Capua vürstkond

Capua vürstkond (ladina: "Principatus Capuae" või "Capue", itaalia: "Principato di Capua") oli langobardide riik keskusega Capuas Lõuna-Itaalias, tavaliselt "de facto" sõltumatu, kuid Lääne- ja Ida-Rooma keisririikide erineva süseräniteedi all. See oli esialgu gastaldaat, siis krahvkond Salerno vürstkonnas. 
Juured.
Vana Capua oli iidne Itaalia linn, suurim Rooma linn lõunas. See oli langobardide Langobardia Minori gastaldaadi keskus Benevento hertsogkonnas, kuigi tema ajaloo sellest osast on vähe teada. Esmakordselt astus see ajalukku langobardide riigina Landolfo Vana võimu all pärast Benevento hertsogi Sicardo surma aastal 839. Landolfo ja tema pojad olid Siconolfo di Salerno pooldajad. Aastal 841 rüüstasid ja purustasid saratseenid Capua Radelchi I di Benevento tellimusel täielikult. Landolfo ja tema vanem poeg Landone I haarasid initsiatiivi lähedalasuva Triflisco künka kindlustamisel, millele ehitati "Uus Capua": tänapäevane Capua. 
Pandone Röövellik kuulutas aastal 862 Capua Salernost sõltumatuks. Pärast tema surma samal aastal sattus krahvkonna pärimine vaidluse alla. Tema poeg kukutati piiskop Landolfo poolt, kes ühendas seega piirkonna vaimuliku ja ilmaliku võimu, nagu peaaegu samal ajal tegi Atanasio Napolis. Vaidlused piiskopkonna ja krahvkonna üle tabasid Capuat pärast Landolfo surma ja vürstkonnas puhkes kodusõda varem kukutatud Pandone poja Pandenolfo ja veel ühe Landolfo I pojapoja, Landone III vahel. Salerno asus Landone poolele ja Benevento Pandenolfo poolele. Aastal 887 järgnes päriluskriis ja Atenolfo kehtestas enda ja oma vürstliku staatuse eelpoolnimetatud Atanasio II di Napoli abiga. Atenolfo püüdis ära hoida tulevasi päriluskriise ja õigustada Capua sõltumatuid pretensioone, "à la" Benevento ja Salerno.
Liit Beneventoga.
Aastal 899 võitis Atenolfo I Radelchi II-st ja vallutas Benevento. Ta kuulutas Capua ja Benevento lahutamatuks ja viis sisse kaasvalitsemise põhimõtte, milles pojad olid seotud isadega ja vennad omavahel; põhimõtte võttis varsti omaks Salerno. Atenolfo kuulutas oma poja Landolfo kaasvürstiks ja sõlmis liidu kohalike kreeka riikidega, nagu Napoli ja Gaeta; liidud jätkusid tema pärijaga. Ta hakkas kavandama ka moslemite okupeeritud territooriumi lõplikku tagasivallutamist piirkonnas, kuid suri enne, kui tema plaanid, mis kulmineerusid võiduka Garigliano lahinguga aastal 915, olid teoks saanud. Landolfo jätkas enamasti oma isa poliitikat ja kulutas enamuse oma karjäärist pärast Gariglianot püüetele nõrgestada Bütsantsi võimu Apuulias ja Campanias. Selles ei olnud ta piisavalt edukas. Tema poeg Landolfo II asus langobardide Salerno vürstkonna vastu, kuid ei suutnud Gisulfo I minema ajada. Sarnaselt oma isaga ründas ta Bütsantsi valdusi, kuid kaotas ja sunniti alluma nominaalsele Bütsantsi süseräniteedile. 
Landolfo poegade ajal Capua ja Benevento liit purunes, ent nad jäid õiguslikult seotuks, kuid Pandolfo valitses eraldi Capuas ja Landolfo III Beneventos. Kuid kogu "Langobardia Minor" oli viimast korda üheks ühendatud, kui Pandolfo Raudpea usurpeeris oma venna osa selle pojalt pärast Landolfo surma aastal 969 ja sai aastal 978 Salerno vürstiks. Enne oma surma (märtsis 981) sai ta keiser Otto I-lt ka tiitli "Spoleto hertsog". Ta jagas oma suure valduse oma poegade vahel: Landolfo IV sai Benevento-Capua ja Pandolfo II sai Salerno.
11. sajand.
Varsti eraldati Benevento ja Capua õiguslikult, kui Landolfo IV sai vähendatud võimuga Capua. 990. aastatel koges Capua kurnavat segadust, kui üks vürst mõrvati, teine kukutati keiser Otto III poolt ja kolmas kukutati kodanike poolt. Vana dünastia taastati võimule aastal 1000 Landolfo VII ajal, kes tegi oma vennast Pandolfo II di Beneventost regendi oma pärijale Pandolfo III-le. Seega olid Capua ja Benevento lühikeseks ajaks viimast korda ühendatud. 
Langobardide Capua põhihuvi sellel langusperioodil oli kontrollida meresadamaid, eriti suuri ja tähtsaid, nagu Gaeta või Napoli. Capua saavutas uue õitsengu Pandolfo IV ajal, kes kukutati kahel korral oma troonilesaamise (1016) ja oma surma vahel (1050). Ta oli algselt bütsantslaste liitlane ja jäi selleks kõigi oma naabrite vastu lõpuni. Tema valitsemisaeg oli hõivatud pidevate vaidlustega kirikuga, mille piiskoppe ja abte kohtles ta põlgusega, ning rannikuhertsogkondade Napoli, Gaeta ja Amalfiga. Ta soovis anda Capuale meresadama ja kukutas nii Sergio IV di Napoli kui ka Giovanni V di Gaeta. Kuid tema iseloom viis ta varsti sõtta Guaimario IV di Salernoga, kes kukutas ta Saksa-Rooma keisri nimel ja võttis tema vürstkonnad. Vaatamata Capua tähtsusele piirkonnas, mandus linn Pandolfo järglaste ajal, kuni see lõpuks Guaimario normanni liitlaste poolt üle võeti.
Normannide valitsemine.
Aastal 1058, aasta pärast Pandolfo nõrga järglase surma, vallutas normanni krahv Riccardo I di Aversa Capua, kuid jättis linna veel neljaks aastaks Landolfo VIII kontrolli alla. Riccardo suurendas kohe oma mõjukust vürstitiitliga ja oma võimu kehtestamisega vallutatud territooriumil. Temast sai paavstide naaber ja ta oli nii nende kaitsja ja toetaja kui ka vaenlane, kes veetis viimased aastad kirikust välja heidetuna, nagu ka tema poeg ja järglane Giordano I, kes lõikas vürstkonnale tükikese paavsti territooriumist. Pärast Riccardo surma omas tema Drengot perekond mõjukust ja võimu samavõrd, kui Hauteville'id, kuid nad tegutsesid teises mõjusfääris: peamiselt Kirikuriigis ja Kesk-Itaalias. 
Giordano I surmaga mandus vürstkond kiiresti. Aastatel 1090–1098 oli Capua linn langobardide krahvi Landone käes, kelle tõstsid võimule kodanikud vastukaaluks noorele Riccardo II-le. Viimane sai võimule vaid oma normannide abiga ja seega muutus Capua sõltuvaks Hauteville'idest ja nende hertsogkonnast, kuigi vürstid jätkasid katseid mõjutada paavsti valimisi ja tegutsesid paavsti kaitsjatena. Religioosse Giordano II surmaga aastal 1127 muutus vürstkond Roger II sooviobjektiks, kes oli oma perekonna Sitsiilia ja poolsaare valdused ühendanud. Kakskümmend aastat (1135–1155) sõdisid Hauteville'id Roberto II di Capuaga, kuni selle klann oli lõpuks jäädavalt võimult eemaldatud.