XLR-pistmik

XLR-pistmik, tuntud ka kui XLR-konnektor ja XLR-pistikühendus, (X ‒ originaalse tooteseeria nimi, L "(latched/locking)" ‒ riivistatud, R ("resilient/rubber)" ‒ vastupidav sünteetilisest kummist isolatsioon) on professionaalsetes heli-, video-, ja valgustusseadmetes kasutatav pistikühendus, mille dimensioonid vastavad 2004. aastal väljatöötatud standardile IEC 61076-2-103. Pistiku elektriliste kontaktide ühetaolise järjekorra määrab ära 1992. aasta Helitehnika Ühingu (Audio Engineering Society) spetsifikatsioon AES-14. 
Ajalugu.
XLR-ühenduse leiutajaks oli James H. Cannon, kes oli ka ettevõtte Cannon Electric asutaja. XLR-ühenduse üheks eelkäijaks oli Cannon Electricu originaalne Cannon X tootesari, mis üritas pakkuda lahendust rakendustele, mis nõudsid vähem ruumi võtvaid ühendusi. Algselt disainiti Cannoni X seeria ühendused sõjatööstuse jaoks, et kasutada neid näiteks lennukites või muudes masinates. See-eest hakati neid laialdaselt kasutama professionaalses meediatööstuses (raadios, televisioonikaamerates) ning sõjatööstuse jaoks hakati disainima juba alternatiivseid ühendusi. X seeria probleemiks oli lukustuse puudumise tõttu kohati ebausaldusväärne ühendus. 1950. aastaks oli valmis töötatud uus tootesari Cannon XL, mis lisas eelmise seeria pistikutele ja pesadele ka riivsüsteemi, et ühendust lukustada. Veel üheks uueks disainielemendiks XL-sarjas oli emasühenduste sees tunduvalt ettepoole tõstetud maakontakt. See tähendab, et ühendamisel tekkis maaga alati esimene ühendus ning lahtiühendamisel oli maaühendus viimane, mis katkes. See vähendas tunduvalt ühenduste tekitamisel ning katkestamisel ilmuvat staatikat ja kõrvalsignaalide mõju. 1955. aastaks oli müüki ilmunud ka Cannon XLR seeria ühendused, kus ainus erinevus oli see, et pesa kontaktid olid kaetud sünteetilise polükloropreen (neopreen) isolatsiooniga. Hiljem ilmus turule ka Cannon XLP ühendusteseeria, mis muidu oli XLR-seeriaga identne, ainult isolatsiooniks kasutati elastse kummi asemel tugevat plasti.
Tänapäeval on XLR-pistikühendus erinevates professionaalsetes seadmetes laialt kasutatav, välja on töötatud standardid, et muuta XLR-ühendusi kasutavate seadmete tootmine lihtsamaks ja universaalsemaks, ning XLR-ühenduse jaoks vajaliku riistvara tootmisega tegelevad mitmed firmad: näiteks Switchcraft, Neutrik, Amphenol ja Hirose.
2007. aastal pandi XLR-pistikühendus NAMM Foundationi poolt hallatud TECnology Hall of Fame'i.
Üldine disain.
XLR-pistikühendusel võib olla kaabli otsas nii isaspistik kui ka emaspistik, vastavalt võivad seadme enda küljes olla nii isaspesa kui ka emaspesa. Heliühenduste puhul on signaali andev pool üldiselt isaspistikuna näiteks mikrofonikaabli otsas ja signaali vastuvõttev pool emaspesana mikserpuldi küljes. IEC standardi kohaselt on XLR-ühenduse väliskesta diameeter 19 mm ning pistikus/pesas on 3 kuni 7 kontakti. Siiski on olemas ka näiteks 10 kontaktiga XLR-tüüpi pistikuid , seega keeruline on leida ühest vastust XLR-pistikühenduse definitsioonile. Kõige laialdasemalt on kasutusel kolme kontaktiga XLR-ühendused, mida katavad ka IEC ja AES spetsifikatsioonid.
XLR-ühenduse eeliseks on selle võime signaali edastada kahe signaalisoonega, see tähendab sümmeetriliselt ehk balansseeritult. Seega on signaalid kaablisoontes vastandfaasis, nii et väljastpoolt indutseeritavad häirepinged kompenseeruvad vastastikku. Mõlemad signaalisooned on siis ühtlasi pesa metallkerest ja kaablivarjest elektriliselt eraldatud; nii on välditud parasiitsete mürakontuuride moodustumine. XLR-pistiku ja -pesa ehitus tagab mehaanilise riivistuse abil kindla ühenduse.
XLR3.
Kolme kontaktiga XLR-ühendus on enim levinud XLR-pistiku ja -pesa tüüp. Peamiselt kasutatakse seda ühendust professionaalses helitööstuses, sest see võimaldab edastada sümmeetrilist ehk tasakaalustatud helisignaali. XLR3 ühendust võib kohata stuudiomikrofonidel, võimendi sisenditel, helimikseri sisenditel, pikenduskaablitel ja paljudel teistel heliga seotud seadmetel.
XLR4.
Nelja kontaktiga XLR-pistikühendusel on mitmeid kasutusalasid:
XLR5.
Viie kontaktiga XLR-ühenduse kasutusalad:
Mini XLR.
Üheks standardiväliseks edasiarenguks XLR-pistikühendusest on mitteametliku nimetusega Mini XLR-pistikühendus. Mini XLR on funktsionaalselt XLR-ühendusega identne, lihtsalt pesad, pistikud ja ka juhtmed on tunduvalt väiksemad. Väiksemad dimensioonid võimaldavad kasutada seda kompaktsemates seadmetes, kuid tavalisi XLR-ühendusi, mis on palju robustsemad ja vastupidavamad, see asendada ei suuda. Oma Mini XLR tüüpi ühendusi toodab näiteks Switchkraft (Tini-QG nime all), Amphenol (Mini XLR Series nime all) ja Rean (Tiny XLR nime all).
Fantoomvool.
Teatud heliseadmed, näiteks kondensaatormikrofonid, vajavad töötamiseks lisavoolu. Et poleks vaja vedada toitejuhtmeid ega kasutada lisapatareisid, on võimalik seadme aktiivkomponente toita nii-öelda fantoomvooluga. Fantoomvool liigub läbi tasakaalustatud helisignaalide signaaljuhtmeid, ehk tavalisel XLR-ühendusel läbi 2. ja 3. kontakti.