil või naatriumkloritist ja soolhappest. Plahvatusohtlikkuse tõttu käideldakse kloordioksiidi harva puhtal gaasilisel kujul, vaid tavaliselt vesilahusena.
Toime manustamisel.
Alates 2006. aastast on mitmel pool maailmas, 2009. aastast ka Eestis turundatud MMSi nime all imeravimi või tervisetootena naatriumkloriti 28% vesilahust, mis on kloordioksiidi valmistamise üks võimalik lähteaine. Naatriumklorit on ohtlik kemikaal, mis on nahale sattumisel mürgine ja sööbiv, selle käsitlemisel võivad kaasneda mürgistusnähtudena kõhuvalu ja oksendamine. Terviseameti mürgistuse infoliin on saanud mitmeid kõnesid seoses MMSi mürgistusjuhtumitega ning hoiatab, et kloordioksiid on mürk, mille tarvitamine "pole ühegi tervisehäda korral põhjendatud".
Jõgeva kõrts

Jõgeva kõrts oli kõrts Kullamaa kihelkonnas Lääne maakonnas Lääne-Nigula vallas Koluvere külas, Tallinn-Risti-Virtsu maantee ääres Koluvere linnusest Virtsu poole jääva kahe kivisilla juures. Väidetavalt on tegemist Eesti pikima kõrtsihoonega (hoone pikkus on 60,93 meetrit).
Kõrtsi klassitsistlikus stiilis hoone ehitati 19. sajandi I poolel. Hoone on oma põhiplaanilt L-kujuline ja kõrtsihoonetele erandlikult kahe talliga .
Jõgeva kõrtsi hoone on tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks.
Jaagu talu

Jaagu talu on mitme Eesti talu nimi:
Jaagu talu (Kirbla kihelkond)

Jaagu talu on talu Pärnu maakonnas Lääneranna vallas (endisaegse haldusjaotuse järgi Kirbla kihelkonnas) Kelu külas.
Talukompleks on arvele võetud riikliku kultuurimälestisena.
Taluhooned on enamikus ehitatud 19. sajandi IV veerandil. Taluhooned on teiste seas rehielamu, meeait, kalaait, vilja- ja jahuait, laut.
Talus elavad filmitegijad Katri Rannastu ja Joosep Matjus.
Lihula kultuurimaja

Lihula kultuurimaja (ka "Lihula rahvamaja", "Lihula kultuurikeskus") on kultuurimaja Pärnu maakonnas Lääneranna vallas Lihulas.
Kultuurimaja valmis 1989 ja selle arhitekt on Rein Tomingas. Lihula kultuurimaja direktor on Tiina Lobja.
Piirsalu kõrts

Piirsalu kõrts on endisaegne kõrts Lääne maakonnas Lääne-Nigula vallas Piirsalu küla juures.
Kõrtsihoone ehitati 19. sajandi I poolel. Hoone on kahe talliga.
Ridala Baptisti palvemaja

Ridala Baptisti palvemaja (ka Ridala palvela) on palvemaja Lääne maakonnas Haapsalu linnas Vilkla külas. Palvemaja kasutab Ridala Baptisti Kogudus. Palvemaja lähedal asub Ridala Maarja Magdaleena kirik.
Palvemaja sai valmis 1988 ja selle arhitekt on Peeter Püssim. Palvemaja avati 26. juunil 1988.
Vana palvemaja.
Ridala Baptisti vana palvemaja valmis sügisel 1900, kuid see palvemaja hävis 31. detsembril 1983 tuleõnnetuse tagajärjel.
Tika talu

Tika talu on talu Pärnu maakonnas Lääneranna vallas (endisaegse haldusjaotuse järgi Lihula kihelkonnas) Kirikukülas.
Talu mitmed hooned ja teised ehitised (rehielamu, 3-ruumiline ait, kaev, kelder, vahelikuga ait) on tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks.
Talu hooned ehitati 1890. aastatel.
Kuusnõmme tuulik

Kuusnõmme (pukk)tuulik on pukktuulik Saare maakonnas Saaremaa vallas Kuusnõmme külas. Tuulik on tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks.
Tuulik ehitati 1891. See oli üks viimaseid (1970. aastate keskpaigani) töötavaid tuulikuid Saaremaal.
Mändjala kämping

Mändjala kämping on kämping Saare maakonnas Saaremaa vallas Mändjala külas.
Kämpingu hooned valmisid 1979. aastal ja nende arhitekt oli Liina Jaanus. Kämpingu hooned paiknevad 9 ha suurusel alal. 
Tänapäeval haldab kämpingut OÜ Saaremaa Camp.
Kreva loss

Kreva loss (valgevene keeles "Крэўскі замак") on keskaegne kastell Valgevenes Hrodna oblastis Smarhońi rajoonis Krevas. Tegemist on ühe vanima kivist kindlusehitisega Leedu aladel, see on ajaloomälestisena kaitse all.
Lossi arhitektuur.
Kastelli tüüpi loss on põhiplaanilt ebakorrapärane nelinurk. Selle põhjakülje pikkus on 85, idakülje pikkus on 108,5, lõunakülje pikkus on 77,5 ja läänekülje pikkus on 97,2 meetrit. Lossi müüride paksus oli 2,5–3 meetrit, nende kõrgus aga ulatus 13 meetrini. Müüride alumine osa oli ehitatud maakivist, ülemine, kõrgemal kui seitse meetrit aga oli rajatud tellistest. Kindlusel oli kaks torni. Põhjapoolne torn oli kaitsemüüri osa. See oli nelinurkse põhiplaaniga (18,65 х 17 meetrit) vähemalt neljakorruseline torn, mille keldris asus vangla. Korruseid ühendavad trepid olid rajatud müüri sisse. Lõunapoolne torn asus kaitsemüüri taga. Ka see oli nelinurkse põhiplaaniga (11 х 10,65 meetrit). Alumised kolm meetrit olid maakivist, kõrgemal oli torn tellistest. Lossi värav asus kindluse kirdenurgas. Kastelli müüride vahel asusid eluruumid, sepikoda, tiik. Loss rajati soise maastiku keskel asuvale liivaluitele, mida ehitustööde käigus kunstlikult laiendati.
Lossi ajalugu.
Kreva lossi rajas XIV sajandil Algirdas vana puidust linnuse asemele (on andmeid, mille kohaselt algasid ehitustööd juba XIII sajandi lõpus) ja see kuulus Leedu suurvürstidele. Vahetult peale rajamist tulistati kindlust kahuritest; nende kivist kuule on leitud väljakaevamistelt kindluse soises ümbruskonnas. Aastal 1382 vangistas Jogaila seal oma onu Kęstutise, kes lossi kongis ka suri. 14. augustil 1385 sõlmiti lossis Krevo unioon.
Aastal 1433 läks loss suurvürsti tiitli kaotanud Švitrigaila valdusse. Aastail 1503–1506 sattus loss korduvalt krimmitatarlaste rünnaku alla; lõpuks põletasid need lossi ka maha, kuid hiljem see taastati. Aastal 1519 rüüstasid kindlust Moskva vojevoodid. XVII sajandi teisel poolel elas lossis Andrei Kurbski.
Veel XVIII sajandil oli loss heas seisukorras; seejärel algas lossi rüüstamine. Esimese maailmasõja ajal läbis Krevat Saksa-Vene vägede vaheline rindejoon. Asula ümber peeti kolm aastat positsioonisõda, selle käigus võeti vana ja lagunenud kindlus uuesti kasutusele. Kindluse juurde rajati kaasaegsemad betoonvarjendid, torne kasutasid Saksa väed vaatluspunktidena. Aastal 1917 võeti Kreva all Saksa vägede vastu ette suurtükirünnak, kannatada said nii kindlus kui ka asulas olnud katoliku kirik.
Aastal 1929 alustasid Poola võimud lossi konserveerimist. Aastail 1970, 1985 ja 1988 tehti lossi juures arheoloogilisi väljakaevamisi. Uued konserveerimistööd võeti ette aastal 2004.
Nehatu Haridusselts

Nehatu Haridusselts oli haridusselts, mis tegutses 1936–1940 Tallinna lähedal Nehatu vallas. Seltsi asutasid Nehatu Põllumeeste Seltsi muusikaosakonna liikmed. Haridusseltsil oli oma juhendatav näitetrupp, laulukoor ja orkester.
Nehatu Maanaiste Selts

Nehatu Maanaiste Selts oli Tallinna lähedal Nehatus aastatel 1931–1940 tegutsenud selts. 
Selts korraldas peaasjalikult Nehatu algkoolis (hilisem Iru algkool) käsitöö-, toiduvalmistamis- jm kursusi. Selts osales ka kodukaunistamisliikumises. 
31. juulil 1938 jäi seltsi esinaine Benita Kangur veoauto alla ja suri saadud vigastuste tõttu.
Nehatu Põllumeeste Selts

Nehatu Põllumeeste Selts oli Tallinna lähedal Nehatus 1920. aastatest kuni 1940. aastani tegutsenud selts. 
Selts korraldas Nehatu algkoolis (hilisemas Iru algkoolis) näitemänge, tantsu- ja muusikaõhtuid, mitmesuguseid loenguid ja lühiajalisi kursuseid. Selts osales ka kodukaunistamisliikumises. 
Seltsil oli mitu osakonda, millest tähelepanuväärseim oli muusikaosakond. 1935 sai muusikaosakond Eesti Lauljate Liidu liikmeks. 1936 eraldus muusikaosakond seltsist ja moodustas Nehatu Haridusseltsi.
14. aprillil 1940 otsustas seltsi peakoosolek üle minna põllumeesteseltside normaalpõhikirjale ning võtta seltsile uueks nimeks "Iru põllumeeste selts".
Aserbaidžaanlaste genotsiidipäev

Aserbaidžaanlaste genotsiidipäev () 1918. aastal armeenlaste poolt toime pandud arveteõiendused aserbaidžaani rahvaga ja genotsiid. Aserbaidžaanlaste vastu toime pandud genotsiidi päeva – tähistatakse igal aastal 31. märtsil.
1918. aastal viis Bakuu Kommuun, kelle poliitiline ja sõjaväeline juhtkond koosnes põhiliselt armeenlastest, ellu häbiväärse plaani, mis nägi ette puhastada Bakuu kubermang aserbaidžaanlastest. Selle tulemusena hävitati kümneid tuhandeid rahulikke elanikke, purustati asulaid, kultuurimälestisi, mošeesid ja koole. Armeenlased korraldasid arveteõiendamisi rahulike aserbaidžaani elanike kallal Gjandžas, Šemahas, Gubas, Ljankjaranis, Karabahhis, Muganis ja teistes Aserbaidžaani piirkondades.
1918. aasta märtsis-aprillis, tapsid armeenlased Bakuus, Šamahhõs, Gubes, Muganis ja Ljankjaranis üle 30 000 aserbaidžaanlase ning kümned tuhanded inimesed aeti omalt maalt minema. Ainuüksi Bakuus tapeti erilise julmusega umbes 10 000 aserbaidžaanlast, Šamahhõs purustati 58 küla, tapeti 7000 inimest (kellest olid 1653 naised, 965 lapsed).
Gubõ territooriumil tehti maatasa 122 küla, aga Karabahhi mägialadel 150 küla, Zangezuris 115, Irevanski kubermangus 211, Karski oblastis 92. Külades sattus elanikkond genotsiidi ohvriks sõltumata vanusest ja soost. Arvukates irevani aserbaidžaanlaste pöördumistes ajalehe Ašhadavor poole, olid 1919. aasta 2. novembri numbris ära toodud arvud, et selles ajaloolises aserbaidžaanlaste linnas ja selle ümbruses laastati lühikese aja jooksul 88 küla, põletati 1920 maja, tapeti 131 970 inimest.
26. märtsil 1998. aastal andis Aserbaidžaani president Heydər Əliyev välja erimääruse, mille kohaselt 31. märts kuulutati mälestuspäevaks – aserbaidžaanlaste genotsiidipäevaks.
Nõmme keskuse park

Nõmme keskuse park on park Tallinnas Nõmme linnaosas Jaama tänaval. Pargi kõrval asub Nõmme raudteejaam. Pargi pindala on 0,3 ha. 
Pargi lähedal põhja pool Jaama tänava haljakul on Mare Mikofi skulptuur "Nõmme emme" ("Nõmme ema").
Hain Toss

Hain Toss (27. mai 1939 Tallinn – 30. august 2015) oli eesti arhitekt ja muinsuskaitsja.
Ta lõpetas 1957. aastal Viljandi 2. Keskkooli. Ta jätkas õpinguid Tallinna Polütehnilises Instituudis tööstus- ja tsiviilehituse erialal. Aastal 1959 läks ta üle ERKI arhitektuuriteaduskonna 2. kursusele; lõpetas 1964. aastal ERKI arhitektina.
Tta suunati tööle Kohtla-Järve linna ehituse ja arhitektuuri osakonda; aastatel 1966–1971 oli ta Kohtla-Järve peaarhitekt. Aastatel 1971–1978 töötas ta Tallinnas Ehituskomitee linnaplaneerimisosakonna peaspetsialistina.
Aastatel 1978–1993 töötas ta Eesti Ehitusmälestistes peaarhitektina ja aastatel 1993–2009 Muinsuskaitseametis, misjärel jäi ta pensionile. Lisaks töötas ta aastast 1979 ERKI-s linnaplaneerimise õppejõuna.
Möldri tuulik

Möldri tuulik on Hollandi tüüpi tuulik Harju maakonnas Lääne-Harju vallas Audevälja külas. Tuulik on tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks.
Tuulik on ehitatud 1885. aastal.
Kahala postijaam

Kahala postijaam on endisaegne postijaam Harju maakonnas Kuusalu vallas vana Tallinna-Narva maantee ääres.
Postijaama peahoone ehitati 1854–1855. Enne seda hoonet oli samas kohas 18. sajandi lõpust pärinev postijaamahoone. 
Algne postijaam Tallinna–Peterburi postimaanteel, asus Kahala külas, pärast 1790. aastat viidi Kahala postijaam, kuna algsed hooned olid lagunenud ja tuleohtlikud Kahala külast välja, Kahalast umbes ühe versta kaugusele
Kanama viadukt

Kanama viadukt oli viadukt Harju maakonnas Saku vallas Tallinna ringteel.
Viadukti projekteeris Giprodornii Leningradi filiaal 1980. aastal selleks, et viia Tallinna ringtee üle Tallinna–Pärnu–Ikla teest.
Viadukt varistati 13. novembril 2024, kuna see oli amortiseerunud ning selle kandevõime (80 tonni) ei olnud piisav Kaitseväe tehnika või eriveoste transportimiseks. 13,8 miljoni euro eest rajatakse uus viadukt, mille kandevõime hakkab olema 360 tonni. Uus viadukt peaks valmima 2025. aasta keskpaigas.
Kehra tselluloositehas

Kehra tselluloositehas on paberit ja tselluloosi tootev tehas Harju maakonnas Anija vallas Kehras, Anija maantee 10. Tehase omanik on Horizon Pulp and Paper Ltd (Horizon Tselluloosi ja Paberi AS). Kehras toodetakse tavatehnoloogiaga pleegitamata sulfaattselluloosi, mis on paberi- ja papitööstuse tooraine.
Tehase projekteerisid Roman Koolmar, Johann Ostrat ja insener oli K. Ze(h)ren. Eesti Metsa- ja Tselluloosi aktsiaseltsi tehase hooned ehitas 1937–1938 ehitusettevõte Vennad Edenbergid. Kehra sulfaat-tselluloosivabrik ehitati Kehra raudteejaama lähedale, Kehra riigimõisa südamesse.
1950 ehitati tehase juurde ka paberivabrik. 1957 ehitati paberkottidetsehh.
Kolga sild

Kolga sild on sild Harju maakonnas Kolga–Pudisoo teel üle Kolga jõe. 
Sild on kahe kaarvõlviga ja paekivist. Sild ehitati aastatel 1850–1860 vanema ja väiksema silla ümberehitamisega.
Viimsi talveaed

Viimsi talveaed on talveaed Harju maakonnas Viimsi vallas Pringi külas.
Talveaed sai valmis 1973 ja selle arhitekt on Rein Hansberg. Talveaed ehitati Kirovi-nimelisele näidiskalurikolhoosile. Talveaia tähelepanuväärseim ehitis on palmimaja.
Vaheliku vapustused

"Vaheliku vapustused" on eesti kirjaniku Hugo Raudsepa näidend, mille lavastas Leo Kalmet Eesti Draamateatris ja mis esietendus 18. aprillil 1943. 
Näidend avaldati trükis Loomingu Raamatukogu sarjas 2003. aastal (nr 18) Ants Järve järelsõnaga.
Sisukokkuvõte.
Iroonilises võtmes näidend kirjeldab pops Rein Raasukese elu kahe vastandliku maailmavaatega suurtaluniku maade vahel 20. sajandi algul. Tema eluase käib protsessimiste tulemusel käest kätte. Pops peab vastavalt laulma kord ühe, kord jälle teise peremehe laulu. Sellistes oludes on popsil välja kujunenud omamoodi enesesäilitamisfilosoofia. Näidendi lõpus kuulutab pops välja iseolemise ja sõltumatuse, öeldes: "Seni kuni sinat pole oma sõna öelnud, ärgu tuldagu mulle näole."
Tõlked ja lavastused.
Näidend tõlgiti ka läti keelde ja seda oldi valmis lavastama. Saksa okupatsioonivõimud keelustasid aga näidendi esitamise nii Eestis kui ka Lätis. Erinevates mälestustes erineb antud etenduste arv. Woldemar Mettuse andmetel etendus "Vaheliku vapustused" toona 31 korda ja etendustele osteti kokku 14 325 piletit. Viimane etendus toimus 18. juunil 1943. Näidendi lavastas Leo Kalmet, Rein Raasukest mängis Alfred Mering, Eevat Linda Tubin, Madlit Leia Kasumets, suurperemees Immaanueli Aado Hõimre, tema poega Sakariast Oskar Liigand, suurperemees Antsu Arno Suurorg, tema elukaaslast Tildet Lo Tui ja kaevumeister Toomaspärki Voldemar Alev. Mõnel etendusel oli Sakariase rollis Voldemar Panso ja Toomaspärgi rollis Juhan Jürgo.
Autor ise on meenutanud: "Vahelik tõi mulle selliseid vapustusi, milliseid ei oleks aimatagi osanud. Ma ei püüdnud olla selle näidendiga sugugi sihilik, aga nagu ütleb eesti vanasõna, et see karjub, kelle king pigistab, siis küll vist sakslased leidsid näidendi tuumast midagi, mis neid riivas, ja "Vahelik" võeti kavast ära." 
Näidendi käsikiri säilis Eesti Kirjandusmuuseumis. Näidendit taheti avaldada esimest korda 1974. aastal, mil ilmus kogumik "Valitud näidendid" kuue Hugo Raudsepa näidendiga. Teos otsustati aga kogumikust välja jätta, kuna see ei olnud varem trükis ilmunud.
Teist korda lavastati näidend 1988. aastal Lydia Koidula nimelises Pärnu Draamateatris. Kolmas lavastus oli Soomes 1990. aastal Pyynikki Suveteatris; näidendi tõlkis soome keelde Juhani Salokannel, lavastas Jarno Hiiloskorpi. Trükis ilmus näidend alles 2003. aastal.
Sony Interactive Entertainment

Sony Interactive Entertainment (SIE), varem Sony Computer Entertainment (SCE) ja Sony Network Entertainment, on Sony tütarettevõte, mis toodab videomänge, sealhulgas PlayStationit.
Ettevõte asutati 16. novembril 1993 Tokyos.
Ettevõttel on üle 8000 töötaja rohkem kui 50 riigis, kõige rohkem USA-s.
Christoph Lode

Christoph Lode (sündinud 11. jaanuaril 1977 Kaiserslauternis) on saksa kirjanik. Ta kirjutab ka pseudonüümi Daniel Wolf all.
Aastatel 1997–2001 õppis ja töötas Lode Ludwigshafenis. 2009. aastast on tema põhitegevus kirjandusloome. Ta elab koos perega Speyeris.
Berjozovka

Berjozovka on mitme asula nimi:
Valgevene
Venemaa
Franco Interlenghi

Franco Interlenghi (29. oktoober 1931 Rooma – 10. september 2015 Rooma) oli itaalia teatri- ja filminäitleja.
Oma filmidebüüdi tegi ta Vittorio De Sica lavastatud filmis "Sciuscià" ("Saapapuhastaja") 1946. aastal. Ühtekokku tegi ta üle 100 filmi- ja telerolli, teiste seas mängis ta Federico Fellini filmis "I Vitelloni" (1953) ja Michelangelo Antonioni filmis "I Vinti".
Interlenghi oli abielus näitleja Antonella Lualdiga. Tütar Antonellina on samuti tuntud näitleja.
Vittorio De Sica

Vittorio Domenico Stanislao Gaetano Sorano De Sica; tuntud kui Vittorio De Sica (7. juuli 1901 Sora – 13. november 1974 Neuilly-sur-Seine) oli itaalia filmilavastaja ja -näitleja.
De Sica võitis filmilavastajana neli parima võõrkeelse filmi Oscarit. Filminäitlejana oli ta nomineeritud Oscarile parima meeskõrvalosatäitja kategoorias rolli eest Charles Vidori filmis "Hüvasti, relvad!"
Ajakiri Time on valinud tema filmi "Umberto D." üheks parimaks filmiks läbi aegade.
Korsi talu

Korsi talu on talu Saare maakonnas Ruhnu vallas Ruhnul. Talu hooned on tunnistatud riiklikeks kultuurimälestisteks.
Talu elamu on põhiosas ehitatud 19. sajandil. Talu hoonete ja teiste ehitiste seas on peale elamu veel mitmed aidad, laudad, kaev.
REI

REI või Rei või rei on mitme tähendusega lühend või sõna:
Amboniit

Amboniit on vulkaaniline kivim. Kuulub andesiitsete või datsiitsete kivimite hulka, olles üleminekuvormiks andesiidi ja datsiidi vahel. Amboniidile on omane küünekivi ja biotiidi ülekaal; ka sisaldab kivim kordieriiti. Üks paikadest, kust võib amboniiti leida, on Amboni saar ja seda ümbritsevad saared. 
Amboniidi teket seletatakse kaltsiumirikaste plagioklassi fenokristallide sattumisega datsiitsesse magmasse. Varasema hüpoteesi kohaselt on amboniit moodustunud sillimaniiti ja kordieriiti sisaldava gneisi lahustumisel. Nimetuse võttis aastal 1905 kasutusele hollandi geoloog Verheck.
Emmaste rahvamaja

Emmaste rahvamaja (ka Emmaste kultuurimaja) on endine rahvamaja Hiiumaa vallas Emmastes.
Maja valmis 1987. Selle arhitekt on Maris Remi ja sisekujunduse autor on Raili Morgen. Ehitustöid juhtis brigadir Jaroslav Krivun.
Emmaste rahvamaja kogupind on 2179,4 m² ning selle põhiliseks ehitusmaterjaliks on raudbetoon. Hoone ruumid asuvad kolmel korrusel. Majas asub ka bassein ja saun. Hoone keskne ruum on saal (430 m²).
Maja on seisnud tühjana alates 1990. aastate algusest ning sellel on olnud mitmeid omanikke. Näiteks 2002. aastal ostis maja OÜ Hiiu Invest, kes müüs selle kolm aastat hiljem OÜ-le Kevadpäike, kes omakorda müüs selle aasta hiljem OÜ-le Frezire, mis hiljem pankrotistus. Pankrotivarana omandas hoone Sander Sulane, kes müüs selle kahe aasta pärast Jaan Peetsile.
Kõrgessaare vallamaja

Kõrgessaare vallamaja on vallamaja Hiiu maakonnas Hiiumaa vallas Kõrgessaare alevikus.
Hoone ehitati 19. sajandi IV veerandil. 1940. aastate alguses ehitati maja katuse alla mansardkorrus.
Vallamaja koos maja kaevuga on tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks.
Mary Pinchot Meyer

Mary Eno Pinchot Meyer (14. oktoober 1920 New York – 12. oktoober 1964 Washington) oli Ameerika Ühendriikide seltskonnategelane ja kunstnik.
Mary Pinchot Meyeri isa Amos Pinchot oli jurist, kes toetas vasakpoolse ajakirja The Masses väljaandmist ja oli üks Progressiivse Partei juhtfiguure. Ema Ruth Pinchot oli ajakirjanik.
Juba Vassari Kolledžis õppides oli Mary Pinchot Meyer vasakpoolsete ja patsifistlike vaadetega. Ta astus Ameerika Tööparteisse (American Labor Party) ja Föderaalne Juurdlusbüroo avas tema kohta toimiku. Kolledži lõpetamise järel töötas ta ajakirjanikuna United Press Internationalis.
1944. aastal tutvus Mary USA Mereväe leitnandi Cord Meyeriga, nad abiellusid 19. aprillil 1945. Nende esimene poeg Quentin sündis 1945. aastal ja teine poeg Michael 1947. aastal. Seejärel jäi Mary Pinchot Meyer koduseks ja tegeles ka kunstiõpingutega. Nende kolmas poeg Mark sündis 1950. aastal. Samal aastal kutsuti Cord Meyer tööle Luure Keskagentuuri. 1954. aasta suvel said Mary Pinchot Meyer ja Cord Meyer endale uued naabrid. Nende Washingtoni Georgetowni linnaosas asuva maja lähedale ostsid häärberi senaator John F. Kennedy ja tema naine Jacqueline Kennedy. Mary Pinchot Meyer ja Jacqueline Kennedy said peagi sõbrannadeks. 18. detsembril 1956 jäi Mary Pinchot Meyeri ja Cord Meyeri üheksa-aastane poeg Michael auto alla ja sai surma. 1958. aastal lahutasid Mary Pinchot Meyer ja Cord Meyer abielu.
1962. aasta jaanuaris sai Mary Pinchot Meyerist John F. Kennedy armuke. Alates 1962. aasta aprillist sai ta Timothy Learylt LSD-d, mida nad tarvitasid ka koos John F. Kennedyga.
Pärast John F. Kennedy mõrva helistas Mary Pinchot Meyer 1. detsembril 1963 Timothy Learyle ja ütles: "Nad ei suutnud teda enam kontrollida. Ta muutus liiga kiiresti. Nad on kõik kinni mätsinud. Ma tahan sind näha. Ma kardan."
Mary Pinchot Meyer mõrvati 1964. aasta 12. oktoobril umbes kell 12:20 keskpäeval oma kodu lähedal Washingtonis Georgetowni linnaosas. Teda tulistati kaks kord püstolist, esimene lask pähe. Mary Pinchot Meyer suri silmapilkselt. Kahtlusalusena peeti kinni 25-aastane afroameeriklane Ray Crump. Mõrvarelva ei leitud kunagi. Kuid süütõendeid ei olnud ja 29. juulil 1965 mõisteti Crump kohtus õigeks. Mary Pinchot Meyeri mõrv jäi lahendamata.
Mary Pinchot Meyeri tapmist on püütud seostada president John F. Kennedy mõrvaga. Peter Janney avaldas 2012. aastal raamatu "Mary's Mosaic", milles ta väitis, et Mary Pinchot Meyeri mõrvas Luure Keskagentuur.
Audru sild

Audru sild on sild Pärnu maakonnas Audru teel (vanal Pärnu–Lihula maanteel) üle Audru jõe. See on üks esimesi Eesti raudbetoonsildu.
Silla ehitas 1910 Liivi- ja Eestimaa Maakultuuribüroo (insener A. Werner).
Reederi talu

Reederi talu on talu Pärnu maakonnas Häädemeeste vallas Kabli külas. Talu mitu hoonet ja muud ehitist (elamu, kelder ja ait) on tunnistatud riiklikuteks kultuurimälestisteks.
Talu elumaja on ehitatud 1889.
Kanaküla kõrts

Kanaküla kõrts on endisaegne kõrts Pärnu maakonnas Saarde vallas . Säilinud kõrtsihoone asub Halliste jõe ääres Kilingi-Nõmme–Viljandi maantee lähedal.
Kõrtsihoone ehitati arvatavasti 1819.
Laose talu

Laose talu on talu Pärnu maakonnas Kihnu vallas Lemsi külas. Talu elamu on tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks.
Talu hooned ehitati enamikus 19. sajandil.
Nurme sild

Nurme sild on sild Pärnu maakonnas Tallinna–Pärnu maanteel üle Sauga jõe.
Nurme vana sild ehitati 1904–1906. Vana sild hävitati 1944. Osaliselt vana silla baasil ehitati 1957–1958 uus sild.
Akolüüt

Akolüüt - Acolyte tuleneb kreekakeelsest sõnast ἀκόλουθος (akolouthos), mis tähendab saatja, ladina keeles acolythus.
Metodisti kirikus liigub jumalateenistuse alguses protsessiooni eel, et süüdata küünlad (küünal kui Kristuse valguse sümbol) altaril ja jumalateenistuse lõppedes võtta altariküünaldelt valgus kaasa, mis sümboliseerib Kristuse valguse viimist maailma. Akolüüdid toovad ka armulaua annid pühitsemiseks altarile.
Sindi raekoda

Sindi raekoda on ehitis Pärnu maakonnas Sindis. Hoone on tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks.
Funktsionalistlikus stiilis Sindi raekoda ehitati aastatel 1935–1937. Ehitise insener oli Joonas Kinnunen. Projekti tegelik autor oli Ilmar Laasi, kes verinoore arhitektina ei tohtinud projektile ise alla kirjutada.
Hoones tegutseb Sindi Linnavalitsus.
Saapapuhastaja

"Saapapuhastaja" (originaalpealkiri "Sciuscià") on 1946. aastal valminud Itaalia film, mille lavastas Vittorio De Sica.
Film on võitnud parima võõrkeelse filmi Oscari (1948).
Giuseppe Amato

Giuseppe Amato (sünninimi Giuseppe Vasaturo; 24. august 1899 Napoli – 3. veebruar 1964 Rooma) oli itaalia filmiprodutsent, -stsenarist ja -lavastaja.
Amato lavastas koos Vittorio De Sicaga filmi "Rose scarlatte" ("Punased roosid") ja iseseisvalt muid filme. 
Ta oli paljude filmide produtsent, teiste seas De Sica filmide "Saapapuhastaja", "Jalgrattavargad" ja "Umberto D." produtsent ja Federico Fellini Kuldse Palmioksaga pärjatud filmi "Magus elu" produtsent. 
1960. aastal sai ta David di Donatello auhinna elutöö eest.
Kohvik Merepiiga

Kohvik Merepiiga oli kohvik Harju maakonnas Harku vallas Rannamõisa külas. Voldemar Herkeli projekteeritud ja 1967. aastal valminud kohvikuhoone põimis omavahel kokku modernistliku arhitektuuri ja rahvusliku traditsiooni ning oli omal ajal üheks populaarsemaks külastuskohaks. 
1992. aasta 27. oktoobril hävis Merepiiga hoone tulekahjus. 2000. aastal alustati samale krundile uue, ameerikapärase "saloon-"tüüpi lõbustuskoha hoone ehitamist. Krundi omaniku majandusliku olukorra muutudes ehitustööd peatati. 2017. aastal oli hoone endiselt pooleli. 
Arhitektuur.
1960.–1970. aastatel hakati üldisemas liberaliseerumisõhkkonnas kasutama ka arhitektuuris rahvuslikke motiive. Teatud mõttes soosis seda ametlik võim, kelle juhtiv kultuuripoliitiline suunis nägi ette “sisult sotsialistlikku ja vormilt rahvuslikku” kultuuri. Selle omapärase sünteesi üheks parimaks arhitektuuriliseks väljenduseks osutus Voldemar Herkeli projekteeritud Harju Tarbijate Kooperatiivi kohvik Merepiiga. Herkeli Merepiiga mõjutas hilisematel aastatel populaarseks saanud romantiseerivat puhkearhitektuuri, mida oli eriti märgata järgnevate kümnendite kämpingute ja suvilate ehituses.
Kohvik oli üldjoontes ristikujulise põhiplaaniga: selle põhja-lõuna teljele oli paigutatud lamekatusega piklik hooneosa, milles kulges ida-lääne suunas kardinaalselt teistsuguse ilmega püstjas kolmnurkne kohvikusaal. 
Kohvikuhoone madal osa oli ehitatud tumedaks võõbatud puidust ja oli ajastu modernistlikule arhitektuurile omaselt ääristatud heleda puitkarniisiga. Selle pikliku madala ruumi põhjapoolsem ots kaeti maast laeni klaaspindadega; pikem lõunapoolne osa, kus asusid köök ja muud abiruumid, oli aga valgustatud minimaalselt. 
Majapidamisruumiga põiki asetses söögisaal, mis kaeti traditsioonilisele taluarhitektuurile viidates rookatusega, mida hoidsid püsti massiivsed sarikad. Rahvapärasele rookatusele lisati aga külgedele modernistlike elementidena mõjuvad uugid. Nii sarikad, uugid kui ka karniis võõbati modernistlikult valgeks, luues tumeda puidu taustal efektse kontrasti. Mart Kalmu sõnul tajuti neid valgeks võõbatud detaile omal ajal rahvuslikena, ehkki neil otsest seost talurahva arhitektuuriga polnud. 
Suurema avaruse ja valguse taotlemiseks olid söögisaali otsafassaadid kaetud maast laeni klaasiga, mida poolitas keskelt kaheks valge karniis ning liigendavad sambad. Saali lõunapoolne külg oli ääristatud madala paekivist seinaga. Merepoolsel küljel oli aga rookatus lühem, mille tõttu paistis sarikate vahelt ilus vaade merele.
Ümbritsev maastik.
Kohvik projekteeriti ümbritsevasse maastikku sulanduvana. Arhitektuurselt kujundati ka kohvikut ümbritsevat maastikku. Kohviku ala piiras paekivimüür, mis linnapoolse sissekäigu juures ehitati välja kõrgemalt. Selle paekiviseinale oli kinnitatud suurelt kohviku nimi.
Interjöör.
Klaasseinad kolmel küljel andsid kohvikusaalile juurde avarust, millele lisas omamoodi miljööväärtust merele avanev vaade. Kohvikusaali idapoolses osas viis kergetel metallvarrastel rippuv minimalistlik trepp rõdudeni, millele oli lisatud veel paarkümmend istekohta. Kergelt mõjuv trepp sobitus hästi kohviku peenejalgse mööbliga, mis oli Aate-Heli Õuna disainitud.
Raudoja kõrts

Raudoja kõrts on endisaegne Anija mõisale kuulunud kõrts Piibe maantee ääres Harju-Jaani kihelkonnas, tänapäevase haldusjaotuse järgi Harju maakonnas Anija vallas Raudoja külas. 
Ajalugu.
Arvatavasti oli Raudojal kõrts juba 17. sajandil, kuid teadaolevalt esimest korda on siin märgitud kõrts 1796. aastal Mellini atlases. Kõrtsihoone ehitati tõenäoliselt 1880. aastatel, sest seal pole enam kasutatud mantelkorstnat. On ka arvatud, et kõrtsihoone ehitati varem, 19. sajandi keskel. 
1900. aastal kehtestatud riigi viinamonopoli tõttu lõpetati kõrtsis viinamüük. Maareformiga jäi kõrtsihoone põllutööministeeriumi valdusse, kes 1930. aastatest andis kõrtsihoone metsavahikohaks. 1950. aastate keskel vajus lumerohkete talvedega sisse katus, kuid uus katus kaeti uuesti sindlitega. Puitosa vooderdati 1950.–1960. aastatel üle kitsaste voodrilaudadega. Umbes 1970. aastate teisel poolel jäeti see maha ning hoone hakkas lagunema. Arvatavasti umbes samal ajal õgvendati ka Piibe maanteed ning maantee hakkas paiknema kõrtsist eemal, Raudoja veehoidla ääres.
Tollane omanik Aegviidu Matsamajand plaanis 1970. aastate algul kõrtsihoone puhkebaasiks ümber ehitada. Kui 1982. aastal saadi ettekirjutus mälestise taastamiseks, hakati novembris 1982 hoonet hoopis lammutama, et oleks kergem ehitada sisse uus kehand. Tööd jäid pooleli. Uuesti hakati kõrtsihoonet ehitama üles 1980. aastate lõpus. Ülesehitatud kõrtsihoone on alates 30. augustist 1996 tunnistatud uuesti riiklikuks kultuurimälestiseks. Praegu kasutatakse hoonet elamu ja stuudiona.
Kirjeldus.
Lihtsa põhiplaaniga (kujult pikihoone) kõrts. Kaks otsatalli olid paekivist, eluosa seinad olid puidust. Kelpkatus on kaetud sindlitega. Hoone ees on pikk kuue puitpostiga ulualune.
Saue postijaam

Saue postijaam (varem "Kanama postijaam") on endisaegne Tallinna–Riia postimaantee postijaam Harju maakonnas Saue vallas Jõgisoo külas. Postijaama peahoone on tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks.
Postijaama peahoone ehitati 1831 varasema hävinud peahoone kohale. On kohaldatud elamuks ning heas korras.
Valkla kõrts

Valkla kõrts on endisaegne kõrts Harju maakonnas Kuusalu vallas Valkla külas. Kõrtsihoone on tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks. Kõrtsihoone oli Põhja-Eesti üks suurimaid kõrtsihooneid, mis jäi vana äärde.
Kõrtsihoone ehitati tõenäoliselt 18. sajandil.
Vääna-Posti kõrts

Vääna-Posti kõrts (ka nimega Kuldne Päike, saksa keeles "Die Goldene Sonne") on endisaegne Vääna mõisale kuulunud kõrts Tallinna–Keila maantee ääres Keila kihelkonnas, tänapäevase haldusjaotuse järgi Harju maakonnas Saue vallas Kiia külas. 
Ajalugu.
Arvatavasti oli Vääna-Postil kõrts juba 17. sajandil, kuid teadaolevalt esimest korda on siin märgitud kõrts 1796. aastal Mellini atlases. Kõrtsihoone ehitati tõenäoliselt 18. sajandi lõpul või 19. sajandi algul. On ka arvatud, et kõrtsihoone ehitati hiljem, 19. sajandi keskel. 
Öösel vastu 14. veebruari (vkj 2. veebruari) 1896. aastal puhkes tulekahju ning kõrtsi puitosad põlesid maani maha. Hoone ehitati kiiresti üles, sest kõrtsi rentniku tulu sõltus läbimüügist. Seega on hilisematel fotodel kujutatud kõrtsihoone pärit 19. sajandi lõpust.
1900. aastal kehtestatud riigi viinamonopoli tõttu lõpetati kõrtsis viinamüük ja Esimese maailmasõja kehtestatud piirangute tõttu ka õllemüük. Maareformiga jäi kõrtsihoone põllutööministeeriumi valdusse, kes 1921. andis kõrtsihoone öömajakohana rendile. 
1. maist 1940 sulges Harju maavalitsus öömaja kõrtsihoones. Kõrtsihoonet kasutati korteritena, kuid 1970. aastatel jäeti see maha ning hoone hakkas lagunema.
Varemetes kõrtsihoone on alates 30. augustist 1996 tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks.
Kirjeldus.
Harvaesineva U-kujulise põhiplaaniga kõrts. Kaks otsatalli olid paekivist. Talliväravaid raamisid klassikalise orderiga ümarpilastrid. Elamuosa seinad olid puidust. Kelpkatus oli kaetud sindlitega, hiljem eterniidiga. Hoone ees oli väike kolme puitpostiga varjualune, millest 1980. aastatel oli säilinud ainult üks post.
Atla-Eeru kõrts

Atla-Eeru kõrts on endisaegne kõrts Rapla maakonnas Rapla vallas Juuru alevikus. Kõrtsihoone on tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks.
Hoone ehitati 1811. aastal rehielamuna ja 1841. aastal ehitati see ümber kõrtsihooneks.
Mahtra sõja päevil kujunes Eeru kõrts paigaks, kus toimusid mitmed määrava tähtsusega kogunemised. Seal uurisid Atla ja Mahtra talumehed peerutule valgel vastuhaku ajendiks saanud uut talurahvaseadust. Kõrtsi kogunesid 1858. aasta 2. juuni varahommikul arvukad talumeeste salgad, koos suunduti Mahtrasse. Seal anti pärast sõda haavatutele esimest abi.
1958. aastal osteti Eeru kõrts Mahtra Talurahvamuuseumile.
Jädivere postijaam

Jädivere postijaam on endisaegne Tallinna–Riia postimaantee postijaam Rapla maakonnas Märjamaa vallas Jädivere külas. Postijaama peahoone ja postijaama kelder on tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks.
Postijaama peahoone valmis 19. sajandi I veerandil.
Järvakandi tuuleveski

Järvakandi tuuleveski on Hollandi tuulik Rapla maakonnas Rapla vallas Põlma külas. Tuuleveski on tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks.
Tuuleveski ehitati 19. sajandi algul kohalikust Raikküla lubjakivist.
Kohila paberivabrik

 
Kohila paberivabrik on paberivabrik Rapla maakonnas Kohila vallas Kohilas.
Vabrikukompleks valmis 1894. aastal, kui ehitati ümber Kohila mõisniku Karl vonLuederi sae- ja jahuveski. Kompleks ehitati insener-arhitekt Nikolai Heraskovi projekti järgi. 
1899. aastal asutasid Karl von Lueder, August Emil Paul Igelström ja Carl Otto von Stackelberg aktsiaseltsi Puumassi ja papitehas Kohila (Aktiengesellschaft der Holzstoff- und Cartonfabrik „Koil“, Акционерное Общество древесно-масснаго и картоннаго завода „Койль“). Algul nimetati vabrikut "Kohila puidumassivabrikuks".
Pärast Kohila mõisahoonete põletamist 1905. aastal müüdi Kohila mõis aktsiaseltsile. 1906. aastal sai vabrik raudteeühenduse Kohila raudteejaamaga, mis võimaldas asuda tootmist laiendama. 1907. aastal ehitati paberivabrik, aktsiaseltsi kontor jäi Kohila mõisa peahoonesse.
Kohila paberivabrikus (Aktien-Gesellschaft der Papierfabrik „Koil“) oli aastal 1901 ligi 60, 1908. aastal juba 155 töölist, edaspidi püsis see arv ligi 175 juures. Kohila mõisas ja vabrikus kokku oli tuhatkond elanikku.
23. juuli 1940. aasta Riigivolikogu pankade ja suurtööstuste natsionaliseerimise deklaratsiooni alusel natsionaliseeriti AS Paberivabrik Koil. Saksa okupatsiooni ajal (1941–1944) töötas vabrik ettevõttena Ostland Faser-Gesellschaft m.b.H. Werk: Papierfabrik „Koil“.
Eesti NSV ajal oli ettevõtte nimi Kohila Paberivabrik. 1971. aastal töötas vabrikus umbes 350 töötajat, toodeti trüki- ja kirjutuspaberit ning paberkotte. 1986.–1990. aasta paiku oli vabrikul ka tapeeditsehh, kus valmistati tapeeti.
Andekad noored käisid Minskis õppimas tapeedivaltside käsitsi tegemist. Varem müüdi enamasti vaid Valgevenes kujundatud tapeeti. Kohilas hakati tegema oma mustrite ja kujunditega tapeeti. Vabriku laiatarbetsehhis valmistati ka erinevaid pakkepabereid ning eri tellimuste järgi ümbrikke.
Valmeti saja-aastane paberimasin tegi tööd 24 t/ööpäevas ... 
1980. aastatel sai vabrik tulekahjus ränki kahjustusi ja rekonstrueerimistöödel muutus endine vabriku välisilme sootuks. 
1991–1994 kandis vabrik nime RAS Koil ja 1994–1999 – AS Kohila Paberivabrik.
1999. aastal tehas pankrotistus ja selle omandas AS Lindegaard, hilisema nimega AS Smead Eesti. 2008. aastal omandasid paberivabriku AS Smead Eesti emaettevõte Smead Europe’i juhatuse liikmed Reiner Eckhardt ja Hans Eisink, ettevõte sai nimeks Atlanta.
Töölisasula.
Paberivabrikust idas Tööstuse tänava mõlemal küljel paiknevad ühe- ja kahekorruselised tööliselamud (Tööstuse 14). Tööstuse tänav 21 ja 23 on olnud ametnike ja juhtkonnaliikmete elamud, töölisbarakid Tööstuse 8a / 6, 8, 10, 14 ja 25 olid lihttööliste elamud. Tööstuse 12 aga ametnikemaja, kõik need hooned on põnev näide 19. ja 20. sajandi vahetuse tööstusasula arhitektuurist. Enamjaolt pärinevad tööliselamud tehase arengu esimesest etapist, kuid osaliselt ka 1920. aastatest. 2020. aastal võeti Kohila paberivabriku direktori elamu, Tööstuse tänav 2 mälestisena kaitse alla kui Eesti 20. sajandi väärtuslik arhitektuur. 1930. aastate esimeses pooles ehitatud kahekorruseline kõrge viilkatusega puithoone kuulub Eesti esimese iseseisvusperioodi ehitiste tähtsamate näidete hulka.