tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Alphonse de Candolle

Alphonse Louis Pierre Pyrame de Candolle (28. oktoober 1806 Pariis – 4. aprill 1893 Genf) oli Šveitsi botaanik, Šveitsi botaaniku Augustin Pyrame de Candolle'i poeg.
Algul pühendus ta õigusteadusele, aga edaspidi hakkas järjest enam tegelema botaanikaga ning 1841. aastal võttis ta üle oma isa õppejõukoha Genfi ülikoolis. Kuid 1846. aastal loobus ta õppejõutööst ja tegeles elu lõpuni põhiliselt teadusega. Lisaks valiti ta mitu korda Genfi kohaliku omavalitsuse liikmeks.
Ta lõpetas isa poolelijäänud teose "Prodromus systematis naturalis regni vegetabilis", lisades isa kirjutatud 8 köitele veel 8 köidet. Selleks kaasas ta õpetlasi kogu maailmast ja töötas ise sarja peatoimetajana. Seejärel jätkas ta sama tööd, avaldades aastatel 1878–1883 viis köidet pealkirja "Monographiae Phaneroganorum" all, kuhu lisas mitu uut üheiduleheliste perekonda, aga mõned kaheiduleheliste rühmad töötas põhjalikult ümber.
Eriti põhjalikult käsitles ta taimede geograafiat, mille õppimisele oli tal eriline kalduvus. Tal olid laialdased teadmised ka teistes botaanikaga piirnevates teadustes. Juba 1835 avaldas ta juhendi "Instruction à l'étude de la botanique", milles käsitles taimegeograafiat. See tõlgiti vene keelde ja Venemaal kasutati seda kaua ülikoolides botaanika õpetamisel.
Tema üks tähtsamaid teoseid on 1855. aastal ilmunud "Géographie botanique raisonnée", milles ta ulatuslike ja täpsete uuringute abil püüdis kindlaks määrata taimede liigituse ja leviku seadusi ja põhimõtteid. Selles teoses on ka laialdane uurimus kultuurtaimede päritolu kohta. Selle uurimuse andis ta 1883. aastal parandatuna ja täiendatuna ka eraldi välja pealkirja "Origine des plantes cultivées" all.
Ta lõi esimese botaanilise nomenklatuuri koodeksi, mis 1867. aastal kiideti rahvusvahelisel botaanika kongressil heaks, ning see on tänapäeval kehtiva ICBNi prototüüp.
1858. aastal valiti ta Venemaa Teaduste Akadeemia ja 1859 Rootsi Teaduste Akadeemia välisliikmeks. 1889 autasustati teda Linné medaliga.
Ta on tuntud ka Prantsuse ja Briti Teaduste Akadeemia liikmete, sealhulgas välisliikmete religioosse kuuluvuse uurimise poolest teadusrevolutsiooni ajal. Uuring näitas, et mõlemas akadeemias, kui võrrelda protestantide ja katoliiklaste osakaalu nende osakaaluga riigi rahvastikus, olid protestandid tunduvalt üleesindatud. Seda tähelepanekut on tänapäevani kasutatud näitena, et protestandid kalduvad olema teaduses aktiivsemad kui katoliiklased.
Tema poeg Anne-Casimir-Pyrame de Candolle sündis 1836 ja sai samuti silmapaistvaks botaanikuks.
Ümarusside loend

"Siin on loetletud ümarusse ehk nematoode.
Selles nimekirjas on ümarusside liigid ja teised -taksonid. Muud zooloogia mõisted on loetletud loendites zooloogia mõisteid ja anatoomia mõisteid. Kogu bioloogias käibel olevad mõisted on loetletud loendis Bioloogia mõisteid.
Kui taksonil on eestikeelne nimetus, siis see on paigutatud loendisse vastavalt oma kohale tähestikus. Taksoninimetuse järel on sulgudes ladinakeelne nimetus kursiivis. Edasi tulevad lühiandmed sugukondliku kuuluvuse (sgk) ja levila kohta, samuti leviku kohta Eestis:
Matti Milius

Matti Milius (10. november 1945 Tartu – 3. juuni 2015 Tartu) oli üks suuremaid Eesti ja Baltikumi kaasaegse kunsti kogujaid ning kunstinäituste kuraator. Elas Tartus. Matti Miliusele kuulus suur eksliibriste ning rohkem kui 1200 teosest koosnev graafika ja maalide kogu. 1968. aastast eksponeeris Milius oma kogusse kuuluvaid teoseid näitustel Eestis ja välisriikides.
Miliuse kunstikogumine sai alguse tänu kirjandusteadlase ja eksliibriseuurija Udo Ivaski tütrele Helene Ivask-Kulpale 1962. aastal. Ta kinkis Mattile eksliibrise iga kord, kui noormees sai hea hinde reaalainetes, inglise või vene keeles. 1966. aastal tutvus Milius kunstikoguja Mart Lepaga, kelle initsiatiivil hakkas huvituma vanemast Eesti graafikast. Kaasaegse kunsti vastu ärgitas huvi Peeter Urbla aastal 1968. 
1970.–1980. aastatel tegeles Milius agaralt omakirjastusliku tegevusega, paljundas kirjutusmasinal ja levitas mitme autori teoseid ning andis välja omakirjastuslikke kogumikke ("Karjamaa", "Sõna"). Ta oli KGB pideva tähelepanu all.
1980. ja 1990. aastatel tegutses Matti Milius ka "happening"'i-kunstnikuna ja luule-etlejana, olles pool luuleduost Matti Moguči ja Matti Moguchi (Mogučile kirjutas luulet Priidu Beier ning Moguchile Albert Trapeež).
2006. aastal korraldas Matti Milius näitustefestivali Tartus ja Kaunases, kus Tartus näidati kümnete Kaunase kunstnike teoseid ja Kaunases Tartu kunstnike omi.
Enne surma oli Milius keskendunud peamiselt Eesti, Läti, Leedu ja Armeenia kaasaegsele kunstile.
Liikmesus.
Matti Milius oli Tartu Kunstnike Liidu ja Eesti Kunstnike Liidu liige.
Näitused.
Matti Miliuse kunstikogust pärit teoseid on eksponeeritud 74 näitusel Eestis, Soomes, Lätis, Venemaal ja Armeenias.
Kunstikogu.
Matti Miliuse kunstikogusse kuulub rohkem kui 1200 joonistust, maali või graafikateost. Teoste autorid on pärit Eestist, Lätist, Leedust, Soomest, Venemaalt, Armeeniast, Kanadast, Aserbaidžaanist ja mujalt. Enamus teoseid on talle kingitud.
Onitsha

Onitsha on linn Nigeerias Anambra osariigis Nigeri jõe ääres. 
Onitsha on Bamako järel suuruselt teine linn Nigeri jõe ääres ning tähtsaim linn Nigeri alamjooksul.
Rahvastik.
2008. aasta hinnangu järgi elas Onitshas 630 000 elanikku. 
Onitsha koos eeslinnadega moodustab Onitsha linnastu, kus 2008 elas hinnanguliselt ligi 1,5 miljonit elanikku. 
Onitsha on väga tiheda asustusega Anambra osariigi suurim linn. 
Linn asub endise Ibo kuningriigi alal ning suurem osa selle elanikest on ibod.
Majandus.
Onitsha on tähtis kaubandus- ja kergetööstuslinn. Tänu sadamale ning asukohale teede ristumiskohal on ta üks Nigeeria olulisemaid kaubandus- ja ärikeskusi. 
Keskkond.
Onitsha õhk on väga saastunud. 2016. aasta WHO aruande kohaselt oli Onitsha õhus sisalduvate mikroosakeste (PM10) sisalduselt kõige saastunuma õhuga linn maailmas.
Transport ja side.
Onitsha on tähtsaim jõesadam Nigeri alamjooksul. 
Linnast viib üle Nigeri jõe ligi 2 km pikkune maanteesild, mis on ainus naftarikast Nigeeria kaguosa riigi edelaosaga ühendav sild. 
Onitsha on tähtis maanteede sõlmpunkt. 
Seoses Onitsha kiire arenguga on linna kommunikatsioonid jäänud oluliselt maha äärelinnade ja eeslinnade elanike arvu kasvust. Paljude linnaosade seisund on seetõttu halvem teiste Nigeeria suurlinnade omast. Suurimaid valupunkte on paljudes piirkondades tänavatele kuhjunud prügi.
Ajalugu.
Onitsha asutasid 16. sajandil tolleaegse Ibo kuningriigi alale Benini kuningriigist tulnud sisserändajad. Hiljem sai Onitshast Ibo kuningriigi pealinn. 
Linn sai 1960. aastate lõpus palju kannatada Biafra Vabariigi ja Nigeeria keskvalitsuse vahel toimunud sõjas (Nigeeria kodusõda), osa hooneid on praeguseni varemeis.
Kultuur.
Onitsha on tähtis kultuurilinn. 
Religioon.
Linnas asuvad katoliku ja anglikaani kiriku katedraal ning üks ibode usundi keskusi.
Jean-Marie Gustave Le Clézio on kirjutanud romaani "Onitsha".
Anambra osariik

Anambra osariik on 1. järgu haldusüksus (osariik) Nigeeria lõunaosas. 
Jaguneb 21 omavalitsuseks: Aguata, Anambra East, Anambra West, Anaocha, Awka North, Awka South, Ayamelum, Dunukofia, Ekwusigo, Idemili North, Idemili South, Ihiala, Njikoka, Nnewi North, Nnewi South, Ogbaru, Onitsha North, Onitsha South, Orumba North, Orumba South ja Oyi.
Osariigi suurim linn on Onitsha.
Baar

Baar on toitlustusettevõte, kus pakutakse koha peal joomiseks alkohoolseid jooke.
Baaris on enamasti baarilett, mille taga baarmen müüb klientidele jooke. Tavaliselt on võimalik osta ka väiksemaid suupisteid ja tubakatooteid.
Baarid võivad olla iseseisvad ettevõtted või kuuluda hotelli, restorani või ööklubi juurde.
Hannes Võrno

Hannes Võrno (sündinud 1. mail 1969 Rakveres) on Eesti saatejuht, meelelahutaja ja moekunstnik ning endine poliitik ja kaitseväelane.
Võrno on tuntud komöödiarühmituse Kreisiraadio liikmena, mis esindas Eestit 2008. aasta Eurovisiooni lauluvõistluse poolfinaalis. Ta on juhtinud saateid "Kes tahab saada miljonäriks?", "Tõehetk" ja "20 aastat hiljem", samuti koos Kiur Aarmaga saadet "Kahvel".
Aastatel 1993–1996 tegi Hannes Võrno koos Henri Jäägriga korporatsiooni Saatus nime all ajalehele Post absurdikoomiksiseeriaid "Perekond Vismaritega", "Tiduga" ja "Libiido". Koomiksitandemi seeriat "Perekond Vismarid" avaldati 247 korral ka ajalehes Liivimaa Kuller. 
2002. aastal valiti ta Eesti parimaks meessaatejuhiks ja 2008. aastal Eesti kõigi aegade parimate telesaatejuhtide esikümnesse. Aasta parimate meessaatejuhtide valimisel saavutas ta 2005. aastal 3. koha Vahur Kersna ja Kristjan Jõekalda järel. ning 2007. aastal Vahur Kersna järel teise koha.
Ta on õppinud moekunstnikuks ja disaininud Sangarile meestesärke.
Võrno kuulus aastatel 2003–2011 Isamaa ja Res Publica Liitu ning oli Riigikogu X koosseisu liige, kuid peatas saadikuvolitused 2003. aastal.
Hannes Võrno oli aastatel 2011–2015 Eesti Kaitseväe Teavituskeskuse ülem. Teda on autasustatud kaitseministri ja NATO medalitega rahvusvahelisel sõjalisel missioonil osalemise eest. 2015. aastal pälvis Võrno Kaitseväe eeskujuliku teenistuse risti. Sõjaväeliselt auastmelt on Hannes Võrno kapten.
Ühiskondlik tegevus.
Hannes Võrno on Tallinna Toomkooli Nõukogu liige ja Okupatsioonide muuseumi juhatuse liige. Ta kuulub Eesti Jahimeeste Seltsi ja Tallinna Jahtklubisse. Võrno on Tallinna Piiskopliku Toomkoguduse nõukogu liige ja kuulub asendusliikmena koguduse sinodi esindusse. Võrno kuulus aastatel 1999–2009 organisatsiooni Round Table Estonia ning oli selle president 2005–2006. Aastatel 2005–2007 oli Võrno Eesti Reservohvitseride Kogu juhatuse liige.
Poliitiline tegevus.
2002–2011 oli ta IRLi liige. 2017. aasta kohaliku omavalitsuse volikogude valimistel osales ta EKRE Viimsi valla esinumbrina. Ta sai 340 häält ning osutus valituks.
Isiklikku.
Hannes Võrno on abielus. Varasemast kooselust on tal kaks täiskasvanud poega Luukas ja Joosep. Hannes Võrno ema on Erna Võrno.
Minneapolis

Minneapolis on linn USA Minnesota osariigis, Hennepini maakonna keskus. Asub Mississippi jõe kaldal. Linn on kokku kasvanud kagu pool asuva Saint Pauliga, moodustades linnastu, mida hüütakse Twin Cities. 
Linna hüüdnimed on "City of Lakes" ja "Mill City". 
Ajalugu.
Piirkonna ainsad elanikud olid dakotad kuni prantslaste saabumiseni u 1680. aastal. 1820–1825 ehitati Minnesota jõe suudmesse Mississippi äärde Fort Snellingi kindlus, mis aitas kaasa linna kasvule. 1837–1851 olid siuud sunnitud oma maadest loobuma ja taanduma lääne poole.
Waza rahvuspark

Waza rahvuspark on rahvuspark Kameruni põhjaosas. Pindala 1700 km². See loodi 1934. aastal jahipargina, 1968 muudeti rahvuspargiks. 1979. aastast on see UNESCO biosfääri kaitseala.
Rahvuspargis elavad muu hulgas kaelkirjakud, lõvid ja elevandid. Seal on kohatud 379 liiki linde.
Haanja kõrgustik

Haanja kõrgustik on maastikurajoon Kagu-Eestis.
Haanja kõrgustik on liustikutekkeline pinnavorm. Kõrgustiku on kuhjanud kuni 160 meetri kõrgusele aluspõhjakõrgendikule mandrijääliustik viimasel jääajal. Pinnakattes eristatakse kuni viite eri vanusega moreeni, koos nende vahele jäävate liiva, kruusa ja savikihtidega võib pinnakatte paksus ulatuda 180 meetrini.
Kõrgustiku lõunaosa jääb Lätisse ja idanurk Venemaale. Lätis olevat ala tuntakse seal Alūksne kõrgustikuna (tuntud ka Ida-Vidzeme kõrgustikuna). Kõrgustiku idaosa nimetatakse Vaaksaare kõrgustikuks.
Garden Party

"Garden Party" on Rick Nelsoni 1972. aasta hittlaul.
Lugu on inspireeritud kontserdist, mis toimus 15. oktoobril 1971 Madison Square Gardenis New Yorgis ning kus esinesid mitmed tuntud tähed nagu Chuck Berry, Bo Diddley, Bobby Rydell ja Rick Nelson.
Rick esitas oma vanad tuntud lood "Hello, Mary Lou" ja "She Belongs to Me" ning seejärel Rolling Stonesi hittloo "Honky Tonk Woman", mille peale teda rahvas justkui välja vilistama hakkas. Mõningatel andmetel olevat rahvas olnud pahane hoopis politseinike tegevuse üle publiku seas, kuid vähemalt Rick võttis seda isiklikult ning lahkus lavalt ega naasnud enam isegi mitte kontserdi lõpuks.
Laul räägibki kontserdi paljutõotavast kulgemisest ning kuidas ta oma esimesi lugusid laulis ja kuidas siis loo "Honky Tonk Woman" ajal teda välja vilistati ("When I sang a song about a honky-tonk, it was time to leave."), refrään aga pajatab saadud kogemustest ("But it's alright now, I've learned my lesson well. You see, you can't please everyone, so you got to please yourself.").
See oli Ricki esimene hitt pärast 1964. aasta "For You'd" ja samas ka tema viimane hitt üldse.
Portselan

Portselan (itaaliakeelsest sõnast "porcellana"; algselt läikivvalge, portselanisarnase karbiga meriteo nimetus, vt kauritigu) on savimassi liik, mida saadakse peamiselt kaoliinist, kvartsist ja põldpaost. Sellest massist valmistatud esemed on peale kõrgel temperatuuril põletamist valget värvi.
Põletamisel ( harilikult temperatuuridel 1250°–1500 °C) muutub valge portselanimass tihedaks, klaasjaks, vee- ja happekindlaks ning enam-vähem läbipaistvaks.
Portselani sünnimaa on Hiina. Varaseimad heledaks põlevatest kaoliniitsavidest valmistatud esemed pärinevad neoliitikumist, u 2800–2500 eKr. Nii need tripoodid kui ka hilisemad Shangi dünastia aegsed portselansavist valmistatud anumad olid põletatud portselani jaoks liiga madalal kuumusel (mitte üle 1150 °C). Kõrgel kuumusel põletatud portselansavist esemete leiud Henani provintsist pärinevad alles umbes 1800 aastat hilisemast ajast – Sui dünastia (581–618) lõpust. Erinevalt Euroopast, kus portselanmassi on alati kokku segatud erinevatest materjalidest, valmistati Hiina portselani kuni umbes 14. sajandini maa sees leidunud nn portselansavist või -kivist. See kujutas endast looduslikku segu valgeks põlevatest teisestest savidest Henani ja Hebei provintsis ning kvartsi, vilkude ja esmaste savide segu lõunapoolsemates provintsides.
Hiina portselan oli hinnatud luksuskaup, mis uusajast alates levis ulatuslikult ka Euroopas. Hiinaga võrdväärset kõvaportselani suudeti Euroopas tootma hakata aga alles 18. sajandi alguses. Euroopa portselani sünniajaks on peetud kaua aega 1709. aastat, mil saksa alkeemik Johann Friedrich Böttger teavitas August II-t portselani leiutamisest. Tõenäoliselt leiutas selle siiski veidi varem saksa teadlane Ehrenfried Walther von Tschirnhaus, kellega koos ka Böttger hakkas portselani valmistamist uurima. 1710. aastal rajati Meisseni manufaktuur ja hakati tootma kõvaportselanist ehk põllupaoportselanist esemeid.
Puhastustuli

""Purgatoorium" suunab siia. Dante Alighieri teose kohta vaata artiklit Purgatoorium (Dante); teiste tähenduste kohta vaata Purgatoorium (täpsustus)
Puhastustuli ehk purgatoorium tähendab katoliikluse järgi mööduvaid piinu, mis ootavad mõõdukalt patuseid pärast surma, enne kui nad pääsevad paradiisi.
Puhastustule ehk purgatooriumi mõiste kerkis esile 12. sajandi lõpul ning kinnitus kiriku ametlikuks doktriiniks 13. sajandi keskel. Puhastustuld kujutati sarnasena põrguga, kus inimesed piinlevad tules, kuid neid on seal lohutamas ja päästmas inglid. Puhastustules veedetud aeg sõltus inimese maapealsetest tegudest. Seda sai lühendada heade tegude, annetuste, patukustutuskirjade, palverändude ja palvetega. Maapealsesse ellu jäänud said aidata lahkunud puhastustuld kiiremini läbida, tellides eespalveid ja hingemissasid.
Raekoda

Raekoda on endisaegne rae ametihoone, kus toimusid või toimuvad linnavalitsuse istungid.
Vaim (mens)

Vaim (ka meel; inglise keeles "mind", ladina keeles "mens") on vaimufilosoofias vaimunähtuste kogum. On vaieldav, kas vaim on ühtne tervik. Vaimunähtuste hulka kuuluvad teadvus ja propositsionaalsed hoiakud (näiteks uskumused ja soovid), teod, tahe, emotsioonid, taju, mõtlemine, mälu, kujutlus jms.
War Rock

"War Rock" on tasuta internetipõhine esimeses isikus tulistamismäng, kus mängijad saavad kogeda suuremõõtmelisi lahinguid nii õhus, maal kui ka merel. 
Lisaks jalgsi liikumisele saab sõita ja sõdida mitmesuguste masinate abil. Mängu põhistrateegiaks on meeskonnatöö ja oma sõdurite klassiks saab valida inseneri, meediku, luuraja, liht- ja raskerelvastusega sõduri vahel. Samuti on mängus suur valik relvi.
Fireball

"Fireball" on ansambli Deep Purple 1971. aastal ilmunud viies stuudioalbum.
Allen Iverson

Allen Ezail Iverson (sündinud 7. juunil 1975 Hamptonis Virginias) on Ameerika Ühendriikide endine korvpallur, kes mängis korvpalliliigas NBA kokku 14 hooaega.
Karjäär.
Keskkooli esimesel aastal oli Allen Iverson osariigi parim tagamängija. Ülikooli läks Iverson Georgetowni, misjärel valiti ta 1996. aastal NBA "draft"'i esimese valikuna Philadelphia 76ersisse. Vaid 183 cm pikkune Iverson, kes kannab hüüdnimesid The Answer ja AI, hakkas NBA-s kohe oma suurepäraseid oskusi näitama, visates debüütmängus 30 punkti. Keskmiselt 23,5 punkti ja 7,5 resultatiivset söötu mängus kogunud Iverson võitis oma debüüthooajal ka parima uustulnuka tiitli.
Hooajal 2001/02 oli Iverson põhihooaja parim skooritegija, visates keskmiselt 31,4 punkti mängus. Lisaks jagas ta keskmiselt 5,5 tulemuslikku söötu ja krabas ka 4,5 lauapalli. Peale punktide viskamise, lauapallide hankimise ja resultatiivsete söötude jagamise oskas Iverson hästi ka palle vahelt lõigata - nimelt oli ta kolmel hooajal järjest (2000/01, 2001/02 ja 2002/03) NBA parim vaheltlõikaja.
Iverson nimetati 2000/01. põhihooaja kõige väärtuslikumaks mängijaks (MVP) ja ta pääses samal hooajal koos 76ersiga finaali, kus tuli aga tunnistada Kobe Bryanti ja Shaquille O'Neali juhitud Los Angeles Lakersi paremust. Lisaks nimetati ta samal hooajal ka tähtede mängu kõige väärtuslikumaks mängijaks.
Pärast kaht hooaega Denver Nuggetsis liitus Allen Iverson 2008. aastal Detroit Pistonsiga, kus ta mängis koos Rasheed Wallace'iga. 2009. aasta algul liitus Iverson NBA klubiga Memphis Grizzlies, kus mängis vaid paar kuud. Seejärel naasis Iverson 76ersisse, kus mängis oma viimase NBA hooaja. 
Hooajal 2010/11 mängis Iverson Türgis, kuid oli sunnitud pärast kümmet mängu vigastuse tõttu USA-sse naasma. Ametlikult teatas Iverson mängijakarjääri lõpetamisest 30. oktoobril 2013.
Isiklikku.
Allen Iversonil on kaks õde. Iverson elas noorpõlves vaesuses ning pidi pahatihti leppima kodus elektri ja vee puudumisega, kuna vanemad ei suutnud arveid tasuda. Iversoni lapsepõlv oli raske ka seepärast, et tema parim sõber tapeti.
Mulgi Reisid

Hansabussiliinid AS (endine AS Mulgi Reisid) on Eesti bussiettevõte.
Selle eelkäija Viljandi Autobussi- ja Taksopark asutati 1945. aastal. Ettevõte erastati detsembris 1994. Augustis 2005 omandas aktsiaseltsis Hansabussiliinid AS (endine AS Mulgi reisid) enamusosaluse AS Hansabuss ning Hansabussiliinid AS-ist (endine AS Mulgi reisid) sai AS Hansabussi tütarettevõte.
Hansabussiliinid AS on olnud nii takso- kui ka bussiveoteenuse osutaja. Ettevõte hoiab käigus kaugliine Viljandi, Tallinna, Tartu, Pärnu ja Tõrva vahel ning maakonnaliine Võrumaal, Hiiumaal, Raplamaal ja Viimsi valla siseliinidel. Tellimusveoteenust osutatakse nii Eestis kui ka välismaal.
Ettevõtte 2019. aasta käive oli 1,4 miljonit eurot.
Kaugliinid.
Viljandi on järgmiste kaugliinide algus- ja lõpp-punkt:
Varem käigus olnud kaugliin 880 Tallinn–Tartu suleti konkureeriva bussiettevõtte Lux Express jõulise laienemise tõttu.
Varem käigis olnud kaugliin 735 Vändra–Järvakandi–Rapla–Tallinn anti Pärnumaa osakonna sulgemise tõttu üle SEBE AS-ile. Nüüd kannab liin numbrit 335 ja seda teenindab SEBE AS.
Taisto Bussid

Taisto Bussid AS on 1993. aastal asutatud Eesti ettevõte, mis pakub tellimusvedusid ja bussirendi teenuseid Eestis ning Euroopas. Ettevõte on tuntud oma kollaste busside poolest. 
Ajalugu.
Taisto Bussid AS asutati 1993. aastal. Ettevõte keskenduds algselt reisijateveole Eestis. 2001. aastal alustati kaugliinide teenindamist Eestis, tegutsedes toonase nimega "Taisto Liinid". 2020. aastast alates on fookus liikunud kaugliinidelt peamiselt tellimusvedudele ja bussirendile ning ettevõte teenindab nii kohalikke kui rahvusvahelisi kliente.
Taevaskoda

Taevaskoda ehk pae on jõeoru nõlvas paikneva liivakivipaljandi ja koobastiku rahvakeelne nimetus Põlva maakonnas. 
Tuntumad taevaskojad Põlva maakonnas on Ahja jõe ürgorus asuvad Suur ja Väike Taevaskoda. Saesaare veehoidla ääres paiknevad Laaritsamägi, Mõsumägi, Kindapäka, Kivipalu ja Mõtstare mägi ning Savioidu pae ja Piirioidu pae.
Taevaskodasid peetakse ohverdamiskohtadeks, kus juba ammusest ajast on ohverdatud viljasaagi, karja sigivuse ning inimese tervise ja õnne heaks. Kaljuseinu ei tohi lõhkuda ega neisse nimesid kraapida – see vihastaks jõevaime ja tooks õnnetust.
Uuemal ajal on hakatud taevaskodadeks nimetama teisigi uhkeid liivakivipaljandeid, näiteks Räpina kihelkonnas Võhandu jõel.
Termini päritolu.
Termin "taevaskoda" sisaldab sõnu taevas ja koda, aga kuidas need taevaskojaga seotud on, pole selge. On võimalik, et kunagine nimeandja lõigi metafoori liivakiviseintega kojast, mille katuseks on taevas.
Kuid looduslikult on see koht väga silmapaistev ja seetõttu võib selle nimi olla väga vana, isegi aastatuhandete vanune. Seetõttu võib meeles pidada, et "taevas" on balti, germaani või aaria päritolu laensõna tähendusega 'jumal', näiteks idabalti "dievas" tähendabki jumalat. Nimi tähendaks siis 'jumalakoda'. Kuigi Suur Taevaskoda on kahtlemata looduslik pühapaik, muudab selle seletuse väheusutavaks teiste sarnaste kohanimede puudumine.
Kolmanda võimalusena sisaldab termini algusosa läänemeresoome teekonnasõna "taival ~ taipaleen". Sel juhul tähendaks termin puhkamise kohta jõeäärsel teekonnal või siis kohta, kus veeteelt minnakse üle maismaateele või vastupidi. Näiteks Soomes on Taivassalo.
Räpinast on üles kirjutatud arvamus, et sealne sõna "sõatarõ" ('sõjatare') ja Põlva "taivaskoda" tähendavat sedasama. Keelejuhi meelest olevat siis mõlemad varjumise ja pakkumineku kohad. Võrdluseks võib taas tuua, et Kagu-Soomes tähendab "taivaltaa" muuhulgas 'pausi pidada, pooleli jätta', samuti on sel sõnal metsa ja metsiku paigaga seotud tähendusi.
Piero di Cosimo de' Medici

Piero di Cosimo de' Medici ehk Piero il Gottoso (Luuvalu-Piero; 1416 – 2. detsember 1469) oli Firenze pankur ja Firenze tegelik valitseja aastatel 1464–1469.
Piero oli Cosimo de' Medici ja Contessina de' Bardi vanim poeg. Isa eluajal tal erilist mõjuvõimu ei olnud, kuid temast kujunes osav diplomaat ja pankur. Piero oli ka viimane Medici, kes (1461. aastal) valiti linna "gonfaloniere"'ks. Kuid Piero oli oma isalt pärinud toda viimastel eluaastatel raskelt vaevanud podagra, mille järgi ta oli saanud ka hüüdnime, ning oli seetõttu sageli peaaegu halvatud. 
Isa surma järel päris Piero nii panga kui ka mõjuvõimu Firenze üle. Medicite võim polnud siiski veel kuigivõrd kindlustunud, suur osa Firenze eliidist oli eriti Cosimo viimastel valitsusaastatel muutunud rahulolematuks ning tema surma järel proovisid nad Mediceid kukutada. Asja komplitseeris veelgi aga see, et Piero oli Medicite pangale asunud Firenze kaupmeestelt nende pikaajalisi võlgu sisse nõudma, mis paljud pankrotti ajas. Seega tekkis vandenõulastele laiem toetuspind, mida nad püüdsid ka ära kasutada. 1466. aastal alustasid nad Piero äraolekul linnast Veneetsia toetusel riigipöördekatset. Linnas levivatest ärevatest meeleoludest teada saades kiirustas Piero ratsasalgaga Firenze poole, kuid oleks peaaegu linnaväravate ees olnud varitsuse ohvriks langenud. Teda jõudis selle eest hoiatada aga tema poeg Lorenzo, keda aitasid kohalikud talupojad. Järgnevalt suutsid Medicite pooldajad Firenzes rahutused maha suruda, samuti löödi tagasi Veneetsiast lähtuv invasioonikatse. Kuid juba 1467. aastal puhkes uus sõda Veneetsiaga. Piero suutis sõlmida aga laiaulatusliku liidu, kuhu peale Firenze kuulusid veel Milano, Kirikuriik ja Napoli. Nende ülekaalukate vägede ees pidi Veneetsia taanduma ning Itaalias valitses taas rahu.
Nagu Piero isa, toetas ka Piero ise kunsti ja tellides mitmetelt toonastelt tippkunstnikelt rohkesti kunstiteoseid. Ta kogus ka haruldasi raamatuid ning isegi flaami ja Flandria kunsti. Pankurina oli ta samuti küllaltki edukas, Medicite varanduslik seis püsis tema ajal endiselt hea. 
Piero suri 53-aastaselt podagra ja kopsuhaiguse tõttu. Ta maeti tema noorema venna Giovanni kõrvale San Lorenzo, Medicite kaitsepühaku kirikusse; ka ta vend oli surnud podagrasse. Pärast Piero surma sai Firenze valitsejaks ning Medicite panga omanikuks tema poeg Lorenzo.
XXIII üldlaulupidu

XXIII üldlaulupidu toimus 3. ja 4. juulil 1999 Tallinnas. 
Peo kunstijuht oli Ants Soots ja lavastaja Arne Mikk. Koore ja orkestreid juhatas kokku 31 dirigenti.
Peol osales 856 esinejate rühma 24 875 liikmega.
XXII üldlaulupidu

XXII üldlaulupidu toimus 2. ja 3. juulil 1994. aastal Tallinnas. Peoga tähistati 125 aasta möödumist I üldlaulupeost.
Peo muusikajuht oli Kuno Areng, segakooride üldjuht Ants Üleoja, naiskooride üldjuht Vaike Uibopuu, meeskooride üldjuht Jüri Rent, lastekooride üldjuht Lennart Jõela, poistekooride üldjuht Venno Laul ja puhkpilliorkestrite üldjuht Heldur Saade. Laulupeo lavastas Mikk Mikiver.
Laulupeol osales 817 esinejate rühma 25 802 tegelasega, teiste hulgas 32 väliseesti koori-orkestrit 11 riigist.
Esimest korda osalesid üldlaulupeol mudilaskoorid.
XXIV üldlaulupidu

XXIV üldlaulupidu toimus 3. ja 4. juulil 2004. aastal Tallinnas. Peo kunstiline juht oli Alo Ritsing ja lavastaja Raivo Trass.
Laulupeol osalesid meeskoorid, segakoorid, naiskoorid, lastekoorid, poistekoorid, puhkpilliorkestrid ja mudilaskoorid – kokku 895 esinejate rühma 25 980 tegelasega. Peole saabus 1500 lauljat välismaalt, teiste hulgas väliseesti koorid Kanadast, Ameerika Ühendriikidest, Ukrainast ja Venemaalt.
XXIV üldlaulupeo ametlik rongkäik jäeti vihmasaju tõttu ära. Eri Klasi üleskutsele järgnenud mitteametlikus rongkäigus osales hinnanguliselt 7000 pidulist.
XXI üldlaulupidu

XXI üldlaulupidu toimus 30. juunil ja 1. juulil 1990 Tallinnas. Vabaneti sundrepertuaarist, taas võidi laulda isamaalisi laule ning taastati 1950. aastal kaotatud laulupidude nummerdus. Laulupeo kunstiline juht oli professor Ants Üleoja ja peakunstnik Ene Ammer. Peo aujuhtideks valiti Gustav Ernesaks, Richard Ritsing ja väliseestlasest Toronto koorijuht Roman Toi. Laulupeo kontsertide, rongkäigu ja tseremoonia käsikirjade autorid olid Mikk Mikiver ja Paul Raud.
Peol osalesid meeskoorid, segakoorid, naiskoorid, lastekoorid, poistekoorid ja puhkpilliorkestrid. Kokku osales 690 kollektiivi 28 922 esinejaga. Tallinna saabus mitu väliseestlaste koori Ameerika Ühendriikidest, Rootsist, Saksamaalt, Austraaliast.
Kava.
Peokava koosnes põhiliselt eesti autorite loomingust. Laulupeo kava (müüdi hinnaga 1 rubla) trükkimise korraldas Eesti Muusikaühing. Laulupeo embleemi kujundas Heino Kersna.
Ühendkoorid
Segakoorid
Poiste- ja meeskoorid
Nais- ja meeskoorid
Poistekoorid
Naiskoorid
Lastekoorid
Puhkpilliorkestrid
XX üldlaulupidu

XX üldlaulupidu toimus 20. ja 21. juulil 1985 Tallinnas. 
Peol osalesid mees-, sega-, nais-, laste-, poiste- ja vene koorid, puhkpilliorkestrid, viiuliansamblid ja sõjaveteranide koorid.
Kavva valitud 82 teosest 48 oli eesti autorite kirjutatud.
XIX üldlaulupidu

XIX üldlaulupidu toimus 5. ja 6. juulil 1980. aastal Tallinnas ja oli pühendatud Eesti NSV 40. aastapäevale. Peol osalesid mees-, sega-, nais-, laste-, poiste- ja vene koorid ning puhkpilliorkestrid.
Laulupeo käik.
Peo korraldamise ideekavandite konkursi võitis Gustav Ernesaksa, Olev Oja, Arvo Ratassepa ja Kuno Arengu esitatud ideelahendus. Heliloojatelt telliti laulupeo jaoks mitmeid uusi teoseid, mis ka laulupeol kõlasid – Eino Tambergi kantaat "Teretuslaul" (Ralf Parve sõnad), Gustav Ernesaksa "Muusikale" (George Gordon Byron) ja "Kes selle tamme istutas" (Leili Andre), Heino Kaljuste "Tulge laulupeole" (Eha Lättemäe), Hans Hindpere "Kodumaa sünnipäev" ja olümpiateemaline Jaan Koha teos "Viis värvilist rõngast" (Otto Roots).
Moskva olümpiamängude Tallinna purjeregati toimumise lähedus (algas 22. augustil) andis ka laulupeole olümpiahõngu. Tantsupidu, mis oli algselt planeeritud samale aastale, lükati aga ühe aasta võrra edasi. Siiski ei jäänud rahvatantsijad ja võimlejad peost täiesti kõrvale. Laulupeo eelõhtul toimus lauluväljakul nn rahvaste sõpruse kontsert, kus lisaks külaliskooridele ja -orkestritele esinesid Tallinna valikkoorid. Esitati Ester Mägi kantaat "Merelinnale" ning naisvõimlejad esitasid koreograafilise kompositsiooniga "Meri". Laulupeo teisel kontserdil esitasid naisrahvatantsurühmad Nelli Uustalu lavastatud "Eesti tantsusüidi", mis oli loodud Eduard Tubina, Lydia Austeri ja Harri Otsa muusikale.
Laulupeo avalaul oli nüüd juba traditsiooniliselt Mihkel Lüdigi "Koit", millele järgnes Üldlaulupeo Peakomisjoni Presiidiumi esimehe Rein Ristlaane avakõne. Seejärel kõlasid Nõukogude Liidu hümn, Eesti NSV hümn, laulud "Lenini partei" (Eugen Kapp / Erni Hiir) ja "Meie – suur perekond" (David Tuhmanov). Teisel päeval enne peokorraldajate autasustamist ja lõpulaule esitati teistkordselt lugu "Lenini partei".
Hümne arvestamata olid 74-st esitusele tulnud teosest eesti autorite kirjutatud 50. Ülejäänud olid lisaks vene autorite kirjutatutele ka erinevate liiduvabariikide ja sotsialismimaade heliloojate teosed. Tähelepanuväärne oli teisel päeval meeskooride esituses kõlanud Edvard Griegi kantaat "Uus isamaa".
Protesti avaldamine.
Kommunistlike juhtide meelehärmiks kirjutati musta bituumenlakiga ööl vastu 5. juulit lauluväljaku ümbruses mitmel pool seintele "MAHA VENESTAMINE". Võimu esindajad tegid kiirkorras kõik selleks, et loosungid laulupeole saabuvale rahvale näha ei jääks. Aktsiooni korraldanud kolm Tallinna 16–17 aasta vanust koolipoissi selgitati välja 1981. aasta kevadeks. Neid karistati tingimisi vabadusekaotusega.
XVIII üldlaulupidu

XVIII üldlaulupidu toimus 19. ja 20. juulil 1975. aastal Tallinnas. 
Laulupeo korraldajaks oli Üldlaulupeo Peakomisjon ja Üldlaulupeo Büroo ning algupäraseks nimetuseks Eesti NSV 1975. aasta üldlaulu- ja tantsupidu.
Laulupeo korraldus.
Kümme aastat lahus peetud laulu- ja tantsupidu peeti taas ühel ajal. Tantsupidudest oli saanud eraldiseisev üritus – esmakordset nimetati ühel ajal toimunud pidustusi "üldlaulu- ja tantsupeoks", varasema nimetuse "üldtantsupidu ja rahvakunstiõhtu" asemel. Laulu- ja tantsupeoga liideti mitmed teisedki sündmused. Peo eel toimus rahvusvaheline koorifestival Tallinn 75, mis tõi Eestisse koore Nõukogude Liidust ja mujalt. Kuna koorifestivali külalistel oli võimalus üldpeol osaleda. Pirita jõekäärus lavastati Eugen Kapi ooper "Tasuleegid".
Gustav Ernesaks nimetas 1975. aasta laulupidu "üldlaulupidude teise aastasaja esimeseks peoks" ning see järgis mitmeti 1969. aastal peetud juubelipeo joont. Laulupeo esimest päeva alustati äratusmängudega, laulupidu algas ja lõppes Mihkel Lüdigi "Koiduga". 1969. aastal olid sellele järgnenud veel Gustav Ernesaksa "Mu isamaa on minu arm" ja Raimond Kulli "Kodumaa". Kinnistus 1969. aastal alguse saanud traditsioon, et laulupeo avalooks on Mihkel Lüdigi "Koit".
Ideoloogiline pool.
Laulupidu oli tugevalt ideologiseeritud. Laulupeo eelpäeval avati pidulikult Maarjamäe memoriaal, mis kujutas mälestusmärki sõjaohvritele ja "neile, kes võitlesid Eesti vabaduse eest". Laulupeotuli süüdati Tõnismäel Tallinna vabastajate monumendi (Pronkssõdur) juures ning toodi soomustransportööril läbi linna lauluväljakule. Ajaleht Noorte Hääl kirjeldas:"Kolme põlvkonna esindajad kandsid suuri punaseid nelke – laulupeo sümbolit, suvelilli ja värve, tuules voogavaid lipukangaid ning juubeliarve 30 ja 35. Läksid koolijütsid – põlvepikkused mehepojad ja sõjaleekides parkunud veteranid, ordenite ja medalite tilin sammurütmi rõhutamas, läksid tüdrukud, läksid emad ja vanaemad ja tööveteranid...".
Laulupeol osalesid ka vene koorid, nende esitatud viiest laulust oli vaid üks eesti helilooja oma. Laulupeo kavas olnud lauludest oli eesti algupäraseid teoseid vaevalt pool. Kanti ette mitmeid nõukogude võimu ülistavad teosed. Markantsemaks näiteks võimude survest loomingule võiks pidada Veljo Tormise kantaati “Lenini sõnad”, kus lauldi tekstikatkeid Vladimir Lenini teostest. Kuigi repertuaari koostamisele oli tugev ideoloogiline surve, siis laulupeo teise päeva lõpus laulsid ühendkoorid ikkagi Lydia Koidula sõnadele loodud Gustav Ernesaksa “Mu isamaa on minu arm”.
XVII üldlaulupidu

XVII üldlaulupidu toimus 27.–29. juunil 1969 Tallinnas.
Kaks nädalat enne seda peeti laulupidu Tartus, millega tähistati saja aasta möödumist seal toimunud I üldlaulupeost. Kuna esimesel üldlaulupeol osalesid ainult mehed, esinesid ka tookordsel Tartu peol ainult mees- ja poistekoorid ning puhkpilliorkestrid.
XVI üldlaulupidu

XVI üldlaulupidu toimus 17.–18. juulil 1965 Tallinna lauluväljakul.
Esimest korda esinesid laulupeol sümfooniaorkestrid.
Üldlaulupeo peakomisjoni esimees oli Arnold Green. Alaliselt alustas tööd laulupeo büroo, mille juhiks sai Ilmar Moss.
Laupäeval, 17. juulil kell 14.30 algas pidulik rongkäik ning kell 17.30 laulupeo avatseremoonia ja esimene kontsert. Pühapäeval, 18. juulil kell 13 algas laulupeo teine kontsert.
Laulupeol osales 690 kollektiivi 25 806 laulja ja pillimängijaga.
Vabariigi kahekümne viiendal aastapäeval kõlas Eesti töötava rahva laul ülistuseks loovale tööle, austuseks nõukogude kodumaale, tänuks Lenini parteile (Arnold Green).
XV üldlaulupidu

XV üldlaulupidu toimus 20. ja 21. juulil 1960 Tallinnas. Esimest korda esineti praeguse laulukaare all.
Peo lõppedes laulsid koorid omal algatusel Gustav Ernesaksa lugu "Mu isamaa on minu arm". Sealtpeale on laulupeod ka ametlikult selle looga lõpetatud.
XIV üldlaulupidu

XIV üldlaulupidu toimus 20.–22. juulil 1955 Tallinnas. Peo kavas oli 66 laulu, millest eesti autoritelt olid vaid pooled.
Lisaks sega-, mees-, nais- ja lastekooridele olid esimest korda ette nähtud eraldi kooriliigina vene koorid. Iseseisvalt kutsuti veel esinema sõdurite koor ja mereväelaste koor.
XII üldlaulupidu

XII üldlaulupidu toimus 28.–29. juunil 1947 Tallinnas.
Alates XII laulupeost toimusid pidustused kommunistliku partei ja valitsuse range kontrolli all. Peo korraldasid Laulupeo Peakomisjon ja Üldlaulupeo Büroo 1945. aastal välja antud XII üldlaulupeo korraldamise määruse alusel.
Laulupeo korraldus.
1947. aasta pidu kandis järjekorranumbrit XII. Algselt pidi kaheteistkümnes laulupidu toimuna 1943. aastal, Saksa okupatsiooni ajal. See jäi aga sõja tõttu ära ning edasi lükkus ka järjekorranumber. See räägib ajaloolise mälu järjepidevusest. Muutmata järjekorranumber oli rahva jaoks side kadunud Eesti Vabariigiga.
Kuna Tuudur Vettik pidi olema selle 1943. aastaks planeeritud, kuid ärajäänud tänulaulupeo üldjuht, tundus 1947. aasta peoks valmistudes loomulikuna, et just tema võtab enda peale esimese sõjajärgse peo korraldamise ja sisustamise. Lisaks temale olid laulupeo korralduse tugisambad Alfred Karindi ning Riho Päts. Üldjuhtideks olid ka Arno Kallikorm ja Hugo Kirdelaht. Üldlaulupeo toimkond sai õnnekombel esimesel sõjajärgsel laulupeol kasutada 1943. aastal ära jäänud laulupeo repertuaari. Poliitilises mõttes oli olukord paradoksaalne – nõukoguliku laulupeo kavasse suudeti viia Saksa okupatsiooniaastail ettevalmistatud kava elemente.
1947. aastal toimus pidu küll Suure Sotsialistliku Oktoobrirevolutsiooni 30. aastapäeva auks, kuid üle poolte lauludest olid pärit eesti rahvuslikust algupärasest kooriloomingust või olid eesti rahvalaulud. Vaid mõni üksik teos kuulus nimetuse alla „laulud suurest juhist Stalinist/Leninist”. Sovetiseerimine polnud siis veel õiget hoogu sisse saanud ja nii õnnestuski uskumatul kombel korraldada see laulupidu kui üks järgneva nelja aastakümne eestimeelseimaid üldlaulupidusid. Ka järelevaatajad olid minetanud vajaliku valvsuse, mis maksis neile hiljem kätte. 1943. aasta kavast üle võeti näiteks Miina Härma "Tuljak", Tuudur Vettiku "Kaera-Jaan", Riho Pätsi "Pulmalaul (Laulge, poisid)". Esindatud olid eesti koorimuusika algupärandid Mihkel Lüdigi, Mart Saare, Konstantin Türnpu, Aleksander Läte, Miina Härma, Enn Võrgu sulest. Esitati ka tõeliselt isamaalisi lugusid: Türnpu "Mull’ lapsepõlves rääkis", Saare "Ihkasime ikkest lahti (Mis need ohjad meida hoidvad)", Lüdigi "Sääl nüüd kasvab".
Esimest korda kanti üldlaulupeol ette Gustav Ernesaksa laul "Mu isamaa on minu arm".
Laulupeo arvustus.
Ajalehes Sirp ja Vasar avaldati 2. augustil 1947 Moskva esindaja Georgi Poljanovski kategoorilises vormis esitatud artikkel "Väikese maa suur kultuur". Autor soovitab eesti heliloojatel luua järgmiseks laulupeoks üldrahvalikke laule oma rahva parematest inimestest: "töökangelastest, tootmise novaatoritest, tulistest patriootidest, kes jätkavad oma kangelastegusid rahuolukorras – vabrikus, tehases, põllul, teadlaselaua või maalimisraami taga". Selle soovituse pidi laulupidude peakomisjon 1950. aasta üldlaulupidu ette valmistades võtma endale reegliks.
Laulupidu Läänes.
Viite sellele, et samal perioodil, täpsemalt suvel 1948, toimus eestlaste rongkäik ja laulupidu Stockholmi vabaõhumuuseumis Skansenis ning sellest tehti dokumentaalfilm, võib leida Voldemar Kurese päevaraamatust.
XI üldlaulupidu

XI üldlaulupidu toimus 23.–25. juunil 1938 Tallinnas. Kooride üldjuhid oli Juhan Aavik, Juhan Simm, Tuudur Vettik, Verner Nerep ja Evald Aav ning orkestreid juhatas Raimund Kull. 29-aastane Gustav Ernesaks juhatas autorina kordamisel oma kahte laulu nais- ja meeskooridele. 
Laulupeol osales 569 esinejate rühma 17 501 laulja-pillimängijaga.
Kava.
Üldsegakoorid laulsid 16 laulu, erisegakoorid 5, meeskoorid 12 ja naiskoorid 4 laulu. Puhkpilliorkestrid esitasid 6 algupärast pala.
Segakoorid:
Naiskoorid:
Meeskoorid:
Pasunakoorid:
X üldlaulupidu

X üldlaulupidu toimus 23.–25. juunil 1933 Tallinnas. Kooride üldjuhid oli Juhan Aavik, Juhan Simm, Tuudur Vettik ja Verner Nerep ning orkestreid juhatas Raimund Kull.
Laulupeol osales ligi 500 esinejate rühma 16 500 laulja-pillimehega. Esimest korda esinesid eraldi kooriliigina 19 naiskoori 626 lauljaga. Ka jagati sega- ja meeskoorid esimest korda kunstilise suutlikkuse alusel üld- ja erikoorideks.
Kuulajaid oli kohapeal hinnanguliselt 90 000. Laulupidu kanti esimest korda raadios üle.
Kava.
Laulupeo eel toimunud uute laulude võistlusele laekunud 96 tööst lülitati pidustuse kavva kaks Mart Saare laulu. Kokku oli kavas 33 laulu ja 10 pasunakooride pala.
Segakoorid:
Naiskoorid:
Meeskoorid:
Pasunakoorid:
Johannes Aavik kutsus Saaremaa lauljaid üles Saarlaste laulu boikoteerima, kuna see olevat pilkelise kõrvalmaiguga ega ole ka muusikaliselt kuigi väärtuslik.
IX üldlaulupidu

IX üldlaulupidu toimus 30. juunist 2. juulini 1928 Tallinnas. Esimest korda toimus pidu Tallinna lauluväljakul, kuhu rajati enne pidu puust laululava.
Kooride üldjuhid olid Juhan Aavik, Leenart Neumann ja Anton Kasemets ning puhkpilliorkestreid juhatas Raimund Kull.
Peol osales 436 laulukoori-orkestrit 15 049 tegelasega. Eestlaste koore oli tulnud ka Lätist, Soomest ja Ameerika Ühendriikidest. Lisaks kohalikele kooridele esinesid peo kolmandal päeval veel Soome Kooriliidu ühendkoor, Läti üliõpilassegakoor ja Norra üliõpilasnaiskoor. Kuulajaid oli laulupeol hinnanguliselt 150 000.
Laulupeo avakõne ja lõppsõna pidas riigivanem Jaan Tõnisson.
Laulupeo tegelased ja külalised vabastati siseministri korraldusel politseis registreerimise kohustusest. Laulupeole komandeeriti 60 kriminaalpolitseinikku.
Kava.
1925. aastal kuulutati välja võistlus laulupeole uue repertuaari saamiseks. 117 laekunud tööst kaheksa lülitati ka IX üldlaulupeo kavva. Esitusele tuli 26 sega-, 6 meeskoorilaulu ja 7 orkestripala.
VIII üldlaulupidu

VIII üldlaulupidu toimus 30. juunist 2. juulini 1923 Tallinnas. Pidustuse korraldas Eesti Lauljate Liit. Kooride üldjuhid olid Anton Kasemets ja Juhan Simm, puhkpilliorkestreid juhatas Eduard Knude ja sõjaväeorkestreid Georg Reder. Laulupeo avakõne pidas riigivanem Juhan Kukk ning lõpukõne Riigikogu esimees Jaan Tõnisson.
Peol osales 386 esinejate rühma 10 562 liikmega. Laulupidu peeti Rohelisel aasal praeguse Kadrioru staadioni kohal.
Suurest laulupeovaimustusest tingituna sai alguse igal viiendal aastal üldlaulupeo korraldamise tava.
Kava.
Esitusele tuli 24 eesti autorite koorilaulu, sealhulgas esimest korda lauldud nüüdislaulupidude avalaul Mihkel Lüdigi "Koit". Ainsa välismaa autori lauluna esitati soome külaliskoori laulupeole tuleku puhul Emil Genetzi "Suomen valta". Puhkpilliorkestrid mängisid saksa palu.
Segakoorid
Meeskoorid
Pasunakoorid
VII üldlaulupidu

VII üldlaulupidu toimus 25.–27. juunil (vkj. 12.–14. juunil) 1910 Tallinnas, olles 1905. aasta sündmuste ja nende tagajärgedega seoses edasi lükkunud. Laulupeo korraldas Estonia Selts.
Esimest korda olid peol lastekoorid, keda juhatas Mihkel Kippert. Sega- ja meeskoore juhatas Mihkel Lüdig ning puhkpilliorkestrite ees seisis seitsmendat ja viimast korda David Otto Wirkhaus.
Peol osales 527 esinejate rühma enam kui 10 000 tegelasega. 36 eestlaste rühma tuli ka väljastpoolt Eestit, sealhulgas Ülem-Suetukist, Simbirskist, Jevpatoriast ja Helsingist. Pealtvaatajaid oli hinnanguliselt 35 000 ringis.
Peoplats asus praeguse Laulupeo tänava lõpus.
Kava.
Kavas oli 28 laulu, millest erandina eesti autorite teosed ei olnud vaid kaks lastekoorilaulu. Välisautoritelt olid ka 4 puhkpilliorkestrite pala.
VI üldlaulupidu

VI üldlaulupidu toimus 20.–22. juunil (vkj 8.–10. juunil) 1896 Tallinnas. Peo jaoks loa taotlemisel toodi põhjuseks Nikolai II kroonimispäeva tähistamine. Nagu ka eelmisel peol, olid laulujuhatajad Karl August Hermann Tartust, Johannes Kappel Peterburist, Konstantin Türnpu Tallinnast ja muusikajuhataja David Otto Wirkhaus Väägverest.
Laulupeo kõnepidajataks olid preester Karp Tiisik Tallinnast, õpetajad Jakob Hurt Peterburist, Rudolf Kallas Rõugest ja Gustav Punga Kursist. 
Korraldajateks olid „Lootuse" ja „Estonia" seltsid, kes valisid korralduse peotoimkonna järgmiselt: linnapea John von Hueck peakomitee president; linnavolinik Thomas Jakobson, abipresident; linnanõunik Eugen Erbe, korterikomisjoni juhataja; linnavolinik Konstantin von Ritter, ehituskomisjoni juhataja; kaupmees Paul Schiffer, kassaeestseisja ; linnavolinik J. P. Vinogradov, revisjonikomisjoni esimees; kaupmees Andreas Brommig ja valitseja A. Soans, ökonoomia eestseisjad; muusikadirektor Konstantin Türnpu, muusikakomisjoni esimees, kelle liikmed Carl Brunow, Dr. Karl August Hermann, Johannes Kappel ja David Otto Wirkhaus on; peale selle on kõik mõlemate seltside eestseisjad ja revidendid peakomitee liikmed, ja nimelt: „Lootuse" eestseisjad : president maalermeister A. Jannsen, rentnik Johannes Mürkes, kaupmees Adolf Tönne, kontorikirjutaja G. Binnendorf, gaasivabriku kassiir A. Hamann; „Lootuse" revidendid : tuletorniülevaataja K. Matukaites, kontorikirjutaja A. Böttker, rentei ametnik G. Sellmann; „Estonia" eestseisjad: president-redaktor August Busch, ringkonnakohtuarhivaar Jaan Linnamägi, ajalehekirjutaja A. Järv, majaomanik August Krämann, ülemtalurahvakohtu sekretär Hans Neuhaus, linnakooliõpetaja Aleksander Tamm; „Estonia" revidendid: rahukohtutekogu sekretäriabi Paul Porre, tolliametnik P. Hertis, kaupmehe kommii Mihkel Schiffer; laulupeo kirjatoimetaja oli elementaarkooliõpetaja H. Stein.
Peol osales 410 esinejate rühma 5681 tegelasega, sealhulgas 2960 segakoorilauljat, 1881 meeskoorilauljat ja 840 pillimängijat.
Pidu toimus Riesenkampfi platsil (praeguse Johannes Kappeli tänava ja Tallinna bussijaama lähedal), kuhu oli ehitatud ka kõlakoda.
V üldlaulupidu

V üldlaulupidu toimus 30. juunist 2. juulini (vkj 18.–20. juunil) 1894. Peo korraldasid Tartu Eesti Käsitööliste Abiandmise Selts ja Vanemuine ning sellega tähistati Liivimaa talurahva pärisorjusest vabastamise 75. aastapäeva. V laulupidu on Tartus peetutest viimane.
Koore juhatasid Karl August Hermann, Johannes Kappel ja Konstantin Türnpu ning puhkpilliorkestreid David Otto Wirkhaus. Peotoimkonna sekretär oli Jaan Tõnisson.
Pidustusel osales 263 esinejate rühma 3951 tegelasega, sealhulgas 131 segakoori, 94 meeskoori ja 38 puhkpilliorkestrit.
V üldlaulupidu peeti Ressource'i aias, kus oli toimunud ka I üldlaulupidu.
Kava.
Peokavas olnud 39 teosest 11 olid eesti heliloojatelt.
XXV üldlaulupidu

XXV üldlaulupidu oli 4. ja 5. juulil 2009 Tallinnas toimunud üldlaulupidu. Laulupeo kunstiline juht ja meeskooride üldjuht oli Ants Soots. Segakooride üldjuht oli Heli Jürgenson, naiskooride üldjuht Raul Talmar, poistekooride üldjuht Hirvo Surva, lastekooride üldjuht Aarne Saluveer, mudilaskooride üldjuht Kadri Hunt ning pasunakooride üldjuht Peeter Saan.
Laulupeo tuli süüdati 13. juunil Tartus. Tuli, mille seekordne teekond kandis pealkirja "TuleTulemine" ühines Pärnus tantsupeo tulega ja jõudis 2. juuli õhtul Tallinna.
Laulupeo esimesel kontserdil käis umbes 75 000 inimest ja teisel üle 100 000. Piletiga pealtvaatajaid oli lisaks lauljatele ja nende saatjatele esimesel päeval 52 000 ja teisel päeval 68 000.
Osalejad.
2008. aasta veebruariks registreerus laulupeole 35 000 tegelast. Peole pääsevate lauljate-mängijate ülempiiriks oli seatud 25 000 – 26 000. Nelja kuu jooksul enne pidu toimusid üle Eesti 296 eelproovi. Eelproovid kulmineerusid ettelaulmistega, mille põhjal valiti registreerinute seast peolepääsejad. Ettelaulmistel ja -mängimistel osales 28 025 tegelast.
Laulupeole oli kutsutud 864 koori 26 430 laulja ja pillimängijaga. Neist 41 esinejate rühma 1340 liikmega olid välismaalt.
Kava.
Laulupeo esimesel päeval kõlas nõudlikum repertuaar nii eesti kui ka välismaa autoritelt ning teisel päeval ainult eesti heliloojate looming. Kavas olnud lauludest viis – "Maailma avastamine", "Illusioonid", "Isad ja pojad", "Väike eestimaine laul" ja "Mehed ja naised" – olid kirjutatud seekordseks laulupeoks.
Andres Mähar

Andres Mähar (sündinud 2. veebruaril 1978 Tartus) on eesti näitleja.
Haridustee.
Õppis Türi Keskkoolis ja laulis Türi Poistekooris. 1996. aastal astus Eesti Muusikaakadeemia Kõrgemasse Lavakunstikooli Ingo Normeti juhendatud kursusele (XIX lend), mille lõpetas 2000. aastal. 
1. augustil 2000 liitus Tartu teatri Vanemuine kollektiiviga, kus esines nii sõnalavastustes kui ka muusikalides ja operettides. Aastatel 2006–2011 oli Andres Mähar Teater NO99 koosseisuline näitleja. Juunis 2011 naasis ta Vanemuise teatrisse.
Lisaks teatrirollidele on Mähar mänginud filmides ja telesarjades.
2018. aastal pälvisid Andres Mähar ja Priit Strandberg hotelli London stipendiumi, mis võimaldas neil sõita selle toel end täiendama Londonisse.
Liikmesus.
Ta on Eesti Näitlejate Liidu liige.
Looming.
Näitlejana teatris.
2000
2001
2002
2003
2004
2005
2006
2007
2008
2009
2010
2011
Isiklikku.
Ta on abielus ja tal on kolm poega.
Valgjärve telemast

Valgjärve telemast on telemast, mis asub Põlvamaal Kanepi vallas Pikareinu külas. 
Mast valmis juunis 1988 ja oli sel ajal Baltimaade kõrgeim tipp. See on tänini merepinna suhtes kõrgeim rajatis Eestis.
Ehituslik kõrgus – 347 m
Alus merepinnast – 187 m
Koordinaadid – N58°05, E26°40
FM-saatjad – Vikerraadio, Raadio 2, Klassikaraadio, Raadio Elmar, Kuku 
Televisioonisaatjad – , DTV
Sidumisbatika

Sidumisbatika on tekstiilikunsti batikatehnika alaliik.
Tehnika.
Kangas (üldjuhul 100% naturaalne, näiteks puuvillane või siid) või riideese seotakse nööridega ülitugevalt kokku. Sidumisel võidakse juurde panna ka kilet, puidust treitud vorme, kive ja muid esemeid. Ülikõvaks seotud "kaikaid" keedetakse potis tekstiilivärvis. Pärast loputamist, lahtisidumist ja põhjalikku pesemist võidakse protseduuri korrata, kasutades mõnda muud värvitooni või valgendit. Eri meetodite kombineerimise ja pideva eksperimenteerimisega saadakse nii abstraktseid kui ka kujutavaid tulemusi. Kogenumad sidumisbatika kunstnikud suudavad tulemust ülitäpselt suunata ja oma töid ka korrata.
Algaja harrastaja levinud viga on siduda nööre liiga nõrgalt. Tulemuseks on hajusad ja vähekontrastsed kujundid.
Sidumisbatika tehnikas on kõige enam värvitud riideesemeid, näiteks T-särke. On tehtud ka kardinakangaid ja isegi raamitavaid pilte.
Batika

Batika ehk batik on Indoneesia päritolu tekstiilikunsti tehnika – riide värvimine selle osalise katmise abil.
Katmismeetodeid on erinevaid. Neist levinuim on kuumvahaga ositi valamine, mille puhul vahaga kaetud alale riidevärv ligi ei pääse. Vaha baasil batika arvatakse olevat enam kui tuhat aastat vana, selle juured ulatuvad tõenäoliselt iidsesse Egiptusse ja Sumerimaale.