Sabena lend 548

 
Sabena lend 548 oli Belgia lennufirma Sabena 15. veebruaril 1961 katastroofiga lõppenud lend. New Yorgi Idlewildi lennujaamast Brüsseli Zaventemi lennujaama lennanud Boeing 707-329 kukkus maandumisel vastu maad, hukkusid kõik 61 reisijat ja 11 meeskonnaliiget. See oli esimene Boeing 707ga toimunud lennuõnnetus, toimudes kõigest 28 kuud pärast seda, kui esimene 707 alustas reisijatevedu 26. oktoobril 1958 (Pan Am).
Lennuki pardal oli 11 meeskonnaliiget. Kaks pilooti, 43-aastane Louis Lambrechts (15 384 lennutundi) ja 48-aastane Jean Roy (16 231 lennutundi) olid mõlemad endised sõjaväepiloodid. Seitsme ja poole tunnisel lennul New Yorgist ei täheldatud häireid, kuigi lennuki meeskond kaotas raadiosideme Brüsseli lennujaamaga umbes 20 minutit, enne kui alustas maandumist.
Kella 10 ajal Kesk-Euroopa aja järgi (UTC+1) oli Boeing 707 maandumas maandumisrajale 20, kui järsku 270 meetri kõrgusel suurendati mootorivõimsust ja tõmmati maandumistelik sisse – lennuk oli sunnitud maandumise katkestama, kuna üks väikelennuk ei olnud veel lennurada vabastanud. Tiirutades lennujaama kohal, prooviti seekord maanduda lennurajale 25, mis ei olnud töökorras, kuid ka sellest loobuti. Pealtnägijate sõnul üritasid piloodid saavutada kontrolli lennuki üle ja üritada meeleheitlikult maanduda, vaatamata sellele, et mehaaniline rike takistas normaalset maandumist. Lennuk tegi kolm ringi ümber lennujaama, kaldenurk suurenes järk-järgult, lõpuks tõustes 460 meetri kaugusele, olles peaaegu vertikaalses kaldes. Seejärel tasandas lennuk tiivad, kaldus järsult ülespoole, kaotas kiirust ja keeras kiiresti nina allapoole, kukkudes vastu maad põllumaa lähedal soomaal Brüsselist 6 km kirdes Kampenhoutis. Kõik pardal olnud hukkusid.
Pealtnägijate sõnul plahvatas lennuk vastu maad kukkudes, põlevatest lennukirusudest tõusis musta suitsu. Noor talunik Theo de Laet, kes parasjagu töötas lennuki allakukkumiskoha lähedasel põllul, hukkus lennukirusust eraldunud alumiiniumikilluga pihtasaamisel. Ka teine põllutööline Marcel Lauwers sai lennukirusust pihta, mistõttu tuli ta jalg osaliselt amputeerida. Lennujaama päästeautod jõudsid kohale peaaegu kohe, kuid lennuk oli juba leekides.
Belgia kuningas Baudouin I koos abikaasa Fabiolaga tulid lennuõnnetuse toimumiskohta, et pakkuda lohutust leinavatele peredele, ja annetasid hukkunute kojutoimetamiseks kuningliku templiga tammepuidust kirstud.
Belgia valitsus alustas kohe lennuõnnetuse uuringut koos Ameerika Ühendriikide Föderaalse Lennuameti ja Rahvusvahelise Tsiviillennunduse Organisatsiooniga. Lennuõnnetuse põhjust ei tehtud kunagi kindlaks, kuid lõpuks nõustuti, et suurima tõenäosusega oli põhjuseks ühe lennujuhtimismehhanismi mehaaniline rike, tõenäoliselt kas tiiva spoilerite või sabastabilisaatorite rike. Kuigi ei olnud piisavalt tõendeid, et tõestada, millise lennusüsteemi rike oli ilmnenud, arvas FAA, et sabastabilisaatori reguleerimismehhanism oli rikutud, mis võimaldas stabilisaatoril minna "10,5 kraadi nina ülespoole".
Lennuõnnetuses hukkus kogu 18-liikmeline USA iluuisutamismeeskond koos kuue treeneri ja nelja kohtuniku ning kuuese saatjaskonnaga, kes olid teel maailmameistrivõistlustele Prahasse, kõigest kaks nädalat pärast USA iluuisutamise meistrivõistlusi Colorado Springsis (25.–29 jaanuar 1961). Nad moodustasid rohkem kui poole reisijatest:
Mõned meeskonnad olid lennuõnnetuse toimumise ajaks juba Prahasse jõudnud. Algselt tahtsid korraldajad võistluse siiski pidada, kuid 16. veebruaril pidas Rahvusvaheline Uisuliit hääletuse, millega otsustati võistlus katkestada. Prahale jäi järgmise aasta korraldamisõigus.
Õnnetus vapustas väga ka president John F. Kennedyt, kuna Dudley Richards oli tema lähedane sõber, kes käis tihti temaga koos puhkamas Kennedyte pere puhkekodus Hyannisportis.
Kuna paljud ameerika tippuisutajad olid pärast 1960. aasta taliolümpiamänge (kaasa arvatud kuldmedalistid David Jenkins ja Carol Heiss) spordist lahkunud, oli lennuõnnetus tiimile raskeks hoobiks. 1960. aasta olümpiamängude pronksmedalist Barbara Roles, kuigi oli just emaks saanud, otsustas tiimi tagasi tulla ja võitis 1962. aasta naiste üksiksõidu.
Kuna paljud tipptreenerid hukkusid lennuõnnetuses, tuli otsida uusi treenereid välismaalt. Uuteks treeneriteks palgati teiste seas ka 1953. aasta Davosi maailmameistrivõistluste paarissõidu võitja John Nicks (Suurbritannia) ja meeste üksiksõidu pronksmedalist Carlo Fassi (Itaalia).
Mitmed juuniorite klassi uisutajad progresseerusid kiirelt. 1961. aasta meeste üksiksõidu juuniorite klassi võitja Monty Hoyt, kellel oli lennupilet olemas, kuid otsustas viimasel hetkel loobuda - tuli 1962. aasta USA meistriks, teiseks tuli kõigest 12-aastane Scott Allen, kes hiljem võitis 1964. aasta Innsbrucki taliolümpiamängudel pronksmedali kaks päeva enne oma 15. sünnipäeva. Naiste üksiksõidu 1961. aasta juuniorite klassi meister Lorraine Hanlon, kes ka pidi maailmameistrivõistlustest loobuma, kuna ei saanud koolilt luba – tuli Rolesi järel teiseks.
USA tiim jõudis maailmameistrivõistlustel poodiumikohale alles 1965. aastal: Scott Allen võitis hõbemedali meeste üksiksõidus ning Vivian ja Ronald Joseph paarissõidus; Peggy Fleming võitis pronksi naiste üksiksõidus ning Lorna Dyer ja John Carrell jäätantsus.
Pärast lennuõnnetust seadis USA iluuisutamisliit sisse range reegli, mis kehtib tänini: kogu meeskond ei tohi lennata koos sama lennukiga.