tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Juhan Lohk

Juhan Lohk (9. oktoober 1898 Pühajärve vald – 8. detsember 1971 Tallinn) oli eesti muusikapedagoog, haridustegelane ja tõlkija.
Ta õppis aastatel 1914–1918 Tartu õpetajate seminaris ja ka Tartusse evakueeritud Riia Muusikakoolis, aastal 1918 Saratovi konservatooriumis. Ta lõpetas aastal 1926 eksternina Tallinna Konservatooriumi, saades helikunstniku diplomi ja muusikaõpetaja kutse.
Ta töötas aastatel 1921–1923 õpetajana Otepää algkoolis. Aastatel 1923–1930 töötas ta Võru Õpetajate Seminaris viiuli-, klaveri-, laulu- ja laulumetoodikaõpetajana. Aastatel 1930–1941 töötas ta Kundas alg- ja keskkooli juhatajana.
Aastatel 1941–1944 (Teise maailmasõja ajal) oli ta Venemaal tööline ja raamatupidaja. Täiendas ennast aastal 1944 Moskva Pedagoogilises Instituudis, juhatas Jegorjevski õppekombinaadis vene keele kursusi ja segakoori. Oli aastatel 1944–1945 Tallinna TSN TK haridusosakonna juhataja ja aastatel 1945–1950 haridusministeeriumi alg- ja keskkoolide valitsuse juhataja asetäitja. Korraldas õpilaskooride ettevalmistust 1947. aasta üldlaulupeoks.
Ta on tõlkinud ka ilukirjandust.
Reet Eru

Reet Eru (sündinud Undusk; 18. septembril 1957 Valgas) on eesti luterlik vaimulik. 
Ta lõpetas Juuru Keskkooli 1975, Kehtna Näidissovhoostehnikumi 1979 (hüdromelioratsiooni erialal), Väimela Sovhoostehnikumi 1991 (zootehnikuna), Eesti Metodisti Kiriku Teoloogilise Seminari 2002. 
Usuteaduse Instituudi pastoraalseminari läbis ta Harju-Madise koguduse juures 2003/2004. Samas instituudis tegi ta ka magistrikraadi diakoonia erialal 2007–2011. 
Reet Eru on ristitud 1997 ja konfirmeeritud 1999 Kadrina koguduses ning ta ordineeriti kirikuõpetajaks 2004. 
Eru tegutses Ida-Harju vikaarõpetajana 2004–2005, Tapal õpetajana 2005–2012, Tamsalu Lunastaja koguduse hooldajaõpetajana 2010–2012, Harku ja Murru vangla kaplanina 2011–2018, Lääne-Harju vikaarõpetajana ja Harju-Madise hooldajaõpetaja alates 2019. 
Jaanuarist 2020 kuni 2023 oli ta Harju-Madise koguduse kirikuõpetaja.
Isiklikku.
Tal on kaks poega.
Kuninga 24

Kuninga 24 on hoone Pärnus aadressil Kuninga tänav 24.
1694. aastal ehitatud hoone on Pärnu üks vanimaid. Seetõttu on see tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks.
Tänapäeval on hoone kasutusel elamuna.
Ajalugu.
Hoone ehitati 1694. aastal raehärrale ja kaupmehele Jürgen Vossbeinile. Tegemist on tüüpilise keskse mantelkorstna, sümmeetrilise põhiplaaniga ja kõrge viilkatusega barokse kaupmeheelamuga.
19. sajandil toimusid hoones mitmed ümberehitused, mille käigus likvideeriti mantelkorsten-köök, ehitati välja pööningukorrus ja maja üldilme muudeti klassitsistlikuks.
Aastatel 1978 – 1982 toimunud renoveerimistööde käigus taastati hoone 18. sajandi välisilme.
2007. aastal võõrandas Pärnu linn hoone osaühingule Aresco Food 12,3 miljoni krooni eest.
Hoone kõrval asuv pseudoajaloolise ilmega kivihoone aadressiga Kuninga 24/1 ehitati 1980. aastatel tolleaegse kommunaalameti kontoriks. 2003. aastal rekonstrueeriti see majutushooneks.
Hoone taga asub 1983. aastal ehitatud ait aadressiga Kuninga 24/2, mis ehitati 2017. aastal ümber kaasaegseks majutushooneks.
Gerhard VII (Holstein)

Gerhard VII (1404 – 24. juuli 1433) oli Holstein-Rendsburgi krahv ja nõudega ka Schleswigi hertsog Gerhard III. Ta oli Gerhard VI ja selle naise Elisabethi noorim poeg.
Elu.
Taani-Hansa sõja ajal võitles ta koos vanemate vendade Heinrich IV ja Adolf VIII Hansa Liidu poolel Taani vastu. 1428. aastal võttis ta Hansa Liidu linnalaevastiku komandörina osa rünnakust Flensburgile ja Kopenhaageni pommitamisest.
1427. aastal võtsid Gerhard VII ja tema vend Adolf VIII üheskoos üle oma langenud venna Heinrich IV (Schleswigi hertsog Heinrich III) Schleswigi hertsogkonna.
2. juunil 1432 abiellus Gerhard VII Badeni markkrahvi Bernhard I tütre Agnesega. 15. jaanuaril 1433 kukkus rase naine trepil, mis põhjustas enneaegse sünnituse. Sündisid terved kaksikud: Heinrich ja Katharina. Kuid oli üsna selge, et ta pidi olema juba enne pulmapäeva rase, mis põhjustas kuulujutte, et lapsed ei pruugi olla Gerhardi omad. Kuulujuttudele lõpu tegemiseks kuulutas Gerhard VII Schleswigi toomkirikus, et laste isa on tema, et ta magas salaja oma pruudiga enne laulatust ja et naine oli siis neitsi. Seetõttu olid lapsed tema omad ja Heinrich võis tema vara pärida. Adolf VIII toetas seda avaldust.
Gerhard VII põdes kopsuhaigust. 1433. aasta veebruaris halvenes tema seisund ja arstid ei saanud teda aidata. Seejärel otsustasid Gerhard ja Agnes sõita Baden-Badenisse spaasse. Reisil olles muutus tema seisund veelgi hullemaks ja Kölnis otsustasid nad tagasi pöörata. Gerhard VII suri 24. juulil 1433 tagasiteel ja maeti Emmerichi.
Adolf VIII keeldus Agnese "wittum"'it talle üle andmast ja keelas talle pääsu territooriumile. Naisel ei olnud valikut ja ta läks tagasi Badenisse. Kaksikud Heinrich ja Katharina surid noorelt kahtlastel asjaoludel.
Aleksandr Men

Aleksandr Men (vene keeles Александр Владимирович Мень; 22. jaanuar 1935 Moskva – 9. september 1990 Sergijev Possad) oli Vene Õigeusu Kiriku vaimulik ja teoloog.
Lõuna 2a

Lõuna 2a on eluhoone Pärnus aadressil Lõuna tänav 2a.
1936. aastal valminud funktsionalistlikus stiilis villa on tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks.
Ajalugu.
Elamu projekteerisid aastatel 1933–1936 Olev Siinmaa ja Anton Soans. Hoone esimene omanik oli jõukas ärimees, seltskonnategelane ja diplomaat Jaak Jakobson. Ehitus toimus aastatel 1935–1936.
Nõukogude ajal asus villas lasteaed.
1990. aastal alustas hoones tööd puuetega laste ja noorte tugikodu Maarja, mis tegutses seal 2007. aastani.
2008. aastal müüs Pärnu linn villa Port Artur Grupi omanikule Viljo Vetikule 7 miljoni krooni eest (0,45 miljonit eurot). 
Omanikuvahetuse järel toimus hoone restaureerimine, mida vedas arhitekt Jaak Huimerind.
Dringis

Dringis on järv Leedus Ignalina rajoonis, Ignalinast ligi neli kilomeetrit loodes. 
Järv on edela-kirde sihiline ja lookleva kaldajoonega. Kaldajoone pikkus on 29, 52 kilomeetrit, koos saartega aga 33,34 kilomeetrit. Järve lahtede nimed on Juodakampis, Stirniakampis, Giliakampis, Mikailakampis ja Karviakampis. Poolsaartest asuvad läänekaldal Ožių ragas, Pastirnaragis, Žydauskosios Kulalis, Kulalio ragelis; idakaldale jäävad Dringio ragas, Sūdaragis, lõunaossa aga Ilgaragis. Saari on järves seitse - Naršuskise saar pindalaga 1,83 ha, Alksnise saar pindalaga 0,9 ha ja nimetud saared pindaladega 1,41 ha, 1,27 ha, 1,16 ha, 0,73 ha ning 0,13 ha.
Dringis asub jääajal tekkinud nõos. Järve loode- ja kirdekaldad on kõrged, ülejäänud tasased ja kohati ka soostunud. Ida- lääne- ja loodekaldaid katavad männikud. Järve kallastel leidub arvukalt allikaid.
Järve lõunaosast voolab välja Dringykštise järve suubuv Švogina jõgi. Kohati on maariba nende kahe järve vahel vaid 40 meetri laiune. Järve suubuvad põhjas Švogina jõgi ja Juodupė oja, idast Palaukinise oja. Lisaks suubuvad järve veel kaks oja. Dringise valgla on 149,7 km². Asulatest jäävad järve kaldale Vaišniūnai, Meironys ja Siūriai. Dringise ääres on ka kaks turismitalu, järve põhjakaldal asub laagriplats. Kaladest elab järves latikas.
Järve nimi seostub sõnadega "drengti", mis tähistab niiskust, märga lund, "dringti", mis tähistab joomist, "drėgnas", mis tähistab joobnud olekut, või ka lätikeelse sõnaga "driegnis", mis tähistab soist paika.
Kaparaŭka

Kaparaŭka (transkribeerituna Kaparavka) on küla Valgevenes Homieli oblasti Rečyca rajooni Karavacičy külanõukogus. Asula asub oblasti keskusest Homielist 55 ja rajooni keskusest Rečycast 17 kilomeetri kaugusel.
Kaparaŭkas on keskkool, klubihoone, postkontor ja raamatukogu. Küla lähistel asub naftamaardla.
Ajalugu.
Esimesed teated küla kohta pärinevad XIX sajandist, mil see kuulus Minski kubermangu Retšitsa maakonda. Sealsed maad kuulusid Wołłowiczidele. Aastal 1897 asusid külas magasiait ja külakabel. Esimese maailmasõja eel hariti külas 510 tiinu maad, kodusõja järel oli aga haritav maa vähenenud 156 tiinuni.
Aastal 1926 sai asulast kohaliku külanõukogu keskus. Kolm aastat hiljem avati seal esimene kool. Teises maailmasõjas hukkus 79 küla elanikku. 17. oktoobril 1964 hakati seal esimest korda Valgevene territooriumil naftat ammutama.
31. oktoobril 2006 liideti küla Karavacičy külanõukoguga.
Qaşr ‘Amrah

Qaşr ‘Amrah ehk Quseir Amra on 8. sajandi algusest pärinev hästi säilinud kõrbekindlus Jordaania põhjaosas, mis oli nii garnisoni asupaik kui ka Omaijaadide kaliifi residents. 
Kompleksist väärivad erilist tähelepanu palee vastuvõtusaal ja saunaruumid ("hammam"), mõlema seinad on rikkalikult kaunistatud figuratiivsete maalingutega, unikaalse näitena tolleaegsest ilmalikust kunstist. Kuulub alates 1985. aastast UNESCO maailmapärandi nimistusse.
Kindlus ehitati Walid I (705–715) ajal. Osa lossist moodustas akvedukti kaudu veega varustatud suur saunakompleks, milles oli nagu Rooma termides soe ruum, kuum ruum ja rõivistu ning teenindusruum.
Päärn Hint

Päärn Hint (sündinud 15. detsembril 1943 Jegorjevskis) on eesti luuletaja.
Ta on õppinud Tallinna 10., Tallinna 16., Tallinna 5. Õhtukeskkoolis ja Pärnu-Jaagupi Keskkoolis.
Ta töötas aastatel 1969–1970 Tallinnfilmis tallimehe ja stsenaristina, 1972–1973 Tallinna Loomaaias autojuhi ja puusepana, 1973–1980 Tallinna Botaanikaaias kütjana, 1980. aastast utiilivarujana Tallinnas. Aastast 1991 on ta talunik Viljandimaal.
Ta debüteeris 1967. aastal ajakirjas Looming luuletustega, ta esindab 1960. aastate hipiliikumisest mõjutatud kirjandust.
Isiklikku.
Tema isa on kirjanik Aadu Hint, ema luuletaja, proosakirjanik ja tõlkija Minni Nurme. Tema õed on Miina Hint ja Eeva Park, poolõde Mare Zaneva.
Irene Kivaste

Irene Kivaste (sündinud 7. veebruaril 1988) on eesti mustkunstnik ja näitleja.
Irene Kivaste on üles kasvanud Tartus, ta lõpetas aastal 2007 Tartu Kivilinna Gümnaasiumi, pärast keskkooli lõpetamist kolis Itaaliasse ning lõpetanud Torino Draamakunsti Akadeemia.
Alates 2013. aastast Itaalia mustkunstnike liidu ning agentuuri "Masters of Magic" osaline. 
Irene on esinenud üle kogu Euroopa, lisaks veel ka Austraalias, Aafrikas ning ka Indoneesias.
Irene on lisaks osalenud Itaalia talendisaates , kus pääses ka järgmisesse vooru.
Eestis on osalenud mitmes telesaates, sealhulgas "Hommik Anuga", "Pealtnägija" kui ka ilmunud perioodikaväljaannetes
Alates 2020. aastast on Irene ka Eesti Mustkunstnike liidu liige. Tema etteasteid iseloomustab elegantne stiil ja kombinatsioon mustkunstnike traditsioonidest ja modernsest lähenemisest.
Eesti ainsa elukutseline naismustkunstnikuna on Irene Kivaste öelnud, et teda motiveerib eeskätt publiku tagasiside ning rõõmuküllad emotsioonid.
Tierpark Berlin

Tierpark Berlin on üks kahest Berliinis asuvast loomaaiast. Pindalaga 160 hektarit on see suurim loomaaed Euroopas.
Loomaaed asutati 1955. aastal Friedrichsfelde lossi pargis, mis jäi Ida-Berliini (Saksa Demokraatliku Vabariigi) territooriumile. 
2019. aastal oli loomaaias 10 994 looma 667 eri liigist. Loomaaeda külastas üle 1,7 miljoni inimese. 
Tierpark Berlinis on sündinud Tallinna loomaaia emane amuuri leopard Darla.
Väike-Georgi saar

Väike-Georgi saar, ka Jüri saar, on saar Narva jões.
Ain Hannus

Ain Hannus (sündinud 27. märtsil 1973) on eesti lõõtspillimängija.
Ruhnu katusristid

Ruhnu katusristid on Ruhnu saarel elanud rootslastele iseloomulikud katustatud hauatähised.
Ülevaade.
Rannarootslaste matmiskultuurile omaste katusristide ristipuusse lõigati reeglina surnu nimi, eluaastad ja vahel ka peremärk (kuigi mõne risti põikpuule kinnitati eraldi nimesilt). Hauaplatsid paiknesid kirikuaias ida-lääne suunal ja puidust katusrist asetses haua peatsis.
Tüübid.
Katusristid ei olnud kõik ühesugused. Erikujulised katusristid peegeldavad 20. sajandi keskpaigani Ruhnus püsinud kogukondlikke suhteid, traditsioone ja etnograafilist eripära. Selle kinnituseks on ka 1944. aastal saarelt lahkunud rannarootslaste mälestuseks püstitatud suur katusrist, mille avasid 1997. aastal enam kui 30 saarele kogunenud ruhnurootslast.
Tüdrukutele ja vallalistele abiellumiseas naistele püstitatud neitsi hauatähist iseloomustas siksakmustriga kroon katuse kaunistusena. Neitsiriste on säilinud neli. Sünnitusel surnud naise katusristi põikpuu peale püstitati väike katusrist ka sünnitusel surnud lapsele (tütre puhul risti vasakpoolsesse ossa ja poja puhul parempoolsesse ossa). Selliseid ema ja lapse ühisriste on säilinud vaid üks, kuid seegi ilma lapse risti katuseta ja mitte hauaplatsil.
Ka meeste ja abielunaiste katusristidel oli väike erinevus. Nimelt oli mehe haua puhul "katuse" laudadest pealpoolne parempoolne laud ja naise haua puhul vasakpoolne laud.
Materjal ja säilimine.
Ristide ehitamiseks kasutatud puit ei olnud väga vastupidav ja paarikümne aastaga risti kandepuu maa sees olev osa mädanes, põhjustades hauaristi murdumise. Kohaliku pärimuse järgi riste ei parandatud ega asendatud uutega. Seetõttu on katusristide hulk viimastel aastakümnetel kiiresti vähenenud. Kui varem hoiti murdunud ja kirikaias lebanud riste puukiriku seinal räästa all, siis tänapäeval seisavad lagunenud katusristid kas kirikaia piirde või puude najale tõstetuna; samas lebab neid jätkuvalt ka maas.
Vasilevičy

Vasilevičy (transkribeerituna "Vassilevitšõ", poolakeelne nimekuju "Wasilewicze") on linn Valgevenes Homieli oblastis Rečyca rajoonis. Asub merepinnast 142 meetri kõrgusel Viedryči jõe ääres.
Linn on raudteesõlm, seda läbib Kalinkavičy ja Homieli vaheline raudteelõik ning linnast suundub ka raudteeharu Chojnikisse. Haridust annavad keskkool, kunstikool ja nägemispuudega laste internaatkool. Linnas on kultuurimaja, postkontor ja kaks raamatukogu, seal asub ka hüdrometeoroloogiajaam. Vasilevičys valmistatakse õlut, töödeldakse puitu ja valmistatakse ehitusmaterjale. Sealne õigeusu kirik valmis aastal 1996.
Linna lähistel asub Valgevene sügavaim turbalasund.
Ajalugu.
Asula kohta on esimesed teated XV sajandist, mil see kuulus Minski vojevoodkonna Rečyca maakonda. Aastal 1560 oli küla Potockite valduses, hiljem olid selle omanikuks Massalskid. 
Seoses Poola jagamisega läks Vasilevičy aastal 1793 Venemaa koosseisu, kus hakkas kuuluma Minski kubermangu Retšitsa maakonda. Aastal 1866 oli külas kihelkonnakool. Aastal 1878 asutati sinna meteoroloogijaam.
Aastal 1886 valmis küla läbiv Polesje raudtee, sinna rajati raudteejaam. Aastal 1890 tegutses külas posti- ja telegraafijaam. 1897. aastal oli külasjuutide palvemaja, magasiait, kaks tuulikut ja kaks hobuveskit, kaks sepikoda, kaks kõrtsi ja viis poodi. Aastail 1904–1913 tegutses külas auru jõul töötav puidutöötlemisvabrik, mille toodangut jõudis 1905. aasta maailmanäitusele Belgias. Aastal 1911 avati Chojnikisse viiv raudteeharu ja Vasilevičy raudteejaamast sai sõlmjaam.
Aastal 1918 võttis Valgevene NSV juhtkond vastu otsuse, et Vasilevičy kuulub Valgevene koosseisu. Reaalselt läks küla Valgevene NSV koosseisu aastal 1926, kus sellest sai rajoonikeskus. Aastal 1920 oli asula mõnda aega Poola vägede valduses. Aastail 1925–1927 tegutses külas metsandustehnikum. Aastal 1934 rajati sinna masina-traktorijaam. 15. juulil 1935 sai küla alevi staatuse.
Aastail 1941–1943 oli alev Saksa vägede poolt okupeeritud. Okupatsiooniväed hukkasid 41 seal elanikku, sõjas langes 428 sealset elanikku. Linna staatuse sai Vasilevičy 1971. aastal.
Azierščyna

Azierščyna (transkribeerituna Azerštšõna) on küla Valgevenes Homieli oblasti Rečyca rajoonis, Azierščyna külanõukogu halduskeskus. Asula asub oblasti keskusest Homielist 54 ja rajooni keskusest Rečycast 4 kilomeetri kaugusel.
Küla asub paigas, kus Viedryči jõgi Dneprisse suubub.
Azierščynas on laevatehas ja jõesadam. Haridust annavad kaks keskkooli, mehaanikasuunitlusega kutsekool, muusikakool ja ratsaspordikool. Külas on kolm klubihoonet, kaks postkontorit, kultuurimaja ja raamatukogu.
Ajalugu.
Külast 300 meetrit läänes asub kiviaegne asulakoht.
Esimesed teated küla kohta pärinevad XVII sajandist, mil see kuulus Minski kubermangu Retšitsa maakonda. Seoses Poola jagamisega läks Azierščyna aastal 1793 Venemaa koosseisu, kus hakkas kuuluma Minski kubermangu Retšitsa maakonda. Aastal 1897 asusid külas kihelkonnakool, magasiait ja kõrts. 20 elanikku tegelesid seal võrkude, nattade ja muu kalapüügivarustuse valmistamisega.
Aastal 1926 sai asulast kohaliku külanõukogu keskus. Toona alustati ka sealse jõesadama juurde laevatehase rajamist. Aastal 1830 alustati külas telliste valmistamist, aasta hiljem rajati sinna kolhoos. Aastal 1938 ehitati sinna masina-traktorijaam.
Teises maailmasõjas hukkus 234 küla elanikku, lahingutes küla pärast hukkus 16 sõdurit. 2003. aastal avati sealne ratsaspordikool ja ratsabaas.
Miłahrad

Miłahrad (transkribeerituna Milagrad) on küla Valgevenes Homieli oblasti Rečyca rajooni Hłybaŭ külanõukogus. Asula asub Dnepri kaldal ning jääb oblasti keskusest Homielist 73 ja rajooni keskusest Rečycast 23 kilomeetri kaugusele.
Miłahradis on puhkekodu ja postkontor.
Ajalugu.
Külast põhja pool asub muinaslinnus, mis oli kasutusel XIV sajandil eKr kuni II sajand pKr. Linnuse juures asus ka muinasasula, mille järgi on nime saanud Milogradi kultuur.
Esimesed teated küla kohta pärinevad XIX sajandist, mil see kuulus Minski kubermangu Retšitsa maakonda. Aastal 1879 asus külas hobupostijaam. Aastal 1931 moodustati külas kolhoos, toona tegutsesid seal auruveski ja saekaater. Teise maailmasõja ajal põletasid saksa karistussalklased juulis 1943 küla maha ja tapsid 6 sealset elanikku. 12 sealset elanikku hukkus rindel.
Voldemar Härma

Voldemar Härma (3. august 1904 Uniküla, Lüganuse kihelkond, Virumaa – 8. mai 1950 Krasnojarski krai, NSV Liit) oli Eesti ametnik, Jõhvi linnavanem aastatel 1939–1940.
Voldemar Härma õppis Lüganuse algkoolis, Jõhvi kõrgemas algkoolis, lõpetas Jõhvi gümnaasiumi. 1922. aastal astus ta Eesti Vabariigi sõjakooli, kuid lahkus sealt omal soovil 1923. aastal. Ta teenis kaitseväes sundaega 10. jalaväerügemendis ja samal ajal õppis Tallinna Kolledži 1. ja 2. kursusel.
1925. aastast oli Voldemar Härma Jõhvi alevisekretäri abi, 1926. aastast alevisekretäri ajutine kohusetäitja, 1927. aastast alevisekretäri kohusetäitja, 1927. aastast alevisekretär.
1938. aasta linnaseadusega, millega Eestis kaotati alevid, sai Jõhvi linnaõigused. Jõhvi teise linnavolikogu valimistel sai Voldemar Härma Jõhvi uuesti linnavolinikuks. 14. detsembril 1939 valiti Härma Jõhvi linnavanemaks. 1938. aastal kehtima hakanud linnaseaduse alusel oli linnavalitsuse juhiks maakonnalinnade hulka mittekuuluvais kolmanda astme linnades linnavanem. Voldemar Härma oli ametis kuni 1940. aasta detsembrini.
Voldemar Härma arreteeriti NKVD poolt ja mõisteti 8. aprillil 1941 karistust kandma Intalagi vangilaagrisse. Ta vabanes 20. oktoobril 1948 ja saadeti asumisele Krasnojarski kraisse.
Mälestuse jäädvustamine.
Jõhvis on temanimeline, Voldemar Härma tänav.
Aleksander Bender

Aleksander Bender (13. veebruar 1890 Pala vald – 3. aprill 1942 Kirov) oli eesti vaimulik.
Ta võttis osa Vabadussõjast, lõpetas aastal 1923 Tartu Õhtu Ühisgümnaasiumi. Aastatel 1923–1924 õppis ta Tartu Ülikooli arstiteaduskonnas, aastatel 1924–1929 usuteaduskonnas. Akadeemiliselt kuulus ta korporatsiooni Sakala. Ordineeriti 29. juunil 1930 õpetajaks.
Ta oli 29. juunist 1930 kuni 25. maini 1934 praost Gustav Rutopõldi isiklik adjunkt. 25. maist 1934 kuni 1940 oli ta Elva koguduse õpetaja. 
Ta arreteeriti NKVD poolt aprillis 1941 Elvas, suri 3. aprillil 1942 vangilaagris Kirovis.
Surnud 3. aprillil

"Siin loetletakse 3. aprillil surnud tuntud inimesi ja loomi.
Tõnu Markus

Tõnu Markus (27. veebruar 1874 Kõo vald – 21. august 1940) oli eesti luterlik vaimulik. 
Ta sündis aastal 1874 Kõo vallas. Ta lõpetas Pilistvere kihelkonnakooli, seejärel Põltsamaal asunud Eesti Aleksandri Linnakooli ning aastal 1901 Tartu Hugo Treffneri Gümnaasiumi. 
Augustis 1913 lõpetas ta Tartu Ülikooli usuteaduskonna. Konsistooriumi eksamid õiendas ta Riias novembris 1918. Pärast prooviaastat Põlva Maarja koguduses ordineeriti ta 29. novembril 1914 Põlva Maarja kirikus õpetajaks. 
Markus oli 13. maini 1915 Võru praostkonna vikaarõpetajaks. 13. mail 1915 valiti ta Puhja koguduse õpetajaks ja introduseeriti ametisse 2. juunil 1915. Puhja koguduse õpetaja oli ta kuni surmani 21. augustil 1940. Markus maeti 27. augustil 1940 Pilistvere kalmistule.
Jõhvi tänavate loend

"Siin on loetletud tähestikulises järjekorras Jõhvi tänavaid ja muid aadressikohti.
Eesti Mustkunstnike Liit

Eesti Mustkunstnike Liit on Eesti mustkunstnikke ja mustkunstist huvitatud inimesi ning sellega sarnasel loomealal tegutsevaid artiste ühendav mittetulundusühing.
Liidu asutasid 30. aprillil 2008 vanameister Erich Udras ja noorema põlvkonna mustkunstnikud Meelis Kubo ja Charlekas.
Mustkunstnike Liidu eesmärgid:
Adolf VIII (Holstein)

Adolf XI (alamsaksa: "Alef" või "Alv", saksa: "Adolf von Schauenburg", taani: "Adolf 8. af Holsten-Rendsborg") (1401 – 4. detsember 1459) kui Schleswigi hertsog Adolf I ja kui Holstein-Rendsburgi krahv Adolf VIII oli Taani kuningriigi vägevaim vasall.
Taust.
Adolf põlvnes Schauenburgi dünastia harust, kes olid olnud sajandeid Holsteini krahvid ja sellistena Saksa-Rooma riigi vasallid. Tema esiisa Gerhard Suur, olles ka Taani kuningriigi regent, oli saanud Taani kroonilt pärilikuks lääniks Sønderjyllandi hertsogkonna. See oli Schauenburgidele kadunud aastatel 1330-1375, kui kuninganna Margrete I piiras 1386. aastal hertsogi võimu, ja taas aastatel 1414-1440.
Krahv Adolfi vanemad olid Gerhard VI ja Elisabeth. Adolf oli vaid kolmeaastane, kui tema isa 4. augustil 1404 Ditmarshi vastases Hamme lahingus Heide lähedal tapeti (tänane Schleswig-Holstein). Adolf sai hariduse Brandenburgi markkrahvi Friedrich I õukonnas Hohenzollerni lossis.
Karjäär.
Adolfi vanem vend Heinrich IV järgnes isale. Schleswigi hertsogina oli ta alaealisuse tõttu 1414. aastani Taani krooni eestkoste all. Siis lükkas kroon Heinrichi nõude hertsogkonnale tagasi. Heinrich ja tema ema ja vennad seisid koos ja võitlesid tema nõude eest. Taani-Holsteini-Hansa sõja ajal tapeti Heinrich 28. mail 1427 Flensburgi piiramisel.
Adolf ja tema noorem vend Gerhard VII järgnesid Heinrichile kui Holstein-Rendsburgi krahvid, jätkates jõupingutusi Schleswigi hertsogkonna tagasisaamiseks. Kuid Gerhard suri 1433. aastal Emmerichis. 1435. aasta juulis sõlmisid Adolf ja Taani kuningas Erik Pommerist Vordingborgi lossis teise Vordingborgi rahu, kinnitades Adolfi "de facto" valdusi Schleswigi hertsogkonnas. 1439. aastal tunnustas uus Taani kuningas Christoph Baierist Adolfi lojaalsust, andes talle terve Schleswigi hertsogkonna kui päriliku Taani lääni. Adolfi maad asusid mõlemal pool Taani ja Saksa-Rooma riigi piiri.
Taani kuningakoja haru hääbus 1448. aastal Christophi surmaga. Adolf oli kuningas Erik V sugulase järglane. Adolfi ema leskkuninganna Margrete Sambor oli saanud paavsti kinnituse Christoffer I naissoost järeltulija õigusele pääseda Taani troonile. Adolf oli ka kuningas Abeli sugulase järglane selle tütre Sophie kaudu; Christoph oli kuningas Abeli poegade viimane järglane. Rigsråd pakkus trooni Adolfile, kes Schleswigi hertsogina oli suurimate valdustega vasall Taani kuningriigis. Adolf, selleks ajaks vana ja lastetu, keeldus ja toetas oma vennapoja Oldenburgi krahvi kandidatuuri, kellest sai Christian I.
Adolf abiellus 5. märtsil 1435 Margaretiga Saksa Hohnsteini aadlisuguvõsast. Nad said ühe poja, kes suri noorena. 1459. aastal suri Adolf pärijateta.
Schleswigi ja Holsteini esindajad (aadel ja mõned seisuste esindajad) kogunesid Ribes, kus 5. märtsil 1460 kinnitati järglus Christian I-le, viimase Schleswigi hertsogi ja Holstein-Rendsburgi krahvi vanimale vennapojale.
Rantzau krahvkond

Rantzau riigikrahvkond (saksa: "Reichsgrafschaft Rantzau") oli otse keisrile alluv riik Saksa-Rooma riigis. Selle territoorium kattub enam-vähem praeguse Amt Rantzauga.
1649. aastal müüs Friedrich III oma osa Pinnebergi isandkonnast, mis oli varem kuulunud Schaumburgi krahvkonda, Christian Rantzaule, Taani kuninglikule Holsteini kubernerile. 1650. või 1651. aastal sai Rantzaust otse keisrile alluv krahvkond Saksa-Rooma riigis. 1726. aastal annekteerisid selle Taani valitsejad, pärast seda, kui Wilhelm Adolf zu Rantzau mõrvas oma vennad ja vangistati. Wilhelm Adolf suri 1734. aastal ja Rantzau päris Holsteini hertsogkond, mida valitsesid Taani kuningad ja teisenasündinud.
Arno Kallikorm

Arno Kallikorm (täisnimega Arnold-Eduard Kallikorm; 8. detsember 1915 Voorepere küla, Püssi vald – 5. aprill 1992 Tallinn) oli eesti koorijuht.
Ta õppis Tallinna Konservatooriumis 1939–1945 trompetit ja orelit, 1946–1950 koorijuhtimist Tuudur Vettiku klassis.
Tehnikaülikooli Akadeemilise Meeskoori (toona Tallinna Meeskoor) asutajadirigent 1945. Koori peadirigent kuni 22. märtsini 1962, mil oli ideoloogiaametnike nõudmisel sunnitud andma lahkumisavalduse.
Asutas 1949. aastal meeskoori Runo ja 1948. aastal naiskoori Heli. Türnpu Meeskoori dirigent aastatel 1964–1968 ja dirigeeris aastatel 1965–1985 segakoor Raudam. Oli dirigendiks aastani 1985 ka segakooris Laulik.
Looming: TAM Moto, "Kui tume veel kauaks sinu maa", "Laena mulle kannelt, Vanemuine", "Laul", "Laulmata laul", "Vanapoisi kosjalal" ja "Muhulaste laul".
Enn Kaar

Enn Kaar (kuni 1935 Morando-Edmund Moikov; 30. märts (vkj) / 12. aprill 1911 Tallinn – 17. oktoober 1987 Tallinn) oli eesti arhitekt.
Ta lõpetas 1934. aastal Tallinna Tehnikumi ehitustehnikuna ja asus tööle Narva linna ehitusosakonda, kus muuhulgas osales ka Narva-Jõesuu ja Joaoru rannahoone ehitamises. 
1937. aastast õppis ta arhitektuuri Saksamaal Karlsruhe ja Berliini Tehnikaülikoolis, mille lõpetas 1940. aastal. Pärast Eestisse naasmist suunati ta NSV Liidu sõjaväebaasi tehnikabüroo ja ehitustööde juhatajaks Kloogal. Nõukogude Liidu – Saksamaa sõja ajal arreteerisid Nõukogude võimud ta 1941. aastal, hiljem mobiliseeriti ta Punaarmeesse ja viidi NSV Liidu tagalasse.
1945. aastal sai Kaar Tallinna Arhitektuuriosakonna projekteerimisbüroo juhatajaks, hiljem töötas mitmel ametikohal Eesti Maaehitusprojektis ja Eesti NSV Kergetööstuse Ministeeriumi konstrueerimisbüroos.
Looming.
Kaare projektidele avaldas mõju Saksamaal saadud haridus, mis paistab kohati välja ka Nõukogude ajal teostatud töödes.
Olulisemad teosed.
Lisaks on Kaar projekteerinud tootmishooneid, rekonstruktsioone, aiamaju ja eramuid.
Kałočyn

Kałočyn (transkribeerituna Kalotšõn) on küla Valgevenes Homieli oblasti Rečyca rajooni Chołmieči külanõukogus. Asula asub Dnepri kaldal ning jääb oblasti keskusest Homielist 72 ja rajooni keskusest Rečycast 22 kilomeetri kaugusele.
Miłahradis on puhkekodu ja postkontor.
Ajalugu.
Külast pool kilomeetrit põhja ja lõuna pool asub muinaslinnused ning muinasasulad, mis olid kasutusel VI–VIII sajandil. Nende järgi on nime saanud Kolotšini kultuur.
Esimesed teated küla kohta pärinevad XIX sajandist, mil see kuulus Minski kubermangu Retšitsa maakonda. Külas oli vesiveski. Aastail 1928–1927 oli Kałočyn samanimelise külanõukogu halduskeskuseks.
Aastal 1931 moodustati külas kolhoos. Teise maailmasõja ajal põletasid saksa karistussalklased juunis 1943 küla maha ja tapsid 13 sealset elanikku. 44 sealset elanikku hukkusid rindel.
Zarečča

Zarečča (transkribeerituna "Zarettša") on alev Valgevenes Homieli oblastis Rečyca rajoonis. Asub merepinnast 142 meetri kõrgusel Viedryči jõe ääres.
Alevis on keskkool, raamatukogu ja haigla. Sinna on rajatud naistevangla.
Ajalugu.
Enne aastat 1957 asusid alevi kohal talud (Paharelcy, Padbabje jt.)
Asula rajati aastal 1957. Toona hakkas see kandma nime Gomel-30. Tegemist oli sõjaväelinnakuga, mis rajati raketiväeosa tarbeks. Tänapäevase nime ja alevi staatuse sai asula aastal 1995.
Asta Olivia Nordenhof

Asta Olivia Nordenhof (sündinud 28. jaanuaril 1988 Kopenhaagenis) on Taani luuletaja ja proosakirjanik. 
Ta on lõpetanud Taani loovkirjutamise akadeemia, kus praegu ise töötab. 
Oma esikromaani "Et ansigt til Emily" (2011) eest võitis ta Munch-Christenseni debüüdiauhinna. 2013 võitis ta oma luulekogu "Det nemme og det ensomme" ("Kergus ja üksildus", 2013) Montana kirjandusauhinna. Luulekogu müüdi Taanis enam kui 10 000 eksemplari ja see tõlgiti nii inglise kui teistesse keeltesse. 2020 ilmunud romaani "Penge på lommen" ("Raha taskus") eest võitis ta 2020. aastal Euroopa Liidu kirjandusauhinna. Romaan on esimene septaloogiast, mis keskendub parvlaeval Scandinavian Star 7. aprillil 1990 toimunud tulekahjule, mis põhjustas 159 inimese hukkumise.
Amanda Aizpuriete

Amanda Aizpuriete (28. märts 1956 Jūrmala – 22. oktoober 2023 Jūrmala) oli läti luuletaja ja tõlkija.
Aizpuriete õppis 1974–1979 Läti Riiklikus Ülikoolis.
Ta avaldas umbes kümme luulekogu ja tema luuletusi on tõlgitud vähemalt 14 keelde. Eesti keeles on tema luuletusi ilmunud raamatus "Läti uuema luule valimik" (1997).
Aizpuriete on tõlkinud Anna Ahmatova, Virginia Woolfi, Franz Kafka, Georg Trakli, Jack Kerouaci, Boriss Pasternaki, Joseph Brodsky, Marina Tsvetajeva ja teiste kirjanike teoseid läti keelde.
Ta pälvis Horst Bieneki luuleauhinna (1999), Läti luuleauhinna (2000) ja kirjanduse aastaauhinna parima luuletõlke eest (2003).
Isabelle de Charrière

Isabelle de Charrière (hollandipäraselt Belle van Zuylen; 20. oktoober 1740 – 27. detsember 1805) oli Hollandi ja Šveitsi valgustusajastu kirjanik. Tänapäeval teatakse teda ta kirjade ja romaanide järgi, kuid ta kirjutas ka pamflette, muusikat ja näidendeid. Ta tundis suurt huvi tolle aja ühiskonna ja poliitika vastu ning tema Prantsuse revolutsiooni aegset loomingut on peetud eriti huvipakkuvaks.
Õunhape

Õunhape ehk maliinhape (molekulvalem C4H6O5), on värvitu kristalliline orgaaniline aine. Kuulub dihapete hulka.
Õunhapet leidub paljudes puu- ja köögiviljades, näiteks õuntes, pihlakamarjades, rabarbris.
Õunhapet võib kohata kahe vormina ehk D- ja L-isomeerina. Looduses on levinud happe L-isomeer.
Õunhappe sooli ja estreid nimetatakse malaatideks. Kuna õunhappel ja malaatidel on konserveeriv mõju, kasutatakse neid toiduainetööstuses.
Rečyca rajoon

Rečyca rajoon on 2. järgu haldusüksus (rajoon) Homieli oblastis Valgevenes. Rajooni pindala on 2714 km². 2018. aasta seisuga elas seal 97 979 inimest.
Rajoon moodustati 1926. aastal, aastast 1938 Homieli oblasti koosseisus. Tänapäevastes piirides on rajoon aastast 1966. See koosneb järgmistest külanõukogudest: Azierščyna, Babičy, Barščoŭka, Biełaje Bałota, Chołmieči, Hłybaŭ, Kamsamolski, Karavacičy, Liski, Pierasviatoje, Rovienskaja Słabada, Sałtanoŭ, Zachody, Zaspa, Zaščobje, Žmuraŭka ja Vyšamiri külanõukogu. Lisaks moodustavad omaette haldusüksuse veel Rečyca linn, mis on ka rajooni halduskeskus, Vasilevičy linn ja Zarečča alev. Teisi asulaid: Azierščyna, Kałočyn, Kaparaŭka, Miłahrad.
Rajoon asub Dnepri madalikul, kõrgused jäävad enamasti vahemikku 130-140 meetrit. Kõrgeim koht (161 meetrit) asub Kamsamolski agrolinnakese juures. 45 % rajoonist katavad metsad. Maavaradest leidub seal naftat, maagaasi, liiva, savi ja turvast. Tähtsaimaks jõeks on Dnepr, teised suuremad jõed on selle lisajõed Biarezina ja Viedryč. 
2009. aasta seisuga oli elanikest 89,29% valgevenelasi, 7,54% venelasi, 1,69% ukrainlasi ja 1,48% muust rahvusest inimesi. 57,47% elanike emakeeleks oli valgevene keel, 40,22% elanike emakeeleks oli vene keel. Koduse keelena kasutas valgevene keelt 17,34% elanikke, vene keelt aga 79,6%.
Donald Adamson

Donald Adamson (30. märts 1939 Lancashire – 18. jaanuar 2024) oli inglise kirjandusteadlane ja ajaloolane, kelle raamatute hulgas on Blaise Pascali elulugu.
Barysaŭščyna

Barysaŭščyna (transkribeerituna Barõssavštšõna) on küla Valgevenes Homieli oblasti Chojniki rajoonis, Barysaŭščyna külanõukogu halduskeskus. Asula asub Vići jõe ääres ning jääb oblasti keskusest Homielist 121 ja rajooni keskusest Chojnikist 18 kilomeetri kaugusele.
Barysaŭščynas on algkool, postkontor, kultuurimaja ja raamatukogu.
Ajalugu.
Külast lõunas asuvad mesoliitikumi ja neoliitikumi asulakohad, lisaks veel rauaaja alguses kasutusel olnud muinaslinnus.
Esimesed teated küla kohta pärinevad 1622. aastast, mil see kuulus Minski vojevoodkonda ja Mazyri maakonda. Sealsed valdused kuulusid toona Chrapowickitele. 1702. aastal oli küla Wolskite valduses. Hiljem oli see Šuiskite valduses, 1752. aastal ostsid selle aga Zborovskid. 1782. aastal oli asula Oskierkade omandiks. Seoses Poola jagamisega läks Barysaŭščyna 1793. aastal Venemaa koosseisu, kus hakkas kuuluma Minski kubermangu Mazyri maakonda. 1804. aastal läksid sealsed valdused Jastrzębskite omandisse; neile kuulus küla kuni XX sajandini. XIX sajandi lõpuaastatel ja XX sajandi alguses rajasid nad külla mõisakompleksi ja pargi, selle lähistel asunud karjamõisa aga viinaköögi, mis valmis 1890. aastal. 1896. aastal olid külas õlipress ja auruveski.
Sealne mõisnik Nikolai Jastrzębski sai 1872. aastal tuntuks kirjandusliku müstifikatsiooniga, kui avaldas peatükke Nikolai Gogoli "Surnud hingede" teisest osast, mille autoriks oli tegelikult ta ise.
1920. aastatel moodustati külla sovhoos. 1926. aastal sai asulast kohaliku külanõukogu keskus. Teises maailmasõjas hukkus 88 küla elanikku. Aastail 1986–1987 rajati Barysaŭščynasse uued elamud (kokku 50 korterit) Tšornobõli katastroofis saastunud tsoonist ümber asunute tarvis.
Hilda Reiman-Poom

Hilda Reimann-Poom (sünninimi Hilda Johanna Helene Reimann; 2. veebruar 1900 Tartu – 10. veebruar 1992 Stockholm) oli naisõiguslane ja esimene naisvandeadvokaat Eestis. 
Elukäik.
7. klassini õppis Hilda Reimann Tartu Puškini-nimelises Tütarlaste Gümnaasiumis ja seejärel eksternina Hugo Treffneri Gümnaasiumis. Küpsuseksami sooritas ta 1922. aastal. 1919. aastast õppis ta põllumajandusteaduskonna agronoomiaosakonnas vabakuulajana. 1920. aastal oli ta lühikest aega kuulaja Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas. Aastatel 1922–1925 õppis Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas, II järgu diplomi sai 1924. aastal ja I järgu diplomi 1925. aastal.
Paralleelselt õiguskraadi omandamisega töötas Hilda Reimann Tartu-Võru rahukogu prokuratuuris ametnikuna. Kohe pärast ülikooli lõpetamist asus Reimann täitma vandeadvokaadiks saamise nõudeid. Tollel ajal kehtinud sisekorrareeglite kohaselt oli vandeadvokaadiks saamise eeldused kolmeaastane nõuetekohane töö vandeadvokaadi abina ning seejärel läbitud kahe aasta pikkune praktika kohtus. 1925. aastal võeti ta Eesti Vabariigi Vannutatud Advokaatide Nõukogusse vandeadvokaadi abiks ning 1927. aastal läbis ta kohtupraktika Tartu-Võru rahukogu juures. 16. oktoobril 1930 vannutati Hilda Reimann esimeseks naissoost vandeadvokaadiks Eestis. 
Esimesed aastad töötas värske vandeadvokaat Tartus, spetsialiseerudes suuremas osas tsiviilprotsessile. Kogunud advokaadina populaarsust, oli 1931. aastaks Reimanni juurde tööle asunud juba kaks vandeadvokaadi abi. Aastatel 1934–1944 töötas Reimann-Poom vandeadvokaadina Tallinnas, seejärel pages koos abikaasaga Rootsi, kus lõppes tema õiguskarjäär. 
Hilda Reimann-Poom tegutses ka naisorganisatsioonide aktivistina: Tartu Naisseltsi abijuhatajana, Viljandi Naisklubi organiseerijana, Tallinnas Eesti Naisliidu juhatuse liikmena, Eesti Naisklubi abijuhatajana. Kodumajanduskojas osales ta perekonnaseaduse väljatöötamisel. Pärast Linda Eenpalu küüditamist valiti 1941. aastal Hilda Reimann-Poom Eesti Naisklubi juhatajaks. Aktivismiga tegeles ta edasi ka Rootsis. Hilda Reimann-Poom osales Stockholmi Eesti Naisklubi loomisel 1945. aastal, mille juhatajaks ta ka ühel häälel valiti. Naisklubi juhatajana töötas Reimann-Poom kuni 1973. aastani, mil ta otsustas loobuda. Samal aastal valiti ta klubi esimeseks auliikmeks. Lisaks oli Hilda Reimann-Poom tegev Akadeemiliste Naiste Ühingus ja kuulus pikka aega selle juhatusse. 
Isiklikku.
Hilda Reimann abiellus 1932. aastal kohtunik Paul Poomiga, kellega koos kolis esmalt Viljandisse ja hiljem Tallinna. See oli Eesti esimene kohtuniku ja advokaadi vaheline abielu.
Viited.
Tigon

Tigon on isase tiigri ("Panthera tigris") ja emase lõvi ("Panthera leo") ristand.
Isase lõvi ja emase tiigri järglane on liiger.
Jaak Reewits

Jaak Reewits (16. aprill 1866 – 24. veebruar 1962) oli eesti kirjastaja ja raamatukaupmees. (Nõukogude ajal kasutati ka nimekuju 'Reevits'.)
Ta aitas Konstantin Pätsil asutada ajalehte Teataja, mis oli Põhja-Eestis oluline platvorm Eesti iseseisvuse saavutamiseks.
Kunstnik ja kirjastaja Kiwa on tema lapselapselaps.
Elulugu.
Jaak Reewits pärines Viljandimaalt Tarvastu kihelkonnast Kuressaare valla kehvikuperest. Ta alustas läinud sajandi lõppkümnendil rändraamatukaupmehena, hakkas peagi kirjastama ning avas 1900. aastal Viljandis oma raamatu- ja seemnekaupluse. 1905. a. revolutsiooni sündmustest osavõtu pärast sai J. Reewits ihunuhtlust ja brošüüri “Mai öö” eest põletati kauplus karistussalkade poolt. Ta üritas äri jätkata Tartus, kuid pidi sealtki varsti minema ja Venemaal varju otsima. 1908. a. pöördus Reewits tagasi Tartusse, kus rajas raamatu- ja kirjatarvete kaupluse «Kultura», kuid juba mõne kuu pärast tuli tal äri sulgeda ja jääda ainult kirjastajaks ning raamatulaopidajaks. 1915. a. avas ta uuesti raamatukaupluse («Ekonomija»), mida pidas üle kahe aasta. Vabariigi ajal piirdus Reewitsa tegevus raamatuantikvariaadi pidamisega.
Kirjastustegevus.
Pahempoolselt meelestatuna kirjastas J. Reewits esmajoones materialistlikku maailmakäsitust propageerivaid populaarteaduslikke teoseid loodusloo alalt, praktilisi töö- ja tervishoiukäsiraamatuid, kuus aastakäiku kalendrit «Kiir» (1909— 1914) ning vähesel määral ka ühiskonnakriitilisi ilukirjanduslikke teoseid. Tema väljaandel on ilmunud kokku ligi 50 raamatut.
1906. aastal tegeles ta agaralt Eduard Vilde toimetatud poliitilise pilkelehe “Kaak” levitamisega, võttes sellest müügile umbes 1000 eksemplari. 1910. avaldas ta Eduard Vilde töölisromaani “Lunastus”.
Edward Emerson Barnard

Edward Emerson Barnard (16. detsember 1857 – 6. veebruar 1923) oli Ameerika Ühendriikide astronoom.
Barnardi perekond oli vaene ning seetõttu ei saanud poeg kooliharidust. Üheksa-aastaselt sai ta fotograafi abiliseks ning hiljem tekkis tal huvi astronoomia vastu. 1876. aastal ostis Barnard teleskoobi ning 1881. aastal avastas oma esimese komeedi. Barnard sai oma kodulinna Nashville'i amatöörastronoomide hulgas tuntuks ning nad kogusid piisavalt raha, et ta saaks minna õppima Vanderbilti Ülikooli. Barnard ei lõpetanud ülikooli, kuid ta sai tööle Licki observatooriumi.
Barnard avastas 1892. aastal Amalthea ning sai Galileo Galilei järel teiseks inimeseks, kes on avastanud Jupiteri kaaslase. Amalthea oli viimane visuaalse vaatlusega avastatud Jupiteri kaaslane (kõik hiljem avastatud kaaslased on avastatud kosmoseaparaatide, fotoplaatide jms abil).
1895. aastal asus ta tööle Chicago Ülikooli, kus sai kasutada Yerkesi observatooriumi teleskoopi. Yerkesis töötades pildistas ta Linnuteed ning avastas koos Max Wolfiga, et teatud Linnutee tumedamad piirkonnad koosnevad kosmilisest gaasist ja tolmust, mis takistavad kaugemate tähtede vaatlemist. 1916. aastal arvutas ta välja Barnardi tähe omaliikumise, mis on suurim teadaolev omaliikumine.
Barnard suri 6. veebruaril 1923 ning on maetud Nashville'i.
Tulhavičy

Tulhavičy (transkribeerituna Tulgavitsõ) on küla Valgevenes Homieli oblasti Chojniki rajooni Sudkoŭ külanõukogus. Asula asub Vići jõe ääres ning jääb oblasti keskusest Homielist 133 ja rajooni keskusest Chojnikist 30 kilomeetri kaugusele.
Ajalugu.
Külast lõunas asuvad mesoliitikumi ja neoliitikumi asulakohad, lisaks veel rauaaja alguses kasutusel olnud muinaslinnus.
Esimesed teated küla kohta pärinevad aastast 1506, mil see kuulus Kiievi vojevoodkonda ja Mazyri maakonda. Aastal 1508 anti seni vürst Muntsile kuulunud valdus üle djakk Vaska Petrovitšile. Aastal 1512 müüsid Zaroiskid küla Kollontaidele. Aastast 1567 on teada, et küla kuulus Loveikodele. Aastal 1569 läks küla koos ülejäänud Mazyri maakonnaga Minski vojevoodkonna koosseisu. XVII sajandi lõpus sai küla omanikuks Juravičy klooster.
Seoses Poola jagamisega läks Tulhavičy aastal 1793 Venemaa koosseisu. Seal kuulus see Minski kubermangu Retšitsa maakonda ja jäi Juravičy valda. Aastast 1795 on teateid sealsest õigeusu kirikust. Aastal 1840 oli küla Soltanite valduses. Aastal 1873 rajati sinna vana õigeusu kiriku asemele uus, ent järgmisel aastal põles see maha. Kuigi see oli kihelkonnakirik ja küla oli ametlikult kihelkonna keskuseks, võeti kihelkonnakirikuna kasutusele naaberküla Püha Kolmainu kirik. Aastal 1897 asusid külas kihelkonnakool, magasiait, kõrts, tuulik ja hobuveski.
Aastal 1926 sai asulast kohaliku külanõukogu keskus. Aastal 1930 moodustati Tulhavičys kaks kolhoosi, seal tegutsesid sepikoda, auruveski ja terasevalu koda. 1930. aastatel avastati küla lähistelt rauamaagi lasund. Mais ja juunis 1943 ründasid partisanid sealset Saksa garnisoni, mistõttu karistussalklased põletasid küla maha ja tapsid 22 küla elanikku. Teises maailmasõjas hukkus 186 küla elanikku.
Aastal 1959 sai külast kohaliku kolhoosi keskasula. Toona asusid seal keskkool, metskond, kultuurimaja, raamatukogu, haigla, postkontor. Külas oli ka kolm poodi.
Aastal 1986 likvideeriti Tšornobõli katastroofi tagajärjel Tulhavičy külanõukogu. Aastal 1995 asustati suurem osa sealsetest elanikest ümber.
Ungari rahvuslaul &quot;Üleshüüd&quot; (Szózat)

"Üleshüüd" (originaalis "Szózat"; tõlgitud ka kui "Üleskutse") on Ungari rahvuslaul (mitteametlik hümn, mida tihti lauldakse rahvuslikel pidustustel). "Üleshüüu" sõnade autor on ungari luuletaja Mihály Vörösmarty. Luuletus "Üleshüüd" ilmus 1837. aastal.
Matthias Johann Eisen luuletas ilmselt soome või saksa keele kaudu "Szózati" Eesti oludele vastavalt ümber ja see ilmus tema luulekogus pealkirja "Äratus" all. Eesti keelde tõlkis luuletuse Karl Eduard Sööt, see ilmus pealkirja "Üleshüüd" all 1938. aastal kümnenda hõimupäeva puhul väljaande Eesti Hõim lisas.
"Szózati" viisi on loonud helilooja Béni Egressy.
Tõlge eesti keelde (Karl Eduard Sööt).
Sul, ungarlane, ustavalt
On kaitsta oma maa;
Ta olnud kätkiks sinule
Saab puhkepaigaks ka.
Ei paremat maailma peal
Sa paika leia joht,
Kas olgu õnn või õnnetus –
Siin saatusest su koht.
See muld su vanemate verd
On lakkamata joond,
Siin tuhat aastat rännates
Sull' mäletusi loond.
Siin sangar Árpád võimsasti
Me kodu rajanud
Ja Hunyad keset orjaööd
Uut sihti ajanud.
Oh vabadus! Lipp verine
Siin lehvind meie eel,
Ning sõda pojad paremad
On riisund eluteel.
Ehk maad küll rõhus võõras võim,
Küll äge sõjajaht –
Ta siiski uljalt seisma jäi,
Ei kustund elutaht.
Ta elab, kogu ilmale
Käib üha harras hüüd:
"Pikk katseaeg, küll pälvib see,
Kas elu, surma nüüd!"
Ei ohvriks toodud verehind
Või olla asjata,
Ei asjata, et vapramaid
Nüüd leinab isamaa.
Ei väitus asjata, ei vaim,
Jõud, püha hüüde hääl,
Või raugeda, kui lasukski
Suur needus nende pääl.
Küll ükskord sulle saabuvad
Veel ajad paremad,
Nii kuidas sajad tuhanded
Kaastundes ootavad.
Ehk tulgu, kui peab tulema,
Suur, võimas sulle surm,
Kus hiiglakalmuks kujuneb
Verd janunenud nurm.
Siis, rahvas, sinu hauakalm
Kord rahvaid ühendab
Ja miljonite harras lein
Neid vendeks pühendab.
Oh ungarlane, ustavust
Sult ootab kodupind,
Mis toidab, ja kui langed kord,
Siis mullas hõlmab sind.
Ei paremat maailma peal
Sa paika leia joht,
Kas tulgu õnn või õnnetus –
Siin saatusest su koht.
Gowarczów

Gowarczów on linn Poolas Święty Krzyżi vojevoodkonnas Końskie maakonnas, Gowarczówi valla halduskeskus. Gowarczów asub Końskiest 10 km põhjas ja Kielcest umbes 48 km põhjas.
Gowarczów sai linnaõigused 1430. aastal, kuid kaotas need 1869. aastal.
Gowarczów sai linnaõigused tagasi 1. jaanuaril 2024.
Victoria Prentis

Victoria Mary Boswell Prentis (sündinud 24. märtsil 1971 Banburys Oxfordshires) on Suurbritannia poliitik, ta on Konservatiivse Partei liige. Ta on 14. veebruarist 2020 Suurbritannia keskkonnaminister.
Ta sündis aastal 1971 Banburys Oxfordshires, kuid kasvas üles Aynho lähedal Northamptonshires. Ta on lõpetanud Royal Holloway, University of London, Londoni Ülikooli juures ja Downing College'i (Cambridge'i Ülikooli juures).
Ta on 14. veebruarist 2020 Suurbritannia keskkonnaminister.
Isiklikku.
Ta on abielus Sebastian Prentisega, neil on kaks tütart, perekond elab Somertonis Oxfordshires. Tema isa Tim Boswell, Baron Boswell of Aynho on samuti konservatiivne poliitik (oli aastatel 1987–2010 House of Commonsi liige ja on aastast 2010 Lordide koja liige).
Klwów

Klwów on küla Poolas Masoovia vojevoodkonnas Przysucha maakonnas, Klwówi valla halduskeskus. Klwów asub Przysuchast umbes 20 km põhjas, Radomist 38 km lääneloodes ja Varssavist ligikaudu 80 km lõunaedelas.
Klwów sai linnaõigused 1413. aastal, kuid kaotas need 1869. aastal.
Goiási Föderaalülikool

Goiási Föderaalülikool (Universidade Federal de Goiás, UFG) on Brasiilia ülikool, mis asub Goiási osariigi pealinnas Goiânias.
Invasioon (bioloogia)

Invasioon on bioloogias ajutine massiline sisseränne.
Invasioon on paiksete loomade (eriti lindude ja putukate) mingi aja tagant korduv hulgaline rändamine alal, kus neid harilikult pole või on vähe.
See erineb võõrliikide sisserändest ehk bioinvasioonist, mis on püsiv ja pigem pöördumatu.
Samuti erineb see rändest kui sesoonsest elukohavahetusest.
Erli Aasamets

Erli Aasamets (sündinud 16. jaanuaril 1963 Paide rajoonis) on Eesti koolijuht, mentor ja kohaliku omavalitsuse tegelane.
Ta on alates 2011. aastast Kilingi-Nõmme Gümnaasiumi direktor. 
Ta on olnud 1993. aastast Kilingi-Nõmme linnavolikogu ja hiljem Saarde vallavolikogu liige (esimees 2009–2013).
Haridus.
Erli Aasamets lõpetas 1986. aastal Eesti Põllumajanduse Akadeemia majandusteaduskonna põllumajanduse ökonoomika ja organiseerimise erialal. 2009. aastal lõpetas ta Tallinna Ülikooli haridusteaduste magistriõppe. 2023. aastast omab mentorina EMCC Global Individual Accreditation (EIA) ja Professional Designation at Practitioner Level sertifikaadi.
Töökäik.
Erli Aasamets oli 1994. aastast Kilingi-Nõmme Gümnaasiumi majandus- ja arvutiõpetaja ning aastatel 1997–2011 gümnaasiumi nelja lennu klassijuhataja . Alates 2011. aastast on ta selle kooli direktor.
Alates 2016. aastast on ta olnud alustavate koolijuhtide coachiv mentor Haridus- ja Noorteameti (varem SA Innove) programmides, tegutsenud Eesti Mentorite Koja projektides ning Fontes PMP juhtimis- ja koolitusprogrammides.
Erli Aasamets on tegutsenud haridusvaldkonnas koolitajana.
Avalik ja ühiskondlik tegevus.
Erli Aasamets on alates 1993. aastast valitud üheksa korda Kilingi-Nõmme linnavolikogu või Saarde vallavolikogu koosseisu. Aastatel 2009–2013 oli ta (vaheajaga 2021) Saarde vallavolikogu esimees, 2013–2017 ja 2017–2020 vallavalitsuse liige ning 2021. aastal vallavolikogu aseesimees. Alates 2021. aastast on ta volikogu eelarve- ja majanduskomisjoni liige.
Ta on olnud Pärnumaa Omavalitsuste Liidu noorsoo- ja hariduskomisjoni liige alates 2005. aastast, juhtides komisjoni tööd aastatel 2009–2013. Ta on osalenud Pärnumaa arengustrateegiate koostamisel (Pärnumaa 2030+ ja 2035+ töögrupid) ning kuulus aastatel 1995–2002 maakondlikku Tiigrihüppe programmikomisjoni, mis edendas infotehnoloogia kasutuselevõttu koolides.
Ta on 2011. aastast Eesti Koolijuhtide Ühenduse liige on Pärnumaa Koolijuhtide Ühenduse juhatuse liige.
2020. aastal oli ta üks Kilingi-Nõmme Lions-klubi asutajaliikmeid ja klubi "charter"-president.
Isiklikku.
Erli Aasamets on abielus õpetaja Anne Aasametsaga.
Lavi Algkool

Lavi algkool (ka "Kilingi-Lavi algkool") oli algkool Kilingi vallas.
Kool asutati 1829. aastal.
1937. aastal osales 23 Lavi kooli õpilast Kilingi-Nõmme II algkoolis toimunud filmipõlengul.
Ruumikitsikuse leevendamiseks ja õpilaste arvu vähendamiseks Kilingi-Nõmme koolis avati 1945. aastal Lavi kooli juurde V-VII klassid ja osa õpilasi suunati sinna.