tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Aukštieji Paneriai

Aukštieji Paneriai (tõlkes "Ülemine Paneriai") on Vilniuse linnaosa. Asub linna edelapiiril Nerise kaldal Paneriai valla territooriumil. Aukštieji Paneriai piirneb loodes Žemieji Paneriaiga, läänes Raisteliaiga, põhjas Gariūnaiga, edelas Naujakiemisega, lõunas Vaidotai ja Degeniaiga, idas aga Kazbėjai ja Liudvinavasega.
Aukštieji Paneriai asub Vilniuse ja Kaunase vahelise raudtee ääres, millelt lahkneb seda Vilniuse ja Lida vahelise raudteega ühendav raudteelõik. Sinna jääb Paneriai tunnel. Seal asuvad Paneriai raudteejaam ja suletud Pušynase raudteepeatus. Linnaosa jaguneb kaheks eriilmeliseks osaks – metsaseks alaks raudteejaama ümbruses ja idapoolseks tööstuspiirkonnaks.
Aukštieji Paneriai jääb osaliselt Paneriai erosiooniküngaste maastikukaitsealale, osalt aga Vokė ürgoru nõlva geomorfoloogilisele kautsealale. Seal asuvad Aukštieji Paneriai park, Paneriai parkmets ja Žemieji Paneriai memoriaalpark.
Aukštieji Paneriais asub tuletõrjedepoo. Paneriai on tuntud kui juutide ja sõjavangide hukkamise koht Teise maailmasõja ajal. Kokku hukati seal umbes 100 000 inimest. Ohvrite mälestamiseks on rajatud memoriaal ja muuseum.
Praeguse linnaosa aladelt viis läbi Vilniust Trakai, Kaunase ja Grodnoga ühendav tee. Linnaosa ise hakkas kujunema XIX sajandil, mil sinna rajati raudteejaam. XX sajandi alguse hakkasid selle ümbrusse kerkima suvilad. Aastal 1931 oli sealses külas 70, Novosiolka nime kandvas suvilapiirkonnas aga 101 elanikku. Aastal 1950 suleti Paneriai tunnel ja rajati uus raudtee. Ühtlasi ühendati Paneriai alad Vilniusega.
Muinsuskaitse all on Paneriai tunnel, Aukštieji Paneriai tumulused ja juutide hukkamis- ning matmispaik.
Landsmannschaft

Landsmannschaft (eesti k. maiskond või kaasmaalaskond) on maakondlik üliõpilaskogu. 
Maiskondlik ehk territoriaalne ühinemisprintsiip lähtus keskaegsetest Euroopa ülikoolidest, kus üliõpilased ühinesid päritolu järgi natsioonidesse. Maiskondlikule ühinemisprintsiibile vastandunud üliõpilaskondlik printsiip ("Burschenschaft") sai alguse 19. sajandi esimesel veerandil. Sajandi keskel asendati termin "Landsmannschaft" nimetusega "korporatsioon".
Harry Potter ja tulepeeker

"Harry Potter ja tulepeeker" (ingl "Harry Potter and the Goblet of Fire") on J. K. Rowlingu romaanisarja "Harry Potter" neljas jagu.
Uued tegelased.
Tegelased, kes pole romaanisarja varasemates jagudes esinenud:
Lentvaris

Lentvaris () (poola "Landwarów") on linn Leedus Vilniuse maakonnas Trakai rajoonis, Lentvarise valla halduskeskus. Asub Trakaist 9 km idas ja Vilniusest 13 km edelas, merepinnast 158 meetri kõrgusel Lentvarise järve kaldal.
Lentvarises valmistatakse vaipasid, santehnikat ja puitkarkassmaju, töödeldakse puitu ja metalli. Haridust annavad kaks keskkooli, põhikool ja gümnaasium. Linnas on postkontor ja raamatukogu.
Linnas asub Lentvarise raudteejaam. Linna teenindab Vilniuse linnaliini buss nr. 68.
Linnas asub 19. sajandil ehitatud uusgooti stiilis Tyszkiewiczite loss.
Ajalugu.
Lentvarise mõisa on esmamainitud 1596. aastal. Paiga vana nimi oli Lentvoriškės, XVIII sajandi keskpaigas omandas see aga slaavipärase nimekuju Landvarovas, mis XIX sajandi keskpaigas omandas tänapäevase nimekuju. Venemaa keisririigi Vilno kubermangus kandis asula venepärast nime Landvarovo ("Ландварово"). Aastal 1838 oli Lentvaris väike 14 majapidamisega küla. Asula hakkas kasvama pärast Peterburi–Varssavi raudtee valmimist. Tegemist oli sõlmjaamaga, sealt hargnes harutee Königsbergi. Sinna rajati raudteetööliste elumajasid, raudteetööliste laste tarbeks avati kool, kus õppetöö toimus vene keeles, krahv Tyszkiewiczi eestvedamisel ehitati sinna ka viinavabrik.
Aastal 1874 toimus sealse viinavabriku tööliste streik, mis oli üks esimesi streike Leedus.
Tänu Vilniuse lähedusele kujunes asula kuurordiks. Nii avati mõisa juures XIX sajandi lõpus üks esimesi kohvikuid Leedus - "Cafe Riviera". Aastal 1908 oli Lentvarises kaks kooli, seal tegutses kaks lubjapõletusahju.
Sõdadevahelisel ajal kuulus Poola koosseisu. 30. septembril 1941 hukkasid leedu kollaboratsionistid asulas elanud juudid. Teise maailmasõja järel asusid paljud sealsed elanikud Poola. Nende asemele asus leedulasi Aukštadvarisest, Vievisest, Varėnast, Semeliškesest ja Valkininkaist, lisaks asus sinna rahvast mujalt Nõukogude Liidu territooriumilt. Aastail 1940–1941 ja 1944–1953 küüditati 35 Lentvarise elanikku.
Linnaõigused sai 1949. aastal. Samal aastal kohandati vana viinavabriku hooned ümber santehnikat tootva ettevõtte "Kaitra" tarbeks.
Aastail 1953-1993 asus linna juures Nõukogude armee raketiväebaas.
Elanike arv.
2011. aastal oli 54,25% elanikest leedulased, 25,75% poolakad, 11,98% venelased, 4,24% valgevenelased ja 1,03% ukrainlased.
Šalčininkai

Šalčininkai (,poola "Soleczniki") on linn Leedus Vilniuse maakonnas, Šalčininkai rajooni halduskeskus. Asub Vilniusest 42 km lõunas Valgevene piiri ääres.
Šalčininkai asub merepinnast 181 meetri kõrgusel Šalčia jõe kaldal, mille järgi linn on ka nime saanud. Jõele on rajatud kaks paisjärve. Lõunas asub Šalčininkai-Bieniakoni piiripunkt.
Haridust annavad kolm gümnaasiumit ja kunstikool. Linnas on raamatukogu, postkontor ja rajooni keskhaigla.
Šalčininkai on poola kultuuri keskus. 2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Šalčininkai elanikest poolakaid 71,37%, leedulasi 13,79%, venelasi 7,12%, valgevenelasi 4,17%, ukrainlasi 1,04% ja teistest rahvustest inimesi 2,5%.
Ajalugu.
Šalčininkaid on esmamainitud 1311. aastal Peter von Dusburgi kroonikas, mil sinna tungisid ristisõdijad. Sealset kanti rüüstati veel aastail 1378, 1382 ja 1394. XIV sajandil rajati Šalčininkai mõis. Aastal 1410 ehitati sinna esimene kirik. XV sajandil sai asula alevi staatuse.
Aastail 1523–1622 kuulus asula Hlebowiczitele, kes rajasid alevisse veski, klaasikoja ja pruulikoja. Toona rajati sinna ka protestantide kabel ja juudi palvemaja. Aastal 1655 rüüstasid alevit Moskva väed.
Alevi elanikud osalesid novembriülestõusus. Šalčininkai hakkas kasvama pärisorjuse kaotamisel aastal 1861, ent intensiivsema kasvu tõi siiski kaasa raudtee rajamine aastal 1882.
Aastal 1920 jäi Šalčininkai Poola haldusalasse. Aastal 1939 läks see Valgevene NSV koosseisu, aastal 1940 anti see aga üle Leedule. Aastal 1943 hukati sealse kihelkonna eestseisja Antoni Udalski, kuna ta oli aidanud juute.
Linn aastast 1956. Aastal 1972 sai linnast rajooni halduskeskus (seni oli halduskeskuseks Eišiškės), toona nimetati sealne rajoon ümber Šalčininkai rajoon.
Nõukogude perioodil oli linnas ALMAVÜ tehas, kus toodeti klaasplastist kaatrikorpuseid.
Elanikkond.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli linna elanikest leedulasi 13,79%, venelasi 7,12%, poolakaid 71,37%, valgevenelasi 4,17% ja ukrainlasi 1,04%.
Baltoji Vokė

Baltoji Vokė () on linn Leedus Vilniuse maakonnas Šalčininkai rajoonis, Baltoji Vokė valla halduskeskus. Asub Vilniusest 27 km edelas.
Linn asub merepinnast 141 meetri kõrgusel Vokė jõe kaldal. Seda läbib ka Merkyst Papise järvega ühendav Papise kanal. Linna juures asuv Baltoji Vokė soo pindalaga 40 km² on üks suuremaid Leedu soid.
Linnas on kaks keskkooli, postkontor, ambulatoorium, raamatukogu ja tuberkuloosihaigla osakond.
Ajalugu.
Teise maailmasõja ajal asuti sealses soos Vilniuse soojuselektrijaama tarbeks turvast lõikama. Aastail 1950–1952 valmis soo idaservas turbatööstus, mille juurde rajati Žagarinė küla lähistele töölisasula. Töölisasula kandis algselt nime Naujoji Žagarinė. Aastal 1953 avati külas algkool, aastal 1955 aga seitsmeklassiline kool.
Linnaõigused sai 1958. aastal.
Elanikkond.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli linna elanikest leedulasi 23,71%, venelasi 11,26%, poolakaid 58,13% ja valgevenelasi 3,45%.
Tirtslased

Tirtslased ("Acrididae") on sugukond sihktiivaliste putukate seltsist ja alamseltsist tirtsulised ("Caelifera"), kuhu kuuluvad veel ka sirtslased ("Tetrigidae").
Tirtslasi on rohkem kui 6000 liiki. Eesti sihktiivalistest kuulub siia samuti suurem osa: 24 liiki 39-st. Teistest tirtsulistest eristab tirtslasi ennekõike siristamisvõime ja tümpanaalelundite olemasolu. Laulu eesmärk on, nagu ka ritsikaliste (kes kuuluvad ka sihktiivaliste seltsi) puhul, emaste ligimeelitamine. Laulavad ainult isased loomad. Hääle tekitamiseks hõõrub enamik tirtse tagareite sisekülgi vastu kattetiibade jämenenud servasooni. 
Tirtsud kuulevad tagakeha esimese lüli külgedel olevate kuulmiselunditega. Tirtslased on taimetoidulised.
Tirtsude tundlad on lühemad kui ritsikatel ja need ei ulatu tagakeha tipuni. Tirtsude keha on saledam. Värvi järgi on tirtse kindlaks teha raske, sest kehavärvus on väga muutlik. Nad on tavaliselt rohelised, kollased või pruunid – selline värvus toimib varjevärvusena. 
Tirtslaste kehapikkus on 1–10 sentimeetrit. Neil on tugevad hüppejalad ning hästiarenenud tiivad. Häirimise korral teevad loomad pika hüppe, mida tiibade abil veelgi pikendatakse, maandunult peidavad nad end taas ära. Niisugune on näiteks kõikjal Eestis tavaline niidu-rohutirts ("Omocestus viridulus"). 
Teine võimalus on, et putukas püüab põgenedes häirijat ehmatada. Selline on näiteks mitmel pool Lõuna-ja Lääne-Eestis levinud käristaja ("Psophus stridulus"), kes on umbes kolme sentimeetri pikkune, üleni tumepruun (välja arvatud erepunased tagatiivad). Puhkeolekus pole tiibu näha ja putukas ei paista maapinnal üldse silma. Häirimise korral sööstab ta koha pealt üles ja lendab valju praginat tehes veidi eemale. Lennu ajal mõjuvad erepunased tagatiivad koos käristamisega vaenlasele (linnule) ilmselt ehmatavalt. Maandunud putukas kaob jälle otsekohe silmist.
Troopikas kohtab ka hoopis omapäraseid vorme, näiteks "Cephalocoema lineata" on tugevasti pikenenud keha ja jalgadega, meenutab esmapilgul raagritsikat.
Mitmed tirtsud on tuntud väga heade lendajatena, kes võivad jõuda oma sünnikohast väga kaugele. Massilise paljunemise aastatel võib tirtsuparve suurus olla 700 miljonist kuni 2 miljardi isendini. Kuna üks tirts sööb elu jooksul umbes 300 grammi rohelisi taimi, on põhjustatud kahju tohutu. 
Tuntuimaks ränduriks ja põldude nuhtluseks on rändtirts ("Locusta migratoria"), keda on paaril korral ka Eestist leitud. Parvedena rändavaid tirtse on aga teisigi, näiteks kõrbetirts ("Schistocerca gregaria"), stepitirts ("Dociostaurus maroccanus") jne. Üldiselt on kõrbetirts parem lendaja kui rändtirts, ilmselt suuremate kehamõõtmete tõttu (kehapikkus vastavalt 6 ja 4 sentimeetrit).
Korporatsioon Neobaltia

Korporatsioon Neobaltia oli Tartus 1879. aastal asutatud baltisaksa üliõpilaskorporatsioon.
Ajalugu.
Korporatsioon Neobaltia asutati 28. mail 1879. aastal ja võeti Chargiertenconventi liikmeks. Korporatsiooni asutamise eeldusteks olid nekrutivõtmise asendamine väeteenistusega ja vanade korporatsioonide elitariseerumine. Erinevalt vanematest baltisaksa korporatsioonidest ühendas Neobaltia kõikide Balti kubermangude baltisakslastest üliõpilasi ja pidas end seetõttu ka korporatsiooni Baltica järeltulijaks, kuid seda kindlasti mitte seisuslikus mõttes. Neobaltiasse astusid ka paljud saksastunud eestlased, lätlased ja venelased; see hoidis ära ka teiste rahvustunnustel põhinevate korporatsioonide tekkimise. Pärast Esimest maailmasõda sai Neobaltiast tavaline baltisaksa korporatsioon.
Neobaltia maja.
1902. aastal valmis Tähtvere mõisast eraldatud maal korporatsioon Neobaltia maja. Hoone projekteeris arhitekt Rudolf von Engelhardt. Seda maja on peetud üheks ilusamaks heimatkunsti näiteks Tartus.
Nõukogude võimu aastail paiknes hoones ALMAVÜ, praegu paikneb seal Tartu Saksa Kultuuri Instituut.
Richard Dawkins

Clinton Richard Dawkins (sündinud 26. märtsil 1941 Nairobis) on Briti etoloog, evolutsioonibioloog ja teaduskirjanik. 
Ta on olnud Oxfordi Ülikooli teaduse populariseerimise professor ("Professor for the Public Understanding of Science at Oxford University").
Dawkins on valjuhäälne ateist, ilmalik humanist ja skeptik. Ateistlikku suhtumist on Dawkins välja näidanud varasemates teostes ja artiklites, näiteks 2006. aastal avaldatud menukis "The God Delusion". Viidates Dawkinsi tugevale ateismile, on teda kutsutud ka Darwini rotveileriks.
Elulugu.
Clinton Richard Dawkins sündis 1941. aastal Keenias Nairobis. Tema isa Clinton John Dawkins oli farmer ja endine sõdur. Dawkinsi vanemad olid pärit jõukast keskklassist. Nad olid mõlemad huvitatud loodusteadustest ning noore Richardi küsimustele vastasid nad teaduslikelt alustelt lähtudes.
Dawkinsi sõnul kasvatati teda "tavaliste anglikaani väärtuste järgi". Siiski hakkas ta juba umbes üheksa-aastaselt Jumala olemasolus kahtlema. Hiljem tema usk taastus. Teda veenis teleoloogiline jumalatõestus. Ometi kahtles ta anglikaani kiriku tavades, arvates, et need on pigem absurdsed ja rohkem seotud moraalinormide dikteerimise kui Jumalaga. Tema religioossed eelistused muutusid taas, kui ta oli 16-aastane: ta tundis, et evolutsioon suudab seletada elu keerulisust puhtalt materiaalses mõistes, seega ei olnud disainer (Jumal) tema jaoks enam vajalik.
1967. aastal abiellus ta Marian Stampiga, kuid lahutas temast 1984. aastal. Samal aastal abiellus ta Eve Barhamiga, kellega nad olid samal aastal saanud tütre, Juliet Emma Dawkinsi. Abielu Barhamiga ei kestnud kaua ja 1992. aastal abiellus Dawkins oma töökaaslase tuttava Lalla Wardiga.
Vaated.
Vaadetelt on Dawkins neodarvinist. Ta leiab, et eluslooduse adaptiivne evolutsioon on üksnes replitseeruvate geenide loodusliku valiku tulemus.
Nii tema evolutsioonialaseid kui ka religiooni puudutavaid seisukohti on teravalt kritiseeritud. Üks tema tuntumaid oponente on olnud Stephen Jay Gould.
Korporatsioon Rubonia

Korporatsioon Rubonia (saksa k. "Rubonia zu Riga") on Riias 1875. aastal asutatud baltisaksa üliõpilasorganisatsioon.
Phenomenon

Phenomenon tähendab inglise keeles 'fenomen'. 
Seda nime kannab mitu teost:
Kesklinn

Kesklinn on linna keskosa. 
Mitmes Eesti linnas on sellenimeline linnaosa või asum:
Urengoi

Urengoi on alev Venemaal Jamali Neenetsi autonoomses ringkonnas Purovski rajoonis Puri jõe ääres. 
Elanike arv oli 1989. aasta rahvaloenduse andmetel 11 868, 2002. aasta rahvaloenduse andmetel 9329.
Et hiljem on rajatud tunduvalt suuremaks kasvanud Novõi Urengoi ('uus Urengoi') linn, on alevi mitteametliku nimena kasutusel ka Starõi Urengoi ('vana Urengoi'). 
Alevil on oma lennuväli. 
Urengoi OKATO number on 71160659. 
Urengoi rajasid 1966 geoloogid, kes võtsid kasutusele Urengoi gaasimaardla, mis on üks suuremaid gaasimaardlaid maailmas. Nimi tuleb kas neenetsikeelsest nimest Võrangoi, mis tähendab 'kõlav kõrgendik' või 'kõrvaline, uinuv'. 
5. mail 1969 elas asulas 1092 inimest. Asulanõukogu, haigla ja klubi (kohvik) tõid kaasa asula kasvu. Aastal 1979 sai ta aleviks. Kasv jätkus 1985. aastani, hiljem seiskus.
Fawkes

Fawkes on J. K. Rowlingu raamatusarjas "Harry Potter" Albus Dumbledore'i fööniks. 
Ta on väga ustav ja tark lind. Fööniks on mütoloogiline lind, kes "tõuseb tuhast": mingi aja tagant ta sureb, süttides leegina põlema ning seejärel sünnib ta kohe uuesti pisikese linnupojana sealsamas tuleasemes, kus ta hetk enne leekidesse lahvatas. Fööniksi pisaratel on ravivõime, mis parandavad isegi surmavad haavad.
Fawkesi sabasuled on nii Harry Potteri kui ka Lord Voldemorti võlukepis. Seetõttu tekkis võlukeppide vahel pöördloitsu efekt ehk "Priori Incantatem".
Dumbledore'i "patronus" võtab Fawkesi kuju.
Casino Royale

"Casino Royale" on Ian Flemingi 1953. aastal ilmunud spiooniromaan, kus astub esmakordselt üles James Bond.
Sisututvustus.
MI6 juht M määrab James Bondi, agent 007 ülesandeks likvideerida SMERŠi käsilane Le Chiffre. Pingelised sündmused toimuvad kasiino Royale-Les-Eaux pokkerilaua taga.
Eestikeelsed väljaanded.
Eesti keeles ilmus teos 2008. aastal Eesti Päevalehe kirjastuselt Matti Piirimaa tõlkes.
Rudolf von Engelhardt

Rudolf Moritz Alexander von Engelhardt (vkj 25. veebruar 1857 Tartu – 1. juuli 1913 Tartu) oli baltisaksa ja eesti arhitekt.
Engelhardt sündis Tartu Ülikooli teoloogiaprofessori Gustav Moritz Constantin von Engelhardti (1828–1881) ja Amalie Helena Alexandra von Oettingeni (1835–1914) pojana. Pargiarhitekt Walter von Engelhardti (1864–1940), arsti, publitsisti ja harrastuskunstniku Roderich von Engelhardti (1862–1934) ning Viljandi linnapea Otto von Engelhardti (1860–1931) vend. 
Engelhardt õppis aastatel 1876–1877 Darmstadti Polütehnikumis ja 1877–1883 Peterburi Kunstide Akadeemias, mille lõpetas suure hõbemedali ja kunstnik-arhitekti diplomiga. 
Alates 1894. aastast töötas Tallinnas, kus ühtlasi õpetas Tallinna Peetri Reaalkoolis joonistamist ja joonestamist. Alates 1898. aastast tegutses arhitektina Tartus. Aastatel 1909–1910 täitis Tartu ülikooli arhitekti kohuseid. 
Varasemal loomeperioodil, 1880–1890. aastatel, projekteeris ta neogooti, neorenessansi ja neobaroki vormides historitsistlikke hooneid (arhitekti onu Alexander von Oettingeni elamu Tartus Tiigi 15, Tallinnas Pärnu maantee ja Suur-Karja tänava vahelises kvartalis asuva klubi-, hilisema pangahoone), E. v. Stackelbergi elamu aadressil Lai 9 fassaadiümberehituse Tallinnas (1899), samuti Avanduse ja Inju mõisahooned ning 1898–1901 valminud Rapla kiriku.
20. sajandi algusaastatel võttis Engelhardt Eestis tegutsenud arhitektidest esimeste seas omaks juugendstiili ja viimasega ajaloostiile sünteesinud heimatkunsti vormikeele. Selle suuna tähtteosteks võib pidada 1900–1902 rajatud Neobaltia konvendihoonet Tartus ja 1905. aastal valminud Villa Engelhardti Viljandis. Enamik Tartus asunud hooneid, sealhulgas Tiigi tänaval asunud eramu on hävinud. Ülikoolile projekteeritud hoonete projektid (uus raamatukogu 1909–1910, Maarjamõisa kliinikud ja Haavakliinik Toomel) jäid teostamata või teostati teiste arhitektide poolt muudetud kujul. Engelhardti töid avaldas 1907–1910 ka Riia Arhitektide Ühingu aastaraamat "Jahrbuch für Bildende Kunst in den Ostseeprovinzen". 
Perekond.
Rudolf von Engelhardt abiellus 1885. aastal Marie Elisabeth Katharien Anna Samson von Himmelstiernaga (sünd. 1863), kes oli Tuula mõisniku Wilhelm Reinhold von Samson-Himmelstierna tütar. Abielust sündisid:
Lühhike öppetus

Lühhike öppetus (Lühike õpetus) oli esimene eesti keeles ilmunud perioodiline väljaanne.
Ilmus aastatel 1766–1767 Põltsamaal Peter Ernst Wilde väljaandel. Lühhikeses öppetuses kirjeldati lihtsaid meditsiinilisi abinõusid, mida ka talupojad võisid kasutada. 
Esimese vihiku täielik pealkiri oli: "Lühhike öppetus mis sees monned head rohhud täeda antakse, ni hästi innimeste kui ka weiste haigusse ning wiggaduste wasto, et se kellel tarwis on, woib moista, kuida temma peab nou otsima ning mis tulleb tähhele panna igga haigusse jures. Selle körwas on weel muud head nouud, öppetussed ning maenitsussed leida, keik meie Eesti ma rahwa kassuks ning siggidusseks üllespantud." Alates teisest jaost ilmus pealkiri lühemal kujul: "Lühhikesse õppetusse mis sees monned head rohhud ning nouud teäda antakse, teine tük."
Ilmus kord nädalas, igal numbril ("tükil") oli 4 lehekülge ning kokku ilmus 41 numbrit. Wilde saksakeelsed tekstid tõlkis eesti keelde August Wilhelm Hupel. 25 esimest numbrit tõlgiti ka läti keelde: "Latweeschu Ahrste" (uues läti kirjaviisis Latviešu Ārste, tõlkijaks oli praost J. Lange, trükiti samuti Põltsamaal 1768).
Lühhikest öppetust peetakse üldiselt esimeseks eestikeelseks ajakirjaks. Mõned allikad kirjeldavad seda hoopis kui 41 osas ilmunud raamatut.
Esimeseks eestikeelseks ajaleheks peetakse 1806 ilmunud Tarto maa rahva Näddali-Lehte.
Urve Paris Palo

Urve Paris Palo (märtsini 2024 Urve Palo; neiuna Urve Koit; sündinud 10. juulil 1972 Haapsalus) on Eesti ettevõtja ja poliitik.
Haridus.
Ta on lõpetanud 1990. aastal Värska Keskkooli ja 1994. aastal Tartu Ülikooli, kus õppis majandust. Ta on õppinud Estonian Business Schooli rahvusvahelise ärijuhtimise magistriõppes. Ta on korporatsiooni Amicitia vilistlane.
Tegevus poliitikuna.
Palo kuulus aastatel 2006–2018 Sotsiaaldemokraatlikku Erakonda, kusjuures aastatel 2007–2009 ja 2010–2018 oli ta erakonna juhatuse liige.
Aastatel 2007–2009 oli ta rahvastikuminister, 2014–2015 majandus- ja taristuminister, 2015. aastal ettevõtlusminister ning 2016–2018 ettevõtlus- ja infotehnoloogiaminister.
Urve Palo on kandideerinud Sotsiaaldemokraatliku Erakonna ridades Viimsi valla volikokku 2009. aasta KOV valimistel (sai 503 häält), 2013. aasta KOV valimistel (337 häält) ja 2017. aasta KOV valimistel (178 häält) ning osutus igal korral valituks.
Palo kandideeris 2007. aasta Riigikogu valimistel Harju ja Rapla maakonnas ning kogus 465 häält ja valituks ei osutunud.
2007. aasta aprillist kuni 21. maini 2009 oli Palo rahvastikuminister Andrus Ansipi teises valitsuses. Mais 2009 lahkusid sotsiaaldemokraadid koalitsioonist.
2011. aasta Riigikogu valimistel kandideeris ta Harju ja Rapla maakonnas ning osutus 5875 häälega valituks. Ta oli 26. märtsini 2014 XII Riigikogu liige. Taavi Rõivase esimeses valitsuses (26. märts 2014 kuni 9. aprill 2015) oli ta majandus- ja taristuminister.
2014. aastal kandideeris Palo Euroopa Parlamendi valimistel Sotsiaaldemokraatliku Erakonna poolt, ta kogus 1188 häält ja valituks ei osutunud.
2015 valiti Harju ja Rapla maakonnas 2028 häälega XIII Riigikogu liikmeks. 9. aprillist 2015 oli ta ettevõtlusminister Taavi Rõivase teises valitsuses. 14. septembril 2015 astus tagasi.
19. märtsil 2016 valiti Urve Palo Sotsiaaldemokraatliku Erakonna Harjumaa piirkonna aseesimeheks.
23. novembrist 2016 kuni 22. augustini 2018 oli Urve Palo Jüri Ratase esimese valitsuse ettevõtlus- ja infotehnoloogiaminister.
2023. aasta novembri alguses teatas Urve Palo, et astub erakonda Isamaa.
Ta kandideeris 2024. aasta Euroopa Parlamendi valimistel, kogus 1495 häält ning ei osutunud valituks.
Ettevõtlus.
1993. aastast töötas Palo Saint-Gobain Ehitustooted Eesti AS-is ja aastatel 1999–2007 oli ta selle ettevõtte juhatuse liige.
Töö juhatuse liikmena:
Töö nõukogu liikmena:
Septembrist 2023 on Urve Palo ERP Consulting OÜ osanik.
Isiklikku.
Urve Palo on abielus Janek Paloga. Tal on tütar Laura (sündinud 2005) ja poeg Robin Leon (sündinud 2013).
2006. aastal Äripäeva aasta ärimehe valimisel jäi Urve Palo kolmandaks Armin Karu ja Rein Kilgi järel. 
2010. aastal osales Palo telesaates "Tantsud tähtedega", tema tantsupartner oli Aleksander Makarov.
Kevad, suvi, sügis, talv... ja taas kevad

"Kevad, suvi, sügis, talv... ja taas kevad" (korea keeles 봄여름가을겨울그리고봄 /"Bom yeoreum gaeul gyeoul geurigo bom"/) on Lõuna-Korea režissööri Kim Ki-duki 2003. aastal esilinastunud draamafilm. Film on võitnud filmifestivalidelt auhindu.
Axel von Freytagh-Loringhoven

Axel August Gustav Johann Freiherr von Freytagh-Loringhoven (1. detsember 1878 Kuressaare – 28. oktoober 1942 Breslau) oli saksa jurist ja poliitik. 
Elulugu.
Oli pärit kuulsast baltisaksa perekonnast. Õppis Tartu ja Müncheni ülikoolides. 
Alexander Axel von Freytagh-Loringhoven lõpetas Tartu (Jurjevi) ülikooli õigusteaduskonna I järgu diplomiga 1905. aastal, ja jäi ta sinna kaheks aastaks aspirandiks omal kulul ning vahepeal täiendas ta end ka Müncheni ülikoolis. 1908. aastal sai Freytagh-Loringhowen Peterburi ülikooli eradotsendiks, seejärel siirdus läks ta peatselt Jaroslavlis asu­nud Demidovi-nimelisse õigusteaduse lütseumisse tsiviil­õiguse loenguid pidama. 1910 aastal sai ta Peterburi ülikoolis tsiviilõiguse magistri kraadi ja siirdus 1911. aastal Tartu ülikooli, kus temast sai 1916. aastal ülikooli õigusteaduskonna korraline professor pärast dokto­riväitekirja kaitsmist Harkovi ülikoolis 1915. aastal. Ta oli Tartus ametis ka dekaanina.
Pärast 1917. aasta Veebruarirevolutsiooni lahkus Root­si Karlstadi ja sealt Saksamaale, kus 1918. aastast oli Breslau ülikoolis slaavi õiguse professor ja tegutses rahvusvahelise õiguse alal.
Hil­jem on Freytagh-Loringhowen Preisimaa riiginõunik ja Saksa Vabariigi Riigipäeva liige. Oli Weimari vabariigi põhiseaduse kritiseerija.
Axel von Freytagh-Loringhoven oli korporatsiooni Livonia vilistlane.
Perekond.
Axel von Freytagh-Loringhoven abiellus 1910. aastal Berliinis vabapreili Ulla von Puttkameriga (1884–1922), kes oli Preisi rittmeistri ja politseimajori Erich von Puttkameri ja Sophie von Blücheri tütar. Abielust sündisid
Hiljem abiellus Axel von Freytagh-Loringhoven 1933. aastal Breslaus vabapreili Luise von Stackelbergiga (1882–1934), kes oli Tumala mõisniku Gustav von Stackelbergi ja Marie von Buhrmeisteri tütar.
Medex päevakirurgia erakliinik

Medex päevakirurgia erakliinik on Tartus asuv kliinik, mis osutab ambulatoorset ja lühiajalist statsionaarset arstiabi.
Eriarstid.
Medexis võtavad vastu järgmised eriarstid:
Stigma Erakliinik

Stigma Erakliinik on ambulatoorset arstiabi osutav kliinik Tartus.
Tamme Erakliinik

Tamme Erakliinik on ambulatoorset arstiabi osutav kliinik Tartus. See asub Tammelinnas aadressil Kungla 40.
Kolmisruse

Kolmisruse ("Bidens tripartita") on taimeliik korvõieliste sugukonna ruskme perekonnast.
Nimetus.
Rahvapäraseid nimetusi: ruskmed, kakshammas, tigane, porilill, oja kold. Lisaks sellele on olemas ajalooline rahvapärane nimetus "kolmisroos" .
Levila ja kasvukoht.
Väga laia levilaga liik: kasvab peaaegu kogu Euroopas, Lääne- ja Ida-Siberis, Kaug-Idas, Ida- ja Ees-Aasias, Põhja-Ameerikas ja Austraalias. Kasvab niiskel pinnasel, võib niisketel savipõldudel umbrohuks muutuda.
Taim hästi kasvab ka Eestis ning ei kuulu kaitstavate taimede nimekirja. 
Kirjeldus.
Kolmisruse on kollakasroheline harunev taim, millel on vastakud lehed. Ülemised lehed on lihtsad, alumised kolmest osast koosnevad. Kollased väikesed õied on korvõisikuis, mis on kuni sentimeetrise läbimõõduga.
Õisikud koosnevad valdavalt putkõitest ja harva võib õisiku servas leida mõnda keelõit. Putkõites on nii emakad kui tolmukad, aga keelõites ainult emakad. Taime seemnised sarnanevad päevalilleseemnetega – värvilt tumepruunid ja läikivad. Seemniste tipul on paar-kolm harjast, mille küljes asuvad väikesed kidakesed aitavad viljadel loomade karva külge haakuda.
Taimel on narmasjuurestik. Taime kõrgus on tavaliselt 15...75 cm piirides. 
Kasutamine.
Kolmisruse lehed sisaldavad rohkesti karoteeni ja mitmesuguseid parkaineid ning on osutunud tõhusaks laste diateesi ravimisel. Tugeva põletiku- ja allergiavastase toimega. Kolmisruse sisaldab ka flavonoide, põhilselt luteoliini ja selle glükosiide. Saab ravida naha allergilisi reaktsioone, mädaseid nahahaigusi – selleks tehakse mähiseid, vanne. 
Ajalooliselt kolmisruse leht kasutati skrofuloosi raviks. Tee, mis on valmistatud kolmisruse lisamisega, omab rahustavat toimet, soodustab uriinieritust, korrastab seedimist, parandab isu.
Falkenberg

Falkenberg on tiheasustusega paikkond Rootsis Hallandi läänis, Falkenbergi valla keskus. 
2005. aasta lõpu andmetel on linna pindala 1454 hektarit ja elanike arv 18 972.
Tartu Kiirabi

Tartu Kiirabi on erakorralist esmaabi ja reanimobiiliteenust osutav Tartu sihtasutus. Erakorralist meditsiiniabi osutab SA Tartu Kiirabi kuues maakonnas: Jõgevamaal, Järvamaal, Põlvamaal, Tartumaal, Viljandimaal ja Valgamaal. Reanimobiiliteenust osutatakse üle terve Eesti. Tartus on iga päev töövalmis 26 kiirabiautot.
Sihtasutuse Tartu Kiirabi asutasid Tartu Ülikooli Kliinikum ja Tartu linn. Tartu linnas asub kiirabil kaks baasi, esimene ja suurim neist aadressil Riia 18 ja teine aadressil Jaama 161. Riia 18 baasis asub peale koolitusruumidele ja loengusaalidele ka meditsiinitarvete laod, dispetšeri kontor, töötajate spordisaal ja hiiglaslik pesumasin tööriiete pesemiseks.
Iseseisev Tartu Kiirabi loodi 15. mail 1945. aastal 20 töötajaga, kelle seas oli kolm arsti ja üks hobusemees. Esimese auto sai kiirabi 1945. aasta detsembris. Raadioside dispetšeri ja autode vahel tekkis 1962. aastal. Praegusele aadressile Riia 18 koliti 1965. aastal.
Tartu Kiirabil on ka oma taskuhääling nimega Deltakutse, kus räägitakse koos oma ala parimate ekspertidega erakorralise meditsiini ja intensiivravi maailmast. Deltakutse on inspireeritud FOAMed (Free Open Access Medical Education) kogukonnast.
Adolf von Harnack

Adolf von Harnack (kuni 1914 Adolf Harnack) (7. mai 1851 Tartu, Liivimaa kubermang, Venemaa Keisririik – 10. juuni 1930 Heidelberg, Saksamaa) oli baltisaksa päritolu teoloog ja kirikuloolane, keda on peetud tähtsaimaks protestantlikuks teoloogiks, kirikuloolaseks ning teadustöö organisaatoriks 19. sajandi lõpu ja 20. sajandi alguse Saksamaal.
Elulugu.
Harnack õppis 1869–1872 Tartu Ülikoolis teoloogiat, jätkas õpinguid Leipzigi ülikoolis ning kaitses seal doktorikraadi ja habilitatsiooniväitekirja. 1874 sai ta Leipzigis eradotsendiks ja hakkas pidama loenguid. Tema loengud gnostitsismist ja apokalüpsisest äratasid teadusringkondade tähelepanu ning 1876 määrati ta Leipzigi ülikooli erakorraliseks professoriks. 1879 kutsuti ta Giesseni ülikooli korraliseks kirikuajaloo professoriks. 1886 kutsuti Harnack Marburgi ülikooli ja 1888 Berliini ülikooli, hoolimata konservatiivsemate kirikutegelaste protestist, kus ta tegutses kuni 1924. aastani.
Adolf Harnack võeti 1890. aastal Preisi Teaduste Akadeemia liikmeks. Aastatel 1905–1921 oli ta Saksamaa tähtsaima teadusraamatukogu (Berliini Kuningliku raamatukogu) peadirektor. Tema ettepanekul rajati Saksamaa tähtsaim teadusarenduskeskus, mille algne nimi oli Keiser Wilhelmi Ühing, aga mis tänapäeval on tuntud Max Plancki Ühinguna. Harnack oli aastatel alates 1911 kuni surmani selle teadusarenduskeskuse esimene president.
Adolf Harnack pooldas Saksamaa astumist Esimesse maailmasõtta ning kirjutas alla avalikule kirjale, milles toetas Saksamaa eesmärke sõjas ja nende saavutamist sõja abil. 1914 tõstis Saksamaa keiser Wilhelm II Harnacki rüütliseisusse ja andis talle pärandatava aadlitiitli.
Adolf Harnack oli korporatsioon Livonia vilistlane.
Vaated.
Harnack nõudis oma töödes täielikku vabadust kiriku ajaloo ja Uue Testamendi uurimisel. Varem olid seal tabuteemad, mida ei tohtinud kriitiliselt uurida. Ta ei usaldanud spekulatiivset teoloogiat, ei ortodoksset ega liberaalset lähenemist. Kuigi 4 evangeeliumi oli juba 2. sajandil elanud Lyoni piiskopi Irenaeuse ajast peale kanooniliseks peetud, lükkas Harnack tagasi Johannese evangeeliumi ega tunnistanud seda usaldusväärse ajalooallikana Jeesuse elu kohta. Ta eitas imede võimalikkust, kuid pidas võimalikuks, et Jeesus oli võimekas arst, kelle tööd võisid teised inimesed imeliseks pidada.
Isiklikku.
Harnacki isa Theodosius Harnack oli Tartu Ülikooli praktilise (ja lühiajaliselt ka süstemaatilise) teoloogia õppejõud. Ema Anna Carolina Maria, neiupõlvenimega Ewers, oli Tartu Ülikooli rektori Gustav Ewersi tütar. Ema suri 1857 viienda lapse sünnitamisel. Adolfi kaksikvend Axel von Harnack (1851–1888) oli matemaatikaprofessor. Vend Erich Harnack (1852–1915) oli farmakoloogiaprofessor ja vend Otto Harnack (1857–1914) kirjandusteadlane.
Adolf Harnack abiellus 27. detsembril 1879 Amalie Thierschiga ja sellest abielust sündis 7 last, kellest 6 elasid täiskasvanuks. Tema poeg Ernst von Harnack (1888–1945) oli antifašist ja vastupanuliikumise tegelane, kes osavõtu tõttu 20. juuli vandenõust mõisteti surma ja hukati.
Tartu Linna Polikliinik

OÜ Tartu Linna Polikliinik on polikliinik Tartus, mis osutab elanikkonnale ambulatoorset eriarstiabi.
Polikliinik asus aadressil Gildi tänav 8.
Ettevõte kuulub täielikult Tartu linnale.
Corps Borussia Bonn

Corps Borussia Bonn on 1821. aastal Bonnis asutatud Saksa üliõpilasorganisatsioon.
Ajalugu.
Corps Borussia Bonni asutasid 21. detsembril 1821 Bonni Ülikooli üliõpilased. 1856. aastast on Corps Borussia Bonn Kösener Senioren-Convents-Verbandi (KSCV) liige. 
Koos Corps Saxo-Borussia Heidelbergi ja Corps Saxonia Göttingeniga moodustab Corps Borussia KSCV sees nn valge ringi ("Weißer Kreis"). Organisatsioon on kuulsaks saanud paljude kõrgaadlisse kuuluvate liikmete tõttu, kelle seas on olnud ka mõni Hohenzollernite suguvõsa prints, samuti keiser Wilhelm II.
Kösener Senioren-Convents-Verband

Kösener Senioren-Convents-Verband (KSCV) on Saksamaa ja Austria Corpse ühendav katusorganisatsioon. 
Corpsid kannavad värve ning tegelevad vehklemisega.
Kisseljovsk

Kisseljovsk on linn Venemaal Kemerovo oblastis. 
Asutati 1917. aastal. 
Kivisöe kaevandamise keskus.
Corps

Corps on üks vanim üliõpilasorganisatsioonide liik, mis kujunes välja Landsmannschaftidest.
Lollipop

Lollipop on inglise keeles 'pulgakomm'. 
Seda nime kannab Itaalia ansambel Lollipop.
"Lollipop" on mitme laulu pealkiri:
Lollipop oli ka endise naisprofimaadleja Jaime Lynne'i esinejanimi.
EVTV

EVTV oli Eesti telekanal, mis tegutses 1993. aastast kuni jaanuarini 1996, mil liituti RTV-ga ja nende kahe põhjal moodustus TV3.
Tegutsemise ajal jagas EVTV eetriaega ja sagedusi RTV-ga. Saated olid eetris esmaspäeval, kolmapäeval, reedel ja pühapäeval.
EVTV moodustas Viktor Siilatsi juhitav Eesti Video koostöös Rootsi kontserni Kinnevikiga. EVTV oli moodustatud 50/50 osalusega. Seega 50% rahast pani välja Eesti Video (jt Info Ettevõtete Gruppi kuuluvad ettevõtted) ja 50% Kinnevik.
1. juulil 1993 lõppesid viimased läbirääkimised Kinneviki ja Eesti Video vahel. Tuli kiirustada, sest saated pidi eetrisse saatma juba 1. augustil, muidu oleks uus allesasutatud telekanal oma litsentsi kaotanud. Oma saateid edastas ta endistel Ostankino kanali saatjatel. 1994. aastal sattus kultuuriminister Peeter Oleski poolt telelitsentse ringhäälingulubade vastu vahetades märkamatult seni EVTV/RTV-d edastatav Valgjärve saatja Kanal 2 edastavate saatjate hulka.
Merida

Merida on naisenimi. 
Merida on ka perekonnanimi, mille kandjate seas on:
Merida on rahvas Melanie Rawni triloogiates "Dragon Prince" ja "Dragon Star".
Mérida

Mérida on linn Hispaania edelaosas Badajozi provintsis Tierra de Mérida - Vegas Bajase maakonnas, Extremadura autonoomse piirkonna halduskeskus. Ta asub 60 km kaugusel Badajozist, 344 km kaugusel Madridist ja 190 km kaugusel Sevillast. Mérida paikneb peaaegu Extremadura keskel Guadiana ja Albarregase jõe ääres. Geograafilised koordinaadid on 38º54' N, 6º 20' W. Kõrgus merepinnast on 217 m. 
Mérida on Extremadura linnade seas Badajozi ja Cácerese järel suuruselt kolmas.
Mérida arheoloogiline ansambel on kantud UNESCO maailmapärandi nimistusse.
Cáceres

Cáceres on linn Hispaania edelaosas Extremadura autonoomses piirkonnas, Cácerese provintsi halduskeskus. 
Linna asutasid roomlased 25 eKr.
Cáceres on Extremadura linnade seas Badajozi järel suuruselt teine.
Cácerese vanalinn on kantud UNESCO maailmapärandi nimistusse (aastast 1986).
Mérida (täpsustus)

Mérida on linn Hispaanias, Extremadura autonoomse piirkonna keskus. 
Selle linna järgi on nime saanud:
Mérida on ka Saksa mägijalgrattamark.
Eestkosteasutus

Eestkosteasutus on institutsioon, mis teostab piiratud teovõimega isiku eestkostet. Eestis on eestkosteasutus kohalik omavalitsus: vallavalitsus, linnavalitsus või maavalitsus.
Eestis reguleerivad eestkosteasutuse tööd
Institutsionaalset eestkostet püütakse rakendada võimalikult vähe, sest praktika on näidanud, et selline eestkoste kaldub muutuma formaalseks. Kuid institutsionaalne eestkoste leiab rakendamist, kui ei ole võimalik leida sobivat füüsilist isikut, kuna:
Et eestkostetav saaks sisulist eestkostet eestkosteasutuse poolt, volitab eestkosteasutus mõne konkreetse ametniku eestkostetava eest vajalikke toiminguid sooritama. Selline olukord tekib näiteks siis, kui on allkirja andmise vajadus.
Corps Hannovera Göttingen

Corps Hannovera Göttingen on Göttingeni Ülikooli üliõpilasorganisatsioon.
Ajalugu.
See asutati 18. jaanuaril 1809. See on üks vanim Göttingeni üliõpilasorganisatsioon.
Tuntud liikmeid.
Kõige tuntum Corps Hannovera liige on Otto von Bismarck, kes ka 11ks päevaks ülikooli kartserisse pandi. 
Tema 80. sünnipäevaks 1895/1896 püstitasid Kösener Corpside liikmed Rudelsburgi juurde nn. "Jung-Bismarck-Denkmal"i.
Punavetiktaimed

Punavetiktaimed ("Rhodophyta") on vetikate hõimkond, kuhu kuulub umbes 4000 liiki. Nende nimetus tuleneb vetikatele iseloomulikust talluse värvusest. Enamik punavetikaid on hulkraksed makroskoopilised organismid.
Punavetikad sisaldavad lisaks klorofüllile (klorofüll "a" ja "d"), ksantofüllidele ja karoteenidele ka ainuomaseid pigmente: fükoerütriin ja fükotsüaan. Nende kahe pigmendi tõttu saavad punavetikad elutegevuseks kasutada väga nõrka valgust, suutes kasvada meredes ja ookeanides maksimaalselt 200 meetri sügavusel, optimaalne kasvuala on 40–60 meetrit. Enamikule punavetiktaimede kasvuks on vaja suhteliselt ühtlast aastast temperatuuri. Punavetiktaimede pikkus ulatub mõnest millimeetrist kuni paari meetrini.
Suur hulk punavetikaliike elab troopilistes meredes.
Süstemaatika.
Hõimkonda kuulub üks klass – punavetikad ("Rhodophyceae"). Varem arvati sinna kaks klassi: "Florideophyceae" ja "Bangiophyceae".
Paljunemine.
Punavetiktaimed paljunevad nii suguliselt kui suguta. Viimase puhul toimub see aplanospooridega. Sugulisel paljunemisel ühineb viburita spermaatsium oogooniumis valminud ühe munarakuga. Pärast viljastumist areneb kohe sügoot.
Kasutamine tööstuses.
Punavetiktaimedel on rakukestades sisalduvate kallerduvate ainete tõttu majanduslik tähtsus. Tuntuim kallerduv aine on agar, mida kasutatakse meditsiinis, mikrobioloogias ja mitmes tööstusharus.
Hooldusvajadus

Hooldusvajadus on olukord, kui inimene ei ole võimeline iseseisvalt sooritama mõnda igapäevaelu tegevust. Selline olukord esineb tihti puudega inimesel. Näiteks elab inimene ahiküttega majas, kuid kehaliste piirangute tõttu ei jõua küttepuid kuurist tuppa tuua. Sellisel juhul toob inimesele küttepuud tuppa hooldaja.
Hooldusvajadus võib ilmneda sellises ulatuses, et inimene tuleb paigutada hooldekodusse, kus talle saab osutada ööpäevaringset hooldust.
Hooldus

Hooldus on sotsiaalhoolekandes inimese abistamine tegevustes, mida inimene ei ole iseseisvalt võimeline sooritama. Hooldus määratakse, kui inimesel ilmneb hooldusvajadus.
Hooldusteenuse korral hooldab hooldusvajadusega inimest palgaline hooldaja, kes on saanud selleks vastava väljaõppe.
Praktikas on hooldajaks sageli hooldatava mõni lähisugulane.
Hooldaja

Hooldaja sotsiaalhoolekandes tähendab palgalist töötajat, kes osutab inimesele hooldusteenust.
Aastal 2007 on Eestis õigus hooldajale inimesel, kellel on raske puue.
Hooldusteenus

Hooldusteenus sotsiaalhoolekandes tähendab tegevust, mis on vajalik inimesele hoolduse osutamiseks.
Hooldusteenuse osutajaks on palgaline hooldaja.
Harry Potter ja surma vägised

"Harry Potter ja surma vägised" (ingl "Harry Potter and the Deathly Hallows") on seitsmes ja viimane raamat J. K. Rowlingu romaanisarjas "Harry Potter". Raamat ilmus suvel 2007, eestikeelne tõlge tuli müügile 5. novembril 2007. Viimases osas võtab Rowling kõik eelnevad juhtlõngad ja vihjed eelmistest romaanidest ning seob need ühtseks tervikuks.
Tegevustik.
Dursleyde juurest lahkumine.
Kui Harry Potteri kaitse Dursleyde kodus 17 aastaseks saades lõpeb, otsustab Fööniksi ordu Harry ja Dursleyd kaitse alla võtta. Harry teisikute peibutisena kasutamise kiuste ründab õiget Harryt Voldemort ja tema surmasööjad. Harry ja teised pääsevad vaevu Jäneseurgu, kuid Hedwig ja Hullsilm Moody saavad surma.
Paar päeva hiljem saabub võlukunsti minister Rufus Scrimgeour, et anda Harryle, Ronile ja Hermionele Albus Dumbledore'i testamendis mainitu. Ron saab Dumbledore'i kustutaja, millel on võime püüda valgust ning määrata kellegi asupaika. Hermione saab ruunikeelse lastejuttude raamatu. Harry pärib Godric Gryffindori mõõga ja kitu, mille ta püüdis oma kõige esimesel lendluudpallimatšil. Ministeerium keeldub mõõka andmast väites, et see pole kunagi Dumbledore'i oma olnud.
Varikätkide otsimine.
Bill Weasley ja Fleur Delacouri pulmade ajal saabub Kingsley Shacklebolti patronus, teatades: "Ministeerium on langenud. Scrimgeour on surnud. Nad tulevad." Peagi saabuvad surmasööjad. Harry, Ron ja Hermione põgenevad ning varjuvad Blacki pere hüljatud kodus. Seal olles avastavad nad, et Sirius Blacki vend, Regulus on "R.A.B.", kes eemaldas medaljonist verikätki koopa keskel asuvalt järvesaarelt. Saades teada, et Dolores Umbridge on nüüd selle omanik, imbuvad nad võlukunsti ministeeriumisse, kasutades mitmemahlamöginat. Nad põgenevad medaljoniga, kuid ei suuda seda hävitada.
Pärast mitmeid kuid põgenemist kuuleb trio pealt, et ministeerium on konfiskeerinud Gryffindori mõõga ning Bellatrix Lestrange on selle Gringottsi panka pannud. Kuid ministeerium ei tea, et see mõõk on lihtsalt võltsing, õige mõõga asupaik on teadmata. Kui Harry saab teada, et Dumbledore hävitas varikätki õige mõõgaga, tahab ta seda otsida, et allesjäänud varikätke hävitada. Ron, kartes oma perekonna turvalisuse pärast, on tusane, et Harryl pole õiget plaani ei mõõga ega varikätkide leidmiseks, ja lahkub. Harry ja Hermione lähevad Godric's Hollow'sse, lootes, et Dumbledore on mõõga sinna peitnud. Siiski varitseb neid seal Voldemort ja tema madu Nagini. Põgenemise käigus lõhub Hermione kogemata Harry võlukepi ära.
Ühel ööl ilmub üks tundmata emahirvest patronus nende laagri lähedale ja juhib Harry õige Gryffindori mõõgani. Kui Harry püüab mõõka jäisest allikast kätte saada, tõmbub ketist varikätk ta kaela ümber kägistades koomale. Ron, kes äkitselt tagasi tuleb, päästab Harry ja hävitab varikätki mõõgaga. Kuigi Hermione on Roni lahkumise pärast vihane, varustab poiss neid kasuliku informatsiooniga ja ütleb neile, et Voldemorti nimi on neetud. Igaüks, kes seda lausub, paneb kohe häire tööle ning kutsub kohale surmasööjad.
Jahroma

Jahroma on linn Venemaal Moskva oblastis Dmitrovi rajoonis. Asub Moskvast 55 km põhja pool Jahroma jõe ääres.
Jahroma tekkis 1841. aastal kalevivabriku juurde. Linnaõigused sai 1940.
Johannese sild

Johannese sild (vene "Иоанновский мост") on Peterburis Kronverki väina ületav sild. Sild ühendab Kolmainu väljakut Jänesesaarel asuva Peeter-Pauli kindlusega.
Johannese sild on Peterburi vanim sild, see ehitati 1703. aastal. Algul oli see puidust ning oli paigutatud lotjadele. 1706. aastast toetus sild vaitugedele ning oli ülestõstetava keskosaga. 1738. aastal asendati puitsild kivisillaga. Hiljem on seda korduvalt remonditud ja ümber ehitatud. Aastail 1950–1951 paigaldati sillale piirded ja valgustid.
Aleksander Kesküla

Aleksander Eduard Kesküla (21. märts 1882 Saadjärve vald, Tartumaa, Liivimaa kubermang – 17. juuni 1963 Madrid, Hispaania) oli eesti poliitik ja revolutsionäär.
Elulugu.
Aleksander Kesküla sündis 1882. aastal, lõpetas 4. juunil 1903 Tartus gümnaasiumi ja sama aasta 3. septembril astus ta Tartus Keiserlikku Jurjevi ülikooli õigusteaduskonda. Ta oli Eesti Üliõpilaste Seltsi noorliige, heideti aga 24. aprill 1904. välja. Selle põhjuseks on peetud Kesküla ja Jaan Tõnissoni vastuolusid. Tema õpingud katkesid 1905. aasta sündmuste tõttu, ta osales aktiivselt 1905. aasta revolutsioonisündmustes Tallinnas Volta koosolekul ja VSDT(b)P poolt agiteeritud mõisate ülevõtmiseks ja rüüstamistes ning Tartus Aulakoosolekus. Ta oli 1906. aastast Põhja-Liivimaa VSDT(b)P bolševike organisatsiooni juht ning osales 1907. aastal VSDT(b)P Eesti organisatsioonide Terijoki konverentsil.
Ülikooli ta ei lõpetanudki. 8. augustil 1907 kirjutas ta rektori nimele avalduse, milles palus väljastada oma dokumendid, sest soovis 1905. aastal katkenud õpinguid jätkata mujal. Seejärel lahkus Eestist. 1908. aastal lahkus ta Venemaalt ja läks Saksamaale. Ta jätkas oma õpinguid Berliini ülikoolis. Esimese maailmasõja ajal asus ta Šveitsi ning jätkas õpinguid sealsetes ülikoolides.
Aleksander Kesküla on tuntud kui endine sotsialistliku liikumise tegelane, kes Esimese maailmasõja ajal tegi koostööd Saksa keisririigi valitsusega. Tema plaan oli tõmmata Rootsi sõtta Saksa keisririigi poolel ja luua Põhja-Euroopas kaksikkuningriik Rootsist, Soomest ja Eestist. Eesti all mõtles ta Suur-Eestit, kuhu kuulusid Eesti, Liivimaa ja Ingerimaa. Ta lootis, et hiljem liituvad sellega ka Norra, Taani ja Island. 
Aastatel 1915–1916 oli ta vahendaja Saksa keisririigi ja Venemaa VSDTP emigratsioonis olevate revolutsionääridega, kelle juht oli Vladimir Lenin. 1916. aastal loobus ta koostööst Saksamaaga, sest sai aru, et ei suuda võistelda baltisakslaste plaanidega. Samas kaotas ta ka vene revolutsionääride usalduse. Ta läks elama Rootsi ja hakkas panustama ideele uuest Põhja-Euroopast. Ta elas aastatel 1916–1919 Rootsis. Mõistnud, et on Eesti Vabariigi poliitikaelust tõrjutud, läks ta 1919. aastal Šveitsi. 1932 kuni surmani elas ta Hispaanias. 
Aleksander Kesküla põhiteesid poliitilises tegevuses:
Teoseid.
"Eesti küsimus ja Põhjala küsimus : [27.-29.06. 1916 Lausanne'is esitatud märgukiri]", prantsuse keelest tõlkinud Kaido Sirel. – Akadeemia 9/2000
Temast.
Hardi Volmer on tema elust teinud filmi "Minu Leninid".
Bengali kirjandus

Bengali kirjandus on bengali keeles kirjutatud kirjandus. 
Vanim säilinud bengalikeelne kirjandusteos on kogu budistlikke laule 10.-11. sajandist. Bengali kirjandust jagatakse keskaegseks (kuni 1800) ja moodsaks kirjanduseks. Keskaegse kirjanduse hulgas on hinduistlikud tekstid, islamistlikud eepilised teosed, tõlked sanskritist, araabia keelest ja pärsia keelest jt. Romaan jõudis bengali kirjandusse 19. sajandi keskel.
Anitškovi sild

Anitškovi sild on sild Peterburis, mis viib Nevski prospekti üle Fontanka jõe. Anitškovi sild on esimene ja ilmselt kõige tuntum sild Fontankal. 
Anitškovi sild tänapäevasel kujul ehitati aastatel 1839–1841, rekonstrueeriti aastail 1906–1908.
Sild on kolme kaaravaga. Nurkades on Peter Clodti skulptuurid, mis kujutavad metsikuid hobuseid ja neid taltsutavaid mehi. 
Seeria ajaloolisi fotosideestlaste 1917. aasta 26. märtsil (vkj) toimunud meeleavaldusest Peterburis on pildistatud Anitškovi sillal.
Pleurokokk

Pleurokokk ("Pleurococcus vulgaris") on üherakuline rohevetikas, kes elab mitte vees, vaid õhu käes. 
Pleurokokid on sageli liitunud väikesteks rühmadeks. Pleurokokkide areaal hõlmab praktiliselt kogu maailma.
Pleurokokid elavad tavaliselt vanade puude tüvede alustel, kus on piisavalt niiskust, õhku ja valgust.
Nad paljunevad pooldumise teel.
Põisadru

Põisadru ehk harilik põisadru ("Fucus vesiculosus") on pruunvetikate klassi kuuluv liik. 
Põisadru on Eesti suurim vetikas. Ta kasvab kuni 75 cm pikkuseks.
Põisadru kasvab peamiselt rannikualadel.
Vetikas on saanud nimetuse põite järgi, mis aitavad tal vees püsti seista. Veekogu põhja ja veeobjektidele kinnitub ta kinnitusketta abil.
Põisadru kasutatakse peamiselt väetisena.
Mäo mõis

Mäo mõis (saksa keeles "Mexhof") oli rüütlimõis Paide kihelkonnas Järvamaal. Tänapäeval jääb Mäo mõisa keskus Paide linna Järva maakonnas.
Ajalugu.
Mäo mõisat on esmamainitud 16. sajandil, mil mõis kuulus Meckside perekonnale ja Paide linnuselääni. Nende järgi sai mõis ka oma saksakeelse nime. 
Mäo mõis läänistati koos Väike-Aruküla mõisaga meeslääni õiguse järgi, 1635. aastal kuninganna Kristiina poolt Rootsi väejuhile Lennart Torstensonile. 1669. aastal müüs krahv Andreas Torstensson Mäo ja Aruküla, kindralmajor Hans von Fersenile. Pärast Põhjasõda kuulus mõis väga pikka aega Stackelbergidele ning mõnda aega ka Löwensternidele ja Essenitele. 
Mõisa viimane omanik enne 1919. aasta võõrandamist oli Alexandra von Grünewaldt, kes oli kuulsa Vene helilooja Nikolai Rimski-Korsakovi vennatütar. Helilooja veetis mitmed suved Mäo mõisas ning korraldas seal kodukontserte.
Härrastemaja.
Mäo mõisa kahekorruseline barokne kivist härrastemaja ehitati 17. sajandi lõpus. Hoone hävis Põhjasõjas ning selle säilinud müüridele rajati uus häärber 18. sajandil. 19. sajandi esimesel kolmandikul ehitati hoone põhjalikult ümber klassitsistlikus stiilis. Hoone ehitati pikemaks ning sai kolmeosalised kaaraknad ehk Veneetsia aknad ja nelja sambaga portikuse. 
1960.–1970. aastatel varemeteks muutunud härrastemaja hakati 1980. aastate lõpul taastama. Valmisid küll uued laed ja katused, kuid siis töö katkes. Hoonest on säilinud vaid majakarp ning enamik arhitektuurseid detaile on hävinud. Ümberehitatuna on säilinud ka kõrvalhooneid.
Vesijuus

Vesijuus ("Ulothrix zonata") on hulkrakne rohevetikas. 
Vesijuus elab rühmadena jahedaveelistes ojades ja jõgedes, kinnitudes kas veepõhja või seal olevatele objektidele. Üksiku niidi läbimõõt on 0,01–0,045 mm.
Vetikas paljuneb nii vegetatiivselt kui ka suguliselt.
Vesijuus mängib tähtsat rolli veekogude isepuhastussüsteemis. Toitaineterikkas veekogus ta ei kasva.
Radhakant Bajpai

Radhakant Bajpai on indialane, kellel on väga pikad kõrvakarvad.
2003. aastal olid tema kõrvakarvad kuni 13,2 cm pikkused ja Guinnessi rekordite raamat tunnistas ta kõige pikemate kõrvakarvadega inimeseks.
2009. aastal, kui ta oli 58-aastane, olid tema kõrvakarvad kuni 25 cm pikkused.
Ta elab Uttar Pradeshi osariigis Kanpuri linnas.
Tsitaat.
"Jumal on minu vastu lahke olnud."