Nõukogude vägede evakueerumine Tallinnast

Nõukogude vägede evakueerumine Tallinnast oli 1941. aasta augustis, pärast Teise maailmasõja Idarinde lahingute käigus Saksa Wehrmachti vägede poolt Ida-Eesti vallutamist, Balti laevastiku vägede ja piiramisrõngasse sattunud Punaarmee vägede lahkumine.
22. juunil 1941 alustas Saksamaa sõjategevust Teise maailmasõja Idarindel rünnakuga Nõukogude Liidule.
Enne lahingute algust Eestis maismaal toimusid Tallinnas paiknenud Balti laevastiku peabaasi (Tallinn), baasi ümbritseva veerajooni kaitse miini- ja sõjalaevade, Lääne-Eestis Balti laevastiku Läänemere rajooni rannakaitse ja Soomes paiknenud Saksa Kriegsmarine ning Soome sõjalaevastiku vahel vastase tegevuse pärssimiseks meremiinide tõkete ja -väljade paigaldamisega.
Pärast Riia vallutamist 1. juulil liikus Wehrmachti 18. armee kiiresti edasi ja ületas 7. juulil laia rindena Eesti lõunapiiri. Lätis asunud Nõukogude 8. armee (kindralmajor I. Ljubovtsevi juhtimisel) riismed taandusid kahe Saksa armeekorpuse ees ja jäid peatuma Pärnu-Emajõe joonel.
Põletatud maa taktika.
14. juulil 1941 sai PBL Sõjanõukogu NSV Liidu sõjamerelaevastiku rahvakomissarilt admiral Ivan Issakovilt direktiivi nr 16, kus oli määratletud PBL baasi objektide hävitamise kord Tallinna mahajätmise puhuks. Kohapeal koostati detailne plaan linna ja baasi objektide purustamiseks, mis kooskõlastati Tallinna Linna RSN Täitevkomiteega. 
Tallinna vallutamine.
24. augustil alustasid nõukogude väed Tallinna evakuatsiooni, 26. augustil andis Looderinne ülemjuhataja Kliment Vorošilov loa Tallinn maha jätta. Rindejuhatuse korraldusel tuli lahingutegevus 27. augustil lõpetada ja asuda laevadele.
28. augustil lahkusid Tallinna reidilt Kroonlinna suunas laevadel evakueeritavad. Järelväena jäeti maha umbes 12 000 Nõukogude sõdurit. Saksa vägede kätte langes 11 432 punaarmeelast vangi, umbes 700-l õnnestus kahes grupis ida poole välja murda, kes alles Rakvere kandis hävitati. 28. augustil kell 20.00 algas taandumine tõsise mereväe kahuritule kaitsekatte all.  Korrapärase taganemise asemel muutus pardaleminek kohe täielikuks kaoseks. Nõukogude kaitsjad ei suutnud enam sakslasi takistada, kes pidevalt sadamat pommitasid. Mitmed transpordilaevad, mida ümbritsesid pommikestad, olid sunnitud lahkuma oma pardalemineku positsioonidelt ilma nendele määratud üksuste ja evakueerituteta.
Evakuatsioon.
, "Balti laevastik Teises maailmasõjas"
Evakuatsiooniteekond jagunes kaheks osaks: Tallinnast Suursaarele, umbes Soome lahe keskele ja Suursaarest Kroonilinnani. Esimene osa kujutas endast enim ohtu Juminda neeme miiniväljade ja õhukaitse puudumise tõttu. Kui Suursaareni jõutakse öösel, jääb laevastik Leningradis ja Kroonlinnas asuva õhukaitse piiridesse. Lisaks korraldati ja paigutati Suursaarele Kroonlinnast pärit laevade töögrupp, et aidata kaasa päästmis- ja taastamispüüdlustele. 
28. augustil koondus Tallinna lahele üle 180 laeva, mis jagati neljaks konvoiks, peajõududeks, kattesalgaks ja arjergardiks. Balti laevastiku staabi valearvestuste tõttu läksid konvoid merele 10–14 tundi plaanitust hiljem (hilisõhtul), mistõttu ei jõutud Juminda miinivälja päevavalguses ületada. Kuna 2. ja 3. konvoi olid miiniväljade öiseks läbimiseks liiga nõrga miinitraalerite kaitsega, ei pääsetud ohvriteta. Õhtul kell viis sõitis miinile aurik Ella, mis vajus põhja mõne minutiga, viies endaga kaasa 856 inimest. Kell 20:11 uppus miinitabamusest esimene sõjalaev, allveelaev S-5. Samal õhtul kell kolmveerand üheksa hukkus miinil ka hävitaja Jakov Sverdlov. Sellel laeval olevat olnud nii Sergei Kingissepp kui ka Eesti NSV Rahvakomissaride Nõukogu esimees Johannes Lauristin (andmed, tema hukkumisest laeval on vaieldavad). 29. augusti hommikul jättis Vladimir Tributs konvoid saatuse hoolde. Ta istus Kirovilt ümber torpeedokaatrile ja kihutas Leningradi. Selleks ajaks olid transpordilaevad jäänud sõjalaevade kaitseta, sest need sõitsid ees ära Kroonlinna. Konvoid aga vajanuks hädasti ristlejate ja teiste sõjalaevade kaitset, sest valgenedes algasid Saksa pommituslennukite rünnakud, mis viisid merepõhja veel hulga laevu (Vironia, jäälõhkuja Krišjānis Valdemārs) ja tuhandeid inimesi. Suurim ohvrite arv (1760) oli aurik Kalpaksil. Kroonlinna jõudsid 32 transpordilaeva 75st. Konvoides kokku olnud 27 800 inimesest hukkus umbes 11 000, neist üle 3000 tsiviilisikud.
Nõukogude ajaloolased ja laevastikujuhid nimetasid hukkunute arvuks 4000–5000 inimest ehk rohkem kui poole võrra vähem. Eesti mereajaloolastest on läbimurde kaotusi analüüsinud Mati Õun, kes jõudis tulemusele 13 500 – 14 000. Niisiis leidis sel retkel märja haua umbes 11 000 – 14 000 inimest.