Lõuna-Kurdistan

"See artikkel räägib kurdide asualast Iraagis. Poolautonoomse piirkonna kohta vaata artiklit Iraagi Kurdistan."
Lõuna-Kurdistan (kurdi keeles باشووری کوردستان, "Başûrê Kurdistanê"; ka Iraagi Kurdistan) on kurdidega asustatud ala Iraagi põhjaosas. See on üks Suur-Kurdistani neljast osast Lääne-Aasias, ülejäänud kolm on Põhja-Kurdistan Türgi kaguosas, Lääne-Kurdistan Süüria põhjaosas ja Ida-Kurdistan Iraani loodeosas. Lõuna-Kurdistan kattub geograafiliselt ja kultuuriliselt suures ulatuses Iraagi Kurdistani piirkonnaga, mis on Iraagi põhiseaduse järgi Iraagi poolautonoomne osa. Nagu ülejäänud Kurdistan ning erinevalt ülejäänud Iraagist on Lõuna-Kurdistan mägine sisemaa.
Nimi.
Nime "Kurd" täpne etümoloogia ei ole teada. Järelliide "-stan" on iraani keeltes "piirkond". Seega on "Kurdistan" otsetõlkes "Kurdide Maa".
Vanaaegne alternatiivne nimekuju sellele piirkonnale oli Gordiene.
Geograafia.
Lõuna-Kurdistan on mägine, kõrgeim punkt on 3611 meetrit üle merepinna ulatuv Cheekha Dari mägi. Lisaks on Iraagi Kurdistanis Z̄āgrose mäed, Sinjari mäed, Hamrini mäed, Nisir ja Qandili mäed. Piirkonnas on palju jõgesid, mis muudavad pinnase viljakaks. Suur Zab ja Väike Zab voolavad läbi Lõuna-Kurdistani idast läände. Tigris voolab Lõuna-Kurdistani Põhja-Kurdistanist ehk Türgist.
Mägine pinnamood, piirkonniti väga erinev temperatuur ja suur hulk veekogusid muudavad Kurdistani heaks kohaks põllumajanduse ja turismi jaoks. Suurim järv on Dukani järv. Piirkonna idaosa on mägisem kui muud osad. 
Kliima.
Iraagi Kurdistan on muust Iraagist jahedam ja palju niiskem. Suurem osa Kurdistanist on lähistroopilise vahemerelise ning edelaosa poolkuiva kliimaga.
Keskmine õhutemperatuur on suvekuudel üle 30 °C, aga talvekuudel võib langeda alla nulli.
Majandus.
Duhoki, Erbili ja Sulaymanyahi provintsid on viljakad põllumajanduspiirkonnad, kus kasvatatakse nisu ja muud teravilja. Peamiselt kasutatakse vihmavett, kuid on rajatud ka väiksemaid niisutussüsteeme. Arendatakse ka turismi, Erbil oli 2014. aastal Araabia Turisminõukogu turismipealinn.
"Vaata ka: Kurdide ajalugu"
Ajalugu.
Islamieelne ajajärk (7000 eKr – 600 pKr).
Eelajaloolistel aegadel elasid piirkonnas neandertaallased, kellest on jälgi leitud näiteks Shanidari koopast. Umbes 7000 aastat eKr oli piirkonnas Jarmo kultuur. Umbes 8000 aastat vana on piirkonna esimene neoliitikumi muistis Hassuna.
Pronksiajal oli praeguse Lõuna-Kurdistani piirkonna nimi Subartu ning seal elasid hurri keelt kõnelevad subartulased ning gutilased ja lullubilased. Aastal 2200 eKr vallutas piirkonna Akadi Riigi juht Naram-Sin ja aastaks 2150 eKr oli see gutilaste võimu all. Selle ajajärgu põhilised linnad olid muuhulgas Mardaman, Ninive, Arrapha, Kurda ja Urbilum (praegune Erbil).
Teisel aastatuhandel oli piirkond Kurda Kuningriigi kontrolli all, kui välja arvata 20 aastat 18. sajandil eKr, mil selle vallutas amoriidi päritolu Shamshi-Adad I ja see liideti Ülem-Mesopotaamia Kuningriigiga. Umbes aastal 1760 eKr tungisid Kurda Kuningriiki Babüloonia-Elami sõja ajal Elam ja Eshnunna ning kuningriik asus lõpuks Mari ja Babüloonia poolele.
16. sajandil eKr liitsid mitanlased piirkonna oma Hurrilaste Riigiga. Kui hetid 14. ja 13. sajandil eKr mitanlaste riigi purustasid, sattus piirkond järk-järgult Assüüria kontrolli alla. Lõplikult vallutas ala Kesk-Assüüria Riigi juht Tukulti-Ninurta I 13. sajandil eKr, kes pani ühe oma alamatest valitsema Kurdat ja seda ümbritsevaid asulaid. Kurdast sai provints, praeguse Sinjari ümbruses. Erbili nimeks sai akadipärane Arba-ilu ja Uus-Assüüria Riigi ajal kummardati seal taevajumalannat Ištari. 1. sajandi alguses eKr oli Lõuna-Kurdistan osaliselt Urartu ja Musasiri Riigi võimu all. Urartulaste jaoks oli tähtis usukeskus praegune Rawandizi linn.
7. sajandil eKr vallutasid piirkonna meedlased. Hiljem oli see Ahhemeniidide võimu all, kuid siiski seotud Meedia Riigiga. Kui Xenophon 4. sajandil eKr piirkonnast läbi reisis, elasid seal meedlased. Aastal 332 eKr vallutas piirkonna Aleksander Suur ning see liideti kreeka Seleukiidide Riigiga. 2. sajandi keskpaigas eKr langes Lõuna-Kurdistan Parthia Riigi ja Mithridates I kätte. Neli sajandit kestnud Parthia ajal (247 eKr – 226 pKr) oli piirkond pooleldi iseseisev ning võimukeskused olid Barzani ja Shahrizori vürstiriik. 1. sajandil oli osa Lõuna-Kurdistanist juutide Adiabene Riigi all. 3. ja 4. sajandil valitses piirkonnas Sassaniidide Riik ning 380. aastal nimetati ala Nodshēragāniks. Piirkond pöörati 1.–5. sajandini järk-järgult ristiusku ja Erbilist sai Idakiriku keskus ning loodi piiskopkonnad.
Islami aeg (600–1916).
Moslemitest araablased vallutasid piirkonna 7. sajandil. Lõuna-Kurdistan langes moslemite kätte pärast lahinguid Mosulis ja Tikritis. Kurdide viimane linnus oli Erbil, mis langes aastal 641. Piirkond oli järjestikku Rashiduni, Ummaijaadide ja Abbasiidide kalifaatide võimu all. Pärast seda võimutsesid piirkonnas erinevad iraani, turgi ja mongoli emiraadid. 16. sajandil lagunes Aq Qoyunlu Riik ja Iraagi Kurdistan läks Safaviidide Iraani kätte.
16.–17. sajandil konkureerisid praeguse Iraagi Kurdistani (mille moodustasid Baban, Badinan ja Soran) pärast Safaviidid ja Osmanid. Lõpuks õnnestus Osmanitel piirkond pärast Osmanite-Safaviidide sõda 1639. aastal sõlmitud Zuhabi lepinguga endale saada. 18. sajandi alguses oli Lõuna-Kurdistan lühikest aega Afshariidide Iraani ja Nader Shahi võimu all. Nader suri aastal 1747 ning Osmanid said piirkonna taas endale, aastast 1831 oli Lõuna-Kurdistan otseselt Osmanite Riigi valdus. Osmanite võim kestis kuni nad said Suurbritannialt esimeses maailmasõjas lüüa.
Briti aeg ja kurdide vastuhakk (1916–1946).
Esimese maailmasõja ajal jagasid Suurbritannia ja Prantsusmaa Sykesi-Picot' lepinguga omavahel mõjusfäärideks. Sèvresi rahu (mis ei jõustunud) ja Lausanne'i rahuga kujundati kaasaegne Lääne-Aasia ja Türgi Vabariik. Rahvasteliit lõi Prantsusmaa mandaadi Süüriasse ja Liibanoni ning Briti mandaadi Palestiinasse, Transjordaaniasse ja Iraaki.
1922. aastal tõid britid võimule tagasi šeik Mahmud Barzanji, kuna arvasid, et ta organiseerib kurdid turkide vastu. Turkidel olid territoriaalsed nõudmised Mosulile ja Kirkukile. Britte eirates kuulutas Barzanji välja Kurdistani Kuningriigi, mille kuningaks ta ise hakkas. Kahe aastaga õnnestus brittidel maa- ja õhuväe toel kurdid taas maha suruda ning Barzanji läks maapakku.
1930. aastal võeti Iraak vastu Rahvasteliitu ning šeik Mahmud Barzanji algatas kolmanda ülestõusu, mis samuti maha suruti.
Aastaks 1927 oli Barzani klann saanud Iraagis häälekaks kurdide õiguste eest võitlejaks. Aastal 1929 nõudsid nad Põhja-Iraaki kurdide provintsi loomist. Aastal 1931 nõudsid kurdid Rahvasteliidult iseseisva kurdi valitsuse loomist. Sama aasta lõpus algatas Ahmed Barzani Iraagi vastu ülestõusu, mis suruti küll mõne kuuga maha, kuid oli vabadusvõitlejatele innustuseks. Sellest ülestõusust sirgus hilisem vabadusvõitleja Mustafa Barzani.
Teise maailmasõja ajal tekkinud võimuvaakum oli kurdidele kasulik ning 1945. aastani õnnestus Põhja-Iraagis sisuliselt iseseisev olla. 1945. aastal said Iraak ja Suurbritannia taas jõudu koguda ning võtsid kurdide alad uuesti endale. Samal aastal oli Mustafa Barzani sunnitud Suurbritannia ja Iraagi survel Iraani põgenema. Kui Mahabadi Vabariik 1946. aastal lagunes, kolis ta edasi Nõukogude Liitu.
Barzani mäss (1958–1973).
Kui monarhia 1958. aastal kukutati, kutsus peaminister Abdul-Karim Qasim Mustafa Barzani eksiilist tagasi ning ta võeti soojalt vastu. Qasim ja Barzani leppisid kokku, et Qasim annab kurdidele autonoomia ning Barzin toetab vastutasuks tema valitsust. Ajutise põhiseaduse järgi oli Iraak osa araabia maailmast, kuid kurde tunnustati partneritena Iraagi riigis ning vapile pandi nii araabia mõõk kui kurdi pistoda. 1950. aastate lõpus liitus Barzani Kurdistani Demokraatliku Parteiga (KDP), mis legaliseeriti aastal 1960. 1960. aasta alguseks oli selgeks saanud, et Qasim oma lubadust kurdidele autonoomia anda ei täida ning KDP hakkas olukorra vastu protesteerima. Kurdide pahameele kasvades õhutas Qasim Barzanide klanni vastu üles nende põlised vastashõimud ning aastatel 1960–1961 toimusid klannidevahelised lahingud.
Veebruariks 1961 oli Barzani valitsusmeelsed hõimud alistanud ning kindlustanud enda positsiooni kurdide juhina. Ta käskis oma vägedel kõik keskvalitsuse ametnikud kurdide aladelt välja ajada. Bagdadis sellesse muidugi hästi ei suhtutud ning Qasim teatas, et kurdid ei ole eraldi rahvas ja hakkas valmistuma sõjaliseks sekkumiseks, et riigi põhjaosa taas endale allutada. Juunis 1961 koostas KDP Qasimile nimekirja oma nõudmistest, muuhulgas taotleti kurdi keelele kurdidega asustatud aladel ametliku keele staatust. Qasim ignoreeris kurdide nõudmisi.
Kurdide ülestõus algas tõeliselt 10. septembril 1961, kui kurdid korraldasid Iraagi armee kolonnile varitsuse. Qasim andis õhuväele käsu pommitada kurdi asulaid ning verine pommituskampaania kihutas kogu kurdi rahvast liituma Barzaniga. Kuna Qasim ei usaldanud armeed ning ei eraldanud armeele meelega piisaval hulgal relvastust, ei õnnestunud vastuhakku kiiresti maha suruda. Suutmatus kurde alistada tekitas sõjaväe juhtkonnas pahameelt ning see oli üks põhjustest, miks 1963. aasta veebruaris baathistid Qasimi kukutasid. Aasta jooksul toimus baathistide tsiviiltiiva ja sõjaväelaste vahel võimuvõitlus kuni novembris haaras võimu Abdul Salam Arif. Pärast järjekordset läbikukkunud rünnakut kuulutas Arif veebruaris 1964 välja relvarahu, mis tekitas omakorda lõhe kurdi linnaelanikest radikaalide ja Barzani-juhitud Pešmerga vahel.
Barzani oli relvarahuga nõus ning heitis radikaalid erakonnast välja. Aprillis 1966 Abdul Salam Arif suri ning võimule tuli tema vend Abdul Rahman Arif, Iraagi väed asusid taaskord rünnakule. Ka see pealetung kukkus läbi, mais 1966 purustasid kurdid Handrini mäe lahingus Rawandizi lähistel valitsusväed taaskord. Arif sai aru, et sõjategevusega pole mõtet jätkata ning tegi juunis 1966 12-punktilise rahuettepaneku, mida ei jõutudki rakendada, kuna juulis toimus järjekordne riigipööre, mille käigus haaras võimu Baathi Partei.
Uus valitsus algatas taaskordse pealetungi, mis jäi toppama 1969. aastal. Valitsuse sõjategevust segasid võimuvõitlus ladvikus ning pinged Iraaniga. Lisaks avaldas Nõukogude Liit Iraagile survet Barzaniga rahule jõuda. Märtsis 1970 avaldati rahuplaan, mille järgi pidid kurdid saama laiema autonoomia. Nelja aasta jooksul lubati tekitada kurdidele ka võimuasutustesse esindus. Teisalt algatas Iraagi valitsus naftarikastel Kirkuki ja Khanaqini aladel arabiseerimisprogrammi.
Järgmiste aastate jooksul lõppes pealinnas võimuvõitlus ja aprillis 1972 sõlmis Iraak Nõukogude Liiduga sõbralike suhete lepingu ning lõpetas sellega ka oma isolatsiooniperioodi araabia maailmas. Samas olid kurdid sõltuvad Iraani sõjalisest abist ning ei suutnud enda vägesid märgatavalt tugevdada.
Teine Kurdi-Iraagi sõda ja Alžiiri leping (1973–1975).
Aastal 1973 sõlmisid Ameerika Ühendriigid ja Iraani šahh salajase kokkuleppe, mille järgi hakati kurde läbi Luure Keskagentuuri (CIA) ja Iisraeli Mossadi rahastama. Aastal 1974 asus Iraak uuele pealetungile ning surus kurdid Iraani piirile. Iraak andis Iraanile teada, et on nõus tulema teistele nõudmistele vastu kui Iraan lõpetab kurdide abistamise. Märtsis 1975 jõudsid Iraan ja Iraak Alžeeria presidendi Houari Boumédiène vahendusel ametliku lepinguni. Iraani toetus lõppes ning kurdid olid ilma selleta võimetud. Barzani põgenes mõnede oma toetajatega üle piiri Iraani. Iraaki jäänud mässulised kapituleerusid.
Iraagi keskvalitsusel õnnestus pärast 15 aastat lõpuks Lõuna-Kurdistan enda kontrolli alla saada. Algas arabiseerimine, Põhja-Iraagi naftarikastele aladele asustati araablasi, eriti tugev oli kampaania Kirkuki lähedal, kus elas hulgaliselt türkmeene, kurde ja kristlasi. Repressioonidest kurdide vastu tekkisid 1977. uued kokkupõrked.
Arabiseerimine ja KPL-i ülestõus (1975–1980).
Baathistlik Iraagi valitsus arabiseeris ja küüditas riigi vähemusi (kurde, jeziide, assüürlasi, šabakke, armeenlasi, tükmeene ja mandalasi) alates 1960. aastatest kuni 2000. aastateni. Põhja-Iraaki araablaste enamuse tekitamiseks kasutati asunikke. Alates 1970. aastate keskpaigast saatis Şaddām Ḩusayn vähemusi ka riigist välja. Aastatel 1978–1978 põletas keskvalitsus maha 600 kurdide küla ja küüditas teistesse riigi piirkondadesse 200 000 kurdi.
Etnilise puhastuse ajal kestis edasi ka pikaajaline Iraagi-Kurdi konflikt, mis sai kurdide ja araablaste erimeelsustest tuld juurde. Baathistliku Iraagi puhastuskampaania kõrgaeg oli 1970. aastate lõpp. Valitsuse poliitikat on vahel nimetatud ka "sisekolonialismiks".
Iraani-Iraagi sõda ja Anfali kampaania (1980–1990).
Iraani-Iraagi sõja (1980–1988) ajal ajas Iraagi valitsus selgelt kurdivastast poliitikat ja puhkes ka "de facto" kodusõda. Rahvusvaheline kogukond mõistis Iraagi tegevuse laialdaselt hukka, kuid reaalseid samme valitsuse peatamiseks ei tehtud. Muuhulgas kasutas Iraak kurdide vastu keemiarelvi, mille tõttu hukkus tuhandeid inimesi. Anafali kampaania (1988) tähendas Iraagi kurdide süsteemset hävitamist ehk genotsiidi.
Teine suurem vägivallalaine toimus aastatel 1987–1989, kui Iraagi väed viisid Saddam Husseini ja ‘Alī Ḩasan al-Majīdi juhtimisel kurdide vastu läbi genotsiidikampaania, mida iseloomustasid inimõigusrikkumised, nagu keemiarelvade kasutamine ning vähemalt 2000 kurdi ja nende 50 000 elaniku hävitamine. Täielikult hävitati näiteks 70 000 elanikuga Qaladiza linn. Samal ajal vahetati naftarikaste piirkondade elanikkonda araablaste vastu.
Autonoomsus.
Lahesõja-järgne aeg (1991–1998).
Kuigi autonoomias lepiti kokku juba aastal 1970, ei erinenud Kurdistani rahva olukord muude iraaklaste eluolust. See hakkas muutuma pärast lahesõda 1991. aastal, kui lahvatasid ülestõusud üle maa. ÜRO Julgeolekunõukogu resolutsiooniga 688 (5. aprill 1991) kehtestati kurdidele turvaline varjupaik – Ameerika Ühendriigid ja lahesõja koalitsiooniriigid kehtestasid Põhja-Iraagis lennukeeluala. Siiski jäid lennukeelutsoonist välja mitmed kurdide asualad, nagu Sulaymaniyah ja Kirkuk. Verised kokkupõrked Kurdistani ja Iraagi vahel kestsid, kuni oktoobris 1991 suudeti saavutada habras vaherahu, Iraagi väed lahkusid piirkonnast ning Iraagi Kurdistan sai "de facto" iseseisvaks. Piirkonda hakkasid juhtima põhiliselt kaks erakonda: Kurdistani Demokraatlik Partei (KDP) ja Kurdistani Patriootlik Liit (KPL). Piirkonnal oli oma lipp ja hümn.
Keskvalitsus kehtestas Kurdistanile majandusblokaadi ning kurdidel hakkas puudu tulema toidust ja kütusest. Aastal 1992 toimusid valimised, mis ei saanud otsustavat tulemust, kuna KDP ja KPL (ning nende liitlased) said parlamendis põhimõtteliselt võrdselt kohti. 1990. aastatel sattus Lõuna-Kurdistan topeltembargo ohvriks, kuna ühelt poolt kehtestas ÜRO kogu Iraagile embargo ning teiselt poolt kehtestas Saddam Hussein omakorda Kurdistanile siseriikliku kaubanduskeelu. Kasvav vaesus tekitas niigi väheste ressursside pärast kahe erakonna vahel tülisid. Septembriks 1993 olid KDP ja KPL-i suhted juba ohtlikult tulised.
Aastal 1996 hakkas Kurdistan saama 13% Iraagi naftatuludest, mis leevendas piirkonna majanduslikku olukorda. Vastutasuks hakkas KDP lubama Saddam Husseinil smugeldada naftat läbi enda alade, asjaga oli otseselt seotud ka Barzani perekond. Kuna lisaks transiiditasudele sai naftatarneid esmalt maksustada Iraagi-Kurdi piiril ning taaskord Kurdi-Iraagi piiril, oli Dohuki ja Zakhot kontrollival osapoolel võimalik teenida nädalas miljoneid dollareid. Ameerika Ühendriigid vahendasid septembris 1998 Iraagi ja Kurdistani ametliku relvarahu. Aastast 1997 kehtinud nafta toidu eest programm aitas samuti suhete stabiliseerumisele kaasa.
Ameerika Ühendriikide sissetung Iraaki (2003–2005).
Kurdid mängisid Iraagi sõjas (2003–2011) tähtsat rolli, nad liitusid lahingutegevusega 2003. aasta kevadel valitsusvägede vastu. Pešmerga aitas kaasa Saddam Husseini kukutamisele, kuid ei tahtnud suuri vägesid Bagdadisse saata, kuna kartsid mässida ennast pikka sõtta.
Uus põhiseadus võeti vastu aastal 2005 ning selle järgi hakkas Iraak koosnema piirkondadest ja kubernerkondadest. Kurdistani piirkond koosneb Erbili, Sulaymaniyahi ja Duhiki kubernerkondadest. Need kubernerkonnad on aastast 1992 rakendanud Iraagi Kurdistani valitsuse seadusandlust. Seaduse järgi on kubernerkondadel võimalik piirkondi juurde luua, nendega liituda ja neist lahkuda. Aastaks 2025 ei ole siiski Iraagis ühtegi uut piirkonda loodud ning Iraagi Kurdistani piirkond on endiselt ainus.
KPL-i juht Jalāl aţ-Ţalabānī valiti uueks Iraagi presidendiks ning KDP juhist Mesûd Barzanîist sai Iraagi Kurdistani president.
Ameerika Ühendriikide lahkumine (2011–).
Pinged Iraagi Kurdistani ja Iraagi valitsuse vahel tugevnesid 2011. ja 2012. aastal tülide tõttu seoses võimujagamise, naftatootmise ja alade jagamisega. Aprillis 2012 andis Iraagi Kurdistani president Masoud Barzani võimudele aega septembrini, et kurdide nõudmistele vastata ning ähvardas vastasel juhul riigist lahku lüüa.
Septembris 2012 nõudis Iraagi valitsus, et Iraagi Kurdistani võimud annaksid Pešmerga väed keskvalitsusele. Pinged kasvasid veelgi kui keskvalitsus lõi vaidlusalustele aladele uue sõjaväeringkonna.
16. novembril 2012 toimus Iraagi relvajõudude ja Pešmerga vahel kokkupõrge, milles hukkus üks inimene. Tuz Khurmatu linnas toimunud tulevahetuses hukkus 2 (kellest 1 Iraagi sõdur) ning 10 sai vigastada.
Aastaks 2014 olid pinged Kurdistani piirkonna ja keskvalitsuse vahel veelgi kasvanud piiriküsimuste, naftaekspordi ja eelarveküsimuste tõttu. Iraagi Kurdistan tegutses sisuliselt iseseisvalt. Iraagi sisekonflikti teravnedes hakkasid kurdid aina häälekamalt arutama keskvalitsusest täielikult lahtilöömist. Juunis 2014 toimunud pealetungi käigus võttis Iraagi Kurdistan endale Kirkuki koos seda ümbritsevate aladega ning suure osa vaidlusalustest aladest. Juulis 2014 teatas Masoud Barzani, et iseseisvusreferendum toimub loetud kuude jooksul. Varem Kurdistani iseseisvusele vastu olnud Türgi andis samuti märku, et toetaks iseseisvat Kurdistani. Juulis 2014 hõivas Kurdistani valitsus ka Bai Hassani ja Kirkuki naftamaardlad, mille Bagdad sügavalt hukka mõistis. Keskvalitsus hoiatas kurde vastulöögiga.
Augustis 2014 algasid Ameerika Ühendriikide õhulöögid, et kaitsta Erbili ja teisi kurdi alasid Islamiriigi eest.
Septembris 2014 teatasid kurdide juhid, et lükkavad referendumi edasi, et keskenduda Islamiriigi hävitamisele. Novembris 2014 esitas Ameerika Ühendriikide Esindajatekoja Välisasjade Komitee esimees Ed Royce eelnõu, mille järgi oleksid ameeriklased saanud hakata kurde otse relvastama ning ei oleks enam vajanud kohalikke valitsusi.
Veebruaris 2016 teatas Barzani uuesti, et oleks õige aeg referendum korraldada ning tõi näiteks sarnased referendumid Šotimaal (2014), Kataloonias (2017) ja Quebecis (1995). Märtsis 2017 teatas Barzani, et referendum saab toimuma enne sama aasta oktoobrit ning aprillis pandi kokku referendumi korraldamise komitee.
2017. aasta Iraagi Kurdistani iseseisvusreferendum leidis aset 25. septembril 2017, iseseisvuse poolt hääletas 92,73% hääletanutest. Vastutasuks käivitas keskvalitsus sõjalise operatsiooni ning vallutas tagasi Kirkuki ja seda ümbritsevad alad. Keskvalitsus sundis Kurdistani piirkonna valitsust referendumi tulemused annulleerima. Mõnede ekspertide hinnangul tuli Kirkuki kaotamine KDP-le ja Barzani klannile kasuks, kuna see oli KPL-i tugipunkt. Pärast referendumit on Iraagi keskvalitsus võtnud veel meetmeid, et Kurdistani autonoomiat vähendada ning mõned kurdid kardavad, et siht on naasta ühtse riigikorralduse juurde. Septembris 2023 saatis Kurdistani uus president Masrour Barzani Ameerika Ühendriikide presidendile abipalve ning hoiatas Iraagi Kurdistani ja föderaalsüsteemi kokkuvarisemise eest.
Kultuur.
Kurdi kultuur on aegade jooksul saanud mõjutusi paljudelt ümberkaudsetelt rahvastelt. Enim sarnaneb kurdi kultuur pärsia kultuuriga. Uut aastat ehk newrozi (Iraanis nowruz) tähistatakse 21. märtsil, kuna see on kurdi kalendrikuu xakelêwe ja kevade algus.