tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Chronicon Pictum

"Chronicon Pictum" (ladina keeles 'illustreeritud kroonika') on 14. sajandi teise poole Ungari kuningriigis koostatud keskaegne illustreeritud kroonika. Kroonika koostati kuningas Lajos I õukonnas ja see esindab kuninglike õukondade rahvusvahelist kunstistiili.
Kroonika täielik pealkiri on "Chronicon pictum, Marci de Kalt, Chronica de gestis Hungarorum" ehk "Illustreeritud kroonika, Márk Kálti kroonika ungarlaste tegude kohta". Kroonikat tuntakse ungari keeles nimega "Képes Krónika" ning selle kohta kasutatakse veel nimesid "Chronica Hungarorum", "Chronicon (Hungariae) Pictum", "Chronica Picta" ja "Chronica de Gestis Hungarorum".
Kroonika ajalugu.
Kroonika pani Márk Kálti (ladinapäraselt "Marci de Kalt") kirja veidi aega peale 1358. aastat ja selle viimased illustratsioonid lõpetati vahemikus 1370–1373. Ungari kuningas Lajos I kinkis kroonika Prantsusmaa kuningale Charles V-le, kui tema tütar Katalin oli kihlatud Charles'i poja Louis'ga.
Seejärel kingiti see aastal 1456 Serbia despoodile Đorđe Brankovićile, kelle valduses see kopeeriti. Hiljem kroonika kadus ja on võimalik, et see oli mõnda aega türklaste käes.
Kroonika ilmus teadmata viisil taas välja 17. sajandi esimeses pooles Viini kuninglikus arhiivis ja seetõttu tuntakse seda ka nimega "Viini illustreeritud kroonika". Tänapäeval hoitakse käsikirja Budapestis Széchényi Rahvuslikus Raamatukogus ("Országos Széchényi Könyvtár").
Kroonikas kujutatud sündmused.
Kroonika 147 pilti on suurepärane teabeallikas 14. sajandi Ungari kultuuriajaloo, rõivaste ja õukonnaelu kohta. Mitmed kroonikas leiduvad miniatuurid on värvitud kullaga. Võrreldes neid miniatuure sama aja Lääne-Euroopa teistest piirkondadest pärinevate miniatuuridega, on nende kunstiline väärtus üpris kõrge. Tegelaskujud on joonistatud üksikasjalikult ja teadmistega anatoomiast. Värvitud on isegi silmamunad, mida on võimalik kontrollida vaid mikroskoobi abil.
Kõik Attilat kujutavad miniatuurid on kas soditud või isegi kustutatud (eriti viimane Attila surma kujutav miniatuur). Kuna kõik teised miniatuurid ja tekst on säilinud hästi, ei saa see olla aja põhjustatud.
Kroonika miniatuurid kasutavad ka sümbolismi: kui "esimese saabumise" ("primus ingressus") kujutamisel on kasutatud kaameli kujundit, siis "teise saabumise" ("secundus ingressus") kujutamisel on kasutatud hobuse kujundit. Ilmselt viidatakse sellega sellele, et ungarlaste esimene saabumine Pannoonia madalikule ei olnud edukas või juhiti see oma teelt kõrvale kultuurilistel põhjustel (nagu ka kaamel on "teelt kõrvale juhitud" hobune ja valge hobune esindab "puhast kvaliteeti"). Kroonikas kasutatud ladina keel on vigadeta ja selle kvaliteet on kõrge.
Sinine tund

Sinine tund on ajavahemik fotograafias, päeval, hämariku ajal hommikul ja õhtul, mil Päike asub allpool horisonti, ligikaudu 4–6 kraadi allpool silmapiiri, ehk tsiviilhämariku ajal. Seetõttu ei jõua maapinna lähedusse otsest päikesevalgust, vaid ainult hajusvalgus, mis omandab sinaka tooni. Päikesevalgus muutub sinakaks sellepärast, et Päikeselt tuleva valguse spektri punasem osa läbib atmosfääri ning lahkub otse avakosmosesse, valguse sinine spektriosa aga hajub atmosfääris ning jõuab Maa pinnani. Õhtusel ajal leiab sinine tund aset videviku lõpus ning sellele eelneb kuldne tund, hommikusel ajal algab videvik sinise tunniga ning sellele järgneb kuldne tund. Erilise valguse tõttu hindavad sinist tundi kõrgelt ka kunstnikud ja fotograafid.
Fotograafia.
Sinise tunni ajal on taevas sügavsinist värvi ning Päikese tõusu või loojumise piirkonnas võib näha erinevaid kollase ja punase toone ja üleminekuid. Üldiselt on linnades sinise tunni ajal hooned ja tänavad valgustatud, seega on see aeg ideaalne linnafotograafia jaoks. Samuti on aeg väga sobilik maastikufotograafia jaoks, kuna taevas on sel ajal palju värvivarjundeid. Kuna sinine tund leiab aset videviku ajal, on see ka hea aeg Kuu pildistamiseks.
Kultuuriline mõju.
Kõnekeelne prantsuse ütlus iseloomustab sinist tundi ajana, mil valitsevad segadus ja salapära, kuna on võimatu päris täpselt öelda, kas on päev või öö. Üle maailma on mitmeid restorane, teatreid ja hotelle, mis saanud nime sinise tunni järgi. On ka olemas naistele mõeldud sama nimega parfüüm firmalt Guerlain (1912). Inglise kultuuris tähendas termin "sinine tund" aega, kui pubid ja muud ametlikud joogikohad olid lõunase ja õhtuse lahtiolekuaja vahel suletud. Nüüd on sinine tund Suurbritannias peaaegu kõikjal kaotatud ning pubid on avatud päev läbi.
Keskvere vald

Keskvere vald (saksa keeles "Keskfer") oli vald Läänemaal Martna kihelkonnas. Vald eksisteeris 1866–1890, mil valla alad läksid Martna valla koosseisu.
Valla alal asus Keskvere mõis.
Haeska vald (Martna kihelkond)

Haeska vald (saksa keeles "Hasik") oli vald Läänemaal Martna kihelkonnas. Vald eksisteeris 1866–1893, mil valla alad läksid Martna valla koosseisu.
1890 liideti Haeska vallaga Rannamõisa vald.
Ravila vald (1866)

Ravila vald (saksa keeles "Me(e)ks") oli vald Harjumaal Kose kihelkonnas. Vald eksisteeris 1866–1891, mil see liideti Palvere vallaga.
Valla alal asus Ravila mõis.
Ravila vald (1899)

Ravila vald (aastani 1917 "Nikolai vald", saksa keeles "Nikolai-Gemeinde") oli vald Harjumaal Kose kihelkonnas. Vald eksisteeris 1899–1939. Vallamaja asus Vardja külas.
Nikolai vald (1891)

Nikolai vald (saksa keeles "Nikolai-Gemeinde"; ka Palvere vald) oli vald Harjumaal Kose kihelkonnas. Palvere vald eksisteeris 1891–1899 ja 1899 moodustati Nikolai vald (hilisema nimega Ravila vald) erinevates piirides uuesti.
Milena Pavlović-Barili

Milena Pavlović-Barili (ka Barilli; serbia keeles Милена Павловић-Барили; 5. november 1909, Požarevac, Serbia – 6. märts 1945, New York) oli Serbia maalikunstnik ja luuletaja, Serbia modernismi silmapaistvaim naissoost esindaja.
Tema itaallasest isa Bruno Barilli oli mõjukas helilooja ning serblannast ema Danica Pavlovic, Karađorđevićite dünastia järeltulija, õppis kunsti. Milena õppis Belgradis Kuninglikus Kunstikoolis (1922–1926) ja Münchenis (1926–1928).
1930. aastate algul lahkus Pavlović-Barili Serbiast, kuhu enne Teist maailmasõda pöördus tagasi vaid lühikesteks visiitideks. Hispaanias, Roomas, Pariisis ja Londonis viibides suhtles ta Jean Cocteau ja André Bretoniga ning teda mõjutasid paljud Lääne kunstnikud, eriti Giorgio de Chirico. 1939. aastast elast ta New Yorgis, kus suri 1945. aastal ratsaõnnetuse tagajärjel.
Milena Pavlović-Barili loomingu teemad ulatusid portreedest piiblilugude fantaasiarikaste tõlgendusteni. Motiivide seas olid sagedased unenäolised olukorrad, kardinad, inglid, Venuse kujud ja arlekiinid. Paljud tema tööd on muuseumide püsiekspositsioonis Roomas, New Yorgis, Belgradi Kaasaegse Kunsti Muuseumis ning tema kodulinnas Požarevacis, kus kunstniku kunagises sünnikodus paikneb nüüd majamuuseum.
Baltatševo rajoon

Baltatševo rajoon on 2. järgu haldusüksus Venemaal Baškortostanis. Rajooni halduskeskus on Starobaltatševo.
Rajoonis on 15 külaasundust, kus on kokku 79 asulat.
2016. aastal oli rajooni elanike arv 19 217. 2010. aasta seisuga olid elanikest 51,1% baškiirid, 31,2% tatarlased, 12,6% marid, 2,5% venelased ja 2,3% udmurdid.
Taali vald

Taali vald (saksa keeles "Staelenhof"; ka "Paikuse vald") oli vald Tori kihelkonnas Pärnumaal.
Vallamaja asus Kõrsa külas.
Vald eksisteeris 1866–1939.
1893 liideti Taali vallaga Sindi vald.
1939. aasta vallareformi järel kuulus Taali valla maa-ala valdavas enamuses Paikuse valla koosseisu.
Blagoveštšenski rajoon

Blagoveštšenski rajoon on 2. järgu haldusüksus Venemaal Baškortostanis. Rajooni halduskeskus on Blagoveštšensk.
Rajoonis on 1 linna-asundus ja 15 külaasundust, kus on kokku 100 asulat.
2016. aastal oli rajooni elanike arv 49 594. 2010. aasta seisuga olid elanikest 61% venelased, 15,6% baškiirid, 13,9% tatarlased ja 6,7% marid.
Hiiru mõis

Hiiru mõis (saksa keeles "Klein-Attel") oli Atla mõisa kõrvalmõis Juuru kihelkonnas Harjumaal.
Mõis rajati 1686 Atla mõisast eraldatud alast.
Kuimetsa mõis

Kuimetsa mõis (saksa keeles "Kuimetz") oli rüütelkonnamõis Juuru kihelkonnas Harjumaal. Tänapäeval jääb kunagine mõisakoht Rapla valda Rapla maakonnas.
Ajalugu.
Kuimetsa mõisat on esmamainitud 1345. aastal. Mõisahoone ehitati arvatavasti 15. sajandi alguses välja kolmekorruselise tornlinnusena, mille kahte nurka kaunistasid väikesed konsooltornid. Linnus purustati Liivi sõjas 1574. aastal. Veel 1820. aastatel oli tornilinnus täies kõrguses püsti. Tänapäeval on linnusest alles vaid esimene korrus, mis rusukünka alla mattununa meenutab keldrit.
Kuimetsa ja Kaiu alad kuulusid keskajal, hiljemalt 1287. aastast, Tallinna Püha Miikaeli Nunnakloostrile. 1651. aastal läänistas Rootsi kuninganna Kristiina Kuimetsa ja Nabala mõisa Eestimaa rüütelkonnale maanõunike kolleegiumi lauamõisaks, mida kõik hilisemad valitsejad kinnitasid. Rüütelkonna omandusse jäi mõis kuni selle võõrandamiseni 1919. aastal.
18. sajandil püstitati mõisa väike ühekorruseline kivist peahoone, mida 19. sajandi lõpul veidi muudeti. 1905. aasta revolutsiooni aegu mõisahoone põletati, kuid taastati pärast põlemist enam-vähem varasel kujul.
Pärast mõisa võõrandamist kolis mõisahoonesse Kuimetsa algkool. Teise maailmasõja ajal, 1941. aastal põles hoone uuesti, misjärel jäi varemetesse. Nüüdisajal on peahoonest järel vaid väike varemeküngas. Mõisast on alles suur park ja mitu kõrvalhoonet, mis on enamjaolt ümber ehitatud. Mõisa aidas tegutseb Kuimetsa rahvamaja.
Umbru mõis

Umbru mõis (saksa keeles "Ummern") oli Järlepa mõisa kõrvalmõis Juuru kihelkonnas Harjumaal.
Mõis rajati 1662 Angerja mõisast eraldatud alast.
Rannamõisa mõis (Keila)

Rannamõisa mõis (saksa keeles "Strandhof") oli rüütlimõis Keila kihelkonnas Harjumaal, tänapäeva Rannamõisa küla lähedal Harku vallas Harju maakonnas.
Mõisast on teateid alates 1589.
Jaska mõis

Jaska mõis (saksa keeles "Jaskamois") oli rüütlimõis Suure-Jaani kihelkonnas Viljandimaal.
Ajalugu.
Mõisa on mainitud kui Liivimaa ordumeister kinnitas 1470. aastal antud dokumendis, et ta oli vabatalupoeg Heinike van Jeszkes'ele lääniks andnud 3 adramaad ja veski. Omaniku perekonnanime järgi hakati läänistatud maadele asutatud mõisat nimetama Jeskemois, Jeskamois, Jeska. Mõisast on teateid ka 1592. aastast.
Lõhavere mõis

Lõhavere mõis (saksa keeles "Lehowa") oli rüütlimõis Suure-Jaani kihelkonnas Viljandimaal.
Ajalugu.
Mõis rajati 17. sajandil.
Taevere mõis

Taevere mõis (saksa keeles "Taifer") oli riigimõis Suure-Jaani kihelkonnas Viljandimaal.
Ajalugu.
Mõis rajati 16. sajandi keskpaiku.
Kaarma mõis (Väike-Maarja)

Kaarma mõis (saksa keeles "Kaarmann") oli rüütlimõis Väike-Maarja kihelkonnas Virumaal.
Mõisast on teateid alates 1538.
Kärsa mõis

Kärsa mõis (saksa keeles "Kersel") oli rüütlimõis Väike-Maarja kihelkonnas Virumaal.
Mõisast on teateid alates 1456.
Nõmme mõis (Väike-Maarja)

Nõmme mõis (saksa keeles "Nömme") oli poolmõis (varem rüütlimõis) Väike-Maarja kihelkonnas Virumaal.
Mõis rajati 1793 Tammiku mõisast eraldatud alast.
Pandivere mõis

Pandivere mõis (saksa keeles "Pantifer") oli rüütlimõis Väike-Maarja kihelkonnas Virumaal, tänapäeva Pandivere küla lähedal Väike-Maarja vallas Lääne-Virumaal.
Mõis rajati 1801 Kärsa mõisast eraldatud alast.
Moora mõis

Moora mõis (saksa keeles "Mohrenhof," taani keeles "Moori") oli rüütlimõis Simuna kihelkonnas Virumaal. Tänapäeval Moora küla lähedal Vinni vallas Lääne-Viru maakonnas.
Ajalugu.
1435 – Hinrich More saab mõisa omanikuks teadmata teel.
1548 – Hinrick More annab vend Bartholomeusele Veiküla 12 adramaad.
1687 – Christoph Adolph Elert on alaealine, et mõisa pärida, teda esindab kasuisa Rudolph Stackelberg.
1688 – Mõis võõrandati ning see läks Rootsi riigi halduse alla. Mõisa nimeks sai Moora mõis (Mohrenhof). Tiesenhausen Kathrina Elisabeth abiellus 1712 . aastal Otto Johann von Tisenhauseniga.
1734 – Laevakapten Gustav Reinhold Riesenkampff ostis mõisa endale.
1757 – Otto Johann Payküll koos oma venna Adamiga ostis mõisa kaptenilt ja abiellus Katharina Elisabeth Stackelbergiga. 
1771 – Magnus Adolph Rosenbach ostis mõisa ja abiellus Katharina Elisabeth Mohrenschildiga.
1788 – Preisi leitnant ja haagikohtunik Budberg Wilhelm von Budberg saab pandiga mõisa ilma Veikülata. Abiellus 1765. aastal Anna Renate von Bistramiga.
1804 – Karl Magnus Rosenbach ostis mõisa, kui Budbergi pandiaeg lõppes. Abiellus 1796. aastal Vao Helene Elisabeth Baranoffiga.
1831 – Parun Alexander Georg von Stackelbergostab ostab mõisa. Abiellus 1833. aastal Woldemar von Patkuli tütre Katharinaga.
1855 – Venevere krahv Gustav Rebinderilt Hanguse ostis Moora mõisa.
1889 – Mõisale ehitati viinaköök ja tuuleveski.
1890 – Moora mõisa alad ühendati Laekverega.
1900 – Heinrich Alexander von Stackelberg saab kinkelepinguga mõisa oma isalt. Abiellus 1892. aastal Alexander von Weissi tütre Elisabethiga. 
1919 – Mõis võõrandati maareformi seaduse tõttu. Moora mõis läks Eesti Vabariigile.
1924–1931 – Moora mõisa hoone lammutati ja kividest ehitati Laekvere kauplus, koolimaja, meierei ja pritsimaja.
1938 – Mõisa maadel oli 34 ostetud talu ja 78 asundustalu. Suurimaks üksuseks oli riigimets 1441 hektarit.
Tänapäev.
Moora mõisast ei ole tänaseni säilinud ühtegi hoonet ega märkimisväärset jälge. Kõik mõisa ehitised lammutati 1924.–1931. aastatel ning materjalid kasutati ümber kohalike hoonete – nagu Laekvere kauplus, koolimaja, meierei ja pritsimaja – ehitamiseks. Näha on ainult muruväljak.
Selli mõis

Selli mõis, ka Seli mõis (saksa keeles "Sellie") oli rüütlimõis Simuna kihelkonnas Virumaal., tänapäeva Selli küla lähedal Jõgeva vallas Jõgeva maakonnas.
Mõis rajati 17. sajandi lõpul Piibe mõisast eraldatud alast.
Tammiku mõis (Simuna)

Tammiku mõis (saksa keeles "Tammik") oli rüütlimõis Simuna kihelkonnas Virumaal., tänapäeva Tammiku küla lähedal Väike-Maarja vallas Lääne-Viru maakonnas.
Mõisast on teateid alates 1526.
Ohakvere mõis

Ohakvere mõis (saksa keeles "Ahagfer") oli rüütlimõis Jõhvi kihelkonnas Virumaal.
Mõis rajati 1621 Jõhvi mõisast eraldatud alast.
Toila mõis

Toila mõis (saksa keeles "Toila") oli rüütlimõis Jõhvi kihelkonnas Virumaal. Tänapäeval jääb kunagine mõisasüda Jõhvi valla Valaste küla territooriumile. Toila alevik jääb 5 km ida poole.
Mõis rajati 17. sajandil.
Mõis koos selle juures asuva Toila paljandiga on andnud nime Toila kihistule.
Voka mõis

Voka mõis (saksa keeles aastani 1781 "Fockenhof", seejärel "Choudleigh") oli rüütlimõis Jõhvi kihelkonnas Virumaal, tänapäeval jääb kunagine mõisasüda Ida-Viru maakonda Jõhvi valda Voka alevikku. 
Ajalugu.
Voka mõisa kohta on esmakordselt andmeid Kollota nime all 1586. aastast, maavaldus suurusega 7 adramaad. Mõis rajati 16. sajandil. 
1626. aastal ostis Voka mõisa Narva raehärra Johann Fock, mõisa nimeks sai saksa keeles Fockenhof, millest ka eestikeelne nimi Voka. Jõhvi kirikus on senini kroonlühter, mis on aastast 1641 ja annetajaks oli Narva raehärra ja Voka mõisa omanik Johann Fock. Rootsi valitsusajal kuulus Fockidele: Narva raehärra, Eestimaa maanõunik ja Voka, Konju, Patsu, Idavere, Võivere ning Repniku mõisa pärushärrale Rootsi sõjaväe major Johann/Hans Fockile (1575–1640); Rootsi sõjaväe ooberstile ja Nöteborgi komandandile, Voka ja Repniku mõisnik Mårten Fockile (sünd 1614); Rootsi sõjaväe ooberstile, Nöteborgi komandandile Frans Evald Fockile (1657–1738). 1722. aastal redutseeriti Kollota/Voka ja Vaivina major Ewold Marten Fockile. Tema pärijad müüsid mõisa 1747. aastal avalikul müügil parun Adam Friedrich von Stackelbergile.
Ingliskeelse nime sai mõis Kingston-upon-Hulli hertsoginnalt Elizabeth Pierrepontilt (1721–1788), kes 1781. aastal omandas Voka koos Toila ja Oru karjamõisaga ning moodustas nendest maavalduse, mille nimetas oma neiupõlvenime järgi Chudleigh'ks. Tema südameasjaks oli mõisaparkide kujundamine ja kaunistamine.
1917. aastal omandas mõisa Vene Talurahva Põllupank hinnaga 209 142 rubla, 1919. aasta maareformiga läksid kõik kroonu- ja Vene Talurahva Põllupanga mõisad ning metsad Eesti Vabariigi omandiks. Mõisaid ja maid hakkas valitsema Põllutööministeerium.
Pala mõis (Kadrina)

Pala mõis (saksa keeles "Pallal") oli Udriku mõisa kõrvalmõis Kadrina kihelkonnas Virumaal.
Ajalugu.
1516. aastal müüs Ewert Dücker Pala küla Odert Bremenile, 1545. aastal müüs Odert Bremen Pala küla Bartolomäus Taubele ning 1586. aastal valdas küla Hans Taube. 1552. aastal loovutas Jurgen Vitinghoff Harjumaa Saha mõisa alla kuulunud Pala küla Bartolomeus Tuvele ja 1586. aastast kuulus Saha mõis koos Pala külaga Hans Taubele, kuni 1617. aastal abiellus Saha mõisa ja Pala küla pärija Elisabeth Taube Vasta mõisa omaniku Otto Wrangelliga, tuues kaasavarana viimasele mõisa ja küla kaasa.
Mõisast on teateid alates 1628., 1634. aastal müüs Otto Wrangell (surn 1653 Pala oma sugulasele, ooberstleitnant, Tartu asehaldur, Imastu ja Kudina mõisa omanikule Jobst (Justus) Taubele. 1637. aastal müüs Jobst Taube Pala mõisa Reinhold Nierothile (Kodilast), kes sureb 1638 ja tema lesk loovutas mõisa uuesti Jobst Taubele. 1639. aastal müüs Jobst Taube Pala mõisa Tallinna kodanikule Caspar Strahlbornile ning mõis kuulus järgnevalt Strahlbornidele: 1657. aastast kuulus mõis tema pojale Christian Strahlbornile. Mõisa ei redutseeritud. 1716. aastal kuulus mõis Tallinna bürgermeister Christian Strahlborni pärijatele. Vahepeal oli mõis pandimõis, seejärel aga omanikud Christian Strahlborni tütrelapsed.
1767. aastal müüs assessor Adolph von Stackelberg Pala mõisa leitnant Woldemar von Brümmerile. 1773. aastal müüs Jacob Johann von Helwig Pala Reinhold Johann Zoege von Manteuffelile, kes 1781. aastal müüs Pala ja Jõetaguse mõisa haagikohtunik Magnus Adolf von Rosenbachile. 1796. aastal ostis Pala ja Jõetaguse mõisa Virumaa kreisimarssal krahv Gustav Diedrich von Rehbinder (1756–1826), kellele kuulusid ka Viru kreisis Kadrina kihelkonnas Polli, Udriku, Neeruti mõis ja Lääne kreisis Lautna ja Seira ja Vanamõisa mõis. 1826. aastal surnud Gustav Diedrich von Rehbinderi pärija oli tema poeg, haagikohtunik krahv Karl Gustav von Rehbinder (1793–1851), kes päris Jõetaguse, Udriku, Polli, Imastu, Neeruti, Võduvere, Vandu, Pala, Venevere, Luusika ja Käravete mõisa. 1853. aastal päris Jõetaguse, Neeruti, Vandu, Võduvere ja Pala mõisa aga tema poeg krahv Karl Gotthard von Rehbinder (1829–1879). 1885. aastal loovutas Karl Gotthardi lesk, Jõetaguse, Vandu, Neeruti ja Võdivere mõisa oma pojale krahv Karl von Rehbinderile (1861–1900). Krahv Karl Friedrich Woldemar Reinhold von Rehbinderi (surn. 1900) seaduslik pärija on tema ema Anna (Anette), de Faria Gentil (sünd von Uexküll, esimesest abielust krahvinna Rehbinder). 1904. aasta Tallinna ringkonnakohtu määrusega määrati krahv Karl Gotthard von Rehbinderi (kes suri 1878) pärijaks tema vend krahv Reinhold Fabian von Rehbinder (1831–1905). 
Krahv Reinhold Fabian von Rehbinderi vara pärijaks oli 1906. aastal Tallinna ringkonnakohtu määruse alusel tema poeg krahv Heinrich Karl Eduard von Rehbinder (1860–1929), kellele kinnitati Pala, Udriku ja Imastu mõis ning 1906. aastal liideti Kinnistusjaoskonna ülema otsusega Pala kinnistu Udriku mõisa külge.
Tõdva-Kõnnu mõis

Tõdva-Kõnnu mõis (saksa keeles "Köndes") oli rüütlimõis Kadrina kihelkonnas Virumaal.
Iisaku kirikumõis

Iisaku kirikumõis (saksa keeles "Pastorat Isaak") oli kirikumõis Iisaku kihelkonnas Virumaal.
Oonurme mõis

Oonurme mõis (saksa keeles "Onorm") oli Iisaku kihelkonnas Virumaal., tänapäeva Oonurme külas Alutaguse vallas Ida-Viru maakonnas.
Mõis rajati 17. sajandi lõpul Moora mõisast eraldatud alast.
Permisküla mõis

Permisküla mõis (saksa keeles "Permesküll") oli Pagari mõisa kõrvalmõis Iisaku kihelkonnas Virumaal., tänapäeva Permisküla küla lähedal Alutaguse vallas Ida-Viru maakonnas.
Pootsiku mõis

Pootsiku mõis (saksa keeles "Potzik") oli Iisaku mõisa kõrvalmõis Iisaku kihelkonnas Virumaal., tänapäeva Pootsiku küla lähedal Alutaguse vallas Ida-Viru maakonnas.
Mõis rajati 1856 Jõhvi mõisast eraldatud alast.
Rannapungerja mõis

Rannapungerja mõis (saksa keeles "Rannapungern") oli Pagari mõisa kõrvalmõis Virumaal Iisaku kihelkonnas. Nüüdisajal jääb endine mõisasüda Rannapungerja külla Ida-Virumaal Alutaguse vallas.
Tudulinna mõis

Tudulinna mõis (saksa keeles "Tuddolin") oli rüütlimõis Iisaku kihelkonnas Virumaal, tänapäeva Tudulinna aleviku lähedal Alutaguse vallas Lääne-Virumaal.
Mõis rajati 19. sajandi lõpul Rakvere mõisast eraldatud alast.
Tärivere mõis

Tärivere mõis, ka Terevere mõis (saksa keeles "Terrefer") oli rüütlimõis Iisaku kihelkonnas Virumaal., tänapäeva Tärivere küla lähedal Alutaguse vallas Ida-Viru maakonnas.
1914. aastal omandas mõisa Konstantin von Rentelnilt, Tallinna Piirituse Vabrikantide Ühisus Rosen ja Co hinnaga 204 000 rubla.
Rääsa mõis

Rääsa mõis, ka Uando mõis, Oando mõis, Vando mõis (saksa keeles "Räsa") oli eramõis Lüganuse kihelkonnas Virumaal.
Mõis rajati 1737 Mäetaguse mõisast eraldatud alast.
Voorepere mõis

Voorepere mõis (ka Voorepera mõis; saksa keeles "Worroper") oli rüütlimõis Lüganuse kihelkonnas Virumaal.
Mõis rajati 17. sajandil.
Kaarli mõis (Rakvere)

Kaarli mõis (saksa keeles "Alt-Sommerhusen, Alt Sommerhausen") oli rüütlimõis Rakvere kihelkonnas Virumaal.
Mõisast on teateid alates 1481., kui on mainitud mõisa ja küla Sommerhusen. Mõisaomanikud olid Hastferid. Vennad Carl ja Heinrich Hastfer jagavad isalt Helmold Hastferilt, päranduseks saadud mõisa omavahel ja määrasid piirid kindlaks nii, et Carl sai mõisa Alt-Sommerhusen ehk Kaarli ja vend Heinrich küla, millest kujunes Sõmeru mõis (Neu-Sommerhusen).
Ubja mõis

Ubja mõis (saksa keeles "Ubbia") oli Kohala mõisa kõrvalmõis Rakvere kihelkonnas Virumaal.
Mõis rajati 1875 Uhtna mõisast eraldatud alast., kui Uhtna mõisnik Nikolai von Weiss 1874. aastal müüs Uhtna poolmõisa Ubja Nicolai von Wrangellile.
Haansalu mõis

Haansalu mõis (saksa keeles "Lilienhof, Ansel, Hansal") oli Pada mõisa kõrvalmõis Viru-Nigula kihelkonnas Virumaal.
Mõis rajati 1557 Vasta mõisast eraldatud alast.
Satsu mõis

Satsu mõis (saksa keeles "Satzo") oli Kalvi mõisa kõrvalmõis Viru-Nigula kihelkonnas Virumaal.
Mõis rajati 18. sajandi algul Ulvi mõisast eraldatud alast.
Samma mõis

Samma mõis (saksa keeles "Samm") oli rüütlimõis Viru-Nigula kihelkonnas Virumaal.
Mõisast on teateid alates 1583. aastast.
Tüükri mõis

Tüükri mõis (saksa keeles "Dückern") oli Kalvi mõisa kõrvalmõis Viru-Nigula kihelkonnas Virumaal.
Mõisast on teateid alates 1526.
Unukse mõis

Unukse mõis (saksa keeles "Unnuks") oli Vasta mõisa kõrvalmõis Viru-Nigula kihelkonnas Virumaal.
Mõis rajati ajavahemikul 1782–1795 Koogu mõisast eraldatud alast.
Karja tänav (Narva)

Karja tänav on tänav Narva vanalinnas. Algab Kraavi tänavalt, ristub Hariduse, Vaeselapse ja Vestervalli tänavaga ning lõpeb tupiktänavana. Tänava pikkus on umbes 410 m.
1905. aasta linnaplaanil oli selle tänava nimi улица Широкая, 1912. ja 1927. aasta linnaplaanil Lai tänav. 
Pärast Teist maailmasõda kandis tänav nime Komsomoli tänav (vene keeles "Комсомольская улица") Nõukogude Liidu kommunistliku partei noorsoo-organisatsiooni – komsomoli – järgi. 11. mail 1994 ennistati linnavalitsuse otsusega Karja tänava nimi.
Oletatavasti on tänav praeguse nime saanud keskaegse linnamüüri põhjaküljel asunud Karja värava järgi, mille kaudu viis tee linnale kuuluvate karjamaade juurde.
Endise polikliiniku hoones aadressil Karja tänav 3 asub praegu Narva Muusikakool.
Oru vald (Lääne-Nigula kihelkond)

Oru vald (saksa keeles "Orrenhof") oli vald Läänemaal Lääne-Nigula kihelkonnas. Vald eksisteeris 1866–1950.
Vallamaja asus Linnamäe külas.
Ajalugu.
Vald moodustati 1866. aastal.
1890 liideti Oru vallaga Auaste, Keedrika, Räägu-Kärbla, Salajõe-Saunja ja Uugla vald.
25. juuni 1891 liideti vallaga varem Uuemõisa koosseisu kuulunud Rannaküla ja Vedra külad. 1895. aastal eraldati valla koosseisust Uugla alla kuuluvad talud (Olli-Uustalu, Olli-Hansu ja Olli-Uuetoa) liideti Taebla vallaga.
1939. aasta vallareformiga eraldati vallast talude heinamaatükkide maa-alad, mis lahusosadena asusid senise Võnnu valla piires.
1945 septembris moodustati Oru vallas Keedika külanõukogu keskusega Keedika külas ja Linnamäe külanõukogu keskusega Oru-Linnamäe alevikus. 1950. aastal Oru vald likvideeriti ja selle alad arvati Haapsalu rajooni koosseisu.
Adila vald

Adila vald (saksa keeles "Addila") oli vald Harjumaal Hageri kihelkonnas. Vald eksisteeris 1866–1891, mil see liideti Kirna-Kohatu vallaga.
Valla alal asus Adila mõis.
Maidla vald (täpsustus)

Maidla vald on/oli mitme Eesti valla nimi:
Suursuu-forellahven

Suursuu-forellahven ehk aunas ("Micropterus salmoides") on mageveekala, kes kuulub päikesekalalaste sugukonda. Tema looduslik elupaik on Põhja-Ameerika.
Suursuu-forellahven on oliivirohelise värvusega, kuid pärast jääminekut on ta tavaliselt hall. Emased isendid on tavaliselt isastest suuremad. Suursuu-forellahvena suurim dokumenteeritud pikkus on 75 cm ja mitteametlik suurim kaal 11,4 kg. Kala keskmine eluiga on umbes 16 aastat.
Suursuu-forellahvena noorkalad toituvad peamiselt kalamaimudest, vähilistest ja putukatest. Täiskasvanud toituvad väiksematest kaladest, tigudest, vähkidest, konnadest, madudest, salamandritest, vette kukkunud nahkhiirtest, veelindudest ja pisiimetajatest ning isegi alligaatoripoegadest. 
Saagi suurus võib olla kuni 50% kala suurusest. Suursuu-forellahven eelistab elupaiku, kus on palju varjekohti, sest ta jahib oma saaki varitsedes. Täiskasvanud isendid on tavaliselt oma elupaiga tippkiskjad, kuid noorkalad on tihti saagiks teistele loomadele.
Kuna suursuu-forellahven on harrastuskalastajate seas väga hinnatud püügikala, siis on teda asustatud ka mitmesse riiki väljaspool tema loodusliku leviala. Invasiivse liigina võib ta põhjustada mitmete kohalike liikide seisundi halvenemist või isegi väljasuremist. Arvatakse, et suursuu-forellahven on põhjustanud Guatemalas atitláni püti ("Podilymbus gigas") hävimise, kelle elupaigaks oli Atitláni järv.
Ungarlaste suurvürst

Ungarlaste suurvürst (ungari keeles "Nagyfejedelem") oli 9. ja 10. sajandil ungarlaste hõimuliitu juhtinud pealiku tiitel, mida kasutati ka selleaegsed allikates. Bütsantsi keiser Konstantinos VII Porphyrogennetos kasutas oma teoses "De Administrando Imperio" Árpádi kohta ladinakeelset tiitlit "megas Turkias arkhon" ja Querfurti Bruno viitas oma teoses "Sancti Adalberti Pragensis episcopi et martyris vita altera" suurvürst Gézale ladinakeelse tiitliga "Ungarorum senior magnus".
Tõenäoliselt valisid suurvürsti seitsmest madjarite hõimust koosneva liidu ja ungarlastega enne aastat 830 liitunud kolme kabaari hõimu (dissidentlikud kasaari hõimud) juhid. Ent on tõenäolisem, et esimese suurvürsti Álmosi, Árpádi isa, määras ametisse kasaaride kagaan. Jätkuvalt arutletakse selle üle, kas suurvürst oli hõimuliidu vaimne juht ("kende"), hõimuliidu sõjaline juht ("gyula") või oli tegemist uue tiitliga.
Paistab, et ajal, mil ungarlased oma senistelt elualadelt ("Etelköz") välja suruti ja nad Pannoonia madalikule ("Honfoglalás") liikusid, oli suurvürsti võim vähenemas. Suurvürst Géza ajaks valitses Transilvaaniat (pool)sõltumatu pealik ("gyula"). Ungari esimesel kuningal István Pühal ei tulnud seetõttu vallutada mitte ainult mainitud "gyula" territoorium, vaid ka Banaadi valitseja Ajtony ja mustade madjarite alad.
Tiitel kadus peale Istváni (kes enne ristimist kandis paganlikku nime Vajk) Ungari kuningaks kroonimist kas 1000. aasta 25. detsembril või 1001. aasta 1. jaanuaril.
Teadmata suurvürstid (907 – 950).
Ei ole teada mitu ungarlaste suurvürsti valitses ajavahemikus Árpádi oletatavast surmast aasta 907 paiku kuni ligikaudu aastani 948, mil valitses suurvürst Fajsz. Seda ilmselt seetõttu, et Zoltáni harust põlvnevad Ungari kuningad soovisid, et kuningriigi elanikud unustaksid aastatel 907–950 valitsenud teistest Árpádi dünastia harudest pärit mehed, kes põlvnesid kolmest teisest Árpádi pojast: Tarkatzus/Liüntika, Jelek ja Jutotzas. Ilmselt just nende kolme järeltulijad valitsesid selleaegset Ungarit, kuna ungarlaste valitsejatel oli enne 1000. aastat kombeks järgida nomaadide poolt kasutatud päriluse süsteemi, kus valitseja järglaseks sai tema noorem vend, mitte tema vanim poeg.
Põhjuseks, miks tänapäeva ajaloolased ei suuda täpselt tuvastada aastatel 907-955 valitsenud suurvürstide täielikku loendit, on fakt, et kroonikad sellest ajast enamjaolt vaikivad. Ungari kroonikatest on teada suurvürst Zoltán ja Konstantinos VII Porphyrogennetose tööst "De Administrando Imperio", mis säilitas Zoltáni haru dokumenteerimisega hõivatud ungarlaste kroonikatega võrreldes suurema loetelu Árpádi perekonna liikmetest, on teada nimi Fajsz.
Põhjus, miks Fajsz Ungari kroonikatest välja jäeti, oli asjaolu, et ta oli Jutotzas'i poeg, mitte valitseva Zoltáni poeg. Ilma "De Administrando Imperio" abita ei teaks me tema olemasolust midagi. Tema nimi esines mainitud töös aga seetõttu, et see käsikiri pandi kirja just tema valitsemisajal. Ent teiste Zoltáni harusse mitte kuulunud suurvürstide kohta, kes ilmselt enne ja peale Fajsz'i valitsesid, ei ole mitte midagi teada.
Riisipere vald

Riisipere vald (saksa keeles "Riesenberg"; 1915–1917 "Sergejevi (Sergei) vald") oli vald Harjumaal Nissi kihelkonnas. Vallamaja asus Nissil.
Vald eksisteeris 1866–1939.
1891 liideti Riisipere vallaga Lehetu, Munalaskme ja Nurme vald.
Koigi vald (Ambla kihelkond)

Koigi vald (saksa keeles "Koick") oli vald Järvamaal Ambla kihelkonnas. Vald eksisteeris 1866–1892.
1892 liideti Koigi vallaga Järvajõe, Karkuse, Kuru, Nõmmküla, Saiakopli ja Uudeküla-Tamsalu vald.
Koigi vald nimetati hiljem Nõmmküla vallaks.
Raka vald

Raka vald (saksa keeles "Rackamois") oli vald Järvamaal Ambla kihelkonnas. Vald eksisteeris 1866–1892.
Valla alal asus Raka mõis.
Justo Mullor García

Justo Mullor García (Los Villares, Jaén, Hispaania, 8. mai 1932 – Rooma, 30. detsember 2016) oli Hispaania peapiiskop, nuntius erinevates kohtades ja Pontifikaalse Kirikuakadeemia emeriitpresident. Oli hispaania roomakatoliku vaimulik. 
Aastatel 1992–1997 oli ta Eesti apostellik administraator.
Elu
Varased aastad
Ta õppis Almería piiskopkonna seminaris ja ordineeriti preestriks 8. detsembril 1954 kardinal Antonio Samorè poolt. Hiljem kolis ta Rooma, et õppida Hispaania kolledžis, Gregoriuse ülikoolis ja alates 1957. aastast Pontifikaalses Kirikuakadeemias. 1966. aastal avaldas ta optimistliku tooniga uurimuse "Uus kristlus", mille lähenemine on inspireeritud Jacques Maritaini, Josemaría Escrivá ja Paul VI ideedest.
1967. aastal alustas ta diplomaatilist tegevust, pidades erinevaid ametikohti Brüsseli ja Lissaboni nunciatuurides. 1975. aastal määrati ta neljaks aastaks Püha Tooli alaliseks vaatlejaks Euroopa Nõukogus, jäädes sinna Hispaania ja Portugali liitumiseni.
Peapiiskop ja nuntsius
21. märtsil 1979 pühitses paavst Johannes Paulus II ta Augusta emerita titulaarpeapiiskopiks, ametisse astudes 27. mail. Seejärel, 22. märtsil, oli ta apostellik nuntsiatuur Elevandiluurannikul, 2. mail määrati ta pronuntsiuseks Burkina Fasos ja 25. augustil Nigeris.
3. mail 1985 määrati ta Püha Tooli riigi sekretariaati, kus ta teenis alalise vaatlejana ÜRO juures Genfis, pakkudes oma häält riikidele, kes ei saanud endale esindatust lubada.
30. novembril 1991 sai temast esimene apostellik nuntsius Eestisse, Leetu ja Lätisse. Aasta hiljem, 15. aprillil 1992, sai temast Eesti apostellik administraator ja ta korraldas paavsti visiidi 1993. aastal.
28. juulil 1994 määrati ta Volsiniumi titulaarpeapiiskopiks.
2. aprillil 1997 määrati ta apostellikuks nuntsiuseks Mehhikosse, kus ta korraldas paavsti visiidi ja töötas kiriku ja riigi suhete normaliseerimise nimel.[3]
Antonino Zecchini

Antonino Zecchini (7. detsember 1864 – 17. märts 1935 Riia) oli Itaalia päritolu jesuiit ja usutegelane.
1924–1931 oli ta Eesti apostellik administraator.
Peter Zurbriggen

Peter Stephan Zurbriggen (27. augustil 1943 – 28. august 2022) oli Šveitsi päritolu roomakatoliku vaimulik. 
Aastatel 2001–2005 oli ta Eesti apostellik administraator.
Viltune maja

Viltune maja (ka Barclay de Tolly maja) on Tartus aadressil Raekoja plats 18, Kompanii ja Magistri tänava vahel asuv klassitsistlik hoone, milles alates 1988. aastast tegutseb Tartu Kunstimuuseum. Maja ehitati 1793. aastal elumajaks.
Majal paikneb Mihhail Barclay de Tolly mälestustahvel, mis väidab ekslikult, justkui oleks majas elanud Vene väejuht ja sõjaminister, Napoleoni-vastases sõjas kuulsaks saanud Michael Andreas Barclay de Tolly. Tegelikult ostis maja tema lesk (neiupõlvenimega Helene Auguste Eleonore von Smitten) pärast väejuhi surma 1819. aastal. Egle Tamme järgi võis Barclay de Tolly perekond seda maja varem endale üürida ning Mihhail Barclay de Tolly võis seal siis ajuti elada.
Alates 1879. aastast kuni 20. sajandi lõpuni asus Barclay de Tolly majas apteek. 20. sajandi alguses töötas seal apteekrina kirjanik Oskar Luts.
1897. aastal või pärast 1914. aastat eemaldati Raekoja platsi poolselt fassaadilt konsoolidele toetuv rõdu. See restaureeriti alles 1985. aastal (arhitekt I. Võsu, sisekujundaja Mait Summatavet, ajaloolane Niina Raid).
Maja alumine, jõepoolne külg toetub vanale linnamüürile, ülemine külg vaialusele. Pinnase vajumise tõttu viltuseks muutunud hoonet on hüütud ka Tartu Pisa torniks. Maja kalle on 5,8°, mis on suurem kui Pisa tornil. Maja vajumise peatamiseks paigaldati mõne aasta eest ajutised talad üle Kompanii tänava, et hoone toetuks vastasmajale. Hiljem olid mõnda aega analoogsed talad tänava kohal näituse "Kas me sellist muuseumi tahtsime?" raames installatsioonina.
&quot;Simpsonite&quot; jagude loend

"Siin on loetletud joonissarja "Simpsonid" jaod."
Hooajad: 1 · 2 · 3 · 4 · 5 · 6 · 7 · 8 · 9 · 10 · 11 · 12 · 13 · 14 · 15 · 16 · 17 · 18 · 19 · 20 · 21 · 22· 23 · 24 · 25 · 26 · 27 · 28 · 29 · 30 · 31 · 32 · 33 · 34 · 35
Richard von der Ley

Richard von der Ley (20. detsember 1870 – surmaaeg ja koht teadmata) oli Eesti kaupmees.
Richard von der Ley on tuntust kogunud Eesti vaadetega postkaartide kirjastamisega, kasutades kaubamärgina tähekombinatsioone R. von der Ley ja R. v. d. L. i. R.
Tal olid tütred Helene, Dagmar ja Sigrid.
Ooperilaulja

Ooperilaulja on laulja, kes esineb peamiselt ooperites (ka operettides jm) ja kelle laulustiil on klassikaline ja ooperile iseloomulik.
Lauljaid ja ooperirolle liigitatakse hääleliigi järgi vastavalt hääleulatusele, võimsusele/sügavusele ja tämbrile.
Ooperilauljal võib olenevalt teosest ja rollist lisaks lauluoskusele vaja minna ka näitlejaoskusi.
Eva Koldits

Eva Koldits (Klemets, sündinud Eva Ivanov; sündinud 14. veebruaril 1977) on eesti näitleja ja lavastaja.
Elulugu.
Koldits lõpetas 1995. aastal Kehra Keskkooli ja õppis aastatel 1996–1999 Tallinna Pedagoogikaülikoolis eesti filoloogiat. Aastatel 2000–2004 õppis ta Eesti Muusikaakadeemia Kõrgemas Lavakunstikoolis lavastajaks (21. lend). 2011. aastal omandas samas magistrikraadi. Koldits on end täiendanud 2006. aastal Taanis Odini Teatris Eugenio Barba juures.
Aastatel 1998–1999 töötas ta Tallinna Muusikakeskkoolis. Aastatel 2004–2006 töötas ta lavastajana Tallinna Linnateatris, aastatel 2007–2010 näitleja ja lavastajana Vanemuises. Aastatel 2010–2018 oli ta Teater NO99 näitleja ja lavastaja. Hiljem on töötanud vabakutselisena. 
Ta on lavastanud Kultuurkapitali aastapreemiate auhinnagala 2018. aastal silma paistnud kultuuri- ja spordivaldkonna tegijatele.
Alates 2006. aastast on ta Eesti Lavastajate ja Dramaturgide Liidu liige ning aastast 2011 Eesti Näitlejate Liidu liige.
Isiklikku.
Eva Kolditsa abikaasa on Mart Koldits, neil on tütar Ellen ja poeg Ants.
Heino Mardiste

Heino Mardiste (sündinud 24. august 1936 Koidu külas Vana-Vändra vallas Pärnumaal) on eesti geograaf ja orienteeruja.
Haridus.
1955. aastal lõpetas Viljandi 2. Keskkooli. 1960. aastal lõpetas Tartu Riikliku Ülikooli geograafia eriala. 1974. aastal sai Tartu Riiklikus Ülikoolis geograafiakandidaadi kraadi väitekirjaga "Väinamere füüsilis-geograafilised ja hüdroloogilised iseärasused". Aastatel 1978–1981 täiendas end M. Lomonossovi nimelises Moskva Riiklikus Ülikoolis.
Töö.
Aastatel 1960–1965 töötas Heltermaa mere-hüdrometeoroloogiajaama insener-okeanoloogina, aastast 1961 ka sama asutuse juhataja. 1973–1975 töötas Eesti NSV Teaduste Akadeemia termofüüsika ja elektrofüüsika instituudi Läänemere sektori vaneminseneri ja vanemteadurina. 1965–1969 ja 1975–2001 töötas Tartu Riikliku Ülikooli / Tartu Ülikooli õppejõuna: aastatel 1965–1968 geograafia kateedri assistent, 1968–1969 ja 1975–1978 füüsilise geograafia kateedri vanemõpetaja, 1978. aastast füüsilise geograafia kateedri dotsent, 1978–1980 ka bioloogia-geograafia teaduskonna prodekaan, aastatel 1980–1991 füüsilise geograafia kateedri juhataja, aastatel 1992–2001 geograafia instituudi geoinformaatika ja kartograafia õppetooli dotsent. 2001. aastast emeriitdotsent.
Tema uurimisvaldkondadeks on olnud Eesti rannikumeri ning geograafia ja kartograafia ajalugu.
Aastatel 1985–1993 ajakirja Eesti Loodus toimetuskolleegiumi liige, 1988–2010 Eesti Teaduste Akadeemia looduskaitse komisjoni liige.
Eesti Geograafia Seltsi liige, aastatel 2005–2010 aseesimees.
Üle 40 teaduspublikatsiooni. Avaldanud artikleid ajakirjades Eesti Loodus, Geodeet ja Orienteeruja ning ajalehtedes.
Kirjutanud Eesti Entsüklopeediale, ENEle ja TEA Entsüklopeediale mitusada artiklit maailma loodusgeograafiast ja geograafia ajaloost.
Sporditegevus.
15. juunil 1958 tuli sõjajärgse Eesti esimeste individuaalsete orienteerumisvõistluste – Viiratsis toimunud Kalevi valikorienteerumise meistrivõistluste – võitjaks.
1967. aastal tuli Eesti meistriks orienteerumisjooksu teates Tartu Riikliku Ülikooli meeskonnas koos Rudolf Mürgi ja Arne Kivistikuga. 1960. aastal võitis Eesti meistrivõistlustel hõbeda orienteerumisjooksu tavarajal ja pronksi suusaorienteerumise märkesuusatamises.
Vabariikliku kategooria orienteerumiskohtunik (1965).
OK Kape asutajaliige 1981. aastast.
Mikk Aamisepp

Mikk Aamisepp (7. jaanuar 1881 – 4. juuni 1958) oli Eesti majaomanik ja ühiskonnategelane. 
Ta oli Majaomanikkude Koja nõukogu liige. Samuti oli ta kindlustusseltsi Eeks-Maja nõukogu liige.
Ta oli ka Tallinna linnavolinik.
Mikk Aamisepp maeti 4. juunil 1958 Rahumäe kalmistule.
Hans Ahven

Hans Ahven (8. mai 1883 – 26. veebruar 1965 Tallinn) oli eesti insener ja ühiskonnategelane.
Ta oli muuhulgas Eesti Inseneride Ühingu liige ja Insenerikoja distsiplinaarkohtu esimees.
Hans Ahven maeti 4. märtsil 1965 Metsakalmistule.
Eduard Avik

Eduard-Johannes Avik VR I/3 (ka Eduard-Johannes Aavik; 19. september 1891 Gattšina – 10. aprill 1942 Sevurallagi vangilaager, Sverdlovski oblast) oli eesti insener.
Eluloost.
Aastail 1921–1935 oli Acik Tallinna Tehnikumi laevamehaanikute kooli õpetaja. 
Aastatel 1926–1940 oli ta Veeteede Talituse direktor ja Insenerikoja nõukogu abiesimees.
1930. aastatel oli ta Kaitseliidu Tallinna maleva mereüksuste pealik, auastmelt vanemleitnant.
Avik arreteeriti NKVD poolt 14. juunil 1941. Kinnipidamiskohas Sevurallagis mõisteti ta 28. veebruaril 1942 § 58–4 alusel surma (Vabadussõjast osavõtt ja Kaitseliitu kuulumine). Ta lasti maha 10. aprillil 1942.
Ilona Kaldre

Ilona Kaldre (sündinud 15. detsembril 1969 Aseris) on soome-saksa päritolu Eesti selgeltnägija. 
Ta lõpetas Kohtla-Järve meditsiinikooli ja töötas lühikest aega Kuressaare haigla kirurgiaosakonnas. 
Kaldre on 2009 Riias salvestatud Baltimaade “Selgeltnägijate tuleproovi” võitja. 
2010 rahvusvahelise “Selgeltnägijate tuleproovi” teine koht. 
2013 osales sarjas “Selgeltnägijate tuleproov. Titaanide sõda”. 
Viimased aastad on ta töötanud eksperdina mitmes televisioonisaates. 
Abielus Dmitri Kaldrega, peres on täiskasvanud poeg German. 
Töötas 0,3 kohaga Jõhvi vallavalitsuses suhtekorraldajana. Kaldre käis 29. detsembril 2020 Edukate Sillamäe Noorte TV saates, kus ta venekeelses usutluses väitis, et Eesti on politseriik, kus on "tsensuur: lõputu ja täielik!". Lisaks ta väljendas tugevat igatsust Nõukogude aja järele, "mil kõik oli arusaadav" ja "Teadsime, mille poole me püüdlesime, olime oma maa üle uhked. Olime neis raamides vabad." Samuti ta eelistas lapsepõlve Nõukogude lennukeid NATO omadele, mis tegevat tema ärevaks: "Mulle pole siiani selgitatud, mida need inimesed siin teevad, mida teeb siin see roostes tehnika. Mind pandi fakti ette, et nad siin on. Ma ei saa oma loogikaga aru, milleks." Koroonaviiruse osas Kaldrele polevat "selgitatud, et see [viirus] nii hirmus on" ja ta arvas, statistiikat oli moonutatud. 
Kaldre kandideeris Keskerakonna nimekirjas Jõhvis 2021. aasta KOV valimistel ja osutus valituks 69 häälega.
EAÕK Tallinna peapiiskopkond

EAÕK Tallinna peapiiskopkond on Eesti Apostlik-Õigeusu Kiriku üks kolmest piiskopkonnast (teised kaks on Tartu piiskopkond ning Pärnu ja Saare piiskopkond), mille keskus asub Tallinnas.
Tallinna peapiiskopkonda juhib alates märtsist 2000 Tallinna ja kogu Eesti metropoliit Stefanus. 
Ajalugu.
Eesti Apostlik-Õigeusu Kirik moodustati Eesti koguduste täiskogul märtsis 1919. Pärast Venemaa Keisririigi lagunemist 1918. aastal võttis Eesti Ajutine Valitsus 19. aprillil 1919 vastu "Kreekakatoliku kiriku valitsuse ja koguduste omavalitsuse ajutise korralduse", mille järgi tunnistati Eesti Vabariigis kehtivaks Moskvas aastatel 1917–1918 peetud ülevenemaalisel kirikukogul vastu võetud õigeusu kiriku määrused. Kirikumääruste põhjal määras praostkondade piirid piiskopkonna täiskogu.
EAÕK-s oli kaks piiskopkonda. EAÕK Tallinna piiskopkonda kuulusid üheksa praostkonda: Harju, Lääne, Petseri, Pärnu, Saare ja Muhu, Tartu, Viljandi, Viru ja Võru praostkond. 1919. aasta juunis moodustati Eesti Piiskopkonna nõukogu määrusega Tallinna piiskopkonda 1918. aastani Vene Õigeusu Kiriku Pihkva piiskopkonda kuulunud Petserimaa kogudustest Petseri praostkond. Narva piiskopkonnas praostkondi ei olnud. 
1944. aastal okupeerisid Nõukogude Liidu väed taas Eesti. 9. märtsil 1945 toimunud Vene Õigeusu Kiriku Eesti piiskopkonna nõukogu koosolekul liideti EAÕK endised Tallinna ja Narva piiskopkond ning kogudused jagunesid Harju-Järvamaa, Läänemaa, Pärnumaa, Saare- ja Muhumaa, Tallinna, Tartumaa, Valgamaa, Viljandimaa, Virumaa ja Võrumaa praostkondade vahel.
12. jaanuaril 1951 muudeti Leningradi ja Novgorodi metropoliidi Gregoriuse resolutsiooniga praostkondade piire ja nimetusi: kogudused jagunesid Tallinna, Harju-Lääne, Tapa-Narva, Tartu, Võru, Valga, Viljandi, Pärnu ja Saare-Hiiu praostkondade vahel.
1965. aastal jagati praostkondade piirid uuesti ümber, kogudused jaotusid järgmiste praostkondade vahel: Tallinn, Tartu, Narva, Harju-Lääne, Viljandi, Pärnu, Võru, Saare-Muhu ja Valga praostkond.
Raija Oranen

Raija Helena Oranen (varem Raija Helena Laroma, neiupõlvenimi Raija Helena Juntunen; sündinud 2. augustil 1948 Hyrynsalmis) on soome kirjanik.
Ta sündis metsatehnik Mikko Juntuse ja tema abikaasa Jenny Juntuse peres neljanda lapsena.
Tema teostest on eesti keeles ilmunud "Mees nimega Kekkonen" (Pegasus 2014, soome keelest tõlkinud Ants Paikre; originaalis "Nimeltään Kekkonen", ilmunud aastal 2001.
Laurits Leedjärv

Laurits Leedjärv (sündinud 9. augustil 1960 Jõelähtme vallas) on eesti astrofüüsik.
Elukäik.
Ta on sündinud töölise peres. 
Lõpetanud 1978. aastal Kehra Keskkooli ja 1983. aastal "cum laude" Tartu Riikliku Ülikooli, kus õppis füüsikaosakonnas. Kandidaadiväitekirja astrofüüsikas "Sümbiootiliste tähtede komponentide füüsikalised karakteristikud", juhendaja Lauri Luud, kaitses 1990 AAI-s.
1983. aastast töötab Leedjärv Tartu Observatooriumis (mis alates 1. jaanuarist 2018 on Tartu Ülikooli instituut), kus on olnud aastatel 1983–1991 insener ja nooremteadur, 1991–1998 teadur, 1998 teadusdirektor, 1999–2010 direktor ja 2010–2020 vanemteadur. 2021. aastast on ta sealsamas kaasprofessor.
Teadustöö.
Uurimisvaldkond: muutlike (mittestatsionaarsete) kaksiktähtede vaatlus ja modelleerimine, hiljem eksoplaneetide ja nende ematähtede omaduste uurimine.
Ta on uurinud peamiselt sümbiootilisi ja nendega sarnaseid pikaperioodilisi kaksiktähti. Teinud kindlaks 20 sümbiootilise tähe põhilised füüsikalised karakteristikud. Erilist tähelepanu on pööranud pekuliaarsele sümbiootilisele tähele CH Cygni. Avastanud selle kuuma komponendi varjutuse ja tähe heleduse absoluutmiinimumi. Kuulub Lauri Luua koolkonda. Osalenud astrokliimaekspeditsioonides Usbekistanis.
Avaldanud üle 70 teaduspublikatsiooni ja rohkesti aimeartikleid.
Isiklikku.
Ta on abielus Heli Leedjärvega. Neil on pojad Mikk ja Erik ning tütar Maarja. 
Tema vend Ants Leedjärv oli Kullamaa Püha Johannese koguduse õpetaja, vennapoeg Mikk Leedjärv on Viimsi Püha Jaakobi koguduse õpetaja.
Kupra tee

Kupra tee on tänav Tallinnas Pirita linnaosas Lepiku ja Mähe asumis.
Kupra tee on umbes 700 meetrit pikk ja kulgeb Pärnamäe tee ja Suislepa tee vahel. Lepiku asumi ja Mähe asumi piir kulgeb mööda Kupra teed, nii et tänava paaritute numbritega krundid asuvad Mähe asumis ja paarisnumbritega krundid Lepiku asumis. 
Kupra tee sai nime 14. veebruaril 1958. Tänava nimi kuulub Mähe aedlinna taimeosateemaliste tänavanimede sarja.
Flavius Josephus

Flavius Josephus (37/38 – u 100; hbr: יוסף בן מתתיהו, Joseph Ben Matitjahu; ladina: Titus Flavius Josephus; kreeka: Ιώσηπος, Iosepos) oli juudi õpetlane ja ajaloolane, teoste "Juudi sõda" ja "Juudi muinsused" autor. Osales juutide Rooma-vastases ülestõusus ja sattus vangi. Keiser toetas teda kui Rooma-Juudi sõjast kirjutavat ajaloolast. Josephuse mõttemaailm oli tugevasti mõjutatud kreeka filosoofiast.
Josephus kirjeldas esseenide, saduseride ja variseride maailmavaadet. Josephuse järgi usuvad esseenid, et kõik on inimesele saatuse poolt ette määratud. Esseenide arvates inimkonna eesmärk (või saatus) oli teenida Jumalat. Saduserid, vastupidi esseenidele, eitasid inimese saatuse ettemääratust ning uskusid, et inimesel on vaba tahe valida hea ja kurja vahel. Inimese vabadus on seotud vastutusega. Saduseride arvates Jumal ei tee kurja, ega määra inimesele n-ö kurja (halba) saatust. Jumal on kooskõlas inimese vaba toimimisega. Variserid jaatasid mõlemaid eelmisi vastandeid, nii ettemääratust kui inimese valikuvabadust. See avaldus ka hilisemas rabiinlikus traditsioonis.
Migovo

Migovo on mäesuusa- ja turismikuurort Ukrainas Tšernivtsi oblastis Mõgove külas. 
Migovo asub Tšernivtsist 57 km kaugusel Ida-Karpaatides (Pokuttja-Bukoviina Karpaatides), umbes 500 m kõrgusel merepinnast Mõgovka jõe ääres.
Keskuses on mäesuusanõlv, suvisel hooajal saab matkata mägedes ja sõita mägijalgrattaga. Läheduses asub Võžnõtsja rahvuspark.
Eesti 1937. aasta Pariisi maailmanäitusel

Eesti oli 1937. aasta Pariisi maailmanäitusel oma esindusega esimest korda. Esimest korda olid ka Läti ja Leedu.
Maailmanäitusele eelnenud kahe aasta jooksul korraldati Eestis mitmeid üleriigilisi konkursse ja sellest kujunes suurim välisesinemine Eesti tutvustamiseks üldse nii ulatuslikkuse kui ka kulutuste poolest. Balti riikide ühispaviljoni peaarhitektiks valiti Eestist Aleksander Nürnberg ning 17. juunil 1937 avati Pariisis külastajatele hoone suure pidulikkusega ja kõikide osapoolte ametlike delegatsioonide osavõtul. Peakunstnik oli Oskar Raunam. Ekspositsiooni kujundustöödega oli seotud ka kahe audiplomi saaja Adamson-Eric, tutvustas hiljem maailmanäitust ajakirjanduse veergudel.
Eestit esindas maailmanäitusel valdavalt Rakenduskunstnike Ühingu (RaKü) liikmete looming, fotokunst ja raamatud ning lisaks oli kaasatud kodumaist käsitööd. Väiksem osatähtsus oli tööstusel, mida esitleti eestkätt põlevkivitootmise kaudu. Eestit tutvustati ka atraktiivse turismimaana.
Max Vasmer

Max Julius Friedrich Vasmer (27. veebruar 1886 (ukj) Peterburi – 30. november 1962 Lääne-Berliin) oli Venemaalt pärit saksa slavist.
Aastast 1919 töötas ta Tartu ülikoolis. 1921 läks ta Leipzigi ülikooli. Astus II maailmasõja ajal välja mitme vangistatud Poola teadlase eest, mis tõi kaasa nende vabastamise, kuid ka probleeme Vasmeri jaoks.
Ta koostas vene etümoloogilise sõnastiku.