Arvo Pärt

Arvo Pärt (sündinud 11. septembril 1935 Paides) on eesti helilooja, kes loob klassikalist ja vaimulikku muusikat. Ta on tuntud eelkõige isikupärase minimalistliku kompositsioonitehnika, nn "tintinnabuli"-stiili poolest, mille ta lõi 1976. aastal ja milles ta jätkuvalt komponeerib.
Klassikalise muusika andmebaasi Bachtrack andmetel on Arvo Pärt helilooja, kelle heliteoseid esitati aastatel 2012–2018 (samal ajal elus olnud heliloojate arvestuses) maailmas kõige enam. 2019. aastal oli ta Ameerika helilooja John Williamsi järel teine maailma kõige enam esitatud elav helilooja.
Ta on Eesti Teaduste Akadeemia liige alates 2011. aastast.
Elukäik.
Arvo Pärt sündis Paides August Pärdi (1899–1972) ja tema abikaasa Linda-Annette (sündinud Mäll; 1907–1991) ainsa lapsena. Pärdi vanemad lahutasid abielu poja varases lapsepõlves. Peatselt pärast lahutust, 1938. aastal kolis Arvo Pärdi ema koos pojaga Rakverre, kus möödusid tulevase helilooja kooliaastad. Seal abiellus ema uuesti ja Arvo Pärdi kasuisaks sai nende majaomaniku poeg Maximilian Kuhlberg (1912–1976). Helilooja on meenutanud, et Rakveres üles kasvades oli tal palju kasu oma kasuisa venna, pianist Aksel Heinrich Kuhlbergi (1910–1934) muusikaraamatukogust.
Seitsmeaastaselt hakkas Arvo Pärt harjutama klaverimängu kodusel tiibklaveril Sankt Peterburg. Formaalseid muusikaõpinguid alustas ta pärast Teist maailmasõda Rakvere Lastemuusikakoolis Ille Martini klaveriklassis, peaaegu kohe sündisid ka esimesed katsetused heliloomingu vallas. Lisaks klaverile õppis ta muusikakoolis oboed, flööti ja löökpille ning mängis neid kooli orkestris. Muusikakooli lõpetas ta 1953. aastal. Üldhariduse sai Pärt Rakvere Linna I Algkoolis, seejärel õppis aastatel 1950–1954 Rakvere I Keskkoolis.
1954. aastal kolis Arvo Pärt Tallinna, et jätkata muusikaõpinguid Tallinna Muusikakoolis Veljo Tormise juhendamisel, kuid samal aastal kutsuti ta kohustuslikku sõjaväeteenistusse. Sealt vabastati ta ennetähtaegselt neeruprobleemide tõttu. 1957. aastal astus ta Tallinna Riiklikku Konservatooriumi, kus õppis Heino Elleri kompositsiooniklassis. Ellerit on Pärt hilisemas elus pidanud oma tähtsaimaks õpetajaks. Just Elleri kaudu, kellel oli tänu Lääne-Euroopas reisimise võimalustele hea ülevaade uuemast lääne muusikast ja juurdepääs läänes välja antud muusikaalastele teostele, tutvus Pärt lähemalt dodekafooniaga, mis mõjutas teda tugevalt varasel loomeperioodil. On öeldud, et õpingute ajal konservatooriumis paistis, et Pärt "raputab noote varrukast".
Konservatooriumis õppimise kõrvalt alustas Pärt 1958. aastal tööd Eesti Raadio helirežissöörina. See võimaldas tal töötada paindliku töögraafikuga, kuulata teistest sotsialismimaadest saadud muusikat, mida avalikult sageli esitada ei lubatud, ja luua tihedaid loomingulisi kontakte noorema põlvkonna teiste heliloojatega, kes sel ajal samuti Eesti Raadios helirežissöörina töötasid (Eino Tamberg, Heino Jürisalu, Jaan Koha, Jaan Rääts, Lepo Sumera). Raadios töötas ta 1967. aastani.
Pärt lõpetas konservatooriumi 1963. aastal. Selleks ajaks võis teda pidada kogenud ja küpseks heliloojaks, kelle loomingus leidus ka filmi- ja teatrimuusikat. 1968. aastal langes Pärt sügavasse loomingulisse kriisi, mis kestis kaheksa aastat ja mis lõpetas tema varase loomeperioodi. Kriisiaastatel süvenes ta keskaja ja renessanssmuusika uurimisse. Umbes samal ajal pöördus ta õigeusku ja liitus 1972. aastal õigeusu kirikuga. Ta ristiti nimega Arefa. Uuesti 1976. aastal heliteostega avalikkuse ette ilmudes oli ta välja töötanud uue isikupärase muusikastiili, nn "tintinnabuli"-stiili, ja tema uus looming oli kantud väga tugevatest, isiklikult läbi tunnetatud religioossetest motiividest.
Tema uue muusika populaarsus lääneriikides tõi kaasa Pärdi tagakiusamise Nõukogude Liidus. Sügisel 1979 soovitasid partei esindajad tal vabatahtlikult riigist lahkuda. Jaanuaris 1980 emigreerus Pärt koos perekonnaga Nõukogude Liidust ja asus elama Austria pealinna Viini. Emigreerumine sai võimalikuks, kuna Arvo abikaasa Nora on rahvuselt juuditar ja Nõukogude võimuasutused olid väga ettevaatlikud teatud poliitilistel kaalutlustel juutide perekondade riigist lahkumise osas. Sealt sai alguse tema koostöö muusikakirjastusega Universal Edition, mis on siiani tema loomingu kirjastaja. See koostöö võimaldas Pärdil ja tema perel saada ka Austria kodakondsuse.
1981. aastal sai Arvo Pärt Saksa Liitvabariigi akadeemilise välisvahetusorganisatsiooni DAAD stipendiumi ja asus elama Lääne-Berliini, kus möödus suurem osa tema emigratsiooniaastatest. Seejuures säilitas ta Austria kodakondsuse. 1984. aastal sai alguse Arvo Pärdi siiani kestev koostöö plaadifirma ECM Records asutaja, produtsent Manfred Eicheriga. Samal aastal ilmus ECM-i egiidi all Pärdi autoriplaat "Tabula rasa", mille edu tõi tema loomingule kuulajaid üle terve maailma. Pärdi muusika jõudis kiiresti nimekate orkestrite ja ansamblite repertuaari ning sealt edasi paljudele heliplaatidele.
Aastatel 2007–2010 kolis Arvo Pärt järk-järgult tagasi kodumaale, kus ta oli juba varem hakanud üha enam aega veetma.
Arvo Pärt oli aastatel 1959–1979 ja on taas 2005. aastast Eesti Heliloojate Liidu liige.
Ta oli 2013/2014. õppeaastal Tartu Ülikooli vabade kunstide professor.
Looming.
Arvo Pärdi loomingus saab eristada mitut perioodi.
Loometeed alustas Pärt nõukogude avangardi ühe radikaalseima esindajana. Neoklassitsistlikele teostele (kaks sonatiini ja partiita klaverile 1958) järgnesid katsetused dodekafoonia, helimassiivide komponeerimise, aleatoorika, kollaažitehnika vallas ("Nekroloog" 1960, "Perpetuum mobile" 1963, 2. sümfoonia 1966).
Pärast kollaažiteost "Credo" (1968) jõudis Pärt loomingulisse ummikseisu. Pärdi biograaf Paul Hillier ütleb: "... ta oli jõudnud täieliku meeleheite seisundisse, milles helilooming tundus kõige mõttetuma tegevusena, ning tal puudus muusikaline usk ja tahtejõud üheainsagi noodi kirjapanemiseks." Kõik varasemad kompositsioonitehnikad olid tema jaoks end ammendanud. Järgmise kaheksa aasta jooksul (1968–1976), mil valmis vaid stilistilisi muutusi kajastav 3. sümfoonia (1971), otsis Pärt "oma häält". Need otsingud viisid ta loomingulisse kriisi, millel oli nii muusikaline kui ka vaimne iseloom. Pärt hakkas süüvima varajasse muusikasse, jõudes välja lääne muusika juurteni. Ta uuris Gregoriuse laulu ja polüfoonia tekkimist renessansiajal.
1976. aastal valmis pika vaikuseperioodi järel klaveriminiatuur, mis sai pealkirjaks "Für Alina" ("Aliinale"). Selle palaga oli Pärt leidnud oma helikeele ning jõudnud isikupärase kompositsioonitehnikani, mille ta nimetas tintinnabuliks (ld "tintinnabulum" – 'kelluke'). Järgmise paari aasta jooksul valmis heliloojal 18 teost, millest tuntumad on "Cantus Benjamin Britteni mälestuseks" (1977), "Fratres" (1977), "Tabula rasa" (1977), "Spiegel im Spiegel" ("Peegel peeglis", 1978).
Tintinnabuli.
Tintinnabuli on Pärdi loodud eriomane muusikastiil ja kompositsioonitehnika, mis sulandab kaks ühehäälset strukturaalset liini ehk meloodia- ja kolmkõla-hääle üheks orgaaniliseks tervikuks. Selle tulemusel on muusikas läbivalt kuuldav või tajutav üks põhikolmkõla. Lisaks kasutab helilooja vaikust ja järelkaja muusikaliste elementidena. Sündiva kõlaterviku eripärane ülemhelirikkus meenutabki kellaheli.
Samas on tintinnabuli ka muusikaliste vahenditega väljendatav eluhoiak, kus valitsevad tasakaal, taktitunne ja püüd olemuslike väärtuste poole. Tintinnabuli-stiili kompositsioonitehnilised vahendid on aastate vältel eri suundades laienenud, muutunud pole aga põhiline esteetika ja vaimne hoiak. Enamik Pärdi pärast 1980. aastat valminud teoseid on kirjutatud vokaal- või vokaal-instrumentaalkoosseisudele, sageli vaimulikele tekstidele nii ladina, saksa, vene, kirikuslaavi, hispaania, itaalia kui ka inglise keeles ("Te Deum", 1985/92; "Miserere", 1989/92; "Magnificat", 1989; "Litany", 1994/96). Pärt on loonud heliteoseid kokku ligikaudu 115 eri nimetust, nende seas ka mitu suurvormi ("Passio", 1982; "Kanon Pokajanen", 1997; 4. sümfoonia "Los Angeles", 2008).
Arvo Pärt on öelnud, et tema muusikat võib võrrelda valgusega, milles sisalduvad kõik värvid; ainult prisma võib neid värve üksteisest eraldada ja nähtavaks teha; selleks prismaks võiks olla kuulaja vaim:
Arvo Pärdi muusika kasutamine.
Pärdi teosed ei kõla mitte ainult kontserdisaalis, vaid neid on kasutatud ka rohkem kui sajas eri žanris linateoses, arvukates tantsu- ja teatrilavastustes ning teistes multimeediatekstides.
Ainuüksi aastatel 1962–1978 lõi Pärt originaalmuusika 34 filmile. Tema filmimuusikadebüüt sündis 1962. aastal režissöör Leida Laiuse lühimängufilmis "Õhtust hommikuni". Üks Eesti publiku armastatumaid filmimuusikateoseid, "Ukuaru valss", mille Pärt komponeeris 1973. aastal, kõlas Leida Laiuse mängufilmi "Ukuaru" teemaloona lõõtspillil. Esmapilgul lihtne rahvalik pillilugu kasvab filmi kulgedes tugeva tähendusväljaga muusikaliseks sümboliks, kehastades filmi kõige olulisemaid teemasid ja tundeid. Pala klaveriversioon on maestro enda esituses tema kontsertide ja kammerlike kohtumiste repertuaari kuulunud aga alles 2010. aastast. 
Lisaks on filmides kasutust leidnud üle 20 tema heliteose, mis ei ole kirjutatud otseselt filmimuusikaks. Nii on filmitegijad enim armastanud tintinnabuli stiilis palasid "Spiegel im Spiegel" (1978), "Für Alina" (1976), "Fratres" (1977) ja "Cantus Benjamin Britteni mälestuseks" (1977). On leitud, et neid teoseid kasutatakse süžeesituatsioonides, kus tegemist on peategelas(t)e vaimse või emotsionaalse kriisiga, kus satuvad kahtluse alla inimeseks olemise põhiväärtused. Sellistes olukordades lisab Pärdi muusika sündmustikule omamoodi transtsendentse mõõtme, avab teistsuguse vaatepunkti. 
2010. aastal ilmus album "The Very Best of Arvo Pärt". Helilooja ise hindab oma muusika plaadistustest kõige kõrgemalt saksa muusikaprodutsendi Manfred Eicheri ja tema firma ECM Records välja antud heliplaate. Just nendel plaatidel on talletatud enamiku Arvo Pärdi teoste esmasalvestused.
2013. aasta veebruari lõpus toimus Belgias Antwerpenis Arvo Pärdi muusika festival "Pärt in primetime". Programmis olid Arvo Pärdi tuntumad teosed, mida esitasid Belgia kammeransamblid, Eesti Filharmoonia Kammerkoor ja 27 last.
Olemise jäädvustamine.
Arvo Pärdi loomingu ja vaimse pärandi säilitamisega tegeleb Arvo Pärdi Keskus Laulasmaal. Keskuse rajas 2010. aastal helilooja perekond ja selle uuele hoonele pani 19. juunil 2017 helilooja ise nurgakivi. Hoone pidulik avamistseremoonia toimus helilooja osalusel 13. oktoobril 2018, külastajatele on keskus olnud avatud alates 17. oktoobrist 2018.
1986. aastal nimetas Edward L. G. Bowell asteroidi number 4087 Arvo Pärdi järgi "4087 Part".
Arvo Pärdi 70. sünnipäeva puhul valmis Eesti Raadios 2005. aastal dokumentaalsaatesari. Saatesarja autor oli Immo Mihkelson ja see koosnes 15 osast, mis olid Klassikaraadio esmaeetris 11.–18. septembrini 2005.
New Yorgis asuva Carnegie Halli 2025/2026. aasta hooaja programmi keskmes on Arvo Pärdi looming; sellega tähistatakse helilooja 90. sünnipäeva. Kavas on seitse kontserti, millest kaks koosnevad eranditult tema teostest. Programm valmis tihedas koostöös Arvo Pärdi Keskusega.
Arvo Pärdi 90. sünniaastapäevaks valmistas Eesti Raadio ette venekeelse raadiosaadete sarja ’‘Maestro. Heli vaikuses’’ Raadio 4 eetris. Kuueosaline sari tutvustab helilooja loometeekonna olulisemaid etappe, tema elulugu ja kunstilist keskkonda, milles kujunes Pärdi ainulaadne helikeel.
Isiklikku.
Arvo Pärt on 1972. aastast abielus Nora Pärdiga (neiupõlvenimega Eleonora Supina), kes on sündinud 1941. aastal Gruusias Thbilisis ning õppinud Tallinna Muusikakoolis koorijuhtimist ja hiljem lõpetanud Gruusia konservatooriumi muusikateaduse alal. Nad laulatati Vasknarva Prohvet Eelija klrikus. 
Arvo Pärdil on varasemast abielust kaks tütart ja abielust Nora Pärdiga kaks poega. Arvo Pärdi vanem poeg on lendur Immanuel Pärt, kelle abikaasa on aja- ja kultuuriloolane Irina Paert; noorem poeg on muusikaprodutsent Michael Pärt, kelle tütar on helilooja Anna Pärt.