Siberi khaaniriik

Siberi khaaniriik (siberitatari Себер Ҡанныҡ; tatari Себер ханлыгы / "Seber xanlığı") oli mongoli-tatari riik Lääne-Siberis 15.–16. sajandil. Riigi pealinn oli algul Tšingi-Tura (nüüdse Tjumeni kohal), 16. sajandi algusest Kašlõk (ehk Sibir).
Riik tekkis 15. sajandil Kuldhordist lagunemisel eraldunud Šeibani ulussist. Riik nõrgenes sisevõitlustes ja otsustas khaan Jedigeri ajal 1555. aastal asuda vasallsuhtesse Moskvaga. 1598. aastal liideti suurem osa Siberi khaaniriigist Vene tsaaririigiga.
Ajalugu.
Eellugu.
Mongolite vallutuste ajal oli Siber olnud üks esimesi Tšingis-khaani vallutusi, suurem osa Siberist oli juba 1207. aastaks mongolite võimu all. Pärast Mongolite riigi jagunemist jäi Lääne-Siber Kuldhordi koosseisu, kus see suuresti oli Šeibani ulussi koosseisus. 14. sajandist oli Kuldhord sagedastes kodusõdades ja riik hakkas järk-järgult lagunema.
Juba 14. sajandi lõpust on teada, et tšingisiididega mitte suguluses olevad ja Taibugast pärinevad taibugiinid suutsid Kirde-Kuldhordis kehtestada oma võimu, nominaalselt siiski jätkates Suurhordi vasallina. 15. sajandil eraldusid hordist Kaasani khaaniriik ja Nogai, mis asusid konkureerima Kesk-Aasia khaaniriikidega Lääne-Siberi nimel.
Iseseisev khaaniriik.
15. sajandil kukutas Tšingis-khaanist pärineva šeibaniidi dünastiast pärit Ibak Nogai toel taibugiinide valitseja Mari. Seejärel ründasid 1481. aastal Ibaki ja Nogai väed Kuldhordist alles jäänud pärariiki (Suurhord) ja tapsid Suurhordi khaani Ahmati. Seda peetakse iseseisva Siberi khaaniriigi alguseks, millega Ibak suutis piirkonnas võimu enda kätte koondada. Siberi khaaniriik laienes Ibaki võimu ajal märgatavalt, ühendades enda alla Siberi tatarlased.
Kaganaadi sisepoliitikat iseloomustas feodaalne ebastabiilsus. Tatarlastega asustatud allutatud aladel loodi ulussid, mis olid khaani vasallid. Ulussid pidid khaanile saatma sõjategevuseks mehi, kuid olid muidu iseseisvad ja sõdisid sageli teineteisega. Alistatud rahvad (handid, mansid ja teised) maksid khaanile jassakki, saates pealinna peamiselt karusnahka, kuid olid muidu sisepoliitiliselt täiesti autonoomsed.
Siberi khaaniriigi muutis ka ebastabiilseks šeibaniidide ja taibugiinide omavaheline konkurents khaanitiitli pärast. Ibak üritas kahte suguvõsa liita ja korraldas oma õe ja taibugiinide suguvõsa pea Mara abielu, kuid lõpuks tappis oma õemehe.
Kukutatud Mari lapselaps Mahmat korraldas 1495. (või 1493.) aastal eduka atentaadi Ibakile ja võttis võimu üle. Ta viis pealinna Ibaki keskusest Tšingi-Turast uude pealinna Kašlõkki. 16. sajandi algul laiendas Mahmat Siberi khaaniriigi piire, hõlmates lõpuks peaaegu kogu Lääne-Siberit.
Taibugiinid olid võimul 1563. aastani. Selle aja jooksul riik nõrgenes sisevõitluses märkimisväärselt. 1550. aastatel asus šeibaniidist Buhhara emiiri poeg Kutšum sihtima Siberi khaanitrooni, millel too hetk oli taibugiinist Jediger. Seepeale otsis Siberi khaan tuge talle Kaasani vallutamisega muljet avaldanud Venemaa tsaaririigist. 1555. aastal saatis khaan Jediger Moskvasse saadikud ja soostus olema Venemaa vasall ning iga-aastaselt andamina saatma 1000 sooblinahka.
Kuid Venemaal toimusid sõjad nii lääne- kui ka lõunarindel ning tsaaril ei olnud võimekust khaani tegelikult toetada, kui Kutšum 1563. aastal Nogai toel alistas Jedigeri väed ja haaras riigis võimu. Esialgu oli ka Kutšum korralik vasall ja keskendus peamiselt Nogai ning Buhhara vägede toel siseopositsiooni mahasurumisele ja islami levitamisele. Pärast Moskva mahapõletamisest kuulmist asus uus khaan 1573. aastal ajama aga iseseisvat poliitikat. Venemaa saadik Siberis mõrvati ja Kutšumi nõbu Mametkul juhtis Siberi väed Baškiiriasse, mida khaan lootis Venemaa käest vallutada.
Khaaniriigi langus.
Olles peamised Venemaa ressursid suunanud Liivi sõtta, andis Vene tsaar Ivan Julm selle asemel Venemaa idapiiril asetsevatele Stroganovidele õiguse laieneda itta ja seal maksuvabalt kala ning loomi püüda. Aastatel 1579–1581 kogusid Stroganivod kokku kasakateväe, mille etteotsa sai Jermak.
Jermaki juhitud 540 meest liikusid Siberisse 1582. aasta septembris, peagi liitusid temaga ka Ivan Koltso 300 meest. Oktoobris toimus oluline lahing, kus 10 000 mehe suurune Siberi tatarlaste vägi sai kasakatelt lüüa. Selle põhjusteks olid tatarlastele tundmatud tulirelvad ja viga saanud Mametkul, kelle lahingust taandumine tekitas tatari vägedes paanikat. 26. oktoobril vallutas Jermak pealinna Kašlõki. Kutšum pages ja suur osa Siberi riigist lagunes. Olnud juba varem rahulolematud, keeldusid paljud murzad Kutšumi käske jälgimast, ajasid selle asemel iseseisvat poliitikat ja asusid sageli kasakate poole. Sama tegid ka handid ja mansid.
Lahingud jätkusid aastatel 1583–1585 ja tatarlased said korduvalt lüüa. 1584. aastal otsustas Kutšum vältida laiaulatuslikesse lahingutesse sattumist ja kasutada selle asemel sissisõja meetemeid, rünnates piirkondades jassakki koguvaid Vene riigi esindajaid. Strateegia toimis, Koltso langes rünnaku ohvriks 1584. aastal ja 1585. aastal tekkis näljahäda, milles hukkusid paljud piirkonda saadetud venelased. 1585. aastal suutsid tatarlased oma lõksu meelitada ja tappa ka Jermaki. Jermaki surma järel allesjäänud venelased taandusid Kašlõkist Irtõši jõeni. Kašlõkis haaras aga võimu taibugiinide suguvõsast pärit Seidjak, kes asus võitlema Kutšumi vastu.
Uue katse Siberit vallutada tegid venelased 1586. aastal, asudes seekord allutatud aladel looma kindluste võrgustikku. 1586. aasta juulis loodi Tšingi-Tura endisele asemele Tjumeni kindlus, mis kujunes esimene püsiv Vene asula Siberis. 1587. aastal loodi Tobolski kindlus, millest kujunes Venemaa Siberi esimene keskus. Kašlõk langes taas ja põletati seekord maani, Seidjak langes Vene pantvangi. 1597. aastal tegi tsaar Fjodor I Kutšumile ettepaneku hakata Venemaa vasalliks, kuid khaan keeldus. 1598. aastal purustasid Vene väed Kutšumi staabi, mis murdis sisuliselt tatarlaste viimase vastupanu. Venelased jätkasid kindluste loomist Siberi khaaniriigi aladel ja 17. sajandi alguses liideti suurem osa khaaniriiki kuulunud alasid Venemaa koosseisu. Kutšumi järelkäijad korraldasid vastupanu Venemaa võimule Siberis kuni 1680. aastateni.
Rahvastik.
Põhielanikkonna moodustasid mitmest turgi-tatari hõimust kujunenud Siberi tatarlased, kes tegelesid rändkarjakasvatuse, põlluharimise ja käsitööga. Khaaniriigis elas veel hante, mansisid, neenetseid ja baškiire. Hinnanguliselt elas Siberis umbes 25 000 Siberi tatarlast, hante ja mansisid oli kokku umbes 18 000. Sellele lisandus veel mõnituhat neenetsi.
Siberi tatarlased olid peamiselt islamiusku, kuid see ei olnud ametlik riigiusk. Teised rahvad olid peamiselt šamanistid.
Khaaniriigis oli levinud ka orjandus, kuigi selle levik oli piiratud. Peamiselt kasutati orjasid majapidamistes.
Riik.
Erinevalt teistest Siberi rahvastest ei olnud Siberi khaaniriigi tatarlastel peamine hõimul põhinev süsteem, vaid riigis kujunes välja hierarhilisem sotsiaalne struktuur, kus olid olemas rohkem selgelt määratletud sotsiaalsed klassid.