Tallinna Tõnismäe eeslinna kalmistu

Tallinna Tõnismäe eeslinna kalmistut kasutati matmispaigana tõenäoliselt 16. sajandi teisest poolest kuni 18. sajandi keskpaigani. Tegemist oli eeslinna kalmistuga ning peamiselt maeti sinna kohalikud elanikud. 
Tõnismäel paiknevat Püha Antoniuse kabelit on esimest korda mainitud 15. sajandi keskpaigas, kuid selle täpne asukoht on teadmata. Kabelihoone hävis ilmselt aastatel 1570–1571 Liivimaa sõja jooksul, kui Tallinna piirasid Vene sõdurid. 1672. aastal ehitati kabeli varemete lähedusse puidust Kaarli kirik Rootsi kuninga Karl XI auks. Kaarli kirikut on nimetatud ka Soome kirikuks Tõnismäel, kuna see rajati eeskätt eestlastest ja soomlastest koosnevatele kogudustele. Kirik hävitati aga Vene vägede poolt 19. augustil 1710 Põhjasõja käigus.
Kalmistu paiknemine.
Ajaloolistele kaartidele tuginedes jäi rootsiaegne Kaarli kirik ning seda ümbritsev Tõnismäe kalmistu tõenäoliselt suuremas osas Tõnismägi tn 9, Tõnismägi tn 11 ja Hariduse tn 8 vahelisele alale. Põhja suunas ulatus matmispaik ilmselt ka tänapäevaste Tõnismägi tn 7 ja tn 5a aladele ning ilmselt on kalmistu seal säilinud ka praeguseni. 17. sajandi lõpul viidi läbi Tallinna kindlustuste uuendamine, mille käigus kaevati maha tõenäoliselt terves ulatuses praeguse Hariduse tn 8 alla jääv osa matmispaigast ning Tõnismägi tn 11 ja 5a kruntide idapoolses osas paiknenud matused. Algse kalmistuala suurust ja ulatust ei ole täpselt võimalik hinnata, kuid ilmselt ei ulatunud see enam järgmistele Tõnismäe tänava kruntidele, sest matmiseks kõlblik ala muutus seal piirkonnas üha kitsamaks. Kalmistu kohal paikneb praegu Haridus- ja Teadusministeerium, Reformierakonna peakontor ning Prantsuse Lütseumi algklasside hoone.
Arheoloogilised uuringud Tõnismäe kalmistul.
2003. aasta.
Esimesed arheoloogilised kaevamised kalmistu alal leidsid aset 2003. aastal Tõnismäe 11a krundil remonditööde tõttu. Kaevamiste käigus leiti 24 luustikku ja lisaks ka lõhutud inimluid. Surnud olid kristlike kombe kohaselt maetud peaga läänekaarde ja olid asetatud selili-siruli. Kaevamiste käigus kogutud leiumaterjal dateeriti 17.–18. sajandisse. 
2016. aasta.
2016. aastal tehti Tõnismägi 11a krundil arheoloogilisi eeluuringuid, kus kaevati prooviaugud määramaks matmispaiga olemasolu ja ulatus. Leiti 4 luustikku, millest kolm võeti üles. Kolmest maetutest oli üks alaealine ja kaks täiskasvanut, ühtlasi leiti suures koguses segatud inimluid.
2017. aasta.
Kõige ulatuslikumad arheoloogilised kaevamised toimusid 2017. aasta suvel. Täielikult uuriti kalmistuala läbi Tõnismägi tn 11a krundil, samuti viidi läbi kaevamised Tõnismägi tn 9 ja 11 hoovides seoses elu- ja ärihoone rajamisel ning osaliselt soojustorustike uuendamisel. Arheoloogide poolt läbi uuritud kalmistu säilinud ala ulatus oli umbes 1300 m².
Laste osakaal matustes.
Välitööde käigus kaevati aastatel 2016-2017 välja ligi 525 luustikku, millest 191 kuulusid alaealistele. Eesti varauusaegsetes kalmistutes on laste matused küllaltki tavapärane nähtus, sest ajaloolistele andmetele tuginedes oli 16.–18. sajandil laste kõrge suremus paratamatu osa ja enamikus peredes elasid täiskasvanueani vaid umbes pooled kõigist lastest. Alaealiste matuste uurimisel tuvastati vähemalt ühe patoloogia esinemine 118 indiviidil. Suurim suremus oli olnud imikute ja kuni 6,5-aastaste laste seas ning kõige sagedasemaks haiguseks laste hulgas oli skorbuut. Ühtegi võimalikku tuberkuloosi juhtu imikutelt ja väikelastelt ei avastatud, küll aga leiti nelja väikelapse roietel uut luud, mis viitab raskekujulisele kopsuhaiguse põdemisele. Samas võib eeldada, et näiteks tuberkuloosi põdes rohkem väikelapsi, kuid nad surid tõenäoliselt enne, kui haigus jõudis luudele patoloogiatest tingitud märgid jätta. Kopsuhaiguste esinemine annab tunnistust selle kohta, et eeslinna lapsi oli ümbritsenud ebasoodne keskkond, mis võis ühtlasi mõjuda nende niigi nõrgale immuunsüsteemile väga raskelt.
Kalmistul tehtud uuringute olulisemad järeldused.
Enamik maetutest olid sängitatud üksikhaudadesse, kuid esines ka mitmikmatuseid. Ühel juhul olid laps ja täiskasvanu küll eraldi kirstudesse pandud, kuid siiski ühte hauda koos maetud. Esines ka juhtum, kus kolm täiskasvanut meesterahvast olid maetud kokku ühte hauda. Siiski ei leidnud arheoloogid kalmistu aladelt mitte ühtegi ühishauda, kuid siiski õnnestus tuvastada vaid üks kolmikmatus, kuhu täiskasvanud olid sängitatud üksteise peale. On väga tõenäoline, et välitööde ajal ei sattunud arheoloogid lihtsalt sellesse kalmistuossa, kuhu võisid olla maetud ka näiteks katkupuhangu ohvrid. Näitena saab esile tuua linnast väljapoole jäänud Jaani Seegi ja Püha Barbara surnuaedasid, kuhu ühishaudadesse oli maetud arvukalt surnuid mitmete epideemiate ja näljahädade ajal. 
Enamik surnutest olid asetatud laudkirstudesse, mis olid sepanaeltega kinni löödud. Kokku õnnestus arheoloogidel välitöödel koguda üle 5000 kirstunaela. Kalmistule maetud olid mulda pühitsetud kristliku kombe kohaselt, mis oli sarnane varasemate aastate kaevamiste tulemustega. Kaevamistel leitud matuste ülematmised ja haudadest pärinevad lõhutud luud viitavad selgelt kalmistukoha pikaaegsele kasutusele, kuid samas oli palju matuseid lõhutud hilisemate kaevetööde käigus.
Kalmistu paiknes Tõnismäe asumil, mis varauusajal oli Toompea haldusalasse kuulunud. Toona oli olnud tegemist rahuaja kalmistuga, kuhu oli maetud nii mehi, naisi ja lapsi. Peamiselt maeti sinna inimesed, kes olid pärit eeslinnast, Toomhospidalist, kuid samuti ka Soome sõjamehi ja perekondi, keda oli toodud Tallinna ehitustöödele 1670. aastate alguses. Siiski on eristatav, et kalmistule maetud inimeste puhul oli tegemist vaesema ühiskonna klassiga, millele viitab muuhulgas kalmistu paiknemine väljaspool linnamüüri. 
Ajaloolistele allikatele tuginedes on teada mõningate surnute ametid ja mõnel juhul ka nende päritolu või seisus. Näiteks oli maetute hulgas ametite järgi võimalik üles lugeda tisler, maaler, teenijatüdruk, vaene sepp Soomest, parukategija, hospidali elanik, pagar, gilditeener ja kompassitegija; mis on kõik ära mainitud Toomkoguduse kirikuraamatus 18. sajandi esimesel poolel. Matuste juurest leidsid arheoloogid ka mitmesuguseid esemeid, mis peamiselt olid seotud rõivastusega: sõled, nööpnõelad, klaashelmest kaelakeed, tekstiilikatked, nööbid. Müntidest leiti Rootsi ööre ja Vene dengasid, muuhulgas oli paarile surnule hauda kaasa pandud nuga. Hauapanuste ja lõhutud haudadest saadud juhuleidude põhjal saab järeldada, et kalmistu oli ilmselt kasutusel 16. sajandi teisest poolest kuni 18. sajandi keskpaigani, mil kalmistu lõpuks suleti.
Võimalik osteosarkoomi juhtum.
Kalmistult avastati ühest matusest ka võimalik juhtum osteosarkoomi esinemisest (matus 194). Hoolimata sellest, et uuritav luustik oli küll katkendlikult säilinud, on hilisemalt õnnestunud kindlaks määrata, et luustiku puhul oli tegemist meesterahvaga ning surres oli ta olnud vanuses 16–18. Noormehe vasakul reieluul oli väga suur "päikesekiirtevihu" laadne moodustis mõõtmetega 10x15 cm, mis ilmselt oli olnud kasvaja ja tekkinud vasaku reieluu distaalses metafüüsis ning tunginud seejärel selle välispinnale. Kiirjad luu ogad (nn päikesekiirtevihud) viitavad sellele, et pahaloomuline kasvaja oli pideva edasitungi käigus läbinud luupinna. Indiviidi vanus ja ühtlasi luulise moodustise asukoht reieluu metafüüsil annavad üheselt tunnistust osteosarkoomi juhtumist. Kuna osteosarkoomi puhul on tegemist väga agressiivse pahaloomulise kasvajaga, siis oli selle läbipõdeja surnud varakult ning arvatavasti oli see ka otsene surma põhjustaja. Väga tõenäoliselt oli kasvaja tõttu noormees enne oma surma olnud ka voodihaige ning ta pidi kannatama väga raskete valude käes.