13. sajand Eestis

13. sajand Eestis oli periood Eesti ajaloos, osa Eesti keskajast.
13. sajandi esimene veerand.
12. sajandi lõpus oli Rooma paavst välja kuulutanud Põhjala ristisõjad. Nende raames jätkus Eestis 13. sajandi alguses eestlaste võitlus roomakatoliku kiriku Riia piiskopi Albert von Buxhövdeni moodustatud Mõõgavendade ordu, Taani kuninga Valdemar II ja Rootsi kuninga Johan I vägede ning Venemaa vürstiriikide vastu.
Valdused Eestis.
Taani kuningriigi valdused.
, "Eestimaa hertsogkond", "Taani kuninga asehaldur"
1219. aasta suvel saabus Taani kuningas Valdemar II oma laevastikuga Revala maakonda. Lyndanisesse asus suur hulk kõrgeid ilmalikke ja vaimulikke ametimehi: peapiiskop Anders Sunesen (Lundi peapiiskopkonna peapiiskop ja paavst Innocentius III määratud Rooma paavsti legaat Põhjamaades), kolm piiskoppi, Eestimaa piiskop Theoderich ning slaavlaste vürst Vitslav I ("Wenezlaus"), kes oli ühtlasi Taani kuninga vasall. 
Kuningas Valdemar II-le oli Rooma paavst Honorius III 19. oktoobril 1218. aastal väljastatud bullaga andnud õiguse liita oma valdustega ja allutada kiriklikult kõik alad, mis tema relvadega võidetud.
Pärast sõjalist võitu Lindanise lahingus eestlaste muistses vabadusvõitluses vallutasid ja ristisid taanlased 1219. ja 1220. aastal Põhja-Eesti alad ning saavutasid kontrolli Harjumaa, Virumaa ja osa Läänemaa ja Järvamaa üle, kuhu asutati Eestimaa hertsogkond Taani kuninga valdusena. Esimeseks Eestimaa hertsogiks nimetas Taani kuningas Valdemar II aastal 1220 oma poja Knud Valdemarseni. Kuningas Valdemar II lahkus ise 1219. aasta suve lõpul ning määras vallutatud ja vallutatavate maade asehalduriks Anders Suneseni.
Valduste üle arvepidamiseks moodustati Taani hindamisraamat, mis sisaldab aastatel 1219–1220 munkade koostatud "Suurt Eestimaa nimistut" ja 1230. aastal koostatud "Väikest Eestimaa nimistut". Viimane sisaldab andmeid Eesti maakondade kohta adramaades, välja arvatud Ugandi ja Sakala maakonna kohta, sest need kuulusid Mõõgavendade ordule.
, "Tallinna piiskop", Tallinna piiskoppide loend, "Tallinna toomkirik"
Taanile kuulunud Põhja-Eestis asus Tallinna piiskopkond, mis ei kuulunud mitte Riia, vaid Lundi peapiiskopkonda. Dominiiklased saabusid Tallinna 1229. aastal, kuid nende täpset saabumisaega kinnitavat ürikut pole säilinud. Usaldusväärse allikana on kasutatud taani krooniku Isacus Pontuse (ka Pontanuse) kroonikat. Pontanus märgib, et Taani kuningas Valdemar II saatis Taanist paavsti legaadi Modena Wilhelmi nõuandel alates 1221. aastast dominikaani munki ka Tallinna. Olulist rolli mängis Tallinna linnusesse määratud Taani asehaldur ehk riigihoidja ja endine Ribe piiskop Tuve (asehaldur 1222–1233), kes juhtis misjonitegevust Eestis.
Esimene dominiiklaste puitkirik ehitati arvatavasti praeguse Tallinna toomkiriku kohale Toompeale, kuid 1233. aastal Mõõgavendade ordu ja Aina Balduini vahel tekkinud konfliktis tapeti nii kirikusse põgenenud vasallid, piiskop kui ka vaimulikud. Dominiiklaste elupaik Toompeal hävitati taanlaste ja Mõõgavendade ordu vahelise konflikti käigus.
1236. aastal kohustas paavst Gregorius IX legaat Modena Wilhelmit täitma Lundi peapiiskopi ja Mõõgavendade ordu sõlmitud kokkulepet. Kokkulepe puudutas Tallinna, Lihula (Tartu) ja Virumaa piiskopkonda. Paavst Gregorius IX nõudis 10. aprillil 1236. aastal Wilhelmilt, et ta võtaks Mõõgavendade ordult üle Tallinna Toompea linnuse ning annaks selle Taani kuningale. Ta kohustas 10. augustil 1237. aastal ja 13. märtsil 1238. aastal Wilhelmi võtma linnus Mõõgavendade ordu õigusjärglaselt Saksa ordult üle, et see Taani kuningale anda. 1237. aastal kohustas paavst Modena Wilhelmit vahendama Taani kuninga lepitust Saksa orduga.
1246. aastal saadeti Ribest Ribe provintsiaalkapiitli korraldusel Taani ja Rootsi kloostreist üksteist munka prior Danieli juhtimisel Tallinna. Prior Daniel oli 1233. aastal üle elanud rünnaku dominiiklaste kloostrile Toompeal. Et Toompeal asuv kirik oli 1240. aastal muudetud toomkirikuks, valiti kloostri uueks asukohaks võrdlemisi kõrge ja korraliku aluspinnaga paik linna idapoolse külje all, kuhu dominiiklased Tallinna Suure linnuse "kaitsekraavi kõrvale väikesest linnusest põhja poole ehitasid kiriku ning teised kloostrihooned". Tallinnasse kloostri rajamise initsiaator oli paavsti legaat Modena Wilhelm, keda toetas Taani kuningas Valdemar II.
Esimene prior ehk kloostriülem 1246. aastal Tallinna all-linna asutatud dominiiklaste Püha Katariina kloostris oli dominikaani munk Daniel, kes oli Tallinna tulnud Visby linnast Gotlandi saarelt. Keskajal olid dominiiklastel kloostrid Tallinnas, Tartus ja Narvas.
Riia piiskopkond.
, "Riia peapiiskop" "Albert von Buxhövden", "Albert Suerbeer"
Riia piiskopkonna (alates 1253. aastast Riia peapiiskopkonna) vaimulikule ülemvõimule Vana-Liivimaal allusid Riia sufragaanpiiskopkonnad: 1224. aastal moodustatud Tartu piiskopkond, 1228. aastal moodustatud Saare-Lääne ja 1234. aastal moodustatud Kuramaa piiskopkond. 
Riia peapiiskopil oli otsene vaimulik võim oma diötseesi üle, mis hõlmas tänapäevase Läti kesk- ja idaalasid, sellest läänes olevad alad kuulusid Kuramaa piiskopkonna alla.
Saksa ordu.
1236. aastal sai 13. sajandi alguses Eestimaa vallutamisel põhilist osa etendanud Mõõgavendade ordu Saule lahingus leedulastelt ja semgalitelt hävitava kaotuse: hukkus umbes pool orduvendadest, nende hulgas ka ordumeister Volquin. 1237. aastal kinnitas paavst Gregorius IX Viterbos Mõõgavendade ordu liitmise Saksa orduga. Sama aasta 12. mail liidetigi mõõgavendade riismed Saksa orduga. Saksa ordu esimeseks juhiks ehk maameistriks Liivimaal ei määratud endist mõõgavenda, vaid senine Saksa ordu Preisi orduharu maameister Hermann von Balk. Saksa ordu maameistri (ehk "Liivimaa ordumeistri") residents oli 1237–1297 ja 1330–1481 Riia ordulinnus.
Linnad.
Keskaegsele linnale andis staatuse linnaõigus. Selles määratleti linna privileegid: omavalitsus, territoriaalne ulatus (linnasaras), kaitserajatiste ehitamise õigus ja patronaadiõigus kirikute üle. Ehkki Eestis oli nime poolest kolme liiki õigust, Lübecki, Riia ja Saare-Lääne stiftiõigus, anti tegelikult igale linnale unikaalne õigus, mis suurtele linnadele (Tallinn ja Tartu) kehtestas tunduvalt suuremad privileegid kui väikestele. Näiteks võis Tallinn kohtuasjus apelleerida otse emalinn Lübeckile, samas kui Narva ja Rakvere viimaseks apellatsiooniinstantsiks oli Tallinn. Samuti võitlesid Riia, Tallinn ja Tartu endale õiguse osaleda Liivimaa maapäevadel, teised linnad osalesid seal vaid mõne korra. Alates 15. sajandi lõpust osalesid seal vaid kolm Liivimaa suuremat linna.
Keskajal Eesti alal asunud 9 linna said linnaõigused järgmiselt:
Linnaõigused andis enamasti maaisand, ent mõnikord ka suurvasall. 1296. aastal andis Põhja-Eesti suurvasall Helmold Lode linnaõigused kahele asulale, Loderodele ja Koilale, kuid pärast asutamisürikut pole neid enam mainitud, mistõttu võib arvata, et linnade rajamine nurjus. Seevastu rajas Lätis von der Roppi aadlisuguvõsa Straupe (Raupa, Roop) linna, mis kuulus isegi Hansa Liitu.
Peale linnade oli eriseisund ka Toompeal, mis kuulus Tallinna komtuuri otsese võimu alla. Linnalaadne staatus oli 13. sajandi esimesel poolel ka Lihulal, aga kui Saare-Lääne piiskop oma residentsi mujale viis, vähenes selle tähtsus oluliselt.
Uute valitsejate vastuolud.
Eestimaa vallutamist suunanud Rooma paavst oli määranud, et vallutatud maadest saavad 2/3 oma valdusse roomakatoliku kiriku piiskopkonnad ja 1/3 Mõõgavendade ordu, kuid vallutamisel olulist rolli etendanud ja alaliselt territooriumil viibinud Mõõgavendade ordu ei olnud territooriumi vallutamise järel enam esialgse jaotusega rahul. Sellest tekkisid vastuolud ordu, Riia peapiiskopi ja Põhja-Eestis valduseid omandanud Taani kuninga vahel.
1222.–1224. aastani korraldasid eestlased vallutajate vastu ülestõusu. Ülestõusu algatasid saarlased. Ülestõusu käigus vabastati kogu Eestimaa, välja arvatud Tallinn. Taanlased kutsusid Mõõgavendade ordu ülestõusu maha suruma, kuid pärast ülestõusu mahasurumist mindi maade pärast tülli. 
Ordu ja Taani võimuvõitlus.
1223. aastal võttis Schwerini krahv jahil olnud Taani kuninga Valdemar II vangi. Valdemar II pidi 1225. aastal vabanemiseks loovutama kõik võõrvaldused, välja arvatud Rügeni saare ja Põhja-Eesti.
1225. aastal alustas Mõõgavendade ordu Taani vastu sõjalist tegevust, mille käigus vallutas 1227. aastaks Taanilt Virumaa ja Järvamaa. Taanlaste ja sakslaste vahelise järgneva konflikti ärahoidmiseks moodustas paavsti Eestimaale saadetud legaat Modena Wilhelm Viru- ja Järvamaast talle alluva haldusüksuse. Modena Wilhelm siirdus ise 1226. aastal Eestimaalt Rooma, jättes enda asemikuks asevalitseja magister Johannese.
1227. aastal sai Valdemar II sõjas Põhja-Saksamaa vürstiriikidega Bornhövedi lahingus lüüa. Kohe alustasid pealetungi Taani aladele ka sakslaste Mõõgavendade ordu väed, vallutades lõplikult kogu Põhja-Eesti. Langes ka Tallinna linnus, kus olid asunud Taani kuninga vasallid. Linnusest sai ordu tugipunkt.
Stensby leping.
7. juunil 1238. aastal sõlmiti Taanis Sjællandi saarel Taani kuninga Valdemar II ja Liivi ordumeistri Hermann Balke vahel Stensby leping, mille eesmärk oli lõpetada 1225. aastal Põhja- ja Kesk-Eesti kuuluvuse pärast puhkenud taanlaste ja Liivi ordu eelkäija Mõõgavendade ordu vaheline konflikt. Konflikti käigus oli Mõõgavendade ordu 1227. aasta suveks vallutanud taanlastelt kogu Põhja-Eesti.
Lepingu kohaselt tagastas Liivi ordu Taani kuningale Tallinna, Revala, Harju ja Viru koos Narvaga (umbes 12 000 km²). Järva maakond jäi Liivi ordule, kuid Taani kuninga loata ei tohtinud ordu sinna kindlustusi rajada. Kiriklikult moodustati Taanile tagastatud aladest Tallinna piiskopkond, mis allus Lundi peapiiskopkonna peapiiskopile.
Liivi ordule kinnistati Sakala, Mõhu, Nurmekund ja osa Vaigast, osa Läänemaast, osa Saaremaast, Muhu ja osa Hiiumaast (Uus-Pärnu, Viljandi) (umbes 16 000 km²), Liivi ordu valdustest (umbes 55 000 km²) tuumikvaldused asusid tänapäeva Läti aladel.
Tartu piiskopkonnale jäid Ugandi, Jogentagana ja teine osa Vaigast (umbes 9600 km²).
Saare-Lääne piiskopkonnale jäi enamik Läänemaast ja saartest (Haapsalu, Vana-Pärnu) (umbes 7600 km²).
Järgmist vallutajatevahelist tüli saadeti lahendama Rooma paavsti legaat Balduin Alnast, kes tahtis Toompea paavstile allutada. See oli 1233. aastal puhkenud verise lahingu peapõhjus. Orduvendade ja Balduini toetanud Taani vasallide vahel tekkinud konflikti käigus tapeti Toompea dominiiklaste kirikusse põgenenud Taani kuninga vasallid otse altari ees; ei halastatud ka piiskopile ega vaimulikele. Pärast lahinguid põgenes Balduin Alnast Eestimaalt.
Vallutajate omavahelised suhted.
Ristisõdijad tegid koostööd ka Vene vürstiriikidega. Pihkva vürst Vladimir Mstislavitš andis oma tütre piiskop Alberti vennale naiseks ja ühiste jõududega tehti mitu sõjakäiku eestlaste vastu.
Ehkki Läänemere-äärseid riike vallutati Rooma paavsti õnnistusel ja heakskiidul, puudus paavstivõimul oma sõjavägi uute maade vallutamiseks. Vallutusteks kasutas paavst katoliku kiriku mõjule alluvate ilmalike riikide ja vaimulike sõjaliste organisatsioonide teeneid.
Pärast eestlaste vastupanu murdmist kujunes Vana-Liivimaal välja sümbioos ilmalike (Liivi ordu ja Taanile kuulunud Eestimaa hertsogkonna) ning Rooma paavstile alluvate vaimulike (Tartu, Saare-Lääne ja Riia piiskopkonna) riigivalitsusvormide vahel. Kuigi enne vallutuste alustamist oli kokku lepitud vallutatavate maa-alade jaotus, siis reaalselt seda ei järgitud ning võimalusel vallutati nõrgematelt naabritelt valdusi.
1230. aastal saabus Eestisse paavst Gregorius IX viitselegaat Alna Balduin, kes nõudis paavstile allunud Põhja-Eesti maad (Virumaa ja Järvamaa) tagasi, kuid pärast Balduini lahkumist hõivasid ordu sakslased maakonnad uuesti. 1232. aastal, kui Balduin Alnast saabus Eestisse juba kui paavsti legaat, saavutas ta uute läbirääkimiste tulemusena maakondade ja Tallinna kindlusest kolmandiku paavsti võimu alla andmise. Pärast seda määras paavst Balduini Põhja-Eesti, Zemgale ja Kuramaa piiskopiks. Paavstile allusid veel Tartu piiskopkond, Saare-Lääne piiskopkond, Riia piiskopkond.
1233. aastal tungisid paavsti legaadiga järjekordselt tülli läinud orduväed kallale legaadi valdustes elanud Rooma paavsti vasallidele, kes olid arvatavalt Taani päritolu. Orduväed vallutas vasallide valdused ja võtsid tagasi ka ajutiselt Rooma paavstile kuulunud Tallinna kindluse osa, hukates seda kaitsnud paavsti sõjasalga liikmed.
1233. aasta lõpul alustas Taani kuningas Valdemar II mereblokaadi Hansa Liidu pealinna Lübecki sadamale. Liivi ordut toetasid põhiliselt Põhja-Saksa linnad (Lübeck, Vestfaal), Reinimaa ja Hansa Liit nii ristisõdijate kui ka sõjavarustusega. Blokaad lõpetati alles pärast Liivi ordu abipalvet Rooma paavstile. Gregorius IX suutis lõpetada blokaadi, kui ähvardas Taani kuninga Valdemar II kirikuvande alla panna.
Jätkates maavalduste suurendamist ning soovides ühendada Põhja-Eesti ja Preisimaa valduseid, asusid orduväed sõjategevusse semgalite ja žemaitide vastu, kuid Saule lahingus (Päikeselahingus) 1236. aastal orduväed purustati. Aastal 1237 kinnitas paavst ordu liitumistingimused Saksa orduga, lisades neile salatingimused (näiteks Põhja-Eesti tagastamise Taanile). Mõõgavendade ordu liitus Saksa orduga ja edaspidi kasutati ühist nime Liivimaa ordu.
Selleks, et kokkuleppest kinni peetaks ning Taanile alad tagastataks, saatis paavst Eestimaale jällegi legaat Modena Wilhelmi, kes pidas 1237/1238. aasta talvel läbirääkimisi maade tagastamise üle. Ordu Põhja-Eesti vasallid jäid küll elatusallikast ilma, kuid vastutasuks pakkus Wilhelm mõistlikku kompensatsioonisüsteemi, et säilitada rahu ja vältida sõjategevust. 1238. aastaks oli ordu vallutatud 5800 aakrist alles jäänud vaid 1895 aakrit. Maid tagastati kuni 1238. aasta suveni, mil paavsti korraldusel kogunesid Taanis Sjællandi saarel legaat Modena Wilhelm, Liivi ordumeister Hermann Balke ja Taani kuningas Valdemar II, kes sõlmisid Stensby lepingu 7. juunil 1238. aastal.
Stensby leping oli ka alus Rooma paavsti edasisteks vallutusteks (ristisõjad Venemaal).
Sõjad Vene vürstiriikidega.
1227. aastaks olid Mõõgavendade ordu ja Riia peapiiskop Eesti ala üldjoontes vallutanud. Järgneval kümnendil jagati alad omavahel ära. Seejärel jätkusid aga ristisõjad lõuna ja ida pool: 1260. aastateks alistasid Liivi ordu kuralased, 1290. aastateks semgalid. Lisaks põhjustasid konfliktid Vene vürstiriikidega sageli sõdu, mis ulatusid Eesti alale. 1240.–1241. aastani korraldasid Liivi ordu, Taani kuningas Valdemar II ja Tartu piiskopkond sõjaretki ida poole, vallutades ajutiselt Vadjamaa lääneosa ja Pihkva. Pärast 1242. aasta Jäälahingut taastus 1240. aasta eelne olukord. Ehkki liivimaalaste ja venelaste sõjad jätkusid edaspidigi, ei saavutanud kumbki kuni 15. sajandi teise pooleni märgatavat ülekaalu: enamasti oli tegemist küllaltki väikeste piirisõdadega.
Muudatused elukorralduses.
Uued valitsejad tõid Eestimaale lubjapõletamisoskuse, mistõttu järgmistel sajanditel muutus tunduvalt maa välisilme – kerkisid püsivad ja monumentaalsed kiviehitised. Kõigepealt hakati kivist ehitama uue võimu sümboleid, roomakatoliku kirikuid, mille ümber asuvatest elanikest moodustati kirikukihelkonnad. 13. sajandi lõpus oli Eesti aladel 59 kihelkonda. Vasallide ja halduskeskuste kaitseks ehitati ka esimesed kivist linnused. Taani valdustes ehitati Tallinna linnamüür 1265. aastal, Rakvere ordulinnus ja Narva linnus 1254. aastal.
, "Eesti kirikute loend", "Ordulinnus", "Piiskopilinnus"
Mõõgavendade ordu ja piiskopkonnad hakkasid vallutatud alade haldamiseks maid läänistama saksa soost vasallidele, Taani aladel Põhja-Eestis aga läänistati üksikud alad ka eesti soost vasallidele. Aastast 1240 on pärit Valdemar II Eesti hertsogkonda puudutav Taani hindamisraamat, mille kohaselt 80% hertsogkonna vasallidest olid rahvuselt sakslased, 18% taanlased ja 2% eestlased. Eestlastest vasalle oli kokku 5. Nende hallata olid keskmise suurusega läänid. Enamik eestlastest olid küll talupojad, kuid siiski võisid maa põlisasukad ka linnadesse elama asuda. Vähemalt üks eestlane tõusis Tallinna Storeborgi kindluse läänihaldajaks, vasalliks.