tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Venemaa Teaduste Akadeemia Orientalistika Instituut

Venemaa Teaduste Akadeemia Orientalistika Instituut (vene keeles Институт востоковедения Российской академии наук) on Venemaal Moskvas asuv Venemaa Teaduste Akadeemia orientalistika valdkonnas tegutsev teadusuurimisinstituut. Hõlmab Aasia ja Põhja-Aafrika kompleksuuringuid.
Ajalugu.
Instituut loeb enda asutamisaastaks 1818, kui Keiserliku Teaduste Akadeemia juurde loodi Peterburis krahv Sergei Uvarovi eestkostel Aasia muuseum (paiknes Kunstkamera ruumides). Ajapikku eraldusid Aasia muuseumist iseseisvad uurimisüksused (näiteks Budismi instituut ja Turkoloogiakabinet), kuid 1930. aastal need üksused reorganiseeriti üheks instituudiks – NSV Liidu Teaduste Akadeemia Orientalistika Instituut. Selle nime all tegutses instituut kuni 1960. aastani ja taas aastatel 1970–1991. Vahepeal, aastatel 1960–1970, kandis instituut nime Aasia Rahvaste Instituut.
Alates 1950. aastast asub instituut Moskvas.
Tiibeti kaanon

Tiibeti kaanon on üldnimetus tiibeti budismi pühakirjade kohta, mis sisaldab lisaks varajase budismi (peamiselt sarvastivaada) tekstide ja mahajaana suutrate tõlgetele tiibeti keelde ka vadžrajaana tantristlikke tekste. 
Tiibeti kaanon pandi lõplikult kokku 14. sajandil. 
Budismi hääbumisel Indias läks kaotsi palju sanskritikeelseid budistlikke tekste. Suur osa neist säilis vaid tiibeti- ja/või hiinakeelsete tõlgetena.
Kujunemine.
Tiibeti kanooniline traditsioon algas sanskriti tekstide tõlkimisega tiibeti keelde 7.–9. sajandil ning jätkus teise tõlkeperioodiga 11.–12. sajandil, mil lisandusid tõlked ka hiina ja teistest keeltest. Tiibetikeelsete tõlgete süstematiseerimine toimus 13.–14. sajandil ja esimesed kanoonlised tekstikogumikud moodustati 13. sajandil.
1320 aastal jaotati tekstid Kangjuriks ehk Buddha õpetusteks ning Tengjuriks ehk õpetlaste kommentaarideks ja traktaatideks. Esmakordselt trükiti Kangjur puitplaatidelt 1411. aastal.
Kangjur hõlmab kokku üle 1000 teksti enam kui 100 köites, kuid selle täpne koosseis ei ole fikseeritud ja sõltub väljaandest. 
Esimesed tiibeti kaanoni uiguurikeelsed tõlked pärinevad juba 6.-7. sajandist ja kommentaarid 7.-8. sajandist. 
Hiinakeelseid tõlkeid tiibeti kaanonist tervikuna või selle erinevatest osadest on teada kümneid. 
Tiibeti kaanoni tõlkimine mongoli keelde algas 13.-14. sajandil ja jätkus 16. sajandil. 17. sajandil toimetati tõlkeid ja valmistati ette trükiväljaannet, mis ilmus 1740. aastal. 
Jaotus.
Tiibeti kaanon jaguneb kahte ossa.
Aleksander Nevski orden (Venemaa Föderatsioon)

Aleksander Nevski orden (vene keeles "орден Александра Невского") on Venemaa Föderatsiooni presidendi Dmitri Medvedevi 2010. aasta 7. septembri seadlusega asutatud riiklik autasu.
Aleksander Nevski auks nimetatud ordeni märk sarnaneb kujunduselt Venemaa Keisririigis kehtinud Püha Aleksander Nevski ordeniga.
Alates 2010. aastast on Aleksander Nevski ordeni pälvinud 940 inimest (6. detsembri 2024 seisuga).
Primakovi-nimeline Venemaa Teaduste Akadeemia Maailmamajanduse ja Rahvusvaheliste Suhete Instituut

Primakovi-nimeline Venemaa Teaduste Akadeemia Maailmamajanduse ja Rahvusvaheliste Suhete Instituut (vene keeles "Институт мировой экономики и международных отношений имени Е. М. Примакова Российской академии наук") on Venemaal Moskvas asuv Venemaa Teaduste Akadeemia teadusuurimisinstituut. 
Instituudi tegevus on suunatud tänapäeva maailmapoliitika ja maailmamajanduse arengu peamiste suundumuste uurimisele.
Instituut loodi 1956. aastal. Loetakse aastatel 1924–1947 eksisteerinud NSV Liidu Teaduste Akadeemia Maailmamajanduse ja Maailmapoliitika Instituudi (likvideeriti 1947. aastal ÜK(b)P Keskkomitee Poliitbüroo otsuse alusel) õigusjärglaseks.
Instituudi direktori ametis on olnud teiste seas Aleksandr Jakovlev (1983–1985) ja Jevgeni Primakov (1985–1989). Alates 2017. aastast juhib instituuti Fjodor Voitolovski.
Instituudi direktor on Aleksandr Dõnkin.
Majandusgeograaf Aleksei Kuznetsov töötas aastatel 2013–2019 instituudi asedirektorina.
Charlie Watts

Charles Rober Watts (2. juuni 1941 Bloomsbury, London – 24. august 2021 London) oli inglise muusik, ansambli The Rolling Stones trummar. Ta mängis ansamblis 1963. aastast kuni oma surmani.
Ta õppis Londonis Harrow' kunstikoolis ja töötas 1960. aastast tarbegraafikuna. Noorena tekkis tal huvi džässi vastu. 1961. aastal asus ta mängima Alexis Korneri bluusiansamblis Blues Incorporated.
Watts liitus Rolling Stonesiga 1963. aasta jaanuaris ning oli ansambli klassikalises koosseisus viimane, kes ansamblis mängima asus. Watts oli ansambli solisti ja frontmäni Mick Jaggeri ning kitarristi Keith Richardsi kõrval üks kolmest, kes mängis ansambli kõikidel stuudioalbumitel.
Rolling Stonesi kõrval mängis Watts oma džässansamblis Charlie Watts Quintet.
1989. aastal võeti Watts Rolling Stonesi liikmena vastu Rock'n'rolli Kuulsuste Halli. 2016. aastal valis ajakiri Rolling Stone ta kõigi aegade parimate trummarite seas 12. kohale.
2004. aastal diagnoositi tal kõrivähk. Watts suri 2021. aasta augustis 80-aastaselt.
Martin Karis

Martin Karis (sündinud 20. oktoobril 1981 Tartus) on eesti endine saalihokimängija ja tennisetreener.
Ta lõpetas 2000. aastal Miina Härma Gümnaasiumi ja 2005. aastal Tartu Ülikooli kehakultuuriteaduskonna.
Sportlasena.
Alustas viieaastaselt Tartu Spordikoolis Mart Polakese juhendamisel tennisetreeninguid, 1988–1994 treenis ta Margus Kartau juhendamisel. 
Saalihokiga tegeles ta Jari-Petri Anttila juhendamisel. Tuli Jõgeva Tähe meeskonnas seitse korda (2000–2001, 2003–2004, 2006, 2009, 2013) ja Augur/Wastelandi meeskonnas ühe korra (2012) Eesti meistriks ning kuulus viiel korral (2000–2004, 2006) Eesti karika võitnud meeskonda. 
Karis kuulus aastatel 1999–2010 Eesti saalihokikoondisse. Ta on osalenud viitel maailmameistrivõistlustel: sai B-divisjonis 2002. aastal 4. (kokku 12.), 2004. aastal 2. (12.) ja 2006. aastal 1. (11.) koha ning A-divisjonis 2008. aastal 8. ja 2010. aastal 7. koha.
Treenerina.
Alates 2001. aastast töötas ta tennisetreenerina: 2001–2002 BK Tartu Tenniseklubis, 2002–2005 Tartu Akadeemilises Tenniseklubis ning 2005–2011 Tartu Tamme Tennisekeskuses ja Tartu Tähtvere Tenniseklubis. 
Alates 2011. aastast on ta MK Tenniseklubi juhatuse liige ja treener (6. kutsetase, 2013), 2018. aastast on ta OÜ MK Spordi juhatuse liige.
Isiklikku.
Tema isa on Eesti president ning bioloog, haridus- ja muuseumitegelane Alar Karis ning ema on muuseumitegelane Sirje Karis. Tema vend on sporditegelane Kristjan Karis (sündinud 27. märtsil 1979).
Žemoji Veržuva

Žemoji Veržuva (poola keele "Warżówka Dolna") on Vilniuse linnaosa, mis asub linna kirdeosas Antakalnise valla territooriumil. Žemoji Veržuva piirneb läänes Veržuvaga, edelas Gvazdikai ja Smėlynėga, lõunas Šilėnaiga, idas Vaguvaga, kirdes Vismaliukaiga, põhjas aga Vinciūniškėsega.
Linnaosa asub Veržuva oja kaldal, Kairėnai metsa serval. Suurem osa sellest jääb Veržuva hüdrograafilisele kaitsealale. Linnaossa jääb Veržuva aianduskooperatiiv.
Aastal 1931 oli tegemist Mickūnai valda jääva külaga, kus oli 22 elanikku.
Šeidjakov

Šeidjakov oli nogai päritolu Venemaa aadlisuguvõsa.
Ajalugu.
Päritolu.
Šeidjakovi suguvõsa rajajaks oli XVI sajandil elanud Šeidjak-mursaa, kes oli Kuldhordi faktilise valitseja Jedigei-Mangiti (1352−1419) järeltulija viiendas põlves. Tema vanematest vendadest Kutum-mursaast ja Jussuf-mursaast said alguse Kutumovi ja Jussupovi suguvõsad, noorema venna Ismail-mursaa pojast Uruss-mursaast aga Urussovi vürstisugu.
Vinciūniškės

Vinciūniškės on Vilniuse linnaosa, mis asub linna kirdeosas Antakalnise valla territooriumil. Vinciūniškės piirneb läänes Veržuvaga, lõunas Žemoji Veržuvaga, idas Vismaliukaiga ning põhjas Žemieji Karačiūnaiga ja Aukštieji Karačiūnaiga.
Linnaosa asub Antaviliai metsa serval. Sellest edelas asub Veržuva hüdrograafiline kaitseala. Linnaosa on aianduskooperatiivide ala.
Kui piirkond kuulus Poolale, rajati piirkonda Vilniuse kaitseks muldkindlustised. Nõukogude perioodil asusid seal Nõukogude sõjaväe kasarmud, mis olid rajatud Vismaliukai polügooni teenindamiseks.
Vaguva

Vaguva (poola keele "Wagowo") on Vilniuse linnaosa, mis asub linna kirdeosas Antakalnise valla territooriumil. Vaguva piirneb läänes Žemoji Veržuvaga, lõunas Šilėnaiga, idas Aukštoji Veržuvaga, põhjas aga Vismaliukaiga.
Linnaosa asub Veržuva oja kaldal, Kairėnai metsa serval. Suurem osa sellest jääb Veržuva hüdrograafilisele kaitsealale. Linnaosa on säilitanud oma varasema külalise ilme.
Aastal 1931 oli tegemist Mickūnai valda jääva külaga, kus oli 66 elanikku.
Katri-Evelin Kalaus

Katri-Evelin Kalaus (sündinud 14. jaanuaril 1972) on eesti kliiniline psühholoog.
Haridus.
Kalaus sai Tartu Ülikoolis psühholoogia eriala magistrikraadi 1998 aastal. Lisaks läbinud kognitiiv-käitumusliku psühhoteraapia põhiväljaõppe.
Töö ja ühiskondlik tegevus.
Katri-Evelin Kalaus töötab Psühhiaatria ja Psühhoteraapia Keskuses Sensus. Ta on töötanud kliinilise psühholoogia lektorina Tallinna Ülikoolis, on Eesti Psühholoogide Liidu liige ja Kliinilise psühholoogia erialasektsiooni juhataja. Ta on Eesti Kognitiivse- ja Käitumisteraapia Assotsiatsiooni liige, president aastatel 2012–2015, juhatuse liige aastatel 2010–2016.
Aukštoji Veržuva

Aukštoji Veržuva (poola keele "Warzówka Górna") on Vilniuse linnaosa, mis asub linna kirdeosas Antakalnise valla territooriumil. Aukštoji Veržuva piirneb läänes Vaguvaga, loodes aga Vismaliukaiga.
Linnaosa asub Veržuva oja kaldal, Kairėnai ja Antaviliai metsade vahelisel alal. Selle edelaossa ulatub Veržuva hüdrograafiline kaitseala. Suurema osa Aukštoji Veržuvast moodustavad aianduskooperatiivid.
Aastal 1905 oli tegemist Mickūnai valda jääva külaga, mis kandis Veržuva nime ja kus oli 86 elanikku. Tsaariajal kasutati asula kohta nimekujusid "Вержувка" ja "Важувка Гурна". Aastal 1931 oli külas elanikke 130.
Tehnoloogiaülikool MISiS

Rahvuslik Uurimis-Tehnoloogiaülikool MISiS (akronüüm MISiS; vene keeles "Национальный исследовательский технологический университет «МИСиС»") on Venemaa tehnikaülikool Moskvas, esimene kõrgkool riigis, millele anti rahvusliku uurimisülikooli staatus. 
Tehnoloogiaülikool MISiS on Venemaa juhtivaid ülikoole materjaliteaduse, metallurgia ja mäenduse valdkonnas.
Ajalugu.
1918. aastal asutati Moskva Mäeakadeemia. 1930. aastal loodi selle baasil kuus instituuti, sealhulgas Moskva Terase ja Sulamite Instituut, Moskva Mäeinstituut ning Moskva Värviliste Metallide ja Kulla Instituut, mis tänapäeval on taasühinenud Tehnoloogiaülikooli MISiS koosseisus.
Rektoreid.
Moskva Terase ja Sulamite Instituudi esimene rektor (1930) oli Avraami Zavenjagin, hilisem tuntud tööstusjuht, tuumarelva loomise juhtfiguure. 
Alates 2013. aastast juhib Tehnoloogiaülikooli MISiS rektorina ökonoomikadoktor Alevtina Tšernikova.
Ester Eomois

Ester Eomois (sündinud 14. märtsil 1971) on eesti juhtimis- ja terviseekspert.
Haridus.
Ta sai 1994. aastal Tartu Ülikoolis bakalaureusekraadi inglise filoloogia alal ja 2005. aastal EBS-is magistrikraadi ärijuhtimises. Alates 2015. aastast on samas koolis doktorantuuris.
Töö ja ühiskondlik tegevus.
Ta on juhtimise õppejõud EBS-is ja ettevõtte Viveo Health partnersuhete juht. Ta on Eesti Ettevõtlike Naiste Assotsiatsiooni president.
Isiklikku.
Tema tütar on tennisist Eva Paalma.
Jussupov

Jussupov oli nogai päritolu Venemaa aadlisuguvõsa, mis kustus meesliinis 1891. aastal. Nimi ja tiitel vürst Jussupov pärandus Sumarokov-Elstoni suguvõsale.
Ajalugu.
Päritolu.
Suguvõsa rajajaks oli Kuldhordi faktilise valitseja Jedigei-Mangiti (1352−1419) järeltulija viiendas põlves Jussuf-mursaa (suri 1556). Tema vanemast vennast Kutum-mursaast põlvnes Kutumovi, nooremast Šeidjak-mursaast Šeidjakovi ja noorema venna Ismail-mursaa pojast Uruss-mursaast Urussovi vürstisuguvõsa.
Vismaliukai

Vismaliukai (poola keele "Wysmałki") on Vilniuse linnaosa, mis asub linna kirdeosas Antakalnise valla territooriumil. Vismaliukai piirneb läänes Vinciūniškėsega, edelas Žemoji Veržuvaga, lõunas Vaguvaga, idas Aukštoji Veržuvaga, kirdes aga Aukštieji Karačiūnaiga.
Linnaosa asub Antaviliai metsa serval. Selle lõunapiirile jääb Veržuva hüdrograafiline kaitseala.
Tegemist on endise sõjaväelinnakuga, kus aastast 2015 on arendatud innovatsioonitsooni.
Aastal 1931 oli tegemist Mickūnai valda jääva külaga, kus oli 23 elanikku. Küla oli segarahvastikuga, seal elas nii leedulasi, poolakaid kui ka venelasi. Aastal 1953 rajati sinna polügoon, mis kuulus Vilniuse kõrgemale sõjanduslikule raadioelektroonikakoolile. Polügoonil katsetati uuemat sõjatehnikat ja selle kasutusvõimalusi taktikaliste operatsioonide läbiviimisel. Polügooni juurde rajati ka suhteliselt kaasaegne õppekeskus. Nõukogude perioodil rajati Vismaliukaisse korterelamuid, kuhu asusid elama sõjaväelaste pered. Aastaks 1990 olid Vismaliukai elanikeks üksnes venelased. Aastal 2013 rajati sinna fotoelektriliste uuringute keskus. Aastal 2015 asuti piirkonda rajama ka teisi innovatsiooniga tegelevaid asutusi - energeetika, biomeditsiini ja biotehnoloogiaga seotuid ettevõtteid.
Portofino

Portofino (liguuria keeles "Portofin") on Itaalia puhkekoht ja kaluriküla, mis on kuulus oma maalilise sadama poolest, mille ümber on kooldunud värvikirevad hooned. Valda, mis asub Liguuria Rivieral Genova suurlinnapiirkonnas, külastavad tihti kuulsad ja loovad inimesed.
Rentaablus (ansambel)

Rentaablus oli Eesti vokaal-instrumentaalansambel, mis tegutses aastail 1979–1989. 
Ansambli lõid samasse sõpruskonda kuulunud klassi- ja koolikaaslased Urmas ja Alar Soots, Margus Hanson ja Rein Kinkar, kes kõik läksid peale keskkooli õppima Tartu Riikliku Ülikooli majandusteaduskonda. Ansamblit kutsuti ka Tartu ülikooli majandusteaduskonna üliõpilaste ansambliks. Hiljem liitus ansambliga Margus Hansoni pinginaaber Alar Karis, kes läks õppima veterinaariat Eesti Põllumajanduse Akadeemias.
Mängiti kantrimuusikat, eeskuju olid Kukerpillid. Kõik ansambli liikmed laulsid, algusaegadel mängiti vaid akustilistel pillidel.
Ansambli muusikaliselt tugevamad liikmed olid muusikakooli akordioni eriala lõpetanud Rein Kinkar ja mõnda aega muusikakoolis käinud Alar Karis, kes oskas viiulit mängida.
Ansambli nime ristiisa oli tollane Eesti Üliõpilaste Ehitusmaleva (EÜE) tegelane Igor Gräzin, kes tuli veel nimeta bändiga vestlema pärast nende esinemist ühel 1979. aasta talvisel EÜE üritusel. Gräzin pakkus ansambli nimeks sõna rentaabel, millest kohendamise järel sai Rentaablus.
1978. aastal astus Rentaablus üles festivalil Tartu Sügis, kus sai suure publikumenu osaliseks, neid plaksutati korduvalt lavale tagasi.
Rentaablus mängis malevapidudel, Tartu levimuusikapäevadel, Tartu 2. ehitusvalitsuse pidudel (kuhu neid kutsus Olari Taal), Tartu noortemajas Sõprus keskealiste tantsuõhtutel ja teistel pidudel. Ansambel oli kaasatud Priit Aimla näidendis “Liftis kinni”, kus mängis sketšide vahepalasid. Rentaablus mängis kolmel korral telesaates “Viljaveski” ja kahel korral telesaates “Reklaamiklubi”. Ansambel käis esinemas ka Eestist väljaspool: Koola poolsaarel, Pavlodaris, Poolas, Moskvas Patrice Lumumba nimelises ülikoolis protestilaulude konkursil. Nõukogude aja lõpul, 1990 käidi turneel Tšehhoslovakkias ja Saksamaal.
Rentaabluse viimastel tegevusaastatel mängisid ansamblis Alar Sootsi ja Alar Karise asemel teised muusikaliselt võimekad üliõpilased.
Pärast ansambli tegevuse lõppu esines see taas 2007. aasta oktoobris Tartu ülikooli 375. aastapäeva puhul Athena Keskuses toimunud kontserdil "Rohkem kui kontsert", kus esinesid ka teised endised tudengibändid. Sõpruskonnana on pillid kätte võetud bändiliikmete või nende lähedaste sünnipäevadel.
Dent d'Hérens

Dent d'Hérens on mägi Penniini Alpides, Itaalia ja Šveitsi vahelisel piiril. Mägi asub mõned kilomeetrid Matterhornist läänes.
Aosta hütti (2781 m) kasutatakse tavamarsruudil.
Nimi.
Mägi on saanud nime kaugemal põhja pool asuva Val d'Hérensi oru järgi. Algne nimi oli tõenäoliselt "Dent Blanche", mis on nüüd lähedalasuva Dent Blancheõi nimi, kust avaneb vaade Val d'Hérensile. Vanematel kaartidel on piirkonnast, kus mõlemad tipud asuvad, antud ainult nimi "Weisszahnhorn" (saksa keelest: "valge hamba tipp"), prantsuskeelne nimi ("Dent Blanche") ilmus alles 1820. aastal. Kuna kartograafid tegid oma vaatlusi tavaliselt kaugetest kohtadest eemal ja ka kuna Dent d'Hérens on mõnikord Dent Blanche'i taha peidetud, seega vähem nähtav, sai viimane nime. Alam-Val d'Hérensi elanikud kutsusid Dent d'Hérensit "Dent Blanche'iks", kuid Ülem-Val d'Hérensi elanikud kutsusid seda "Dent de Rongiks" või "Dent d'Erinsiks", aidates kaasa üldisele segadusele. Tänapäeval kasutatavad nimed on ametlikud pärast Dufouri kaardi valmimist 1862. aastal.
Geograafia.
Dent d'Hérens asub peamisel Alpide veelahkmel Šveitsi Valais' kantoni (põhjas) ja Itaalia Valle d'Aosta piirkonna (lõunas) vahel. Mäe põhjakülg on Rhône'i valgala osa, samas lõunapool on Po valgala osa.
Dent d'Hérens asub Matterhornist 4 km läänes ja Cervinia külast põhja pool Itaalia (lõuna) poolel. Šveitsi (põhja) poolel kõrgub mägi Zmutti liustiku kohal kauges Zmutti orus, 12 km Zermatti linnast eemal. Vaatamata nimele ei jäta Dent d'Hérens Val d'Hérensit tähelepanuta, nagu seda teeb mõne kilomeetri kaugusel põhja pool asuv Dent Blanche.
Ronimisajalugu.
Esmatõusu mäele tegid Florence Crauford Grove, William Edward Hall, Reginald Somerled Macdonald, Montagu Woodmass, Melchior Anderegg, Jean-Pierre Cachat ja Peter Perren 12. augustil 1863. Edward Whymper, Jean Antoine Carrel ja Luc Meynet üritasid mäge paar päeva varem proovida, kuid Whymper nõudis, et nad taanduksid kavandatud marsruudilt lääneharjale lahtise kalju tõttu.
Esimese talvise tõusu tegid M. Piacenza, J. J. Carrell ja G. B. Pellisier 16. jaanuaril 1910.
1300-meetrist põhjakülge uurisid esimestena George Ingle Finch, T. G. B. Forster ja R. Peto 2. augustil 1923 põhjakülje diagonaali või 'Finchi marsruudi' kaudu. Pigem läbiva kui otsetõusva joonena vältis see mäekülje peamisi raskusi; need lahendati kaks aastat hiljem 'Welzenbachi marsruudi' otsejoonega (Willo Welzenbach ja Eugen Allwein) 10. augustil 1925, mida võib pidada mäekülje esimeseks tõusuks. 5. augustil 1959 tegi Wilfrid Noyce koos C. J. Mortlocki ja Jack Sadleriga esimese Briti tõusu Welzenbachi marsruudil. Sellel marsruudil toimus suur päästeoperatsioon esimesel talvisel tõusul 14.-17. märtsil 1964. Olles roninud mäeküljel ja ööbinud tipus, elasid saksa (Gerhard Deweß ja Leo Herncarek), poola (Jerzy Hajdukiewicz ja Krzysztof Berbeka) ning Šveitsi (Eckhart Grassmann, Pierre Monkewitz ja Dieter Naef) ühendtiimi ronijad edela poole laskumisel üle kaks kukkumist, üks 200 m. Vigastada saanud mägironijad olid enne päästmist neli päeva mäel kinni, Berbeka suri hiljem haiglas ning Deweß ja Naef vajasid amputatsioone.
Žemieji Karačiūnai

Žemieji Karačiūnai (poola keeles "Karaczuny Dolne") on Vilniuse linnaosa, mis asub linna kirdeosas Antakalnise valla territooriumil. Žemieji Karačiūnai piirneb edelas Veržuvaga, lõunas Vinciūniškėsega, idas Aukštieji Karačiūnaiga, põhjas Vismalaiga, loodes Pečiukaiga, läänes üle Nerise Ožkiniaiga.
Linnaosa asub Antaviliai metsas. Žemieji Karačiūnai on aianduskooperatiivide piirkond.
1905. aastal on mainitud kahte Mickūnai valda jäävat Karačiūnai-nimelist asulat, ühes neist 15, teises 21 elanikku. Tsaariajal hakkas küla kandma venekeelset nimekuju Карачуны Дольнэ. 1931. aastal oli külas 20 elanikku.
Aukštieji Karačiūnai

Aukštieji Karačiūnai (poola keeles "Karaczuny Górne") on Vilniuse linnaosa, mis asub linna kirdeosas Antakalnise valla territooriumil. Aukštieji Karačiūnai piirneb läänes Žemieji Karačiūnaiga, kirdes Šilasega, lõunas Vinciūniškėsega, kagus Vismaliukaiga, põhjas Antaviliaiga ja loodes Vismalaiga.
Linnaosa asub Antaviliai metsas. Itta jääb Tapeliai maastikukaitseala. Aukštieji Karačiūnais on aianduskooperatiive ja eramuid.
XIX sajandi lõpuaastatel oli linnaosa kohal asula, kus oli 7 elanikku, kõik katoliiklased. 1905. aastal on mainitud kahte Mickūnai valda jäävat Karačiūnai-nimelist asulat; ühes oli 15, teises 21 elanikku. Tsaariajal hakkas küla kandma venekeelset nimekuju Карачуны Гурнэ. 1931. aastal oli külas 52 elanikku.
Breithorn

Breithorn (saksa keelest: "lai sarv") on Penniini Alpide mäestik, millel on sama nimega kõrgeim tipp (kuid ka "Breithorn (läänepoolne tipp)"), asudes Šveitsi ja Itaalia vahelisel piiril. See asub Alpide peaahelikus, umbes poolel teel Matterhorni ja Monte Rosa vahel ning Theoduli kurust idas. Suurem osa massiivist on jäätunud ja sisaldab mitmeid teiseseid tippe, kõik asuvad peamisest tipust idas: Kesk-Breithorn, läänepoolne Breithorni kaksik (või Ida-Breithorn), Gendarm (või idapoolne Breithorni kaksik) ja Roccia Nera. Peamist tippu eristatakse mõnikord nimega "Lääne-Breithorn" (saksa: "Breithorn (Westgipfel)", itaalia: "Breithorn Occidentale"). Lähimad asulad on Zermatt (Valais' kanton) ja St-Jacques (Valle d'Aosta).
Breithorni peetakse kõige kergemini ronitavaks neljatuhandeseks Alpide tipuks. Selle põhjuseks on Klein Matterhorni õhutramm, mis viib ronijad Zermattist üle 3820 m kõrgusele alguspunkti. Tavamarsruut (lõunaedelatiib) on mäe Itaalia poolelt (lõunapool) ja jätkub üle liustikuplatoo enne tippuronimist 35 kraadisel lumenõlval. Kogenematud mägironijad võivad aga sattuda tõsistesse raskustesse, kui lumekarniiside läheduses või halva ilmaga ette ei vaadata. Kogenud mägironijatele, kes soovivad rohkem väljakutseid, on teine võimalus Breithorni harja poolik läbimine.
Breithornile ronisid esimesena 1813. aastal Henry Maynard (climber), Joseph-Marie Couttet, Jean Gras, Jean-Baptiste Erin ja Jean-Jacques Erin.
Kurt Pflugbeil

Kurt Leopold Pflugbeil (9. mai 1890 – 31. mai 1955) oli I maailmasõjas Saksamaa sõjaväelendur, lennuväekindral Luftwaffes Teise maailmasõja ajal.
Ta võttis osa Teisest Harkovi lahingust, Stalingradi lahingust, sõdis Krimmis. Teise maailmasõja lõpus sõdis ta Kuramaa kotis.
8. mail 1945, pärast Saksamaa täielikku kapituleerimist, langetasid Wehrmachti sõdurid Kuramaal relvad. Nõukogude Liit saatis enamiku alla-andnud Saksa sõdureid sõjavangidena, nende hulgas ka Leopold Pflugbeili, 25-aastaks sunnitööle Siberi vangilaagritesse. 4. jaanuaril 1954 sai ta tagasi Saksa Föderatiivsesse Vabariiki.
Isiklikku.
Tema vend Johann Pflugbeil (1882–1951) oli Saksamaa kindralleitnant.
Dissernet

Vaba netikogukond Dissernet (vene keeles "Вольное сетевое сообщество «Диссернет»") on netikogukond, kes on seadnud enda ülesandeks üles leida plagiaadijuhtumid Venemaal kaitstud väitekirjades. 
Disseneti asutasid neli meest, nende seas bioinformaatik Mihhail Gelfand ja ajakirjanik Sergei Parhomenko. 
Dissernet alustas tegevust 2013. aastal.
Augustus Saint-Gaudens

Augustus Saint-Gaudens (1. märts 1848 Dublin Suurbritannia ja Iirimaa Ühendkuningriik – 3. august 1907 Cornish New Hampshire) oli "beaux-arts"'i põlvkonna skulptor, kes võttis eeskujuks Ameerika renessansi ideaalid. New Yorgis üles kasvanuna reisis ta Euroopasse täiendõppeks ja kunstiõpinguteks. Pärast naasmist saavutasid ta skulptuurid, mis mälestasid Ameerika kodusõja kangelasi, suurt edu. Saint-Gaudens lõi ka klassikalisi teoseid nagu Diana ja rakendas oma kujundusoskusi numismaatikas.
Oma hilisematel eluaastatel rajas ta Cornish Art Colony, mis koondas maalikunstnikke, skulptoreid, kirjanikke ja arhitekte.
Leinster House

Leinster House (iiri keeles "Teach Laighean") on Iiri parlamendi Oireachtase asukoht.
Calvert Vaux

Calvert Vaux (20. detsember 1824 London Inglismaa – 19. november 1895 Brooklyn New Yorgi osariik) oli inglise päritolu Ameerika Ühendriikide arhitekt ja maastikukujundaja.
Koos protežee Frederick Law Olmstediga kavandasid nad Central Parki.
Westbury (New Yorgi osariik)

Westbury on New Yorgi osariigi küla Nassau maakonnas.
Innokenti Hiet

Innokenti Hiet (14. september 1926 Mätja – 26. august 2021 Kuressaare) oli Eesti Apostlik-Õigeusu Kiriku vaimulik.
Ta sündis aastal 1926 Mätjal Pärsamaa vallas Saaremaal, ta lõpetas aastal 1941 Karja algkooli. Aastal 1944 mobiliseeriti Saksa sõjaväkke, kust ta põgenes. Osales Pitka-poisina septembris 1944 Keila lähedal, Kumna lahingus. Aastatel 1944–1946 oli sõjavang Novgorodi oblastis. Ta õppis aastatel 1953–1967 Leningradi Vaimulikus Seminaris. Aastatel 1976–1992 töötas Kingissepa (Kuressaare) riigipangas valvurina ja autoremondi töölisena.
Isa Innokenti pühitseti Tallinna piiskop Joanni poolt diakoniks 12. septembril 1957 ja preestriks 14. septembril 1957. Ülempreestriks sai ta aastal 1969.
Ta teenis 14. septembrist 1957 Mustjala Prohvet Eeliase kogudust, hooldades samal ajal Lümanda Issandamuutmise ja Piila Peaingel Miikaeli kogudust. 10. märtsil 1961 asus teenima Leisi Püha Olga kogudust, aastatel 1968–1970 hooldas ta Emmaste Jumalasünnitaja Sündimise kogudust. 17. augustil 1971 asus ta hooldama Pärsama Püha Innokenti kogudust ja aastast 1998 Ööriku Püha Kolmainu kogudust. Emerituuri läks ta 14. veebruaril 2010, ent abistas teenimisega teisi vaimulikke, eriti koguduste nimepäevadel.
Innokenti Hiet suri 26. augustil 2021 Kuressaares. Ta saadeti viimsele teekonnale 2. septembril 2021 Leisi Püha Olga kirikust ning ta maeti Pärsama kalmistule.
Isiklikku.
Ta abiellus vahetult enne preestriks pühitsemist oma mõrsja Adeelega, abielust sündis kaks poega.
Louise Cromwell Brooks

Louise Cromwell Brooks (sünninimega Henrietta Louise Cromwell; 24. september 1890 Rye – 30. mai 1965 Washington) oli ameerika seltskonnadaam, kes abiellus neli korda. Seitse aastat oli ta kindral Douglas MacArthuri esimene abikaasa. Teda peeti üliriigi pealinna üheks kõige atraktiivsemaks nooreks ja ilusaks naiseks.
Helen Churchill Candee

Helen Churchill Candee (sünninimi Helen Churchill Hungerford; 5. oktoober 1858 New York – 23. august 1949 York Harbour) oli Ameerika Ühendriikide feministlik kirjanik ja ajakirjanik, kelle huvideks olid sisekujundus ja maateadus. Ta avaldas mitmeid teoseid sisekujunduse, etiketi ja laste kasvatuse teemadel ning kirjutas artikleid juhtivatele ajakirjadele, nagu Scribner's, The Century Magazine ja Harper's Bazaar.
Candee on laiemalt tuntud kui üks 1912. aasta Titanicu laevahuku üleelanuid. Ta viibis laeval teel Euroopasse, et hoolitseda haigestunud sugulase eest. Pärast katastroofi jätkas ta aktiivset karjääri reisikirjaniku ja maadeuurijana, reisides palju Kagu-Aasias, eelkõige Kambodžas ja Vietnamis. Tema reisikirjad aitasid tutvustada lääne lugejale selliseid paiku nagu Angkor Wat.
Tema hilisem looming keskendus kultuurilisele uurimistööle, reisimälestustele ning Aasia kunsti ja arhitektuuri tutvustamisele. 
Helen Churchill Candee oli silmapaistev näide 20. sajandi alguse haritud ja iseseisvast naisest, kelle tegevus ühendas esteetikat, teadushuvi ja sotsiaalset aktiivsust.
Isiklik elu.
Noorena abiellus Helen Edward Candee'ga, ettevõtjaga Connecticutist. Abielu osutus keeruliseks – Edward oli vägivallatseja ja alkohoolik ning lahkus lõpuks perekonna juurest. Helen jäi üksi kahe lapse, tütre Edithi ja poja Haroldiga. Lahutuse sai ta 1896. aastal, mis oli tollal haruldane ja sotsiaalselt märgiline samm.
Pärast lahutust hakkas Helen end ja oma lapsi ülal pidama kirjutamisega. Tema esimesed artiklid ja raamatud keskendusid sisekujundusele, etiketiküsimustele ja laste kasvatusele, kuid hiljem laienes tema looming ka poliitilistele ja kultuurilistele teemadele. Ta jäi kogu elu emana aktiivseks ja osales ka oma lastelaste kasvatamises.
Paulus Paurmann

Paulus Paurmann (21. november / 3. detsember 1850 Päite – 19. aprill / 2. mai 1903) oli eesti rahvaluulekoguja.
Elulugu.
Paulus Paurmann põlvnes Päite ja Künnapõhja Paurmannidest. Ta sündis 1850. aastal Päite külas Sepa Mihkli ehk Kopli Mihkli talus Mihkel Paurmanni ja ta naise Eewa viienda lapsena. Isa oli väga ettevõtlik mees ja suutis kehval pinnasel (Päite maad on loopealsed õhukese mullakihiga paesel põhjal) arendada tugeva majapidamise, mis põhjenes peaasjalikult kaupade veol maad mööda Tallinna ja Peterburi vahel. Selleks tuli omada vaid tugevaid hobused ja häid vankreid. Kuni Balti raudtee valmimiseni 1872. aastal oli see tublile põllumehele hea kõrvalteenistus.
Paulus õppis Päite külakoolis. Kui ta oli 12-aastane, juhtus vanemate talus ränk õnnetus: suurel nädalal läks korstnasädemest põlema elumaja õlgkatus ja peaaegu kõik taluhooned koos vara ja suurema osa loomadega põlesid tuhaks. Samuti neist hooneist süttis naabertalu. Ja just siis oleks tasasel, õpihimulisel, laulu ja muusikaarmastajal poisikesel, kes külakooli oli lõpetanud, Jõhvi kihelkonnakooli edasi õppima minna. Suurte raskustega see lõpuks õnnestuski, aga läbi kehvuse. Kihelkonnakoolis äratas ta hea õppimisega tähelepanu. Laulis koolikooris ja kihelkonna segakooris, esinedes muu hulgas ka Jõhvi kihelkonna 1865. aasta laulupeol. Saanud vanemaks, laulis ta ka kihelkondlikus meeskooris, ˮsest see oligi minu kõige suurem rõõm koorilaulusid laulma õppida,ˮ ütleb ta oma Jakob Hurdale kirjutatud eluloos.
Kui 1869. aastal suri Päite vana koolmeister Jüri Strouss, kelle juures ta külakoolis käies oli õppinud, seadsid Praost Meyer ja külakogu noore Paurmanni Päite koolmeistriks, missugusesse ametisse ta asus suure hoole ja armastusega, ehkki tööolud viletsais ruumides suure hulga õpilastega head ei olnud.
25. märtsil 1873 abiellus Paulus Paurmann Tõnu Neilandi tütre Mariga (sündinud 1851). Abielust sündis kolm poega ja üks tütar.
1878. aasta kevadel lahkus ta koolist, võttis vastu Toila mõisa valitseja ameti ja sama mõisniku antud mõisa metsavahtide ülevaataja koha, ehkki hakkas peagi seda otsust kahetsema. Õpetajakohta Päites ta enam tagasi ei saanud. Alles 1887. aastal sai ta kooliõpetaja koha Narva taha Venemaa alale Lilienbachi mõisa, kuhu oli viidud eesti töölisi. Seal töötas ta suure innuga, asudes 1888. aastal koguma ja kirja panema ka rahvaluulet. Ta kogus seda laialdaselt alalt, eriti õnnelik koht selleks oli Lilienbachi mõis. Mõisa oli tulnud mõisateenijaid mitmest kohast. Perekond elas kodutalus Päites, tema koos noorima tütre Aliidega, kes tema juures õppis, talviti Lilienbachis. Seal töötas ta, kuni kool, mis oli mõisniku erakool, suleti. Veel 1893. aasta kevadel oli ta Lilienbachis, kas kauem ka, ei ole teada. Siis asus ta tagasi Päitesse, jäädes elama ja töötama talusse koos vend Taneliga, kes oli temast üheksa aastat vanem. Elu talus kujunes aga majanduslikult raskeks.
Paulus Paurmann suri 19. aprillil 1903 nagu surma meetrikas on märgitud, südamehaigusse. Põrm puhkab Toila kalmistul. Tõeliselt oli surm teisiti. Tegemist oli enesetapuga.
York Harbour (Maine'i osariik)

York Harbour on puhkepiirkond Ameerika Ühendriikides Maine'i osariigis Yorki linnas.
York Harbour

York Harbour on linn Kanadas Newfoundland ja Labradori provintsis.
Tbhawt Manufacturing

Freen OÜ (varem Tbhawt Manufacturing) on Eesti ettevõte, mis on spetsialiseerunud eritellimusel metallide töötlemisele ja omatoodetud taastuvenergia lahendustele. 
Ajalugu.
Tbhawt Manufacturing asutati 2018. aastal Tallinnas rahvusvaheliste investorite grupi poolt. Ettevõte on saanud 36,4 miljonit eurot erainvesteeringuid ja täiendavat rahastust Euroopa taastuvenergia algatustelt; 2,6 miljonit eurot saadi toetusena EAS-i hallatavast Õiglase Ülemineku Fondist, et laiendada tootmisvõimsust ja luua kõrge lisandväärtusega töökohti Ida-Virumaal.
2020. aastal hakati Kohtla-Järvel ehitama tuulegeneraatoritehast, mis valmis 2021. aastal ja kus alates 2022. aastast toodetakse oma patenteeritud Darrieus-tüüpi vertikaalteljelisi väiketuulikuid. Tehase tootmisvõimsus on 4000 ühikut aastas.
2024. aastal töötas ettevõttes 77 inimest. Samal aastal registreeris Tbhawt Manufacturing kaubamärgi Freen. 
Põhitegevus.
Ettevõte toodab tuuleturbiine, elektrimootoreid, generaatoreid ja trafosid ning osutab mittestandardseid metallide töötlemise teenuseid, sealhulgas võib toota ka mootoriosi.
Sten Lind

Sten Lind (sündinud 23. juulil 1979) on eesti kohtunik.
Haridus.
Ta sai 2004. aastal magistrikraadi Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas.
Töö ja ühiskondlik tegevus.
Lind on Tallinna ringkonnakohtunik. Sten lind on Eesti riigikohtu distsiplinaarkolleegiumi liige.
Ta koostas koos kaasautoritega 2008. aastal teose "Sissejuhatus kohtumenetluse õpetusse. Eesti kohtumenetlusõiguse võrdluspilt".
Theodor von Bernhardi

Felix Theodor von Bernhardi (6. november 1802 Berliin, Preisi kuningriik – 12. veebruar 1885 Schöpstal-Kunnersdorf, Saksimaa kuningriik) oli Preisi diplomaat ja ajaloolane.
Theodor von Bernhardi oli keeleteadlase August Ferdinand Bernhardi (1769–1820) ja kirjaniku Sophie Tiecki poeg. 
Lapsepõlv ja haridustee.
Pärast vanemate lahutust 1807. aastal elas Theodor emaga, kes Roomas tutvus baltisakslase Karl Georg von Knorringiga (Aruküla mõisnik) ja kellega abiellus 1810. aastal. Theodori lapsepõlv möödus Roomas, Viinis ja Münchenis. 1812. aastal kolis Theodor koos ema ja võõrasisaga Münchenist Eestimaa kubermangu Ervita mõisa.
Bernhardi õppis aastatel 1820–1823 Heidelbergi ülikoolis ajalugu, matemaatikat ja tänapäeva keeli, 1924. aastal Pariisis ja seejärel Milanos hispaania ja itaalia filoloogiat ning kunstiajalugu. 
Peterburis.
Pärast ema surma (1833. aastal Tallinnas; maeti Kopli kalmistule) naasis Bernhardi Berliini, kus ta käis tihedalt läbi skulptorist onu Christian Friedrich Tieckiga. 
1834. aastal sõitis rahakitsikuses vaevlev Bernhardi onu soovitusel ja toel Peterburi, kus sai töökoha keisri kantseleis. Tegi ka kirjatööd ajaloolasena (eriti heraldika alal) ja literaadina. 
1846. aastal ta abiellus ja 1851. aastal asus koos perega elama Saksimaa kuningriiki, kus ostis Schöpstal-Kunnersdorfis mõisa.
Diplomaat ja ajaloolane.
1866. aastal saadeti ta Preisi kuningriigi esindajana Itaalia kuningriiki eesmärgiga veenda ministrite nõukogu esimeest kindral Alfonso La Marmorat üles astuma sõjas Austria vastu (1866) Preisi liitlasena. Vastav leping sõlmitigi. Aastatel 1869–1871 täitis Bernhardi analoogilisi valitsuse ülesandeid Hispaanias ja Portugalis. 
1871. aastast tegeles Bernhardi põhiliselt ajalooteadusega, kuid osaliselt pühendas end sellele ka 1850.–1860. aastatel. 1856. aastal ilmus tal Leipzigis kindral Karl Wilhelm von Tolli elulooraamat.
1873. aastal tõsteti Felix Theodor Bernhardi aadliseisusse (von Bernhardi).
Isiklikku.
Theodor von Bernhardi abiellus 12. augustil 1846 Kiltsi mõisas Adam Johann von Krusensterni tütre Charlotte Friedrika Julie von Krusensterniga (1816 Lohu mõis – 1881).
Theodor von Bernhardi vend Wilhelm Bernhardi (1800–1878) oli literaat, vennapoeg Wilhelm Bernhardi (1834–1921) ajaloolane ja Peterburis sündinud poeg Friedrich von Bernhardi (1849–1930) oli Preisi ratsaväekindral ja sõjaajaloolane.
2021.–2022. aasta maailma karikasari laskesuusatamises

2021.–2022. aasta maailma karikasari laskesuusatamises on 45. ametlik maailma karikasarja hooaeg, mis algas 27. novembril 2021 Rootsis, Östersundis ja lõppeb 20. märtsil 2022 Norras, Oslos. Oma üldarvestuse võitu 2020.–2021. hooajast kaitsevad norralased Johannes Thingnes Bø ja Tiril Eckhoff.
10.–13. märtsini 2022 toimus esimest korda laskesuusatamise maailma karikasarja etapp Eestis Otepääl.
Võistluste ajakava.
IBU maailma karikasarja 2021.–2022. hooaja kalender.
Amrullah Saleh

Amrullah Saleh (sündinud 15. oktoobril 1972 Panjshayris) on afgaani poliitik, aastast 2021 Afganistani presidendi kohusetäitja.
Isiklikku.
Saleh on usutunnistuselt sunniit, ta on abielus ja tal on viis last. Ta valdab dari, puštu ja inglise keelt.
Georg Männik

Georg Männik (sündinud 5. jaanuaril 1955) on eesti tervishoiu- ja sotsiaalkindlustusekspert.
Haridus.
Georg Männik on lõpetanud 1973. aastal Elva Keskkooli, 1978. aastal Tartu Riikliku Ülikooli arstiteaduskonna stomatoloogina ja 1983. aastal Tallinna Tehnikaülikooli elektroonikainsenerina.
Töö ja ühiskondlik tegevus.
Georg Männik on üks Eesti ravikindlustussüsteemi autoreid.
Ta on töötanud Ministrite Nõukogus vanemreferendina, Riigikontrolli peakontrolörina, Eesti sotsiaalministri asetäitjana, Sotsiaalkindlustusameti peadirektorina, ERGO Kindlustuse juhatuse liikmena, Euroopa Liidu sotsiaalkindlustus- ja tervishoiueksperdina Baltimaades, Rumeenias, Gruusias, Ukrainas ja Venemaal.
Samuti olnud Tallinna Kesklinna linnaosakogu liige, revisjonikomisjoni esimees ja hariduskomisjoni liige.
2016. aastal sai Georg Männikust Põhja-Eesti Regionaalhaigla nõukogu esimees. 2017. aastal sai temast Tallinna Toompea Kaarli koguduse nõukogu liige.
Ta on alates 2001. aasta novembrist Isamaa Erakonna liige.
Isiklikku.
Georg Männik on kuulunud Eesti laskekoondisse ning püstitanud nii individuaalselt kui ka meeskondlikult Eesti rekordeid.
Tõnu Pekk

Tõnu Pekk (sündinud 1973) on eesti ettevõtja ja investor.
Haridus.
Ta sai 1995 aastal bakalaureuskraadi Tartu Ülikooli majandusteaduskonnas, 1999 aastal sai finantsteaduste magistrikraadi Londoni ärikoolis.
Töö ja ühiskondlik tegevus.
Tõnu Pekk on töötanud Swedbanki erinevatel juhikohtadel, ta on tulundusühistu Tuleva asutaja, juhatuse liige ja fondijuht.
Pekk on olnud EBS-i õppejõud.
Ta on Noore õpetlase stipendiumi algataja ja nõukogu liige.
Tunnustus.
2020 – Aasta investor
Tallinna Inglise Kolledži spordihoone

Inglise Kolledži spordihoone on Tallinna Kultuuri- ja Spordiameti allasutuse Tallinna Spordikeskuse spordibaas.
Ajalugu.
734 õpilasega koolil polnud oma võimlat ja samuti nappis kesklinnas lastele ujumiskohti. Kool soovis Vabaduse väljaku servale, Pärnu mnt 13 / Estonia pst 10 asuva koolihoone õuele, mida kasutati parklana, rajada spordikeskuse kahe spordisaali, ujula ja avaliku veekeskusega. Keskkonnakaitsjates, aga ka arhitektides tekitas pahameelt plaanitava kompleksi Pärnu maantee äärde ulatuv, kahe korruse kõrgustel sammastel seisev vaskplekist osa, mille rajamise korral tulnuks pärn maha võtta. Kevadel seiskas see spordikompleksi arenduse.
Juuni lõpus 2004 otsustati Inglise kolledži ja linna esindajate koosolekul, et kool peab vana väärtusliku pärna asemele uusi puid istutama.
"Küsimus oli selles, kas üks puu või lastele sportimisvõimalus. Asendame selle puu ja loodame, et puuteema on lõpuks päevakorrast maas," ütles tolleaegne Inglise kolledži projektijuht Madis Kareda.
Carl-Dag Lige (arhitektuurikriitik, kuraator ja ajaloolane):
"Spordihoone on paigutatud ajaloolisest koolihoonest eraldi – hoonemahud on ühendatud keldrikorruse kaudu. Spordihoone nullkorrusel asub ujula, selle kohal parkla ja ülaosas võimla. Ruumiprogramm nägi ette ka kontoripindu, mis on peamiselt paigutatud Pärnu maantee poolsesse, postidele toetuvasse mahtu. Spordihoone sisearhitektuursed lahendused on eelkõige suunatud lastele ja noortele ning kujundatud sooviga pakkuda lõbusat ja mängulist keskkonda. Hoolimata väiksest krundist suudeti hoovialale luua ka amfiteatri-laadne väliruum, kus hea ilma korral on võimalik korraldada nii õppetööd kui ka pidulikumaid sündmusi. Samuti tagab süvendatud amfiteater ujulale loomuliku valguse."
Evelyn Nesbit

Florence Evelyn Nesbit (abielus Evelyn Nesbit Thaw; 25. detsember 1884 Natrona, Pennsylvania – 17. jaanuar 1967 Santa Monica, California) oli Ameerika Ühendriikide modell, tantsija ja näitleja.
Evelyn Nesbit omandas skandaalse kuulsuse, kui tema mees miljonär Harry Thaw laskis 25. juunil 1906 maha Nesbiti endise armukese arhitekt Stanford White'i.
Aastatel 1907–1922 mängis ta kaheteistkümnes tummfilmis.
1955. aastal valmis Nesbiti eluloo põhjal mängufilm "Tüdruk punasel sametkiigel" ("The Girl in the Red Velvet Swing"). Evelyn Nesbiti rolli mängis filmis Joan Collins.
Evelyn Nesbit on üks tegelasi Edgar Lawrence Doctorow' romaanis "Ragtime" (1975, eesti keeles 1981).
HARDtalk

"HARDtalk" oli BBC tele- ja raadiosaade, mida edastati kanalitel BBC News, BBC World News ja BBC World Service. Saade oli eetris aastatel 1997–2025.
Intervjueeritavaid.
Saates on intervjueeritud mitmeid tuntud avaliku elu tegelasi, kelle seas on olnud
Eestlastest on saates intervjueeritud Siim Kallast (2003), Urmas Paeti (2014), Kaja Kallast (2021, 2023) ja Kadri Simsonit (2022).
Mr. Queen

Mr. Queen (korea keeles 철인왕후; "Cheorinwanghu") on Lõuna-Korea telesari, mille peaosades on Shin Hye-sun ja Kim Jung-hyun. See oli eetris tvN-s igal laupäeval ja pühapäeval kell 21.00 alates 12. detsembrist 2020 kuni 14. veebruarini 2021.
Corno Grande

Corno Grande ("Suur Sarv") on Itaalias asuv Apenniini mäestiku kõrgeim mägi (2912 m). Corno Grande asub Itaalia keskosas, Abruzzo maakonnas, Gran Sasso e Monti della Laga rahvuspargis.
Corno Grande külje all asub Euroopa lõunapoolseim liustik, Calderone liustik.
Pečiukai

Pečiukai (poola keeles "Pieczuki") on Vilniuse linnaosa, mis asub linna kirdeosas Antakalnise valla territooriumil. Pečiukai piirneb põhjas Liepynėga, idas Vismalaiga, kagus Žemieji Karačiūnaiga, edelas üle Nerise Ožkiniaiga, loodes samamoodi Kryžiokaiga.
Linnaosa asub Antaviliai metsas, paigas kus Antavilise oja Nerisesse suubub. Ojal paikneb paisjärv. Pečiukai on aianduskooperatiivide piirkond, linnaossa jääb kaks aianduskooperatiivi. Lõunapoolsemasse ossa jääb Liepynė metskond.
Antavilise oja suudmes, praeguse Pečiukai kohal asus varem Antavilise huutor, mida mainiti aastal 1748 ("Антовилькiй"). Aastal 1931 oli selle kohal Pečiukai asula, kus oli 16 elanikku.
Vismalai

Vismalai (poola keeles "Wysmaly") on Vilniuse linnaosa, mis asub linna kirdeosas Antakalnise valla territooriumil. Vismalai piirneb loodes Liepynėga, põhjas Antaviliaiga, kagus Aukštieji Karačiūnaiga, lõunas Žemieji Karačiūnaiga, edelas aga Pečiukaiga.
Linnaosa asub Antaviliai metsas. Linnaosa moodustavad endise küla hooned.
Aastal 1905 oli Mickūnai valda jäävas Vismalai külas 16 elanikku. Tsaariajal oli asula venekeelne nimekuju "Высмалы". Aastal 1931 oli seal 25 elanikku.
Šilas

Šilas (ka Balžio Šilas, Šilai või Bildžių Šilas) on Vilniuse linnaosa, mis asub linna kirdeosas Antakalnise valla territooriumil. Šilas piirneb läänes Antaviliaiga, põhjas Meiriškėsega, edelas aga Aukštieji Karačiūnaiga.
Linnaosa asub Kairėnai ja Antaviliai metsade vahelisel alal. Linnaossa jäävad Balžise ja Skarbelise järved, lõunapiirile aga Juodis. Linnaossa ulatub Tapeliai maastikukaitseala. Skarbelise kaldal asub aianduskooperatiiv, valdavalt asuvad Šilases aga individuaalelamud ja puhkekodud.
Meiriškės

Meiriškės on Vilniuse linnaosa, mis asub linna kirdeosas Antakalnise valla territooriumil. Meiriškės piirneb lõunas Šilasega.
Linnaosa asub Nemenčinė metsas. Meiriškėsesse on rajatud individuaalelamuid ja ridaelamuid.
Linnaosa moodustab samanimelise küla lõunapoolsem ala, mis liideti Vilniusega XX sajandi keskpaiku.
Bataalne žanr

Bataalne žanr (inglise keeles "military art") on sõjatemaatikat viljelev kujutava kunsti žanr (valdavalt maaližanr).
Sõjakäiku kujutava maali võib liigitada ühtlasi olustikumaaliks. Merelahingut kujutav maal liigitatakse enamasti meremaaliks.
Bataalse žanri viljelejaid nimetatakse batalistideks.
Liepynė

Liepynė (ka Laurų sodai) on Vilniuse linnaosa, mis asub linna kirdeosas Antakalnise valla territooriumil. Liepynė piirneb põhjas Vyriaiga, idas Antaviliaiga, lõunas Pečiukaiga, läänes aga üle Nerise Kryžiokaiga.
Linnaosa asub Antaviliai ja Nemenčinė metsade vahel, Antavilise oja ja Nerise jõe kaldal. Liepynė on aianduskooperatiivide piirkond (seal asub aianduskooperatiiv Laurų SB), põhjaossa on rajatud uuselamupiirkond.
Aastal 1931 oli linnaosa kohal Antavilių Liepynė karjamõis ("Lipówka Antowilska"), kus oli 4 elanikku.
Vyriai

Vyriai (vanasti ka Biriai, poola keeles "Biry") on Vilniuse linnaosa, mis asub linna kirdeosas Antakalnise valla territooriumil. Vyriai piirneb lõunas Liepynėga, kagus Antaviliaiga, edelas aga üle Nerise Kryžiokaiga.
Linnaosa asub Nemenčinė metsas, Nerise jõe kaldal. Sinna jääb samanimeline aianduskooperatiiv.
Vyriai kohal on Nerise jões saar, mis kannab nime Salaitė (poola keeli "Sołka"). Saare kohal on Nerise jõel kärestik, mis kannab Alchaveci või Bira nime (poola keeli "Olchowiec"), ka on Vyriai kohal jõel väiksem kärestik nimega Zaravėlis (poola keeles "Zarawok").
Linnaosa on kujunenud endise mõisa keskuse juurde. Aastal 1905 oli Mickūnai valda jäävas Biriai mõisas 25 elanikku. Aastal 1931 oli mõisas 13 elanikku.
Andrejs Upīts

Andrejs Upīts (4. detsember 1877 – 17. november 1970) oli läti kirjanik, kriitik ja kirjandusajaloolane. 
Upīts sündis Vidzeme regioonis. 
Kirjaniku loominguline tegevus sai alguse 1899. aastal. Upits oli omaaegses läti kirjanduses üks suuremaid realistliku liikumise esindajaid. Suure ühiskondliku tähenduse ja sotsiaalse intensiivsusega kirjanikuna paljastas ta oma romaanides, novellides ja näidendites halastamatult kodanluse ekspluateerivat olemust, aga ka kitsarinnalisust ja vulgaarsust. Kogu oma kirjandusliku ja ühiskondliku tegevuse vältel oli Upits alati tihedalt seotud läti rahva revolutsioonilise demokraatiaga; tema kaastunne on alati rõhutud tööliste ja vallatute poolel. 
1905. aasta revolutsiooni mõjul hakkasid Upītsile sümpatiseerima marksistlikud ideed. 1920. aastal arreteeriti ta oma riigivastase tegevuse pärast Venemaalt salaja Lätti naasmise järel kahel korral ja mõisteti surma. Tema elu päästis see, et kolleegid kultuuriringkondadest selle otsuse vastu protestisid.
1940. aastal toetas Upīts Nõukogude okupatsiooni Lätis ja sai rahvaseimi liikmeks. Teise maailmasõja lõpus sai temast Läti Riikliku Ülikooli läti kirjanduse osakonna juhataja ning Läti NSV Teaduste Akadeemia keele ja kirjanduse instituudi asutaja ning esimene direktor aastatel 1946–1952. 
Upīts oli aastatel 1944–1954 Läti NSV Kirjanike Liidu esimees. Poliitikuna oli ta aastatel 1941–1952 Läti NSV Ülemnõukogu esimehe asetäitja. 
Eesti keelde on mh tõlgitud (tõlkija: Karl Aben) tema "Haljendav maa" (originaal: "Zaļā zeme", 1945, sai Stalini preemia). Teost on võrreldud Tammsaare pentaloogiaga "Tõde ja õigus". 
Riia kesklinnas Kronvaldsi pargis asub Andrejs Upītsi monument.
Vorbuse pilpaküla

Vorbuse pilpaküla on mitteametlik asula Tartumaal, Vorbuse küla haldusalas.
Pilpaküla tekkis Nõukogude okupatsiooni ajal, mil raudteetöötajatele jagati raudtee aladele jäävaid maid aiamaadeks. Ajapikku ehitati aiamaadele hooned, suvilad, milles hakati mõnel juhul ka püsivalt elama. Vorbuse pilpaküla asub endiselt Eesti Raudtee aladel, 100% transpordimaana määratletud maal. Seoses läheduses Emajõel asuva vana Jänese raudteesilla asemel uue silla kasutuselevõtu ning trassi õgvendamisega lammutati osa hooneid.
Antaviliai

Antaviliai (ka Antavilis, poola keeles "Antowil" või "Antowile") on Vilniuse linnaosa, mis asub linna kirdeosas Antakalnise valla territooriumil. Antaviliai piirneb kirdes Vyriaiga, läänes Liepynėga, edelas Vismalaiga, lõunas Aukštieji Karačiūnaiga, idas aga Šilasega.
Linnaosa asub Antaviliai ja Nemenčinė metsade vahel, Antavilise oja kaldal. Seal asub Antaviliai kalmistu. Linnaossa jäävad veekogu nimega Antavilio pusdubenis, Antavilise järv ja Väike Antavilise järv. Antaviliais on postkontor ja vanadekodu, põhjapoolsem osa on aianduskooperatiivide piirkond.
Antaviliai varasem nimekuju oli tõenäoliselt Antavilkas või Antavilkai. Asula nimi pandi 1554. aastal kirja kui "Hontowielk", 1736. aastal kui "Antowilla" ja 1791. aastal kui "Антовиль". Nimi tuleneb sealsest järvest, millele viitab veekogudest nime saanud paikadele tüüpiline nime eeliide Anta-. 
Sealset mõisat on esmamainitud XVII sajandil. Selle esimesed omanikud olid Pacid, hiljem kuulus see Korsakkidele ja Radziszewskitele. 
1905. aastal oli Antaviliai mõisas 39 elanikku. 1931. aastal oli seal 128 elanikku. 1959. aastal oli Antaviliai küla, kus oli 196 elanikku. Küla liideti Vilniusega 1969. aastal.
Aastail 2004–2006 kasutas LKA sealset talli kinnipidamisasutusena.
Muinsuskaitse all on Antaviliai mõisakompleks.
Tallinna lennujaama pilpaküla

Tallinna lennujaama pilpaküla (ka "Soodevahe pilpaküla") on mitteametlik asula, mis tekkis Nõukogude okupatsiooni ajal praeguse Rae valla ja Tallinna lennujaama aladel asuva Tallinna lennujaama lennuraja otsa esmalt aiamaadeks mõeldud alale, kuhu aiamaalappide kasutajad hakkasid rajama hooneid ja suvilaid, mõned ka elamuid. Küla lammutati osaliselt 2000. aastate lõpus, kui pikendati Tallinna lennujaama lennurada.
Ajalugu.
Pilpaküla rajasid 1980. aastatel Dvigateli tehase ja Talleksi töötajad, kellele anti maalapid 20 aastaks rendile. Aiamaadele ei lubatud külvata muud peale üheaastaste aedviljade ja lisaks mitmeaastaste taimede ja puude istutamisele oli keelatud ka ehitiste rajamine, kuid keelule vaatamata rajati ka hooned.