tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Holosteum umbellatum

Holosteum umbellatum on nelgilaadsete seltsi nelgiliste sugukonda perekonda" Holosteum" kuuluv liik. See on oma perekonna tuntuim esindaja. "Holosteum umbellatum "on tuntud oma raviomaduste pärast. 
Ta on lühikese elutsükliga üheaastane talvetaim. Tavaliselt lõpetab ta oma elutsükli juba kevadel. Sel viisil väldib ta konkurentsi suviste taimedega.
Nimetus.
Perekonna teaduslik nimetus on tuletatud vanakreeka sõnadest ὅλος ("holos") – terve ja ὀστέον ("osteon") – luu. Nimetusest võiks järeldada, et tegemist on väga tugeva taimega, kuid see on antud vastandsõna printsiibi järgi. Liiginimetus "umbellatum" pärineb sõnast "umbella" – vihmavari, viidates liigi õisiku kujule, mis meenutab vihmavarju.
Levila.
Kasvab looduslikult Euroopas, Vahemere piirkonnas, Väike-Aasias, Kaukaasias, Iraanis, Kesk-Aasias, Venemaa lõunaosas.
Botaaniline kirjeldus.
"Holosteum umbellatum" on üheaastane peene juurega heleroheline või hallikassinine talvetaim. Ülemises osas on taim suuremal või väiksemal määral kaetud trihhoomidega (epidermirakud, mis näevad välja nagu karvakesed). Õitsemisperiood sõltub kasvupiirkonnast.
Vars.
Vars on püstine, 5–20 cm kõrgune, võib olla harunemata või allosas hargnenud, samuti võib esineda lehekodarik.
Lehed.
Taime lihtlehed on 1–4 cm pikad, 0,2–0,6 cm laiad, süstjad või elliptilised, ümara- või teravatipulised.
Õis.
Õisik kuulub ebasarikate hulka ja on sümpodiaalne lihtõisik, mille kõik raod lõpevad õiega. Õisiku ehitustüüp on dihaasium. Õied on kahesugulised ja neid on õisikus kuni kaheksa. Kandelehed on 0,8–1 mm pikad, nad on kolmnurksed, värvuselt tuhmid, rohutaolised, karvakesteta, kitsa läbipaistva palistusega. Raod on ebaühtlased, 5–30 mm pikad, alaosas paksemad, pealmisel pinnal kaetud trihhoomidega. Tupplehti on viis, need on 3–5 mm pikad, piklikud. Tupplehed võivad olla ümara- või teravatipulised, neil võib olla üks või mitu roodu, mis ei ulatu lehetipuni, nad võivad olla paljad või kaetud trihhoomidega. Kroonlehti on viis, need on valged või heleroosad, piklikud, tipus kaks–kolm sakki. Kroonlehed ja tupplehed on võrdse suurusega.
Emakkond ja tolmukkond.
Tolmukaid on õies harilikult 2–3. Emakakael on kolmeosaline. Taime vili on rao peal asetsev kupar, see on piklik, poolteist korda suurem kui õiekate, mis avaneb ettepoole. Seemned on 0,9–1 mm pikad, külgedelt nõgusad, pruunid.
Raviomadused.
Taime maapealses osas esineb saponiine ja flavonoide. Lehtedes on aineid, mis haavale panduna aitavad kaasa vere hüübimisele. Taime ekstrakti kasutatakse kõhulahtisuse ja angiini korral. Tükeldatud lehti kasutatakse põletuste, furunkulite ja marrastuste ravimisel.
Taksonoomia ja süstemaatika.
Carl von Linné kirjeldas "Holosteum umbellatum"'it oma teoses "Species Plantarum", mis ilmus 1753. aastal.
On teada 4 alamliiki:
Muusika (ajakiri)

Muusika on Eestis ilmuv muusikaajakiri. Ajakirja antakse välja aastast 2002. Praegune väljaandja on SA Kultuurileht.
Peatoimetajaid:
AIDAstella

AIDAstella (projekti nimi "Sphinx VII") on seitsmes Sphinx-klassi ristluslaev, mis kuulub firmale Costa Crociere S.p.A. ja mida käitab laevakompanii Aida Cruises German Branch of Costa Crociere S.p.A.. Laev ehitati Meyer Werfti laevatehases Papenburgis Saksamaal 2013. aastal ja laeva ristisid Warnemündes 16. märtsil 2013 kümme AIDA Cruisese, Meyer Werfti ja arhitektuuribüroo naistöötajat. 
Laeva kodusadam on Genova Itaalias.
Talleks

Tootmiskoondis "Talleks" oli Eesti NSV ettevõte, mis tootis drenaažiekskavaatoreid, Tallinnas Mustamäe tee 6a (algselt Kadaka tee 4). 
Tehas kandis aastatel 1944–1951 nimetust Tallinna Mootor-Remonttehas, 1951–1956 Tallinna Remonttehas, 1956–1975 Tallinna Ekskavaatoritehas, 1975–1992 Tootmiskoondis "Talleks".
Ajalugu.
Tallinna Mootor-Remonttehas allus Eesti NSV Põllutöö Rahvakomissariaadi (hiljem Ministeeriumi) Mehhaniseerimise Valitsusele. Tallinna Mootor-Remonttehase tegevusalaks oli põllumajandustraktorite, statsionaarmootorite, masina-traktorjaamade metallitöötlemispinkide remontimine ja nende osade restaureerimine ning uute osade valmistamine. Tehase struktuuri kuulusid remondi-, instrumentaal- ja mehaanika tsehhid. Kadaka tee 6 asus ka Riigimõisate Peavalitsusele allunud Auto-Traktoriremonttehas. Ettevõtte kohta on erinevatel aegadel käibel olnud mitmeid nimetusi, sh. Traktori- ja masinaremonditehas, Traktoriremonditehas, Sovhooside Ministeeriumi Auto-Traktoriremonttehas nr. 1.
1. veebruarist 1951 nimetati NSV Liidu Ministrite Nõukogu otsusega senine Tallinna Mootor-Remonttehas ümber Tallinna Remonttehaseks, tehas allus Eesti NSV Põllumajanduse Ministeeriumi, Masina-Traktorjaamade Peavalitsusele. Tallinna Remonttehase ülesandeks oli põllumajanduse traktori- ja kombainimootorite kapitaalremont ja statsionaarsete mootorite remont masina-traktorijaamadele, remondiseadeldiste tõmbiku komplektide ja tööriistade valmistamine masina-traktorijaamade töökodade ja traktoribrigaadide jaoks ja muude toodete valmistamine.
1953. aasta kevadel moodustati tehase ehitusgrupp, mis jätkas Paldiski maantee äärde püstitava elamu ehitamist. Ehitusgrupp ehitas 23. detsembriks 1954 valmis Paldiski mnt. äärde teine terrasiitkrohviga elumaja ning 2. juulil 1956 Paldiski mnt. äärde ka kolmas elumaja. Ehitusgrupp rajas Mehaanika tänav 17 tehase lasteaia ning tehase territooriumile ühiselamu. Ehitati ümber söökla, meditsiinipunkt ja konstrueerimisbüroo.
NSV Liidu Ehituse- ja Teedemasinaehituse Ministeeriumi 1. aprillil 1956. aasta käskkirjaga liideti Eesti NSV Põllumajanduse Ministeeriumi Tallinna Remonttehas ja Eesti NSV Sovhooside Ministeeriumi Tallinna Auto-Traktoriremonttehas nr. 1 ning nende kahe tehase baasil moodustati "Tallinna Ekskavaatoritehas".
Tehase direktorid:
Aastal 1991 ettevõte erastati. Selle järglane on AS Eesti Talleks.
Tootmiskoondisel oli oma jäähokiklubi (Talleks), mis mitu korda tuli ka Eesti NSV meistriks.
Laine Kunnberg-Bortnikov

Laine Kunnberg-Bortnikov (sündinud 24. aprillil 1961 Tallinnas) on eesti kunstnik, poliitik ja Eesti Punase Risti tegelane.
Ta oli IRL-i Saaremaa piirkonna juht, Kuressaare Haigla nõukogu liige ja endine Eesti Punase Risti Saaremaa seltsi tegevsekretär.
Alates 1990. aastast elab ta Kuressaares.
Bakalaureuse kraad õigusteaduses. Töötanud eelkõige personalitöö vallas. 
Kunstnikuna.
Tema huvideks on maalimine, joonistamine, keraamika. 1990–1992 õppis Tartu Riikliku Kunstimuuseumi Kujutava Kunsti kursusel joonistamist, akvarelli, õlimaali, kirjaõpetust ja plakatikujundust. Teoorias täiendanud oma teadmisi plastilises anatoomias, perspektiiviõpetuses, maalitehnoloogias, õppinud kunstiajalugu. 
Saaremaa Savistuudio (keraamika) asutajaliige. Alates 2005 Saaremaa Kunstiklubi liige, 2012 klubi president. Saaremaa kunstielus aktiivsemalt tegutsenud alates 2007. Osa võtnud mitmetest maalilaagrititest Eestis ja Lätis. 
2007. aastal toimus tema näitus “Lilled sünnipäevaks” Kuressaare Kunstistuudios. Osalenud 1995 Saaremaa Savistuudio liikmete keraamika ühisnäitusel Holostovi kompleksis, iga-aastastel Saaremaa Kunstiklubi sügisnäitustel ja näitusmüükidel Ferrumi galeriis.
Hobutransport

Hobutransport ehk hobuvedu on loomtranspordi liik, mille puhul veost või inimesi veavad või kannavad hobused.
Uku Nurk

Uku Nurk (sündinud 17. juulil 1968) on eesti reklaamindustegelane. 
Ta on töötanud disainerina reklaamiagentuurides Bartalome (hilisem Baltic FCB) ja Kontuur Leo Burnett ning loovjuhina agentuuris Leo Express. Kaks aastat on ta olnud vabakutseline "art director". 
Uku Nurk on osalenud Kuldmuna žürii töös, brändi "Welcome to Estonia" ning Leiburi uute toodete väljatöötamisel ja turuletoomisel. 2002. aastal osales ta ka Eesti Rahvusringhäälingu (ERR) veebistrateegia uuendamisel. 
Hariduskäik.
Uku Nurk lõpetas aastal 1987 Tallinna 2. Keskkooli. 1995. aastal sai ta bakalaureusekraadi Eesti Kunstiakadeemias metallikunsti erialal.
Tunnustatud tööd.
Uku Nurk on loovjuhina juhtinud agentuuris La Ecwador projekte, mis on pälvinud nii turundus- kui ka reklaamiauhindu:
Hobid.
Uku Nurk on tuntud ka kui Eesti Jäätisekunn, kes peab eestikeelset jäätiseblogi.
Uku Nurk tegeleb ka heliloominguga. Ta on osalenud Veljo Tormise töötluste kogumiku loomisel ning on ise välja andnud kaks plaati: "Mina laulan" ja "Tateree".
Isiklikku.
Tal on kolm tütart.
Eesti kohalikud postmargid

Kohalikke postmarke on Eestis 20. sajandil välja antud mitmes linnas ja mitu korda (1918., 1941. ja 1991. aastal).
Heily Aavik

Heily Aavik (sündinud 24. juulil 1972) on eesti turundustegelane. 
Ta on agentuuri La Ecwadori omanik ning endine Eesti Reklaamiagentuuride Liidu president (2008–2010) ja juhatuse liige (2002–2010).
Ta on osalenud nii Kuldmuna konkursi kui Aasta Turundusteo žürii töös. Aastatel 2002–2010 oli Heily Aavik Eesti Rahvusliku Kuldmuna konkursi ja gala peakorraldaja.
2002. aastal valis Äripäev tema asutatud agentuuri La Ecwadori reklaamiagentuuride seast võistluse Turunduse TOP võitjaks.
Hariduskäik.
Heily Aavik on lõpetanud Tallinna Rahumäe Põhikooli ja Tallinna Liivalaia Gümnaasiumi. 2003. aastal omandas ta bakalaureusekraadi Eesti-Ameerika Äriakadeemias ärikorralduse alal, 2005. aastal magistrikraadi Tallinna Tehnikaülikoolis rahvusvahelise ärijuhtimise alal.
Silmapaistvamad tööd.
Heily Aaviku juhtimisel on strateegiaagentuur La Ecwador pälvinud turundus- ja reklaamiauhindu: nii Kuldmune kui ka Grand Prix'sid.
Heily Aavik on osalenud:
Isiklikku.
Heily Aavik on abielus ja tal on kolm poega.
Ta on olnud Tallinna Rahumäe põhikooli hoolekogu liige (1999–2007).
Pimekurt

Pimekurt on inimene, kes on pime ja kurt. 
Üks tuntumaid pimekurte oli Helen Keller.
Vana-Karjaküla mõis

Vana-Karjaküla mõis, ka Karjaküla mõis (saksa keeles "Alt-Hohenhof") oli rüütlimõis Keila kihelkonnas, tänapäeva Karjaküla aleviku lähedal Lääne-Harju vallas Harju maakonnas.
Mõisaomanikud.
Mõis moodustati 1600. aasta paiku Keila ordumõisa aladest ja esimene omanik oli Jacob Philipson. 1715. aastal anti Eestimaa kindralkubernerile (1719-1728) krahv Fjodor Matvejevitsh Apraksinile teenete eest Karjaküla ja Uuemõisa igaveseks pärusvalduseks.
1732. aastal ostis Karjaküla mõisa 1730.-1733. aastal Pärnus teenistuses olnud Peeter I ristipoeg Abram Hannibal senaator Nikolai Fjodorovitsh Golovinilt. Hannibal asus mõisa elama 37-aastaselt, pärast erruminekut 1733. aastal. Mõis kuulus enne seda Hannibali sõbrale admiral Ivan Golovinile, kes oli selle saanud 1723. aastal kingiks tsaar Peeter I-lt aastatepikkuse laevaehitustöö eest. Mõisa juurde kuulus 50 aakrit maad ja kümmekond pärisorja; hoone olnud väike teivastaraga männipuust kahe toaga ehitis. Hannibali istutatud suur viljapuuaed on tänapäeval veehoidla all.
1747. aastal ostis Karjaküla mõisa Suure Gildi oldermanni Johann von Glehni lesk Catharina von Glehn (sünd Sendenhorst).
Vanamõisa mõis (Keila)

Vanamõisa mõis (saksa keeles "Wannamois") oli rüütlimõis Keila kihelkonnas, tänapäeva Vanamõisa küla lähedal Saue vallas Harju maakonnas.
1670. aastatel eraldati see mõis Saue mõisast.
Ajalugu.
Mõisa kuulus 17. sajandil nii Hastferitele kui ka Helwigitele. 18. sajandil olid mõisa omanikeks nii Ludwigid, von Buxhoevdenid, von Bremenid, von Manteuffelid, von Krusensternid, von Klugenid kui ka von der Pahlenid. 19. sajandi esimesel poolel oli mõis nii von Mohrenschildtide kui ka von Stenbockide valduses. 
1853. aastast alates kuulus mõis Tallinna linnale, selle mõisa tuludest peeti ülal Dr. Martin Lutheri Lastekodu („Vaeste laste maja“). Alates 1882. aastast kuni 1919. aasta võõrandamiseni oli mõis Saue mõisa viimaste omanike von Straelbornide käes.
Rickettsiales

Rickettsiales on bakterite selts.
Klassifikatsioon.
Selts "Rickettsiales" klassifitseritakse järgmisteks sugukondadeks:
Rickettsiaceae

Rickettsiaceae on bakterite sugukond.
Klassifikatsioon.
Triibused.
Mõned autorid jagavad "Rickettsiaceae" kaheks triibuseks: 
Perekonnad.
Sugukond "Rickettsiaceae" hõlmab järgmisi bakteriperekondasid:
Rickettsieae

Rickettsieae on bakterite triibus, millese klassifitseeritakse kaks bakteriperekonda "Orientia" ja "Rickettsia".
Jaunmokase loss

Jaunmokase loss ("Jaunmoku pils") on loss Lätis Tukumsi piirkonnas Tume vallas. Saksa keeles "Neumocken".
Jaunmokase mõis kuulus aastail 1536–1781 Brigenite perele. 1892. aastal sai mõisa omanikuks Riia bürgermeister George Armitstead. Aastail 1904–1910 olid mõisa omanikud Brinkenid, pärast seda Ungern-Sternbergid. Enne mõisa võõrandamist oli üsna väikese, 1394 hektari suuruse mõisa viimane omanik Vilhelm Freimanis. Tänapäeval asub mõisas metsandusmuuseum.
Jaunmokase loss rajati 1901. aastal George Armitsteadi jahilossina. Lossi projekteeris arhitekt Wilhelm Ludwig Nicholas Bockslaff ja hoone on uusgooti stiilis. Mõisakompleksi juurde kuuluvad sammastega tallihoone ja tiikidega park.
Alfaproteobakterid

Alfaproteobakterid on gramnegatiivsete bakterite klass.
Klassifikatsioon.
Alfaproteobakterite klassi klassifitseeritakse järgmised bakterite seltsid:
Osad autorid liigitavad alfaproteobakterite klassi veel ka mitmed mujal klassifitseerimata bakterite seltsid.
Mežmuiža mõis

Mežmuiža mõis (läti keeles "Mežmuiža muiža", ka "Augstkalnes muiža", saksa keeles "Grenzhof") on mõis Lätis Tērvete piirkonnas Augstkalne vallas Augstkalne asulas. 
Mežmuiža mõis pärineb 19. sajandi keskpaigast. Esimesed omanikud olid Lievenid. Aastast 1954 asub mõisas Augstkalne keskkool. Aastail 1992–1994 restaureeriti mõisa peahoone.
Uusgooti stiilis peahoone ehitati 1870. aastatel. Peahoone juures asuvad ka majandushooned, veski, aedniku, mõisavalitseja ja teenijate majad, veidi eemal asuvad küünid. Mõisa tallis asub kooli spordisaal ja internaat.
Mõisakompleksi juurde kuulub ka sammastega 12 hektari suurune park. Eksootilistest liikidest kasvavad seal palsamnulg ja euroopa nulg, punane tamm, must mänd ja mägimänd, torkav kuusk.
Tuulikki Tolli

Tuulikki Tolli (sündinud 15. novembril 1957 Tallinnas) on eesti teatrikunstnik.
Ta on lõpetanud 1976. aastal Tallinna 36. Keskkooli ja 1982. aastal Eesti Riikliku Kunstiinstituudi teatrikunsti erialal.
Tolli töötas aastatel 1982–1984 kunstiõpetajana Tallinna 21. Keskkoolis, seejärel on ta tegutsenud vabakunstnikuna. Ta on 1990. aastast Eesti Kunstnike Liidu ja Eesti Teatriliidu liige.
Ta on valmistanud teatridekoratsioone ja -kostüüme paljudele Eesti teatritele ning teinud kostüüme filmidele „Jüri Rumm“ (Jaan Kolberg, 1994), „Elavad pildid“ (Hardi Volmer, 2013). 
Tema vabaloomingu moodustavad ekspressiivse vormikäsitlusega akvarellid. 
Isiklikku.
Tema ema on graafik Vive Tolli, isa oli skulptor Lembit Tolli.
Vana-Auce loss

Vana-Auce loss ("Vecauces pils") on loss Lätis Auce piirkonnas Auce linnas. Saksa keeles "Alt-Autz".
Vana-Auce mõisa esimesed omanikud olid Bremenid. Hiljem kuulus mõis Vietinghoffidele ja siis Behridele, 1768. aastast kuni võõrandamiseni 1920. aastal aga Medemitele.
Aastal 1921 anti loss ja selle ümbruse maad Läti Ülikooli põllumajanduse fakulteedile õppekeskuseks. Hiljem kujunes sellest Läti Põllumajandusülikooli õppe- ja katsemajand.
Loss ehitati aastatel 1839–1843 Friedrich August Stühleri projekti järgi. Loss restaureeriti aastail 1988–1993. Praegu asub seal võõrastemaja Vecauce. Kõrvalhoonetest on säilinud aedniku maja ja aidad. 
Park rajati 19. sajandil. Vabakujundusega pargi suurus on umbkaudu 13 hektarit, seda ehivad tiigid ja pärnaalleed.
Püha maa

Püha maa (ka Püha Maa); heebrea keeles אֶרֶץ הַקוֹדֵשׁ "Eretz HaQodesh", araabia keeles الأرض المقدسة "Al-Arḍ Al-Muqaddasah") on Iisraeli nimi judaismis. Traditsiooniliselt nimetavad nii juudid kui ka mittejuudid seda piirkonda Palestiinaks. Muslimid ja kristlased nimetavad nõnda ka piirkonda Jordani jõe ja Vahemere vahel, mis hõlmab nii tänapäeva Iisraeli kui ka Palestiinat.
See piirkond on osalt tähtis just Jeruusalemma religioosse tähenduse tõttu, kuna linn on püha nii judaismis, kristluses kui ka islamis. Püha maa tähtsus kristlastele oli üks ristisõdade ideoloogilisi aluseid, kuna Euroopa kristlased püüdsid vallutada maa seldžuki türklaste käest, kes olid selle omakorda saanud islami usku araablastelt, kes vallutasid selle kristlikult Bütsantsi keisririigilt.
Paljudesse püha maa paikadesse on juba sajandeid teinud palverännakuid eri usundite esindajad, sealhulgas juudid, kristlased ja muslimid.
Névache

Névache on asula ja vald ("commune") Prantsusmaa kaguosas Provence-Alpes-Côte d'Azuri piirkonnas Hautes-Alpesi departemangus. See asub Prantsuse Alpides Itaalia piiri kõrval.
Névache keskmine kõrgus merepinnast on 1596 meetrit. Névache asula paikneb Clarée jõe orus.
Talvekuudel on seal populaarne tegevus murdmaasuusatamine.
Séez

Séez on vald ("commune") asula Prantsusmaa kaguosas Auvergne-Rhône-Alpesi piirkonnas Savoia departemangus. 
Séez asub Bourg-Saint-Maurice'st 3 km kaugusel kirdes Tarentaise'i orus Väikese Saint-Bernardi mäekuru jalamil Itaalia piiri lähedal, umbes 15 km kaugusel edelas Itaalia vallast La Thuile.
La Brigue

La Brigue on asula ja vald ("commune") Prantsusmaa kaguosas Provence-Alpes-Côte d'Azuri piirkonnas Alpes-Maritimesi departemangus.
Vald kuulub Prantsusmaale 1947 sõlmitud Pariisi lepingu alusel. Enne Teist maailmasõda oli see Itaalia provintsi Cuneo osa.
Breil-sur-Roya

Breil-sur-Roya (hääldus "bröl sür roja") on asula ja vald ("commune") Prantsusmaa kaguosas Provence-Alpes-Côte d'Azuri piirkonnas Alpes-Maritimesi departemangus.
See piirneb idas Itaaliaga.
Rahvastik.
Breil-sur-Roya elanike arv aastatel 1968–2008.
Valdeblore

Valdeblore [val'de'bloor] on vald ("commune") Prantsusmaa kaguosas Provence-Alpes-Côte d'Azuri piirkonnas Alpes-Maritimesi departemangus.
Rahvastik.
Valdeblore'i elanike arv aastatel 1968–2008.
Ortoloogid

Ortoloogid ehk ortoloogsed geenid on geenid, mis on tekkinud ühisest eellasgeenist liigitekke käigus. 
Vahel nimetatakse homoloogseteks ainult neid geene, mis on ortoloogsed.
Liikidevaheliste genealoogiliste suhete rekonstrueerimiseks tuleb võrrelda ortolooge.
Bēne mõis

Bēne mõis (läti keeles "Bēnes muiža", saksa keeles "Behnen") on mõis Lätis Auce piirkonnas Bēne vallas Bēnes. 
Bēne mõis sai alguse 16. sajandil. 19. sajandi algul olid mõisa omanikud Medemid, seejärel Reked. Viimasteks omanikeks enne võõrandamist olid Birkensteinid. Aastast 1922 oli mõisa peahoone omanik Otto Valdemārs Gailītis, kes rajas sinna Bēne kultuurikeskuse.
Mõisa peahoone rajati aastail 1876–1878. Uusgooti stiilis hoonet rünnati aastal 1905. Säilinud on ka mõned kõrvalhooned: laut, ait, veski, teenijate maja jt. 
Aastal 1880 rajati mõisa juurde allee, mis on tänapäeval looduskaitse all. Domineerivaks puuliigiks on harilik pärn, ent sinna on istutatud ka läänepärna.
Červonka

Červonka on küla ("vidējciems") Lätis Augšdaugava piirkonnas. Vecsaliena valla halduskeskus. Asulas asub Vecsaliena mõisa (saksa keeles "Alt-Sallensee") peahoone. Lisaks on seal veel raamatukogu ja klubihoone. Aastatel 2009–2021 jäi asula Daugavpilsi piirkonda.
Vecsaliena mõis

Vecsaliena mõis (läti keeles "Vecsalienas muiža", ka "Červonkas muiža", saksa keeles "Alt-Sallensee", poola keeles "Czerwony dwór") oli mõis Kuramaal Aizlauce kihelkonnas. Tänapäeval asub endine mõisasüda Lätis Augšdaugava piirkonnas Vecsaliena vallas Červonkas. 
Vecsaliena mõis kuulus võõrandamiseni von Hahnide perekonnale. Uusgooti stiilis peahoone ehitati aastal 1870. Ehitamiseks kasutatud punaste kivide tõttu sai piirkond nime Červonka (poola keeles tähendab "czerwony" "punane"). Esimese iseseisvusperioodi ajal asus mõisas sõjaväeosa, hiljem kolhoosikeskus. Aastast 1970 on seal kool.
Kõrvalhoonetest on säilinud kaks lauta, ait, tall, teenijate maja. Pargi servas asub 19. sajandil püstitatud õigeusu kirik. Mõisasüdame juurde kuuluvad kalatiigid ja 25 hektari suurune puuviljaaaed. Mõisakompleksist veidi eemal asuvad lubjapõletus- ja telliseahjud. Kunagi 6 hektari suurune park on jäänud 3 hektari suuruseks.
Mõisast veidi eemal on mõisa kabel, mille ümber on Vecsaliena piirkonna vana kalmistu.
Piusa liivakivipaljandid

Piusa liivakivipaljandid (ka: Piusa müürid) on Piusa jõe orus olevad liivakivipaljandid (võru keeles: müürid). Need on Eesti kõige kõrgemad liivakivipaljandid. Mitmele paljandile on pandud ka nimi, näiteks Paabu müür, Sitka müür, Kalmetumägi, Nakri müür, Härma alumine müür, Härma mäemine müür, Make müür. Paljandite kaitseks on moodustatud Piusa jõe ürgoru maastikukaitseala.
Klassikaline keemiline analüüs

Klassikaline keemiline analüüs (ehk traditsiooniline keemiline analüüs) tähendab ainete koostise uurimist meetoditega, mis on välja arenenud koos keemia arenguga ja on kergesti teostatavad lihtsate vahenditega. 
Klassikalised keemilised analüüsid on läbiviidavad ilma keerulist aparatuuri kasutamata. Klassikaline keemiline analüüs tähendab aine karakteerse keemilise muundamise (karakteerse keemilise omaduse) kindlakstegemist või keemilise muundamise kvantitatiivset mõõtmist. Teiste sõnadega: tuntud keemilised reaktsioonid võimaldavad tuvastada mingi aine esinemise proovis ja määrata aine kvantitatiivset sisaldust proovis (nimetatakse „märg keemia”). 
Määramismeetodeid.
Kaasaegsel keerulisel aparatuuril põhinevad suure efektiivsusega ainete lahutamise meetodid ning aineosakeste ja füüsikalise mõjuri vastastikuse toime määramise meetodid (spektroskoopia) paigutatakse analüütilises keemias instrumentaalanalüüsi valdkonda.
Keelepesa

Keelepesa (inglise "language nest") on mingi väikese põliskeele (nt võru keele) säilitamisviis laste päevahoius või lasteaias. Nendes asutustes õpetatakse lastele keelt loomulike igapäevaste tegevuste käigus, nt mängimisel, riietumisel, söömisel. 
Keelepesad Eestis.
Eestis töötab (2015. aasta seisuga) üks võru keele õpetamiseks loodud omaette keelepesalastehoid Haanjas ja üks keelepesameetodit kasutav võrukeelne lasteaiarühm Sõmerpalu lasteaias. Lisaks sellele on Võru Instituudis käimas "Rändkeelepesa" projekt, mis keskendub keelepesapäevade korraldamisele erinevates Vana-Võrumaa lasteaedades. Selle käigus toimub igas projektiga liitunud lasteaias terve õppeaasta jooksul korra nädalas läbinisti võrukeelne keelepesapäev. Rändkeelepesa projektiga loodetakse, et osalevad lasteaiad jätkavad pärast projekti oma lasteaias omal jõul võrukeelse keelepesa meetodil töötava rühmaga. Rändkeelepesa projekti arengukava järgi on lähemaks eesmärgiks, et võrukeelne keelepesarühm või omaette keelepesalastehoid töötaks vähemalt igas Vana-Võrumaa kihelkonnas ning Võru ja Põlva linnas. Pikemas perspektiivis nähakse vajadust võrukeelsete keelepesa(rühma)de asutamiseks ka vähemalt neisse kohtadesse väljaspool Vana-Võrumaad, eelkõige Tartusse ja Tallinna, kus võrokesi väljarändest johtuvalt kõige enam elab.
Keelepesad välismaal.
Põliskeelte säilitamise keelepesa-meetod pärineb Uus-Meremaa põlisrahvalt maooridelt, kus see on andnud keele elavdamisel väga häid tulemusi. Meetodit kasutatakse aga edukalt ka näiteks Havail havai keele elavdamiseks ja Põhjamaadest Soomes, kus töötavad põhjasaami-, inarisaami- ja koltasaamikeelsed keelepesad.
Koduõpe

Koduõpe (inglise "home schooling") on õppevorm, mille korral lapsevanemate soovil või tervisliku seisundi tõttu õpetatakse last mitte koolis, vaid kodus.
Koduõpe on paljudes riikides seaduslik. Koduõpe on kõige levinum Austraalias, Kanadas, Uus-Meremaal, Suurbritannias ja USAs. Mõnes riigis on koduõppe programmid rangelt reguleeritud kui kohustusliku koolisüsteemi laiendus; teised, näiteks Saksamaa on selle täielikult keelustanud. Teistes riikides ei ole koduõpe küll seadusega piiratud, kuid see pole sotsiaalselt vastuvõetav või on ebasoovitav ja praktiliselt olematu.
Mulgi Kultuuri Instituut

Mulgi Kultuuri Instituut on mulgi kultuuri arendav instituut.
Skujene

Skujene (vanasti ka Skujenes muiža) on küla ("ciems") Lätis Cēsise piirkonnas, Skujene valla halduskeskus. 
Küla asub merepinnast 205 meetri kõrgusel ja jääb Riiast 93 km kaugusele.
Külas on rahvamaja, raamatukogu ja postkontor, seal asub Skujene bussipeatus.
Skujene ordulinnust on esmamainitud 1440. aastal, kuid tõenäoliselt rajati see juba 1255. aastal. Hiljem kujunes linnuseläänist Skujene mõis, mille keskuse juurde ka tänapäevane küla kujunes. Asula ehitati nõukogude perioodil välja kui kohaliku Skujene sovhoosi keskasula. Aastail 2009–2021 kuulus küla Amata piirkonda.
Kultuurimälestistest on regionaalse kaitse all Skujene ordulinnus, Skujene kirik, Skujene kiriku keskaegne kalmistu ja Skujene kiriku orel.
Seltz

Seltz on linn ja vald ("commune") Prantsusmaa kirdeosas Grand Esti piirkonnas Bas-Rhini departemangus Wissembourgi kantonis. Asub kohas, kus Saueri jõgi suubub Reini, Saksamaa linna Rastatti vastas.
2015. aastani oli linn Seltzi kantoni keskus.
Epifüüs (luuots)

Epifüüs (ladina keeles "epiphysis") on toruluu liigesepinnapoolne otsosamik.
Sarrewerdeni vald

Sarrewerden on vald ("commune") Prantsusmaa kirdeosas Bas-Rhini departemangus Grand Esti piirkonnas.
Valla keskus on Sarrewerden. Teised asulad on Bischtroff-sur-Sarre ja Zollingen.
Sarrewerden

Sarrewerden on asula Prantsusmaal Alsace'i piirkonnas Bas-Rhini departemangus Saverne'i ringkonnas
Sarre-Unioni kantonis, Sarrewerdeni valla keskus.
Kikuju keel

Kikuju keel (kikuju keeles "Gĩkũyũ [ɣēkōjó]") on nigeri-kongo keelkonda kuuluv keel, mida kõneldakse Keenias Keskprovintsis. Kikuju keeles kasutatakse ladina kirja. Kõnelejate arv on 2009. aasta seisuga 6,6 miljonit inimest ehk 22% Keenia rahvastikust. Kikuju keel jaguneb neljaks murdeks (kirinyaga, muranga, nyeri ja kiambu), mis on vastastikku kergesti mõistetavad.
Kikuju keeles antakse välja kunsti- ja kultuuriajakirja Mutiiri.
Keele struktuuri andmed.
Kikuju keele sõnajärg on SVO (subjekt-verb-objekt) ning nimisõnale järgneb omadussõna.
Tähestik.
Kikuju keele tähestik koosneb 20 tähest: "a b c d e g h i ĩ j k m n o r t u ũ w y".
Kikuju keeles on seitse vokaali ("a", "e", "ĩ", "i", "o", "ũ", "u") ja 13 konsonanti.
Vokaalidele "i" ja "u" märgitakse peale tilde.
Konsonanti "r" hääldatakse "l"-i ja "r"-i vahepealsena. Konsonanti "c" aga hääldatakse kui täheühendit "ch".
Nimisõnad.
Nimisõnad on kikuju keeles jagatud viide rühma (nominaalklassi):
Eesliited.
Näited:
Guillaume Musso

Guillaume Musso (sündinud 6. juunil 1974 Antibesis) on prantsuse kirjanik.
Tema romaane on müüdud üle 32 miljoni eksemplari ja tõlgitud 40 keelde. Nende põhjal on valminud ka mitu filmi.
Elu- ja loomelugu.
Guillaume Musso sündis 6. juunil 1974 Lõuna-Prantsusmaal Antibesis. Ta isa oli kohaliku linnavalitsuse kõrge ametnik ja ema linnaraamatukogu juht. 
Musso luges juba lapsena palju ja unistas raamatute kirjutamisest. 19-aastaselt, pärast keskkooli lõpetamist vaimustus ta Ameerika Ühendriikidest ning siirdus mõneks kuuks New Yorki, kus jagas elupinda teiste noortega ja teenis elatist jäätisemüüjana. Naasnud kodumaale, suundus ta Nice’i ülikooli majandust õppima ning töötas pärast õpingute lõppu majandusõpetajana Phalsbourgis, Lorraine’is ja Valbonne’is. 
Tema esimene romaan, põnevik "Skidamarink" ilmus 2001. aastal ja rääkis maali "Mona Lisa" vargusest Louvre’is. Pärast autoõnnetust hakkas talle huvi pakkuma surmalähedase kogemuse teema, millest lähtudes kirjutas ta 2004. aastal romaani "Mis saab pärast" (pr k "Et après..."). Sellest sai ta läbimurdeteos: romaani müüdi Prantsusmaal üle miljoni eksemplari ning see tõlgiti 23 keelde, sh eesti keelde. 2009. aastal tegi filmilavastaja Gilles Bourdos selle alusel psühholoogilise põneviku, mille peaosades olid John Malkovich ja Evangeline Lilly. 
Guillaume Musso käekirja iseloomustab detailivähesus. Saades rohkelt mõjutusi kinost, konstrueerib ta oma romaane nagu stsenaariume: koostab sisu nn skeleti, mille visandab suurele paberilehele, ning kavandab esmalt loo lõpu, millest lähtudes hakkab tõmbama tegevusliine. 
Isiklikku.
Guillaume Musso on abielus ja tal on kaks last. 
Tema vend Valentin Musso (sündinud 1977) on samuti kirjanik, ta kirjutab detektiiv- ja põnevusromaane.
Küla põleb kahest otsast

"Küla põleb kahest otsast" on Eesti kirjaniku Raimond Kolgi esimene romaan, mis ilmus 1955. aastal Lundis Rootsis.
Romaan räägib eesti noormehest üliõpilase kohanemisest Rootsi eluga.
Kirjastuse Eesti Raamat väljaandel ilmus romaan Tallinnas 2000. aastal.
Paat (romaan)

"Paat" on Kauksi Ülle 1998. aastal ilmunud romaan. See on esimesi võru keeles kirjutatud romaane.
Raamatu andis välja Eesti Kostabi-$elts (ISBN 9985917723).
Sulajää

"Sulajää" on Eesti kirjaniku Raimond Kolgi teine romaan, mis ilmus 1958. a Lundis Rootsis. Romaani peetakse Kolgi romaanidest parimaks.
Romaan räägib noore naise dramaatilisest saatusest Eestis kahe maailmasõja vahelisel perioodil. Noor naine visatakse koolist välja ja ta peab mehele minema vanale talumehele. Maalemineku tõttu ei saa noor naine enam osa ihaldatud linnalistest vaimsetest väärtustest.
Proosakirjanik

Proosakirjanik ehk prosaist on kirjanik, kes kirjutab proosat.
Räpina Vabadussõja mälestussammas

Räpina Vabadussõja mälestussammas on Vabadussõja langenute või kaduma läinute auks püstitatud mälestussammas Räpinas, mis avati 26. juunil 1927.
Mälestussammas lõhuti 27. augustil 1945 ja osad maeti maha. Tükid leiti 23. veebruaril 1989 ja mälestussammas taasavati 24. juunil 1989 Räpina päevade ajal.
Mälestussamba ümbruse korrastamisel 1934. aastal tuli samba ümbrusest välja luukeresid, 11. ja 12. sajandi raha ja terariistu.
Orava Vabadussõja mälestussammas

Orava Vabadussõja mälestussammas on Vabadussõjas ja Esimeses maailmasõjas langenute auks püstitatud mälestussammas Oraval. Mälestussammas avati 15. juulil 1934. Nõukogude ajal sammas lõhuti. Sammas taasavati 15. juulil 1989. Orava mälestussamba kavandas kunstnik Arkadio Laigo.
Nathan Adrian

Nathan Ghar-jun Adrian (sündinud 7. detsembril 1988 Bremertonis Washingtoni osariigis) on Ameerika Ühendriikide ujuja, viiekordne olümpiavõitja ja kümnekordne maailmameister. Ta on spetsialiseerunud vabaltujumise 50 meetri ja 100 meetri distantsile. Ta on püstitanud 50 meetri distantsil ühe varasema USA rekordi (21,37).
2008. aasta kevadel Manchesteris toimunud lühiraja maailmameistrivõistlustel võitis Adrian 100 meetri vabaltujumises kuldmedali rekordajaga 46,67 ning samal võistlusel võitis ta kuldmedali 4×100 meetri vabaltujumises ja hõbemedali 4×100 meetri kompleksujumises. Suveolümpiamängudel 2008 osales Adrian USA meeskonnas 4×100 meetri vabaltujumise eelvõistlusel. Finaalis võitis USA meeskond kulla, kuid Adrian seal ei osalenud. 2009. aasta Rooma maailmameistrivõistlustel võitis Adrian koos USA meeskonnaga kulla 4×100 meetri vabalt- ja 4×100 meetri kompleksujumises. 2011. aasta suvel Shanghai maailmameistrivõistlustel võitis Adrian 4×100 meetri kompleksujumises kuldmedali ja 4×100 meetri vabaltujumises pronksmedali.
2012. aasta suveolümpiamängudel Londonis osales Adrian 4×100 meetri teateujumises ja 100 meetri vabaltujumises. Adrian ujus USA teatemeeskonna avavahetust ja ta oli oma vahetuse kiireim. Viimase 50 meetriga möödus Prantsusmaa USA-st ja Adrian sai hõbemedali. 100 meetri vabaltujumises tuli Adrian olümpiavõitjaks ajaga 47,52 sekundit, kusjuures teise koha saanud James Magnussen kaotas vaid ühe sajandikuga.
Barcelona maailmameistrivõistlustel 2013 võitis Adrian 4×100 m vabaltujumises hõbeda ja 100 meetri ujumises pronksi. 2015. aastal Kaasani maailmameistrivõistlustel võitis ta kuldmedali 4×100 m vabaltujumise segavõistluses ja 4×100 m kompleksis ning hõbeda 50 m vabaltujumises.
2016. aasta Rio de Janeiro olümpiamängudel võitis ta kulla 4×100 m vabaltujumise teateujumises ja 4×100 m kompleksteateujumises. 50 meetri ja 100 meetri vabaltujumises võitis ta pronksmedal.
2017. aasta maailmameistrivõistlustel Budapestis võitis ta kuldmedali 4×100 meetri vabastiili ja 4×100 m kompleksujumise teatevõistluses ja hõbemedali 100 meetri vabaujumises ning aitas lisaks 4×100 meetri vabaujumise segateatevõistluses püstitada uut maailmarekordit (3.19,60). 50 meetri vabaujumises ta finaali ei jõudnud, jäädes ajaga 21,83 kahe poolfinaali peale kümnendaks. Finaalis ületas Caeleb Dressel Adrianile kuulunud USA rekordi 22 sajandikuga (21,15).
Tema järgi on tema kodulinnas Bremertonis nimetatud tänav Nathan Adrian Drive.
Oriküla (Kärla)

Oriküla oli Saaremaal Kärla kihelkonnas asunud küla. Praegu on küla alad Karida küla koosseisus.
Oriküla mõis loodi arvatavasti pärast 1628. aastat. Seda mainiti aastail 1645 ja 1798 kujul "Orriküll".
1920. aastatel rajati mõisa maadele asundus. Pärast maailmasõda see tühjendati ja selle asemele rajati Nõukogude armee raketibaas. Üksikud talud, mis jäid põhja poole Kaarma valda, liideti 1977 Kaarmisega, aga endise asunduse põhiosa, sealhulgas mõisakoht, asub praegu Karida küla piires ja on asustamata.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi kuulus Oriküla Lääne-Saare valda.
Viti mõis

Viti mõis, ka Pöövli mõis (saksa keeles "Wittenpöwel") oli rüütlimõis Keila kihelkonnas Harjumaal, tänapäeva Viti küla lähedal Harku vallas Harju maakonnas.
Mõis moodustati 1630. aastal ja esimene omanik oli Hermann Witt, kelle järgi mõis ka nime sai.
Põhjasõja järel kuulus mõis Hermann von Rentelnile ning 1740test aastatest oli Viti mõis Christian Buchau omanduses, 1785. aastal omandas Viti mõisa Johann Christian von Wistinghausen (1743–1787), Wistinghauseni perekonna kätte jäi mõis rohkem kui seitsmeks aastakümneks. Alates 1858. aastast kuni 1919. aasta võõrandamiseni oli mõis von Stackelbergide omanduses.
1893–1899 oli mõisa valitsejaks Eduard Vilde isa. Kirjanik ise viibis mõisa valitsejamajas sagedasti.
Port Orange

Port Orange on linn USA-s Florida osariigis Volusia maakonnas.
Port Orange piirneb 4 linnaga: Daytona Beachi, Daytona Beach Shoresi, South Daytona ja New Smyrna Beachiga. Linn asub DeLandist umbes 35 km kaugusel kirdes ja Orlandost 80 km kaugusel põhjas.
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 56 048. Aastal 2000 oli 45 823.
Port Orange'i asutas 1867 John Milton Hawks, kes tõi pärast Ameerika Ühendriikide kodusõda oma saeveskisse tööle vabaks lastud mustanahalisi. Esther Hawks asutas sellesse piirkonda esimese integreeritud kooli. Pärast koloonia loomist tekkis vastuhakk ja suurem osa koloniste lahkus.
&lt;br&gt;
Parma hertsogkond

Parma hertsogkond loodi aastal 1545 Milano hertsogkonna osast lõuna pool Po jõge, mis vallutati Kirikuriigi poolt aastal 1512. Need Parma linna ümbritsevad territooriumid anti läänina paavst Paulus III sohipojale Pier Luigi Farnesele.
Aastal 1556 sai teine hertsog Ottavio Farnese Piacenza linna, saades seega ka Piacenza hertsogiks ja nii oli riik hiljem tuntud kui Parma ja Piacenza hertsogkond ("Ducato di Parma e Piacenza").
Farnese perekond jätkas valitsemist kuni hääbumiseni aastal 1731, kust alates päris hertsogkonna Hispaania kuninga noor poeg don Carlo, kelle ema Elisabetta Farnese oli Farnese pärija. Ta valitses kuni Poola pärilussõja lõpuni aastal 1735, kui Parma loovutati Mõlema Sitsiilia eest keiser Karl VI-le. 
Habsburgid valitsesid ainult kuni Aacheni rahu sõlmimiseni aastal 1748, kui see loovutati tagasi Bourbonidele don Carlo noorema venna don Filippo isikus, kes sai ka väikese Guastalla hertsogkonna. Hertsogina asutas Filippo Bourbon-Parma dünastia, valitsedes Parma, Piacenza ja Guastalla hertsogkonda ("Ducato di Parma, Piacenza e Guastalla").
1796. aastal okupeeriti hertsogkond Napoleon Bonaparte'i juhitud Prantsuse vägede poolt ja poliitiline olukord riigis muutus väga segaseks. Hertsog Ferdinando säilitas oma trooni Prantsuse sõjaliste kuberneride all kuni Aranjuezi lepinguni aastal 1801, kui üldine kokkulepe Bourbonide ja Napoleoni vahel otsustas ametlikult loovutada hertsogkonna Prantsusmaale Toscana eest, kuid hertsog jäi Parmasse kuni oma surmani aastal 1802, võib-olla mürgitati. Siiski oli Napoleon hertsogkonna tuleviku osas kõhklev, taotledes Bourbonide täielikku kaasamist oma liitlastena Euroopa sõdades. Kuigi Prantsuse seadused ja haldus viidi järk-järgult sisse, kuulutati ametlik annekteerimine Prantsuse keisririiki välja alles aastal 1808 pärast konflikti puhkemist Bourbonide Hispaaniaga. Hertsogkond muudeti Taro departemanguks.
1814. aastal taastati hertsogkonnad Napoleoni Habsburgist naise Marie-Louise alla, kes valitses neid oma elu lõpuni. Pärast Marie-Louise surma aastal 1847 taastati hertsogkond Bourbon-Parma liinile, mis valitses väikest Lucca hertsogkonda. Selles kontekstis loovutati Guastalla Modenale. Bourbonid valitsesid aastani 1859, mil nad aeti revolutsiooniga minema pärast Prantsuse ja Sardiinia võitu sõjas Austria vastu.
Parma ja Piacenza hertsogkond ühines Toscana suurhertsogkonna ja Modena hertsogkonnaga, et moodustada detsembris 1859 Kesk-Itaalia ühendatud provintsid, ja ühendati märtsis 1860 pärast referendumit koos Sardiinia kuningriigiga Itaalia kuningriiki.
Madukaellased

Madukaellased on kahe loomarühma nimetus:
Mahtanalüüs

Mahtanalüüs (ingl "volumetric analysis") on keemiline analüüs, kus uuritava komponendi kogus lahuses määratakse ekvivalentse hulga reaktiivi lahuse mahu järgi (tiitrimine) või gaaside segu korral, kus mõõdetakse (ühe) komponendi lahuses neeldumisel (sorptsioonil) saadud gaasi mahu muutus.
Enamasti samastatakse mahtanalüüs tiitrimisega, kuna vajadus gaasisegude mahtanalüüsiks tuleb harva ette.
Kodasoo mõis

Kodasoo mõis (saksa keeles "Kotzum") oli rüütlimõis Kuusalu kihelkonnas Harjumaal.
Mõisat ("Kottasem") on esimest korda mainitud 1485. aastal. 1467 (?)–1694 kuulus mõis Zoegedele, 1919. aastal krahv Alexander Rehbinderile. 
1914. aastal kuulus mõisa koosseisu 1101 ha mõisamaad, 33 lahustükki (836,5 ha), Kaberla ja Kaberneeme küla ning Koipsi ja Rammu saar.
Mõisasüda asus 1913. aastal Jõelähtme ja 1939. aastal Kuusalu vallas.
Koitjärve mõis

Koitjärve mõis (saksa keeles "Koitjärw") oli Tallinna linnamõis Kuusalu kihelkonnas. Praeguse haldusjaotuse järgi asub kunagise Koitjärve mõisa ase Anija valla territooriumil.
Mõis moodustati 17. sajandi lõpus. Mõisa esimene omanik oli Georg Cornelius Griesinger. Aastatel 1733–1940 kuulus mõis Tallinna linnale.
1818. aasta maanimistu järgi oli mõisas maad, 2 adramaad ja 20 revisjonihinge.
Kumna mõis

Kumna mõis, varem Knoobuse mõis (saksa keeles "Kumna") oli rüütlimõis Harjumaal Keila kihelkonnas, tänapäeva Kumna küla lähedal Lääne-Harju vallas Harju maakonnas.
Ajalugu.
Mõis rajati 1620. aastatel. Mõisa esimene omanik oli Johan Knopius.
Kõnnu mõis (Kuusalu)

Kõnnu mõis (saksa keeles "Könda") oli rüütlimõis Kuusalu kihelkonnas.
Kõnnu alad olid 1519–1558 Taani kuninga valdused Liivi ordu territooriumil, mis Rootsi valitsusajal läänistati 13. juunil 1581 Pontus de la Gardiele.
Mõis tekkis enne 1637. aastal Kolga mõisa karjamõisana. Jakob De la Gardie tütre, krahvinna Christina Catharina De la Gardie (1632–1704) abieluga (1658) feldmarssal Gustaf Otto Stenbockiga läks mõis Stenbockide suguvõsa omandisse. 
1696. aastal sai rüütlimõisaks.
1710. aastal kuulus feldmarssal krahv Magnus Stenbockile, Põhjasõja järel 1715. aastal krahv Gustav Otto Douglas, 1723. aasta restitutsioonikomisjoni otsusega Kolga, Kõnnu ja Kiiu mõisate kohta tagastati need Stenbockidele ja 1750. aastal oli mõisaomanik krahv Karl Magnus Stenbock (1725–1798). Pärast Erik Magnus Andreas Harry von Stenbocki (surn. 1895) surma päris fideikomissi pärimisõiguse järgi Kõnnu, Kolga, Loo ja Kiiu mõisa riiginõunik krahv Michael von Stenbock (1837–1910).
1908. aastal omandas mõisa polkovnikuproua Eleonora Nikolajeva ja 1911. aastal Doni Agraarpank, 1912. aastal Vene Talurahva Põllupank.
Laulasmaa mõis

Laulasmaa mõis (saksa keeles "Laulasma") oli rüütlimõis Keila kihelkonnas, tänapäeval Lääne-Harju valla, Laulasmaa külas.
Laulasmaa mõis moodustati 1787. aastal, kui see eraldati Leetse mõisast. Kuulus Roseni, Uexküllide, Mohrenschildti, Wolkonsky, Ferseni perekondadele, viimane võõrandamiseelne omanik oli Ferdinand Theodor Alexander Karl von Mohrenschildt.
Ühekorruselisest puidust peahoonest pole enam midagi alles. Tänapäevani on säilinud peamiselt pargipuid ja osa piirdemüüre. Mõisasüdame ümbrus on nüüdisajal jaotatud suvilakruntide vahel.
Loo mõis

Loo mõis (saksa keeles "Neuenhof") oli rüütlimõis Kuusalu kihelkonnas, Harjumaal. Tänapäeval jääb Harju maakonna Kuusalu valla territooriumile.
Mõisat on esimest korda mainitud 1536. aastal.
Loo mõis oli Kolga mõisa kõrvalmõis. Mõis kuulus Stenbockidele ja 1915. aastast Anna Nerlingile (sünd. paruness Stackelberg).
Mõis riigistati 1919. aasta maareformiga.
Luka mõis

Lucca mõis (ka: Lukka mõis, Lucca poolmõis; saksa keeles "Lucca") oli poolmõis Keila kihelkonnas, Harju kreisis, tänapäeva Tabasalu aleviku lähedal Harku vallas Harju maakonnas.
2. detsember 1839 registreeriti Rannamõisa mõisa Tiskre poolmõisa aladest bürgermeister Johann Karl Girardi omandisse läinud "Luka" (8163 ruutsülda) maakoht.
Mõis eraldati Rannamõisa mõisast 1849. aastal, tegemist oli faktiliselt Tallinna-lähedase suvilaga, millel oli poolmõisa staatus. Mõisa omanikeks olid Girard de Soucantonid, kes olid ka Rocca al Mare suvemõisa omanikud.
Meremõisa mõis

Meremõisa mõis (saksa keeles "Merremois") oli rüütlimõis Keila kihelkonnas Harjumaal. Tänapäevase haldusjaotuse järgi asuvad mõisa alad Lääne-Harju vallas.
Mõis asutati 1580. aastatel, esimene omanik oli Tallinna lossifoogtHans Wartmann. Alates 1786. aastast, kui Gustav Reinhold von Wartmann müüs mõisa maha, oli see järgemööda Pilar von Pilchaude, Klugenite, Koskullide ja Knorringite omanduses.
1832. aastal sai uueks omanikuks Carl von Uexküll. Tema alustas uue mõisasüdame ehitamist Keila jõe vasakule kaldale, umbes 200 meetrit vanast südamest põhjakirdesse.
Uute suurte ehitustega sattus Uexküll rahalistesse raskustesse ning müüs 1837. aastal Meremõisa naabermõisa Keila-Joa omanikule Alexander von Benckendorffile, kes oli seal äsja ehitanud uue mõisasüdame koos uusgooti stiilis lossiga.
Pooleliolevast Meremõisa uuest peahoonest kujundati maalilised varemed uue Keila-Joa metsapargi kaugeimas servas (kavandatud Meremõisa uus peahoone asus Keila-Joa mõisa peahoonest 500 meetrit läänes jõe teisel (vasakul) kaldal). Meremõisast sai Keila-Joa kõrvalmõis ja sinna mingeid hooneid enam ei ehitatud.
Pärast 1919. aasta maareformi rajati mõisa allesjäänud südamesse asundustalu Merimetsa A-176, kus säilis ka vana mõisa hooneid.
Višķi mõis

Višķi mõis ("Višķu muiža", ka "Mola" või "Moļa muiža") oli mõis Lätis. Tänapäeval asub endine mõisasüda Augšdaugava piirkonnas Višķi vallas Višķu tehnikumsi nimelises asulas.
Višķi mõis kuulus Poola päritolu Molide suguvõsale. Mõis rajati 19. sajandi alguses. Kahe torniga peahoone on aastast 1878, ent aastal 1918 tornid hävisid. Säilinud on veel mõisavalitseja maja (seal olid ka mõisateenijate eluruumid) ja ait. Aastast 1926 on mõisa peahoones kool. Praegu kannab see nime Višķi Põllumajandustehnikum.
Mõisa juures on ka 28 hektari suurune park, mis asub Lukna järve kaldal.
Tarvas (mütoloogia)

Tarvas on eesti ja soome mütoloogias esinev loomanimetus, kelle all võidi mõelda pulli, härga, pühvlit, ürgveist (ehk tarvast) või Johannes Voldemar Veski jt arvates ka hirve.
Vaagnakannus

Vaagnakannus (inglise keeles "pelvic spur") on paariline tagajäsemete jäänus mõnedel selgroogsetel loomadel. 
Maolistel.
Nii emastel kui ka isastel anakondadel, boadel ja püütonitel on tagakeha küljes, kloaagi läheduses, paarilised väiksemõõtmelised vaagnakannused, millel eristatakse kolme luud, mis on lihastega ümbritsetud ja lõpevad küünisega (inglise keeles "claw").
Osa uurijaid arvab, et vaagnakannused on isastel kohati abiks kopulatsiooni-eelsel käitumisel (rivaalide võitlused) sigimistoimingute sooritamiseks aga ka kopulatsioonil.
Tahk (ihumiskivi)

Tahk ehk kõvasi on tugevast liivakivist saadud ja lõikeriistade (nt kirve, noa) teritamiseks kasutatav vahend. Tahuga sarnaneb kivist tehtud luisk.
Tahuks vajaminev liivakivi toodi enamasti rannast, mõnikord ka metsast.
Luisk

Luisk on vahend, millega teritatakse lõikeriistu. Kivist tehtud luisk sarnaneb tahuga ning lõunaeesti murretes nimetati seda ka "kõvask", mujal Eestis kõvasi. Puidust valmistatud luisu üldine nimetus oli veel laast.
Ajaloost.
19. sajandi keskpaigani kasutati Eestis laialdaselt puuluiske, mis olid valmistatud peamiselt tammest, vahtrast või kadakast. Põhja- ja Lääne-Eestis olid rohkem kasutusel kõvast liivakivist omavalmistatud luisud. Vabrikuluisud tulid kasutusele 19. sajandi teisel poolel. 
Kirjeldus.
Saartel ja Loode-Eesti rannikualadel valmistati puuluisud Skandinaavia eeskujul neljakandilise pulga kujuga. Nad olid kaetud paksu kihi kleepainega (tõrva või vahaga) ning üle puistatud peene liivaga. Mandril, eriti Lõuna-Eestis olid luisud Ida-Euroopale omaselt valmistatud paksu laastu kujulisena. Need kaeti tõrva ja liivaga või ainult liivaga, mis püsis luisu karestatud pinnal. Viimasel juhul tuli luisku aeg-ajalt pista liivakotti. Luisku kanti tavaliselt kaasas "luisutaskus", mis oli valmistatud nahast või jämedast riidest, aga ka puust või kasetohust tupes. Paljude luiskude käepidemed olid kaunistatud.
Kalkūni mõis

Kalkūni mõis (läti keeles "Kalkūnes muiža", saksa keeles "Kalkuhnen") oli mõis Kuramaal Daugavpilsi kihelkonnas. Tänapäeval asub endine mõisasüda Lätis Augšdaugava piirkonnas Kalkūni vallas Kalkūnis. 
Peahoone laskis aastail 1890–1892 ehitada August von Oettingen Wilhelm Neumanni projekti järgi. Peahoonet ehib Wolter von Plettenbergi raidkuju. Aastast 1900 oli mõisa omanikuks krahv Ignatjev, aastast 1912 Kaasani kaupmees Vassili Korjakin. Aastal 1920 mõis võõrandati ja aastal 1927 rajati sinna Grīva linna sünnitusmaja. Teise maailmasõja ajal oli seal sõjaväehaigla. Alates 1945. aastast on mõisas lastekodu.
Majandushoonetest on säilinud aidad.
Jevgeni Tamm

Jevgeni Igorevitš Tamm (vene keeles Евгений Игоревич Тамм; 16. november 1926 Moskva – 26. jaanuar 2008 Moskva) oli Venemaa füüsik ja alpinist.
Ta on kaitsnud füüsika-matemaatikadoktori kraadi ja töötanud Venemaa TA Lebedevi-nimelise Füüsikainstituudis kõrgete energiate füüsika sektori juhatajana. 
Alpinism.
1961. aastal tuli ta NSV Liidu meistriks alpinismis. 1962. aastal sai ta NSV Liidu meistersportlaseks alpinismis.
Ta on juhtinud alpinismiekspeditsioone Kaukaasias, Pamiiris, Tjan-Šanis ja Altais (1957–1972). 
1978–1981 oli ta Himaalaja ekspeditsioonide ettevalmistusperioodil treeningulaagrite juht ja treener. Treeningukogunemisi peeti kaks korda aastas, sinna pääsemiseks sõeluti välja parimad saja kandidaadi hulgast. 1982. aastal juhtis ta esimest Nõukogude Himaalaja ekspeditsiooni. Selle käigus vallutati Džomolungma. Tipul käis 11 ekspeditsiooni liiget.
Aastatel 1978–1981 juhtis ta NSV Liidu Alpinismiföderatsiooni.
Isiklikku.
Jevgeni Tamm on maetud Moskvas Novodevitšje kalmistule. Tema isa oli Nobeli füüsikaauhinna laureaat Igor Tamm.
Madukotkas (perekond)

Madukotkas ("Circaetus") on haugaslaste sugukonda kuuluv lindude perekond.
Klassifikatsioon.
Madukotka perekonda paigutatakse järgmised liigid:
Aile Möldre

Aile Möldre (sündinud 20. septembril 1958) on eesti infoteadlane.
2005. aastal sai ta doktorikraadi.
Ilmar Vaaro

Ilmar Vaaro (sündinud 21. oktoobril 1960) on eesti raamatukogundusõppejõud. 
Ta on lõpetanud 1979. aastal Rapla Keskkooli, õppinud aastatel 1979–1981 Tartu Riiklikus Ülikoolis ajaloo erialal ning lõpetanud 1991. aastal Tallinna Pedagoogilise Instituudi kultuuriteaduskonna raamatukogunduse ja bibliograafia erialal (raamatukoguhoidja-bibliograafi kõrgem kvalifikatsioon, diplom "cum laude"). 
Ta on töötanud aastatel 2005–2013 Tartu Ülikooli Viljandi kultuuriakadeemias, sh 2005–2010 osakonnajuhatajana. Alates 2013. aastast töötab Tartu Ülikoolis, kus oli algul lektor ja on 2021. aastast ühiskonnateaduste instituudi infoteaduse õpetaja.
Anneli Surva

Anneli Surva (kuni 1989 Anneli Paesüld; sündinud 28. märtsil 1965) on eesti koorijuht ja muusikapedagoog.
Ta lõpetas Tallinna Riikliku Konservatooriumi koorijuhtimise erialal 1988. aastal professor Ants Üleoja klassis. 
Alates 1983 on ta Salme Kultuurikeskuse naiskoori "Ilo" dirigent, aastast 1987 peadirigent. Juhatanud segakoori "Kungla", Virumaa Poistekoori ja Mustamäe Lasteloomingu Maja muusikastuudio "Hellas" koore. 
Ta oli Eesti Naislaulu Seltsi juhatuse liige 2002–2006 ja Eesti Kooriühingu muusikatoimkonna liige 2004–2006. Eesti Rahvusraamatukogu naiskoori dirigeerib ta alates 1995. aastast.
Isiklikku.
Tema abikaasa on koorijuht Hirvo Surva.