Konstellatsioonid

 
Konstellatsioonid on nõustamisel kasutatav pseudoteaduslik metoodika, mis seisneb nõustatavale olulise probleemi lahendamises ruumilise kujundina. Klassikalised perekonstellatsioonid rajas Bert Hellinger 1975. aastast kuni 1990. aastate keskpaiga ja lõpuni. Praeguseks on nii kasutusalades, meetodites kui teoreetilistes alustes toimunud hulk lahknemisi, mistõttu mõiste hõlmab suurt hulka üksteisest oluliselt erinevaid nähtusi.
Mõisted.
Konstellatsioon kui nähtus on kujund, mis moodustatakse eesmärgiga leida lahendus inimese, organisatsiooni või grupi jaoks olulisele küsimusele. Samaaegselt on konstellatsioon ka sellise lahenduseni jõudmise protsess. Konstellatsioonitööks võib nimetada kõiki metoodikaid ja teadmisi, mida kasutatakse konstellatsioonide läbiviimiseks. Ja konstellöör (mõnikord konstellatöör) on konstellatsioonitöö spetsialist, protsessi juhtiv inimene.
Saksa keeles kasutati algselt mõistet "Aufstellung" ("paigutus"). Sama tähistab ka venekeelne sõna "рaсстановкa". Lähtuvalt eelnevast on ka eesti keeles vähesel määral sünonüümina kasutusel mõiste "paigutus".
Mõned mõjukad saksa konstellöörid (Gunthard Weber jt) on kasutanud mõistena ka väljendit "süsteemsed lahendused". Näiteks on selliselt nimetatud Wieslochi süsteemsete lahenduste instituut .
Mõisted "konstellatsioon" ja "konstellöör" tulevad eesti keelde inglise keelest norra keele kaudu. Wilfried Nellesi raamatu "Tegelikkuse tervendav jõud" tõlkimisel oli konsultandiks Norras elav väliseesti konstellöör Tiiu Vilu. Nii võetigi norra sõna "konstellatør" eeskujul eesti keeles kasutusele sõna "konstellatöör", mis aja jooksul lühenes konstellööriks.
Inglise keeles on sõna "constellation" esmane tähendus "tähtkuju", kuid omab lisaks rida erinevaid täiendavaid tähendusi). Mõistel on oma genealoogia Walter Tomani ideedega raamatus "Family Constellation" (1961). Toman küll pidas perekonstellatsiooni all silmas laste sünnijärjekorra mõju laste iseloomule. See on iseenesest Alfred Adleri individuaalpsühholoogiani tagasiviidav idee.
Piiritlemine muudest draamameetoditest.
Erinevaid rollimänge ja taaskehastamisvõimalusi, mida kasutatakse psühhoteraapias, nõustamisel ja koolitamisel, on loomulikult ka muid. Kõige vanem ja tuntum selline koolkond on Jacob L. Moreno poolt 1920. aastate alguses loodud psühhodraama. Lisaks aga ka näiteks "dialoog isiksuse osadega" ("Voice Dialogue", Hal ja Sidra Stone), "sisemised peresüsteemid" ("Internal Family Systems", Richard C. Schwartz), Virginia Satiri "pere rekonstrueerimine" ("family reconstruction"), "pereskulptuur" ("family sculpting") ning "osade pidu" ("parts party") jne. Konstellatsioone eristab eelnevatest tuginemine modifitseeritud süsteemiteooriale, konstellatsiooni elementide (assistentide) omavaheliste ruumisuhete tõlgendamine, "lahendavate lausete" kui sekkumisvõtte kasutamine ning lähtumine grupis assisteerivate inimeste vabadest assotsiatsioonidest ("asendav tunnetus").
Eestlaste jaoks on ehk tuntuim draamameetod Armen Tõugu poolt 2000. aastate keskel loodud pildidraama ehk intuitiivdraama. Kuna intuitiivdraama lähtekohtadeks on muuhulgas olnud ka klassikalised perekonstellatsioonid, on piiritlemisküsimused sagedased. Tõugu ise siiski ei pea oma meetodit peamiselt visuaalseks ega dramaatiliseks, vaid verbaalseks, nimetades seda viimasel ajal Mina-dialoogiks.
Kirjeldus.
Tüüpiline konstellatsioon grupis sisaldab enamikku järgmistest sammudest:
Individuaalkonstellatsioonid.
Grupitöö asemel võib konstellatsiooni luua ka individuaalse nõustamise kontekstis erinevas suuruses paberitükkide, metafoor-kaartide, puuklotside, Playmobil mängufiguuride jmt abiga.
Ajalugu.
Juured.
Juba Sigmund Freud rääkis varasemate põlvkondade mälujälgedest ning inimkonna kollektiivsest mälust. Carl Jung tõi sisse "kollektiivse alateadvuse" mõiste. Psühhoanalüütikutest jätkasid nende küsimustega tegelemist prantslased Françoise Dolto ja Nicolas Abraham.
Siiski tekkisid alles 20. sajandi keskpaigas lähenemised, mis vaatlesid perekonda süsteemina ja arvasid, et inimese mõistmiseks on oluline tema kontekst. Eriliselt tuleb ära märkida Palo Altos asuva Mental Research Institute'i tegevust, mis lähtus Gregory Batesoni ideedest ning kus John Weakland, Don Jackson, Paul Watzlawick jt arendasid välja mõjuka kommunikatsiooniteooria. Ära märkida tuleb kindlasti Jay Haley ja Virginia Satiri nimed. Konstellatsioonides kasutusel oleva "lojaalsuse" idee algne kuju oli Ivan Boszormenyi-Nagy kontekstuaalteraapias.
Prantslastest tegeles põlvkondi läbivate korduvate saatuste teemaga Anne Ancelin Schützenberger, kes kasutas töövahenditena palju nii genogramme kui psühhodraamat.
Psühhodraama, pere rekonstruktsiooni jmt viis uuele tasemele arvatavasti Saksa psühhiaater Thea Schönfelder, kes hakkas assistente (esindajaid) paigutama vähese eelinformatsiooniga, ilma eelnevalt rolle harjutamata või treenimata.
Bert Hellingeri panus.
Raamatus "Kaht liiki õnn" ("Zweierlei Glück", ingl k "Love's Hidden Symmetry") märgib Hellinger, et tema tööd said mõjutusi järgmistest sündmustest: 
1990. aastate alguses plaanis ta pensionile jääda, kuid osa tema gruppides osalenud psühhoterapeute tõi selle asemel ta laiema avalikkuse ette.
Areng alates 1990. aastatest.
Hellingeri enda töös oli oluline samm, kui ta hakkas lubama esindajatel vabalt liikuda vastavalt nende sisemuses tekkivatele impulssidele. Klassikalistes konstellatsioonides oli esindajaid ümberpaigutanud üksnes konstellöör ise. Uut liiki konstellatsioone kutsus Hellinger "hingeliikumisteks". Veel üks areng oli "vaimuliikumised", mille puhul Hellinger juba distantseerus psühhoteraapiast ning võttis järjest enam vaimse õpetaja rolli.
Paralleelselt Hellingeri tööga lõid 1990. aastate keskel oma konstellatsioonide koolkonna filosoofiaprofessor Matthias Varga von Kibéd ning psühholoogiadoktor Insa Sparrer. Niinimetatud "struktuurkonstellatsioonidel" on erakordselt rikkalikud intellektuaalsed juured. Üheks oluliseks verstapostiks oli Varga von Kibedi suhtlus lahenduskeskse lühiteraapia ühe rajaja Steve de Shazeriga. Neid ühendas huvi Wittgensteini filosoofia vastu.
2000. aastate paljude arengusammude hulgas väärib märkimist Franz Rupperti töö traumakonstellatsioonidega. 2010. aastate keskpaigast peale on Ruppert end positsioneerinud suuremast konstellatsioonide liikumisest eraldi, kutsudes oma tööd "identiteedikeskseks psühhoteraapiaks" ("Identity Oriented Psychotherapy").
Rakendusalad.
Klassikaliste perekonstellatsioonide lähtekoht oli psühhoteraapia kitsamas mõttes, töö konkreetsete inimsuhetega, suhetega peres ja keeruliste tunnetega. Tänapäeval võidakse siiski kõiki kliendi eluküsimusi (näiteks tervisega seotud või tööalaseid küsimusi) vaadelda läbi erinevate konstellatsiooniformaatide.
1994. aastal kutsusid organisatsioonikonsultandid Thomas Siefer ja Michael Wingenfeld Bert Hellingeri oma seminarile, mis tegeles küsimusega, kuidas võiks konstellatsioonitööd rakendada töös organisatsioonidega. Sellest said alguse organisatsioonikonstellatsioonid, töö juhtimise, turunduse, organisatsiooni ülesehituse jmt küsimustega, kasutades konstellatsioone.
Tänapäeval on konstellatsioone kohandatud ka selliste rakenduste jaoks nagu kootsing, supervisioon, lepitus, õpetajatöö, kriminaalasjade kohtueelne uurimine, poliitikaküsimused, filmistsenaariumide koostamine. Kõik need nõuavad vähemal või rohkemal määral kaugenemist algselt terapeutilisest mudelist.
Hüpoteesid toimemehhanismide kohta.
Keskseks küsimuseks konstellatsioonide toimimise puhul on küsimus, miks peaksid ilma eelteadmisteta assistendid (esindajad) oskama midagi asjakohast kliendi kohta öelda. Mõned variandid:
Kriitika.
Konstellatsioonide levik on toimunud samaaegselt pideva kahtlustuste ja kriitikaga meetodi suhtes. Oma osa selles on teoreetiliste aluste keerukusel, kuid sellele on kaasa aidanud ka Bert Hellingeri värvikas figuur ning kohati provokatiivsed väljaütlemised ning otsused. Kuigi konstellöörid võivad mõnel puhul olla mitmete kvalifikatsioonidega psühhoterapeudid, võivad nad samahästi kasutada metoodikat ka rahvatervendaja perspektiivist.