tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Romangia

Romangia on ajaloolis-geograafiline piirkond Itaalias Sardiinia saare loodeosas Sassari provintsis.
Romangia hõlmab Sorsot ja Sennorit ning väikest osa Sassarist. Territoorium ulatub Sorso jahisadamast (Asinara laht) kuni 350 meetri kõrgusel merepinnast asuva Sennorini.
Romangia piirneb Sassarese, Logudoro ja Anglona piirkonnaga. Piirkonna pindala on 98,35 km².
Eesti Naisuurimus- ja Teabekeskus

Eesti Naisuurimus- ja Teabekeskus (ENUT) (inglise keeles "Estonian Women's Studies and Resource Centre") on 1997. aastal registreeritud mittetulundusühing, eesmärgiks on parendada arusaama inimõigustest, aidata kaasa demokraatia arengule ning edendada soolist võrdõiguslikkust kõigis ühiskonnaelu valdkondades.
ENUT tegutseb soouuringute alase teabekeskusena, korraldab  soolist problemaatikat käsitlevaid seminare, konverentse, avaldab temaatilisi publikatsioone, toetab ja koordineerib koostööd sugupooleküsimustes ning teeb koostööd sarnaste eesmärkidega organisatsioonidega nii Eestis kui mujal maailmas. ENUTi raamatukogus on üle 5000 erineva raamatu nais-, mees- ja soouuringute vallast.
ENUT annab välja ja levitab nais- ja meesuuringute ajakirja Ariadne Lõng.
Kõigile huvilistele avatud keskus ja raamatukogu asub Tallinna Ülikooli ruumides Tallinnas, aadressil Narva mnt 25-510.
ENUT on Eesti Mittetulundusühingute ja Sihtasutuste Liidu, Arengukoostöö Ümarlaua ja Eesti Naisteühenduste Ümarlaua (ENÜ) liige.
2014. aasta alguse seisuga on keskuse juhatuse esimees Reet Laja.
Särevere vald (Türi kihelkond)

Särevere vald (saksa keeles "Gemeinde Serrefer") oli vald Türi kihelkonnas Järvamaal. Vallamaja asus Türil.
Särevere vallas sündisid põllumajandusteadlane August Reinart, sõjaväelased August Aron ja Harald Nugiseks.
1939. aasta vallareformi käigus läks vald täies koosseisus uue Särevere valla koosseisu.
Dendrophidion

Dendrophidion on maoperekond.
Klassifikatsioon.
Perekonda "Dendrophidion" klassifitseeritakse roomajate andmebaasis järgmised maoliigid:
Levila.
Need maod on levinud Mehhikos, Kesk- ja Lõuna-Ameerikas.
Väätsa vald (Türi kihelkond)

Väätsa vald (saksa keeles "Gemeinde Waetz"; 1913–1917 Romanovi vald) oli vald Türi kihelkonnas Järvamaal. Vallamaja asus Väätsa külas.
Vald moodustati 1866. aastal.
1939. aasta vallareformiga läks valla maa-ala uue Väätsa valla koosseisu, välja arvatud Prääma asunduse ja Purdi metskonna Paide metsandiku kvartaalide nr. 66 ja 67 maa-alad, mis läksid Paide valda.
Drymarchon

Drymarchon on maoperekond.
Klassifikatsioon.
Perekonda "Drymarchon" klassifitseeritakse roomajate andmebaasis järgmised maoliigid:
Levila.
Need maod on levinud Ameerika Ühendriikide lõunaosas, Kesk- ja Lõuna-Ameerikas.
Drymobius

Drymobius on maoperekond.
Klassifikatsioon.
Perekonda "Drymobius" klassifitseeritakse roomajate andmebaasis järgmised maoliigid:
Levila.
Need maod on levinud Mehhikos, Ameerika Ühendriikide kirdeosas, ja Kesk-Ameerikas.
Drymoluber

Drymoluber on maoperekond.
Klassifikatsioon.
Perekonda "Drymoluber" klassifitseeritakse roomajate andmebaasis järgmised maoliigid:
Levila.
Need maod on levinud Lõuna-Ameerika põhjaosas.
Sarrabus-Gerrei

Sarrabus-Gerrei on ajaloolis-geograafiline piirkond Itaalias Sardiinia saare kaguosas Cagliari provintsis. Keskajal kuulus Sarrabus-Gerrei Cagliari kuningriigi ("regno di Cagliari" või "di Calari") koosseisu. Piirkond koosneb idapoolsest Sarrabusest ja läänepoolsest Gerreist.
Sarrabust läbib loodest kagusse Flumendosa jõgi.
Selle territooriumil asuvad järgmised vallad: Burcei, Castiadas, Muravera, San Vito, Villaputzu ja Villasimius.
Gerrei territooriumile jääb Flumendosa keskjooks ja Flumendosa parempoolsed lisajõed.
Gerrei territooriumil asuvad järgmised vallad: Armungia, Ballao, Escalaplano, Goni, San Nicolò Gerrei, Silius, Villasalto.
Sarrabus-Gerrei piirneb Quirra, Ogliastra, Trexenta, Campidano di Cagliari ja Parteolla piirkonnaga.
Dryocalamus

Dryocalamus on maoperekond.
Klassifikatsioon.
Perekonda "Dryocalamus" klassifitseeritakse roomajate andmebaasis järgmised maoliigid:
Levila.
Need maod on levinud Kagu-Aasias, Indoneesias ja Filipiinidel.
Postimuuseum

Postimuuseum on posti ajaloo uurimise, jäädvustamise ja eksponeerimisega tegelev muuseum.
Postimuuseumid sisaldavad sageli suurel hulgal filateelilist materjali.
Tartus tegutseb Eesti Rahva Muuseumi Postimuuseum, mis jäädvustab Eesti posti ajalugu.
Quirra

Quirra ehk Salto di Quirra on ajaloolis-geograafiline piirkond Itaalias Sardiinia saare kaguosas. 1327. aastal rajati alale Quirra krahvkond ("Contea di Quirra").
Piirkonna üheksa valda jagunesid kahe provintsi vahel. Ogliastra provintsis oli neist Arzana, Jerzu, Lanusei, Loceri, Osini, Perdasdefogu, Tertenia ja Ulassai ning Cagliari provintsis Villaputzu.
Quirra piirneb Sarrabus-Gerrei ja Ogliastra piirkonnaga.
Eesti semiootika sügiskool

Eesti semiootika sügiskool on Eesti Semiootika Seltsi korraldatav iga-aastane semiootikateemaline, põhiliselt eestikeelne konverents.
Seda korraldatakse alates 1999. aastast. Korraldajateks on olnud peamiselt Tartu Ülikooli semiootika osakonna üliõpilased.
Tripimadu

Tripimadu ("Thamnophis") on maoperekond.
Klassifikatsioon.
Tripimadude perekonda klassifitseeritakse roomajate andmebaasis järgmised maoliigid:
Levila.
Need maod on levinud Põhja-Ameerikas ja Guatemalas.
Guilcer

Guilcer ehk Guilcier on ajaloolis-geograafiline piirkond Itaalias Sardiinia saare keskosas. Nimi on tuletatud endisaegse ringkonna ("dipartimento") Parte Cier Real keskuse nimest "Guilarze" (praegune Ghilarza).
Piirkonnas on üheksa Oristano provintsi valda: Abbasanta, Aidomaggiore, Boroneddu, Ghilarza, Norbello, Paulilatino, Sedilo, Soddì ja Tadasuni. Guilcer piirneb Barigadu, Campidano di Oristano, Marghine ja Montiferru piirkonnaga.
Piirkonna elanike arv on 14 280 ja pindala 348,18 km².
Vahelik (täpsustus)

Vahelik võib tähendada mitut asja.
Sulcis-Iglesiente

Sulcis-Iglesiente on ajaloolis-geograafiline piirkond Itaalias Sardiinia saare edelaosas Lõuna-Sardiinia provintsis. Sulcis-Iglesientes asub ka Sulcise saarestik‎‎, mille kaks suuremat saart on Sant'Antioco ja San Pietro saar.
Sulcis-Iglesiente koosneb Sulcise ja Iglesiente territooriumitest. Keskajal kuulus territoorium Cagliari kuningriigi ("regno di Cagliari") alla (Cixerri, Sulcise ja Nora kuratooriumid).
Sulcis-Iglesiente piirneb Monreale ja Campidano di Cagliari piirkonnaga.
Iglesiente on tuntud mitmete mineraalide kaevandamise poolest, Sulcis söe kaevandamise poolest (praegusel ajal tegutseb vaid üks kaevandus Gonnesas). 
Sulcis-Iglesiente 27 omavalitsusüksusest (kahel neist on linna õigused: Carbonia ja Iglesias) 23 kuulub Carbonia-Iglesiase provintsi ja 4 Lõuna-Sardiinia provintsi.
Kris Kristofferson

Kris Kristofferson (õieti Kristoffer Kristofferson; 22. juuni 1936 Brownsville, Texas – 28. september 2024 Hana, Hawaii osariik) oli ameerika kantrimuusik, laulukirjutaja ja filminäitleja.
Tema tuntumate lugude seas on "Me and Bobby McGee", "For the Good Times", "Sunday Mornin' Comin' Down" ja "Help Me Make It Through the Night". 
Kristofferson sündis Brownsville'is Texases. Tema isa oli USA õhujõudude ohvitser. Tema vanaisa oli rootslane ja Rootsi armee ohvitser. 1958 lõpetas Kristofferson Pomona College'i kirjanduse erialal. Kristofferson jätkas õpinguid Rhodese stipendiaadina Oxfordi Ülikoolis (Merton College), mille ta lõpetas 1960. aastal inglise kirjanduse erialal. Sel ajal hakkas ta laule kirjutama. Seejärel liitus ta USA maavägedega ja õppis helikopteripiloodiks. 1960. aastate alguses teenis ta Saksamaal USA sõjaväebaasis. 1965 pakuti talle võimalust õpetada inglise kirjandust USA sõjaväeakadeemias, kuid ta lahkus armeest ja otsustas pühenduda muusikukarjäärile. Ta kolis Nashville'i ja püüdis laulukirjutajana läbi lüüa. Ta töötas ka helikopteripiloodina. 1967 sõlmis ta lepingu plaadifirmaga Epic Records. Mitmed tema kirjutatud lood osutusid menukateks teiste muusikute esituses; nende seas Roy Drusky ("Jody and the Kid"); Billy Walker &amp; the Tennessee Walkers ("From the Bottle to the Bottom"); Ray Stevens ("Sunday Mornin' Comin' Down"); Jerry Lee Lewis ("Once More with Feeling"); Faron Young ("Your Time's Comin'") ja Roger Miller ("Me and Bobby McGee", "Best of all Possible Worlds", "Darby's Castle"). 1970. aastal andis ta välja oma esimese albumi "Kristofferson". Järgmisel aastal ilmunud album "The Silver Tongued Devil and I" osutus menukaks ja pani aluse Kristoffersoni karjäärile kantrilauljana. Samal aastal alustas ta tegevust ka filminäitlejana.
1985. aastal lõi ta koos Waylon Jenningsi, Willie Nelsoni ja Johnny Cashiga kantriansambli The Highwaymen. 
2004. aastal võeti Kristofferson Kantrimuusika Kuulsuste Halli liikmeks ja 2014. aastal pälvis ta Grammy elutööauhinna.
Näitlejana on Kristofferson tuntud filmidest "Pat Garrett and Billy the Kid" ("Pat Garrett and Billy the Kid"; 1973), "Blume in Love" (1973), "Alice ei ela enam siin" ("Alice Doesn't Live Here Anymore"; 1974), "Täht on sündinud" ("A Star Is Born"; 1976), "Konvoi" ("Convoy"; 1978), "Taevavärav" ("Heaven's Gate"; 1980), "Stagecoach" (1986), "Põrmu tallatud täht" ("Lone Star"; 1996) ning "Blade" (1998) ja selle järgedest. Roll filmis "Täht on sündinud" tõi talle Kuldgloobuse parima meespeaosa eest.
Isiklikku.
Kristofferson on olnud kolm korda abielus ja tal on kaheksa last. Esimene abielu Frances (Fran) Beeriga sõlmiti 1960 ja lahutati 1969. aastal. Sellest abielust on kaks last. 1970. aastal oli tal suhe Janis Jopliniga kuni tema surmani. Seejärel oli tema sõbranna Barbra Streisand. 1973. aastal abiellus ta laulja Rita Coolidge'iga. Sellest abielust sündis üks laps ja abielu lahutati 1980. aastal. 1983. aastal abiellus ta Lisa Meyersiga, kellega tal on viis last.
Sulcis

Sulcis (sardi keeles "Maurreddìa") on piirkond Itaalias Sardiinia saare lõunaosas, osa Sulcis-Iglesiente ajaloolis-geograafilisest piirkonnast.
Piirkonna kaks valda (Domus de Maria ja Teulada) kuulusid Sardiinia maakonna Cagliari provintsi. Ülejäänud vallad kuuluvad Sardiinia maakonna Carbonia-Iglesiase provintsi: Calasetta, Carbonia, Carloforte, Giba, Masainas, Narcao, Nuxis, Perdaxius, Piscinas, Portoscuso, San Giovanni Suergiu, Sant'Anna Arresi, Sant'Antioco, Santadi, Tratalias ja Villaperuccio. Sulcis piirneb Iglesiente piirkonnaga.
Sulcise territooriumile jääb kaks saart: Sant'Antioco ja San Pietro saar.
Sulcis on saanud nime antiikaja Kartaago linna Sulki järgi (vanakreeka keeles "Solkoi, Σολκοί"; praegune Sant'Antioco). Keskajal kuulus piirkond Sulcise kuratooriumi alla ("Curatoria del Sulcis").
Oops!... I Did It Again

"Oops!... I Did It Again" on Britney Spearsi teine stuudioalbum. See ilmus 16. mail 2000 Jive Recordsi väljaandel. See sisaldab pop, "dance-pop" ja "teen pop" stiilis muusikat.
Britney

"Britney" on Britney Spearsi kolmas stuudioalbum. Selle andis 5. novembril 2001 välja plaadifirma Jive Records.
Albumil ilmus kuus singlit: "I'm a Slave 4 U", "Overprotected", "I'm Not a Girl, Not Yet a Woman", "I Love Rock 'n' Roll", "Anticipating" ja "Boys".
Albumit reklaamis Britney Spears oma neljanda kontserditurneega ("Dream Within a Dream Tour").
45. Grammy auhindade jagamisel oli album nomineeritud parima pop-vokaalalbumi kategoorias.
Dzērbene

Dzērbene (eesti keeles varem ka "Serbeni", varasem nimetus Dzērbenes muiža) on küla ("ciems") Lätis Cēsise piirkonnas, Dzērbene valla halduskeskus.
Külas asus varem Dzērbene raudteejaam, mis suleti aastal 1999. Dzērbene lennuväli jääb Taurene valda. Bussipeatustest jäävad külla Ambulance, Dzērbenes stacija, ja Dzērbene.
Asulat on esmamainitud kirjasõnas, kui 1357. aastal rajati sinna Dzērbene piiskopilinnus. Hiljem ehitati purustatud linnuse kohale Dzērbene mõisa härrastemaja. Aastail 2009–2021 jäi küla Vecpiebalga piirkonda.
Dzērbenes asub Dzērbene kirik, mis oli ka Dzērbene kihelkonna kirikuks. Kultuurimälestistest on riikliku kaitse all kirik ja selle kantsel, oreliprospekt, lambid ning altar, Kõrgemäe (Augstais kalnsi) muinaslinnus ja Dzērbene kirikumõisa ahi. Regionaalse kaitse all on Dzērbene keskaegne kalmistu ja Dzērbene piiskopilinnus. Arhitektuuriliselt väärtuslik on Dzērbene mõisa hoonetekompleks, sealhulgas häärber, tall, park, ait, mõisavalitseja maja ja Valge maja ning Berlīne nime kandvad teenijate majad.
Seal tegutsevad kool, muusikakool, kultuurikeskus, postkontor ja raamatukogu. Dzerbenes asuv 100 puurauk on Dzerbene kihistu stratotüübiks, ka kihistu on nime saanud selle küla järgi.&lt;/ref&gt; Aastail 2009–2021 jäi küla Priekuļi piirkonda.
Baltava piiskopilinnus

Baltava piiskopilinnus (saksa keeles "Baltow", "Baltow an der Oger") oli Riia peapiiskopkonna linnus lätlaste aladel. Linnusekoht asub Lätis Vidzeme kultuuriajaloolises piirkonnas Madona piirkonnas Sausnēja vallas Ogre jõe keskjooksu vasakul kaldal, jõelooke moodustatud poolsaare kõrgel platool. Sinna pääseb mööda kohalikku maanteed V844, maanteelt paremale jääb Upmalase talu, millest põhja poole linnusekünkani jääb 300 meetrit. Baltava raudteejaam asub linnusemäest rohkem kui 3 km kaugusel teisel pool jõge.
Linnus asub künklikul maastikul umbes 130 m kõrgusel üle merepinna.
Ajalugu.
Baltava majanduslinnus allus koos ümberkaudsete mõisatega peapiiskopi Koknese residentslinnusele.
1302 läänistas peapiiskop Isarnus Fontianost kõrvalasuvad Ogre ja Oosoli mõisad Schwartzhoffide perekonnale.
1375 on linnust esmamainitud Herman Wartberge kroonikas. Rajatud peab ta olema varem.
1384 14. mail (või 1382) vahetas peapiiskop Johan IV von Zinten Baltava linnuse külje all ("unses slottes to Baltow") maid oma vasalli Clas von Schwartzenhoffiga, et saada Ogre jõele laiemat ligipääsu.
1600 kuulus Lindeni kihelkond koos Baltavale kuulunud vakustega Koknese ("Kokenhusen") linnuselääni koosseisu.
1637 läänistas Rootsi kuninganna Kristiina Baltavale kuulunud vakustest Irši ja Helfreichshofi mõisad kapten Abraham Larsson Hirschile.
Ilmselgelt oli see kaitsesüsteemide poolest välja ehitamata linnus juba orduaja lõpuks täiesti vananenud, pärast Liivi sõda kaotas seal majandamine igasuguse mõttekuse ja hiljemalt "rootsi ajal" tõenäoliselt hüljati.
Ehitus.
Oma kujult ja ülesehituselt meenutab Baltava Valkenberga ordulinnust, mille ehitusaeg paigutub XIII sajandi keskele. Linnuse tekkimine võib olla seotud sündmustega pärast Jersika vürstiriigi jagamist Riia piiskopi ja äsja tekkinud Liivi ordu vahel 1239. aastal.
Ehitusstiililt on olnud tegemist vabatüübilise laagerkastelliga, mis toetus nii kõrgus-, kui veekaitsele: kolmest küljest piiras linnuseala Ogre jõgi. Otstarbe järgi oli tegemist piiskopi kohaliku tähtsusega majanduslinnusega ehk lauamõisaga. Linnus on olnud ka nõrgalt kindlustatud, nii et Liivimaa ajaloos ta mingit erilist rolli ei mänginud. 2,5 km kaugusele läände, mööda Ogre jõge allavoolu jääb Ogresmuiža mõis ("Ogershof"). Lähim naaberlinnus, Ērgļi vasallilinnus, asetseb otsejoones 8 km kaugusel kirdes, residentslinnuse Kokneseni jääb 25 km.
Pealinnuse platsi mõõtmed on umbkaudu 58×40 meetrit, kuigi kujult meenutab see rohkem kolmnurka. 53 m pikkune ja 2,5 m laiune maakividest kaitsemüür seisis ainult pealinnuse poolsaare maapoolses lõigus. Pealinnuse 20 m kõrguse jõekalda kindlustused ja eeslinnuse kaitseehitised olid tõenäoliselt puidust. Pealinnuse sissepääs asus edelas ja oli 3 m laiune. Pealinnuse läänenurka ja paralleelselt edelas eeslinnuse vastu tõmmatud vallikraaviga asus piklik, 20×7 m põhiplaaniga eluhoone, mis oli jagatud paljudeks, sealhulgas ka köetavateks ruumideks. Eeslinnuse küljed on u 80×60 m ja selle nurgad on põhiilmakaarte suundades.
Praegune seisukord.
Pealinnuse maapoolsest kaitsemüürist on kohati säilinud 1 m kõrgusi lõike. Ala on kaetud puude ja põõsastega. Märgatavad on vallikraavide asukohad.
Eesti Demokraatlik Blokk

Eesti Demokraatlik Blokk oli Eesti parempoolsete ja tsentristlike rahvuslike parteide saadikukandidaatide ühisnimekiri 1917. aasta novembri Ülevenemaalise Asutava Kogu Eestimaa valimisringkonna ning 1918. aasta veebruari (vkj jaanuari) Eesti Asutava Kogu valimisteks. Ülevenemaalise Asutava Kogu valimisteks moodustasid liidu Eesti Demokraatlik Erakond ja Eesti Maarahva Liit, Eesti Asutava Kogu valimisteks ühines nendega ka Eesti Radikaaldemokraatlik Erakond.
Ülevenemaalise Asutava Kogu valimistel sai nimekiri 22,6% ringkonnas antud häältest ja 2 saadikukohta (Jaan Tõnisson ja Jaan Poska). Eesti Demokraatliku Bloki toetajaskond asus peamiselt Lõuna-Eestis, nii saadi näiteks Tartu linnas 53,4%, aga Harjumaal vaid 6,6% häältest. Eesti Asutava Kogu osaliselt toimunud valimistel saadi 23,2% häältest.
Pleskodāle

Pleskodāle on asum Lätis, Riia linna Zemgale eeslinna osa pindalaga 3,480 km². Asub Bieriņist põhjas, Šampēterisest lõunas, Āgenskalnsist idas ja Zolitūdest läänes. 3697 elanikku (2010). 
Pleskodāle kujunes Šampēterise mõisa ja Pleskodāle mõisa maadele. Aastal 1881 rajati sinna Āgenskalnsi kiriku surnuaed. Maad liideti Riia linnaga aastal 1924. Teise maailmasõja ajal kolis sinna Riia lastekodu, võttes kasutusele Pleskodāle mõisa hooned. Suuremad ehitustööd algasid selle mõisa ümber aastal 1987, planeeritud mikrorajoonide maadele jäi ka Šampēterise mõisa hoonetekompleks.
Pleskodāle mõis

Pleskodāle mõis ("Pleskodāles muiža") oli mõis Lätis Riia linnas Pleskodāle asumis; selle peahoone asus aadressil Kalnciema iela 160. 
Pleskodāle mõisa on esimest korda mainitud aastal 1689, mil Dahlid ostsid selle Elsingitelt. Suguvõsa nime järgi hakati kohta kutsuma Dahlide mõisaks, lätipäraselt "Dālhof" või "Dālenhof". Aastast 1764 olid mõisa omanikeks Blieskod (Plieske, Plisko, Pliskais). Kahe omaniku peale tuligi kokku Pleskodāle, vanasti ka Pliske Dale. Kui aastal 1833 ostis mõisa Riia litograafilise trükikoja omanik Kārlis Hausvalds, oli mõisa nimi juba kindlalt paigas. Kui Teise maailmasõja ajal kolis asumisse lastekodu, läksid mõisa hooned (lauda, kanala, aida) lastekodu kasutusse. Uuendustööde käigus hävisid kõik mõisakompleksi hooned. Säilinud on vaid mõisale kuulunud ja kompleksist veidi eemal asunud Kalnciema iela ääres asuv kõrts.
Šampēterise mõis

Šampēterise mõis (läti keeles "Šampētera muiža"; saksa keeles "Hof Champêtre") oli poolmõis Lätis Riia linnas Pleskodāle asumis; selle peahoone asus aadressil Vecaines iela 1.
Šampēterise mõis tekkis aastal 1782, mil Anna Ulrika von Vietinghoff liitis talle kuulunud "Prästingshofi" ja "Ludendorfshofi" mõisa. Aastast 1795 läks mõis Igelströmide valdusse. XIX sajandil hakati mõisa maadele rajama tööstusettevõtteid, millest kujunes hiljem Šampēterise asum. Millalgi XIX sajandi lõpus või XX sajandi alguses omandasid mõisa Derkid, neile kuulus mõis kuni võõrandamiseni aastal 1930.
Mõisa barokne puidust peahoone ehitati XVIII sajandil. Teise maailmasõja ajal asus hoones Saksa sõjaväe laatsaret. Pärast sõda oli hoone kasutusel tekstiilivabriku Sarkanā Tekstilniece tööliselamuna. Halvas seisukorras hoone lammutati 1998. aastal. Mõisakompleksist on säilinud vaid paar tiiki ja mõned pargis asunud puud.
Torņakalns

Torņakalns on asum Lätis, Riia linna Zemgale eeslinna osa pindalaga 3,210 km². Asub Āgenskalnsist idas ning Ziepniekkalnsist, Atgāzenest ja Bieriņist põhjas. 7406 elanikku (2010) 
Torņakalns (saksa keeles oli piirkonna nimi "Thorensberg") on nime saanud Daugava jõe ääres asunud vahitorni ("Pārdaugavas Sarkanais tornis") järgi. Asum on olnud läbi aegade jõe ületamiseks sobiv koht, ka tänapäeval algavad Torņakalnsist kolm üle Daugava viivat silda. Asumis on Torņakalnsi raudteejaam, Riia raudteejaamast lääne suunas minnes esimene. Tornakalnsi jaama läbivad nii Tukumsi kui ka Jelgava suunas sõitvad rongid.
Ajalugu.
Keskajal oli lisaks vahitornile asumis Mārupīte ojal veel Marija vesiveski, mille järgi sai oja nime (lätipäraselt oli Maarja Māra). Riia linnale kuulunud veski hävis Esimese maailmasõja ajal.
17. sajandil asus Torņakalnsi aladel kaks lätlaste küla – vahitorni juures "Zeme" ja jõest kaugemal "Pusāķu". Rootsi ajal olid piirkonnas 1621. aastal ehitatud Rootsi kaitserajatis Cobroni skans (rootsi keeles , läti keeles Kobronskansts), Rootsi väejuhi kindralmajor Samuel Cockburni järgi, kes osales Poola-Rootsi sõjas aastatel 1621–1625 Liivimaal. 1642. aastal ehitati kantsi kindlustamiseks veel Daugava tagune punane torn. Põhjasõja järel ehitati uus kindlusehitis Peeter I ehk Oranienbaumi kants.
18. sajandil tekkisid asumi aladele veel Altona mõis ja Blocki mõis, esimesed ehituskrundid eraldati asumis aastal 1688, kuid suurem osa vanadest hoonetest põletati 1812. aasta sõja ajal maha, kui Prantsuse väed liginesid Riia linnale. Ka asus seal Igelströmide mõis, mille asukoht pole täpselt teada. 
Aastal 1868 rajati Torņakalnsi raudteejaam, mis oli algselt Riia–Jelgava raudteeliini lõppjaamaks. Pärast sildade valmimist hakkas asum hoogsamalt kasvama, ehkki jaama tähtsus mõnevõrra vähenes. Aastal 1894 valmis asumis arhitekt Kochi projekti põhjal luterlik Torņakalnsi kirik. 
Bermondtiaadi ajal toimusid Torņakalnsis ägedad lahingud. 
Aastal 1941 kasutati Torņakalnsi raudteejaama küüditamisel, raudteejaama juures on ohvrite mälestusmärk.
Torņakalnsi ja Āgenskalnsi vahel asub Mārupīte oja kallastele aastal 1808 rajatud Arkaadia park ("Arkādija parks"). Ka asub ojal endise Marija veski tiik ("Māras dīķis").
Helga Pärli-Sillaots

Helga Pärli-Sillaots (aastani 1933 Helga Sillaots, seejärel oli kodanikunimeks Helga Pärli; 10. september / 23. september 1912 Tartu – 21. detsember 1939 Rakvere) oli eesti kirjanik, kes paistis silma 1930. aastate eesti kirjandusele iseloomulike psühholoogiliste romaanidega.
Helga Sillaots sündis Tartus ametniku tütrena, lõpetas aastal 1930 Eesti Noorsoo Kasvatuse Seltsi tütarlaste gümnaasiumi. Seejärel õppis ta Tartu Ülikoolis arstiteadust kuni abiellumiseni 1933. aastal, samuti sai ta Eesti Naisüliõpilaste Seltsi liikmeks. Abiellumise järel elas Helga Pärli-Sillaots Eestis mitmel pool (Rakveres, Paides, Tallinnas) vastavalt sellele, kuhu ta mees ametikohustuste raames üle viidi.
Pärli-Sillaots avaldas kolm romaani. Tema esikteos oli 1938. aastal Looduse romaanivõistlusel osalenud ja 1939. aasta jaanuaris avaldatud "Improvisatsioon mängutoosis", milles ilmnev iroonia väikelinnaelu suhtes fiktiivses Pelgupere linnas põhjustas tollases ühiskonnas palju poleemikat, kirjanikku ähvardati ka kohtusse kaevata. Esmalt Päevalehes 1939. aasta sügisel ilmunud suvitusromaan "Tee viib järveni" sai raamatuks alles postuumselt, 1940. aastal. Autori kolmas, kohtumiljööd kirjeldav romaan "Karjäär" pälvis 1939. aastal Looduse romaanivõistluse kolmanda auhinna. Käsikirja jäid mõned novellid, üks näidend ja poolelijäänud romaan.
Pärli-Sillaots suri vaid 27-aastaselt veremürgistuse tagajärjel 21. detsembril 1939, vähem kui kuu pärast esiklapse Andrese sündi 30. novembril 1939. Okupatsiooniajal tema teoseid ei avaldatud, kuna need ei sobinud kokku Nõukogude ideoloogiaga. Selle mõjul on ta marginaliseeeritud ka Eesti kirjanduslugudes.
2009. aastal ilmusid "Improvisatsioon mängutoosis" ja "Karjäär" 2. trükis ühiste kaante vahel kirjastuses Eesti Raamat. Järelsõna "Unustatud naiskirjaniku romaane" kirjutas Maire Liivamets. 2012. aastal järgnes neile 2. trükis ka "Tee viib järveni".
Isiklikku.
Tema abikaasa Bruno Pärli (1908–1942) oli kohtunik ja prokurör, üliõpilasseltsi Veljesto liige; arreteeriti 14. juunil 1941, suri 1. veebruaril 1942 Sevurallagi vangilaagris Sverdlovski oblastis. Vangistuses suri ka isaga kaasa viidud laps.
Altona mõis

Altona mõis (läti keeles "Altonas muižiņa") oli poolmõis Lätis Riia linnas Torņakalnsi asumis peahoone aadressil O. Vācieša ielā 19.
1782. aastast asus Borherti mõisa maadel Jeruzaleme kõrts. Esimene teadaolev kõrtsmik oli Jacob Bick, Riiast pärit 42-aastane endine müürsepp. Kõrts kuulus veel Carl Ernst Lessingile ja Teodor Heinrich von Schröderile, kelle ajal (19. sajandi algul) kõrtsist sai poolmõis.
1812. aastast on teada, et mõisa juurde viiv tee kandis Altona tee nime (tänapäeval O. Vācieša ielā). 19. sajandil oli mõis populaarne kontsertide ja jaanitule pidamise paik. Tollal kuulus mõis advokaat Röderile.
Mõisa barokne peahoone pärineb ilmselt 18. sajandist. Hoonel oli kaks tiiba, mis seisid eraldi, kuni 1870. aastatel need ühendati. 20. sajandil elas majas luuletaja Ojārs Vācietis, praegu asub seal tema majamuuseum. 
Mõisa kõrvalhooned asusid kaugemal. Mārupīte ojal Marija vesiveski tiigi ääres asus üks klassitsistlikus stiilis hoone, ka oli ojal mõisale kuuluv vesiveski. Üle tiigi viis hoone juurest puidust sild.
Blocki mõis

Blocki mõis ("Bloka muižiņa") oli poolmõis Lätis Riia linnas Torņakalnsi asumis peahoone aadressil Vienības gatvē 27. Saksa keeles "Blocksches Höfchen".
Blocki mõisa klassitsistlik peahoone püstitasid XIX sajandi algul Scheibed. 1852. aastal ostis maja ja selle ümbruses olevad maad kapten Eduard Block, kes saavutas maadele poolmõisa staatuse. Aastatel 1894–1937 tegutses mõisamajas apteek. Kuna suurem osa mõisa maadest oli selleks ajaks ehituskruntideks müüdud, jäi Blocki mõis võõrandamisprotsessist kõrvale. Pärast Läti iseseisvumist sai 1930. aastatel mõisa omanikuks J. Benšons.
Aastail 1952–1954 restaureeriti mõisa peahoone (esimene kultuurimälestis, mis Riias pärast Teist maailmasõda renoveeriti) ja kohandati seal tegutsema hakanud raamatukogu vajaduste järgi ümber. 2000. aastal soovis hoonet osta Lido, ent tehing jäi pooleli. 2006. aastast kuulub kinnisvarafirmale Capitolia Group. Hoones asusid bürooruumid, ent seoses majanduskriisiga jäi maja tühjaks.
Triikpuu

Triikpuu on pikk ja sirge puu, millega vanasti mingis mõõdunõus olevat vilja pealt tasaseks ehk triiki tõmmati.
Eestis leidis triikpuu kasutust 19. sajandil, kui seda kasutati näiteks magasiaidast vilja väljaandmisel.
Legend (kirjastus)

Legend on 2013. aastast Tallinnas tegutsev raamatukirjastus. 
Kirjastatavate raamatute peamised žanrid on ilukirjandus ja ajalooline fantaasiakirjandus.
Ilukirjanduse žanris annab kirjastus välja taskupärases formaadis juturaamatute sarja. Lisaks ilmuvad kinke-, eneseabi- ja reisiraamatud.
Legendi kirjastatud raamat "Palgasõdur. Üksik hunt", mille autor on Kalle Klandorf, nomineeris Apollo 2013. aasta parimaks Eesti autori ilukirjanduslikuks teoseks. Sinna valitakse üldiselt uued, aasta jooksul ostetuimad, rohket tähelepanu pälvinud ning omas žanris uudse lähenemisega teosed. Aastal 2015 ilmus raamatu teine osa "Palgasõdur: Kassi-hiire mäng" ning aastaks 2016 oli ilmunud sarja kolmas osa "Palgasõdur: Jaht Tuumakohvritele". 
Legendi "jutukate" sarjas on aastal 2013 ilmunud ka romantiline fantaasiapõnevik "Karmavõlad". 
Aastal 2014 ilmus Legendi kirjastuselt esimene rahvusvaheline menuk "Meluha surematud" ning ka eluabiraamat "Suhtesõlmed".
Kirjastusel ilmus 2017. aastal Hooandja kampaania toel raamat "Väikese taimetarga 12 saladust", mis õpetab 8–13-aastasi lapsi tundma taimi, millega saab ise ennast aidata. Raamatu autor on Maret Markko, kes on tuntud eesti taimetargana ja elukutselt apteeker.
Tuleaed

Tuleaed oli vanasti eesti kalurite rannaelamu lähedal olev tara või kividega piiratud koht, kus tehti sööki. Tuleaia põhiosa oli maasse löödud kaks harki, kuhu toetati latt, millel rippus tule kohal katel.
Āgenskalns

Āgenskalns on asum Lätis, Riia linna Zemgale eeslinna ja ühtlasi ka Kurzeme rajooni osa pindalaga 4,613 km². Asub Zasulauksist ja Pleskodālest idas ning Torņakalnsist läänes, Daugava jõe vasakul kaldal. 28 741 elanikku (2010).
Āgenskalnsi asumile on 17. sajandil nime andnud Švarcmuiža mõis, mida omal ajal kutsuti omanik Heinrich von Hageni järgi "Hagenshof". Aastal 1785 liideti piirkond Riia linnaga. Sellest kujunes algul suvilate ja suvemõisade piirkond (nt asusid seal Hartmanni, Hamanni ja Hay suvemõisad). Samuti paiknevad asumis Āgenskalnsi kirikumõisa hooned, mis on Riias ainulaadsed, kuna teiste kirikumõisade hooned pole linnas säilinud.
Üks esimesi piirkonda kuulunud maju oli Vjazmast pärit vene kaupmehe Simon Leluhhini maja. Toona ostis Leluhhin Abraham Kunzelt punsli õli retsepti ja hakkas seda tööstuslikult tootma (vabriku hooned asusid Daugava jõe ääres). Suurem areng algas aga 19. sajandil pärast 1812. aasta isamaasõda. Asumisse kerkisid turg ja kirik (praegune turuhoone on küll aastast 1911). Aastani 1885 asus Āgenskalnsis Riia garnisoni suvine harjutusväljak. Asumi territooriumil on märkimisväärselt palju 19. sajandil püstitatud puidust maju.
Aastal 1910 püstitati asumisse haigla. Aastail 1923–1924 rajati asumisse trammiliin, mis lõppes Mārupīte lähedal endise veski kandis. Lisaks oja kaldal asuvale Arkaadia pargile asub Āgenskalnsis veel Daugava lähistele rajatud Uzvarase ehk Võidu park, mis märgib lätlaste võitu Pavel Bermondt-Avalovi üle. Asumis on veel vana Riia teletorn.
Pärast Teist maailmasõda püstitati asumisse esimene suurem sõjajärgne elamute piirkond "Āgenskalna priedes". 2006–2017 ehitati piirkonda jõe äärde Zunda kaksiktornid.
Häälekurrud

Häälekurrud (ladina keeles ainsus "plica vocalis", mitmus "plicae vocales", rahvapärane nimetus ka häälepaelad) on paljudel loomadel kõris, hingetoru ülemises osas, paiknevad paarilised elastsed kurrud. Häälekurdude võnkumise ja kopsude ventileerimise (sisse- ja väljahingamisel) tulemusel häälitsetakse (tehakse häält). 
Häälekurdude paksusest ja pikkusest, ka kõri suurusest, oleneb hääle kõrgus. 
Häälekurdude areng, anatoomia, asend, kuju, sooned, sellele kinnituvad lihased ja morfoloogia ning patoloogia võivad suuresti erineda nii liigiti kui ka indiviiditi.
Roomajad.
Madudel.
Madudel häälekurrud puuduvad. Neile omast "sisinat" (kaitsereaktsiooni osana) tekitavad nad jõuliselt häälekõri (hääleaparaadi) kaudu hingates.
Imetajad.
Inimesel.
Kumbki häälekurd koosneb :
Häälekurdude vahel on häälepilu. 
Häälekurrud koos häälepiluga ("rima glottidis") moodustavad hääleaparaadi (häälekõri) e "glóttis"'e.
Patoloogia.
Häälekurdudega seostatakse selliseid haiguslikke seisundeid nagu häälekurruhaavand, häälekurruhalvatus, häälekurrupolüüp, häälekurruvähk jpt.
Rob Ford

Robert Bruce "Rob" Ford (28. mai 1969 Etobicoke, Ontario – 22. märts 2016 Toronto) oli Kanada poliitik ja ettevõtja. Ta oli Kanada suurima linna Toronto 64. linnapea 1. detsembrist 2010 kuni 30. novembrini 2014 
Enne linnapeaks saamist oli Ford linnavolinik. Ta valiti Toronto linnavolikokku 2000. aastal ning seejärel veel kahel korral. 2010. aastal valiti Ford linnapeaks, tema valimislubadus oli vähendada linnavalitsuse kulusid ja makse. Ta astus ametisse 2010. aasta detsembris.
Fordi poliitilist karjääri saatsid terve rida isiklikke ja tööalaseid skandaale ja kohtuasju, sealhulgas kohtuasi huvide konflikti teemal, mille tagajärjel oleks ta peaaegu ametist vabastatud. 2013. aastal sattus ta skandaali seoses uimastite tarvitamisega, mida kajastas ulatuslikult nii Kanada kui ka rahvusvaheline ajakirjandus. Algselt eitas Ford süüdistusi, kuid Toronto politsei avastas organiseeritud kuritegevuse uurimise käigus video, mis neid tõestas. Seejärel võttis Ford kõik süüdistused omaks, sealhulgas avalikus kohas purjuspäi viibimise ja illegaalse uimastitarvitamise. Ford tunnistas, et on kasutanud "crack"'i "arvatavasti mõnikord maani täis olles".
Ülestunnistuse järel keeldus Ford sellegipoolest linnapea ametist tagasi astumast. Kuna seadus ei luba linnavolikogul teda tagandada, tühistas Toronto linnavolikogu mõned Fordi volitused ning andis need tema järelejäänud ametiajaks aselinnapea Norm Kellyle. Samuti vähendas linnavolikogu Fordi kantselei suurust ning suunas töötajad Kelly alluvusse. Skandaalile vaatamata lubas Ford jätkata ametis ning kandideerida järgmistel valimistel 2014. aasta oktoobris. 2. jaanuaril 2014 registreeriski Ford ennast linnapea kandidaadiks. Septembris 2014 teatati, et Fordil diagnoositi vähkkasvaja (liposarkoom) ning ta loobub linnapeaks kandideerimisest. Ford suri 22. märtsil 2016 vähki.
Tema vend Doug Ford (juunior) on Toronto linnavolikogu liige. Fordi isa Doug Ford oli samuti poliitik, Ontario provintsi parlamendi liige. Fordide perekonnale kuulub rahvusvaheline sildi- ja trükifirma Deco Labels, mille peakorter asub Torontos.
Bormida

Bòrmida on vald ("comune") Itaalias Liguuria maakonnas Savona provintsis. Halduskeskus asub Chiesas.
585 meetri kõrgusel merepinnast asuva Bormida asustustihedus on keskmiselt inimest ruutkilomeetri kohta.
Bormida piirneb järgmiste omavalitsusüksustega: Calice Ligure, Calizzano, Mallare, Osiglia, Pallare, Rialto.
Bormida halduspiirides asuvad järgmised fraktsioonid: Chiesa (keskus), Piano Soprano, Piano Sottano.
Bormida halduspiirides asuvad järgmised asulad ("agglomerati"): Baltera, Costa, Delfini, Fornelli, Navoni, Pirotti, Resi ja Romana
Loodus.
Umbes 4/5 Bormida territooriumist on kaetud metsaga, mis teeb Bormidast Liguuria metsarikkaima omavalitsusüksuse. Bormida madalaim punkt asub merepinnast 420 meetri kõrgusel, kõrgeim punkt 1386 meetri kõrgusel.
 San Giorgio kihelkonnakirik (1481)
 Madonna del Carmine kabel
Hay mõis

Hay mõis (läti keeles "Haija muiža") on suvemõis Lätis Riia linnas Āgenskalnsi asumis; selle peahoone asus aadressil Daugavgrīvas ielā 25. Saksa keeles "Hay's Höfchen".
Suvemõis rajati XVIII sajandi keskel Švarcmuiža mõisa maadele. Esimene omanik oli Karl Berens. Algul nimetas ta oma villa hollandikeelse sõnaga "Schoongesicht", mis tähendab ilusat vaadet. Tema mõisas käisid puhkust veetmas sellised filosoofid nagu Johann Georg Hamann ja Johann Gottfried von Herder. Sajandi lõpus ostis mõisa inglasest kaupmees John Hay, kelle järgi nimetatakse mõisa siiani. Hilisemad omanikud olid Sketerid, Martinid ja Lehmannid.
Mõisa barokne peahoone pärineb ilmselt XVIII sajandi keskpaigast. XX sajandi algul rajati tänava poole rõdu. XX sajandi lõpus kavatseti hoone restaureerida, ent erastamine tuli vahele ja nii jäigi hoone avariilisse seisukorda.
Mõisa juures on ka väike park, kus asub nn Filosoofide allee ("Philosophengang").
Āgenskalnsi kirikumõis

Āgenskalnsi kirikumõis on kirikumõis Lätis Riia linnas Āgenskalnsi asumis peahoonetega aadressidel Mārtiņa ielā 3 ja Baložu ielā 27. 
Āgenskalnsi kirikumõis on Riias ainulaadne, kuna teiste kirikumõisate hooned pole säilinud. Kui Āgenskalnsi rajati luterlik kirik, siis hakkas seal koos käima kaks kogudust – lätlased ja sakslased. Mõlemal kogudusel oli ka oma pastor.
Aastail 1852–1853 ehitati läti koguduse õpetaja maja aadressil Mārtiņa ielā 3. Klassitsistlikus stiilis maja ehitas ehitusmeister Krüger. Hoones oli ruumid ka kooli jaoks ning seal hakkas tegutsema algkool. Esimeseks pastoriks oli Adam Robert Stark.
Algul ühtne kogudus jagunes XX sajandi alguseks saksa ja läti koguduseks. Nii ehitati 1902. aastal saksa koguduse õpetaja jaoks uus maja. Hoone projekteeris Wilhelm Bockslaff. Tänapäeval asub hoones muusikakool.
Sulcise saared

Sulcise saared (itaalia keeles "Arcipelago del Sulcis") on Itaaliale kuuluv saarestik Vahemeres. Saared asuvad Sardiinia saare edelaranniku ääres Sardiinia maakonna Carbonia-Iglesiase provintsis.
Kaks peamist saart on Isola di Sant'Antioco (108 km², pindalalt Itaalia neljas saar) ja Isola di San Pietro (51 km², pindalalt Itaalia kuues saar). Väiksematest saartest on ainsana asustatud Piana saar (0,2 km²).
Ülejäänud saared on Toro, Vacca, Il Vitello, Corno, isola dei Ratti ja mitmed pisemad saared.
Saarestikus asuvad järgmised omavalitsusüksused: Carloforte, Calasetta ja Sant'Antioco (ligi 12 000 elanikku).
Hartmanni mõis

Hartmanni mõis (läti keeles "Hartmaņa muiža", ka "Portu muižiņa" ja "Fengeru muižiņa") on suvemõis Lätis Riia linnas Āgenskalnsi asumis aadressidel Kalnciema iela 28 ja 30. Saksa keeles "Hartmannsches Hoffchen".
Suvemõis rajati 18. sajandi lõpus Švarcmuiža mõisa maadele. 19. sajandi alguses oli omanikuks inglasest kaupmees Jacob Collins. Maja nr 30 kuulus algul Johann Blumbergile, hiljem Johann Gottfried Peltzile ja Georg Portile. Järgmiseks mõisa omanikuks oli (aastast 1924) Johanna Gertrude Fengere, kes omandas mõlemad krundid ja abiellus hiljem Riia Suurgildi vanema Wilhelm Hartmanniga. Sellest ajast peale kannab paik Hartmanni mõisa nime. Hilisemateks omanikeks olid Clodtid ja Osten-Sackenid.
Barokne hoone Kalnciema iela 28 ehitati aastal 1786. Hiljem on seda restaureeritud ja uuendatud, lisandunud on klassitsistlikke elemente. Oletatakse, et hoone projekteeris Christoph Haberland. Sama arhitekt projekteeris ka teise mõisa juurde kuuluva hoone Kalnciema iela 30, mis on juba klassitsistlik. Seda maja nimetatakse uueks peahooneks, kuigi ka see hoone valmis aastal 1786.
Aastal 1842 andis mõisas kontserdi Ferenc Liszt.
Lisaks kahele elumajale on mõisa juures on ka küün.
Eduard Kussal

Eduard Kussal VR II/3 (9. mai 1895 Vastse-Kuuste vald – 23. mai 1949 Norilsk, Krasnojarski krai) oli eesti kaitseliitlane.
Ta oli Kaitseliidu Tartumaa maleva Maarja kompanii kaitseliitlane.
Ta arreteeriti 17. detsembril 1944 Kudina vallas. 27. oktoobril 1945 mõisteti talle tribunali all §58-1a ja §58-11 järgi karistuseks 18 aastat vanglat ja 5 aastat vanglat. Ta oli vanglas Komi ANSV-s Vorkutlagi ja Intalagi vangilaagrites.
Eduard Kussal võttis osa I maailmasõjast. Teenistust alustas ta keisriväes 171. tagavarapolgu koosseisus Krasnoje Selos ja lõpetas I Eesti rügemendis, mille koosseisus võttis osa lahingutest Saksa keisririigi vägede vastu. Eesti vabadussõja ajal oli alates 1. veebruarist 1919 Tartu Kaitsepataljoni 5. kompanii rühmaülem. 24. veebruarist kuni 24. aprillini 1919 võttis osa lahingutest Hopa, Mõniste ja Kasaritsa rajoonis. Märtsis 1919 sai Mõniste mõisa juures kergelt haavata. Teist korda sai raskelt haavata 24. aprillil 1919 Vana-Kasaritsa mõisa all. Paranedes jätkas Eduard Kussal sõdimist, kuid nüüd juba 8. Jalaväerügemendis. See rügement kuulus II diviisi koosseisu, keda juhtis alampolkovnik Viktor Puskar. Selle rügemendi II kompanii ja II rühma ülemana võttis vanemallohvitser Eduard Kussal osa rasketest lahingutest Põtalovo ja Narva all.
Kohe pärast Vabadussõja lõppu oli Eduard Kussal Tartumaa Maleva Voldi malevkonna Kudina-Maarja kompanii rühmaülem. Samal ajal oli Eduard Kussal tegev ka Maarja-Magdaleena Vabatahtlikus Tuletõrje Ühingus, 1925–1944 oli selle ühingu jaoskonna juhataja ja varahoidja. Alates 1934. aastast oli Eduard Kussal Jõgeva divisjoni Kudina kompanii II rühma pealik.
Häälekõri

Häälekõri ehk hääleaparaat (ladina keeles "glóttis") on paljudel organismidel kõriõõnes paiknev avaus, mis piirneb häälekurdude ja häälepiluga.
Häälekõri osaleb suure tõenäosusega ka kõriõõne kaudu toimuvas kommunikatsioonis (häälitsemine). 
Häälekõri areng, anatoomia, asend, kuju ja morfoloogia võivad suuresti erineda nii liigiti kui ka indiviiditi. 
Roomajatel.
Madudel.
Madudel on häälekõri ja kui maoliik "Pituophis melanoleucus" välja arvata, puuduvad neil häälekurrud. Häälitsevad nad üksnes häirimise korral ehk kaitsereaktsioonina tekitades sisinat jõuliselt läbi häälekõri sisse ja välja hingates.
Imetajatel.
Koduloomadel.
Häälekõri koosneb limaskestaga kaetud pilkkõhredest, paarilisest häälekurrust ja nende vahele jäävast häälepilust ning paikneb kõriesikust kaudaalselt.
Natal

Natal on linn Brasiilias, Rio Grande do Norte osariigi keskus. Asub Potengi jõe suudmes Atlandi ookeani rannikul.
Natalis on troopiline kliima. Aasta keskmine temperatuur on 26 °C.
Linn asutati 6. jaanuaril 1598. Kesklinnas asub 1599. aastal rajatud katedraal.
Vello Kallas

Vello Kallas (16. juuli 1942 Tallinn – 6. november 2013 Tallinn) oli eesti margikunstnik.
Vello Kallas sündis 16. juulil 1942 Tallinnas Kalamajas. 
Juba 10-aastaselt jäi ta orvuks. 1949. aastal alustas kooliteed Tallinna I Keskkoolis(Gustav Adolfi Gümnaasium). Pärast keskkooli lõpetamist asus tööle tehases Juveel. 
Ta põgenes aastal 1967 Soomes turismigrupist, kust ta jõudis Rootsi. Rootsis olles töötas mitmes ettevõttes(Misomex,Tumba Bruk), pikemalt Rootsi Riigipanga Väärtpaberite trükikoja graafilise vormi ja gravüüri osakonnas, kus ta tegeles võltsimiskindlate väärtpaberite kujundamisega. Märkimist väärib fakt, et Kallas joonistas Elmar Ojaste ja Vambola Hurda koostatud Eesti postiajaloo käsiraamatusse üle 4000 templijäljendi. 
Veel enne Eesti iseseisvuse taastamist – 1990. aastal – hakati ette valmistama Eesti oma postmarkide trükkimist. Kui postmargikavandite konkurss ei andnud korraldajaid rahuldavat tulemust, siis pöörduti Vello Kallase poole. Vello pakkus uute Eesti postmarkide motiiviks riigivapi motiivi. Professionaalina turvatrükiste alal ei piirdunud ta joonisega kavandist, vaid graveeris selle ja esitas omapoolse pakkumise proovitrükina. Tema kavand võeti vastu ning Vello Kallas jätkas oma kavandite viimistlemist. Vello Kallasest ei saanud ainult esimeste uute Eesti postmarkide kujundaja, vaid ka oluline abimees Eesti Postile nende trükkimise korraldamisel ja kvaliteedi tagamisel. 
Vello Kallase kujundatud käibemarkide sarjas ilmus aastail 1991–1998 kokku 47 marki. Lisaks sellele kujundas ta 1991. aastal ilmunud Eesti lipuga margi ja 1994. aastal ilmunud Rootsi kuninga Gustav II Adolfi juubelimargi ning 1993. aastal kaks Eesti Posti eritemplit. Rahvusvaheline Eesti Filatelistide Selts ESTONIA valis Vello Kallase auliikmeks ning tunnustas tema suurt tööd Eesti postiajaloo jäädvustamisel ja postmarkide kujundamisel oma teeneteristiga. 
Pärast Eesti iseseisvuse taastamist sai Vello Kallas taas oma sünnimaad külastada. Lühikestest külastustest said siin veedetud suved Läänemaal, Jaluksel ja edasi uuesti elama asumine Tallinna. Vello Kallas suri 6. novembril 2013 Tallinnas. Meister on lahkunud, kuid tema töö tulemused on jäänud. Nii Eesti postiajaloost kirjutatud trükistesse, kui ka Eesti postmarkide korjajate albumitesse.
Vello Kallase pärand, sh erinevad proovid ja nummerdatud suveniirlehed, on Postimuuseumi kogudes õnneks üsnagi hästi esindatud.
Vello Kallase motoks läbi elu on olnud „finnas men inte synas – olla nähtamatu“.
Välislingid.
https://erm.ee/et/vaike-ja-nobe-sonumikandja
Õud-lõgismadu

Õud-lõgismadu ehk kaskavela ("Crotalus durissus") on lõgismao perekonda kuuluv maoliik. Teda peetakse mürkmaoks.
Klassifikatsioon.
Õud-lõgismaol klassifitseeritakse roomajate andmebaasis järgmised alamliigid:
Levila.
See maoliik on levinud Mehhikos, Belize'is, Guatemalas, Hondurases, El Salvadoris, Nicaraguas, Brasiilias, Venezuelas, Colombias, Guyanas, Surinames, Prantsuse Guajaanas, Argentinas, Paraguays, Boliivias ja Uruguays.
Sant'Antioco saar

Sant'Antioco saar (sardi keeles "isula 'e Sàntu Antiògu", tabarca murdes "uiza de Sant'Antióccu") on Itaaliale kuuluv saar Vahemeres, Sardiinia saare edelaranniku lähistel. Sant'Antioco on Sitsiilia, Sardiinia ja Elba järel Itaalia suuruselt neljas saar (109 km²). Saar on jagatud Sant’Antioco ja Calasetta valla vahel.
Sulcise saarestiku suurim saar Sant'Antioco asub Sardiinia maakonna Carbonia-Iglesiase provintsis, Sulcis-Iglesiente ajaloolis-geograafilises piirkonnas. Saart ühendab Sardiiniaga kunstlik maakitsus ja 1981. aastal valminud sild.
Peamised sadamad on Sant’Antioco ja Calasetta sadam.
Ajalugu.
Umbes 9. sajand eKr rajasid foiniiklased saare kirdeossa Sulki asula. Umbes 6. sajand eKr vallutasid ala kartaagolased, pärast Puunia sõdu liideti ala Rooma koosseisu.
1796. aasta Pariisi rahulepinguga läks ala Prantsusmaale, 1815. aastal tagastati see Sardiinia kuningriigile.
2013. aasta Raadio 2 Aastahitt

2013. aasta Raadio 2 Aastahitt oli 20. Raadio 2 korraldatud muusikaküsitlus Raadio 2 Aastahitt ja -üritus. Tulemused kuulutati välja 3. jaanuaril 2014. 
Auhinnagala avasid Lenna ja Rasmus Rändvee &amp; Facelift Deer. 
Uue kategooriana anti üle Aasta Sündmuse auhind, mille pälvis Robbie Williamsi kontsert Tallinna Lauluväljakul.
Seitsmendat korda oli raadiokuulajad komplekteerinud Unistuste Bändi, mis seekord oli koosseisus: Antti Kammiste (klahvpillid), Jalmar Vabarna (kitarr), Silver Sepp (naelapill), Hendrik Sal-Saller (laul), Konstantin Tsõbulevski (basskitarr), Kaspar Kalluste (trummid).
Narnia

Narnia on fantaasiamaailm, milles toimub C. S. Lewise ulmeraamatute sarja "Narnia kroonikad" tegevus. Samuti räägitakse Narniast teistes Lewise raamatute põhjal loodud teostes, sh nende filmiversioonides.
Kitsamas tähenduses on Narnia selles maailmas asuv kuningriik, millesse raamatute peategelased algselt satuvad.
Rochus Misch

Rochus Misch (29. juuli 1917 Alt Schalkowitz (tänapäeval Stare Siołkowice, Opole maakond, Opole vojevoodkond, Poola) – 5. september 2013 Berliin) oli Saksamaa sõjaväelane (lõpuks "Oberscharführer"). 1940. aasta aprillist kuni 1945. aasta aprillini oli ta Adolf Hitleri telefonist, ihukaitsja ja käskjalg.
Põhikooli lõpetamise järel töötas Rochus Misch maalrina. SS–iga liitus ta 1937. aastal. 1939. aasta septembris sai Misch Poolas Modlini lahingus raskesti haavata. Teda autasustati teise klassi Raudristiga. Tervenemise järel sai ta oma endise kompaniiülema soovitusel tööle Adolf Hitleri peakorterisse. Seal töötas ta kuni Hitleri surmani. 1. mail 1945 vabastas Joseph Goebbels ta ametikohustuste täitmisest. 2. mail lahkus Misch Hitleri punkrist ning püüdis põgeneda, kuid langes Punaarmee sõdurite kätte vangi. Nõukogude Liidus hoiti teda kinni muuhulgas ka Butõrka vanglas, kus teda tunnistuste saamiseks piinati. Misch pääses vangistusest koju 1953. aasta detsembris.
Seejärel töötas Rochus Misch erinevatel tööaladel, muuhulgas pidas värvide ja sisustuskaupade poodi.
2008. aastal avaldas ta mälestusteraamatu "Der letzte Zeuge: Ich war Hitlers Telefonist, Kurier und Leibwächter" ("Viimane tunnistaja : ma olin Hitleri telefonist, käskjalg ja ihukaitsja").
Rochus Misch on üks tegelasi 2004. aastal valminud mängufilmis "Allkäik", kus teda mängib näitleja Heinrich Schmieder.
Voor (transport)

Voor on ridamisi liikuvad koormaveokid. 
Eesti ajaloos oli 17.–19. sajandini vooriskäimine (ka mõisavoor) üks talupoegade kohustusi mõisa ees. Vooris viidi mõisale kuulunud vilja, viina (viinavoor) jm müügikohta (nt linna). Toidu- ja sõjamoonaga voori nimetatakse moonavooriks.
Švarcmuiža mõis

Švarcmuiža mõis (läti keeles "Švarcmuiža", vanasti ka "Hāgenu muiža"; saksa keeles "Schwartzenhof" või "Hagenshof") oli poolmõis Riia linnas Āgenskalnsi asumis peahoone aadressiga Daugavgrīvas ielā 19/21.
Ajalugu.
17. sajandil kuulusid sealsed maad Heinrich von Hagenile. Toona nimetati mõisaniku järgi Hageni mõisaks ja piirkond sai selle järgi nimeks Āgenskalns. Sajandi lõpus said mõisa omanikuks Berensid.
18. sajando algul sai mõisa omanikuks Johanna Sophia Schwartziga (sündinud Berens) (1750–1806) abiellunud Riia bürgermeister Adam Heinrich Schwartz (1740–1800) ning mõis nimetati Švarcmuiža mõisaks. 19. sajandil jagati suur osa mõisa maadest ehituskruntideks. Schwartzide pere kätte jäi mõis kuni Läti iseseisvumiseni.
Mõisahoone.
Mõisa peahoone ehitati aastal 1850. Pärast Teist maailmasõda oli hoone Nõukogude armee käes, ent 1970. aastatel jäi hoone tühjaks. Aastal 1997 hoone restaureeriti ja seal asub praegu Läti Riigiarhiivi osakond.
Aadressil Daugavgrīvas ielā 28 asub aastal 1757 püstitatud barokne hoone, mis oli ajal, mil mõis veel Hagenitele kuulus, karjamõis. Hiljem oli see kasutusel mõisavalitseja majana.
Abitööline

Abitööline on abitootmisega tegelev, põhitootmist teenindav tööline, näiteks laotööline või kütja.
Abivaim

Abivaim oli teoline, kes tegi jalateolisena abitegu.
Abivaimud olid tavaliselt naised.
Abivasar

Abivasar on vasar, millele antakse löök tavaliselt teise vasaraga.
Abivasarat kasutatakse muu hulgas rihtimiseks (ebatasasuste kõrvaldamiseks) ja venitamiseks.
Pokémon

Pokémon (jaapani keeles ポケモン) on meediafrantsiis ja kaubamärk, mille omanik on Jaapani arvutimängukompanii Nintendo. Pokémoni lõi 1996. aastal Satoshi Tajiri.
Algselt kuulusid Pokémoni sarja paar omavahel seotud Game Boy konsooli arvutirollimängu. Nüüdseks on Pokémonist saanud kogu maailmas edukuselt teine arvutimängupõhine meediafrantsiis, mis jääb alla üksnes Nintendo end Mariole. Pokémoni sarjas on ilmunud multifilmid, koomiksid, kogumiskaardimäng, mänguasjad, raamatud jms. 2006. aastal tähistati Pokémoni 10. aastapäeva ja 2010. aastaks oli arvutimänge (sh mängukonsooliversioone nagu Pikachu Nintendo 64-le) kokku müüdud üle 200 miljoni eksemplari. 2005. aasta novembris teatas 4Kids Entertainment, mis oli hallanud Pokémoni mänguväliseid litsentse, et ei pikendanud lepingut Pokémoni esindamiseks. Sellest peale tegeleb kõigi litsentsidega väljaspool Aasiat Jaapani ettevõtte Pokémon Co. tütarettevõte The Pokémon Company International (varem Pokémon USA Inc.).
Nimi Pokémon on ingliskeelse väljendi "Pocket Monsters" ('taskukoletised') jaapani transkriptsiooni romaniseeritud lühend: ポケットモンスター "Poketto Monsutā".
Nimi Pokémon tähistab mitte üksnes Pokémoni frantsiisi, vaid ka väljamõeldud olevuste liike, mida Pokémoni sarjas üheksanda põlvkonna toodete avalikustamisel oli kokku üle 1000.