Suur-Määri riik

Suur-Määri riik (tšehhi "Velká Morava", slovaki "Veľká Morava") oli esimene lääneslaavi riik, mis tekkis "kõige võimsamal hõimualal Kesk-Euroopas". Selle tuumikterritooriumid asusid põhjapoolse Morava jõe ääres piki tänapäeva Tšehhi ja Slovakkia piiri. Teooriaid Suur-Määri riigi paiknemisest piirkonnas lõunapoolse Morava jõe ääres pole laialdaselt omaks võetud. Määri riigi täpne asutamisaeg on vastuoluline, kuid oletatakse, et riigi ülesehitamise protsess viidi lõpule 830. aastate alguses Mojmír I ajal (valitses 820./830.dad–846), kes on esimene teadaolev Määri valitseja.
Mojmír ja tema järglane Rastislav (valitses 846–870) tunnistasid esialgu Karolingi monarhide süseräniteeti, kuid nende iseseisvusvõitlus tekitas rea relvastatud konflikte Ida-Frangi riigiga alates 840. aastatest. Määri riik jõudis oma suurima territoriaalse ulatuseni Svatopluk I ajal (valitses 870–894), keda tolleaegsetes allikates kutsuti aeg-ajalt kuningaks. Kuigi tema riigi piire ei saa täpselt määrata, kontrollis ta Määrimaa tuumikterritooriume, samuti teisi naaberpiirkondi, sealhulgas Čechy ning tänapäeva Ungari, Poola ja Ukraina osi, teatud ajal oma valitsemise jooksul. Pärast Svatopluki surma tekkinud separatism ja sisekonfliktid, mis aitasid Määri riigi langusele kaasa, millest ka ungarlased üle käisid. Määri riigi kokkuvarisemise täpne aeg on teadmata, kuid see toimus millalgi 902. ja 907. aasta vahel.
Määri riik koges märkimisväärset kultuurilist arengut pärast vürst Rastislavi algatatud Kyrillose ja Methodiose misjoni saabumist aastal 863, mis kehtestas kirjasüsteemi (glagoolitsa) ja slaavi liturgia, viimase kinnitas lõpuks ametlikult paavst Hadrianus II. Glagoolitsa ja selle järglane kirillitsa levisid teistesse slaavi riikidesse (eriti Balkani riigid ja Kiievi-Vene), kaardistades uue tee nende kultuurilises arengus.
Nimi.
Suur-Määri riigi nimetus "megale Moravia" (kreeka "Μεγάλη Μοραβία") – tuleneb tööst "De Administrando Imperio", mille kirjutas Bütsantsi keiser Konstantinos VII Porphyrogennetos 950. aasta paiku. Keiser kasutas omadussõna "megale" vaid seoses riigikorraga, kui viitas sündmustele, mis toimusid pärast selle riigi langust, see tähendab, et seda tuleb tõlkida kui "vana", mitte "suur". Kolmanda teooria järgi viitab omadussõna "megale" territooriumile, mis paiknes Bütsantsi riigi piiride taga. Lõpuks kirjutab ajaloolane Lubomír Emil Havlík, et Bütsantsi õpetlased kasutasid seda omadussõna viitamisel rändrahvaste kodumaadele, nagu näiteks "Suur-Bulgaaria".
Porphyrogennetose töö on peaaegu ainus tolleaegne allikas, mis kasutab omadussõna "suur" seoses Määrimaaga. Muud ürikud 9. ja 10. sajandist ei kasuta kunagi mõistet selles kontekstis. Selle asemel nad mainivad riigikorda kui "Määri riik" ("regnum Marahensium", "regnum Marahavorum", "regnum Marauorum" või "regnum Margorum" ladina keeles ja "Moravьska oblastь" kirikuslaavi keeles) või lihtsalt "Määrimaa" ("Marawa", "Marauia" ja "Maraha" ladina keeles, "Morava", "Marava" või "Murava" kirikuslaavi keeles ja "M.ŕawa.t" araabia keeles).
Territoorium.
Traditsiooniline vaade Määrimaa asukohale.
Enamuse ajaloolaste järgi paiknesid Määrimaa tuumikterritooriumid Morava jõe orus tänapäeva Tšehhis ja Slovakkias. Suured varakeskaegsed kindlused ja nende ümber tekkinud tähtis asustusmuster viitavad, et tähtis võimukeskus tekkis selles piirkonnas 9. sajandil.
Määrimaa piire ei saa täpselt määrata korralike tolleaegsete allikate puudumise tõttu. Näiteks 9. sajandil "Annales Fuldenses" kirjutanud mungad omasid ilmselt piiratud teadmisi Kesk-Euroopa kaugete piirkondade geograafiast. Veelgi enam, Määri monarhid võtsid 830. aastatel omaks vallutuspoliitika, seega nende riigi piirid muutusid sageli.
Määrimaa jõudis oma territoriaalse laienemise maksimumini Svatopluk I ajal (valitses 870–894). Väike-Poola, Pannoonia ja teised piirkonnad sunniti nõustuma, vähemalt ametlikult ja sageli vaid lühikeseks ajaks, tema süseräniteediga. Siiski, ei arheoloogilised leiud ega kirjalikud ürikud tõesta traditsioonilist vaadet suurte territooriumite püsivale annekteerimisele tema valitsusajal.
Ajalugu.
Juured (u enne 800. aastat).
Varaseima võimaliku viite slaavi hõimudele, kes elasid põhjapoolse Morava jõe orus, andis Bütsantsi ajaloolane Prokopios. Ta kirjutas rühmast germaani herulitest, kes "läbisid kogu sklaviinide territooriumi" liikumisel Taani suunas aastal 512. Arheoloogilised paigad, kust leitud käsitsi valmistatud keraamikat ning Lõuna-Poola ja Lääne-Ukraina esemetega sarnaseid esemeid, ilmusid põhjapoolse Morava jõe ja Doonau keskjooksu liitumiskohta 550. aasta paiku.
Suuri territooriume Pannoonia tasandikul vallutasid pärast 568. aastat avaaride rändhõimud, kes saabusid Euraasia stepist. Slaavlased sunniti avaaridele andamit maksma ja osalema nende rüüsteretkedel Bütsantsi, frankide ja langobardide vastu. Arheoloogilised paigad Doonau keskjooksu madalikel näitavad, et 7. sajandi esimestel kümnenditel tekkis uus kultuuriline süntees, mis segas avaari ja slaavi traditsioonide elemente.
"Fredegari kroonika" jutustab, et frangi kaupmees Samo ässitas 623. või 624. aastal rühma slaavlasi või vende avaaride vastu mässama. Samo rajas sõltumatu riigi ja valitses seda 35 aastat. Kas tema riik hõlmas territooriume piki põhjapoolset Morava jõge, on akadeemilise vaidluse subjekt. Näiteks slovaki ajaloolane Stanislav J. Kirschbaum kirjutab, et "Slovakkia territooriumi lääneosa" oli Samo riigi tuumikterritoorium, kuid tema kolleeg Richard Marsina kirjutab, et see seisukoht "ei ole väga tõenäoline" ja Barford lükkab järsult selle teooria tagasi.
Uut tüüpi keraamika – niinimetatud Devínská-Nová Ves keraamika – tekkis 7. sajandi lõpul piirkonnas Kesk-Doonau ja Karpaatide vahel. Need nõud olid sarnased eelmisel perioodil käsitsi tehtud keraamikaga, kuid "Devínská-Nová Ves" kohtades on leitud ka potikedraga tehtud esemeid. Holiares, Nové Zámkys ja teistes paikades Slovakkias, Ungaris ja Serbias leitud suured matuskalmistud perioodist algusega 690. aasta paiku näitavad, et Pannoonia tasandiku asustusvõrgustik muutus hilisel avaari perioodil üha stabiilsemaks. Kõige populaarsemad hilise avaari motiivid – greifid ja köitraag kaunistusega vööd ning arvukalt muid sõdalastega seotud esemeid – võivad kas esindada nostalgiat kadunud rändlevast möödanikust või tõendada uue laine rändrahvaste saabumist Musta mere steppidest 7. sajandi lõpul. Ajaloolaste järgi, kes pooldavad viimast teooriat, võisid sisserändajad olla kas onogurid või alaanid. Luustike antropoloogilised uuringud näitavad mongoliidsete tunnustega rahvastiku olemasolu.
Karl Suur käivitas 8. sajandi viimasel kümnendil rea sõjaretki avaaride vastu, mis põhjustasid Avaari khaaniriigi kokkuvarisemise. "Annales regni Francorum" jutustab, et avaarid, kes "ei saanud jääda oma eelmisesse elukohta slaavlaste rünnakute tõttu", lähenesid aastal 805 Aachenis Karl Suurele, kes lubas neil asuda madalikule piki Rába jõge. Eggersi järgi, kes paigutab Määrimaa tuumikterritooriumi Mureși ja Tisza jõe kokkusaamispaiga piirkonda, sundis slaavlaste rändamine lõunapoolse Morava jõe orust põhja poole Suurele Ungari tasandikule avaarid oma kodumaalt lahkuma. Teisest küljest pole arheoloogilisi tõendeid rändest nendesse piirkondadesse.
Pärast Avaari khaaniriigi kokkuvarisemist said mõõgad ja muud frangi sõjavarustuse elemendid populaarseks territooriumitel Kesk-Doonaust põhjas. Uus arheoloogiline kiht – niinimetatud Blatnica-Mikulčice kiht – tekkis põhjapoolne Morava jõe orus ja selle laiemas piirkonnas samal perioodil. See metallitöö kiht kujutab "hilise avaari" ja karolingide kunsti sünteesi. Üks selle tunnusesemeid on mõõk, mis leiti hauast Blatnicas Slovakkias ja mis on dateeritud perioodiga 825. ja 850. aasta vahel. Arheoloog Florin Curta järgi valmistati mõõk frangi käsitöölise poolt Karolingide impeeriumis. Teisest küljest kirjutab Ján Dekan, et see kujutab, kuidas Määri käsitöölised valisid "elemente Karolingide kunsti kaunistustest, mis sobisid nende esteetiliste vajaduste ja traditsioonidega".
Erinevused keraamikas vihjavad vähemalt kolme hõimu olemasolule, kes asusid 800. aastate alguses põhjapoolse Morava jõe laiemas piirkonnas. Asustuskomplekse sellest perioodist on välja kaevatud näiteks tänapäeva Bratislava, Brno ja Olomouci lähedal. Kindlused kerkisid 800. aasta paiku Bratislavas, Rajhradis, Staré Městos ja teistes kohtades, mis tõendab kohalike võimukeskuste arengut samas piirkonnas.
Määrimaa arenemine (u 800–846).
Määrimaa, esimene lääneslaavi riik, tekkis Doonaust põhjas asunud slaavi hõimude ühendamisest. Siiski on selle moodustamist tolleaegsetes allikates vaevalt kirjeldatud. Arheoloog Barford kirjutab, et esimene ülevaade Määri riigi tekkimisest pandi kirja aastal 811. Sama aasta sügisel külastasid "Annales regni Francorumi" järgi avaari valitsejad ja "hertsogid" või "slaavlaste juhid, kes elasid Doonau ääres", keiser Ludwig Vaga (valitses 814–840) õukonda Aachenis. Varaseimad kindlad viited määrlaste või "Maravani" kohta on dateeritud aastaga 822, kui keiser "võttis vastu saadikuid ja kinke kõigilt idaslaavlastelt, see on, obodriidid, sorbid, veletid, tšehhid ja määrlased, ning avaaridelt, kes elasid Pannoonias" koosviibimisel Frankfurdis.
9. sajandi lõpu "Conversio Bagoariorum et Carantanorum" teeb esimese viite Määri valitsejale. See jutustab, et "määrlaste hertsog" Mojmír saatis üle Doonau eksiili "ühe Pribina". Pribina põgenes Radbodi juurde, kes haldas umbes 833. aastast Pannoonia marki. Kas Pribina oli selle ajani sõltumatu valitseja või mõni Mojmíri ametnik, on akadeemiliste vaidluste teema. Näiteks Urbańczyk kirjutab, et Mojmír ja Pribina olid 9. sajandi alguses kaks paljudest Määri vürstidest, samas Havlíki, Třeštíki ja Vlasto järgi oli Pribina Mojmíri leitnant Nitras. Ajaloolased, kes tuvastasid Pribina kui autonoomse riigi, Nitra vürstkonna valitseja – näiteks Bartl, Kirschbaum ja Urbańczyk – lisasid, et "Suur-Määri riik" tekkis läbi tema vürstkonna sunnitud integratsiooni Määrimaaga Mojmíri ajal.
9. sajandi "Descriptio civitatum et regionum ad septentrionalem plagam Danubii" – mis loetleb rahvaid piki Ida-Frangi riigi piire põhjast-lõunasse järjekorras – mainib, et määrlased või "Marharii" omasid 11 kindlust või "civitates". Ürik mainib "Marhari" tšehhide ja bulgaaride vahel, ning mainib ka "Merehani" ja nende 30 kindlust. Havlíki järgi, kes kirjutab, et "Conversio" on koondversioon märkmetest, mille tegid mitmed autorid eri aastatel, on määrlasi tekstis mainitud kaks korda: esmalt "Marhari" ja siis "Merehani". Ta ütleb, et viide "Marhari" ja nende 11 kindlusele tehti 817. ja 843. aasta vahetusel ning märge "Merehani" näitab tegelikku riiki Svatopluk I ajal. Erinevalt Havlíkist tuvastas Steinhübel üheskoos Třeštíki ja Vlastoga "Meherani" Nitra vürstkonna asukatena. Kolmandat vaadet esindavad Püspöki-Nagy ja Senga, kes kirjutavad, et viide "Merehanii" – kes ilmselt asustasid Suure Ungari tasandiku lõunapiirkondi Doonaust põhjas, kuid lõunas territooriumitest, kus domineerisid bulgaarid – ja nende 30 kindlusele näitab teise Määrimaa olemasolu Kesk-Euroopas.
13. sajandi allika, "Passau piiskoppide ja Baieri hertsogite ajaloo" järgi ristis piiskop Reginhar Passaust (valitses 818–838) aastal 831 "kõik määrlased". Selle hulgiristimise asjaoludest pole muud teavet. Vlasto kirjutab, et Mojmír oli selleks ajaks kristlusse pööratud; Petr Sommeri ja teiste ajaloolaste järgi ristiti ta ka sel korral. "Methodiose elu" jutustab, et kristlikud misjonid saabusid 860. aastatel Määrimaale "itaallaste, kreeklaste ja sakslaste juurest", kes õpetasid neid "eri moel". "Konstantinose elus" lisatakse, et misjonid Ida-Frangi riigist ei keelanud "ohverdada iidsete tavade järgi", mis näitab, et paganlikud riitused jätkusid aastakümneid isegi pärast 831. aastat.
"Fulda annaalide" järgi käivitas Ida-Frangi riigi kuningas Ludwig Sakslane (valitses 843–876) umbes 15. augustil 846 kampaania "Määri slaavlaste vastu, kes kavatsesid poolt vahetada". Selle retke täpsed asjaolud on segased. Näiteks Vlasto kirjutab, et Frangi monarh kasutas ära sisetülisid, mis järgnesid Mojmíri surmale, kuid Kirschbaumi järgi püüti Mojmír kampaania ajal kinni ja tagandati troonilt. Siiski pole kahtlust, et Ludwig Sakslane nimetas Mojmíri vennapoja Rastislavi selle kampaania ajal uueks Määrimaa hertsogiks.
Iseseisvusvõitlus (846–870).
Rastislav (valitses 846–870), kes esialgu nõustus Ludwig Sakslase süseräniteediga, kindlustas oma positsiooni Määrimaal ja laiendas oma riigi piire. Näiteks Kirschbaumi järgi annekteeris ta Slanské kõrgendiku piirkonna tänapäeva Slovakkia idaosas. Barford kirjutab isegi, et riigi areng, mida Konstantinos Porphyrogennetos kutsus "Suur-Määri riigiks", sai alguse Rastislavi valitsusajal.
Ta pöördus Ida-Frangi riigi vastu ja toetas aastal 853 kukutatud Pannoonia margi prefekti Radbodi mässu Ludwig Sakslase vastu. Kättemaksuks tungis Frangi monarh aastal 855 Määrimaale. "Fulda annaalide" järgi määrlased "varjusid tugevatesse kindlustesse" ja frangid taganesid neid võitmata, kuigi võitlused kestsid kuni rahulepinguni aastal 859. Rahu on peetud patiseisuks ja näitab Rastislavi riigi kasvavat tugevust. Konfliktid Määrimaa ja Ida-Frangi riigi vahel jätkusid aastaid. Näiteks toetas Rastislav aastal 861 Ludwig Sakslase poega Karlmanni selle mässus oma isa vastu. Esimene ülestähendus ungarlaste rüüsteretkedest Kesk-Euroopasse näib olevat seotud nende sündmustega. "Annales Bertiniani" järgi laastasid "vaenlased, keda kutsuti ungarlasteks", aastal 862 Ludwig Sakslase kuningriiki, mis näitab, et nad toetasid Karlmanni.
Rastislav soovis nõrgendada oma riigis frangi preestrite mõju, kes teenisid Ida-Frangi riigi huve. Esmalt saatis ta aastal 861 saadikud paavst Nicolaus I juurde ja palus tal saata Määrimaale misjon, kes valdaks slaavi keelt. Saamata Roomast vastust, pöördus Rastislav sama palvega Bütsantsi keisri Michael III poole. Konstantinoopoliga suhete loomisega soovis ta ka võidelda Määri-vastase liiduga, mille hiljuti olid sõlminud frangid ja bulgaarid. Tema palvel saatis keiser kaks venda, Konstantinose ja Methodiose (tulevased Kyrillos ja Methodios), kes kõnelesid Thessaloníki piirkonna slaavi murret, aastal 863 Määrimaale. "Konstantinose elu" jutustab, et umbes sel ajal töötas ta välja esimese slaavi tähestiku ja tõlkis Evangeeliumi vanakirikuslaavi keelde.
Ludwig Sakslane ületas Doonau ja tungis augustis 864 taas Määrimaale. Ta piiras "Fulda annaalide" järgi Rastislavi "mitmes linnas, mida selle rahva keeles kutsuti Dowina". Kuigi frangid ei suutnud kindlust võtta, nõustus Rastislav Ludwig Sakslase süseräniteediga. Siiski jätkas ta Frangi monarhi vastaste toetamist. Näiteks jättis Ludwig Sakslane ühe krahv Werneri ilma "selle avalikest ametitest", kuna krahvi kahtlustati koos Rastislaviga vandenõus kuninga vastu.
Bütsantsi vennad Konstantinos ja Methodios külastasid aastal 867 Roomat. Aasta lõpus sanktsioneeris paavst Hadrianus II (valitses 867–872) nende kirikutekstide tõlked ja pühitses kuus nende jüngrit preestriteks. Paavst teavitas kolme silmapaistvat slaavi valitsejat – Rastislavi, tema vennapoega Svatopluki ja Koceľit, kes haldas Alam-Pannooniat – 869. aasta kirjas oma heakskiidust rahvakeele kasutamisele liturgias. Kocei algatusel pühitses paavst Hadrianus Methodiose ka peapiiskopiks "Püha Andronikose asupaigas", see on Sirmiumi piiskopitoolile.
Svatopluk haldas sel ajal eraldi vürstkonda Rastislavi süseräniteedi all, kuid tolleaegsetes ürikutes ei näidata selle asukohta. Frangi väed tungisid nii Rastislavi kui ka Svatopluki riiki augustis 869. "Fulda annaalide" järgi purustasid frangid palju linnuseid, võitsid Määri vägesid ja rüüstasid. Siiski ei suutnud nad võtta Rastislavi peakindlust ja taganesid.
Svatopluki valitsusaeg (870–894).
Svatopluk asus liitu frankidega ja aitas neil aastal 870 Rastislavi kinni võtta. Karlmann annekteeris Rastislavi riigi ja nimetas kaks frangi isandat, Wilhelmi ja Engelschalki seda haldama. Frangi sõdurid vahistasid peapiiskop Methodiose tema reisil Roomast Määrimaale aasta lõpus. Svatopluki, kes jätkas oma valduste valitsemist pärast oma onu langemist, süüdistati aastal 871 reetmises ja vahistati Karlmanni poolt Ludwig Sakslase käsul. Määrlased tõusid avalikus mässus kahe frangi kuberneri vastu üles ja valisid Svatopluki sugulase Slavomiri hertsogiks. Svatopluk tuli Määrimaale tagasi, võttis mässajate juhtimise üle ja ajas frangid Määrimaalt välja. Tšehhi ajaloolase Dušan Třeštíki järgi viis 871. aasta mäss esimese slaavi riigi moodustamiseni.
Ludwig Sakslane saatis aastal 872 oma armeed Määrimaa vastu. Keisriväed rüüstasid maapiirkondi, kuid ei suutnud võtta "eriti hästi kindlustatud linnust", kuhu Svatopluk oli varjunud. Määri valitsejal õnnestus isegi koguda armee, mis võitis mitmeid keisrivägesid, sundides frangid Määrimaalt taganema. Svatopluk alustas varsti Ludwig Sakslasega läbirääkimisi, mis lõppesid mais 874 rahulepingu sõlmimisega Forchheimis. "Fulda annaalide" järgi lubas Svatopluki saadik Forchheimis, et Svatopluk "jääb truuks" Ludwig Sakslasele "kogu oma eluks" ja Määri valitseja kohustus ka maksma iga-aastast andamit Ida-Frangi riigile.
Vahepeal tuli peapiiskop Methodios, kes oli paavst Johannes VIII (valitses 872–882) nõudmisel aastal 873 vabastatud, Määrimaale tagasi. "Methodiose elu" jutustab, et "vürst Svatopluk ja kõik määrlased" otsustasid usaldada tema saabudes "talle kõik kirikud ja vaimuliku kõigis linnades" Määrimaal. Määrimaal jätkas Methodios tõlkimistööd, mida oli alustanud oma venna eluajal. Näiteks "Methodiose elu" järgi tõlkis ta "kogu pühakirja täielikult, säästes Makabeide raamatud". Siiski olid frangi preestrid Määrimaal vastu slaavi liturgiale ja süüdistasid Methodiost isegi ketserluses. Kuigi Püha Tool ei keelanud kunagi Methodiose ortodoksiat, nimetas paavst aastal 880 tema peamise vastase Wichingi Nitra piiskopiks Svatopluki nõudel, kes ise eelistas ladina riitust.
Salzburgi peapiiskopi Theotmari (valitses 873–907) ja tema abipiiskoppide poolt umbes 900. aasta paiku kirjutatud kirjas on mainitud, et paavst saatis Wichingi "äsjaristitud rahva juurde", kelle Svatopluk "võitis sõjas ja paganlusest kristlusse pööras". Teised allikad tõestavad ka, et Svatopluk laiendas märkimisväärselt oma valduste piire. Näiteks "Methodiose elu" järgi hakkas Määrimaa umbes 874. aasta paiku alanud perioodil "laienema palju kõigisse maadesse ja võitma edukalt oma vaenlasi". Sama allikas kirjutab "väga võimsast paganlikust vürstist, kes elas Wisłal" tänapäeva Poolas ja kes kiusas kristlasi oma maal, kuid keda rünnati ja võideti Svatopluki poolt.
Methodiose nõudel andis paavst Johannes juunis 880 Svatoplukile välja bulla "Industriae tuae", adresseerides selle "kuulsusrikkale krahvile" ("gloriosus comes"). Bullas nimetab paavst Svatoplukki Püha Tooli "ainsaks pojaks" ("unicus fillius"), kasutades seega tiitlit, mis oli seni olnud kasutusel vaid paavsti kirjavahetuses keisrite ja keisrikandidaatidega. Paavst võttis Määri monarhi, tema ametnikud ja alamad selgesõnaliselt Püha Tooli kaitse alla. Veelgi enam, bulla kinnitas ka Methodiose positsiooni kirikupeana Määrimaal, kellele allusid Svatopluki valdustes kõik vaimulikud, sealhulgas frangi preestrid, ja vanakirikuslaavi keel tunnistati neljandaks liturgiliseks keeleks ladina, kreeka ja heebrea keele kõrval.
"Annales iuvavensese" pikem versioon mainib madjarite ja kabaaride retke Ida-Frangi riiki aastal 881. Gyula Kristó ja teiste ajaloolaste järgi algatas Svatopluk selle retke, kuna tema suhted Ida-Frangi riigi kuninga Karlmanni (valitses 876–881) poja Arnulfiga, kes haldas Pannoonia marki, muutusid pingeliseks. Salzburgi peapiiskop Theotmar süüdistas selgelt määrlasi "suure arvu ungarlaste" värbamises ja nende saatmises Ida-Frangi riigi vastu määratlemata ajal.
"Wilhelmiinide sõja" ajal – kodusõda kahe kohaliku aadlikildkonna vahel Pannoonia margis, mis toimus aastatel 882–884 – kogus Svatopluk "vägesid kõigist slaavi maadest" ja tungis Pannooniasse. "Fulda annaalide" Baieri versiooni järgi viis määrlaste sissetung "Pannoonia rüüstamiseni" Rába jõest idas. Svatopluk kohtus keiser Karl Paksuga (valitses 881–888) Tulln an der Donaus Baieris aastal 884. Kohtumisel muutus "dux" Svatopluk keisri vasalliks ja "vandus talle truudust", lubades, et ta ei ründa kunagi keisri valdusi.
Peapiiskop Methodios suri 6. aprillil 885. Nitra piiskopi Wichingi juhitud Methodiose vastased kasutasid tema surma ära ja veensid paavst Stephanus V (valitses 885–891) piirama vanakirikuslaavi keele kasutamist liturgias bullaga "Quia te zelo". Piiskop Wiching veenis aastal 886 Svatoplukki isegi kõiki Methodiose jüngreid Määrimaalt välja saatma.
Paavst Stephanus adresseeris bulla "Quia te zelo" Svatoplukile, slaavlaste kuningale ("Zventopolco regi Sclavorum"), vihjates, et Svatopluk oli 885. aasta lõpus kuningaks kroonitud. Samuti viitavad frangi annaalid aeg-ajalt Svatoplukile kui kuningale seoses sel perioodil toimunud sündmustega. "Duklja preestri kroonika" – 12. sajandi lõpu küsitava usaldusväärsusega allikas – jutustab, et üks "Sventopelk" krooniti kuningaks "Dalma väljal" paavsti legaadi juuresolekul.
Määrimaa jõudis oma territoriaalse ulatuse maksimumini Svatopluki viimastel valitsemisaastatel. Näiteks Regino Prümist järgi andis Ida-Frangi riigi kuningas Arnulf aastal 890 "tšehhide valitsemise Määri slaavlaste kuningas Zwentibaldile". Bartl ja teised slovaki ajaloolased kirjutavad, et Svatopluk "tõenäoliselt" annekteeris 890. aastate alguses ka Sileesia ja Lausitzi. "Fulda annaalide" järgi kavandas kuningas Arnulf aastal 892 kohtumist Svatoplukiga, "kuid viimane keeldus oma tavalisel moel kuninga juurde tulemast ning reetis oma truudust ja kõiki asju, mida oli varem lubanud". Vastuseks tungis Arnulf aastal 892 Määrimaale, kuid ei suutnud Svatoplukki võita, kuigi madjari ratsanikud toetasid samuti Ida-Frangi monarhi.
Langus (894 – enne 907).
Svatopluk – Regino Prümist järgi "kõige mõistlikum mees oma rahva hulgas ja olemuselt väga salakaval" – suri suvel 894. Tema järglaseks sai tema poeg Mojmír II, kuid tema riik lagunes lühikese ajaga, kuna Svatopluki võimule jõuga allutatud hõimud hakkasid vabanema Määri ülemvõimust. Näiteks tšehhi hertsogid nõustusid Ida-Frangi kuninga (887–899) Arnulfi süseräniteediga juunis 895 ja Mojmír II püüdis oma võimu nende üle edutult taastada kahel järgmisel aastal. Teisest küljest õnnestus tal taastada Määrimaal kirikuorganisatsioon, veendes paavst (898–900) Johannes IX saatma aastal 898 Määrimaale oma legaadid. Legaadid paigaldasid Määrimaal lühikese ajaga peapiiskopi ja "kolm abipiiskoppi".
Mojmír II ja tema noorema venna Svatopluk II vahel tekkinud konfliktid andsid Frangi keiser (896–899) Arnulfile ettekäände saata oma väed aastatel 898 ja 899 Määrimaale. "Fulda annaalides" on kirjas, et "poiss" Svatopluk II päästeti aastal 899 Baieri vägede poolt "linna vangikongist, kus teda hoidsid tema oma mehed". Bartli järgi, kes kirjutas, et Svatopluk II päris oma isalt "Nitra vürstkonna", hävitasid baierlased seekord ka Nitra kindluse.
Enamiku peaaegu tolleaegsete allikate järgi mängisid ungarlased väljapaistvat rolli Määrimaa languses. Näiteks Regino Prümist kirjutab, et Svatopluk I "pojad valitsesid tema kuningriiki lühikest ja õnnetut aega, kuna ungarlased hävitasid täielikult kõik selles". Ungarlased alustasid oma Pannoonia tasandiku vallutamist 895. aasta paiku pärast oma kaotust Musta mere steppide läänepoolsetel territooriumitel bulgaaride ja petšeneegide koalitsioonile. Alles hilisem allikas, 16. sajandi Johannes Aventinus kirjutab, et ungarlased kontrollisid selleks ajaks laiu piirkondi Hroni ja Doonau jõest idas Pannoonia tasandikul.
Salzburgi Theotmari ja tema abipiiskoppide kiri tõendab, et 900. aasta paiku süüdistasid määrlased ja baierlased teineteist ungarlastega liitude moodustamises, isegi vannete võtmises "koera ja hundi kombel ning teiste ilgete ja paganlike tavade läbi". Liudprand Cremonast järgi nõudsid ungarlased Arnulfi poja Ludwig Lapse kroonimisel Ida-Frangi kuningaks aastal 900 endale määrlaste valdusi, mille kuningas Arnulf oli nende abiga rahustanud. "Grado annaalides" on lisatud, et suur Ungari armee ründas määrlasi aastal 900. Olles silmitsi edasiste Ungari rünnakute ohuga, sõlmis Mojmír II Ludwig Lapsega aastal 901 rahu.
Dokumentaalsete tõendite puudumisel ei saa kindlalt määrata aastat, millal Määrimaa olemast lakkas. Näiteks Róna-Tas kirjutab, et ungarlased okupeerisid Määrimaa aastal 902, Spinei ütleb, et see juhtus 903. või 904. aastal, samas Spieszi järgi lakkas Määri riik olemast aastal 907. "Raffelstetteni tollieeskirjad", mis anti välja aastatel 903–906, viitasid endiselt "määrlaste turgudele", vihjates, et Määrimaa sel ajal veel eksisteeris. Pole kahtlustki, et Määri väed ei võidelnud Bratislava lahingus, kus ungarlased ajasid aastal 907 põgenema suure Baieri väe.