Harilik kadakas

Harilik kadakas ("Juniperus communis" L.) on küpressiliste sugukonna kadaka perekonda kuuluv okaspuu.
Teaduslikult kirjeldas harilikku kadakat esimesena Linnaeus 1753. aastal.
Kadakas on levinud nii Euraasias, Põhja-Aafrikas kui ka Põhja-Ameerikas. See kasvab ka Eestis, kus ta on enim levinud Saaremaal ja Läänemaal.
Kadakametsa nimetatakse kadastikuks.
Botaanilised tunnused.
Enamasti kasvab harilik kadakas põõsakujulisena, harvem puukujulisena. Puu kõrgus on tavaliselt kuni kümme, harva kuni 15 m. Registreeritud suurim kõrgus on 18,5 m (Rootsis). Harilik kadakas elab kuni 860-aastaseks.
Võra kuju võib olla üsna erinev: sammasjas, munakujuline, maadjas või hargnevate okstega. Tüvi on tihti mitmeharuline ja mõnikord keerdu kasvanud. Noorte puude koor on algul sile, punakas kuni pruun, vanemas eas kitsaste laastudena kestendav, madalate vagude ja pehmete kiududega ning punakaspruun.
Noored võrsed on punakaspruunid ja kolmetahulised, vanemad pruunikad.
Okkad on terava või tömbi tipuga, veidi torkavad, lineaalsüstja kujuga ja 1–2 cm pikkused. Need on kolmekaupa männases, pealt sinakashallid ja ühe valge õhulõheribaga. Okkad püsivad võrsetel keskmiselt kuni neli aastat.
Isasõisikud on kollakad, 4–5 cm pikkused, koosnevad kilbikujulistest soomustest ja on 3–7 tolmukaga.
Emasõisikud meenutavad rohelist punga ja koosnevad kolme püstise seemnealgmega soomustest. Viljad on lihakad marjataolised käbid läbimõõduga 6–9 mm, need paiknevad üksikult ja koosnevad 3–6 lihakast seemnesoomusest. Viljas on 1–3 seemet, mis on esimesel aastal rohekad, teisel aastal tumesinised ja kolmandal aastal mustjad. Seemne mass on 17–18 mg.
Kuigi kadaka viljad on botaanilises mõttes käbid (marikäbid), kutsutakse neid rahvasuus välise sarnasuse tõttu kadakamarjadeks.
Levik ja kasvukohad.
Hariliku kadaka väga suur levila asub Euraasia kesk- ja põhjaosas, ulatudes lõunas kuni steppideni, idas Jaapani saarteni, seda leidub ka Põhja-Aafrikas, Põhja-Ameerikas (30° põhjalaiuseni), Gröönimaal ja Islandil. Lõuna suunas ulatub levila Pakistani ja Nepalini.
Harilik kadakas kasvab sageli lagedatel aladel mere ääres, karjamaadel, metsades, loopealsetel, nõmmedel, soostunud aladel, kääbuspõõsa-kooslustes jm. Muldadest on kadaka kasvukohtades sageli esindatud paesed loomullad, happelised liivmullad, ka turvas.
Mõnel pool, näiteks Kassari klibustel rannanõlvadel, on kadakas väga elujõuline ning kogu maapind on kaetud tiheda kadakametsaga. Seal ei paista tiheda okastiku vahelt maapinnale kuigi palju valgust, mistõttu on kadakas kõik teised taimed välja tõrjunud.
Kadakal eristatakse nelja alamliiki.
Paljunemine ja kasvamine.
Harilik kadakas on tavaliselt kahekojaline, harva ühekojaline puu ja paljuneb üldjuhul seemnetega. Soodsates tingimustes võib ta paljuneda ka vegetatiivselt alumiste okste juurdumisega. Tolmlemine toimub tavaliselt mai alguses. Rohkem vilju on valguse käes kasvavatel puudel. Seemneid levitavad tavaliselt linnud. Tõusmetel on kaks idulehte. Puu kasvab üsna aeglaselt, kümneaastaselt on selle kõrgus tavaliselt 40–50 cm, 50-aastaselt 3–4 m.
Vanus.
Soome põhjaosast on leitud harilik kadakas, mis hakkas kasvama hiljemalt aastal 260 ja suri aastal 1906 ehk see kadakas elas vähemalt 1647 aastat vanaks. Lisaks on leitud enam kui tuhandeaastaseid kadakaid Rootsi põhjaosast.
Kasutamine.
Kadaka puit.
Hariliku kadaka puit on ilusa tekstuuriga, tihedate aastarõngastega, väga meeldiva lõhnaga, sitke ja keskmise tihedusega 550–650 kg/m³. Lülipuit on hallikas- kuni punakaspruun, maltspuit on kitsas ja valkjas. Puude väikse kasvu tõttu ei ole puidul eriti suurt majanduslikku tähtsust, seda kasutatakse peamiselt tisleritöödel, muusikainstrumentide, suveniiride jms valmistamisel.
Aastarõngad on käänulised ja hästi märgatavad kõigis lõigetes. Aastarõnga varane osa läheb järsult üle hiliseks osaks, mis on vähearenenud. Vaigukäike ei ole. Puidul on tavaliselt head mehaanilised omadused. 15% niiskuse korral on puidu tihedus 570 kg/m³, survetugevus 395 kg/cm² ja kõvadus pikikiudu 459 kg/cm².
Kadaka keemiline koostis.
Magusa maitsega viljad sisaldavad kuni 40% suhkruid (peamiselt glükoosi ja fruktoosi), eeterlikke õlisid, lipiide, orgaanilisi happeid (õun-, sipelg- ja äädikhape), vaikaineid, taimevaha, vitamiine ja teisi bioaktiivseid aineid. Viljadest valmistatakse siirupit, mis on tooraineks kondiitritööstuses, ja maitseaineid, mida kasutatakse kalade konservimisel ning viina ja likööride tootmisel. Mikroelementidest sisaldavad viljad mangaani, rauda, vaske ja alumiiniumi.
Kadakajuurtest on leitud eeterlikke õlisid, vaikaineid, saponiine, parkaineid ja värvaineid. Okkad sisaldavad 2,7‰ askorbiinhapet.
Okastest ja viljadega võrsetest saab valmistada eeterlikku õli (kadakaõli), mida on kasutatud antibakteriaalse vahendina meditsiinis ja veterinaarias.
Kadakas leidub ka mürgiseid aineid, mistõttu ei tohi kadakamarju liiga palju süüa ega kadakaõli liiga palju tarvitada.
Ilupuu.
Kadakat kasutatakse ilupuuna parkides ja aedades, kuigi neid on raske ümber istutada. Ümberistutamisel tuleb jälgida, et säilitataks taime senine asend ilmakaarte suhtes.
Kadakaid istutatakse ka pinnase kinnistamiseks.
Kokandus.
Kadakamarju (botaanilises mõttes käbisid) kasutatakse vürtsina. Tavaliselt lisatakse neid metsloomadest ning rasvasest sea- ja lambalihast toidu tegemisel, samuti tumedatesse lihakastmetesse. Lihale ja kalale võib küpsetamise ajaks lisada peale kadakamarjade ka kadakaokkaid. Need parandavad ka kapsa ja peedi maitset. Vürtsina kasutatakse neid ka piparkookide, kommide ja morsi tegemisel.
Harilik kadakas Eestis.
Eestis on kadaka põhilised kasvualad (75%) Saaremaal ja Läänemaal. Vähem ja hajusamalt esineb kadastikke Hiiumaal, Pärnumaal ja Harjumaal. Üksikpõõsana võib kadakat leida kõikjalt. Eesti paistab silma kadastike rohkuse, nende esteetilisuse, kõrge vanuse, ligipääsetavuse ja kadakaga seotud rahvatraditsioonide poolest.
Tähelepanuväärsed isendid Eestis.
Kadakaid, mille ümbermõõt ületab meetri, on Eestis teada 29. Kõige rohkem, koguni üheksa neist, kasvab Harjumaal, Raplamaal on teada neli, mujal vähem. Varasemast ajast on andmeid veel 28 nii jämeda kadaka kohta, kuid enamik neist on kuivanud. Mõned said hukka 1967. aasta augustitormis, mõne on hävitanud inimkäsi.