tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Heinrich I (Holstein-Rendsburg)

Heinrich I (1258–1304) oli esimene Holstein-Rendsburgi krahv.
Elu.
Ta oli Gerhard I ja Mecklenburgi Elisabethi poeg. 1285. aastal suutis ta veenda Taani kuningat Erik V vabastama Schleswigi hertsog Valdemar IV vangistusest. Pärast isa surma jaotasid pojad krahvkonna isekeskis. Heinrich sai Rendsburgi. Ta oli pidevalt sõjajalal Dithmarscheniga.
Veidi enne surma kehtestas ta tollimaksu importkaupadele. Pool tulust läks Hamburgile, teise poole jaotasid omavahel Holstein-Schaumburg ja Holstein-Rendsburg. Pärast Holstein-Schaumburgi liini hääbumist 1640. aastal läks selle tulu Holsteini hertsogkonnale. Pärast Holsteini hertsogite hääbumist 1768. aastal läks tulu Hamburgile.
Abielu ja järglased.
Ta abiellus 1289. aastal Bronckhorsti krahvi Florise tütre Heilwigiga. Nad said järgmised lapsed:
Koroonapandeemia Indias

Koroonapandeemia Indias on osa 2019. aasta sügisel Hiinast Wuhanist alanud ja 2020. aasta märtsis pandeemiaks kasvanud kiiresti leviva SARS-CoV-2 koroonaviiruse põhjustatud ülemaailmsest koroonapandeemiast.
Esimene nakatumisjuhtum tuvastati 30. jaanuaril 2020.
2020. aasta 5. septembri seisuga oli riigis registreeritud üle 4 miljoni nakatunu; 16. septembriks ületas ametlikult registreeritud nakatunute arv 5 miljoni piiri, haiguse läbi oli surnud üle 80 000 inimese.
Nava jõgi

Nava jõgi on 2,6 km pikkune Põltsamaa jõge ja Endla järve ühendav jõgi.
Ajalugu.
1870. aastatel lasi Vaimastvere mõisa omanik Endla järve veetaseme alandamiseks ja ümbruskonna heinamaade kuivendamiseks ehitada kraavi ("Suurkraav" ehk "Uusjõgi") Endla järvest Sinijärve kaudu Põltsamaa jõkke ning rajada Endla järve otse Põltsamaa jõega ühendavale Nava jõele tammi, et Põltsamaa jõe vesi järve voolata ei saaks. Loodimisvigade tõttu alanes veetase vaid 30 cm. 1950. aastatel süvendati kraav kanaliks (Räägu kanal). Nüüd langes järvede veetase sedavõrd, et enamik Endlast ja kogu Sinijärv kadus ning vool vanas Põltsamaa jõe sängis aeglustus tunduvalt. Põltsamaa jõgi hakkas voolama Nava jõe, järvede ja Räägu kanali kaudu. 1968. aastal rajati Sinijärvele algeline pais, mis mõlemad järved suures osas taastas. 1997. aastal ehitati sinna kindlam pais ja 2005. aastal ka kalatrepp. Pärast seda voolab põhiosa Põltsamaa jõe veest vana jõeharu kaudu. Endla looduskaitseala endiste töötajate teatel hakkas sellest alates Nava jõe voolusuund sõltuma vee tasapinnast Põltsamaa jões ja Räägu kanalis (Endla järves).
Pärnu seegi maja

Seegi maja on maja Pärnus aadressil Hospidali tänav 1. 
17. sajandil ehitatud hoone on teadaolevalt Pärnu kõige vanem maja.
Hoones tegutsevad tänapäeval hotell St. Peterburg ja restoran Seegi Maja.
Ajalugu.
Maja ehitati 1658. aastal Pärnu Pühavaimu kiriku vana seegi alustaladele linna vigaste ja haigete varjupaigaks. Hospidali tänavale nime andnud endise seegi ehitamisajaks on vundamendi puitparvede uurimine andnud ajavahemiku 1250–1350. 16. sajandil võis vanas hoones asuda kõrts. Hoone krunt anti linnale 1580. aastal.
1816. aastal müüs Pärnu raad seegimaja samas kvartalis asuvale kaubamajale Hans Dietrich Schmidt (1741–1942), kes kasutas maja kõrvalhoonena.
1980. aastatel toimus hoones suur tulekahju, mis jättis alles ainult kivimüürid.
Aastail 1998–2000 taastati seegi maja Leevi Soku ja Rein Raie projekti järgi 17. sajandi välisilmes. Hoones tegutsevad hotell St. Peterburg ja restoran Seegi Maja.
Dysnai

Dysnai on järv Leedus Ignalina rajoonis. Tegemist on pindalalt teise järvega Leedus.
Järv asub Dūkštasest kaks kilomeetrit lõunas, merepinnast 144,6 meetri kõrgusel. Kaldad on madalad ja liivased, kohati ka soostunud. Poolsaarte kohal on kaldad kõrgemad ja järsemad. Kaldajoone pikkus on 42,27 kilomeetrit. Kaldaid katab võsa, kohati ka metsad, niidud ja põllud. Põhjakaldal asuvad kohati puuviljaaiad. Järves on kuus saart (3,73 ha, 0,46 ha, 0,24 ha, 0,22 ha, 0,17 ha ja 0,04 ha). Neist suurim kannab nime Žilė saar.
Dysnai asub madalas jääajal tekkinud lohus. Põhja katavad savi ja liiv.
Järve suubuvad Svetyčia, Parsvytė, Garšvė ja veel 27 oja, tuues sinna ka Ažvintise järve veed. Järvest voolab välja Dysnykščia (Dysna jõe alguse kohalik nimetus), mis suubub Dysnykštise järve. Vee läbipaistvus on suvel 0,4 m, talvel aga 2,7 m. Järve veetaset mõjutab 1959. aastal valminud Padysnise hüdroelektrijaam. Küladest asuvad järve kaldal Moliakalnis, Driškūnai, Varnos, Žąsiniai, Ščiurys, Čižiūnai, Daržininkai, Miliaučiškė, Grybėnai, Pagurbė, Gurbai ja Ligūnai.
Kaladest elavad järves haug, särg, koger, latikas, koha, ahven, linask, karpkala, kiisk, luts, viidikas, säinas ja angerjas.
Järve nimi on tundmatu päritoluga; võimalik, et see tuleneb tüvest "disti" ("dysta, dido"), mis tähendab kasvanut, paisunut.
Tverečius

Tverečius (valgevene keeles traditsiooniliselt Цверач) on alev Leedus Ignalina rajoonis, Tverečiuse valla halduskeskus. Alev asub Ignalinast 20 kilomeetrit kagus merepinnast 127 meetri kõrgusel Tverečiuse järve kaldal. 
Alevis on Didžiasalise kooli filiaal, postkontor ja raamatukogu. Tverečiuse katoliku kirik valmis aastal 1906.
Linna järgi on nime saanud Kunda lademe Tverečiuse kihistu. 
Sealne murrak on üks vanapärasemaid leedu keele murrakuid.
Alevis sündis aastal 1889 Leedu jurist ja poliitik Boleslovas Jonas Masiulis.
Ajalugu.
Alevist loodes asuvad IX–XII sajandil kasutusel olnud Tverečiuse muinaskalmed.
Asulat ennast on esmamainitud aastal 1501, mil sinna asusid augustiinlased ja rajasid külla oma kloostri. Toona rajati sinna ka esimene kirik. Aastal 1662 finantseeris Trakai vojevood Mikołaj Stefan Pac uue kloostrikompleksi ja kivist kirikuhoone rajamist. Aastal 1781 rajati sinna kool, mis praegu paikneb Didžiasalises. Aastal 1832 sealne klooster suleti.
Tsaariajal olid asula venekeelseteks nimekujudeks Тверецъ ja Тверечь.
Aastail 1920–1939 kuulus Tverečius Poola koosseisu. Aastail 1939–1940 oli alev Valgevene NSV koosseisus. Teise maailmasõja järel tegutsesid alevi ümbruskonnas Leedu metsavennad. Nõukogude võimud küüditasid 7 sealset elanikku.
Nõukogude perioodil oli alev kohaliku kolhoosi keskasulaks.
Heinrich II (Holstein-Rendsburg)

Heinrich II (hüüdnimega "Raudne Heinrich"; u.1317 – u.1384) oli Holstein-Rendsburgi krahv ja Lõuna-Schleswigi pandihärra. Ta valitses koos oma noorema venna krahv Nikolausiga.
Elu.
Heinrich oli krahv Gerhard III ja selle naise Sophia vanem poeg. Heinrich oli palgasõdurite juhina ja hiliskeskaegse rüütellikkuse tüüpilise esindajana suur Euroopa mängija. Ta võitles Itaalias, Venemaal, Eestis ja Prantsusmaal. Ta teenis Inglise ja Rootsi armeedes. 1367. aastal oli ta Hansa Liidu laevastiku komandör ja 1368. aastal vallutas ta Kopenhaageni. Krahv Heinrich II ja tema vend Nikolaus kaitsesid jõuliselt oma nõudeid Holsteinis ja Schleswigis Taani ja friislaste vastu.
Abielu ja järglased.
Heinrich oli kaks korda abielus:
Esiteks Lippe isanda Bernhard V tütre Mechtildiga. Nad said ühe tütre:
Teiseks 1366. aastal Schwerini krahvi Albrecht II tütre Ingeborgiga. Nad said neli last:
Josh Bailey

Joshua Bailey (sündinud 2. oktoobril 1989 Bowmanville'is Ontario provintsis) on Kanada jäähokimängija, kes mängib NHL-i klubis New York Islanders ründajana paremäärel. Ta on klubi meeskonna asekapten.
Aastatel 2005–2009 mängis ta Ontario Hoceky League'i klubides Owen Sound Attack ja Windsor Spitfires.
2008. aastal valiti ta NHL-i "draft"is Islandersi poolt üheksanda valikuna. NHL-is debüteeris ta hooajal 2008–09. Esimese värava lõi ta liigas 2. jaanuaril 2009 mängus Phoenix Coyotesi vastu.
Hooaja 2012–13 alguses toimunud NHL-i tööseisaku ajal mängis ta Saksamaa esiliiga klubis SC Bietigheim-Bissingen.
2018. aastal valiti ta NHL-i tähtede mängule. Sama aasta veebruaris pikendas ta Islandersiga lepingut kuue aasta võrra.
Bailey kuulus Kanada jäähokikoondisse 2018. aasta maailmameistrivõistlustel, kus ta lõi ühe värava ja andis kolm väravasöötu.
Kuninga 30

Kuninga 30 on hoone Pärnus aadressil Kuninga tänav 30.
1759. aastal valminud hoone on tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks.
Tänapäeval tegutsevad hoones hotell ja kohvik Pastoraat Cafe.
Ajalugu.
Hoone on ehitatud 1759. aastal Eliisabeti kiriku pastoraadimajaks varem samas kohas asunud puidust pastorimaja asemele.
1816. aastal toimunud ümberehituse käigus anti hoonele hilisklassitsistlik väljanägemine.
1809–1846 elas majas Pärnu Eliisabeti koguduse pastor ja kultuuritegelane Johann Heinrich Rosenplänter, kes pidas hoones aastatel 1814–1820 Eesti koolmeistrite kooli..
Hoonet remonditi uuesti aastatel 1846–1848. Remondi käigus lammutati mantelkorsten-köök ja tehti sisemisi ümberehitusi.
1856. aastal ehitati juurde õuetiib-trepikoda. 1881. aastal kolis pastoraat Pühavaimu tänavale ja hoonet hakkasid kasutama haridusasutused.
Aastatel 1884–1885 laiendati hoonet ida suunas, kus hakkas tööle Pärnu Poeglaste Gümnaasiumi ettevalmistusklass. Selleks lammutati vana puitait ja ehitati välja katusekorrus uusklassitsistlikus võtmes.
Hiljem tegutses hoones tööstusõpilaste kool, seejärel arve- ja tööstustehnikum, siis turbatehnikum.
Aastatel 1975–1976 toimunud renoveerimise käigus ennistati hoone 19. sajandi lõpu välisilme.
21. sajandi alguses seisis hoone pikka aega kasutuseta ja oli seetõttu halvas seisukorras. 2011. aastal müüdi hoone eraomandusse, kuid uus omanik ei suutnud maja renoveerida. Seetõttu ostis hoone 2017. aastal ehitusettevõte Crimine OÜ, kes asus maja korda tegema. Rekonstrueerimine lõppes 2018. aastal ning majas avati hotell ja kohvik Pastoraat Cafe.
Gert Bavendamp

Gert Bavendamp oli hollandi tisler ja puunikerdaja, kes tegutses Pärnus 17. sajandi keskpaigas.
Eluloolist.
Gert Bavendamp sai Pärnu kodanikuks 1647. aastal ja kuulus alates 1649. aastast Pärnu tislerite ja klaasijate tsunfti koos klaasija Marten Geistmanni ja tisler Heinrich Schwartziga.
Looming.
Gert Bavendampi tööks peetakse Pärnu Nikolai kiriku kantslit (hävis põlengus 1944), mis oli tehtud 1648. aasta paiku. Kantsli korpus ja trepp olid eelkõige äratuntavalt hea tisleritöö, kaunistatud arvukate profileeritud ehisliistude ja puitpanustega; kaunistusteks olid lamedad moreskitaolised pinnaornamendid koos lopsakakalt nikerdatud maskaroonidega. Kantsli välispind oli osadeks liigendatud hermpilastritega, nende vahel seisid igal paneelil niššides skulptuurid: neli evangelisti ja viies figuur, mis võis olla Paulus. Tüüpiliselt hollandipärased olid nišše kroonivad murdsegmentfrontoonid kuulidega. Figuurid polnud oma suurte peadega ja jändrike kehadega klassikaliselt ilusad, kuid nad olid väljendusrikkad ja karakteersed. Omapärane oli kõlakatuse hari: see koosnes pehmelt kaarduvatest kõhrornamendist voluutidest, mis radiaalselt ühendatuna moodustasid õhulise teravatipulise baldahhiini ja mis kogumuljelt filigraanset barokset sepist meenutas. Sten Karling peab Pärnu Nikolai kiriku originaalset kõlakatust väga sarnaseks Dordrechti Maarja kiriku (Onze-Lieve-Vrouwekerk) kantsli kõlakatusega.
Bavendampile on veel ühe tööna omistatud ka Rūjiena kiriku kantsel, mis oli aastaks 1943 samuti hävinud.
Maarja Panov

Maarja Panov (neiuna Maarja Sang; 28. juuni 1939 Tartu – 27. aprill 2007) oli eesti lastearst-kopsuarst.
Ta sündis 1939. aastal Tartus, kuid kui ta oli viieaastane, kolis pere Pärnusse. 1957. aastal lõpetas ta Pärnu 2. Keskkooli ja 1965. aastal Tartu Riikliku Ülikooli arstiteaduskonna.
Ta töötas aastatel 1965–1980 lastearstina Jõgeval. Aastatel 1980–2004 töötas ta Tartu Ülikooli Kliinikumi lastekliinikus, kus juhatas nii vastuvõtuosakonda, respiratoorsete infektsioonide kui ka kardiopulmonoloogia osakonda ning 1990–1999 allergoloogia osakonda. Ta oli tunnustatud lastekopsuarst. Tema eriline pühendumus kuulus tsüstilise fibroosi haigetele. Selle raske haiguse uute diagnostika- ja ravimeetodite juurutamises ning edasiarendamises, samuti Eesti Tsüstilise Fibroosi Ühingu moodustamises 1998. aastal oli tal väga suur osa.
Isiklikku.
Tema vanemad olid kirjanikud Kersti Merilaas ja August Sang. Ta oli abielus silmaarsti ja Tartu Ülikooli professori Aleksei Panoviga, neil on poeg Peter Panov ja tütar Kristina Pai. Tema õde oli teatrikunstnik Liina Pihlak, vend on luuletaja, kirjanduskriitik, keeleteadlane, tõlkija ja publitsist Joel Sang.
Anders Lee

Anders Mark Lee (sündinud 3. juulil 1990 Edinas Minnesotas) on USA jäähokimängija, kes mängib NHL-i klubis New York Islanders ründajana vasakäärel. Ta on klubi meeskonna kapten.
Hooajal 2009–10 mängis ta United States Hockey League'i klubis Green Bay Gamblers. Aastatel 2010–2013 mängis ta Notre Dame'i ülikooli jäähokimeeskonnas.
2009. aastal valiti ta NHL-i "draft"is Islandersi poolt 151. valikuna. NHL-is tegi ta debüüdi 2. aprillil 2013 mängus Winnipeg Jetsi vastu, lüües selles mängus ka värava. Hooajal 2013–14 sai ta enam mänguaega Islandersi noorteklubis Bridgeport Sound Tigers American Hockey League'is. Alates hooajast 2014–15 on Lee kuulunud Islandersi põhikoosseisu. Individuaalselt on tema edukaim hooaeg olnud 2017–18, mil ta lõi liigas 40 väravat ja andis 22 väravasöötu.
USA jäähokikoondise koosseisus on Lee maailmameistrivõistlustel võitnud 2015. ja 2018. aastal pronksmedali.
Semjon Varlamov

Semjon Aleksandrovitš Varlamov (vene keeles Семён Александрович Варламов; sündinud 27. aprillil 1988 Kuibõševis) on Venemaa jäähokimängija, kes mängib väravavahina NHL-i klubis New York Islanders.
Ta alustas klubikarjääri Venemaa klubis Jaroslavli Lokomotiv, mille koosseisus debüteeris ta Venemaa kõrgliigas hooajal 2006–07.
2006. aastal valiti ta NHL-i "draft"is Washington Capitalsi poolt 23. valikuna. Capitalsi meeskonnas debüteeris ta NHL-is hooajal 2008–09.
Aastatel 2011–2019 mängis Varlamov kaheksa hooaega Colorado Avalanche'is, kuid jõudis sel ajal klubiga väljalangemismängudele vaid korra, hooajal 2013–14. Samal hooajal saavutas ta NHL-is väravavahtidest enim võite (41) ja valiti samal hooajal "NHL Second All-Star Team"i.
2019. aasta juulis sõlmis ta nelja-aastase lepingu Islandersiga.
2012. aastal tuli Varlamov Venemaa jäähokikoondise koosseisus maailmameistriks. Ta oli 2012. aasta maailmameistrivõistlustel parima tõrjeprotsendiga väravavaht (.939). 2010. aasta maailmameistrivõistlustel võitis ta koondisega hõbemedali. Ta kuulus Venemaa koondisse ka 2014. aasta taliolümpiamängudel.
Erzvėtase järv

Erzvėtas on järv Leedus Ignalina rajoonis.
Erzvėtas asub jääajal tekkinud tunnelorus. Järve kaldad on üldiselt kõrged ja kuivad, lõunaosas ka madalad. Kaldaid palistavad põllud ja niidud. Kaldajoone pikkus on 9.89 kilomeetrit. Sügavaim koht asub järve idaosas, põhjaosas asub aga saareke pindalaga 0,11 ha. Järve säng asub jääajal tekkinud lohus. Erzvėtase järv jääb merepinnast 130 meetri kõrgusele. Küladest jäävad järve kaldale Erzvėtas, Ryžiškė, Kukutėliai ja Andriejauka.
Järve nime päritolu on püütud tuletada sõnadest "aržus, eržus, aržlus" (metsik, allumatu), "aržyti, argoti" (rebima, rüüstama), või siis on peetud seda arhailiseks indoeuroopa algkeelest tulenenud nimeks, kus "*arg-" tähendab selget, säravat.
Ants Seiler

Ants Seiler (31. märts 1930 Tartu – 2. juuni 1968 Biķernieki ringrada, Riia) oli eesti autovõidusõitja ja autokonstruktor.
Ta õppis Tartu 2. algkoolis ja lõpetas 1949. aastal Tartu Elektromehaanika Tehnikumi autonduse erialal.
Töötas Eesti NSV Autotranspordi ja Maanteede Ministeeriumis ning Tallinna Autoremonditehases nr 1.
Sportlasena.
Estonia-2 klassi autol võitis ta 1959. aastal Kalevi 1. suursõidu ja 1960. aastal Kalevi 2. suursõidu.
Tuli 1961. aastal vormelite ringrajasõidus Vormel 3-klassis NSV Liidu meistriks, aastatel 1965 ja 1966 võitis ta samas klassis hõbeda. Oli NSV Liidu koondise liige.
Ta hukkus 2. juunil 1968 Riias Biķernieki ringrajal võistluse ajal toimunud kokkupõrkes.
Autokonstruktorina.
Oli Estonia võidusõiduautode tootmise algatajaid ja vormelite konstruktor.
Tallinna Autoremonditehases nr 1 alustati septembris 1957 tema eestvedamisel Estonia-1 võidusõiduauto tootmist, mis oli tema enda projekteeritud. Jõuallikas oli Serpuhhovi tehase mootorratta 500 cm3 mootor ja käigukast oli Volkswageni sõiduautolt.
Ta oli ka esimese stardi teinud auto roolis 6. septembril 1958 Leningradis, kus ta kohe tegi uue autoga ka rajarekordi. Seda päeva loetakse Eesti võidusõiduautode sünnipäevaks.
1962. aastal läks ta Tartu Autoremonditehasesse nr 2 ning alustas seal sportauto ehitamist. Tema poolt või osalusel konstrueeriti kokku 11 võidusõiduautot ja ehitati üle 85 masina, neist kaks Tartus.
Mälestuse jäädvustamine.
2009. aastal loodi Eesti Rahvuskultuuri Fondis Ants Seileri allfond autoeriala üliõpilaste ja noorte inseneride jaoks.
Tallinnas Pirita teel avati 6. juunil 2019 avati Ants Seileri mälestuspink.
Skulsk

Skulsk on küla Poolas Suur-Poola vojevoodkonnas Konini maakonnas, Skulski valla halduskeskus. Skulsk asub Koninst umbes 30 km põhjas.
Küla on esmamainitud 1249. aastal. Skulsk sai linnaõigused 1409. aastal, kuid kaotas need 1870. aastal.
Asalnai

Asalnai on järv Leedus Ignalina rajoonis.
Järve kaldad on looklevad, kaldajoone pikkus on 14,74 kilomeetrit. Loodes ühendab 120 meetri laiune kitsus Asalnaid Asalnykštise järvega, kagus 150 meetri laiune kitsus Lūšiai järvega. Järve lohk on keeruka ehitusega, asudes mitme tunneloru ja jää poolt kuhjatud valli ristumiskohas. Põhjaosas on suur laht.
Järve lõunakallas on kõrge ja liivane, seal kasvav männik on mitmete haruldaste liikide elupaigaks. Ka läänekallas on kõrge ja savine. Enamik kaldast on metsane. Kui välja arvata kagupoolne abajas, on järve põhi väga ebatasane.
Järve kirdeosas asub Asalnai hüdrograafiline kaitseala. Loodeosas asub ka poolsaar, millel kasvab looduskaitsealune Asalnai mänd.
Asalnaisse suubub Dringykščia oja, mis toimetab sinna Dringise järve veed. Järve põhjakaldal on puhkebaas. Külad järve kaldal on Pabiržė, Meironys ja Puziniškis.
Järve nimi tuleneb sõnast "asys", mis tähendab osjasid.
Szczerców

Szczerców on küla Poolas Łódźi vojevoodkonnas Bełchatówi maakonnas, Szczercówi valla halduskeskus. Szczerców asub Bełchatówist umbes 18 km läänes.
Küla on esmamainitud 1362. aastal. Szczerców sal linnaõigused 1364. aastal, kuid kaotas need 1870. aastal.
Pikkjärve mõis (Palamuse)

Pikkjärve mõis (saksa keeles "Pikjerw") oli Kaarepere mõisa karjamõis Palamuse kihelkonnas Tartumaal.
Puchaczów

Puchaczów on küla Poolas Lublini vojevoodkonnas Łęczna maakonnas, Puchaczówi valla halduskeskus. Puchaczów asub Łęcznast ligi 7 km idas ja Lublini kesklinnast ligi 29 km idas.
Puchaczów sai linnaõigused 1527. aastal, kuid kaotas need 1870. aastal.
Kurozwęki

Kurozwęki on küla Poolas Święty Krzyżi vojevoodkonnas Staszówi maakonnas Staszówi vallas. Kurozwęki asub Staszówist ligikaudu 5,5 km loodes.
Küla on esmamainitud 13. sajandil. Kurozwęki sai 15. sajandi alguses linnaõigused, kuid kaotas need 1870. aastal.
Küla olulisim vaatamisväärsus on 14. sajandil rajatud Kurozwęki loss, mis omandas praeguse kuju aastatel 1768–1772 toimunud ümberehituse käigus.
Nikolaus (Holstein-Rendsburg)

Nikolaus (ka "Holsteini Klaus"; 1321 – 8. mai 1397) oli Schauenburgi titulaarkrahv. 
Nikolaus oli koos esmalt oma venna ja siis oma vennapoegadega Holstein-Rendsburgi kaasvalitsev krahv 1340. aastast kuni oma surmani. 1390. aastal pärisid Nikolaus ja tema vennapojad Holstein-Kieli, mis ise sisaldas endist Holstein-Plöni tagastamise kaudu 1350. aastal. Seega peale Holstein-Pinnebergi olid Nikolaus ja tema vennapojad ühendanud kogu Holsteini. Ta oli ka Schleswigi kaasvalitseja aastatel 1375-1386. Ta oli seega Schaumburgi dünastia juhtiv liige ja mõjukas tegelane piirkonnas Elbest põhja pool. Ta oli krahv Gerhard III ja selle naise Sophia teine poeg.
Ta valitses Schleswigit aastatel 1375-1384 koos oma vanema venna Heinrich II-ga, pärastpoole üksi. 1386. aastal astus ta Schleswigi hertsogi kohalt tagasi Heinrich II poja Gerhard VI kasuks, kelle Taani kuningas Oluf II kinnitas Schleswigi hertsog Gerhard II-ks.
1354. aastal abiellus ta Braunschweig-Lüneburgi hertsogi Wilhelm II tütre Elisabethiga. Nad said ühe tütre:
1362. aastal kihlas Nikolaus oma tütre prints Håkoniga, kellest hiljem sai Norra kuningas Håkon VI. Kuid kihlus tühistati 1363. aastal poliitilistel põhjustel ja Håkon abiellus hoopis Taani kuninganna Margrete I-ga.
Nikolaus suri 1397. aastal ja maeti Itzehoesse. Tema vennapoeg Gerhard VI tegutses tema alaealise tütre Elisabethi eestkostjana. Pärast Nikolausi surma eraldasid tema kaasvalitsevad vennapojad Albrecht II ja Gerhard VI Holstein-Rendsburgist Albrechtile Holstein-Segebergi. Gerhard VI jätkas seejärel Holstein-Rendsburgi üksi valitsemist.
Võnksiire

Võnksiire, ka võnksiirdumine ehk murdsiire on Vana-Rooma arhitektuuris ja hiljem barokkarhitektuuris rakendatud ehitise fassaadi liigendamise võte, kus eenduva samba peale asetati eenduv ja tegeliku kandva funktsioonita talastik, nii et talastikuga koos eendus täisnurga all seinast ka talastikku kaunistav friis, ehisliist, simss või karniis.
Albrecht II (Holstein)

Albrecht II (u.1369 – 28. september 1403) oli Holstein-Rendsburgi krahv oma isa surmast 1381. või 1384. aastal kuni 1397. aastani. 1397. aastast kuni oma surmani oli ta Holstein-Segebergi krahv.
Elu.
Ta oli Heinrich II ja selle naise Ingeborgi poeg. Pärast isa surma koordineeris onu Nikolaus Schaumburgi dünastia vanema liikmena erinevate Schauenburgi ja Holsteini krahvide koostööd. Nikolaus suri 28. augustil 1397. Pärast Nikolausi surma jaotasid Albrecht II ja tema vanem vend Gerhard VI Holsteini ja Stormarni krahvkonnad omavahel. Albrecht II valis oma residentsiks Segebergi, ta tahtis ka osa Schleswigi hertsogkonnast, mida Gerhard VI Taani kuninga Oluf II vasallina valdas. Taani seaduste kohaselt ei olnud tal aga õigust läänist osa saada.
Tema äi, Saksi-Lauenburgi hertsog Erich IV rüüstas Ditmarshi. See käivitas aastatel 1402-1404 uuesti käimasoleva vaenuse Ditmarshi ja Holstein-Rendsburgi krahvide vahel. Selle konflikti taust oli, et Ditmarshi põllumajanduskogukonnad olid ametlikult Bremeni peapiiskopkonna alamad, kuid tegelikult oli Ditmarsh sõltumatu ala, alludes ainult keisrile. Aastakümneid püüdsid Holstein-Rendsburgi krahvid ala allutada. Pärast oma retke taganes Erich üle Albrecht II territooriumi ja Ditmarshi talunikud süüdistasid Albrecht II kaastöös. Albrecht II eitas, et tal oleks mingit seost Erichi retkega. Alamaadel ja nõunikud sundisid Albrechtit ja Gerhardit uuendama püüdeid vallutada Ditmarsh. Albrecht järgis seda nõuannet energiliselt. Võitluse ajal Ditmarshis kukkus ta põiklevat manöövrit tehes hobuselt ja suri saadud vigastustesse.
Abielu.
Albrecht abiellus Saksi-Lauenburgi hertsogi Erich IV tütre Agnesega. Abielu jäi lastetuks.
Gerhard VI (Holstein-Rendsburg)

Gerhard VI (u 1367–1404) oli Holstein-Rendsburgi krahv 1382. aastast ja Schleswigi hertsog 1386. aastast.
Gerhard VI oli krahv Heinrich II ja selle naise Ingeborgi poeg. Pärast isa surma, kes oli valitsenud koos Gerhardi onu Nikolausiga (Klausiga), asusid Gerhard ja tema noorem vend Albrecht II koos onuga valitsema. 15. septembril 1386 läänistas Taani kuningas Oluf II talle Schleswigi hertsogkonna, pärast onu Nikolausi tagasiastumist sellest ametist.
1390. aastal pärisid Gerhard ning tema vend ja onu Holstein-Kieli, sealhulgas liidendatud Holstein-Plöni, mille liin oli hääbunud 1350. aastal. Pärast onu Nikolausi surma 1397. aastal jaotasid vennad oma valdused, vanemale jäid Schleswig ja Holstein-Rendsburg ning Albrecht II sai Holstein-Segebergi. 1403. aastal sai Gerhard Segebergi pärast Albrechti surma sõjategevuses Dithmarscheni vastu tagasi, valitsedes seega peaaegu kogu Holsteini, välja arvatud Holstein-Pinneberg. Schleswigi hertsogkond ja Holstein-Rendsburgi krahvkond olid ühe valitseja all. Ta langes Hamme lahingus 4. augustil 1404 järjekordsel katsel allutada Ditmarsh.
Perekond.
1391. aastal abiellus Gerhard Braunschweig-Lüneburgi hertsogi Magnus II tütre Elisabethiga. Nad said järgmised lapsed:
Kongo Demokraatliku Vabariigi maaväe relvastuse loend

Siin on loetletud Kongo Demokraatliku Vabariigi maaväe relvastuselemente.
Heinrich III von Schauenburg-Holstein

Heinrich III (suri 1421. aasta veebruaris) oli aastatel 1402–1410 Osnabrücki piiskop Heinrich I ja 1404. aastast kuni oma surmani ka Holstein-Rendsburgi krahv.
Ta oli Heinrich II ja selle naise Ingeborgi noorim poeg.
Elukäik.
Noorima pojana oli talle määratud kirikukarjäär ja temast sai diakon Osnabrückis. Pärast piiskop Dietrichi surma 1403. aastal määrati Heinrich tema järglaseks. Kuid siis surid mõlemad tema vennad: Albrecht II kukkus hobuse seljast lahingus Dithmarscheni vastu 1403. aastal ja Gerhard VI langes Hamme lahingus. See jättis Heinrich III ainsaks elusolevaks pojaks, nii kuulutas ta end pärijaks, mitte ainult Holstein-Rendsburgis, vaid ka Schleswigi hertsogkonnas, mis oli 1386. aastal antud päriliku läänina Gerhard VI-le. Taani kuninganna Margrete I ja selle järglane, kuningas Erik Pommerist protesteerisid. Nad nägid selles võimalust siduda Schleswig tugevamini Taaniga.
Erik kutsus Heinrich III ja teised aadlikud Koldingisse. Seejärel meelitati Heinrich Hindsgavli Fyni saarel, kus ta vahistati. Vabastamise eest pidi ta maksma 11 000 marka ja ta pidi Flensburgi aastaks Taanile pantima. Erik aktsepteeris Flensburgi üleandmist, kuid mitte Heinrichi raha. See viis sõjani Holstein-Rendsburgi ja Taani vahel. 13. juulil 1409 asus Erik liitu Ditmarshiga. 12. augustil 1410 võitlesid Holstein-Rendsburgi ja Taani väed nõmmelahingus Sollerupi lähedal Eggebeki ringkonnas. Holstein-Rendsburg võitis ja Taani väejuht Mogens Munk langes lahingus. 26. märtsil 1411 lepiti Koldingis kokku kompromissis.
Margrete I suri 1412. aasta oktoobris ja Holsteini aadel keeldus tagastamast territooriume, mille nad olid 1410. aastal okupeerinud, nagu oli 1411. aasta kompromissiga kokku lepitud. Erik viis juhtumi feodaalkohtusse Nyborgis, mis otsustas 29. juulil 1413, et Heinrich III kaotas oma hertsogkonna. Taani väed okupeerisid Schleswigi. Heinrich asus liitu Hamburgi linnaga, mis ei tahtnud võimsat naabrit.
1419. aastal vallutasid Taani väed Fehmarni ja rüüstasid selle. Holstein-Rendsburg ründas vastu ja oli võidukas Immerwadi lahingus Haderslevi lähedal. Uus vaherahu sõlmiti 26. novembril 1420.
1421. aasta alguses valiti Heinrich III Schleswigi piiskopiks. Kuid ta suri veebruaris, enne ametisse asumist.
Heinrich IV (Holstein)

Heinrich IV (1397 – 28. mai 1427) oli Holstein-Rendsburgi krahv ja Schleswigi hertsog 1404. aastast kuni oma surmani.
Elu.
Heinrich oli Gerhard VI ja selle naise Elisabethi poeg. Tema isa langes lahingus 4. augustil 1404 katses vallutada Dithmarschen. Heinrich oli sel ajal seitsmeaastane; tema ema oli eestkostjaks, kui regendiks oli tema onu Heinrich III.
Heinrich III oli Schleswigi hertsogkonna pärast 1408. aastast Taaniga sõjajalal. Heinrich III väitis selle pärilikuks lääniks; Taani Margrete I ja hiljem Erik Pommerist tahtsid hertsogkonda endale. 1413. aastal lõppes regentlus. Heinrich IV, koos oma nooremate vendade Adolf VIII ja Gerhard VII, jätkas sõda Taaniga. 1417. aastal lepiti kokku relvarahus, vahendajaks oli Lübecki linn. 1423. aastal sõda jätkus.
28. juunil 1424 otsustas keiser Sigismund Budas taanlaste kasuks; kuid see ei lõpetanud vägivalda. Heinrich IV pöördus keisri otsuse tühistamiseks paavst Martinus V poole. Kuid see pöördumine oli edutu. 1426. aastal okupeerisid Taani väed alasid Schleswigi ja Flensburgi linnade ümbruses. Heinrich IV püüdis saada toetust Saksimaa hansalinnadelt, friislastelt Eiderstedtis ja isegi vitaalivendadelt.
Taani-Holsteini-Hansa sõja ajal langes Heinrich IV 28. mail 1427 lahingus Flensburgi piiramise ajal. Ta maeti Püha Laurentiuse kirikusse Itzehoes.
Pärand.
Heinrichi valitsemise ajal Schleswigi hertsogina kogunesid Põhja-Friisi kihelkondade esindajad 17. juunil 1426 Föhri saarele, et kirja panna friisi õigus "Siebenhardenbeliebung". See on vanim säilinud sõnastus või friisi õigus.
Kuninga 25

Kuninga 25 on hoone Pärnus aadressil Kuninga tänav 25.
Tänapäeval tegutsevad hoones hotell Victoria ja kohvik Café Grand.
Ajalugu.
Hoone ehitust vedas kohalik kaupmees Aleksander Adamson. Projekt telliti arhitektidelt Erich von Wolffeldtilt ja Aleksander Nürnbergilt. Pärnu linn andis hoonele ehitusloa 1922. aastal ning see valmis 1926. aastaks.
Valminud hoonest sai kaubamaja, kus Adamson müüs koloniaal-, delikatess- ja tubakakaupa. Kuid äri ei edenenud ja kaubamaja läks pankrotti. 1928. aastal toimunud oksjonil müüdi hoone Pärnu Pangale.
Seejärel tegutsesid hoones mõnda aega väiksemad kauplused, kuid 1930. aastate alguses kohandati hoone Olev Siinmaa projekti järgi ümber võõrastemajaks Grand Hotel. Hoone esimesel korrusel alustas tööd kohvik Café Grand.
1935. aastal müüs pank hoone Herz Binmannile. Kuna uus omanik nõudis kohvikupidajatelt kõrgemat renti, siis lõpetas Café Grand 1936. aastal tegevuse. Kohvik avati uuesti 1938. aastal.
Hoone natsionaliseeriti Herz Binmannilt 1940. aastal pärast punast juunipööret. Pärast sõda jätkas hoones hotell, kohvik kandis nime Võit.
1991. hakkas hoonet majandama Eesti-Rootsi ühisettevõte Perwin, mis rekonstrueeris ehitise läänelikele nõuetele vastavaks hotelliks. Kuna peaaegu kogu vajalik raha tuli rootslastelt, siis nimetati hotell Rootsi kroonprintsessi auks Victoriaks. Rootslased taandusid Victoriast 1998. aastal.
1997. aastal erastas Pärnu linn hoone 3,3 miljoni krooniga firmale A-Ettevõtmiste AS. Võitnud firmat seostati üheks Eesti allilma juhiks peetud Meelis Laoga, kuigi ametlikult kuulusid kõik A-Ettevõtmiste aktsiad juhatuse ainsale liikmele Arvi Kingile. Väidetavalt olevat Kink sõlminud Laoga kokkuleppe, et kui ta peaks hotelli enampakkumise võitma, siis müüb aktsiad Laole. 1998. aastal müüs Kink hoone ärimees Tiit Massole, kelle tappis palgamõrvar vaid napilt kuu aega pärast hotelli omandamist. Seejärel müüdi hotell jälle edasi, kuni 2001. aastal sai hotelli omanikuks OÜ Aurigena.
2001. aastal remonditi hotelli kohvik, pärast seda sai kohviku nimeks jälle Café Grand.
Psalmus idioticus

Psalmus idioticus 'eraisiku [kirjutatud] psalm', mitmuses psalmi idiotici, oli nimetus, mida kasutati kristlike kirikuhümnide kohta, mis olid 2. ja 3. sajandil kirjutatud Vana Testamendi heebreakeelsete psalmide eeskujul või neid imiteerides ning polnud otseselt pärit pühakirjast. "Eraisikute psalmid" tunnistati 4. sajandil regionaalsel Laodicea kirikukogul jumalateenistustel kasutamiseks sobimatuteks, kuid mõned neist elasid hukkamõistu ajad üle ning jõudsid jumalateenistustekstide hulka:
Hotell Victoria

Hotell Victoria on hotell Pärnus aadressil Kuninga 25. Hotelli omanik on OÜ Aurigena.
Hotellis on 23 numbrituba, millest 19 on kahe- ja 4 ühekohalised.
Hotell asub Pärnu kesklinnas 1926. aastal valminud heimatstiilis hoones, kus hotell on tegutsenud alates 1931. aastast. Victoria nime kannab hotell 1991. aastast.
Hotelli vastas üle tee asub Koidula park.
Restoran.
Hotelli esimesel korrusel asub 1920. aastate stiilis kohvik ja "à la carte" restoran Café Grand. Praegusel kujul avati restoran 2001. aastal. Restoranis 36 ja kohvikus 20 istekohta, kuid seal on võimalik korraldada vastuvõtte ka kuni 100 inimesele.
Linkmenys

Linkmenys (rõhk esimesel silbil) on küla (endine alev) Leedus Ignalina rajoonis, Linkmenyse valla halduskeskus. 
Küla asub Ūsiai, Ziezdrase ja Liminase järve vahel. 
Külas on põhikool, raamatukogu ja postkontor. Sealne katoliku kirik valmis 1887. aastal ja tulpkabel 1990. aastal. 
Ajalugu.
Külas asub Linkmenyse linnamägi, mis oli kasutusel I aastatuhandel. Linnamäe kõrgus on 8–10 m, pindala aga 25x19 m. Linnamäe loodeküljel on maapinnast 4 meetri kõrgusel kahe meetri laiune terrass. Linnamäe jalamil on 0,3 ha suurune asulakoht. Linnamäel tehti arheoloogilisi kaevamisi aastail 1958, 1976 ja 1985.
Linkmenyse linnamäge on oma kroonikas maininud ka Hermann Wartbergest. Tema kroonikas esineb aastal 1373 Lenghemen(e) küla, sealne linnamägi on tõenäoliselt aga Ginučiai linnamägi. XVI sajandil on esmamainitud Linkmenyse mõisa. 
Asulast sai alev aastal 1534, toona rajati sinna ka turuplats. Alev ja mõis kuulusid Leedu suurvürstidele. XVII sajandi alguses läks sealne mõis Vilniuse tiuni Jonas Paci valdusse.
Aastal 1795 sai sealsest mõisast riigimõis. XVIII sajandi lõpus rajati alevisse kihelkonnakool. Asula venekeelne nimekuju oli tsaariajal Лынгмяны.
Aastail 1922–1939 läbis Linkmenyst Leedu ja Poola vaheline piir, suurem osa alevist jäi sealjuures Poola poolele. Külas asub piirijoont tähistav rist. Aastal 1941 hukkasid Saksa okupatsiooniväed Utena lähistel metsas alevi juudid (ligi 70 ohvrit). Sõja järel hakkasid asula ümbruskonnas tegutsema Leedu metsavennad. Nõukogude võimud küüditasid 7 alevi elanikku.
XX sajandi keskpaigas kaotas Linkmenys alevi staatuse. Küla oli Nõukogude perioodil kohaliku kolhoosi keskasulaks.
Jarash

Jarash (araabia keeles جرش‎; vanakreeka keeles Γέρασα Gerasa) on Põhja-Jordaanias asuv linn, Jarashi kubernerkonna keskus; asub 48 km pealinnast Ammanist põhja pool.
Gerasa on Dekapolise kõige paremini säilinud linn ja üks paremini säilinud antiiklinnu tänapäeval. Seda on nimetatud ka idamaade Pompeiks, sest oli aastasadu liiva alla mattunud ning järk-järgult alles viimase 70 aasta jooksul, alates 1920. aastatest päevavalgele toodud.
Jevgeni Griškovets

Jevgeni Griškovets (vene keeles Евгений Валерьевич Гришковец; sündinud 17. veebruaril 1967 Kemerovos Nõukogude Liidus) on vene kirjanik, näitekirjanik, lavastaja, näitleja ja muusik.
Eesti keeles on ilmunud Griškovetsi raamatud "Kuidas ma koera sõin. Vene rännumehe ülestähendused" (mälestused Nõukogude sõjaväest; tõlkija Jaan Ross, Loomingu Raamatukogu, 2006) ja "Särk" (tõlkija Lauri Leis, sari "Moodne aeg", Tallinn: Varrak, 2010). 
Eestis on lavastatud terve rida Griškovetsi näidendeid:
2012. aastal esines Jevgeni Griškovets Tartus festivalil Prima Vista.
Võrgupüük

Võrgupüük on peamiselt passiivne kalapüük nakkepüünistega (kalavõrkudega), mille puhul kalavõrgud lastakse vette ja võetakse mingi aja möödudes koos loomusega välja. Püügi põhimõte: kala kiilub ennast võrgusilmas kinni või mähib ennast võrgulinasse. Jaguneb seisevvõrgupüügiks ja triivvõrgupüügiks.
Seisevpüügil lastakse võrgud merre harilikult võrgujadas, mis ankurdatakse põhja ühest otsast (lippasetus ehk lipupüük) või mõlemast otsast, varm kasutati ankurdamiseks suuri kive (hila- ehk porukivid). Võrgujada algusesse ja lõppu paigutatakse võrgutähis (võrgumärk, võrgutooder), mille järgi püünised üles leitakse. Triivpüügil triivib võrgujada iseseisvalt või on otsapidi kinnitatud laeva või paadi külge. Algselt püüti vaid sellisest sügavusest, kus võrgud ulatusid veekogu põhjast pinnani, hiljem hakati võrke ka sügavamale veekogu põhja laskma. 19. saj II poolel püüti Eestis võrguga ka vahemistest ja pinnaveekihtidest. Võrgu sügavus määrati sel juhul kivide (ankrute) või ujukite nööride pikkusega. Pealveepüügi viisid on lipupüük või triivpüük, kasutatakse eritüübilisi pinevõrke. Alates 2016. a ei kuulu triivvõrk enam Eesti vetes lubatud püügivahendite hulka.
Rannapüügil viiakse võrgud merre harilikult õhtul ja võetakse välja (käiakse nõudmas) hommikul. Suurte kilu- ja räimevõrkude väljatõmbamise kergendamiseks on kalapaatide vedupardal rull. Võrguga püütakse kala ka jää alt (jääpüük). Tuntakse ka aktiivset võrgupüüki, mille puhul kalavõrku kasutatakse pigem noodana. Tuntud on ka kala hirmutamine võrku (hagepüük, lündil käimine). Mõnikord on võrk tarvitusel tõkkepüünisena (siiakäär).
Allikas: Mereleksikon, 1996
Ūsiai

Ūsiai on järv Leedus Ignalina rajoonis. 
Järv on loode-kagu sihiline ja lookleva kaldajoonega. Kaldajoone pikkus on 15,97 kilomeetrit. Kirdeosas on järvel kaks poolsaart, neist üks kannab Kupriai sääre nime. Järves on ka üks saareke pindalaga 0,02 ha.
Kaldad on valdavalt metsased. Ūsiai asub merepinnast 146,7 meetri kõrgusel jääajal tekkinud nõos. Järvepõhja moodustavad 12-23 meetri sügavused lohud. Abajates vohab veetaimestik.
Järve lõunaosasst voolab välja Labakaršysi järve suubuv Baltelė oja. Järve suubub neli nimetut oja, neist üks toob sinna Žiezdrase veed. Asulatest jäävad järve kaldale Linkmenys, Naujasodis, Liminas, Dvariškiai, Kupriai ja Šileikiškė. Ūsiai ääres on ka kaks turismitalu.
Järve nimi tuleneb sõnast "ūsai", mis tähistab vuntse.
Didžiasalis

Didžiasalis (valgevene keeles traditsiooniliselt Вялікае Сяло) on küla Leedus Ignalina rajoonis, Didžiasalise valla halduskeskus. 
Küla asub merepinnast 124 meetri kõrgusel Valgevene piiri ääres Birvėta ja Disna jõe vahel. 
Didžiasalises asub kruusakarjäär. Külas on gümnaasium, muusikakool, raamatukogu, kabel ja postkontor. 
Ajalugu.
Külas on 25 maja, mis on ehitatud XIX sajandil ja on piirkonna traditsioonilise arhitektuuri näidisteks. Aastail 1920–1939 kuulus Didžiasalis Poola koosseisu, aastail 1939–1940 oli küla Valgevene NSV koosseisus.
Küla oli Nõukogude perioodil kohaliku kolhoosi keskasulaks. Aastail 1972–1975 rajati külla sealsete savilademete ärakasutamiseks keraamikatehas. Küla kasvule pani aluse aga aastail 1975–1992 tegutsenud suur ehitusmaterjalide tehas.
Kombinaadi sulgemine tõi kaasa suuri sotsiaalseid probleeme. 2007. aastaks oli asula elanike arv märgatavalt vähenenud, kaks korterelamut olid jäänud tühjaks ja korterid olid müügis sümboolse ühelitise hinnaga. Sotsiaalse olukorra leevendamiseks kavandati külla kahe uue tööstusettevõtte rajamist: vana tehase ruumidesse kavandati isolatsioonimaterjalide tootmist, ka oli plaanis rajada uus tehas telliste tootmiseks. Mõlemad projektid jäid aga investeeringute puudumisel realiseerimata.
Ansu Fati

Anssumane Fati Vieira (sündinud 31. oktoobril 2002 Bissaus) on Guinea-Bissaus sündinud Hispaania jalgpallur, kes mängib vasakpoolkaitsjana Inglise kõrgliiga klubis Brighton &amp; Hove Albion (laenul Hispaania kõrgliiga klubist FC Barcelona) ja Hispaania jalgpallikoondises.
2019. aasta juulis sõlmis ta Barcelonaga oma esimese profilepingu. Sama aasta 25. augustil debüteeris ta Barcelona meeskonnas Hispaania kõrgliiga mängus Real Betise vastu. Ta sai 16 aasta ja 298 päeva vanuselt Barcelona ajaloo teiseks noorimaks debütandiks (1941. aastal oli Vicenç Martínez Barcelonas debüteerinud Fatist 18 päeva nooremana). 31. augustil 2019 lõi ta liigamängus Osasuna vastu värava. Ta sai sellega Barcelona kõigi aegade noorimaks väravalööjaks ja Hispaania kõrgliiga kolmandaks noorimaks väravalööjaks. 14. septembril 2019 sai ta mängus Valencia vastu Hispaania kõrgliiga noorimaks mängijaks, kes on ühes mängus löönud värava ja andnud väravasöödu.
17. septembril 2019 debüteeris ta UEFA Meistrite Liigas mängus Dortmundi Borussia vastu, saades Barcelona noorimaks ja UEFA Meistrite Liiga kolmandaks noorimaks mängijaks. Sama aasta 10. detsembril sai ta Meistrite Liiga kõige nooremaks väravalööjaks, kui ta lõi alagrupiturniiril värava Milano Interi vastu.
2. veebruaril 2020 lõi Fati 2:1 võidumängus Levante üle Barcelona mõlemad väravad, saades Hispaania kõrgliiga kõige nooremaks mängijaks, kes on ühes mängus kaks väravat löönud.
Suvel 2023 läks Fati Brighton &amp; Hove Albionisse laenule.
2019. aasta septembris sai Fati Hispaania kodakondsuse. Hispaania jalgpallikoondises debüteeris ta 3. septembril 2020 mängus Saksamaa vastu. Koondisekarjääri esimese värava lõi ta oma teises koondisemängus 6. septembril 2020 mängus Ukraina vastu.
Teatrike

Teatrike (ametliku nimega Teatrike OÜ) on 2007. aastal asutatud kutseline väiketeater. Tegutseb etenduskunsti alal, ainulaadses loomekeskuse vormis. On teater noorele vaatajale.
Ajalugu.
Teatri looja oli näitleja ja lavastaja Priit Karm. Aastakümne jooksul on lavastuste väljatoomisel kaasa töötanud erinevate kunstialade loomeinimesi.
Kunstiteatri repertuaar kõneleb arusaadavalt nii näidendite keeles, muinasjuttude pildimaailmas kui regilaulude toonides. Lavastuste ülesehitus on olnud piisavalt lihtne, et jõuda noorima publikuni. 
Professionaalse näitekunsti pakkumine on teostunud teatrisaalidest ja kultuurimajadest lasteaedade publikuni. Etendusasutuse tegevuspõhimõtetest lähtuv väiketeater on külalisetendanud Kuressaare Linnateatri laval, Endla Küünis, Jõhvi kontserdimaja kammersaalis, Viljandi Pärimusmuusika Aidas ning peaaegu kõikide linnade kultuurikeskustes üle terve Eesti.
Lūšiai

Lūšiai on järv Leedus Ignalina rajoonis. Järv jääb Ignalinast 4 kilomeetrit läände ja asub merepinnast 138,5 meetri kõrgusel.
Järve kaldad on looklevad, kaldajoone pikkus on 16,7 kilomeetrit. Lūšiai on loode-kagu sihiline. Põhjas ühendab 150 meetri laiune kitsus Lūšiaid Asalnai järvega, lõunas 60 meetri laiune kitsus Sakarvai järvega, mis on ka järve väljavooluks. Lääneosas asub pikk Lūšykštise abajas. Järv asub jääajal tekkinud tunnelorus.
Kaldad on madalad, kohati ka soostunud. Kirdekallas ja läänekallas on kõrgemad. Lūšiai ümbruskond on metsane. Järve põhja- ja edelakaldaid palistab lai pillirooriba.
Lūšiaisse suubub kolm nimetut oja. Järve kallastele jääb 12 turismitalu. aastal 1977 rajati järve põhjakaldale rada, mida ääristavad 15 Ignaliona piirkonna legende kujutavat puuskulptuuri. Külad järve kaldal on Palūšė, Pabiržė, Meironys, Mačiutiškės, Kiškiai, Kaukiškė.
Järve nimi tuleneb ilvese leedukeelsest nimest "lūšis".
Jobbatical

Jobbatical on 2014. aastal loodud Eesti idufirma, mis algul tegeles rahvusvahelise töövahendusega, kuid 2020. aastal profileerus firmadele osutatavatele ümberasumis- ja immigratsiooniteenustele. Firma asutaja ja tegevjuht on Karoli Hindriks.
Jobbatical asutati 2014. aastal Eesti Arengufondi investeerimisettevõtte SmartCap ning Eesti, Soome, Läti ja Vene investorite toel, kes kogusid 260 000 eurot. Tollal kirjeldas Hindriks firma äriideed töövahendusena karjääripauside ajaks, mil inimesed saavad tegeleda projektidega teistes riikides: "Londoni tippturundajat täiskohaga Tartusse tuua oleks väga keeruline ja kallis, kuid kolmekuuline projekt Tartus võiks talle olla seiklus ja võimalus välja astuda oma tavapärasest suurlinna mürast." Jobbaticalist loodeti leevendust ka töötajate puudusele Eesti IT-sektoris. Firmat kirjeldati tööportaalina ning selle sihtrühmaks nimetati üle viie aasta töötanud spetsialiste, kes otsivad inspireerivat ajutist projekti.
2015. aasta lõpetas Jobbatical kahjumiga 410 477 eurot. 2017. aastal kogus ettevõte 3,4 miljonit eurot investeeringuid, tõi Eestisse üle 100 tippspetsialisti ja teenis 2 miljonit eurot kahjumit. Töötajate arv tõusis 17 täiskohalt 28ni. Töövahendusplatvormil oli üle 800 000 kasutaja 196 riigist, 2018. aastal avati harukontor Singapuris. Majanduskriisi ajal kaasas firma 2,6 miljonit eurot, ehkki pidi ära jätma planeeritud agressiivse laienemise.
2020. aastaks oli Jobbatical kogunud investoritelt 7,9 miljonit dollarit, viimane investeerimisring tõi 2017. aastal 4 miljonit dollarit. Ettevõtte klientide seas on olnud Twilio, TransferWise, Pipedrive, Veriff jt. 2019. aasta augustis teatas ettevõte profiilimuutusest, millega suletakse poole miljoni erakliendi kontod ning loobutakse töövahendusest, keskendudes selle asemel ümberasumis- ja immigratsiooniteenustele, mida osutatakse ettevõtetele uute töötajate tarbeks.
Kantküla (Aravete)

Kantküla oli küla Järvamaal Albu vallas Järva-Madise kihelkonnas. Küla asus Aravete lähedal Sääsküla kõrval. Tekkis XIX sajandi lõpul saunakülana (u 1900 Канткюля).
Külas sündis eesti agronoom ja tori hobuste aretaja Arved Toots.
Oskar von Riesemann

Oskar Arthur von Riesemann (15. (ukj 27. august) 1833 Tallinn – 15. (ukj 27. juuli) 1880 Tallinn) oli Eestimaa poliitik ja esimene Tallinna linnapea (1877–1878).
Elulugu.
Päritolu ja haridustee.
Põlvnes Lübeckist XVII sajandi 2. poolel Tallinna rännanud rae- ja literaadiperekonnast. Tema isa Heinrich Christoph von Riesemann (1767–1839) oli Tallinnas notar ja Eestimaa kubermanguvalitsuse sekretär, ema oli Soomest pärit rootslanna Helena Barbara (sündinud Byström). Oskar sai alghariduse kodus ja õppis seejärel Tallinna Toomkoolis. Aastatel 1851–1855 tudeeris Tartu ülikoolis õigusteadust ja omandas õigusteaduse kandidaadi kraadi. Ülikoolis õppides oli Korporatsiooni Estonia aktiivne liige. Pärast õpingute lõppu täiendas end välismaal.
Kubermangu- ja raeametnik.
Aastatel 1857–1862 oli ta Tallinnas Eestimaa kubermanguvalitsuse lauaeestseisja. Seejärel oli kaks aastat Tallinna rae ülemsekretäri abi. 1864. aastal sai temast Tallinna rae sündik, kellena jäi ametisse 12 aastaks. Samal ajal jätkas ta tegevust advokaadina. 1860. aastast kui Tallinnas hakati avaldama päevalehte "Revalsche Zeitung" oli Oskar von Riesemanni roll toimetuses teatri- ja muusikaarvustuste kirjutamine.
Esimene Tallinna linnapea.
1877. aastal laiendati Läänemereprovintsidesse (Balti kubermangudesse) Venemaa keisririigi linnaseadus, millega raad kaotas oma senise funktsiooni − see jäi kuni 1889. aastani tegutsema kohtuinstantsina − ning linnades seati sisse volikogud ja loodi linnapea ametikoht. Tallinna Linnavolikogu valimised toimusid 1877. aastal 24.−25. novembril (ukj 6.−7. detsembril). Volikogu kogunes sama aasta 22. detsembril (ukj 3. jaanuar 1878) oma esimesele istungile, kus valiti ametisse esimene linnapea pärast ligi saja-aastast vaheaega. 53 häälega 66-st sai selleks Riesemann. 
Tema ametiaeg jäi aga lühikeseks: 1878. aasta 28. märtsi (ukj 9. aprilli) ööl voolas Ülemiste järv üle kallaste ja ujutas üle Tartu maantee ümbruskonna kuni Kivisillani. Juhtunust närvivapustuse saanud linnapea linnavalitsuse 30. märtsi (ukj 11. aprilli) koosolekul ei osalenud. 3. (ukj 15.) aprillil esitas ta linnavalitsusele kirja oma ameti mahapanemise kohta.
Viimased eluaastad ja surm.
Pärast ametist lahkumist elas mõnda aega välismaal. Suri haiguse tagajärjel 46-aastaselt 15. (ukj 27. juulil) 1880 Tallinnas. 
Perekond.
1859. aasta jaanuaris abiellus ta Ambla koguduse pastori Alexander Leopold Paulseni tütre Marie Amalie Friederice Paulseniga.
Kuidas küla koerale, nõnda koer külale

Kuidas küla koerale, nõnda koer külale ehk kuidas küla kutsule, nõnda kuts külale on Eesti vanasõna, mis hoiatab hea- ja pahategude vastastikususe kehtimise eest olukorras, kus enamus ja sellest tulenev jõudude vahekord näib olevat selge. Eesti vanasõnade levinumat loomametafoori ei kasutata siin ühemõtteliselt heas ega halvas tähenduses, kuid markeeritakse küla kui vaikiva enamuse aktiivset rolli ning vastutust koera kui represseeritud vähemuse suhtumise kujundamisel.
Eesti vanasõnade klassifikatsioonis kannab vanasõna tüübinumbrit 5031, rahvaehtsaid üleskirjutusi on dokumenteeritud 18 ning see on paigutatud inimsuhete ning hea ja kurja üldkategooria "hea ja kuri iseloomudes, mõtetes, sõnades ja tegudes" vastastikuse mõju alamkategooriasse 840 "Kuidas sina teisele, nii teine sinule. Kuidas teine mulle, nii mina temale".
Vanasõna on parafraseeritud ka vastupidisel kujul "kuidas koer külale, nõnda küla koerale", kuid selle esinemist rahvapärimuses pole dokumenteeritud.
8. märtsi liikumine

8. märtsi liikumine (araabia keeles تحالف 8 آذار‎, latiniseeritult "taḥāluf 8 adhār") on Liibanoni poliitiline jõud, mis asutati aastal 2005. Allianssi kuuluvaid parteisid ja poliitikuid ühendab Süüria-meelsus ning nad vastanduvad 14. märtsi liikumisele. Liikumise parteid moodustasid juunist 2011 kuni märtsini 2013 koalitsiooni, valitsust juhtis peaminister Najib Mikati.
14. märtsi liikumine

14. märtsi liikumine (araabia keeles تحالف 14 آذار‎, latiniseeritult "taḥāluf 14 adhār") on Liibanoni poliitiline jõud, mis asutati aastal 2005. Allianssi kuuluvaid parteisid ja poliitikuid ühendab Süüria-vastasus ning nad vastanduvad 8. märtsi liikumisele. Liikumist juhib ekspeaminister Sa‘d al-Ḩarīrī jt riigi poliitika prominendid. 14. märtsi liikumine sai nime 2005. aastal aset leidnud seedrirevolutsiooni järgi.
The Kissing Booth

"The Kissing Booth" ('suudluskabiin') on Ameerika Ühendriikide romantiline noortekomöödia. Filmi lavastas Vince Marcello ning see põhineb Beth Reeklesi samanimelisel romaanil. Peaosades astuvad üles Joey King, Jacob Elordi ja Joel Courtney. Filmi tegevus keerleb ümber Elle'i (King), omapärase iseloomuga hilise õitseja, kellel tekib armulugu abituriendist paha poisi Noah'ga (Elordi). Nende armastus seab ohtu Elle'i sõprussuhte Noah' venna Leega (Courtney).
"The Kissing Booth" avaldati Netflixis 11. mail 2018 ning see kogus vaatajate seas kiiresti populaarsust ja sai teenuse edulooks. Sellest hoolimata sai "The Kissing Booth" kriitikute negatiivsete arvustuste osaliseks, ette heideti süžee klišeesid ja misogüüniat. 24. juulil 2020 tuli välja järg, "The Kissing Booth 2". Kolmas osa, "The Kissing Booth 3" peaks vaatajateni jõudma 2021. aastal.