Trepanatsioonid Eestis

Sõna "trepanatsioon" pärineb kreekakeelsest sõnast "trepa" ning see tähendab auku. Trepanatsioone on 5. sajandil eKr esimesena kirjeldanud Vana-Kreeka arstiteadlane Hippokrates.
Esimesed koljulõikused viidi oletatavasti läbi juba paleoliitikumis. Euroopa ja Põhja-Aafrika puhul ulatuvad tõendid trepanatsioonide kohta mesoliitikumi aega, näiteks on neid sel perioodil läbi viidud Poolas, Venemaal, Taforaltis ja Marokos. Euroopas muutus nende praktiseerimine populaarsemaks siiski neoliitikumis, sellele järgnenud perioodide kohta on andmeid oluliselt vähem. Meie piirkonna vanim operatsioonijälgedega luustik avastati Lätist Zvejnieki kalmistult ning see pärineb neoliitikumi perioodist. Uuritud koljul tuvastati kolm trepanatsiooniava, millest kõik olid täielikult paranenud.
Osteoloogilise materjali puhul peetakse trepanatsiooniks operatsiooni, mille käigus mingi osa koljust avati. Pehmed koed lõigati läbi ja eemaldati, võeti ära kudede all paiknenud luu ning paljastati aju kõvakest. Kasutati erinevaid tehnikaid nagu kraapimine, puurimine ja saagimine ning tööriistadena metalli- või kiviriistu. Protseduurid viidi enamjaolt läbi otsmiku- ja kiiruluude piirkonnas, vältides seeläbi elutähtsaid piirkondi. Siiski on kirjeldatud ka juhtumeid, kus trepanatsioon on tehtud koljuõmbluste piirkonda, mille all asuvad venoossed siinused, sellised juhud on aga harvad. Vasakul koljupoolel esinenud lõikused võivad viidata paremakäelistele opereerijatele. Valu leevendati alkoholi ja taimsete ainetega, näiteks oopiumi, koerapöörirohu või hariliku alraunaga.
Trepanatsiooni läbiviimise põhjusteks võisid olla peatraumad, peavalu, epilepsia või koljusisese rõhu alandamine, aga ka uskumused kurjade vaimude sisse- või väljaajamisest. On oletatud, et paranemata trepanatsioonid võivad olla näited protseduuridest, mida viidi läbi juba surnud inimeste peal. Need võisid olla seotud nii maagia aga ka meditsiiniga, näiteks võidi nende peal kätt harjutada. Enamik patsiente jäid siiski ellu ning mõned neist kogesid ka korduvaid trepanatsioone.
Kesk- ja varauusaegses Eestis viisid selliseid protseduure läbi kogemustega isikud, näiteks habemeajajad, saunamehed. Arstid tegelesid peamiselt sisehaigustega. Võimalik, et isegi mõned timukad võisid selliseid operatsioone läbi viia, sest nad tundsid hästi inimese anatoomiat. 
Trepanatsiooniga luuleiud on Eesti kontekstis väga haruldased. Need on esile tulnud alles viimaste aastate luu-uurimiste käigus. Teada on leiud Valjalast, Tartust ja võimalik juhtum ka Tallinna Jaani seegi kalmistult, kuigi viimane pole säilinud. Seni vanim opereeritud kolju Eestist pärineb 13. sajandist. Põhjalikumad arheoloogilised välitööd, mis on suurendanud kaevamistelt leitud inimluude hulka ning süsteemne osteoloogiline analüüs võivad tulevikus tuua päevavalgele uusi ja ka varasemaid juhtumeid. Eesti leiud on olulised ka piirkondlikus kontekstis, kuna sarnaseid avastusi on Lätist ja Leedust teada vaid üksikuid. Nende operatsioonide uurimine pakub väärtuslikku teavet varasemate ravivõtete, patsientide ja ellujäämisprotsentide kohta.
Trepaneeritud kolju Valjala kirikaiast.
2010. aastal Saaremaal Valjalas toimunud ringristmiku kaevamiste käigus leiti Püha Martini kirikaiast täiskasvanud mehe kolju, millel esinesid võimaliku trepanatsiooni tunnused. Ülejäänud osa mehe skeletist oli ära kaevatud, kuna matuse peale oli hiljem maetud 4–6-aastane laps. Haualohus olid siiski säilinud veel mõned katkised selgroolülid, mis võisid kuuluda samale mehele. Ümbritsevate kalmete leiumaterjali põhjal võib oletada, et varasemad luustikud pärinevad aastatest 1230/1240, hilisemad 13. sajandi keskpaigast või teisest poolest. See on vanim seni teadaolev koljuoperatsioon Eestis.
Trepanatsioonist täpsemalt.
Koljul ei ole säilinud enamik näokoljuluud. Paremal kiiruluul esineb suhteliselt korrapärane ümmargune ava, läbimõõduga 15, 3 millimeetrit. Kuna lõikejälje pind on koljuga sama värvi, viitab see, et haav tekkis surmaaegselt. Kolju kiiruluul oleva augu ääred on teravad, mis on tüüpiline paranemata vigastustele, paranenud luule on omased ümardunud servad. Seega võib väita, et mees hukkus protseduuri läbiviimise ajal või vahetult pärast seda. Surma võis põhjustada ka miski muu, kuid ülejäänud skeleti puudumise tõttu ei ole võimalik seda kindlaks määrata.
Tasub mainida, et luukude, mis kolju avaust ümbritses oli ülejäänud kiiruluust nähtavalt madalam ning ka ümmarguse kujuga. See võib viidata asjaolule, et sama kohta oli varemgi eemaldatud või oli meest korduvalt opereeritud. Kolju trepaneerimiseks kasutati tõenäoliselt spetsiaalselt selle toimingu jaoks mõeldud metallist tera.
Trepaneeritud kolju Tartust Jakobi kalmistult.
2014. aasta päästekaevamiste käigus leiti Tartust Püha Jakobi kalmistult trepaneeritud kolju. See oli üks ligi kuuesajast välja puhastatud luustikust. Matmispaika kasutati 13. sajandi II poole kuni 18. sajandi alguse vältel. Kuna kolju leiti juba varem läbikaevatud pinnasest, siis ei ole võimalik määrata, millisesse perioodi see täpselt kuulub.
Trepanatsioonist täpsemalt.
Kolju kuulus tõenäoliselt täiskasvanud mehele. Koljul oli avatud parema kiiruluu pealae osa, millest olid eemaldatud 4,6 × 3,5 cm suurune luuplaat. Haaval paistis "uus" luu, mis kattis osaliselt avaust. Asjaolule, et operatsioon oli edukas, viitab see, et haaval olid ümardunud servad. Eemaldatud osa oli ebasümmeetriline ning lopergune. Tõenäoliselt lõigati kolju lahti metallist instrumentiga.
Esile saab tuua huvitava asjaolu, nimelt oli haav väga lähedal koljuõmblustele, mida tavaliselt välditi. Koljuõmbluste lähedal on suured veresooned, mille vigastamine võib osutuda saatuslikuks. Operatsiooni asukoha tõttu oli osa paremast kiiruluust vajunud allapoole.
Lisaks oli kolju otsmikuluul üks paranenud murd, mis algas parempoolselt kiiruluult ning lõppes vasaku silmakoopa servas. Murru pikkuseks oli 12 sentimeetrit. Trepanatsiooni läbiviimine võis olla seotud murru endaga, kuid murd võis tekkida ka operatsiooni käigus. Selle võis põhjustada näiteks liiga tugev surve luule või kolju avamiseks kasutatud vale töövõte.