Martin Evans

Sir Martin John Evans (sündinud 1. jaanuaril 1941) on Suurbritannia bioloog, kes koos Matthew Kaufmaniga kultiveeris 1981. aastal esimesena hiirtel embrüonaalseid tüvirakke ja kasvatas neid laboris. Koos Mario Capecchi ja Oliver Smithiesega töötas ta välja "knockout"-hiire ja sellega seotud suunatud homoloogilise rekombinatsiooni tehnoloogias – meetod embrüonaalsete tüvirakkude kasutamiseks spetsiifiliste geenimodifikatsioonide loomisel hiirtes. 2007. aastal said need kolm teadlast Nobeli füsioloogia- või meditsiiniauhinna.
Ta võitis suure stipendiumi Cambridge'i ülikooli ajal, mil geneetika oli hüppeliselt arenemas, ning hakkas huvi tundma bioloogia ja biokeemia vastu. Seejärel läks ta University College Londonisse, kus õppis Elizabeth Deuchari juhendamisel. 1978. aastal siirdus ta Cambridge'i ülikooli geneetikaosakonda ja alustas 1980. aastal koostööd Matthew Kaufmaniga. Nad uurisid meetodit, kuidas blastotsüste kasutada embrüonaalsete tüvirakkude eraldamiseks. Pärast Kaufmani lahkumist jätkas Evans oma tööd, eraldades hiire embrüost embrüonaalse tüviraku. Ta muundas seda geneetiliselt ja siirdas selle täiskasvanud emashiirtesse eesmärgiga luua geneetiliselt muundatud järglasi. Selle töö eest anti talle 2007. aastal Nobeli auhinna. Tänapäeval peetakse geneetiliselt muundatud hiiri meditsiiniliste uuringute jaoks ülioluliseks.
Noorus ja haridus.
Evans sündis Stroudis Gloucestershire'i krahvkonnas 1941. aastal. Tema ema oli õpetaja. Isa pidas mehaanikatöökoda ning õpetas Evansi kasutama tööriistu ja masinaid, sealhulgas treipinki. Evans oli lähedane vanaisaga, kes oli üle 40 aasta baptistikoguduse koorimeister ning kelle põhihuvid olid muusika, luule ja kirik. Tema ema vend oli Cambridge'i ülikooli astronoomiaprofessor. Poisikesena oli Evans vaikne, häbelik ja uudishimulik. Talle meeldis teadus ja vanemad julgustasid teda õppima. Ta läks keskkooli Kagu-Londonis St Dunstani kolledžis. Koolis oli ta üks paremaid õpilasi, ehkki mitte klassi parim. Ta valmistus põhjalikult Cambridge'i ülikooli sisseastumiseksamiteks. 
Evans sai stipendiumi Cambridge'i ülikooli. Ta õppis zooloogiat, botaanikat ja keemiat, kuid loobus peagi zooloogiast ja lisas biokeemia, leides, et teda huvitab taime füsioloogia. Ta käis Sydney Brenneri seminaridel ja osales Jacques Monodi loengutes. Evans lõpetas Cambridge'i ülikooli bakalaureusekraadiga 1963. aastal, kuigi ta ei sooritanud lõpueksameid, sest ta põdes parajasti mononukleoosi. Evans otsustas tegeleda selgroogsete loomade geneetilise kontrolli uurimisega. Ta kolis Londoni Ülikooli kolledžisse, kus ta sai töökoha teadurina, õppides Elizabeth Deuchari käe all. Tema eesmärk oli sel ajal "isoleerida arengult kontrollitud m-RNA". Ta sai doktorikraadi 1969. aastal.
Erialane ja teadustöö.
Temast sai Londoni Ülikooli kolledži anatoomia ja embrüoloogia osakonna õppejõud, kus ta tegi uurimistööd ning õpetas doktorante ja üliõpilasi. 1978. aastal siirdus ta Cambridge'i ülikooli geneetikaosakonda, kus 1980. aastal algas tema koostöö Matthew Kaufmaniga Nad töötasid välja idee kasutada blastotsüste embrüonaalsete tüvirakkude eraldamiseks.
Pärast seda, kui Kaufman lahkus Edinburghi anatoomiaprofessoriks, jätkas Evans oma tööd. 1985. aasta oktoobris külastas ta Massachusettsis Cambridge'is asuvat Whiteheadi instituuti ühe kuu pikkuse praktilise töö jaoks, et õppida uusimaid laboritehnikaid.
1990. aastatel oli ta stipendiaat Cambridge'i St Edmundi kolledžis. 1999. aastal sai temast imetajate geneetika professor ja bioteaduste osakonna juhataja Cardiffi ülikoolis, kus ta töötas kuni pensionile jäämiseni 2007. aasta lõpus. Ta löödi 2004.aastal rüütliks, tunnustades tema tööd tüvirakkude uurimisel. 2007. aastal pälvis ta koos Mario Capecchi ja Oliver Smithiesega Nobeli füsioloogia- või meditsiiniauhinna töö eest, mille käigus avastati meetod embrüonaalsete tüvirakkudega hiirtel homoloogse rekombinatsiooni juurutamiseks. Evans nimetati Cardiffi ülikooli presidendiks ja ta astus ametisse 23. novembril 2009. Seejärel sai Evansist 2012. aastal Cardiffi ülikooli kantsleriks. Ta on Cambridge'i St Edmundi kolledži auliige.
Tüvirakkude uurimine.
Evans ja Kaufman eraldasid embrüonaalsed tüvirakud hiirte varajastest embrüotest (embrüoblastid). Need varased embrüonaalsed rakud võivad diferentseeruda täiskasvanud organismi ükskõik millisteks rakkudeks. Nad modifitseerisid neid tüvirakke ja paigutasid need emaste hiirte üsasse, nii et nad sünnitaksid geneetiliselt muundatud järglasi.
1981. aastal avaldasid Evans ja Kaufman katsete tulemused, milles nad kirjeldasid, kuidas eraldasid hiire blastotsüstidest embrüonaalsed tüvirakud ja kasvatasid neid rakukultuurides. Selle saavutas samal aastal iseseisvalt ka Gail R. Martin. Lõpuks suutis Evans isoleerida hiire varajase embrüo embrüonaalse tüviraku. Seejärel muutis ta seda geneetiliselt ja implanteeris täiskasvanud emasesse hiiresse, et luua geneetiliselt muundatud järglasi – laborihiirte esivanemaid, keda peetakse tänapäeval meditsiinilise uurimistöö jaoks ülioluliseks.
Isiklikku.
Kui Evans oli Cambridge'is üliõpilane, tutvus ta oma tädi, astronoomiaprofessori abikaasa korraldatud lõunasöögil Judith Clare Williamsiga. Pärast nende kihlumist nende suhe küll ei sujunud ning Judith elas mõnda aega Kanadas, kuid aasta hiljem naasis Inglismaale ja nad abiellusid. 1978. aastal kolis pere Londonist Cambridge'i, kus nad elasid enne Cardiffisse kolimist üle 20 aasta. Neil on tütar ja kaks poega.
Tema abikaasa Judith Clare Williams, kes on Christopher Williamsi lapselaps, pälvis 1993. aastal MBE õendustöö eest. Ta töötab rinnavähi heategevusorganisatsioonides.