tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Kaaka

Kaaka ("Nestor meridionalis") ehk kaakapapagoi on papagoiliste hulka kuuluv Uus-Meremaa metsade linnuliik.
Kaaka pesitseb peamiselt puuõõntes, kuhu närilised ronides hõlpsasti ligi pääsevad. Liigi arvukuse kiire kahanemise tõttu on lind märgitud ohualtiks liigiks. Peamisteks vaenlasteks on kärp ja rebaskuusu.
Alamliigid.
Liigil on kaks alamliiki:
Välimus.
Kaaka on välimuselt sarnane teise "Nestori" perekonda kuuluva kea papagoiga .
Kaaka sulestik on halli-roostekirju, kohati oliivipruun. Täiskasvanud isenditel on pealagi hallikasvalge ning põskedel kollakad laigud. Kael, kõht ja sabaalune sulestik on punakad, tiivad on pealt pruunid ning tiiva alapool on punakasoranž. 
"N. m. meridionalis" on eredama sulestikuga, udusulis pojad on hallid. "N. m. septentrionalis" on tuhmima sulestikuga, pojad on valged.
Kaaka kehapikkus on 45 cm, kaal 390–560 g. Nokk on tugev ja hallikat tooni. Kaakal keel on kohastunud nektarist toitumiseks.
Levik ja arvukus.
Uus-Meremaa kaaka elab parasvöötme laialehistes- ja segametsades ning troopilistes metsades. Kaaka peamised elupaigad asuvad Uus-Meremaa põlismetsades.
Kui eurooplased esmakordselt Uus-Meremaale saabusid, leidus liiki arvukalt, kuid 1930. aastaks leidus kaakat vaid üksikutes piirkondades. Tänapäeval on kaaka levinud Uus-Meremaa metsaparkides ja looduskaitsealadel. Nendel aladel on tehtud tõhusat kiskjate tõrjet, mis on aidanud kaasa liigi arvukuse taastumisele.
IUCN-i punase nimistu andmetel on Uus-Meremaa kaaka populatsiooni suurus ligikaudu 3750–14999 isendit. Hetkel on liik klassifitseeritud ohualtiks (VU) ja arvukus on langustrendis. Kaaka arvukus on looduslikul levialal oluliselt vähenenud elupaikade kadumise ja sisse toodud kiskjate tõttu. Kassid, rottid, opossumid ja nugised söövad kaakasid, nende poegi ja mune.
Pesitsemine.
Pesa asub 3–9 m kõrgusel puuõõnes. Pesitsevad novembrist jaanuarini. Kurnas on 4–5 muna, mida emaslind haub 24 päeva. Poegi toidavad mõlemad vanemad. Pojad saavad lennuvõimeliseks 10 nädala vanuselt.
Eluiga.
Kaaka võib elada 35-aastaseks.
Dommaraju Gukesh

Dommaraju Gukesh, ka Gukesh D (telugu keeles దొమ్మరాజు గుకేష్; sündinud 29. mail 2006 Chennais) on India maletaja, rahvusvaheline suurmeister (2019). Alates 2024. aastast maailmameister klassikalises males. 
Gukeshi isa on arst ja ema mikrobioloog. Maletama õppis ta seitsmeaastaselt. 2018. aastal tuli ta Santiago de Compostelas noorte maailmameistriks vanuseastmes U12. 
Gukesh sai suurmeistriks 13-aastaselt 2019. aastal. Aasta varem oli ta FIDE-lt saanud rahvusvahelise meistri nimetuse. 
Alates 2022. aastast kuulub ta India koondisse maleolümpiatel.
Pretendentide turniir ja tiitlimatš.
Gukesh oli 2023. aasta FIDE Circuiti arvestuses teine ja pääses aprillis 2024 Torontos peetud MM-võistluste tiitlipretendentide turniirile, kus ta tuli võitjaks ja teenis õiguse esitada väljakutse maailmameister Ding Lirenile. 
MM-tiitlimatš toimus novembris-detsembris 2024 Singapuris ja selle tulemusel sai temast 18-aastaselt maailma ajaloo noorim maailmameister klassikalises males.
FK Transinvest

Futbolo klubas Transinvest (ka "FK Transinvest") on Leedu jalgpalliklubi, mis tegutseb Galinė.
Ajalugu.
Klubi loodi 2021 FK Transekspedicija, 2022 FK TransINVEST.
 Võitja (0): 
 ?. positsioon (): 2024
 Võitja (2): 2023, 2025
 Võitja (1): 2023
 Võitja (0):
Mängijad.
Praegune koosseis.
"Seisuga 8. oktoober 2025."
 
 
! colspan="9" bgcolor="#B0D3FB" align="left" |
 
 
 
! colspan="9" bgcolor="#B0D3FB" align="left" |
 
 
 
! colspan="9" bgcolor="#B0D3FB" align="left" |
Viirutus

Viirutus ehk viirutamine on kunstitehnika, mida kasutades kaetakse pind paralleelselt üksteise kõrval asuvate joontega.
Viirutamise alaliik on ristiviirutus ehk ristviirutamine, mida kasutades kaetakse ühtpidi viirutatud pind vähemalt ühe kihi teistpidi joontega.
Créquy

Créquy on vald Põhja-Prantsusmaal Pas-de-Calais' departemangus.
Ühena paljudest Artois' väikestest küladest annab Créquy nime väikesele ojale Créquoise, mis algab lähedalasuvatest küngastest ja on üks "Seitsme oru" turismipiirkonna veeteedest.
Embry

Embry on vald Põhja-Prantsusmaal Pas-de-Calais' departemangus.
Embry asub u. 16 km Montreuil-sur-Merist idas teede D149 ja D108 ristumiskoha ümbruses.
Huviväärsusi.
Alates 2007. aastast on kohalik Kiriku Säilitamise Selts (APSE) olnud aktiivne raha kogumisel ja kiriku osa külapärandis üldisel järelevalvel.
Villjalg-harisirmik

Villjalg-harisirmik ("Lepiota clypeolaria") on šampinjoniliste ("Agaricaceae") sugukonda, šampinjonilaadsete ("Agaricales") seltsi kuuluv liik seeni.
Fressin

Fressin on vald Põhja-Prantsusmaal Pas-de-Calais' departemangus.
Fressin asub 23 km Montreuilist idas, teede D155 ja D154 ristumiskoha ümbruses. Fressin pesitseb Planquette'i orus, mis on üks paljudest väikestest jõgedest, mis voolavad läbi Seitsme oruna tuntud piirkonna. Segapõllu- ja piimakarjakasvatus on elanike valdav tegevusala.
Fruges

Fruges on vald Põhja-Prantsusmaal Pas-de-Calais' departemangus.
Fruges asub u. 19 km Montreuil-sur-Merist kirdes tee D928 ääres, orus, mis pole kaugel ajaloolisest Azincourti lahinguväljast.
Omadused.
Fruges on tüüpiline väike alevik Pas-de-Calais's, kus on iganädalane turg, põllumajandustarnijad, Carrefour ja erinevad väiksemad kauplused.
Iga-aastane "Fête des Géants" elavdab augustit marsibändide ja "papier mache" hiiglaste paraadidega.
Transport.
"Chemin de fer d'Anvin à Calais" avas 1881. aastal Fruges'is raudteejaama. 1891. aastast teenindas jaama ka "Chemins de fer d'Aire à Fruges et de Rimeux-Gournay à Berck". Raudteed suleti 1955. aastal.
Logani safiir

Logani safiir on 423-karaadine safiir, mis on välja lõigatud Sri Lankalt leitud kristallist. See on üks maailma suuremaid fassettlihviga safiire.
Kirjeldus.
Logani safiir asub Smithsoniani loodusmuuseumi vääriskivikogus (National Gem Collection). Safiir kaalub 422,98 karaati (84,596 g) ja on umbes väikese kanamuna suurune (49,23 mm × 38,26 mm × 20,56 mm). Kivi asetseb kullast ja hõbedast prossis, raamituna kahekümnest umbes 16-karaadisest ümmargusest briljantlihviga teemandist. See on üks raskemaid ehtesse kujundatud vääriskivisid loodusmuuseumi kogus. 
Sri Lankalt, Birmast ja Kashmirist on leitud maailma kauneimad safiirid, sellele piirkonnale iseloomuliku helesinise kuni keskmise tumedusega sinise värvusega. Logani safiir on segalihviga (üks külg padilihviga) ja sinise värvusega, millel on kergelt violetjas varjund. Ultraviolettkiirguses helendab safiir mõõdukalt punaka-oranžika tooniga. Kivi uuriti 1997. aastal ja tõendati, et sinine toon on naturaalne, kunstliku toonimise märkideta.
Ajaloost.
Logani safiiri kinkis Smithsoniani Instituudile Rebecca Pollard Guggenheim 1960. aasta detsembris. Tema omakorda sai kivi kingituseks 1952.–1953. aasta vahetusel oma abikaasalt kolonel Meyer Robert Guggenheimilt. Rebecca Pollard säilitas omandi 1971. aprillini, mil ta abiellus John Alexander Loganiga (sealt kivi nimetus). Enne Guggenheimi omandusse minekut kuulus kivi Bombay kolmandale baronetile Ellice Victor Sassoonile ja arvatakse, et see oli ost mõnelt India maharadžalt.
Peeter Vares

Peeter Vares (sündinud 23. novembril 1938 Tallinnas) on eesti politoloog.
Elulugu.
Ta lõpetas aastal 1957 Tallinna 2. Keskkooli, 1963 Moskva Võõrkeelte Instituudi, 1973 NSV Liidu Teaduste Akadeemia (NSVL TA) Maailmamajanduse ja Rahvusvaheliste Suhete Instituudis aspirantuuri, sai 1973 ajalookandidaadi kraadi väitekirjaga “Современные внешнеполитические теории итальянских ученых” ja 1983 ajaloodoktori kraadi väitekirjaga “Итало-американские отношения 1943–1980”.
Vares oli aastatel 1964–1969 NSVL Kultuuriministeeriumi inglise ja itaalia keele tõlk, 1969–1987 NSVL TA Presiidiumi Välissuhete Valitsuse osakonnajuhataja, Maailmamajanduse ja Rahvusvaheliste Suhete Instituudi teadur, 1988–1994 Filosoofia, Sotsioloogia ja Õiguse Instituudi asedirektor ja 1997. aastast vanemteadur, 1992–1997 Rahvusvahelise Sotsiaalteaduste Rakendusliku Kõrgkooli LEX prorektor, 1997–2006 Euroülikooli prorektor. Tema uurimisvaldkonnad on rahvusvahelised suhted, ajalugu, politoloogia ja rahvussuhted. Ta oli aastatel 1993–1994 NATO uurimisgrandi The Baltic States Entering the European Union täitja, koostas ja toimetas kogumikke, avaldas üle 80 teaduspublikatsiooni.
Vambola Veinla

Vambola Veinla (1936. aastani Vambola Veinberg; sündinud 24. novembril 1926 Rae vald, Harju maakond – 24. oktoober 2009 Tartu) oli eesti loomakasvatusteadlane.
Elulugu.
Ta lõpetas aastal 1942 Tallinna 2. Keskkooli, 1945 Tallinna Polütehnikumi, 1951 Tallinna Polütehnilise Instituudi mehaanikateaduskonna mehaanikainsenerina, 1960 Leningradi Põllumajanduse Instituudis aspirantuuri, sai 1963 samas tehnikakandidaadi kraadi, väitekiri käsitles loomakasvatushoonetest sõnniku koristamise mehaanilisi seadmeid, ja 1992 Eesti Põllumajandusülikoolis (EPMÜ) tehnikadoktori kraadi väitekirjaga “Lehmafarmide ja nende tehnoloogiliste liinide töö tõhususe analüüs ja üldistatud hinnangu metoodika”.
Veinla oli aastatel 1950–1954 Tallinna Kommunaal-Ehitustehnikumi õpetaja, 1954–1957 Luunja sovhoosi vaneminsenermehaanik, 1960–1964 Eesti Põllumajanduse Akadeemia elektrifitseerimise kateedri vanemõpetaja, 1964–1966 dotsendi kohusetäitja, 1966–1969 dotsent, 1969–1979 loomakasvatuse mehhaniseerimise kateedri juhataja, 1979–1981 dotsent, 1981–1985 professori kohusetäitja, 1985–1993 professor, 1994. aastast EPMÜ emeriitprofessor. Ta õpetas loomafarmide mehhaniseerimist, tehnoloogilise projekteerimise aluseid, farmitehnika konstrueerimise aluseid, koostas õppevahendeid. Tema uurimisvaldkonnad olid loomakasvatuse mehhaniseerimine ja lehmafarmide töö tõhususe hindamine.
Veinla töötas välja sõnniku koristusseadmete arvutuse alused ja arvutusmetoodika, konstrueeris koristusseadmeid, koostas veisefarmide tehnoloogialiinide ja farmide tõhususe hindamise metoodika, oli EPMÜ teadustööde kogumike toimetaja. Ta oli Tartu Inseneride Liidu liige (1965; juhatuse esimees 1994), Eesti Teadusfondi tehnikateaduste ekspertkomisjoni liige (1993–1996), Eesti Inseneride Liidu juhatuse liige (1995–1998), Eesti Põllumajandusinseneride Liidu asutaja (1996) ja selle esimees, Akadeemilise Põllumajanduse Seltsi liige. Ta avaldas üle 130 teaduspublikatsiooni, 17 raamatut.
Isiklikku.
Tema poeg oli õigusteadlane Hannes Veinla.
Toivo Velgre

Toivo Velgre (25. august 1940 Tallinn – 8. jaanuar 1983 Tallinn) oli eesti arstiteadlane, kirurg ja uroloog. 
Ta lõpetas 1959. aastal Tallinna 2. Keskkooli, 1966. aastal Tartu Riikliku Ülikooli arstiteaduskonna, sai 1973. aastal samas meditsiinikandidaadi kraadi väitekirjaga “Диагностика и антибактериальное лечение хронического пиелонефрита“.
Velgre oli aastatel 1966–1969 Nõmme Haigla urokirurg, 1969–1982 Tallinna Vabariikliku Haigla urokirurg, 1977–1979 ka peaarsti asetäitja ravi alal, 1979–1982 peaarst, 1982–1983 Tallinna Vabariikliku Onkoloogia Dispanseri uroloog. Tema uurimisvaldkonnad olid veresoontekirurgia, uroloogiliste haiguste (sh püelonefriit, neeru- ja eesnäärmevähk) diagnostika ja ravi. Ta avaldas üle 20 teaduspublikatsiooni.
Rein Veski

Rein Veski (sündinud 14. oktoobril 1933 Nehatu vald, Harju maakond) on eesti tehnikateadlane ja geokeemik.
Elulugu.
Ta lõpetas aastal 1952 Tallinna 2. Keskkooli, 1957 Tallinna Polütehnilise Instituudi kütuste keemia erialal, 1969 KI-s kaugõppeaspirantuuri, sai 1969 tehnikakandidaadi kraadi väitekirjaga “Разработка технологии химической переработки керогена кукерсита на насыщенные дикарбоновые кислоты и стимуляторов роста растений”, täiendas end 1973, 1976, 1978 ja 1989 Bulgaarias.
Veski oli aastatel 1957–1959 ehitusmaterjalide tehase “Männiku” vahetusmeister, 1959–1962 KI nooremteadur, 1962–1970 peainsener, 1970–1994 vanemteadur, 1993–1998 Turbateabe OÜ asutaja ja juhatuse liige, 1994. aastast esimees, 2002–2005 ka TTÜ põlevkivi instituudi vanemteadur.
Veski uurimisvaldkonnad on põlevkivi jt tahkekütuste keemia ja keemilise tehnoloogia, orgaanilise geokeemia, põlevloodusvarade genees, klassifikatsioon, porsumine ja metamorfism, biosfääriõpetus. Ta oli üks taimekasvustimulaatorite, ilmastikukindla ruberoidi loojaid, aastatel 1959–1961 osales põlevkivi orgaanilise aine keemilise töötlemise tehnoloogiliste aluste väljatöötamisel ja 1961–1964 katsetsehhi rajamisel ning käikulaskmisel Eestis. Ta oli Eesti ja Bulgaaria Krasava leiukoha põlevkivi ning Siberi Budagovo leiukoha sapropeliidi orgaanilisest ainest dikarboksüülhapete ja taimekasvustimulaatorite tootmise tehnoloogiliste aluste väljatöötamisel katsetööde teaduslik juhendaja, osales aastatel 1964–1990 hapete ja kasvustimulaatori riiklike katsetööde organiseerimisel ja tulemuste üldistamisel, 2001–2005 taastuvkütuste ja põlevkivi koosvedeldamise katsetel, 1990 Üleliidulise Geoloogilise Luure Teadusliku Uurimise Instituudi (VNIGRI) kutsel humiinainete spetsialistina Bolšezemelnaja tundra (Neenetsi rahvusringkond) nafta- ja gaasileiukohtade leviku seaduspärasuste uurimisel.
Veski on olnud ajakirjade Eesti Turvas (1993–2001), Keskkonnatehnika (2003) ning Eesti Põlevloodusvarad ja -jäätmed peatoimetaja (2002–), NSVL-i Põllumajanduse Akadeemia bioaktiivsete huumuspreparaatide tootmise ja põllumajanduses evitamise teaduslik-metoodilise nõukogu liige (1990–1991), Üleliidulise D. I. Mendelejevi nimelise Keemia Seltsi liige (1959–1991), Eesti Keemiaseltsi (1991–1997) ja Eesti Biokütusteühingu asutajaliige (1998, juhatuse liige 2003–2005), Eesti Turbaliidu (1993–), Majandus- ja Kommunikatsiooniministeeriumi taastuvenergia nõukogu (2002), Akadeemilise Keemia Seltsi (2005) liige. Ta on avaldanud üle 500 teaduspublikatsiooni, sh 2 monograafiat, üle 200 aimeartikli, tema nimel oli 3 patenti.
Isiklikku.
Tema abikaasa on majandusteadlane Ellen Veski, poeg on geoloog Siim Veski, õde on koorijuht ja muusikapedagoog Ene-Reet Ehala.
Ann Vihalem

Ann Vihalem (sündinud 16. juulil 1946 Tallinnas) on eesti majandusteadlane.
Elulugu.
Ta lõpetas aastal 1964 Tallinna 2. Keskkooli, 1969 Tartu Riikliku Ülikooli (TRÜ) majandusteaduskonna, 1974 TRÜ-s aspirantuuri, sai 1975 samas majanduskandidaadi kraadi väitekirjaga “Standardiseerimise osa teaduslik-tehnilises progressis”, täiendas end USA-s, Inglismaal, Kanadas ja Rootsis.
Vihalem oli aastatel 1974–1979 Eesti NSV Riikliku Plaanikomitee majanduse ja planeerimise teadusliku uurimise labori vanemteadur, 1979–1984 Eesti Teadus- ja Tehnikainformatsiooni ning Majandusuuringute Instituudi vanemteadur, 1984–1988 Üleliidulise Kaubanduskonjunktuuri Teadusliku Uurimise Instituudi Eesti Filiaali vanemteadur, 1988–1992 TRÜ majandusteaduskonna vanemteadur, 1992–2013 TTÜ ärikorralduse instituudi dotsent, 2013. aastast emeriitdotsent, ühtlasi on olnud ka Tallinna Ülikooli, Eesti Kõrgema Kommertskooli ja Akadeemia Nord õppejõud. Ta on õpetanud turunduskursusi, koostanud õppevahendeid, uurimisvaldkonnad on standardiseerimine, kvaliteet, turundus, turu-uuringud, tarbijakäitumine. Ta on avaldanud üle 40 teaduspublikatsiooni.
Isiklikku.
Tema isa oli õigusteadlane Paul Vihalem.
Matti Viisimaa

Matti Viisimaa (sündinud 8. novembril 1943 Tallinn) on eesti keemik, insener-tehnoloog.
Elulugu.
Ta lõpetas aastal 1961 Tallinna 2. Keskkooli, 1966 Tallinna Polütehnilise Instituudi (TPI) orgaaniliste ainete keemilise tehnoloogia erialal "cum laude", 1972 Moskvas D. I. Mendelejevi nimelise Moskva Keemiatehnoloogilise Instituudis aspirantuuri, sai 1973 samas tehnikakandidaadi kraadi väitekirjaga “Синтез и исследование эпоксидных полимеров, содержащих симметричный триазиновый цикл”.
Viisimaa oli aastatel 1966–1969 Tallinna Elektrotehnika Teadusliku Uurimise Instituudi (TUI) insener ja vaneminsener, 1970–1972 D. I. Mendelejevi nimelise Keemiatehnoloogilise Instituudi nooremteadur, 1973–1987 Tallinna Elektrotehnika tehase TUI vanem- ja juhtivteadur, 1987–1989 TPI anorgaanilise ja analüütilise keemia kateedri vanemteadur, 1989–1991 Eesti Metsainstituudi ettevõtte Looduskaitse Insenerikeskus asedirektor ja tehnoloogiaosakonna juhataja, 1991–1992 riigiettevõtte Eesti Vesi jäätmeosakonna peaspetsialist, 1992–1998 Keskkonnaministeeriumi jäätmetalituse juhataja, 1998–2000 keskkonnaosakonna ja jäätmeosakonna nõunik, 2001. aastast Keskkonnaministeemiumi Info- ja Tehnokeskuse jäätmebüroo nõunik.
Tema uurimisvaldkonnad on polümeersete materjalide keemiline tehnoloogia, jäätmekäitlus, keskkonnakaitsetehnoloogia. Ta on tegelenud keskkonnaalase õigusloome (sh jäätmekäitlus, Eesti õigusaktide kooskõlastamine EL aktidega), jäätmeandmekogude ja -aruandlusega, olnud Eesti keskkonnastrateegia, Riigi jäätmekava ja Euroopa keskkonnaseisundi aruannete 1995–2007 jäätmepeatükkide koostajate seas, rahvusvaheliste keskkonnaalaste koostööprojektide Development of Hazardous Waste Management System in Estonia (1996–1999) ja Implementation of the Waste Data Management System in Estonia (2000–2003) koordinaator ja täitja, Euroopa Keskkonnaagentuuri (EEA) Jäätmete ja Materjalivoogude Teemakeskuse ekspert (2001–2008), mitme valitsus- jm komisjoni (Vabariigi Valitsuse kemikaaliohutuse 1262 komisjon, Keskkonnaministeeriumi ohtlike jäätmete litsentsikomisjon, Majandusministeeriumi kütuselitsentsi komisjon) liige, Eesti Jäätmekäitlejate Liidu toetajaliige (2002–). Ta on avaldanud üle 50 teaduspublikatsiooni ja on 1 patendi omanik.
Viisimaa tegeleb pikamaajooksuga, tema nimel on Eesti 60–64-aastaste rekord maratonis tulemusega 3:03:31.
Josep Maria Subirachs

Josep Maria Subirachs i Sitjar (11. märts 1920 – 7. aprill 2014) oli Katalaani kunstnik. Subirachs oli 20. sajandi lõpu Hispaania avangardikunsti rajajate hulgas. Hispaania kuningas tunnustas teda olulisema kunstnikuna pärast Picassot, Dalíd ja Gaudít ning valis ta Gaudí tööd lõpetama. 
Elulugu.
Sündinud töölisklassi peres Barcelona Poblenou linnaosas, ei saanud ta pere vaesuse tõttu täita oma arhitektuuri õppimise soovi. 14-aastaselt sai ta aga õpipoisiks kullassepale, kes tegeles ka skulptuuriga. Ta õppis joonistamist õhtukursustel ja kujuritööd Enric Monjo töökojas, taastades kodusõjas hävinud religioosseid teoseid. Subirachs võttis Enric Casanovase juures õppides omaks viimase neoklassikalise stiili, kulmineerudes tema lamava alasti naisega, Mujer Mediterránea (Vahemere naine), 1949. aastal. 
Aastal 1951 võimaldas Prantsuse Instituudi Barcelona stipendium talle lahkuda diktaator Franco range kontrolliga Hispaaniast. Pariisis sattus ta vaimustusse Euroopa avangardist ja liikus abstraktsemate vormide poole. Aastatel 1954–1956 töötas ta maalikunstnik Luc Peire kutsel Belgias. Seal tutvus ta ka Cecília Burgayaga ja abiellus. 
Burgaya ja Subirachsi naasmine Barcelonasse on tähistatud linna esimese abstraktse skulptuuriga, tema "Forma 212-ga" (1957), mis oli mõjutatud Henry Moore'ist. Sellele järgnes "Evocación Marinera" (Mere kutsumine) 1960. aastal, mis oli tellitud Barcelona linnavalitsuselt. Selle kujundid meenutavad pigem propellerit või ankrut kui merd. Mereasutus keeldus skulptuuri aktsepteerimast ja see viidi kaugele Barceloneta naabrusse, kus see endiselt rannikul seisab. 
Looming.
Subirachs eksperimenteeris erinevate materjalidega, ühendades tsemendi ja puidu plokke või kasutades rauda ja pronksi ning ka kivi. Ta tõi tagasi inimese kuju 1960. aastate keskel ja arendas välja oma ekspressionistliku stiili, kus on näha karedapinnalisi ja teravnurkseid kujusid, nagu võib leida ka Kristuse Kannatuste fassaadidel. 
Sagrada Familia.
1986. aastal paluti Josep Maria Subirachsil lõpetada Antoni Gaudí Sagrada Familia Kristuse Kannatuste fassaad. Peaaegu 20 aasta jooksul lõi ta kiriku läänefassaadile neli suurt pronksist ust ning 100 kiviskulptuuri. 1990. aastal korraldasid paljud katalaani kunstnikud ta karikatuurse stiili vastu protesti, kartes, et ta rikub Gaudí töö. Subirachs, oma kunsti väärtuses kindel, vastas kõigile rahuga: "Poleemika möödub, kuid teosed jäävad." Sellest hoolimata kahjustas kriitika ta mainet ja tõenäoliselt jättis ta ilma ka suuremast tunnustusest.
Jaapani villpööris

Jaapani villpööris ("Eriobotrya japonica") on igihaljas oranžide viljadega põõsas või puu. Jaapani villpöörist kasvatatakse ka dekoratiivtaimena. Vilja nimetus on nispero. 
Jaapani villpööris on pärit Lõuna ja Kesk Hiina jahedamatest mägipiirkondadest. Jaapanis on villpööris kasvanud üle 1000 aasta. Jaapani villpöörist leidub lähistroopilise ja parasvöötmes piirkondades.
Puuviljad.
Villpööris on viljapuude seas ebatavaline, sest õied ilmuvad sügisel või talve alguses ning viljad on küpsed varakevadest suve alguseni. Õied on 2 cm läbimõõduga, valged, viie kroonlehega ja kolme- kuni kümneõielistes õisikutes. Õitel on tugev magus aroom. Kobaratena kasvavad villpöörise viljad on ovaalsed, ümarad või pirnikujulised, 3–5 cm pikad, sileda või krobelise kollase, oranži või punase koorega. Mahlane viljaliha on olenevalt kultivarist valge, kollane või oranž ja magushapu.
Gelaada

Gelaada ("Theropithecus gelada") ehk veritseva südamega ahv on Vana Maailma ahviliik, keda leidub ainult Etioopia mägismaal. Gelaadad elavad merepinnast 1800–4400 meetri kõrgusel. Gelaada on ainus elusolev liik "Theropithecus"e perekonnas. Gelaadad ei ela puude otsas nagu lähedased sugulased paaviani perekonnas "Papio", vaid otsivad toitu maapinnal rohumaadelt. Kuni 90% gelaadade toidust moodustavad kõrrelised. Öösiti gelaadad magavad kaljudel, päikesetõusul aga kogunevad taas maapinnal rühmadesse .
Välimus.
Gelaada on jässakas primaat, kellel on valged silmalaud, pruun karvkate, tutiga saba ja paljas roosakas rind. Isastel isenditel on pikk ja tihe lakk, ning pikkus võib olla kuni 70 cm. Isase kaal on keskmiselt 19 kg ning emasel 12 kg. Emase isendi rinnal on pärlikee taoline rida lihalisi kühme, mis ääristavad paljast rinnapealset nahalaiku . 
Sotsiaalne struktuur.
Gelaada pereüksus koosneb tavaliselt ühest isasloomast, kolmest kuni kuuest emasloomast ja nende järglastest. Emasloomad domineerivad ning võivad isasjuhi noorema rivaali vastu välja vahetada. Paljud haaremid ühinevad ja moodustavad gruppe, mis koosnevad 30 kuni 600 isendist. Kuna gelaadal on ühed mitmekesisematest häälitsustest primaatide seas, võivad grupid olla erakordselt lärmakad .
Kaitsestaatus.
Kuigi gelaada leviala pole muutunud, on tähendatud nende arvukuse vähenemist. Gelaada peamine ohutegur on elupaikade hävimine inimeste põllu- ja karjamaade arvelt. Kuid täpsemate andmete puudumisel praeguse leviala ja populatsioonitrendide kohta on see liik endiselt IUCN andmetel hinnatud soodsasse seisundisse .
Põhjasadul

Põhjasadul (hiina keeles 北坳) on sadul Himaalajas Mahalangur Himali mäeahelikus Džomolungma ja Changtse vahel. Kõrgus 7020 m.
Esimesed mägironijad, kes tõusid Põhjasadulale, olid 24. septembril 1921 Briti Everesti mägiekspeditsiooni liikmed George Mallory, Edward Oliver Wheeler ja Guy Bullock. Esimesed Eesti alpinistid, kes ronisid Põhjasadulale, olid Boriss Slepikovski ja Aleksei Kovaltšuk (mais 1998, katse sealtkaudu tippu jõuda luhtus).
Nepali territooriumile jääv ja Džomolungmat Lhotsega ühendav Lõunasadul on kõrgem (7906 m).
Storsylen

Storsylen on mägi Norras Trøndelagi maakonnas Tydali vallas Sylani mäeahelikus. Jääb Rootsi piirist 100 meetri kaugusele läänesuunas.
Storsylen on kahe riigi territooriumile (Norra, Rootsi) jääva Sylani mäeaheliku kõrgeim mäetipp. Kõrgus on 1762 m.
Sylan

Sylan (norra keeles), Sylarna (rootsi keeles), Bealjehkh (lõunasaami keeles) on Skandinaavia mäestikus asuv mäeahelik, mis jääb kahe riigi (Norra, Rootsi) territooriumile, maksimaalse kõrgusega 1762 m. 
Norras jääb ta Trøndelagi maakonna ja Rootsis Jämtlandi lääni territooriumile.
Mäeaheliku kõrgeim tipp on Storsylen (1762 m).
1990. aasta Lenini mäetipu tragöödia

1990. aasta Lenini mäetipu tragöödia oli traagiliste tagajärgedega lõppenud mägironijate tipputõusmised Lenini mäel, mis leidsid aset 1990. aasta 13. juulil, kus puhkenud laviinis 41 alpinisti kaotasid oma elu.
13. juulil 1990 maavärinast põhjustatud suuremahulises laviinis (laviin liikus alla pooleteist-kilomeetrise frondina) 5300 meetri kõrgusel alpinistide peatuspaigas, mida loeti ohutuks kohaks, hukkus 41 inimest. Kolm nädalat väldanud päästetööde käigus leiti ainult neli surnukeha (kohe esimesel otsingute päeval).
Üle poolte hukkunutest (23 alpinisti) olid Leningradist, osa neist seotud valikkatsetega Himaalaja ekspeditsiooni eel (1990. aastast avanesid piirid ja alpiniste Nõukogude Liidus lubati välismaale mitte ainult üleliidulise koondise koosseisus, vaid ka alpiklubide koondistega). Leningradi tuntumaid alpiniste, NSV Liidu esimene Džomolungma vallutaja Vladimir Balõberdin ei jäänud 5300 m kõrgusel vahelaagrisse ja jätkas tõusu ning jäi ellu – laviin liikus temast mööda.
Hukkunute hulgas oli Iisraeli, Šveitsi, Hispaania ja Tšehhoslovakkia alpiniste.
Babu Chiri Sherpa

Babu Chiri Sherpa (22. juuni 1965 Solukhumbu ringkond, Koshī provints – 29. aprill 2001 Džomolungma) oli Nepali šerpa alpinist.
Ta alustas oma karjääri mägironijana 16-aastaselt, kui hankis töökoha kandjana. Hiljem sai temast vilunud mägironija, kes oli käinud Džomolungma tipus kümnel korral (1990–2000).
Tähelepanuväärse teoga sai ta hakkama mais 1999, kui veetis Everesti tipus 21 tundi ilma täiendava hapnikuta ja magamata.
Ta hukkus 29. aprillil 2001, kui oli järjekordselt Džomolungmal ronimas. Kõrgusel 6500 m kukkus ta jääprakku.
Isiklikku.
Tal oli kuus tütart.
Osmiumtetraoksiid

Osmiumtetraoksiid ehk osmium(VIII)oksiid ehk OsO4 ("M" = 254,23 g/mol) on tähtsaim osmiumiühend, olles lenduv värvitu kuni helekollane osoonitaolise lõhnaga tahke aine. Sulamistemperatuur on 40,6 °C ja keemistemperatuur on 131,2 °C. Lahustub mõõdukalt vees, hästi mitmetes orgaanilistes lahustites, väga hästi tetraklorometaanis. Omab tetraeedrilist struktuuri.
Keemilised omadused.
Osmiumtetraoksiid on happeline oksiid, reageerib leelistega, andes perosmaat(VIII)aniooni [OsO4(OH)2]2−, mille saab kergesti redutseerida (nt alkoholiga) osmaadiks(VI) [OsO2(OH)4]2−. Osmiumtetraoksiid reageerib kontsentreeritud HCl-happega (kuid mitte lahj HCl-ga), oksüdeerides selle vabaks klooriks, tekib H2[OsCl6].
Osmiumtetraoksiid on oksüdeerija, märkimisväärseim neist reaktsioonidest on alkeenide oksüdeerimine dioolideks. Kuna osmiumtetraoksiid on väga kallis ja mürgine, siis oksüdatsioonireaktsioonides kasutatakse teda sageli katalüütilises koguses, regenereerides teiste odavamate oksüdeerijatega, nt vesinikperoksiidiga ja "N"-metüülmorfoliin-"N"-oksiidiga (NMO) alkeenide oksüdeerimisel.
Saamine.
Osmiumtetraoksiid tekib osmiumi reageerimisel hapnikuga, kuid toatemperatuuril toimub reaktsioon väga aeglaselt, kuumutades kiiremini, seetõttu saadakse metallilise osmiumi kuumutamisel hapnikuvoolus 500–800 °C juures.
Kasutamine.
Osmiumtetraoksiidi kasutatakse kudede ja rakkude värvimiseks elektronmikroskoopias ning oksüdeerijana orgaanilises keemias. Lisaks on osmiumtetraoksiid vaheühend metallilise osmiumi tootmises ning teiste osmiumiühendite saamisel.
Caroline Marks

Caroline Marks (sündinud 14. veebruaril 2002 Boca Ratonis) on Ameerika elukutseline surfar. Ta on 2023. aasta World Surf League'i naiste maailmaturnee võitja ja 2024. aasta Pariisi olümpiamängude olümpiakuld. Ta on võitnud mitu riigi meistritiitlit ja on noorim naine, kes on võistelnud maailma surfiliigas. Marks on noorim surfar, kes on naiste meistrivõistluste tuurile kvalifitseerunud.
Ta võistles maailma surfiliiga eliidis (16 paremat) ja lõpetas 2018. aasta hooaja 7. kohaga, pälvides sellega aasta uustulnuka tiitli. Ta elab Californias San Clemente'is.
2019. aastal kvalifitseerus Marks üheks kahest naisest USA esimeses surfivõistkonnas, kes osalesid 2020. aasta suveolümpiamängudel Jaapanis Tokyos.
Välislingid.
[[Kategooria:Ameerika Ühendriikide sportlased]]
[[Kategooria:Sündinud 2002]]
Hézecques

Hézecques on vald Põhja-Prantsusmaal Pas-de-Calais' departemangus.
Hézecques asub u. 32 km Montreuil-sur-Merist kirdes tee D133E1 ääres.
Hézecques asub lähimast linnast Saint-Omerist 25 km edelas.
Lebiez

Lebiez on vald Põhja-Prantsusmaal Pas-de-Calais' departemangus.
Lebiez asub 16 km Montreuil-sur-Merist idas teede D130 ja D108 ristumiskoha ümbruses ja Créquoise'i jõe kaldal.
Lugy

Lugy on vald Põhja-Prantsusmaal Pas-de-Calais' departemangus.
Lugy asub 25 km Montreuil-sur-Merist kirdes tee D130 ääres.
Pisitindik

Pisitindik ("Parasola misera") on šampinjonilaadsete seltsi psatürellilised sugukondav kuuluv seente liik.
Seen kasvab sõnnikul.
Ikoonimuuseum

Ikoonimuuseum on Tallinnas asuv eramuuseum, kus näidatakse vanavene ikoone. Muuseum asub Tallinna vanalinnas Meistrite hoovis, aadressiga Vene tänav 6. 
Muuseum on avatud ettetellimisel. Muuseum korraldab ka ikoonihuviliste reise, sealhulgas on korraldatud reise Kuremäe kloostrisse. Sihtasutust Ikoonimuuseum juhib Georg Savisaar.
Muuseumi ekspositsioonis on esindatud mitmesugused ikoonimaali stiilid ja koolkonnad. Vanimad eksponaadid pärinevad 16. sajandist. Ekspositsiooni põhiosa moodustavad vanausuliste loodud ikoonid, sealhulgas esinduslik kogu Gavriil Frolovi teostest.
Dresdeni roheline teemant

Dresdeni roheline teemant, ka Dresdeni roheline, on looduslikult rohelise värvusega 41-karaadine tilgakujulise ("pendeloque") fassettlihviga teemant, mis on paigutatud teemantidega kaunistatud kübara-agraffi ja asub Dresdenis Grünes Gewölbe muuseumis. Kivi särav-õunroheline värvus on tekkinud arvatavasti looduslikku päritolu radioaktiivsuse mõjul, mis on mõjutanud kivi tema ladestuskohas.
Kirjeldus.
Dresdeni roheline teemant on ligikaudu mandlikujuline, kaalub 40,70 karaati ja selle mõõtmed on 29,75 × 19,88 × 10,29 mm. Teemant on värvuselt selge roheka tooniga. Teemandi fassettlihvi iseloomustab selge sümmeetria ja peen lihvitus, mida peetakse enne 1741. aastat lõigatud ja lihvitud kivi kohta haruldaseks. Märgatud on kivi suuruse ja kuju sarnasust Hope'i teemandiga.
Kivi on nimetatud kunagise Saksi kuurvürstide ja kuningate residentsi Dresdeni järgi. Rohelise teemandi ostis Saksi kuurvürst ja Poola kuningas August III. See kuulus Wettinite varakambrisse ja on tänapäeval eksponeeritud Grünes Gewölbe muuseumi uues osas (Neues Grüne Gewölbe).
Ajaloost.
Teemandi täpne päritolukoht on teadmata, selleks on peetud nii Indiat kui ka Brasiiliat. Seda on esmamainitud 1722. aastal Londonis, kus juveel lõigati välja 119,5-karaadisest toorkivist. 1741. või 1742. aastal ostis kuningas August III kivi Leipzigis 400 000 taalri eest.
Õuekullassepp Johann Friedrich Dinglinger paigutas kivi Kuldvillaku ordeni ripatsisse (lisaks rohelisele teemandile oli sinna paigutatud ka nelinurkse padja kujuga 49,71-karaadine Dresdeni valge teemant). Õuejuveliir Franz Michael Diespach valmistas sellest Friedrich August I tellimusel 1768. aastal kaks ehet, millest üks oli tänini säilinud 14,1 cm pikkune kübara-agraff, millesse on paigutatud Dresdeni roheline teemant, kaks 6,3 ja 19,3 karaati kaaluvat suuremat briljanti ja 411 keskmise suurusega ning väiksemat briljanti. See ehe kuulus Saksi kuurvürstide kroonijuveelide hulka.
Pärast Teist maailmasõda viidi see ehe koos rohelise teemandiga sõjasaagina Nõukogude Liitu, kus see asus aastail 1945–1958. 
2019. aastal Grünes Gewölbe muuseumis toime pandud vargusest pääses Dredeni roheline teemant tänu sellele, et oli laenutatud Metropolitani Kunstimuuseumisse.
Ants Virkus

Ants Virkus (19. oktoober 1935 Vana-Vändra vallas Pärnu maakonnas – 19. september 2025) oli eesti toiduteadlane.
Elulugu.
Ta lõpetas aastal 1954 Tallinna 2. Keskkooli, 1959 Tallinna Polütehnilise Instituudi (TPI) keemiateaduskonna, 1965 G. Plehhanovi nimelises Moskva Rahvamajanduse Instituudis aspirantuuri ühiskondliku toitlustamise tehnoloogia ja organiseerimise erialal, sai 1967 samas tehnikakandidaadi kraadi väitekirjaga “Исследование изменений жирнокислотного состава и некоторых физико-химических показателей подсолнечного рафинированного масла и его смесей под влиянием термического фактора”, täiendas end 1969–1970 Helsingi Tehnikaülikoolis.
Virkus oli aastatel 1964–1968 TPI orgaaniliste ainete tehnoloogia kateedri vanemõpetaja, 1968–1988 toiduainete tehnoloogia kateedri dotsent, 1972–1983 keemiateaduskonna prodekaan, 1983–1988 dekaan, 1988–1996 kaugõppeteaduskonna dekaan, 1989–2005 TTÜ toiduainete instituudi dotsent, 2005. aastast emeriitdotsent. Ta on õpetanud toiduvalmistamise ja toitlustamise tehnoloogia, ühiskondliku toitlustamise organiseerimise, ja toidukaupade kaubatundmise kursusi, koostanud õppevahendeid, olnud Eesti Nõukogude Entsüklopeedia kaasautor, uurimisvaldkonnad on toiduvalmistamise tehnoloogia, toiduainete keemiline koostis ja toiteväärtus, toiduainete konserveerimine, tervistkahjustavate ainete ja ühendite vähendamine toiduainetes ja arstimites, toiduainete tarbimine. Ta on avaldanud üle 30 teaduspublikatsiooni.
Rein Volt (majandusteadlane)

Rein Volt (sündinud 3. märtsil 1955 Tartus) on eesti majandusteadlane ja audiitor. 
Ta lõpetas aastal 1974 Tallinna 2. Keskkooli, 1978 Tallinna Polütehnilise Instituudi (TPI) majandusteaduskonna tööstusraamatupidamise erialal, 1985 TPI-s aspirantuuri, sai 1989 majanduskandidaadi kraadi väitekirjaga “Разработка модели оценки результатов хозяйствования предприятия (объединения) и ее применение в управлении”.
Volt oli aastatel 1985–1988 Eesti NSV Teaduste Akadeemia Majandusinstituudi teadur, 1988–1991 Kalevi pearaamatupidaja, 1991–2010 AS-i Tawest IA International partner, 2010 OÜ Tawest Audiitorteenused vandeaudiitor, 1996–1999 AS Norma nõukogu liige. Tema uurimisvaldkond on ettevõtte majandustegevuse kompleksanalüüs. Ta on avaldanud 18 teadusartiklit.
Isiklikku.
Tema isa oli majandusteadlane Vello Volt.
Rein Võrk

Rein Võrk (10. mai 1934 Tallinn – 1. mai 2013) oli eesti elektrotehnikateadlane.
Elulugu.
Ta lõpetas aastal 1953 Tallinna 2. Keskkooli, 1959 Tallinna Polütehnilise Instituudi (TPI) tööstusettevõtete elektrifiseerimise erialal, 1964 Leningradi Polütehnilises Instituudis aspirantuuri, sai 1966 samas tehnikakandidaadi kraadi väitekirjaga “Исследование многополюсных асинхронных двигателей с дробными обмотками”.
Võrk oli aastatel 1964–1966 TPI elektrimasinate kateedri assistent, 1966–1969 vanemõpetaja, 1969–1971 dotsendi kohusetäitja, 1971–1989 elektrotehnika aluste kateedri dotsent, 1990–1992 TTÜ elektrotehnika aluste õppetooli dotsent, 1992–1997 aseprofessor, 2006. aastast emeriitdotsent. Ta õpetas elektrotehnika aluseid, koostas õppevahendeid.
Võrgu uurimisvaldkonnad olid elektrotehnika aluste üldküsimused (teaduslik-metoodilised probleemid elektrotehnika õpetamisel mitteelektrotehniliste erialade üliõpilastele), elektrimasinad (aeglasekäigulise murdmähistega asünkroonmootori loomise võimalus, elektrimootori õhupilu optimaalne geomeetria), elektromagnetilised kulumõõturid (magnetvälja jaotis ja arvutamine magnetahelas). Ta oli aastatel 1972–1991 kohtuekspertiisi teadusliku uurimise labori elektrotehnika ekspert, 1977–1987 teaduslik-metoodilise nõukogu liige, 1974–1991 NSV Liidu Kõrgharidusministeeriumi elektrotehnika teaduslik-metoodilise nõukogu liige, 1976–1991 NSV Liidu Looderajoonide elektrotehnika metoodikakomisjoni liige. Ta on avaldanud 15 teaduspublikatsiooni.
Isiklikku.
Tema isa oli tehnikateadlane Hans Roland Wõrk, vend küberneetik ja insener Ants Wõrk.
Kellsi evangeliaar

Kellsi evangeliaar (ka Columba raamat) on illumineeritud evangeliaar keskajast. 
Evangeliaar on kirjutatud ladina keeles ja sisaldab Uue testamendi nelja evangeeliumi. Selle on valmistanud keldi mungad Columba kloostris Iona saarel umbes aastal 800. Praegu asub see Dublinis Trinity College'i raamatukogus, kus raamatut eksponeeritakse külastajatele kahe lehekülje kaupa (rotatsiooniga).
Kirjeldus.
Raamat sisaldab nelja evangeeliumi ladina keeles, mis põhinevad Vulgata tekstil, mille püha Hieronymus lõpetas 384. aastal, lisatud on varasemad ("Vetus Latina") tõlked. Lisaks evangeeliumidele on raamatus ka eessõna, kaanonitahvlid, evangeeliumilugude kokkuvõtted ("Breves causae") ja evangeeliumide sissejuhatused ("Argumenta"). Arvatavalt on 11. sajandil (kui raamat oli varastatud) 30 lehekülge kaduma läinud. 19. sajandil on lehekülgi servadest kärbitud.
Raamatu maht on 340 fooliot (kokku on 680 lehekülge), mis on kirjutatud vasikanahast pärgamendile insulaarmajusklis musta, punase, lilla ja kollase tindiga. Algselt suuremate lehekülgede mõõtmed tänapäeval on umbes 330×255 mm. Tervet lehekülge katvatel illustratsioonidel on keerukas geomeetriline ornamentika ja traditsiooniline kristlik ikonograafia. 
Evangeliaari kunstnikutöö on tehtud mõjuvõimsalt ning 19. sajandil Suurbritannias avaldatud raamatud sisaldasid kujundusi, mis olid sealt ulatuslikult kopeeritud ja kohandatud. Mustreid kasutati muuhulgas ka metallitöös, mööbli valmistamisel, keraamikas jne.
Kolooniate riigisekretär

Kolooniate riigisekretär oli Suurbritannia valitsuse minister, kes vastutas Briti impeeriumi haldamise eest. Tema haldusalas ei olnud Briti India, selle eest vastutas India asjade riigisekretär.
Aastatel 1768–1966 oli kolooniate riigisekretäri alluvuses kolooniate aseriigisekretär (vahel ka sõja ja kolooniate aseriigisekretär).
Viietuhandeline

Viietuhandeline mäetipp ehk viietuhandeline (inglise keeles "five-thousander") on mäetipp, mille kõrgus jääb vahemikku 5000–6000 m.
Mäetippe kõrgusega üle 5000 meetri leidub Aasias, Põhja-Ameerikas, Kesk-Ameerikas (kolm tippu), Aafrikas (neli tippu) ja ka Euroopas (kolm tippu; seda juhul kui Euroopa-Aasia piir Kaukasuses kulgeb mööda Veelahkmeahelikku). 
Tuntud viietuhandelisi mäetippe on näiteks Alpamayo, Damāvand, Elbrus, Kazbek, Kilimanjaro, Logan, Mount Kenya, Mount Saint Elias, Orizaba ja Suur-Ararat.
Esimesed tipputõusud viietuhandelistele.
1829. aastal tõusid Suur-Araratile (5137 m) Jean Jacques Friedrich Wilhelm Parrot ning tema viis kaaslast. Aastatel 1879–1880 algas Lõuna-Ameerikas Andide kõrgeimate mägede uurimine. Aafrika uurijad tõusid 1889. aastal Kilimanjaro (5895 m) tippu. 1897. aastal tõusis prints Luigi Amedeo, Abruzzi hertsog koos kaaslastega Alaska ja Yukoni piiril asuva Mount Saint Eliase (5489 m) tippu. 
Himaalaja ja Karakorami kõrgmägesid uurisid esimestena britid sõjalis-strateegilistel kaalutlustel. Kaardistamise käigus tõusti ka mägede tippu.
Eestlased viietuhandelistel.
Eesti alpinistid hakkasid viietuhandelistele ronima 1950. aastate teisel poolel. Esimene eestlane Elbruse (5642 m) tipus oli Bernald Sillaots (1956). 1957. aastal ronis Kazbeki (5054 m) tippu 18 ja 1958. aastal Elbruse tippu 32 eesti alpinisti.
1994. aastal käis Eesti alpinistide grupp Aafrika kõrgeimal tipul Kilimanjarol (5895 m). 2009. aastal tõusis Tarmo Riga Põhja-Iraanis Damāvandi (5670 m) tippu.
2011. aastal tõusid Raivo Plumer, Tõivo Sarmet ja Jaan Reimand Mehhiko kõrgeima mäe Orizaba (5622 m) tippu.
Eestlaste esmavallutatud viietuhandelisi mäetippe Pamiiris: Kreuksi mäetipp (1977), Anveldi mäetipp (1977), Spordiühing Kalevi mäetipp (1984), Eesti ülikool (1989), Norma mäetipp (1991) ja Paide mäetipp (1991). 
2010. aastal toimus Eesti alpinistide ekspeditsioon Hiinas Xinjiangis asuva vähekäidud Kunluni mäestikku, mille käigus esmavallutati ka kaks viietuhandelist nimeta mäetippu (esmatõus andis õiguse mäetipule nimi panna ja registreerida tipuvallutus USA alpinismi registris).
Papillaarkurrud

 
Papillaarkurrud on kurrud, mis moodustuvad üle terve keha pärisnaha näsakihis.
Keskmisel inimesel on ligikaudu 2 m² nahka ning papillaarkurrud paiknevad kõikjal üle selle, kuid palja silmaga on neid võimalik eristada vaid sõrmeostel, peopesades ja jalataldadel. Papillaarkurrud tekivad meie naha süvakihis ehk pärisnahas ("derma corium") väidetavalt selleks, et vähendada libisemist.
Pärisnahk on naha keskmine kiht, mille peal asub marrasknahk ehk epidermis ja mille all asub kohevast sidekoest nahaaluskude. Pärisnahk sisaldab rohkesti kollageenseid ja elastseid sidekoe kiude ning selles on võimalik eristada kahte kihti, milleks on ülemine näsakiht ("stratum papillare") ja alumine võrkkiht ("stratum reticulare"). 
Näsakihi peal asub hulgaliselt väikeseid näsasid, mis paiknevad selle pinnal kas üksikult ja ebakorrapäraselt või lähestikku ja ridadena. Juhul kui lähestikused näsad moodustavad rea, tekib sinna kurd. 
Näsadest moodustunud harjased tungivad kurdudena marrasknaha kasvukihti ("stratum germinativum") ja selle tagajärjel tõuseb epidermis kõrgemale ja peaks vähendama libisemist.
Sõrmeotstel asuvaid papillaarkurde kutsutakse sõrmejälgedeks. 
1686. aastal oli itaallasest professor Marcello Malpighi teadaolevalt esimene, kes pani tähele, et inimese sõrmeotstel on erinevad mustrid ja spiraalid. Alles 1788. aastal jõudis saksa anatoom Johann Christoph Andreas Mayer järeldusele, et iga inimese sõrmejäljed on erinevad.
Kriminoloogias võeti isiku tuvastamiseks kasutusele sõrmejäljed tänu nende eripärale 1880. aastatel Argentina politseiniku Juan Vucetichi eeskujul, kes koostas esimese toimiku sõrmejälgedest, lähtudes Galtoni mustri tüüpidest. Francis Galton oli kuulus Briti antropoloog ja Charles Darwini sugulane ning ta töötas välja kolm põhiliselt esinevat sõrmejäljemustrit.
Red

“Red” on Ameerika laulja-laulukirjutaja Taylor Swifti neljas stuudioalbum, mis ilmus 22. oktoobril 2012. Albumi algversioon sisaldab 20 laulu, millest edukaimad on “I Knew You Were Trouble”, “We Are Never Ever Getting Back Together” ja “All Too Well”.
Red Tour.
Red Tour oli Taylor Swifti kolmas kontserditurnee, mis sai alguse 2013. aasta märtsis Nebraskas ning lõppes 2014. aasta juunis kontserdiga Singapuris. Turnee külastajaskond ületas 1,7 miljoni piiri ning tulu teeniti ligi 150 miljonit dollarit.
Kokku andis Taylor Swift Red Touri jooksul 86 kontserti, külastades lisaks Põhja-Ameerikale ja Kanadale ka Euroopat, Aasiat ja Austraaliat.
Red (Taylor’s version).
Albumi “Red” uussalvestus avaldati 2021. aasta 12. novembril.
Uussalvestisel on üheksa uut laulu “Better Man”, “Nothing New” (feat. Phoebe Bridgers), “Babe”, “Message in a Bottle”, “I Bet You Think About Me”, “Forever Winter”, “Run” (feat. Ed Sheeran), “The Very First Night” ja “All Too Well (10 minute version)”.
Album purustas kaks Billboardi edetabeli rekordit. Kõige rohkem lugusid, mis on ühe artisti poolt ühel nädalal tõusnud Billboard Hot 100 edetabelisse. Albumi 30. laulust täitsid edetabelit 26 laulu. Esikohale jõudnud laul “All Too Well (10 Minute version)” purustas ka kõige pikemalt esikohal olnud laulu rekordi.
PÖFF Shorts

PÖFF Shorts on Pimedate Ööde filmifestivali (PÖFF) rahvusvaheline alafestival Tallinnas ja Tartus, mille programm keskendub lühifilmidele ja -animatsioonile. Shorts on nii Euroopa Filmiakadeemia kui BAFTA kvalifikatsiooniga ning alates 2020. aastast Ameerika filmiakadeemia tunnustatud festival.
Festivalil on kolm võistlusprogrammi: rahvusvahelised lühifilmi ja -animatsiooni programmid ning rahvuslik võistlusprogramm, kus võistlevad koos nii lühi- kui animafilmid. Kolm žüriid annavad välja kuus auhinda.
PÖFF Shortsi žüriis on olnud näiteks selliseid Eesti filmi- ja kultuuritegelasi nagu Martti Helde, Sander Joon, Eva Näripea, Rain Tolk, Tiina Tauraite, Reet Aus, Triin Ruumet, Kirke Karja, Flo Kasearu, Kitty Florentine jt.
Ajalugu.
PÖFFi lühifilmide ja animatsiooni festivalid Sleepwalkers ja Animated Dreams ühendati PÖFF Shorts nime all 2017. aastal. 
PÖFF Shortsi lühifilmide programmi juhiks on Briti päritolu ajakirjanik Laurence Boyce. Kuni 2019. aastani kureeris animaprogrammi režissöör Priit Tender, hiljem filmiajakirjanik Vassilis Kroustallis. 
Festivali tegevjuhid on olnud Martin Ruus (2017–2018), Grete Nellis (2018–2024) ja Mari Liis Keevallik.
Auhinnad.
Rahvusvahelise žürii välja valitud parim lühifilm, parim animafilm ja parim Eesti film saavad õiguse olla nomineeritud parima lühifilmi või parima lühianimafilmi Oscarile, sealjuures tudengifilmidele see õigus ei laiene. Võistlevate filmide hulgast, mis vastavad Euroopa Filmiakadeemia (EFA) nõuetele, valitakse välja nominent EFA parima lühifilmi auhinnale. 
Lühifilmid on alates 2017. aastast ka PÖFFi "Põhjusega mässajad" võistlusprogrammis, mille žürii annab välja "Lühikeste mässajate" eriauhinna.
Matringhem

Matringhem on vald Põhja-Prantsusmaal Pas-de-Calais' departemangus.
Matringhem asub Leie jõe orus, 32 km Montreuil-sur-Merist kirdes, teede D131 ja D104 ristumiskoha ümbruses.
Norra lemming

 
Norra lemming ("Lemmus lemmus") on hamsterlaste sugukonda lemmingu perekonda kuuluv näriline.
Välimus.
Norra lemmingu välimus on väga varieeruv. Karvkate on kollakasoranž, must ja mõnes kohas ka valge; kael ja pea on mustad, ka selja pealt jookseb must triip. Tavaliselt on looma külgedel mustad laigud. Ülejäänud keha on kollakasoranž, kuid kõhu alt valge. Valgeid laike esineb mõnikord ka külgedel, enamasti pea pool. Norra lemmingu tüvepikkus on 10–13,5 cm. Norra lemmingul peaaegu puudub saba, vaid hoolikal vaatlemisel võib seda märgata. Norra lemming kaalub enamasti 40–112 grammi.
Elukoht ja eluviis.
Norra lemming elab tundras ja mägedes, sealjuures mägedes tavaliselt puupiiri läheduses. Talvel on norra lemmingute tunnel lume all, kevadel lume sulades tulevad need nähtavale ning nad rajavad uued tunnelid sambla ja kivide vahele. Norra lemmingud elavad kolooniates ja on öise eluviisiga.
Toit.
Norra lemming toitub öösel. Tema põhilise toidu moodustavad kõrrelised, tarnad, kääbuspõõsad ja muud rohttaimed; talvel samblad. Toidupuuduse korral võib ta süüa ka seeni.
Pesa ja pojad.
Norra lemmingu tiinus kestab 18–22 päeva. Poegi sünnib ühes pesakonnas 1–13, tavaliselt 4–6. Ühel suvel sünnib poegi tavaliselt kaks pesakonda, harva kolm. Pesa on urgudes, puujuurte või mätaste all.
Levik.
Norra lemming on levinud Norras ja mujal Skandinaavia poolsaarel, kõige arvukamalt Lõuna-Norras ja mujal Stockholmi lähistel. Norra lemmingu leviala laieneb ning praeguseks ulatub see juba Põhja-Soome.
Mencas

Mencas on vald Põhja-Prantsusmaal Pas-de-Calais' departemangus.
Mencas asub Leie jõe orus, 32 km Montreuil-sur-Merist kirdes, tee D133 ääres.
Lev Atamanov

Lev Atamanov (vene keeles Лев Константинович Атаманов; 21. veebruar (vkj 8. veebruar) 1905 Moskva – 12. veebruar 1981 Moskva) oli armeenia päritolu Nõukogude Liidu animarežissöör. 
Atamanov oli üks Nõukogude animatsiooni tipprežissööre ja selle kunsti üks rajajaid. Ta juhtis selliseid kuulsaid Nõukogude animatsiooni klassikaid nagu "Kollane kurg", "Lumekuninganna" ja paljud teised. Kuulus Jaapani animaator Hayao Miyazaki nimetab "Lumivalgekest" oma töödele otsustava mõjutajana.
A Big Boy

A Big Boy on Eestis kasvatatud Belgia soojaverelise tõugu raudjas täkk. Isa-Cannan, Emaisa-Cash. A Big Boy sündis 13.05.2000. Ta võistles edukalt ratsanikuga Rein Pill ja võistluspaar jõudis kuni 160cm parkuurideni. Hobuse talenti märgati esimestel esinemistel(vabahüpped). 
Omanik Heiti Hääl müüs hobuse 2009. aastal Kreeka multimiljonärile Athina Onassis de Mirandale. Hobuse müügihinda ei avaldatud. Hobusega asus sõitma Athina Onassise abikaasa Alvaro de Miranda Neto.
A D Reed on ta üks tuntumaid järglasi.
Kon-Tiki ekspeditsioon

Kon-Tiki ekspeditsioon oli 1947. aastal Norra maadeuurija ja kirjaniku Thor Heyerdahli juhitud reis parvega üle Vaikse ookeani Lõuna-Ameerikast Polüneesia saartele. Heyerdahl nimetas parve ja ekspeditsiooni inkade päikesejumala Kon-Tiki järgi. Heyerdahl uskus, et Polüneesia võisid asustada Lõuna-Ameerikast pärit inimesed ning ekspeditsiooniga soovis ta tõestada, et balsapuust parvega on 8000 km läbimine Lõuna-Ameerikast Polüneesiani võimalik.
Kon-Tiki ekspeditsiooni toetasid rahaliselt Norra diplomaadid ja ÜRO juures töötanud ametnikud. Ameerika Ühendriikide kaitseministeerium annetas Heyerdahlile retke jaoks vajalikku varustust ja merevägi andis detailsed Vaikse ookeani kaardid. Heyerdahl ja väike meeskond läksid Peruusse, kus nad ehitasid laevadokis balsapalkidest ja muudest kohalikest materjalidest põlisrahvaste stiilis parve. Parve ehitusel võeti aluseks Hispaania konkistadooride tehtud joonistused. Ekspeditsioon algas Callaost 28. aprillil 1947 ning 101 päeva hiljem, 7. augustil, randus parv 8000 km kaugusel Raroia atollil.
Heyerdahl avaldas 1948. aastal retkest raamatu, mida on tõlgitud 70 keelde. Retkel kasutatud parv on tänapäeval muuseumis Oslos. Retkest 1950. aastal tehtud dokumentaalfilm võitis 1951. aastal parima dokumentaalfilmi Oscari. 2012. aastal ekspeditsioonist tehtud mängufilm kandideeris parima võõrkeelse filmi Oscarile.
Kimmo Lylykangas

Kimmo Sakari Lylykangas (sündinud 10. septembril 1970) on Soome arhitekt, Tallinna Tehnikaülikooli professor.
Haridus.
Ta omandas arhitektuurimagistri kraadi Helsingi Tehnikaülikoolis 2007 ja on doktorant Islandi Ülikoolis.
Töökäik.
Arhitekt ja osanik arhitektuuribüroos Kimmo Lylykangas Oy aastast 1996. Oli õppejõud ja teadur Aalto Ülikoolis 2003-2012 ning professor Umeå Ülikoolis 2014-2016. Tallinna Tehnikaülikooli ehituse ja arhitektuuri instituudi täisprofessor tenuuris, arhitektuuri ja urbanistika akadeemia juhataja alates 2018.
Teadustöö.
Põhilised töösuunad: jätkusuutlik ehitus, puitarhitektuur, passiivmajad.