Eduard Männik

Eduard Männik (12. jaanuar 1906 (vkj 30. detsember 1905) Tartu – 30. jaanuar 1966 Tallinn) oli eesti prosaist, följetonist ja lastekirjanik.
Elukäik.
Eduard Männik sündis Tartus ehitustöölise pojana. Aastatel 1914–1917 õppis ta Tartu Reaalkoolis ja 1917–1923 Tartu Kommertsgümnaasiumis. Viimast Männik majandusliku kitsikuse tõttu ei lõpetanud. Koolist lahkumise järel tegi ta juhutöid mitmes Eesti paigas.
Nõukogude ajal asus ta peagi uue võimu teenistusse, töötades algul Tartu tööbörsil ja hiljem juba Eesti NSV RJRK operatiivvoliniku ja uurijana ning kuulus hävituspataljoni. Osales II maailmasõjas Nõukogude Liidu Punaarmee koosseisus, sh 917. laskurpolgu roodu poliitjuhi asetäitjana ja väeosa ajaloo kirjutajana ning rindesõdurina, ning sai mitmes lahingus haavata. Üks rängemaid vigastusi tekkis Sõrve poolsaarel üsna sõja lõpul, 11. oktoobril. Männikut tabas mürsukild, mis oleks võinud ta tappa, aga tema elu päästis välitasku, kus kirjanik hoidis oma käsikirju. Siiski sai temast II grupi invaliid. 1942. aastast oli Eduard Männik NLKP liige. 
1945. aastast oli ta Eesti Nõukogude Kirjanike Liidu liige ja pikka aega ka liidu juhatuse liige. 1950.–1951. aastal oli ta Kirjanike Liidu aseesimees. 1965. aastal pälvis ta ENSV teenelise kirjaniku aunimetuse.
Looming.
Kirjandus huvitas Männikut juba kooliajal. Võimalik, et huvi sai alguse töötamisest lehepoisina Tartu tänavatel. 1921. aastast hakkas ta ajalehtedele ja -kirjadele (Postimees, Kratt, Laste Rõõm jt) kirjutama sõnumeid, arvustusi, följetone ja jutte. 1930. aastatel avaldas ajalehes Vaba Maa pseudonüümi Ormus (aga ka Eduard Kerna ja Erik Kivindi) all vapsidevastaseid följetone.
Enne Nõukogude okupatsiooni oli ta kõige edukam lastekirjanikuna (pseudonüüm Aadi Virges). Tema väikelastele mõeldud jutt "Jänesepoeg To-Too" on tõlgitud saksa, vene ja inglise keelde.
1930. aastal ilmus tema ainus romaan, naturalistlik ja kriitiline "Hall maja", mis kujutab prostituutide elu ja Tartu aguliolustikku.
Novellide kirjutamisele pühendus Eduard Männik II maailmasõja ajal. Sõja ajal ilmus temalt jutukesi tagalas välja antud kogumikes ja rindeperioodikas. Esimese novellikogu "Südamete proov" avaldas ta 1946. aastal. Kogumik koosneb kuuest novellist ja lõppsõnast. Novellid on eraldiseisvad, aga moodustavad kokkuvõttes terviku. Esimene novell "Laeva tee" jutustab põgenemisest Nõukogude tagalasse, novellid "Kuues pealetung", "Südamete proov" ja "Neveli maantee" lahingutegevusest, "Minu palat" haavatud sõdurite haiglaolmest ning "Tagasitulek" sõjast laastatud linnast ja linna (ning riigi) ülesehitamise ideedest. Lõppsõnas pealkirjaga "Lahingusõna" on väike mõtisklus sellest, kuidas erinevate alade meestel – ehitajal, kunstnikul ja kirjanikul – on kõigil ühine eesmärk taastada või jäädvustada olnut. Kui kõik teised selle kogu novellid on esitatud kolmandas isikus, siis novellis "Minu palat" on tegevust kirjeldatud minategelase vaatepunktist. Novellides esineb palju nõukogulikku ideoloogiat. Põhiliseks teemaks on eesti sõdurite kasvamine ideelisteks Nõukogude sõduriteks.
Männik jätkab sõjateemadest kirjutamist ka kogudes "Viisteist sammu" (1947, Nõukogude Eesti preemia 1948) ja "Võitlus kestab" (1950). Eduard Männikut peeti omal ajal üheks parimaks novellistiks, eriti sõjateemade käsitlemisel. Novellikogu "Traataed" (1954) keskendub tööliste elule Eesti Vabariigis. "Inimesed vaekausil" (1959) käsitleb kaasaegseid Nõukogude ühiskonna teemasid.
Följetonikogu "Piibujutud" (1964) sisaldab valitud följetone Eesti Vabariigi ajast ning "Tühja tünni hääl" (1965) följetone Nõukogude ajast.
Looming.
Valitud teosed.
"Teosed" (1973, koost Väino Ilus; sisaldab romaani "Hall maja", tsüklit "Sõjajutud" ("Paljassaare tipul", "Südamete proov", "Minu palat", "Ootajad") ning jutustusi "Inimesed vaekausil" ja "Ajalehepoisid").
Novell "Terasvaier", mis on esiti avaldatud kogus "Viisteist sammu", ilmus aasta hiljem ka eraldi raamatuna Tallinna Riikliku Tarbekunsti Instituudi õppetööna. Teost trükiti 50 eksemplari.