tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Riia vikaarpiiskopkond

Vene Õigeusu Kiriku Pihkva piiskopkonna Riia vikaarpiiskopkond (ka Riia abipiiskopkond) oli aastatel 1836–1850 eksisteerinud administratiivne üksus Vene Õigeusu Kirikus.
Vikaarpiiskopkonna moodustamine.
Riia vikaarpiiskopkond moodustati keiser Nikolai I ukaasiga 25. juunil (vkj 13. juunil) 1836 Pihkva piiskopkonna koosseisus, et võidelda vanausuliste arvukuse ja mõjuvõimu kasvuga Kuramaa ja Liivimaa kubermangudes. 
Uue abipiiskopkonna juht hakkas kandma Riia piiskopi tiitlit ja allus Pihkva (pea)piiskopile. Vikaarpiiskopkonna keskus asus tänase Läti alal Riias. Piiskopi juures tegutses piiskopi kantselei, mille koosseisus oli ette nähtud kirjatoimetaja ja kahe kirjutaja ametikohad.
Vikaarpiiskopkonna suurus ja institutsioonid.
Pühima Valitseva Sinodi andmetel kuulus piiskopkonna koosseisu 1840. aastal 24 kirikut ja usklikke oli selle haldusalas 13 484. Peamiselt oli tegemist vene keelt kõnelenud inimestega, kelle enamuse moodustasid riigiametnikud, sõjaväelased ja kaupmehed. Koguduste ja kirikute arv piiskopkonnas hakkas kiiresti kasvama seoses 1840. aastatel aset leidnud usuvahetusliikumisega, mille tulemusel pöördus luterlusest õigeusku enam kui 100 000 eesti ja läti rahvusest talupoega. Nii oli 1850. aastaks abipiiskopkonna aladel 146 183 õigeusklikku, kelle teenindamiseks oli loodud 117 kogudust, 109 kirikut, 2 kloostrit ja 28 kihelkonnakooli.
Alates 1847. aastast tegutses vikaarpiiskopkonna koosseisus Riia vaimulik kool, mille baasil asutati 1850. aastal Riia Vaimulik Seminar. Keiser Nikolai I kinnitas selle kooli asutamise oma ukaasiga 23. veebruaril (vkj 11. veebruaril) 1846.
Vikaarpiiskopkonna likvideerimine.
Vikaarpiiskopkond likvideeriti keiser Nikolai I ukaasiga 9. märtsist (vkj 23. veebruarist) 1850, mis jõustus sama aasta 13. juulil (vkj 1. juulil). Senine vikaarpiiskopkond viidi Pihkva piiskopkonna koosseisust välja ja sellest moodustati iseseisev teise klassi piiskopkond, mis hakkas kandma Riia ja Miitavi piiskopkonna nime. Uue piiskopkonna esimeseks piiskopiks sai senine Riia vikaarpiiskop Platon.
Vikaarpiiskoppide loend.
Riia vikaarpiiskopkonda jõudsid selle eksisteerimise kestel juhtida kolm ülemkarjast:
Riia piiskop

Riia piiskop on vaimulik tiitel, mida on kandnud eri aegadel eri kirikute vaimulikud:
Emma Stone

Emma (õieti Emily Jean Stone; (sündinud 6. novembril 1988 Scottsdale'is Arizonas) on Ameerika Ühendriikide filmi- ja seriaalinäitleja.
Rolli eest muusikalis "La La Land" (2016) pälvis ta parima komöödia- või muusikafilmi naisosatäitja Kuldgloobuse. Sama rolli eest pälvis ta parima naisosatäitja auhinna Ameerika Ekraaninäitlejate Gildilt, Briti Filmi- ja Telekunsti Akadeemialt ning ka Ameerika Filmikunsti ja -teaduste Akadeemia Oscari.
Koordinaadisüsteem

Koordinaadisüsteem ehk koordinaadistik ehk koordinaatide süsteem on eeskiri, mis määrab punkti asukoha ühe või enama arvu abil. Neid arve nimetatakse punkti koordinaatideks. Punkti asukoha üheseks määramiseks vajalik koordinaatide arv on ruumi mõõde ehk dimensioon.
Levinumad koordinaadisüsteemid.
Lineaarsed koordinaadid:
Kõverjoonelised koordinaadid kahemõõtmelises ruumis:
Kõverjoonelised koordinaadid kolmemõõtmelises ruumis:
Jean-Philippe Toussaint

Jean-Philippe Toussaint [ža(n)fil'ip tuss'ää(n)] (sündinud 29. novembril 1957 Brüsselis) on Belgia kirjanik ja filmirežissöör. Ta kirjutab prantsuse keeles.
Toussaint sündis Brüsselis, ent asus 1971. aastal elama Pariisi, kus omandas keskhariduse. 1978. aastal lõpetas ta Pariisi Politoloogiainstituudi ("Institut d'études politiques de Paris") riigiteaduse alal ning sai aasta hiljem DEA ("Diplome d'études approfondies") uuema ajaloo alal. 1980. aastate alguses töötas ta mõnda aega prantsuse keele õpetajana Alžeerias. 
Hiljem on elanud veel Madridis ja Berliinis, seejärel Brüsselis ja Korsikal.
Isiklikku.
Toussaint tutvus Alžeerias viibides Madeleine Santandréaga, nad abiellusid 1983. aastal, neil on poeg ja tütar.
Seotud vektor

Seotud vektor ehk vektor on sirge suunatud lõik, st lõik, mille puhul on kindlaks määratud, kumb selle otspunktidest on algus, kumb lõpp. Alguseks olevat punkti nimetatakse vektori alguspunktiks ehk rakenduspunktiks, lõpuks olevat punkti vektori lõpp-punktiks. 
Vektorit, mille algus on punktis "A" ja lõpp punktis formula_1, tähistatakse formula_2. Vektoreid võidakse tähistada ka ladina väiketähtedega, mille kohal on nool (või ka kriips), näiteks formula_3. Levinud on ka vektori sümboli panemine paksu kirja: formula_4.
Vektoril on loomulik seos rööplükkega, mis selgitab vektori nimetust (ladina sõnast "vector" 'vedaja'). Iga suunatud lõik määrab üheselt tasandi või ruumi rööplükke: näiteks vektor formula_2 määrab rööplükke, mis viib punkti formula_6 punktiks formula_1, ja ümberpöördult, rööplüke, mis viib punkti formula_6 punkti formula_1, määrab üheselt suunatud lõigu (näiteks formula_2) suuna ja pikkuse (teiste sõnadega, määrab üheselt vabavektori formula_2; tõepoolest, rööplükke korral nihkuvad kõik punktid ühes suunas ühele kaugusele, nii et vabavektoritena formula_12).
Vektori seostamine rööplükkena võimaldab vektorite liitmist loomulikult ja intuitiivselt defineerida, nimelt seostades liitmist rööplükete kompositsioonina (järjestikuse rakendamisena). Ka vektori korrutamine arvuga saab loomuliku tõlgenduse.
Vektori pikkus.
Vektori formula_2 pikkuseks nimetatakse lõigu formula_14 pikkust, seda tähistatakse tavaliselt formula_15 
Nullvektorid on vektorid, mille algus- ja lõpp-punkt langevad kokku. Nende pikkus on 0 ja nendele ei omistata suunda.
Victor Rosseli auhind

Victor Rosseli auhind (prantsuse keeles "Prix Victor Rossel") on Belgia prantsuskeelses osas väljaantav kirjandusauhind, mille asutas 1938. aastal ajakiri Le Soir. Teise maailmasõja tõttu ei antud auhinda välja aastail 1940–1945.
Auhinna laureaadid saavad 5000 eurot ja Raoul Debroeyeri litograafia.
Tammet

Tammet on perekonnanimi.
Nimede eestistamisel määrati Tammet uueks perekonnanimeks isikutele, kelle perekonnanimi oli Danberg, Dreifelden, Grüntamm, Kernmann, Peterson, Romberg-Koppelson, Serpov, Stamm, Tamberg, Tammann, Tampärk, Teilemann, Tireson, Tomberg, Vacker, Vakker, Veide ja Viermann.
Washington Rodríguez

Washington Rodríguez Medina (4. aprill 1944 Montevideo – 31. detsember 2014) oli Uruguay poksija.
Rodríguez sai kukk-kaalus (kuni 54 kg) 1964. aasta Tōkyō olümpiamängude poksivõistlustel pronksmedali. Ta kaotas poolfinaalis hilisemale kuldmedali- ja olümpiavõitjale Takao Sakuraile (Jaapan) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja. Ta oli esimene ja on seni ainus Uruguay poksija, kes on olümpiamängudel võitnud medali.
Rodríguez poksis aprillist 1965 kuni juulini 1969 elukutselisena ning pidas kokku 6 kohtumist, millest võitis 5 (neist 4 nokaudiga) kohtumist ja kaotas 1 (selle nokaudiga) kohtumise.
Linda Kits-Mägi

Linda Kits-Mägi (aastani 1939 Mägi; 3. juuni 1916 Jekaterinburg – 19. märts 1990 Tartu) oli eesti maalikunstnik.
Sündis Venemaal piiritusemeistri perekonnas. Elas 1921. aastast Eestis. Õppis alates 1934. aastast Kõrgemas Kunstikoolis Pallas. Lõpetas Tartu Kõrgemad Kujutava Kunsti Kursused 1943. aastal Ado Vabbe õpilasena. Seejärel töötas Tartus vabakunstnikuna. 
Kunstnike Liidu liige alates 1944. aastast.
Loonud peamiselt natüürmorte, lille- ja interjöörimaale. Maalinud impressionistliku käsitlusega elurõõmsaid, särava ja heleda koloriidiga ka maastiku- ja linnavaateid ning portreid. Tugeva ja kõigutamatu natuuriga jäi ta nii sotsialistliku realismi pealetungil kui ka mõjuka kunstnikust abikaasa Elmar Kitse kõrval truuks oma naiselikule maalilaadile. 
Väljaspool õpilasnäitusi esines kunstnik laiema avalikkuse ees esimest korda 1940. aastal Tallinna Kunstihoones toimunud sügisnäitusel. 1960. aastal korraldas Tartu Riiklik Kunstimuuseum Linda Kits-Mäe kui väljapaistva Tartu naiskunstniku isikunäituse, kus oli eksponeeritud üle saja teose. Isikunäitused toimusid ka aastatel 1960, 1973 ja 1987.
Isiklikku.
Oli Elmar Kitse abikaasa ning kunstnik Saskia Kasemaa ja flöödimängija Margus Kitse ema.
Ryōta Murata

Ryōta Murata (jaapani 村田 諒太 "Murata Ryōta"; sündinud 12. jaanuaril 1986 Naras) on Jaapani poksija.
Murata võitis keskkaalus (kuni 75 kg) 2012. aasta Londoni olümpiamängude poksivõistlustel kuldmedali ja tuli olümpiavõitjaks. 
Murata sai keskkaalus (kuni 75 kg) 16. maailmameistrivõistlustel (Bakuu, 2011) hõbemedali, kaotades finaalis kuldmedalivõitjale ja maailmameistrile Jevhen Hõtrovile (Ukraina) .
Rääma prügila

Rääma prügila on aastatel 1957–2011 tegutsenud prügila Pärnu maakonnas.
Prügilast põhjasuunda jääb Rääma raba ja lõunasse Pärnu linn. Prügila geograafilised koordinaadid on . 
Prügila sulgemine.
2002 moodustasid Pärnu linn ja Paikuse vald uue prügila rajamiseks osaühingu Paikuse Jäätmekäitluskeskus. Paikuse prügila valmis 2006. aastal ning sama aasta suvest enam Rääma prügilasse jäätmeid vastu ei võetud. Ühtlasi alustati prügila sulgemistöödega.
Tegutsemisaja lõpuks oli prügilas 1,2 miljonit m³ jäätmeid. Prügila pindala oli ligikaudu 18,4 hektarit.
2008. aasta lõpus sai Keskkonnainvesteeringute Keskuse poolt allkiri otsusele prügila sulgemistööde rahastamisdokumendile, millega eraldati Euroopa Liidu Ühtekuuluvusfondist ligi 130 miljonit krooni. Selle kohaselt pidi 2011. aasta aprilliks valmima ka elektri ja soojuse koostootmisjaam. Lõplikuks eraldatud summaks kujunes siiski aga ligi 50 miljonit krooni.
Koostootmisjaam valmis 2011. aasta sügisel ja ametlik prügila sulgemine viidi läbi 28. oktoobril 2011. Prügilagaasi loodeti koguma hakata mahus umbes 2,1 miljonit kuupmeetrit aastas, millest saaks toota 3,5 MWh elektrienergiat ööpäevas. Gaasi arvati jätkuvat 15 aastaks ning prügila kuulutatakse lõplikult utiliseerituks 30 aasta pärast sulgemist.
Priit Saksing

Priit Saksing (12. juuli 1950 Tartu – 28. september 2024) oli Eesti poliitik ja riigiametnik. 
25. maist 1988 kuni 15. jaanuarini 1990 oli ta Jõgeva rajooni RSN Täitevkomitee esimees ning 15. jaanuarist 1990 kuni 6. juulini 1994 Jõgeva maavanem. 
Priit Saksing õppis 1957–1969 Tartu 7. Keskkoolis ja 1969–1973 Eesti Põllumajanduse Akadeemias metsamajanduse erialal. 
Alates 1972. aastast töötas Priit Saksing Kambja metskonnas abimetsaülemana. Aastatel 1975–1981 oli ta Kuuste metskonna metsaülem ja 1981–1988 Jõgeva Metsamajandi direktor. 
Aastatel 1988–1994 oli ta Jõgeva rajooni TSN Täitevkomitee esimees ning Jõgeva maavanem. Aastatel 1994–1995 töötas Priit Saksing Tallinna Sadamas personalidirektorina ja 1995–1997 RAS Silmetis peadirektorina, kus jäi vahele suurriisumisega 1,7 miljoni krooni ulatuses ning sai kolm aastat vanglakaristust tingimisi . 
Aastatel 1997–1998 oli Saksing Sillamäe Linnavolikogu esimees. Aastatel 1998–1999 töötas ta AS-is Hotronic arendusdirektorina. 1999–2005 oli Saksing mitme ettevõtte nõukogu esimees (kuni 2003 AS Modulvest ja AS Korel SYS, 2003–2005 AS Eesti Energomontaaž). 
Alates 2003. aastast on Priit Saksing Peipsi Kalurite Ühingu juhatuse esimees, aastatel 2005–2007 oli ta ISCG juhatuse liige, aastast 2007 Kivikuvand OÜ nõunik ning alates 2011. aastast Eesti Mereakadeemia Nõunike Kogu liige.
Jõgevamaa Kuldrist

Jõgevamaa Kuldrist on Jõgeva maakonna autasu, mis antakse isikutele, kes oma töö ja tegevusega on andnud olulise panuse Jõgevamaa arengusse. 
Teenetemärk on ülekullatud hõbedast ja oma kujult rist, mille keskel on värviline Jõgevamaa vapp. Risti harude vahel on neli kuldset ristikheinalehte. 
Jõgevamaa Kuldristi mõõdud on 44×44 millimeetrit.
Kuldristi lint on 35 mm ja Jõgevamaa vapi värvides: sinise ja rohelise välja poolitavad kolm valget joont.
Teenetemärgi statuut kinnitati 25. jaanuaril 2007.
Jõgevamaa Kuldristi väljaandmise otsustab Jõgeva maavanem koostöös Jõgevamaa Omavalitsuste Liiduga. Korraline andmine toimub üks kord aastas – 24. veebruariks, Eesti iseseisvuspäevaks. Esimest korda anti need välja 2006. aastal. Teenetemärki võib saada kord elu jooksul.
Teeneteristi kavandi autor on Heino Prunsvelt.
Nikolai Aksinin

Nikolai Aksinin (vene keeles "Николай Михайлович Аксинин"; 1. mai 1925 Glamazdino, Glamazdino vald, Dmitrijevi maakond, Kurski kubermang (praegu Homutovka rajoon, Kurski oblast) – 8. aprill 1993 Tallinn) oli Nõukogude Liidu sõjaväelane (kindralmajor) ja Eesti NSV poliitik.
Tema vanemad olid kolhoosnikud. Ta lõpetas 1956. aastal Sverdlovski oblasti Kamõšlovi linnas keskkooli, 1959. aastal Stalini-nimelise soomusväe akadeemia ja 1970. aastal Kõrgemad Akadeemilised Sõjaväekursused.
Aastatel 1941–1943 töötas ta traktoristina Saratovi oblastis. 1943. aastal mobiliseeriti ta Punaarmeesse. Teisest maailmasõjast võttis ta osa 1. Balti rinde koosseisus. Augustis 1944 osales ta kuulipildurite rühma komandörina Ida-Preisimaal Nemunase jõe forsseerimisel, kus sai haavata. Pärast haiglaravi teenis ta 1983. aastani Nõukogude soomusväes (sh 1969–1974 Tallinnas).
Pärast erruminekut tegutses ta sõjaveteranide organisatsioonides. Ta valiti Eesti Vabariigi Ülemnõukogu liikmeks.
Aksinin suri 8. aprillil 1993 ja maeti 14. aprillil 1993 Liiva kalmistule.
Jānis Vanags

Jānis Vanags (sündinud 25. mail 1958 Liepājas) on Läti Evangeelse Luterliku Kiriku vaimulik, aastatel 1993–2025 peapiiskop. 
Ta lõpetas aastal 1976 Liepāja 5. Keskkooli ja aastal 1982 Läti Riikliku Ülikooli keemiateaduskonna. 
Ta on töötanud keemiaõpetajana Riia 31. Keskkoolis. Ta õppis Läti Evangeelse Luterliku Kiriku vaimulikus seminaris. Ta ordineeriti 1. detsembril 1985 õpetajaks.
Pärast ordineerimist määrati ta vaimulikuks Saldusesse; ta on hooldanud ka Gaiķi, Skrunda ja Lutriņi kogudusi. 
22. novembril 1992 sai autoõnnetuse tagajärjel surma peapiiskop Kārlis Gailītis ja Vanags valiti 26. jaanuaril 1993 uueks Läti Evangeelse Luterliku Kiriku peapiiskopiks (ta sai valimistel 85% võimalikest häältest). 29. augustil 1993 introdutseeriti ta ametisse. 
Vanags on konservatiivne teoloog ja Läti Luterlikku Kirikut peetakse üheks maailma konservatiivseimaks luterlikuks kirikuks. Pärast Vanagsi ametisse valimist ei ole naisi enam pastoriteks ordineeritud. Ta on ka abordi ja eutanaasia vastu ning julgustab homoseksuaalseid inimesi olema vooruslikud. 
Pärast 32-aastast teenistust peapiiskopina otsustas Vanags minna emerituuri, ta oli ametis kuni 29. augustini 2025, mil temalt võttis ameti üle sama aasta 7. juunil peapiiskopiks valitud Rinalds Grants.
Isiklikku.
Ta on abielus ja kolme lapse isa.
Gremjatšaja torn

Gremjatšaja torn (vene keeles "Гремячая башня", 'kõmisev torn') on kindlusetorn, mis kuulus Pihkva kindluse kaitsesüsteemi kirdeossa Pihkva jõe paremkaldal. Kuuekorruselise silindrikujulise torni kõrgus on 20 m, diameeter alusel 15 m.
Gremjatšaja on Pihkva ainus torn, mille ehitusaasta on täpselt teada: "7033. aastal (1525. aastal) käskis vürst Vassili Ivanovitš oma djakil Mihhail (Misjur) Munehhinil rajada kivitorni Gremjatšaja mäele Pihkva jõe käänukohal."
Gremjatšaja ehk Kislinskaja torni nimetati algselt Kosmodemjanskaja torniks samas paigas varem asunud Kosmodemianski kloostri järgi. Algne Gremjatšaja torn asus Gremjatšaja värava kohal, aga kui see purustati, hakati seda nime kasutama Kosmodemjanskaja torni kohta.
Lo-Pu Chang

Lo-Pu Chang (hiinapäraselt 張 羅普; 2. veebruar 1929 Tianjin, Hiina – 2005) oli Hiina Vabariigi (Taiwani) poksija.
Chang osales II keskkaalus (kuni 75 kg) 1960. aasta Rooma olümpiamängude poksivõistlustel, kuid kaotas veerandfinaalis hilisemale kuldmedali- ja olümpiavõitjale Edward Crookile (USA) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja.
Oeconomicum

Oeconomicum oli Tartu Ülikooli majandusteaduskonna hoone, mis asus Tartus Ülejõe linnaosas Emajõe kaldal aadressil Narva maantee 4.
Teaduskond alustas tööd Oeconomicumis 1999. aasta kevadel. Hoones on tegutsenud ka kohvik Engels.
Hoone lammutati 2018. aastal ning selle asemele kerkis 2019. aastal uus Delta keskus.
Marion Cotillard

Marion Cotillard (sündinud 30. septembril 1975 Pariisis) on prantsuse näitleja.
Saastumine

Saastumine ehk reostumine on inimtegevuse tagajärjel saasteainete jõudmine keskkonda (õhku, vette, pinnasesse), kus see ületab selle aine loodusliku sisalduse. Saasteained võivad põhjustada keskkonnas aineringete ebastabiilsusi, hälbimusi ja võivad häirida organismide (kaasa arvatud inimese) normaalset elutalitlust ja -keskkonda.
Sõltuvalt sellest, millisesse keskkonda saasteaine jõuab, saab eristada õhusaastumist, mullasaastumist, veekogude saastumist nimetatakse vee reostumiseks.
Saastatud olekut kui keskkonnaseisundit nimetatakse saastumuseks.
Saastamine

Saastamine ehk saastus ehk reostamine ehk reostus on ainete, vibratsiooni, soojuse või müra inimtegevusest põhjustatud otsene või kaudne väljutamine õhku, vette või pinnasesse nii, et see võib ohustada inimeste tervist või keskkonda, põhjustada varalist kahju või kahjustada või häirida keskkonna puhkeotstarbelist või muud õiguspärast kasutamist.
Eristatakse inimtekkelist ja looduslikku saastet. Samuti näiteks pinnase, atmosfääri ja veekogude saastumist. Reostuse liikide järgi klassifitseerimine põhineb neljal komponendil: mehaaniline, füüsikaline, keemiline ja bioloogiline. Samal ajal eristatakse mastaabi järgi liigitamisel kohalikku, piirkondlikku ja globaalset saastet.
Sõltuvalt reostaja liigist saab eristada füüsikalist (nt vibratsioon, müra), keemilist (nt fenoolid, klooritud süsivesinikud) ja bioloogilist (mikroobid) reostust. 
Laias laastus liigitatakse saaste punkt- ja hajareostuseks.
Ajalugu.
Õhusaaste on tsivilisatsioonidega alati kaasas käinud. Saaste sai alguse juba eelajaloolisel ajal, kui inimene hakkas looma esimesi kunstlikke tulekahjusid. 1983. aastal ajakirjas Science avaldatud artikli kohaselt on "eelajalooliste koobaste lagedelt leitud tahm piisavaks tõendiks kõrge saastatuse tasemest, mis on seotud ebapiisava avatud tulede ventilatsiooniga". Metallide sepistamine näib olevat oluline pöördepunkt, mis hakkas tekitama märkimisväärset õhusaastet väljaspool kodumajapidamisi. Gröönimaa liustikest võetud tuuma proovid viitavad metallide tootmisega seotud suurenenud saastatusele Vana-Kreekas, Vana-Roomas ja Hiinas.
Hüperonid

 
Hüperon on barüon (kolmest kvargist koosnev liitosake), millel on veider lõhn. See tähendab, et tema koostises on vähemalt üks s-kvark ega ole ühtegi teist lõhnaga kvarki (c-, b- või t-kvarki).
Eduard Winkelmann

Eduard August Winkelmann (25. juuni 1838 Danzig – 10. veebruar 1896 Heidelberg) oli saksa ajaloolane.
Ta sündis kullassepa pojana Danzigis. Õppis Berliini ja Göttingeni ülikoolis, 1859. aastal sai Berliinis filoloogiadoktori kraadi uurimusega «Sitsiilia kuningriigi haldamisest ...» («De regni Siculi administratione ...»). 
1860. aastal tuli E. Winkelmann Eestisse, kus Eestimaa rüütelkonna kutsel sai temast 1860. aasta septembrist ajaloo ülemõpetaja Tallinna Toomkoolis, kus ta töötas 1865. aasta juulini. 
1865. aastal kutsuti E. Winkelmann Tartu ülikooli õppejõuks; see oli ajal, mil dekaan oli Carl Schirren. 1866. aastal kaitses ta Tartu ülikooli juures magistritöö «Geschichte Kaiser Friedrichs des Zweiten und seiner Reiche» (I, Berliin, 1863; II, Tallinn, 1865) ning seejärel määrati ta üldajaloo dotsendiks 1866–1869 Tartu Ülikoolis. 1866. aastal täitis E. Winkelmann dotsendina professori ametikohuseid, kuni 1867. aasta suvel kutsuti professori (1867–1869) kohale Wilhelm Maurenbrecher Bonnist. 
1866. aastal astus Winkelmann Õpetatud Eesti Seltsi liikmeks, 1867. aasta detsembris valiti ta ÕES-i presidendiks. 1869. aasta jaanuaris astus Winkelmann ÕES-i presidendi kohalt tagasi ning lahkus Eestist. Pärast Tartust lahkumist valiti ta seltsi auliikmeks ja sidemed ÕES-iga ei katkenud.
E. Winkelmann hakkas juba pärast Eestisse asumist huvi tundma Baltimaade, sealhulgas ka Eesti ajaloo vastu. Oma töö algul põrkas ta olulisele takistusele: Balti provintside ajaloo allikate ja kirjanduse kohta polnud ilmunud ülevaatlikku süstemaatilist bibliograafiat. Seepärast alustas Winkelmann 1864. aastal vastavate tööde registreerimist, mis kulmineerus 1869-1870 Peterburis avaldatud Bibliotheca Livoniae Historicaga. Raamatu (kahes eri vihikus) trükki toetasid Baltimaade Ajaloo ja Muinsuse Selts Riias, Kuramaa Kirjanduse ja Kunsti Selts Miitavis, Eestimaa Kirjanduse Ühing Tallinnas ja Muinsuse Selts Narvas ja Venemaa Teaduste Akadeemia Peterburis. E. Winkelmanni «Bibliotheca Livoniae historica» kuulub eesti kultuurilukku nii oma ainestikult kui ka koostamis- ja ilmumisloolt. Teose koostamise kavatsus tekkis E. Winkelmannil Eestis, kus ta ka kogus materjali põhiosa, milleks ta ka isiklikult läbi vaatas siinseid arhiive, asutuste, seltside ja eraisikute suuremaid raamatukogusid, kus teda abistasid paljud kohalikud teadlased ja kultuuritegelased materjali kogumisel ja kontrollimisel.
Aastatel 1869–1873 oli ta professor Berni, 1873 Marburgi ja 1873–1896 Heidelbergi ülikoolis.
Gustav Wilmanns

Gustav Clemens Heinrich Wilmanns (30. detsember 1845 Jüterbog, Preisimaa kuningriik – 6. märts 1878 Baden-Baden) oli saksa arheoloog.
Ta sündis ehitusnõuniku pojana. Wilmanns õppis aastatel 1864–1867 Berliinis Friedrich Wilhelmi nimelises gümnaasiumis filoloogiat ja ajalugu. Aastatel 1869–1872 oli ta Tartu ülikooli arheoloogiadotsent ja 1872–1878 Strasbourgi ülikooli professor.
Moritz Willkomm

Heinrich Moritz Willkomm (29. juuni 1821 Herwigsdorff, Saksimaa – 26. august 1895 Wartenbergi loss Praha lähedal, Tšehhi) oli saksa botaanik.
Ta sündis vaimuliku pojana. Õppis 1841–1850 Leipzigi Ülikoolis, töötas seejärel sealsamas dotsendi 1852–1854 ja professorina 1854–1855. Aastail 1855–1868 oli professor Tharandti MPA-s. Ta oli Tartu Ülikooli professor 1868–1874 botaanika erialal, ning 1874–1895 professor Karli ülikoolis Prahas.
Bruno Wikszemski

Adam Bruno Wikszemski (6. oktoober 1847 Vilnius – 10. veebruar 1890 Berliin) oli poola arst ja arstiteadlane.
Sündis arsti pojana aadliperes. Õppis Tartu Ülikoolis 1865–1875 anatoomiat, prosektor 1875–1889.
Oskar Johann Wiedemann

Oskar Johann Wiedemann (ka Oskaras Johann Videmanas; 3/15. detsember 1860 Jurbarke/Jurburg, Kaunase kubermang – 9. detsember 1918, Leipzig) oli keeleteadlane.
Ta sündis õuenõuniku pojana, õppis aastatel 1879–1883 Tartu Ülikoolis võrdlevat keeleteadust; oli eradotsent aastatel 1887–1890.
Heinrich Ephraim Ulmann

Heinrich Ephraim Ulmann (24. veebruar 1841 Weimar, Saksi-Weimar-Eisenach – 17. november 1931 Darmstadt, Saksamaa) oli saksa ajaloolane.
Sündis arsti pojana, õppis Jena, Göttingeni ja Berliini Ülikoolis. Tartu Ülikooli üldajaloo professor 1870–1874, Greifswaldi ülikooli professor 1874–1912.
Karl Christian Ulmann

Karl Christian Ulmann (läti keeles "Kārlis Kristiāns Ulmanis"; 3. veebruar 1793 Riia Liivimaa kubermang Venemaa keisririik – 8. oktoober 1871 Valga Valga kreis Liivimaa kubermang Venemaa keisririik) oli baltisaksa usuteadlane.
Ulmann sündis mõisaomaniku ja kaupmehe peres. Aastatel 1810–1814 õppis ta Tartu ülikoolis teoloogiat ja pälvis 1813. aastal omakirjutatud jutluse eest hõbemedali. 1815–1816 täiendas ta end Jena ja Göttingeni ülikoolis. 
1817. aastal sai ta pastori koha Krimuldas ja Pēterupes. 1835 tõusis ta Liivimaa konsistooriumi assessoriks/eesistujaks.
Samal 1835. aastal kaitses ta Jena ülikoolis filosoofiadoktori kraadi ja pärast seda valis Tartu ülikool ta 1836 usuteaduskonna praktilise jumalasõna kateedri korraliseks professoriks. Oma alandliku ja väärika iseloomu ning ametikohustuste täpse täitmisega teenis ta ära nii kolleegide kui ka üliõpilaste lugupidamise. Eriti austasid üliõpilased teda aukohtu juhtimise eest. Aastatel 1839–1841 valiti ta kolmel korral Tartu ülikooli rektoriks, aga varsti pärast kolmandat valimist haigestus ta raskelt ja palus end ametist vabastada. Kui keiser Nikolai I oli selle kinnitanud, kolis ta Tartust Riiga.
4. veebruaril 1856 määras Aleksander II Ulmanni Venemaa Evangeeliumi Luteriusu Kiriku Peakonsistooriumi viitsepresidendiks ja seadis ta nii kogu Venemaa evangeelse vaimulikkonna juhiks. 1858 määras Aleksander II Ulmanni piiskopiks. 1859 sai ta Aleksander II-lt heakskiidu Venemaa evangeeliumi luteriusu koguduste abikassa asutamiseks.
18. detsembril 1866 tähistas Ulmann Peterburis oma teenistuse 60. aastapäeva. Sel puhul andis Tartu ülikool talle audoktori staatuse ja Aleksander II määras talle 2000 rubla suuruse pensioni. Ulmann lahkus teenistusest ja elas oma poegade juures Valgas kuni surmani 1871. aastal.
Reinhold Bernhard von Ungern-Sternberg

Vabahärra Reinhold Bernhard von Ungern-Sternberg (16. oktoober 1808 Tartu – 3. märts 1887 Riia) oli baltisaksa õigusteadlane.
Sündis aadlikust ametniku Otto Christian Sigismund von Ungern-Sternbergi (1778–1861) pojana, õppis Tartu Ülikoolis 1826–1829, tudeeris ka Heidelbergi Ülikoolis. Tartu Ülikooli Vene õiguse eradotsent 1835–1839.
Heinrich Hugo Karl Unverricht

Heinrich Hugo Karl Unverricht (18. september 1853 Breslau – 22. aprill 1912 Magdeburg, Saksamaa) oli arstiteadlane.
Sündis ametniku pojana, õppis Breslau Ülikoolis, oli sealsamas assistendiks, 1886–1888 Jena Ülikooli professor. Tartu Ülikooli eripatoloogia ja kliiniku professor 1889–1892.
Louis Vallet de Barres

Louis Vallet de Barres (1768 Reichenweier, Prantsusmaa – 13. märts 1825 Tartu) oli prantsuse keeleteadlane.
Vaimuliku poeg, õppis Tübingeni Ülikoolis 1783–1804, oli Tartu Ülikooli prantsuse keele lektor 1803–1825.
Jossif Varvinski

Jossif Vassiljevitš Varvinski (vene Иосиф Васильевич Варвинский; 28. oktoober 1811 Horol, Poltaava kubermang Venemaal – 27. september 1878 Moskva) oli vene arstiteadlane.
Õppis Harkovi ja Tartu Ülikoolis. Tartu Ülikooli teraapia professor 1844–1846, töötas ka Moskva Ülikoolis.
Aleksandr Vassiljev

Aleksandr Aleksandrovitš Vassiljev (vene keeles "Александр Александрович Васильев") (4. oktoober (vkj 22. september) 1867 Peterburi – 30. mai 1953 Washington) oli vene ajaloolane.
Ta sündis sõjaväelase peres ning õppis Peterburi, Pariisi, Londoni ja Viini ülikoolides. Töötas Peterburi ja Wisconsini õppeasutustes. Oli Tartu Ülikooli üldajaloo professor 1904–1912.
Stepan Vassiljev

Stepan Mihhailovitš Vassiljev (2. jaanuar 1854 – 8. märts 1903 Peterburi) oli vene arstiteadlane.
Vaimuliku poeg, õppis Peterburi Ülikoolis, Tartu Ülikooli eripatoloogia professor 1892–1903.
Pavel Viskovatov

Pavel Aleksandrovitš Viskovatov (vene keeles Павел Александрович Висковатов; 24. november 1842 Peterburi – 16. aprill 1905 Peterburi) oli vene keeleteadlane ja slavofiil.
Õpingud.
Viskovatov õppis 1860.–1862. aastal Peterburi ülikoolis, misjärel suundus ta Saksamaale, kus oli üliõpilaseks nii Berliini, Bonni kui ka Leipzigi ülikoolis. Viimases õppis ta germanistikat ja kaitses 1866. aastal humanist Jakob Wimpfelingi elu ja loomingut käsitleva tööga doktorikraadi.
Karjäär.
Peterburis elades oli Viskovatov ajakirja Vene Maailm (Русский мир) toimetaja.
Ta oli Tartu Ülikooli vene keele ja kirjanduse dotsent 1873.–1874. aastal ning professor 1874.–1895. aastal. Viskovatov vedas Eestis Vene Teadus- ja Kirjandusühingut.
Arheoloogia.
Viskovatov tegeles ka arheoloogia ja ajalooga ning kaevas mitmeid Eestis asuvaid kalmeid ja kääpaid. 1886.–1887. aastal viis ta läbi uuringud Türsamäe tarandkalmel. Ta oli esimene, kes seadis kahtluse alla tol ajal gooti teooria raames levinud idee, et Baltikumi tarandkalmed kujutasid endast gootide rajatud laevkalmeid.
1888. aastal kaevas ta koos Georg Loeschckega endise Nõo kihelkonna aladel asuvat Jaagupi tarandkalmet.
1892. aastal asus ta uurima Kuremäe kloostri juures asuvat Kuremäe kääbaskalmistut. Tööde kohta avaldas ta 1894. aastal teadusartikli nii vene kui saksa keeles. Ka pidas Viskovatov 1893. aastal Pühtitsa kääbastikust Õpetatud Eesti Seltsis avaliku ettekande. Ta oli sunnitud Kuremäel tööd lõpetama kooleraepideemia tõttu.
Muusika ja Lermontov.
1875. aastal kirjutas Viskovatov koos Apollon Maikoviga libreto Anton Rubinsteini ooperile "Deemon" (Der Dämon), mis baseerus Mihhail Lermontovi samanimelisel luuletusel. 1881. aastal käis Viskovatov Pjatigorskis, et Lermonotovi eluloo kohta teda isiklikult tundnud inimestelt informatsiooni koguda. Selle uurimisreisi põhjal avaldas 1891. aastal ta esimese Lermontovi eluloo ja kogutud teosed.
Isiklikku.
Pavel Viskovatov oli militaarajaloolase Aleksander Viskovatovi poeg ning vene kirjaniku ja tõlkija Maria Korsini tütre Jekaterina Korsini abikaasa. Viskovatov on maetud Smolenka õigeusu kalmistule.
Domenico de Vivo

Domenico de Vivo (1. juuli 1839 – jaanuar 1897 Odessa) oli itaalia keeleteadlane.
Õppis Napoli Ülikoolis. Tartu Ülikooli itaalia keele lektor 1879–1884, Novorossiiski Ülikooli lektor 1884–1897.
Bernhard Alfred Heinrich Adolph Vogel

Bernhard Alfred Heinrich Adolph Vogel (31. märts 1829 München – 9. oktoober 1890 München) oli saksa arstiteadlane.
Professori poeg, õppis Müncheni, Berliini ja Würzburgi ülikoolides. Müncheni Ülikooli eradotsent 1856, erakorraline professor 1865. Tartu Ülikooli eripatoloogia professor 1866–1886. 1887 aastal sai Müncheni Ülikooli auprofessoriks.
U-kvark

U-kvark (ehk up-kvark) on esimese põlvkonna kvark, millel puudub lõhn ning mille isospinn on 1/2. Üldse eksisteerib kuus erinevat kvarki (u-, d-, s-, c-, b- ja t-kvark).
U-kvark on fermion (tema spinn on 1/2) ning tema elektrilaeng on +2/3e. Ta on kõikidest kvarkidest kõige kergem. Tema seisumass ei ole täpselt määratud, kuid jääb eeldatavalt 1,5 ja 4 MeV vahele.
U-kvark (koos d-kvargiga) on nukleonide (prootoni ja neutroni) põhiline koostisosa. Prooton koosneb kahest u-kvargist ja ühest d-kvargist. Neutron koosneb kahest d-kvargist ja ühest u-kvargist. Ka teiste hadronite koostises on u-kvarke.
D-kvark

D-kvark (ehk "down"-kvark) on esimese põlvkonna kvark, millel puudub lõhn ning mille isospinn on –1/2. Üldse eksisteerib kuus erinevat kvarki (u-, d-, s-, c-, b- ja t-kvark).
D-kvark on fermion (tema spinn on 1/2) ning tema elektrilaeng on –1/3e. Ta on u-kvargist (mis on kõige kergem kvark) raskuselt järgmine. Tema seisumass ei ole täpselt määratud, kuid eeldatavalt jääb 4 ja 8 MeV/c2 vahele.
D-kvark (koos u-kvargiga) on nukleonide (prootoni ja neutroni) põhiline koostisosa. Prooton koosneb kahest u-kvargist ja ühest d-kvargist. Neutron koosneb kahest d-kvargist ja ühest u-kvargist. Ka teiste hadronite koostises on u-kvarke.
S-kvark

S-kvark (ehk strange kvark, ehk "veider" kvark) on teise põlvkonna kvark, mis kannab lõhna veidrus. Ta on ühtlasi down tüüpi kvark, see tähendab, et tema isospinn on -1/2. Üldse eksisteerib kuus erinevat tüüpi kvarki (u-, d-, s-, c-, b- ja t-kvark).
S-kvark on fermion (tema spinn on 1/2) ning tema elektrilaeng on -1/3e. Ta on u-kvargi ja d-kvargi järel raskuselt kolmas kvark. Tema seisumass ei ole täpselt määratud, kuid eeldatavalt asub kusagil 80 ja 130 MeV vahel.
Veidrus.
Veidrus on üks lõhna kvantarvudest. S-kvark omab veidrust –1 ja S-antikvark veidrust +1. Kõigi teiste kvarkide veidrus on 0.
Kõik hadronid, mis sisaldavad s-kvarki on veidrad (välja arvatud fii-meson (φ), mis koosneb s-kvargist ja s-antikvargist ning mille summaarne veidrus on seetõttu 0). Kui veider barüon (kolmest kvargist koosnev liitosake) ei sisalda rohkem raskemaid kvarke (c-, b- või t-kvarki), siis nimetatakse teda hüperoniks.
Veidrad osakesed on ka näiteks Kaaonid, mis koosnevad s-kvargist (või antikvargist) ja u- või d- antikvargist (kvargist).
Halokliin

Halokliin ehk soolsushüppekiht on okeanograafias veekiht (hüppekiht), kus vertikaalne soolsusgradient muutub tugevasti.
Kuna soolsus (koos temperatuuriga) mõjutab merevee tihedust, siis on see üks merevee vertikaalkihistumise tegureid. Näiteks soolasisalduse tõus 1 kg/m3 suurendab merevee tihedust umbes 0,7 kg/m3.
C-kvark

C-kvark (ehk charm kvark, ehk sarmiga kvark) on teise põlvkonna kvark, mis kannab lõhna sarm. Ta on ühtlasi up tüüpi kvark, see tähendab, et tema isospinn on 1/2. Üldse eksisteerib kuus erinevat tüüpi kvarki (u-, d-, s-, c-, b- ja t-kvark).
C-kvark on fermion (tema spinn on 1/2) ning tema elektrilaeng on 2/3e. Ta on u-kvargi ja d-kvargi ja s-kvargi järel raskuselt neljas kvark. Tema seisumass on umbes 1,5 GeV (see on poolteist korda raskem kui prooton). Kui u-, d- ja s-kvarki nimetatakse kergeteks kvarkideks, siis c-, b- ja t-kvargid loetakse rasketeks kvarkideks.
Sarm.
Sarm on üks lõhna kvantarvudest. C-kvargi sarm on 1 ja c-antikvargi sarm –1. Kõik hadronid, mis sisaldavad c-kvarki on sarmiga. Erandiks on ainult c-kvargist ja c-antikvargist koosnevad liitosakesed, mille summaarne sarm on 0. Selliseid osakesi nimetatakse sarmooniumiks. Sarmoonium on näiteks psii-meson (J/ψ), mis on kõige väiksema seisumassiga sarmoonium (see tähendab, et ta on kõige madalama ergastusastmega sarmoonium).
Sarmiga osakesed on näiteks D-mesonid, mis koosnevad c-kvargist ja u- (D+), d- (D0) või s- (veider D meson) antikvargist. Vastavatel antimesonitel on sarmiga antikvark ning paariliseks u-, d- või s- kvark.
Sarmiga barüonid koosnevad vähemalt ühest c-kvargist ja ei sisalda b-, ega t-kvarke.
Elina Partõka

Elina Partõka (sündinud 2. augustil 1983 Donetskis Ukraina NSV-s) on Eesti endine ujuja. 
Ta lõpetas 2002. aastal Kohtla-Järve Ühisgümnaasiumi ja 2009. aastal Moskva Rahvusvahelise Turismiakadeemia. 
Saavutused.
2003. aastal Barcelonas toimunud maailmameistrivõistlustel saavutas Elina Partõka 200 m vabaujumises 20. koha ja 100 m vabaujumises 16. koha.
2004. aastal Madridis toimunud ujumise Euroopa meistrivõistlustel saavutas ta 200 m vabaujumises 14. koha.
2004. aasta Ateena olümpiamängudel saavutas ta 200 m vabaujumises 28. koha.
2007. aastal Melbourne'is toimunud maailmameistrivõistlustel saavutas Elina 200 m vabaujumises 41. koha.
2008. aasta Pekingi olümpiamängudel püstitas Elina Partõka 200 meetri vabaujumises uueks Eesti rekordiks 2.00,64. Selle ajaga jäi ta kokkuvõttes jagama 28.–29. kohta.
Isiklikku.
Tema isa Valentõn Partõka oli samuti ujuja, esindades NSV Liitu 1972. ja 1976. aasta olümpiamängudel.
2009. aasta aprillis oli Playboy Eesti väljaande kaanestaar
Ivan Tšetverikov

Ivan Pimenovitš Tšetverikov (1880 Tula – 1969) oli vene filosoof.
Tartu Ülikooli filosoofia eradotsent aastal 1915.
Stanisław Czyrwiński

Stanislav Jossifovitš Tširvinski (18. oktoober 1852 Mariampol, Poola – 7. november 1923 Kraków) oli poola arstiteadlane.
Sündis kaupmehe pojana, õppis Moskva, Viini, Dresdeni ja Berliini ülikoolides farmakoloogiat, dieetikat ja meditsiini ajalugu. Tartu Ülikooli professor 1891–1902, töötas ka Moskva Ülikoolis.
Supelrand

Supelrand ehk plaaž on järve, mere, lahe või muu veekogu osa (rand), mis sobib inimestele suplemiseks. 
Legaaldefinitsiooni järgi määratletakse supelranda kui üldplaneeringuga määratud ala veekogu ääres, mis on üldsusele arusaadavalt tähistatud ning mida kasutatakse suplemiseks.
Vabariigi Valitsuse määrusega "Nõuded suplusveele ja supelrannale" kaotas kehtivuse valitsuse varasem määrus "Tervisekaitsenõuded supelrannale ja suplusveele", kus esitati supelrannale rohkesti nõudeid, mistõttu paljud supelrannad klassifitseeriti kui supluskohad. "Tervisekaitsenõuded supelrannale ja suplusveele" nõudis mitmeid kvaliteedinäitajaid suplusveele, nagu vee läbipaistvus mitte alla 1 meetri määratuna Secchi ketta meetodil.
Eesti ametlikud supelrannad 2010. aastal.
Andmed pärinevad Tervisekaitseinspektsiooni kodulehelt.
Johann Paul Uhle

Johann Paul Uhle (17. aprill 1827 Nossen, Saksimaa – 4. november 1861 Jena) oli saksa arstiteadlane.
Sündis vaimuliku pojana. Õppis Leipzigi Ülikoolis 1848–1852, töötas samas assistendina 1851–1856 ja eradotsendina 1855–1859. Oli Tartu Ülikooli teraapiaprofessor 1859. aastal.
Aleksandr Vojeikov (luuletaja)

Aleksandr Fjodorovitš Vojeikov (30. august 1779 Moskva – 16. juuni 1839 Peterburi) oli vene luuletaja, tõlkija, kirjanduskriitik ja ajakirjanik.
Õppis Moskvas, oli hiljem Tartu ülikooli vene keele ja kirjanduse professor 1814–1820.
Meteoroloog Aleksandr Vojeikov oli tema vennapoeg.
Johann Christoph Wilhelm Volck

Johann Christoph Wilhelm Volck (18. november 1835 Nürnberg – 29. mai 1904 Rostock) oli saksa keeleteadlane.
Ta oli kaupmehest vabrikuomaniku poeg. Õppis Erlangeni Ülikoolis 1853–1859. Töötas Tartu Ülikoolis 1861–1863 semiidi keelte dotsendina, 1863–1898 professorina, seejärel oli professor Greifswaldi ülikoolis kuni aastani 1900. Aastatel 1900–1904 oli Rostocki Ülikooli professor.
Vassili Vorontsov

Vassili Nikolajevitš Vorontsov (7. jaanuar 1877 Lamišino, Venemaa – 1953) oli vene arstiteadlane.
Vaimuliku poeg, õppis Tartu Ülikoolis, erialaks farmakoloogia, toksikoloogia ja balneoloogia. Oli Tartu Ülikooli eradotsent 1911–1918. Hiljem töötas Voroneži ülikoolis.
Claus August Heinrich Adolph Wachsmuth

Claus August Heinrich Adolph Wachsmuth (10. mai 1827 Neuhaus, Saksamaa - 1. aprill 1865 Tartu) oli Eestis tegutsenud saksa arstiteadlane.
Kantori poeg. Õppis Göttingeni Ülikoolis, sai meditsiinidoktori kraadi 1849. Töötas sealsamas assistendina 1850-1852 ja eradotsendina kuni 1860. 1860-1865 oli Tartu Ülikooli teraapia ja kliiniku professor.
Maria Pia de Saxe-Coburgo e Bragança

Maria Pia de Saxe-Coburgo e Bragança (kirjanduslik pseudonüüm "Hilda de Toledano"; 13. märts 1907 Lissabon – 6. mai 1995 Verona) oli Portugali trooninõudleja. 
Ta väitis end olevat Portugali kuninga Carlos I ja 
Maria Amélia Laredó e Murça vallastütar, kuid see väide on tõestamata. Pärast kuningas Manuel II surma eksiilis kuulutas ta end troonipretendendiks.
Adolph Wagner

Adolph Gotthilf Heinrich Wagner (25. märts 1835 Erlangen – 8. november 1917 Berliin) oli saksa majandusteadlane ja poliitik, üks juhtivaid akadeemilisi sotsialiste (saksa keeles "Kathedersozialist"), riigirahanduse uurija ning agrarianismi pooldaja.
Tema nime kannab Wagneri seadus, mis kirjeldab riigi majandusliku aktiivsuse kasvu.
Wagner oli professori poeg. Ta õppis Göttingeni ja Heidelbergi Ülikoolis. Wagner oli Tartu Ülikooli geograafia, etnograafia ja statistika professor aastatel 1865–1868, seejärel töötas professorina Freibergi (1868–1870) ja Friedrich Wilhelmi Ülikoolis (1870–1917).
Johann Andreas Wagner (arstiteadlane)

Johann Andreas Wagner (26. oktoober 1833 Riia – 6. jaanuar 1892 Harkov) oli arstiteadlane.
Ta oli aedniku poeg. 
Ta õppis 1851–1856 Göttingeni Ülikoolis. 
Ta oli 1862–1863 Tartu ülikooli anatoomia eradotsent, seejärel 1868. aastani Göttingeni Ülikooli dotsent ja 1892. aastani professor.
Carl Adolf Theodor Walcker

Carl Adolf Theodor Walcker, ka Karl Walcker (13. aprill 1839 Pärnu – 21. jaanuar 1909 Leipzig) oli baltisaksa majandusteadlane.
Walcker õppis Tartu Ülikoolis 1857–1863, vahepeal ka Berliini Ülikoolis. Esmalt õppis ta aasta meditsiini, ent vahetas selle siis majandusteaduse vastu. Ta oli 1867–1869 Tartu Ülikooli poliitilise ökonoomia eradotsent, hiljem töötas Berliini, Harkovi, Tübingeni ja Leipzigi ülikoolides. Alates 1892. aastast ei pidanud ta tervislikel põhjustel enam loenguid, ent tegeles edasi teadusega.
Walcker avaldas hulgaliselt raamatuid, nende hulgas viieköitelise teose "Handbuch der Nationalökonomie" (1882–1884), mis ilmus mitmes trükis. Tema magistritöö käsitles kaitsetolle. 1869. aastal Tartus kaitstud doktoritöö teema oli "Ueber den sogenannten Sachwat der sibirischen Goldwäscher."
Julius Walter

Julius Piers Ernst Hermann Walter (15. veebruar 1794 (vkj 4. veebruar) Valmiera – 14. detsember (vkj 2. detsember) 1834 Tartu) oli baltisaksa usuteadlane.
Julius Hermann Walter oli Valmiera kreisiarsti Hermann Johann Walteri (1757–1807) ja tema naise Marie Elisabethi (sündinud Walter) poeg.
Ta lõpetas 1811. aastal Valmiera gümnaasiumi ning õppis 1811–1817 Tartu ülikoolis, hiljem ka Jena, Göttingeni ja Königsbergi ülikoolis.
Ta astus Lützowi vabakorpuse nimelisse sõjaväeossa, mis moodustati 1813 ja saadeti laiali 1815. Sõjaväeosal oli kuulsus, et see koosneb peamiselt üliõpilastest ja õppejõududest, ehkki need moodustasid selle isikkoosseisust ainult 12% – seegi oli märgatavalt rohkem teistest sõjaväeosadest.
Alates 1817 oli ta pastor Ropažis, Allažis ja Vangažis, 1823–1830 Valmieras.
1830 sai Walter Tartu ülikooli praktilise usuteaduse korraliseks professoriks ja töötas sellena kuni surmani. 1832 sai ta Tartu ülikooli usuteaduskonna dekaaniks.
Tema teosed olid tugevate Carl Daubi ja Georg Hegeli mõjutustega.
Isiklikku.
Julius Walter abiellus Emilie Buschiga, neil oli kuus tütart ja üks poeg.
Tema isa, Hermann Johann Walter (1757–1807) oli Valmiera kreisiarst, vend Johann Wilhelm Walter (1781–1807), dr. med, arst Alūksnes ja Valmieras, vend Piers Uso Friedrich (v.) Walter (1795–1874), dr. med, professor Tartu Ülikoolis, vend Hermann Alfred Walter (1797–1823), dr. med, arst Limbažis, vend Carl "Ferdinand" Maximilian Anton Walter (1801–1869), luteri vaimulik, Liivimaa superintendent ja vennapoeg "Julius" Guido Wilhelm Hermann Walter, (1841–1922), Königsbergi ülikooli filosoofiaprofesseor ja prorektor.
Piers Uso Friedrich Walter

Piers Uso Friedrich Walter (7. oktoober 1795 Valmiera – 27. juuli 1874 Tartu) oli baltisaksa arstiteadlane.
Piers Uso Friedrich oli Valmiera kreisiarst Hermann Johann Walter (1757–1807) poeg. Õppis 1813–1819 Tartu Ülikoolis, hiljem ka Berliini ja Würzburgi ülikoolides. Oli sünnitusabi, naiste- ja lastehaiguste professor Tartu Ülikoolis 1833–1859.
Tema haud asub Vana-Jaani kalmistul.
Isiklikku.
Tema isa, Hermann Johann Walter (1757–1807) oli Valmiera kreisiarst, vend Johann Wilhelm Walter (1781–1807), dr. med, arst Alūksnes ja Valmieras, vend Julius Piers Ernst Hermann Walter (1794–1834), luteri vaimulik, Tartu ülikooli usuteaduskonna dekaan, vend Hermann Alfred Walter (1797–1823), dr. med, arst Limbažis, vend Carl "Ferdinand" Maximilian Anton Walter (1801–1869), luteri vaimulik, Liivimaa superintendent ja vennapoeg "Julius" Guido Wilhelm Hermann Walter, (1841–1922), Königsbergi ülikooli filosoofiaprofesseor ja prorektor.
Poeg Eduard Walter (1833–1877), oli Härgmäe, Aalief Tammistu mõisnik, "Piers" Uso Walter (1836–1879), dr. med, Limbaži kihelkonnaarast, arst Tartus, Friedrich Walter (1850–1905), dr. med.
Ernst Christian Otto Waltz

Ernst Christian Otto Waltz (22. veebruar 1844 Heidelberg – 3. märts 1918 Heidelberg) oli Eestis tegutsenud Saksa ajaloolane.
Waltz oli kondiitri poeg. Ta õppis Heidelbergi, Göttingeni ja Bonni ülikoolides. 
Ernst Waltz töötas 1868–1874 eradotsendina Heidelbergi Ülikoolis, 1874–1875 oli sealsamas professor. Ta oli üldajaloo dotsent Tartu Ülikoolis 1875–1880 ja professor 1880–1900.
Karl Weihrauch

Johann Karl Friedrich Weihrauch (23. november 1841 Mainz – 7. jaanuar 1891 Tartu) oli baltisaksa meteoroloog.
Weihrauch õppis Heidelbergi ja Gießeni ülikoolis keemiat ja matemaatikat ning 1860. aastal omandas filosoofiadoktori kraadi. Seejärel töötas ta Mainzis gümnaasiumi abiõpetajana, Eestis koduõpetajana ja Berzaune maagümnaasiumis matemaatikaõpetajana. 1863. aastal omandas ta Tartus ülemõpetaja kutse ja aastatel 1865–1871 oli Kuressaares gümnaasiumi ülemõpetaja. 1869. aastal sai ta Tartu ülikoolis matemaatikamagistriks. Aastatel 1871–1875 oli ta samas dotsent ning 1875. aastast loodusgeograafia ja meteoroloogia erakorraline professor. 1877. aastal sai ta korraliseks professoriks ja meteoroloogiaobservatooriumi direktoriks (jäi sellesse ametisse surmani). Professoritöö kõrvalt pidas Weihrauch mõned aastad eragümnaasiumis ka matemaatikaõpetaja ametit.
Tartus jätkas Karl Weihrauch Arthur Joachim von Oettingeni tööd meteoroloogias, tegeledes peamiselt praktilise ja matemaatilise meteoroloogiaga (vaatlusandmete töötlemise ja keskmiste väärtuste arvutamise meetodite ja valemitega). Samuti toimetas ta ajakirja Meteorologische Beobachtungen angestellt in Dorpat.
Adolf Weil

Adolf Weil (7. veebruar 1848 Heidelberg – 23. juuli 1916 Wiesbaden) oli saksa arstiteadlane.
Professori poeg. Õppis Heidelbergi, Berliini ja Viini Ülikoolis, oli Heidelbergi Ülikooli assistent ja eradotsent 1872–1876 ning professor 1876–1886. Töötas Tartu Ülikooli eripatoloogia ja kliiniku professorina 1886–1887.
Richard Jakob Weinberg

Richard Jakob Weinberg (Рихард Лазаревич Вейнберг, 30. detsember 1867, Kursi kihelkond – 21. märts 1928, Leningrad) oli Eesti arstiteadlane ja antropoloog.
Ta tegutses Tartu Ülikoolis anatoomia eradotsendina aastail 1903–1906.
Gustav Ernst Wilhelm Weltz

Gustav Ernst Wilhelm Weltz (4. mai 1863 Pihkva – 24. märts 1935 Tallinn) oli arstiteadlane.
Kaupmehe poeg. Õppis 1883–1889 Tartu Ülikoolis, töötas sealsamas massaaži, ravivõimlemise ja mehhanoteraapia õpetajana 1908–1918.
Richard Wendt

Richard Wendt (10. juuli 1823 Köthen, Saksamaa – 15. detsember 1869 Klein-Paschleben, Saksamaa) oli saksa geograaf.
Ta oli õpetaja poeg. Wendt õppis Jena Ülikoolis. aastatel 1854–1855 töötas ta Tartu Ülikoolis geograafia eradotsendina.
Eesti 2008. aasta suveolümpiamängudel

Eestit esindas 2008. aasta suveolümpiamängudel 47 sportlast 13 spordialal.
Gerd Kanter võitis meeste kettaheites kulla ning sõudmises saavutasid Tõnu Endrekson ja Jüri Jaanson meeste paarisaeruliste kahepaadil hõbeda. Seejuures olid need Jaansonile kuuendad olümpiamängud ja temast sai vanim olümpiamedalivõitja Eestis.
Judo.
Mehed
Kergejõustik.
1500 meetri jooks
Maraton
Kettaheide
Kuulitõuge
Odavise
Kümnevõistlus
Kaugushüpe
Kolmikhüpe
Kõrgushüpe
Odavise
Seitsmevõistlus
Sulgpall.
Mehed
Naised
Sõudmine.
Mehed
Tennis.
Naised
Nikolai Westenrieck

Nikolai Nikolajevitš Westenrieck (27. märts 1869 Peterburi – 1930. aastad) oli arstiteadlane.
Õpetaja poeg, aadlik. Õppis Sõjalis-Meditsiinilises Akadeemias. Töötas Tartu Ülikoolis eripatoloogia ja kliiniku professorina 1911–1917.
August Heinrich von Weyrauch

August Heinrich von Weyrauch (30. aprill/11. mai 1788 Riia – 8. märts 1865 Dresden) oli baltisaksa keeleteadlane ja helilooja.
Postiametniku poeg, aadlik. Õppis Tartu Ülikoolis 1811–1813, töötas sealsamas saksa keele lektorina 1820–1821. Alates 1827. aastast elas Dresdenis.
Carl Victor Rufus Weyrich

Carl Victor Rufus Weyrich (28. november 1819 Ērgļi, Liivimaa – 27. veebruar 1876 Tartu) oli baltisaksa arstiteadlane.
Vaimuliku poeg. Õppis Tartu Ülikoolis 1838–1844, tudeeris ka Pariisi ja Viini ülikoolis. Töötas Tartu Ülikoolis teraapia ja riikliku meditsiini eradotsendina 1856–1857 ja professorina 1857–1876.
Urmas Jaarman

Urmas Jaarman (sündinud 20. juunil 1972 Tartus) on eesti muusik. 
Urmas Jaarman on ansambli Smilers basskitarrist ja taustalaulja. Ta on osalenud ka ansamblites The Claymakers, Speculative Rock'n'Roll Band ja Supernova nii basskitarristi kui ka laulude autori ja esitajana.
Ta on juhtinud telesaadet "Meie kangelane", mida näitas Kanal 2.
Tallink (laev)

 
Tallink oli laevakompaniile Tallink kuulunud parvlaev.
Ehitatud aastal 1972 Prantsusmaal kui Svea Regina, kandis laev enne Eestisse tulekut nime Scandinavian Sky. Tallink sõitis Tallinna–Helsingi liinil aastail 1990–1996. Laeval kogumahutavusega 10 341 oli 1000 reisija- ja 170 autokohta ning see oli Tallinna–Helsingi liinil esimene parvlaev.
Liiniliiklust Soome lipu all alustanud Tallinkil heisati Eesti lipp 30. juunil 1992. Laev lammutati 2005. aastal Indias.
Juhtum Suomenlinna lähedal.
22. aprillil 1995 kell 8.48, umbes 15 minutit pärast väljumist Helsingi sadamast sõitis laev tihedas udus Suomenlinna lähedal karile. Reisijad evakueeriti kiiresti. Ükski reisija ega laevapereliige viga ei saanud, kuid laev sai kahjustada.
Kihnu Veeteed

AS Kihnu Veeteed on Eesti laevakompanii.
Ettevõtte laevad sõidavad liinidel Sviby–Rohuküla, Kihnu–Munalaid ja Kihnu–Pärnu, Manilaid-Munalaid, Ruhnu-Munalaid, Piirissaare–Laaksaare ja Tallinn–Aegna.
Ajalugu.
2002. aastal asutati OÜ Kihnu Veeteed.
2005. aastal muudeti ettevõte aktsiaseltsiks.
Laevastik.
Talveks on firma rentinud Ahvenamaalt Sviby–Rohuküla liinile parvlaeva Lotta II.