Armastuse stiilide teooria

Armastuse stiilide teooria ("The color wheel theory of love") oli algselt Kanada sotsioloogi John Alan Lee idee kirjeldada romantilise armastussuhte eri stiile värviratta mudelina. Tänapäeval leiab mudel kasutust inimarmastuse ühe sotsiaalpsühholoogilise käsitlusena.
Oma idee rajas ta levinud kreeka- ja ladinakeelsetele mõistetele. Nii näiteks tähistab C. S. Lewise armastust liikidena "storgē", "philía", "erōs" ja "agapē" ("The Four Loves"), kuid nende tähendus võib erineda.
Kanada sotsioloog John Alan Lee on oma raamatutes "Colours of Love: An Exploration of the Ways of Loving" (1973) ja "Lovestyles" (1976) määratlenud kuus romantilise armastussuhte jaoks olulist stiili (algselt Lee värviteooria):
Lee kirjeldab esmaseid armastuse stiile:
J. A. Lee armastuse liikide tüpoloogia kohaselt on "erōs", "lūdus" (ladinakeelne) ja "storgē" primaarsed ning "pragma", "mania" ja "agapē" sekundaarsed stiilid, mis annavad koos 9 tertsiaarset armastuse stiili kombinatsiooni.
Lee armastuse stiilid on eksperimentaalselt valideeritud.
Armastuse hoiakute skaala.
Sellele eelnesid paljud muud armastuse sotsiaalpsühholoogilised käsitlused, nagu kirgliku ("passionate love") ja liitlasliku armastuse ("companionate love") eristamine.
Samal ajal olid levinud mitmed romantilise armastuse sotsiaalpsühholoogilsed teooriad ja psühhomeetrilised mõõteskaalad. Ameerika psühholoog Robert Sternberg koostas armastuse kolme komponendi teooria (inglise keeles "triangular theory of love"), mille kohaselt saab romantilist armastust vaadelda kolme komponendina: kirg, lähedus ja kohustus. Sternberg töötas välja armastuse kolmnurgaskaala.
Clyde Hendrik ja Susan Hendrick töötasid 1986. aastal välja enda raporteeritud armastuse hoiakute mõõtmise psühhomeetrilise skaala.
Psühholoogide Clyde ja Susan Hendricki uuringute järgi on meestele omane pigem "lūdus", naistele "storgē "ja "pragma". Püsivamaks pidasid nad sarnastele armastusstiilidele rajatud suhteid.
Bioloogia.
Kaua on ringelnud hüpoteese selle kohta, et inimestel võivad romantilise armastuse sidemetes rolli mängida ka neurotransmitterid, nagu dopamiin ja serotoniin, kuid puudusid tõendid romantilise armastuse molekulaargeneetilise aluse kohta.
2007. aastal avaldasid Pavia Ülikooli uurijad eesotsas Dr Enzo Emanuele'ga tõendeid selle kohta, et Lee armastuse stiilide individuaalsed erinevused võivad peituda inimese isiksuse erinevustes molekulaarsel tasandil ja neil võib olla geneetiline alus. "Erōs"'t seostatakse dopamiinisüsteemiga ja "mania"'t serotoniinisüsteemiga.
Arengupsühholoogia.
Ameerika arengupsühholoog Howard Gardner esitas 1983. aastal vaimsete võimete paljususe teooria, mida tänapäeval tuntakse multiintelligentsuse teooriana.
Teooria kohaselt on inimesed nii vaimsetelt võimetelt kui ka kalduvustelt erinevad, ei ole ühtset üldvõimekust. See teooria leiab kasutust pedagoogikas ja mitmetes teadusharudes. Gardneri määratluse järgi tähendab inimintelligentsus inimeste võimeid. Ta eristas vähemalt seitset üksteisest sõltumatut vaimset võimekust: keeleline ehk lingvistiline intelligentsus, loogilis-matemaatiline intelligentsus, muusikaline intelligentsus, ruumiline intelligentsus, kehalis-kinesteetiline intelligentsus, enesetunnetamisintelligentsus ja suhtlemisintelligentsus.
Nii võib inimene juba sündides omada neurobioloogilise tasandi struktuure ja teid. Näiteks peaaju närvivõrgustikke ja auditoorseid mehhanisme ning piirkondi ajus, mis võivad hoolitsuse ja õpetamise käigus või muus koostöös temast hilisemas elus muusikaliselt intelligentse inimese teha.
Seda tõendavad ajuskaneeringud. Teatud asjaolude kokkulangevusel on võimalik juba vastsündinu ajus kuvada magnetresonantstomograafia uuringutega piirkondi, mis lubavad näiteks pediaatritel hinnata, millised on laste kaasasündinud kalduvused. Need ei anna aga tõendeid selle kohta, et erisugused intelligentsused ka hilisemas elus aktualiseeruvad.