tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Lihula kivikalme

Lihula kivikalme on Muinas-Eesti 5.–7. sajandi pKr kivikalme Pärnu maakonnas, Lääneranna vallas, Lihulas.
Asukoht.
1973. aastal avastatud kivikalme asub Lihula linna edelaosas, maa-alal, mis on kirdest piiratud Põllu tänavaga, läänest-edelast Vana-Pärnu maanteega ja kagust Kalmu tänavaga.
Muistise kirjeldus.
Parivere mäe (ka nn KEK-i mägi) kirdenõlval asetsev kivikalme on peaaegu ringikujuline, kaetud murukamaraga ja laotud peamiselt raud- ja paekividest. Selle läbimõõt on 16 meetrit ning keskmine kõrgus 1,63 meetrit.
Arheoloogilised uuringud.
Kivikalme kaevati arheoloogiliselt täies ulatuses läbi Mati Mandeli juhatusel 1974. aastal. Kaevamiste ajal leiti murukamarate ja kivide alt mitmeid 5.–6. sajandi pKr hauapanuseid: savinõude killud, odaots, mõõga teravik, nuga, suitsed, pronksspiraalid, sõrmus ja ehtenõel.
Inimsäilmed.
Arheoloogiliste leidude ajal selgus, et Lihula kivikalmesse oli kuni kahe sajandi jooksul maetud 21 inimest ühest perekonnast. Antropoloogia kaudu suudeti tuvastada vaid üheksa maetut: kaks imikut, üks 7–14aastane, üks vanuses 15–25 aastat, kaks vanuses 25–35 aastat ja kolm vanuses 35–55 aastat.
Mihheil Džanelidze

Mihheil Džanelidze (gruusia keeles მიხეილ ჯანელიძე; sündinud 29. märtsil 1981) on Gruusia poliitik. Ta oli 30. detsembrist 2015 kuni 13. juunini 2018 Gruusia välisminister.
Ta lõpetas aastal 2002 Thbilisi Riikliku Ülikooli, kust ta sai bakalaureusekraadi rahvusvaheliste suhete alal. Seejärel jätkas ta aastatel 2003–2006 õpinguid rahvusvahelise- ja euroopa õiguse alal Venemaa Välisministeeriumi Moskva Riiklikus Rahvusvaheliste Suhete Instituudis. Lisaks on tal magistrikraad ärijuhtimises (Grenoble Graduate School of Business'ist) ja Caucasus School of Business'ist (Thbilisist). Aastatel 1996–1997 õppis ta Saarimaal Wadernis Hochwaldi Gümnaasiumis.
Ta oli 25. oktoobrist 2012 kuni 1. septembrini 2015 Gruusia majanduse ja säästva arengu aseminister. 1. septembrist 2015 kuni 30. detsembrini 2015 oli ta Gruusia asevälisminister. 30. detsembrist 2015 kuni 13. juunini 2018 oli ta Gruusia välisminister.
Isiklikku.
Mihheil Džanelidze on abielus ning tütre isa. Tema emakeel on gruusia keel, lisaks gruusia keelele valdab ta vene, saksa ja inglise keelt.
ÜRO Julgeolekunõukogu resolutsioon 494

ÜRO Julgeolekunõukogu resolutsioon 494 on resolutsioon, mille ÜRO Julgeolekunõukogu võttis vastu 1981. aasta 11. detsembril toimunud kinnisel istungil. Resolutsioonis soovitas julgeolekunõukogu nimetada peaassambleel Peruu diplomaat Javier Pérez de Cuéllar ÜRO peasekretäri ametisse ajavahemikuks 1. jaanuar 1982 kuni 31. detsember 1986.
ÜRO Julgeolekunõukogu võttis resolutsiooni vastu ühehäälselt.
ÜRO Julgeolekunõukogu resolutsioon 589

ÜRO Julgeolekunõukogu resolutsioon 589 on resolutsioon, mille ÜRO Julgeolekunõukogu võttis vastu 1986. aasta 10. oktoobril toimunud kinnisel istungil. Resolutsioonis soovitas julgeolekunõukogu nimetada peaassambleel Peruu kodanik Javier Pérez de Cuéllar ÜRO peasekretäri ametisse teiseks ametiajaks 1. jaanuarist 1987 kuni 31. detsembrini 1991.
ÜRO Julgeolekunõukogu võttis resolutsiooni vastu ühehäälselt.
ÜRO Julgeolekunõukogu resolutsioon 400

ÜRO Julgeolekunõukogu resolutsioon 400 on ÜRO Julgeolekunõukogu poolt 1976. aasta 7. detsembril toimunud kinnisel istungil vastu võetud resolutsioon Austria diplomaadi, Kurt Waldheimi kandidatuuri esitamiseks ÜRO Peaassambleele kinnitamiseks ÜRO peasekretäri ametisse teiseks ajavahemikuks, 1. jaanuar 1977 kuni 31. detsember 1981.
Zoia Ceaușescu

Zoia Ceaușescu (28. veebruar 1949 Bukarest – 20. november 2006 Bukarest) oli rumeenia matemaatik, Nicolae Ceaușescu ja Elena Ceaușescu tütar.
Zoia Ceaușescu õppis Bukaresti Ülikoolis matemaatikat. Ülikooli lõpetamise järel töötas ta Rumeenia Teaduste Akadeemia Matemaatika Instituudis.
1980. aastal abiellus ta Bukaresti Polütehnilise Ülikooli inseneri ja professori Mircea Opreaniga. Rumeenia revolutsiooni ajal arreteeriti Zoia Ceaușescu 24. detsembril 1989 koos abikaasaga. Zoia Ceaușescu vabastati vanglast tingimisi 18. augustil 1990. Vangistuse ajal konfiskeeriti ta maja ja kogu vara. Ta püüdis saada tööle samasse instituuti, kus ta varem töötas, kuid see ei osutunud võimalikuks. 1996. aastal läks ta pensionile. Elu lõpuperioodil elas ta avalikkusest tagasi tõmbununa. Ta käis Rumeenia riigiga kohut, nõudes tagasi konfiskeeritud vara. Tagasi õnnestus saada ainult mõned maalid ja rariteetsed raamatud.
ÜRO Julgeolekunõukogu resolutsioon 306

ÜRO Julgeolekunõukogu resolutsioon 306 on ÜRO Julgeolekunõukogu poolt 1971. aasta 21. detsembril toimunud kinnisel istungil vastu võetud resolutsioon Austria diplomaadi, Kurt Waldheimi kandidatuuri esitamiseks ÜRO Peaassambleele kinnitamiseks ÜRO peasekretäri ametisse ajavahemikuks 1. jaanuar 1972 kuni 31. detsember 1976.
Resolutsioon võeti ÜRO Julgeolekunõukogu poolt vastu ühehäälselt ning Peaassamblee kinnitas selle järgmisel päeval.
Stefan (Veljanovski)

Stefan (makedoonia keeles "Стефан"; kodanikunimega Stojan Veljanovski, "Стојан Вељановски"; sündinud 1. mail 1955 Dobruševos) on Põhja-Makedoonia vaimulik. Ta on aastast 1999 kanooniliselt tunnustamata Makedoonia Õigeusu Kiriku eestseisja tiitliga "Ohridi ja Makedoonia peapiiskop ning Skopje metropoliit".
Ta sündis aastal 1955 Dobruševos (asub praeguse haldusjaotuse järgi Mogila omavalitsuses). Aastal 1969 astus ta Ohridi Püha Klementi nimelisse Õigeusu Vaimulikku Seminari (asukohaga Skopje äärelinnas Dračevos), mille lõpetas aastal 1974. Seejärel õppis Belgradi Ülikooli usuteaduskonnas, mille lõpetas aastal 1979.
Pärast ülikooli lõpetamist suunati ta õpetajaks Ohridi Püha Klementi nimelisse Õigeusu Vaimulikku Seminari.
Lielais Liepukalns

Lielais Liepukalns ('suur pärnamägi') on Latgale kõrgustiku ja ühtlasi Latgale piirkonna kõrgeim küngas, kõrguselt viies tipp Lätis.
Künka absoluutne kõrgus on 289,2 meetrit ja suhteline kõrgus 86 meetrit. 
Küngas asub Rāzna rahvuspargis, Rēzekne piirkonna Kaunata vallas.
2011. aastal rajati künka tippu 34 meetri kõrgune puidust vaatetorn.
Vomentaga

Vomentaga (ka "Vomentagana") oli muinaskihelkond Revalas.
Vomentagat mainib Taani hindamisraamat (kujul "Uomentakae"), mis loetleb seal 59 asustusüksust kokku 481 adramaaga. Muinaskihelkond asus Revala lääneosas ja hõlmas hilisemate Keila, Harju-Madise ja Risti ning osa Hageri kirikukihelkonna territooriumist. Suurema asustustihedusega ja majanduslikult jõukama piirkonna moodustas Vomentaga idaosa, eriti Keila-Vanamõisa-Saue ümbrus, mida arheoloogid on muinasaja kontekstis nimetanud Keila ja Vääna jõe alamjooksu piirkonnaks. See u 200 km² suurune territoorium paiknes Vääna ja Keila jõe ning ranniku ja Harku-Saue joone vahelisel alal, ulatudes Kodasema, Hüüru ja Harku juures ka Vääna jõest põhja ja kirde poole. Mauri Kiudsoo arvates kuulus sinna ka kirjalike allikate järgi Harjumaale paigutatud Tõdva – viikingiaegne rauasulatuskoht – ja selle lähiümbrus, mis asustusajaloo ja -loogika järgi on pigem Rävala loomulik osa. Ta toob välja oletuse, et harjukad on millalgi Tõdva suure majandusliku potentsiaaliga territooriumi hõivanud, kuid ei pea praeguse uurimisseisu juures võimalikuks selle hüpoteesi kontrollimist.
Vomentaga keskusega seostub ainus arheoloogiliselt fikseeritud Põhja-Eesti viikingiaegne sadama- ja/või randumiskoht, mis asus Klooga järve ja Lahepera lahe vahelisel alal. Oletatav sadamakoht oli ka Padise kloostri lähedal Paldiski lahe ääres, kus meri ulatus tol ajal praeguse Kloostri jõe alamjooksu kohal rohkem kui kilomeetri jagu sisemaale, moodustades läänetuulte eest varjatud lahesopi.
Vomentaga piirkonda on arheoloogiliselt vähe uuritud, kuid sealt on saadud juhuleide. Vomentaga viikingiaegne leiumaterjal erineb naaberaladest eelkõige oma Rootsist (Gotlandilt) ja Edela-Soomest pärit importesemete poolest. Avastatud hõbeaarete põhjal on oletatud isegi Skandinaavia viikingite asustust hilisema Keila kihelkonna alal. Kiudsoo märgib ära, et Brennu-Njálli saaga kirjeldab 972. aasta islandlaste retke Rävalasse ("Rafala"), kus nad kohtasid viikingeid ja võitsid neid lahingus, kuid leiab, et tagantjärele pole enam võimalik teada, kas tegu oli rävalaste või läbisõidul olevate viikingitega. Geograafiliselt asus viikingiaegne Vomentaga strateegilises kohas, kahe Skandinaavia keskustest Loode-Venemaa keskustesse kulgenud kaubatee (Birka-Edela-Soome-Rävala ja Gotland-Kuramaa-Rävala) ühinemispunktis. 10. sajandi kolmandale veerandile järgnevast perioodist (kuni 1220. aastateni) pärinevaid Vomentaga aardeleide aga enam pole. Kiudsoo peab tõenäoliseks põhjuseks maakerget, mis muutis vanad sadamakohad ajapikku kasutuskõlbmatuks. Uued, 13. sajandi leiud, on tema arvates seotud juba Tallinna kauplemiskeskuse esilekerkimisega.
Abriena mägi

Abriena mägi on küngas Lätis Vidzeme kõrgustikul. See jääb Madona piirkonda ja Bērzaune valda. Künka kõrgus on 295,8 meetrit. Abriena mägi on Läti ja Vidzeme kõrgustiku kõrguselt kolmes tipp.
Küngas asub 1,6 kilomeetri kaugusel Gaiziņkalnsist Madona piirkonnas ja jääb Gaiziņkalnsi loodusparki.
Pula filmifestival

Pula filmifestival (horvaadi Festival igranog filma u Puli) on 1954. aastast korraldatav filmifestival, mis toimub igal aastal juulis Horvaatia linnas Pulas sealses Rooma-aegses amfiteatris Arena.
Pula filmifestivali auhind on Golden Arena, mida antakse paljudes kategooriates (parimale filmile, režissöörile, näitlejatele jne).
Valentin Ceaușescu

Valentin Ceaușescu (sündinud 17. veebruaril 1948 Bukarestis) on rumeenia füüsik, Nicolae Ceaușescu ja Elena Ceaușescu poeg.
Valentin Ceaușescu õppis füüsikat esialgu Bukaresti Ülikoolis ja seejärel Imperial College Londonis. 1970. aastal pöördus ta Rumeeniasse tagasi ja asus tööle Rumeenia Teaduste Akadeemia Aatomifüüsika Instituuti, kus töötas kuni 2016. aastani.
Valentin Ceaușescu ei olnud poliitikast huvitatud, kuid Rumeenia Kommunistliku Partei 13. Kongressil valiti ta Keskkomitee liikmekandidaadiks, kuna Nicolae Ceaușescu tahtis olulistele kohtadele paigutada oma lähikondseid. Poliitilise ükskõiksuse tõttu levitas tema isa Nicolae kuulujuttu, et Valentin on lapsendatud.
Rumeenia revolutsiooni ajal vangistati Valentin Ceaușescu 25. detsembril 1989. Ta vabastati vangistusest 1990. aasta augustis.
Neum

Neum on linn Bosnia ja Hertsegoviina lõunaosas Hertsegoviina-Neretva kantonis, Neumi valla keskus.
Neum on Bosnia ja Hertsegoviina ainuke Aadria mere äärne linn riigi 20 km pikkusel rannikul.
Neumi ala kuulus varem Ragusa (Dubrovniki) vabariigile, millel olid head suhted Osmanite riigiga, kuid oli pidevalt vaenujalal Veneetsia vabariigiga. Kui 1699. aastal Morea sõja käigus vallutas Veneetsia osa Ragusa sisemaaalast ja lähenes Ragusale, loovutas Ragusa Karlowitzi rahuga Neumi Osmanite riigile, et Veneetsia ei saaks neid maismaa kaudu rünnata. 1815. aastal proovis Austria keisririik, olles toona annekteerinud Veneetsia ja Ragusa, Neumi tagasi osta, kuid edutult. Siis kuulutas Austria Neumile blokaadi ja saatis sadamat tõkestama oma sõjalaeva kuni Berliini kongressini, mille otsusega Bosnia ja Hertsegoviina anti Austria-Ungarile.
Pärast Jugoslaavia lagunemist jäi Neum Bosnia ja Hertsegoviinale, lõigates nii Dubrovniki ala ära muust Horvaatiast. Seoses Horvaatia liitumisega Euroopa Liiduga 2013. aastal sai sellest Euroopa Liidu välispiir. Muust Horvaatiast Dubrovnikisse sõites maismaa kaudu tuli seega Neum läbida, mis tähendas dokumendikontrolli nii linna Neumi sisse sõites kui ka Neumist lahkudes, mis turismi kõrghooajal võis tähendada pikki ummikuid. Sellest ülesaamiseks ehitas Horvaatia Pelješaci silla, mis avati 26. juulil 2022 ja mis ei läbi Bosnia ja Hertsegoviinat.
Bosnia valitsus on plaaninud Neumist teha kaubasadama, minnes nii vastuollu kohalike soovide kui ka rahvusvaheliste lepetega ökoloogiliselt tähtsa ja kaitstud Mali Stoni lahe suhtes, mille alla Neumi laht kuulub. Plaanitud on ehitada meresadam, raudtee ja kiirtee, mistõttu laskis Horvaatia projekteerida silla nii, et seda saavad läbida ka laevad, mis oma mõõtmetega ei saagi Neumi lahte siseneda. Samas on täna Bosnia ja Hertsegoviina jaoks tähtsaim sadam hoopis Horvaatia Ploče'i sadam, millel on Bosnia ja Hertsegoviinaga raudteeühendus.
Eduard Hill

Eduard Hill (vene keeles Эдуард Анатольевич Хиль; 4. september 1934 Smolensk – 4. juuni 2012 Peterburi) oli vene estraadilaulja.
Eduard Hilli isa oli mehaanik ja ema raamatupidaja. Tema lapsepõlv kujunes raskeks. Vanemad lahutasid abielu ja sõja ajal evakueeriti Hill lasteaiaga tagalasse. Emaga sai ta uuesti kokku alles 1943. aasta lõpus. 
1949. aastast õppis Eduard Hill Leningradi polügraafiatehnikumis, mille lõpetamise järel töötas ta trükikojas. 1955. aastast õppis ta Leningradi Konservatooriumis, mille lõpetas 1960. aastal. 
Alates 1955. aastast oli Eduard Hill Lenkontserdi solist. Esialgu esitas ta põhiliselt rahvalaule ja romansse. Pärast konservatooriumi lõpetamist jätkas Hill esinemist konservatooriumi ooperistuudio lavastuses ning andis klassikalise ja kammerlaulu kontserte. Estraadimuusikat hakkas ta viljelema 1962. aastal. Ta saavutas lauljana edu ka välismaal toimunud konkurssidel.
2010. aastal saavutas Internetis laialdase kuulsuse Eduard Hilli 1976. aastal esitatud vokaliis (sõnadeta laul) "Я очень рад, ведь я, наконец, возвращаюсь домой" ("Ma olen väga rõõmus, et ma lõpuks koju jõuan"). Laul sai tuntuks pealkirjaga "Trololo" ja Hill ise kui "Trololo"-mees. Seda laulu seostati Interneti trollimisega.
Makaroneesia

Makaroneesia on ühisnimetaja mitme Atlandi ookeanis oleva Aafrika mandri loode- ja lääneranniku saarestiku ja saare kohta, mille hulka kuuluvad
Werner Skowron

Werner H. Skowron (30. oktoober 1943 Rückers (tänapäeval Szczytna, Poola) – 18. märts 2016 Fredersdorf-Vogelsdorf) oli Saksa poliitik ja Saksa DV riigitegelane.
Kooli lõpetamise järel õppis Werner Skowon pangandust. 1975. aastal lõpetas ta Berliini Humboldti Ülikooli majandusteadlasena.
1990. aasta 15. augustist kuni 2. oktoobrini oli Werner Skowron Saksa DV rahandusminister. Ta oli viimane Saksa DV rahandusminister.
1990–1994 oli ta Saksamaa Liidupäeva liige. Ta kuulus Saksamaa Kristlik-Demokraatlikku Liitu.
Traditsioon ja individuaalne talent

"Traditsioon ja individuaalne talent" (Tradition and the Individual Talent) on T. S. Elioti essee.
See ilmus esimest korda 1919 ajakirjas The Egoist. Eesti keeles on see ilmunud Jaak Rähesoo tõlkes raamatus "Valitud esseesid" (1997).
Kokkuvõte.
I osa.
Ingliskeelses kirjasõnas on harva juttu traditsioonist, kuigi aeg-ajalt kurdetakse selle puudumist. Mõnikord ainult nimetatakse kellegi luulet traditsiooniliseks või liiga traditsiooniliseks. Heakskiiduga kasutatakse seda sõna ainult mõne meeldiva arheoloogilise rekonstruktsiooni kohta. 
Igal rahval on peale oma loova mõttelaadi ka oma kriitiline mõttelaad; ja teise nõrkusi ta ignoreerib rohkem kui esimese omi.Inglased peavad prantslasi endast kriitilisemateks, ja mõnikord isegi uhkustavad sellega, just nagu prantslased oleks vähem spontaansed. Võib-olla ongi, aga tuleb meeles pidada, et kriitika on sama vältimatu kui hingamine. Me peame raamatu lugemisel tekkivaid mõtteid ja tundeid väljendama, oma kriitilist vaimu kritiseerima. Võib välja tulla, et kui me mõnd luuletajat kiidame, siis me rõhutame seda, milles ta kõige vähem teistega sarnaneb. Sealt me arvame leidvat selle inimese eripärase olemuse. Meile meeldib, kui ta vahetutest eelkäijatest erineb, me tahame seda erinevust nautida. Ilma selle eelarvamuseta leiame sageli, et küpse luuletaja loomingu kõige isikupärasemates joontes elavad jõuliselt edasi eelkäijad. 
Aga eelmise põlvkonna saavutuste pimedat või arga jäljendamist ei saa heaks kiita, siis on uudsus parem kui kordamine. Traditsioon on olulisem asi. Seda ei saa pärida, vaid suure vaevaga omandada. See sisaldab eeskätt ajalootunnetust, mis on möödapääsmatu sellele, kes tahab ka kahekümne viieselt veel luuletaja olla. Selleks on tarvis tajuda ka mineviku kohalolekut. See sunnib kirjutama tundega, et kogu Euroopa kirjandus Homerosest saadik ja kogu oma rahvuskirjandus on korraga olemas ja korrastatud. Traditsiooniliseks teebki kirjaniku see ajalootunnetus, millega ta tajub nii ajatut, ajalikku kui ka mõlemat korraga. Seesama teeb kirjaniku teadlikuks oma kohast ajas. 
Ühelgi kirjanikul, ühelgi luuletajal ei ole üksinda täit tähendust. Teda tuleb vastandada ja kõrvutada varasematega. See on esteetilise kriitika printsiip üldse. Mitte ainult iga teos ei pea kuuluma tervikusse, vaid iga uus kunstiteos muudab kõiki eelnevaid.
Strekk

Strekk on horisontaalne või väikese kaldega kaeveõõs, millel on korrapärane ristlõige. Erinevalt stollist ei suubu strekk maapinnale, kuid on ühenduses šahti või mõne teise kaeveõõnega. Strekid rajatakse maavara kihti või kõrval kivimisse.
Kirjeldus.
Strekke eristatakse vastavalt asetusele maavara suhtes. On strekke, mis jälgivad maavara rõhtsihti või kallakusnurka. Nende kahevahel olevat strekki nimetatakse diagonaalstrekiks. Peastrekkidega nurga (enamasti 90°) all olevaid strekke nimetatakse risti strekkideks. Risti strekke kasutatakse paralleelsete strekkide teenindamiseks.
Kasutamine.
Strekke kasutatakse transpordiks, uurimiseks ja vee juhtimiseks. Kasutamise järgi liigitatakse konveieristrekk, transpordistrekk, algstrekk, veekõrvaldusstrekk, tuulutusstrekk, kogumisstrekk, läbindusstrekk. Konveieristrekki on monteeritud konveier mida kasutatakse maavara või kaevise transpordiks. Transpordistrekis liiguvad masinad, mida kasutatakse seadmete ja inimeste veoks. Veekõrvaldusstrekke kasutatakse vee ärajuhtimiseks kaevandusest. Tuulutusstrekke kasutatakse kaevanduse tuulutuseks. Mööda tuulutusstrekki liigub värske ja kasutatud õhk. Värske ja kasutatud õhk liiguvad eraldi strekkides ning nad ei tohi omavahel seguneda. Kogumisstrekki kasutatakse maavara või kaevise kogumiseks tööees. Läbindusstrekki kasutatakse läbindustöödeks.
Markus Meckel

Johannes Markus Meckel (sündinud 18. augustil 1952 Münchebergis) on Saksamaa poliitik ja teoloog.
Markus Meckel on sündinud 1952. aastal Brandenburgi liidumaal Münchebergis luterliku pastori perekonnas. 1969. aastal sunniti ta poliitilistel põhjustel keskkoolist lahkuma ja aastatel 1969–1971 õppis ta kiriklikus seminaris. Aastatel 1971–1978 õppis ta Naumburgis ja Berliinis teoloogiat. 1970. aastate lõpust oli ta seotud opositsiooniliste ringkondadega. 
Aastatel 1978–1980 töötas ta majahoidjana, 1980–1982 oli ta Vipperowis vikaar ja 1982–1988 kirikuõpetaja. Aastatel 1988–1990 oli ta kiriku oikumeenilisel tööl Niederdodelebenis. 
1989. aastal oli Markus Meckel üks Saksa DV Sotsiaaldemokraatliku Partei asutajatest ja ta valiti partei eestseisusse. 1990. aasta veebruaris sai ta Saksa DV Sotsiaaldemokraatliku Partei aseesimeheks. 1990. aasta märtsist kuni oktoobrini oli ta Saksa DV Rahvakoja (parlamendi) liige.
1990. aasta 12. aprillist kuni 20. augustini oli Markus Meckel Saksa DV välisminister.
1990. aastast kuni 2009. aastani oli Markus Meckel Saksamaa Liidupäeva liige. 12. oktoobrist 2013 kuni 22. septembrini 2016 oli ta Saksa Sõjahaudade Hoolde Rahvaliidu president.,
Vranac

"Vranac" on Balkani peamine punane viinamarjasort. Ligikaudu 70% Põhja-Makedoonia viinamarjaistandustes kasvatatakse "Vranaci" viinamarja. Samuti loetakse seda Montenegro tähtsaimaks viinamarjasordiks.
Artlenburgi konventsioon

Artlenburgi konventsioon või Elbe konventsioon ("Elbkonvention") oli Hannoveri kuurvürstkonna Napoleon I armeele alistumist märkiv dokument, mille allkirjastas 5. juulil 1803 Artlenburgis "Oberbefehlshaber" Johann Ludwig von Wallmoden-Gimborn. See kaotas Hannoveri kuurvürstkonna ja algatas Prantsuse okupatsiooni.
Kontekst.
Pärast seda, kui Napoleoni väed 4. juunil 1803 kindralleitnant Édouard Mortier juhtimisel kuurvürstkonna pealinna Hannoveri okupeerisid, taandusid ülejäänud Hannoveri väed Elbe põhjakaldale Saksi-Lauenburgi hertsogkonda, kuid sunniti varsti alistuma.
Kazimierz Marcinkiewicz

Kazimierz Marcinkiewicz (sündinud 20. detsembril 1959 Gorzów Wielkopolskis) on Poola poliitik. Ta kuulub erakonda Õigus ja Õiglus. Ta oli aastatel 2005–2006 Poola peaminister.
Ta sündis aastal 1959 Gorzów Wielkopolskis. Ta lõpetas aastal 1984 Wrocławi Ülikooli füüsikuna. Hiljem on ta täiendanud end Adam Mickiewiczi Ülikoolis Poznanis. Ta on töötanud kooliõpetaja ja õppealajuhatajana Gorzów Wielkopolskis.
1980. aastate alguses võttis ta osa ametiühingu Solidaarsus tegevusest. Aastatel 1992–1993 oli ta Poola aseharidusminister. 
Pärast 2005. aasta Poola parlamendivalimisi (kui erakond Õigus ja Õiglus võitis valimised) sai tast ootamatult (mitte erakonna juhist Jarosław Kaczyńskist) Poola peaminister. Ta oli 31. oktoobrist 2005 kuni 14. juulini Poola peaminister.
Õhu tänav

Õhu tänav on tänav Narvas Kalevi linnaosas Rakvere ja Liiva tänavast lõuna pool ning Kalev Fama staadionist põhja pool. Algab Puškini tänavalt, kulgeb lääne poole ja lõpeb tupiktänavana. Tänav on sirge, umbes 200 m pikk.
Õhu tänav oli samas kohas ka 1929. ja 1940. aasta linnaplaanidel. See algas Kesk-Aguli tänavalt, kulges Rahva väljast põhja poole, ristus Posti (praegu Aleksander Puškini) tänavaga, Vabaduse, Kirjaniku, Aleksandri, Voldemari, Sepa tänavaga ning suundus edasi ida poole, Sadama teeni. Tänava pikkus oli umbes 1200 m. 1905. ja 1912. aasta linnaplaanidel on Sepa (Sergei) tänavani tänavalõigu nimi Wahe uulits ehk Vahe tänav (vene keeles "улица Раздельная") ja Sadama teeni tänavalõigu nimi Tapamaja uulits ehk Tapamaja tänav (vene keeles "улица Бойная").
Mark Fisher

Mark Fisher (11. juuli 1968 – 13. jaanuar 2017) oli Briti kultuuriteoreetik.
Ta oli Goldsmith College'i visuaalsete kultuuride lektor.
Andrus Vaht

Andrus Vaht (26. jaanuar 1951 Tallinn – 21. aprill 2016) oli eesti löökpillimängija ja muusikapedagoog.
Ta alustas 1959. aastal viiuliõpinguid Tallinna Lastemuusikakoolis (õpetaja Erich Loit). Aastatel 1969–1971 õppis ta löökpille Tallinna Muusikakoolis ja lõpetas 1976. aastal Tallinna Riikliku Konservatooriumi löökpillide erialal (Matti Reimanni ja Kalju Terasmaa klassis).
Ta mängis aastatel 1970–1980 Estonia orkestris ja 1980–1989 ERSO-s, ühtlasi oli ta 1976–1989 Tallinna Muusikakoolis löökpilliõpetaja.
Ta oli üks ansambli Ruja asutajaid (1971) ja esimene trummar (kuni 1980). Löökriistu mängis ka ansamblites In Spe ja Kaseke. 
Lembit Saarsalu kvartetiga käidi džässifestivalidel Ungaris, Bulgaarias, Belgias ja Saksamaa Liitvabariigis ning Tartu levimuusikapäevadel, kus Vaht pälvis kahel aastal (1980 ja 1981) parima löökpillimängija auhinna. Samuti on ta mänginud Helmut Aniko ansamblis, Tõnu Naissoo kvartetis ning Arvo Pilliroo septetis, viimasega esineti 1986. aastal Thbilisi džässifestivalil, kus Vaht valiti taas parimaks löökpillimängijaks. 
Andrus Vahu osalusel on valminud palju ERRi arhiivis olevaid salvestisi ning eri koosseisudega on välja antud arvukalt heliplaate; oluline oli tema panus filmimuusika lindistustel (“Nukitsamees”, “Karoliine hõbelõng”, mitmed multifilmid jpm). 
1990. aastast elas ta Rootsis, kus alates 1996. aastast surmani töötas muusikapedagoogina Linköpingis.
Johannes Dieckmann

Johannes Dieckmann (19. jaanuar 1893 Fischerhude – 22. veebruar 1969 Ida-Berliin) oli Saksa poliitik ja Saksa DV riigitegelane.
Johannes Dieckmann oli pärit pastori perekonnast. Ta õppis Berliini Humboldti Ülikoolis, Gießeni ülikoolis ja Göttingeni ülikoolis majandust ja filosoofiat. Mobiliseeritud reservohvitserina võttis ta osa Esimesest maailmasõjast. 1918. aastal astus ta Saksa Rahvaparteisse. Ta oli Saksa Rahvaparteis erinevates ametites ja kuulus ka Gustav Stresemanni lähimate kaastööliste hulka. 1929–1933 oli ta Saksimaa Maapäeva liige. Ta kuulus partei vasakpoolsesse tiiba. Natsionaalsotsialistide võimuloleku ajal töötas Johannes Dieckmann erinevates ettevõtetes ärijuhina. 1939. aasta augustis mobiliseeriti ta Wehrmachti, kuid 1941. aasta jaanuaris arvati reservi ja vabastati teenistusest.
Teise maailmasõja järel kuulus Johannes Dieckmann 1945. aastal Saksamaa Liberaaldemokraatliku Partei asutajate hulka. Aastatel 1946–1950 oli ta Saksimaa Maapäeva liige. Alates 1948. aastast oli ta Saksimaa justiitsminister ja peaministri asetäitja. 1949–1969 oli ta Saksamaa Liberaaldemokraatliku Partei aseesimees. Alates 1960. aastast kuni oma surmani 1969. aastal oli ta üks Saksa DV Riiginõukogu aseesimeestest.
7. oktoobrist 1949 kuni 22. veebruarini 1969 oli ta Saksa DV Rahvakoja (parlamendi) president.
1947. aastal oli Johannes Dieckmann üks Saksa-Nõukogude Sõprusühingu asutajatest ja 1963–1968 selle president.
Isiklikku.
Kirjanik Friedrich Dieckmann (sünd. 1937) on Johannes Dieckmanni poeg.
Haldusreform

Haldusreform on ümberkorraldus maalade halduskorralduses või avalikus teenistuses.
Grenoble École de Management

Grenoble École de Management, ka Grenoble'i Ärikool, (GEM) on Pariisis ja Grenoble'is asuvate kampustega ärinduse alal kõrgharidust andev Prantsuse õppeasutus. See asutati 1984. aastal.
Financial Timesi edetabelis platseerus GEM 2015. aastal Euroopa ärikõrgkoolide seas 20. kohale. Selle MBA-programm on maailmas 94. kohal.
Õppekavadel on kolm rahvusvahelist akrediteeringut: AMBA, EQUIS ja AACSB. Kooli vilistlaste seas on tuntud ärimehi ja poliitikuid.
Narva Kalev-Fama staadion

Narva Kalev-Fama staadion on jalgpallistaadion Narvas. Staadionit haldab JK Narva Trans, kes kasutab kompleksi treeningbaasina ja kunstmuruväljakut koduväljakuna.
Staadionil on kaks tribüüni ja kokku 1000 istekohta, millest 700 on katuse all. Staadioni aadress on Hariduse tänav 22.
Ajalugu.
Staadioni ehitamist väljale, mis 20. sajandi algul kandis nime "Rahva väli" ja "Sõjawäli", alustati 1926. aastal ja seda teostas Narva garnison. Spordiväljak nimetati Garnisoni staadioniks ja avati 1931. aasta augustis piduliku tseremoonia saatel minister Jaan Hünersoni poolt. Lisaks kõneles avamisel ka kindral Aleksander Tõnisson.
Pärast II maailmasõda tunti staadionit Narva Kalevi staadioni nime all ja see oli linna peamine spordiväljak, kuni Kreenholmi staadioni valmimine muutis staadioni pooleldi mahajäetuks. 2003. aastal püstitati staadionikompleksi nurka väiksemate mõõtmetega jalgpallihall ning hiljem valmis ka kunstmuruväljak.
2009. aastal sõlmisid Narva linn ja EJL lepingu staadioni rekonstrueerimiseks ning staadion avati taas 12. oktoobril 2013. Uue nime sai staadion läheduses asunud Fama bastioni järgi. 2017. aastal sai peatribüün ka katuse.
31. augustil 2018 külastas staadionit toonane Eesti president Kersti Kaljulaid, kes vaatas Narva Transi 1:1 viigimängu Pärnu Vaprusega. Kalev-Fama staadion oli 2020. aasta Eesti Superkarika finaali toimumiskohaks, kus Flora alistas Narva Transi 2:0. 
2025. aasta mais sai Narva Kalev-Fama staadion uue kunstmurukatte, mis vastab FIFA Quality Pro standardile.
Läti olümpiamängudel

Läti osales esimest korda olümpiamängudel 1924. aasta taliolümpiamängudel Chamonix's. 1940. aastal okupeeris Nõukogude Liit Läti ning aastatel 1952–1988 osalesid lätlased Nõukogude Liidu koondise koosseisus. Läti sportlased on võitnud 19 medalit suveolümpiamängudel ja 9 medalit taliolümpiamängudel (ilma Nõukogude Liidu meeskonnas võidetud medaliteta).
Läti Olümpiakomitee asutati 1922. aastal.
Liiva tänav (Narva)

Liiva tänav on tänav Narvas Kalevi linnaosas Rakvere tänavast lõuna pool ja Õhu tänavast põhja pool. Algab Puškini tänavast, kulgeb lääne pool ja lõpeb tupiktänavana. Tänav on umbes 50 m pikk.
Liiva tänav on ka 1929. ja 1940. aasta Narva linnaplaanidel. See algas Posti (praegu Aleksander Puškini) tänavast ja kulges ida poole, ristus nimeta (1905. ja 1912. aasta linnaplaanidel Aleksandri) tänavaga ning lõppes Sepa tänavaga ristudes. Tänava pikkus oli umbes 480 m. 1905. ja 1912. aasta linnaplaanidel oli ta nimeta tänav.
Gümnaasiumi tänav (Narva)

Gümnaasiumi tänav oli tänav Narvas Pähklimäe linnaosas. See algas Kangelaste prospektist, kulges 190 m lääne poole, 250 m lõuna poole ja 80 m lääne poole, ristus Rakvere tänavaga ja jätkus 5. Rohelise tänavaga. Tänava pikkus oli 520 m.
Tänavale pandi nimi 19. mail 2005 Narva Linnavalitsuse korraldusega nr 448-k oletatavasti selle lähedal asunud Narva Pähklimäe Gümnaasiumi järgi.
Gümnaasiumi tänav kaotati 2015. aasta mais, sest kõik selle liikluspinda ümbritsevad objektid on adresseeritud muude aadressikohtade järgi.
Ernst Goldenbaum

Ernst Goldenbaum (15. detsember 1898 Parchim, Mecklenburg – 13. märts 1990 Ida-Berliin) oli Saksa DV riigitegelane.
Ernst Goldenbaum oli pärit töölisperekonnast. Rahvakooli lõpetamise järel töötas ta aastatel 1913–1917 põllutöölisena ja õppis põllumajandust. 1917–1918 võttis Goldenbaum mobiliseerituna osa Esimesest maailmasõjast. 1918. aastal võttis ta Schwerinis osa Novembrirevolutsioonist. 1919–1927 oli ta tööstustööline. 1919. aastal astus Ernst Goldenbaum Saksamaa Sõltumatusse Sotsiaaldemokraatlikku Parteisse, 1920. aastal läks ta üle Saksamaa Kommunistlikku Parteisse. Alates 1921. aastast kuulus ta Saksamaa Kommunistlikku Partei Mecklenburgi piirkonna juhatusse. 1924–1926 ja 1929–1932 oli Ernst Goldenbaum Mecklenburg-Schwerini Maapäeva liige. 1927–1932 oli ta kommunistliku ajalehe Volkswacht toimetaja. Pärast natsionaalsotsialistide võimuletulekut vahistati Ernst Goldenbaum 1933. aastal ja vabastati vahi alt 1934. aastal. Seejärel töötas ta Parchimis talupidajana. 1944. aastal vahistati ta uuesti ja teda hoiti kinni koonduslaagrites. 3. mail 1945 oli ta vange vedanud laeva "Cap Arcona" pardal, mille Briti lennuväe rünnak uputas. Goldenbaum kuulus väheste ellujäänute hulka. 1945. aasta mais sai ta Parchimi linnapeaks. 1945–1946 kuulus ta Mecklenburgi maareformi komisjoni ja oli 1946–1949 Mecklenburg-Vorpommerni põllumajandusministeerimi osakonnajuhataja. 1946. aastal astus ta Saksamaa Sotsialistlikku Ühtsusparteisse. 1948. aastal kuulus ta Saksamaa Demokraatliku Talurahvapartei asutajate hulka ja oli 1948. aasta juunist kuni 1982. aasta maini partei esimees. 1949–1950 oli Goldenbaum Saksa DV põllu- ja metsamajandusminister. 1949. aastast kuni surmani 1990. aastal oli ta Rahvakoja (parlamendi) liige. 1976. aasta oktoobrist kuni 1982. aasta juulini oli ta üks Saksa DV Riiginõukogu esimehe asetäitjatest.
Vladimir Steržakov

Vladimir Aleksandrovitš Steržakov (vene keeles "Владимир Александрович Стержаков"; sündinud 6. juunil 1959 Tallinnas) on vene teatri- ja filminäitleja.
Pärast 9. klassi lõpetamist astus ta Tallinnas Riikliku Vene Draamateatri õppestuudiosse. Selle lõpetamise järel suundus ta Moskvasse, kus pääses õppima teatrialasesse kõrgkooli.
Pärast Moskva Kunstiteatri Stuudiokooli lõpetamist 1981. aastal võeti ta mängima Gorki-nimelise Moskva Akadeemilise Kunstiteatri näitetruppi. Pärast Kunstiteatri pooldumist kaheks iseseisvaks teatriks 1987. aastal jätkas ta Tšehhovi-nimelise Moskva Akadeemilise Kunstiteatri trupis, kust aga lahkus 2001. aastal konflikti tõttu teatri kunstilise juhi Oleg Tabakoviga. Sestsaadik tegutseb ta vabakutselisena.
1986. aastal debüteeris Steržakov filminäitlejana. Kokku on ta mänginud enam kui 180 mängufilmis ja seriaalis. Ta on rohkesti mänginud reklaamis.
Isiklikku.
Steržakov elab perega Moskvas. Peres kasvab kaks poega.
Vladimir Steržakovi isa võttis osa Teisest maailmasõjast, sõdis Baltikumis ja jäi pärast sõda elama Eestisse.
Naelapüstol

Naelapüstol on tööriist, mida kasutatakse puidu või mõne teise materjali kinnitamiseks. Enamasti töötab see elektromagnetismi, suruõhu, kergesti süttiva gaasi (nagu butaan või propaan) või väikse püssirohulaengu jõul. Ehitusel on naelapüstol asendanud haamri paljudes töödes. 
Esimese naelapüstoli konstrueeris Morris Pynoos, kes oli hariduselt tsiviilinsener ja kasutas seda Howard Hughes' H-4 Hercules (tuntud kui "Spruce Goose") ehitusel. Esimene müügile tulnud naelapüstol töötas suruõhu jõul ja ilmus turule 1950. aastal, et kiirendada majaehituse juures põranda ja laudvoodri paigaldust. Operaator pidi seisma püsti ja oli võimeline laskma 40–60 naela minutis. Naelapüstol mahutas 400–600 naela.
Endiste Õpilasvabadusvõitlejate Liit

Endiste Õpilasvabadusvõitlejate Liit MTÜ on 25. märtsil 1998 registreeritud mittetulundusühing.
Endiste Õpilasvabadusvõitlejate Liidu (EÕVL) asutamiskoosolek toimus jüripäeval, 23. aprillil 1993.
2008. aastast kuulub EÕVL ühe liikmesühinguna Eesti Endiste Poliitvangide Liitu.
Friedrich Fromm

Friedrich Wilhelm Waldemar Fromm (8. august 1888 Charlottenburg, Berliin – 12. märts 1945 Brandenburg-Gördeni vangla) oli Saksamaa sõjaväelane, kes osales 20. juuli vandenõu mahasurumises.
Fromm osales Esimeses maailmasõjas. 1939. aastal sai temast Wehrmachti reservvägede (Ersatzheer) juhataja.
Kuigi Fromm oli 1944. aastal teadlik, et osad tema alluvad – kõige tuntuim nendest tema staabiülem, kolonel Claus von Stauffenberg, plaanisid Hitleri atentaati, ei teavitanud ta sellest ametivõime, ning nõustus plaanis osalema, kui pärast vandenõu õnnestumist saab ta uues valitsuses kõrge koha. Siiski ei osalenud ta vandenõus otseselt. Pärast 15. juulil toimunud atentaadi katkestamist keeldus Fromm vandenõus osalemast.
20. juulil tuli aga teade, et Hitler ja paljud Wehrmachti kindralstaabi liikmed väidetavalt hukkusid Saksa sõjaväe idarinde peakorteris Wolfsschanzes toimunud plahvatuses. Fromm sai kohe aru, et selle taga on Stauffenberg ja teised kaasvandenõulased. Kui vandenõulased jõudsid Berliini ning Fromm läks neid vahistama, võeti ta ruttu vangi ning suleti Bendlerblockis vangikongi. Pärast mässu ebaõnnestumist leiti ja vabastati ta Ersatzheeri vägede poolt.
Et katta kinni väiteid, nagu ta oleks vandenõus osalenud, käskis Fromm vandenõulased – kolonel Claus von Stauffenbergi, leitnant Werner von Haefteni, kindral Friedrich Olbrichti, ja kolonel Albrecht Mertz von Quirnheimi – viivitamatult hukata, erinevalt Hitleri käsust vandenõulased elusalt kinni võtta. Mahalaskmised viidi täide selsamal ööl kell 1.
Pärast vandenõulaste hukkamist läks Fromm tagasi oma staapi, kus olid mitmed tippnatsid – ka Joseph Goebbels. Seal üritas ta mässu mahasurumist enda nimele kirjutada.
Juba järgmise päeva hommikul aga Fromm vahistati ning viidi vanglasse kohut ootama. 14. septembril 1944 vabastati ta sõjaväeteenistusest. Nüüd juba tsiviilelanikuna, mõistis Rahvakohus Frommi 7. märtsil 1945 surma. Kuna tema seotust vandenõuga ei suudetud tõestada, mõisteti ta surma arguse eest vaenlase ees. Hukkamine viidi täide 12. märtsil 1945 Brandenburg-Gördeni vanglas mahalaskmise läbi.
Paju tänav (Narva)

Paju tänav on tänav Narvas Pähklimäe linnaosas Rakvere tänavast põhja pool ja Kivilinna tänavast lõuna pool. Algab Puškini tänavast, kulgeb lääne pool ja lõpeb kvartalisisese teega ristudes. Tänav on umbes 165 m pikk.
Enne teist maailmasõda oli see asustamata ala. Pärast sõda tekkis samasse kohta 2. Rakvere tänav. 24. juunil 1958 nimetati Narva linna RSN TK otsusega nr 184 Puškini tänavast lääne pool asuv 2. Rakvere tänavümber Paju tänavaks oletatavasti seal kasvavate paljude pajude järgi.
Religiooni mõisteid

"Siin on loetletud religiooni mõisteid. Eraldi on religioonide loend"
Ita Kozakeviča

Ita Marija Kozakeviča (poola keeles Ita Maria Kozakiewicz; 3. juuli 1955 Riia – 28. oktoober 1990 Gaeta, Itaalia) oli poola päritolu Läti filoloog, ajakirjanik ja ühiskonnategelane.
Kozakeviča sündis Riias. Tema isa oli poolakas, aga ema lätlanna. Ta lõpetas Riia Prantsuse Lütseumi ning seejärel Läti Ülikooli prantsuse filoloogina ja töötas pärast seda toimetaja, tõlkija ja ajakirjanikuna. Ta oskas lisaks läti keelele ka prantsuse, vene, poola, hispaania, saksa, valgevene, ukraina ja gruusia keelt. 1988. aastal valiti ta taasasutatud Läti Poolakate Liidu esimeheks. Ta oli üks Läti NSV Rahvaste Foorumi organiseerijatest, 1989. aastal valiti ta Läti Rahvarinde juhatuse liikmeks ja märtsis 1990 Läti Vabariigi Ülemnõukogu liikmeks, kus ta oli inimõiguste ja rahvussuhete komisjoni esimees.
28. oktoobril 1990 uppus ta Türreeni meres Gaeta linna rannas, 2 päeva enne kavas olnud kohtumist paavstiga poolakate maailmakongressi raames. Ta on maetud Riia Püha Miikaeli kalmistule. Tema järgi nimetati 1991. aastal asutatud Riia Ita Kozakeviča Poola Keskkool.
Transistorlüliti

Transistorlüliti (inglise keeles "analogue switch") ehk elektronlüliti (saksa keeles "elektronischer Schalter") on elektroonikalülitus, mis võimaldab tüürsignaali abil avada või sulgeda elektriahelat, toimides seega nagu näiteks elektromehaaniline relee, kuid ilma liikuvate osadeta ning palju kiiremini. 
Tüürsignaaliga muudetakse transistori(de) juhtivust hüppeliselt nii, et lüliti kontaktidevaheline takistus on kas nullilähedane või võimalikult suur.
Ideaalne lüliti.
Ideaalset lülitit iseloomustavad järgmised omadused.
Väljatransistoril põhinev lüliti.
Transistoritüüpidest täidavad ideaallüliti tingimusi kõige paremini väljatransistorid ja neist omakorda isoleeritud paisuga väljatransistorid ehk MOSFET-transistorid. Seejuures on piiravateks tingimusteks, et lülitatav pinge (väljalülitatud olekus) ja vool (sisselülitatud olekus) ei tohi ületada transistorile lubatud väärtusi.
Niisugusel transistorlülitil on kaks olulist puudust:
 MOSFET-transistor
CMOS-lüliti.
Ühe väljatransistoriga lüliti puudustest on vaba CMOS-lüliti. Niisuguses lülitis kasutatakse p-tüüpi ja n-tüüpi kanaliga transistoride komplementaarset (teineteist täiendavat) paari, mis kokku moodustavad CMOS-transistori (ingl "Complementary Metal-Oxide-Semiconductor"). 
Kõrvaloleval skeemil on kujutatud lihtsaim CMOS-lüliti, mis töötab nagu loogikalülitusena tuntudinverter vastavalt järgmisele tabelile: 
CMOS-inverteri kõrval kasutatakse CMOS-NAND- ja CMOS-NOR-loogikaelementidel põhinevaid skeeme.
CMOS-lüliti tarbib voolu ainult sisse- ja väljalülitamise ajal, sest üks transistoridest on alati suletud (mittejuhtiv). Ümberlülitamise ajal, mis ei kesta üle paarikümne nanosekundi, on osaliselt avatud mõlemad transistorid, kusjuures neid läbiv vool jääb staatilises režiimis (ühekordsel lülitamisel) alla 1 mikroampri. Kuna ümberlülitamisel kulub energiat ka transistoride sisemahtuvuse laadimiseks, siis kasvab energiatarve koos ümberlülitamise sagedusega.
Lüliti takistus jääb sisselülitatud olekus vahemikku mõnest oomist mõnekümne oomini ja ulatub väljalülitatud olekus mega- või gigaoomides mõõdetava väärtuseni.
Kasutamine.
CMOS-lüliti on digitaalsete integraallülituste põhiline ehituskivi, kuid erisuguste lülitusvõimalustega lüliteid toodetakse ka eraldi komponentidena, näiteks ühepooluseline lihtlüliti (SPST, "single pole single throw"), ühepooluseline ümberlüliti (SPDT, "single pole double throw") ja mitmepooluselised lülitid (DPST ON-Off, DPDT ON-ON jt).
Transistorlüliti võimaldab suure väljundtakistusega signaaliallikaga lülitada väikese takistusega koormuseid.
Transistorlüliteid kasutatakse näiteks releede, ventilaatorite, mootorite ja teiste elektroonika- või elektriseadmete lülitamiseks. Tüürsignaaliallikaks võib olla mikrokontrolleri väljundviik, andur või muu seade, mille väljundsignaaliga soovitakse lülitamisi teha.
Ruth Mirov

Ruth Mirov (kuni 1949 Ruth Treufeldt; 24. november 1928 Viljandi – 26. september 2022 Tallinn) oli eesti rahvaluuleteadlane.
Tema põhilised uurimisalad olid eesti regivärsiline rahvalaul, vanemad laulumängud, rahvaluule kasutamine kirjanduses. Ta avaldas olulisi käsitlusi August Annisti ja Betti Alveri loomingust, kirjutas ka luulekriitikat. Ta kirjutas rohkem kui 150 erialast artiklit ja arvustust, toimetas trükki mitu mahukat rahvaluulekogumikku, osales soome-ugri rahvaste muusikafolkloori bibliograafiate ning eesti rahvaluule bibliograafia koostamisel ning seadis tekste Veljo Tormise regilauluainelistele teostele.
Isiklikku.
Tema abikaasa oli arhitekt Boris Mirov ja tütar on arhitekt Krista Karu.
Pöide Kool

Pöide Kool on koolieelne lasteasutus ja põhikool Saare maakonnas Saaremaa vallas Kärneri külas.
Ajalugu.
1854. aastal alustas Pöide kihelkonnas tööd kool, mis kasutas kirikuga ühist ruumi. 1866. aastal kolis kool Tornimäele üürimajja, mille oli lasknud ehitada köster Georg Sepp. 1873. aastal alustas kool tööd oma majas. Uues hoones oli 2 klassiruumi, 2 magalat, 2 tuba õpetajatele ja köök. Esimesed õpetajad olid preester Skoropostitsnõi ning salmilauljad Kudrjavtsev ja Paistu. Hiljem preestrid Joann Sepp ja Aleksander Klaas.
1918. aastal asutas pastor Lieberg Uuemõisa Kõrgema Algkooli, mis oli mõeldud kihelkonna- ja vallakoolide lõpetajaile. 1933. aastal ühendati Tornimäe algkool Uuemõisa Kõrgema Algkooliga, mis aasta hiljem reorganiseeriti Tornimäe 6-klassiliseks algkooliks. See tegutses Tornimäe kiriku kõrval olevas majas kuni 1963. aastani, mil valmis uus koolihoone. 1992. aastal sai kooli nimeks Tornimäe Põhikool. 2023. aastal ühendati Tornimäe põhikool ja lasteaed ühendasutuseks Pöide Kool.
Lend 19

Lend 19 oli 5. detsembril 1945 Bermuda kolmnurga piirkonnas toimunud õppelend, mis lõppes õppusel osalenud 5 torpeedolennuki Grumman TBF Avenger ja 14 lenduri kadumisega. Õppelendu juhtis kogenud Ameerika Ühendriikide mereväe leitnant Charles Taylor.
Mereväe õhubaasist USA Florida osariigis Fort Lauderdale'is õhku tõusnud torpeedolennukid Avenger jäid hätta pärast seda, kui olid eksinud ja ilm aina halvenes. Õnnetuse põhjustas tõenäoliselt juhendaja segadusse sattumine asukoha määramisel, mille võis põhjustada mõlema kompassi ülesütlemine, millest Taylor teatas ka õhubaasi. 
Leitnant Taylor polnud selles piirkonnas kunagi varem lennanud. Ta arvas millegipärast, et on Florida Keysi saarte kohal, ehkki ta tegelik asukoht oli ilmselt Bahama saarte kohal. Sellest tulenevalt võttis ta vastu vale otsuse lennata koju kirde, mitte lääne suunas. Bahamast kirdes laiub aga ookean. Hättasattunutele saadeti järele päästelennuk Martin Mariner, mis kadus 13 mehega samuti udusse, ja lennukit ei nähtud enam iial. Pealtnägijad väitsid, et udus oli toimunud hele plahvatus. On arvatud, et lennu 19 lennukitel sai udus ekseldes kütus otsa ning ookeanil möllanud tormis lainetesse kukkudes läksid nad hetkega põhja. 
Lennukite salapärane kadumine on sünnitanud ka fantastilise seletuse: lennukid röövisid ufod.
Anna Haava nimeline Pala Kool

Anna Haava nimeline Pala Kool on põhikool-lasteaed Tartu maakonnas Peipsiääre vallas Pala külas.
Ajalooliselt on Pala ümbruskond kuulunud Tartu maakonna Kodavere kihelkonda. Esimest korda on mainitud hariduse andmist Kodavere kihelkonnas 1688. aastal, kui Tartu praostkonna praost Broocmani kirjast Forseliusele selgub, et Kodavere koolmeistril õpib koolis 15 poissi ning ta soovib, et talle Tartust raamatuid toodaks. Arvatavasti oli enamik õpilasi Palalt, sest piirkond oli tihedasti asustatud ja Pala mõisnik von Stryk oli küllalt edumeelne mees.
1766. aastal avati Pala külakool ning kooli õpetajatest on teada Uudeküla Tõnu poeg Madis, Pilbri Ell, Kingsepa Jüri, Friedrich Martinson, Kooli Jaan, August Alabert.
1810. aastal avati Moko külakool ning seal töötasid õpetajatena Jakob Ottson, Joosep Mõisa, Hilda Ruubel. Koolitöö toimus siis, kui kari aeti lauta, ja lõppes siis, kui kari välja läks.
1822. aastal avati Palal Emilie Markoffi tütarlaste erakool (Mäeotsa kool). Koolis õppisid ümberkaudsed talutüdrukud saksa keeles. Lisaks tüdrukutele õppis koolis 3-4 poissi, kes olid pärit jõukamatest talupidamistest ja kellele taotleti paremat haridust.
1920. aastal liideti Pala külakool, Moko külakool ja Mäotsa kool ja tööd alustas Pala 6-klassiline Algkool. Esialgu ei töötanud kool ühes majas. Uue kooli ehitus algas 1924. aastal. Kool ehitati 200 õpilasele. Uus koolimaja avati pidulikult 23. septembril 1928 ning õppetööd alustati 1. oktoobril. Kooli ehitustööd jätkusid veel 1930. aastani.
1944. aastal nimetati kool Pala Mittetäielikuks Keskkooliks, 1951. aastal Pala 7-aastaseks Kooliks, 1958. aastal Kallaste rajooni A. Haava nimeliseks Pala Keskkooliks, 1959. aastal Tartu rajooni A. Haava nimeliseks Pala 8-klassiliseks Kooliks, 1963, aastal Jõgeva rajooni A. Haava nimeliseks Pala 8-klassiliseks Kooliks, 1988. aastal Jõgeva rajooni A. Haava nimeliseks Pala 9-klassiliseks Kooliks. Alates 1. septembrist 1992 oli kooli nimi Jõgeva maakonna A. Haava nimeline Pala Põhikool, alates 25. augustist 2005 Anna Haava nimeline Pala Põhikool ja alates 1. septembrist 2005 on kooli nimi Anna Haava nimeline Pala Kool.
Koolis on välja pandud Anna Haava marmorbüst (autor Ole Ehelaid).
Kooli nimed.
1688 - hariduselu algus Palal, kui Pala vald kuulus Kodavere kihelkonda
1766 - Pala külakool
1810 - Moko külakool
1882 - Mäeotsa tütarlaste erakool
1920 - Pala külakool, Moko külakool ja Mäotsa kool liideti ühtseks Pala 6-klassiliseks Algkooliks
1939-1941 - töötas Maanoorte täienduskool tütarlastele
1944 - Pala Mittetäielik Keskkool
1951 - Pala 7-aastane Kool
1958 - Kallaste rajooni A. Haava nim. Pala Keskkool
1959 - Tartu rajooni A. Haava nim. Pala 8-kl. Kool
1963 - Jõgeva rajooni A. Haava nim. Pala 8-kl. Kool
1988 - Jõgeva rajooni A. Haava nim. Pala 9-kl. Kool
1991 - Jõgeva maakonna A. Haava nim. Pala Põhikool
2005 - Anna Haava nimeline Pala Kool
Vaikusminut

Vaikusminut on peamiselt püstijalu ja langetatud päi tähistatav mälestushetk, millega väljendatakse oma austust mälestatavatele (nagu langenud sõdurid, mõrvatud, õnnetustes hukkunud vms).
Pühavaimu 19

Võimla Pärnus Pühavaimu tänav 19 on võimla Pärnus Pühavaimu tänaval 19. Ehitis on tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks.
Hoone valmis 1812 ja see oli ehitati püssirohuaidaks. 1906–1907 kohandati ait linnaarhiiviks ja ühtlasi ehitati teise korrusena peale võimla. 
Tänapäeval on hoone kasutuses Pärnu Vanalinna Põhikooli võimla ja raamatukoguna. 
Ajalugu.
Püssirohuaidaks ehitatud hoone valmis 1812. aastal ja asus Pärnu kindlustusvööndi Jupiteri bastioni ees.
1836. aastal anti hoone Pärnu linnale, sest aasta varem oli Pärnu kustutatud Vene Impeeriumi kindluslinnade nimekirjast. Linn kasutas hoonet algselt laona.
Aastatel 1906–1907 toimusid hoones ümberehitustööd Riia arhitekt Wilhelm Bockslaffi projekti järgi. Hoone ehitati linnaarhiiviks ja lisati teine korrus, kus asusid võimla.
Hoones alustas 1946. aasta suvel tegevust Laste ja Noorte Spordikool, mis nimetati 1954. aastal Pärnu Noorte Spordikooliks. 1996. aastal sai kooli nimeks Pärnu Linna Spordikool.
Linnaarhiiv tegutses hoones 2008. aasta lõpuni. 2009. aastal anti võimla ja arhiivimaja üle Pärnu Vanalinna Põhikoolile.
Tätte

Tätte on perekonnanimi.
2017. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Tätte 54 mehel ja 56 naisel. Perekonnanimede levikult on Tätte meeste puhul 1909. ja naiste puhul 2083. kohal. Nimi on levinuim Tartu maakonnas, kus neid on maakonna 10 000 elaniku kohta 4,32.
Pärnu rannakohvik

Pärnu rannakohvik on kohvikuhoone Pärnus Ranna puiesteel 3. Hoone on tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks.
Hoone projekteeris 1938 Olev Siinmaa ja hoone ehitati 1939. Hoone on hiljem tugevasti ümber ehitatud ja ka rekonstrueeritud.
Toivo T. Pohjala

Toivo Topias Pohjala (27. juulil 1931 Harjavalta linn – 12. november 2018 Harjavalta linn) oli Soome põllumees ja poliitik.
Ta lõpetas 1950. aastal gümnaasiumi ja 1956. aastal ülikooliõpingud agronoomi kvalifikatsiooniga. Ta tegutses aastast 1955 Satakunta maakonnas Harjavaltas põllumehena. Ta töötas aastatel 1956–1975 Rikkihappo Oy Harjavalta põllumajanduskeemiatehases.
Ta kuulus Koonderakonda ja oli aastatel 1975–1987 Eduskunna liige. Aastatel 1987–1991 oli ta Harri Holkeri valitsuses põllu- ja metsamajandusminister.
Tema isa Toivo Pohjala oli maadleja ja hobusekasvataja.
Bööckenhofi suvemõis

Bööckenhofi suvemõis (saksa keeles "Bööckenhof") on endisaegne suvemõis Pärnus Supeluse tänaval. Endise suvemõisa hooned koos säilinud pargi osaga on tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks.
Mõisaansambel ehitati 1857. Aastal 1867 ostis mõisaansambli O. von Bööcke, kelle järgi mõis ka nime sai.