Everywhere at the End of Time

"Everywhere at the End of Time" on üheteistkümnes inglise elektroonilise muusiku Leyland Kirby aliase The Caretaker all avaldatud heliteos. 2016. ja 2019. aasta vahel välja antud kuus stuudioalbumit koosnevad järk-järgult degradeeruvatest ballisaali muusika sämplitest, mis kujutavad heliliselt Alzheimeri tõve kulgu. 
Pärast tema 2011. aasta albumi "An Empty Bliss Beyond This World" edu otsustas Kirby produtseerida Caretakeri aliase all veel ühe viimase teose. Albumid lindistati Krakówi linnas ning avaldati kuuekuuliste vahedega, et edasi anda mulje aja kulgemisest. Albumite kaaned kujundas Kirby sõber ja abstraktne kunstnik Ivan Seal. Sarja võrreldi helilooja William Basinski ja elektroonilise muusiku Buriali teostega, ning hilisemad albumid ehk "staadiumid" olid mõjutatud avangardliku helilooja John Cage'i poolt.
Albumite sari on kuus tundi pikk ning läbivalt iseloomustab seda müra. Ehkki esimesed kolm staadiumi sarnanevad Caretakeri 2011. aasta albumiga, siis viimased kolm eristuvad märgatavalt Kirby varasematest "ambient"-žanri teostest. "Everywhere'i" muusika maalib kuulajale pildi patsiendi haigusest ja surmast, tema tunnetest, ning surmaeelse paradoksaalse selguse fenomenist. Sarja jaoks huvi tekitamiseks filmis anonüümne visuaalkunstnik Weirdcore esimese kahe staadiumi jaoks albumitega sama pikad muusikavideod. Kirby ei olnud algul huvitatud "Everywhere'i" produtseerimisest, kuna pidas mõtet liiga edvistavaks. Ka kulus tal selleks tööks tavalisest rohkem aega. Albumite kaante kujundus pälvis tähelepanu Prantsusmaal korraldatud kunstinäitusel "Everywhere, an Empty Bliss", mis oli nimetatud Caretakeri varem avaldamata lugudest koosneva 2019. aasta albumi järgi.
Iga staadium leidis kriitikutelt üha kasvavat heakskiitu ning selle pikkus ja dementsusest kõnelev aines tõi paljudes neist esile tugevad emotsioonid. "Everywhere'i" loetakse Kirby meistriteoseks ning see kuulub 2010. aastate kõige enam kiidetud muusikalindistuste hulka. Dementsuspatsientide hooldajad kiitsid albumeid selle eest, et need kasvatasid kaastundevõimet nooremate kuulajate hulgas, kuigi mõnede arstide arust oli sari liiga lineaarne. Sarjast sai 2020. aastate alguses internetifenomen ning selle osi kasutati paljudes internetimeemides.
Taust.
Leyland Kirby võttis 1999. aastal oma pseudonüümiks The Caretaker, mille all ta hakkas avaldama bigbändi muusika sämplitest koosnevaid heliteoseid. Kirby töö leidis mõjutust kummitava ballisaali stseenist Stanley Kubricku 1980. aasta filmist "Hiilgus", ning ta andis 1999. aastal välja oma aliase all esimese stuudioalbumi "Selected Memories from the Haunted Ballroom". Tema esimesed albumid sisaldasid näiteid "ambient"-stiilist, mis tuli hiljem esile tema viimastes salvestistes. Projekt käsitles mälukaotuse temaatikat kolmetunnisel albumil "Theoretically Pure Anterograde Amnesia" (2005), mis kujutab heliliselt anterograadset amneesiat. 2008. aasta album "Persistent Repetition of Phrases" kõneles Alzheimeri tõvest, mille järel pälvis Caretakeri alias kriitikute ja laiema publiku tähelepanu.
Tema 2011. aasta albumit "An Empty Bliss Beyond This World" tunnustati Alzheimeri tõve temaatika käsitluse eest. Kuigi Kirby ei soovinud algselt Caretakeri aliase all enam muusikat produtseerida, veenis albumi edu teda projekti jätkata. Tema arust oli ainus loogiline järgmine samm kujutada dementsuse kulgu, mis avalduks järk-järgult kuue albumi jooksul. Kirby ei näinud, et ta saaks pärast seda enam Caretakerina muusikat produtseerida, ning "Everywhere at the End of Time" esindab Caretakeri aliase enda sümboolset surma. Sellest lähtuvalt sisaldab seeria sämpleid ka Caretakeri enda varasematest teostest.