Gladiool

Gladiool ("Gladiolus") on taimeperekond võhumõõgaliste sugukonnas. 
Nimetus.
Perekonnanime "gladiool" kasutatakse Eestis kasvatavate kultuurtaimede kohta. Eesti ainus pärismaine "Gladioluse perekonda kuuluv liik on niidu-kuremõõk ("Gladiolus imbricatus"), mis arvatakse kokkuleppeliselt nimetatud kuremõõga"' perekonda. Ladinakeelse nime "Gladiolus" on gladiool saanud Vana-Rooma filosoofilt ja loodusteadlaselt Plinius Vanemalt, kes leidis, et gladiooli lehtedest väljuv noor õisik sarnaneb gladiaatori lühikese mõõgaga. 
Levila.
Enamik gladiooliliike on pärit troopilisest Aafrikast, peamiselt Lõuna-Aafrikast, kuid ka Madagaskarilt, Vahemere maadest, ulatudes seejuures Põhja-Euroopasse. Samuti on neid leitud Väike- ja Kesk-Aasiast. Euroopas ja Aasias on leitud kokku umbes 20 liiki, maailmas aga kokku umbes 200–300 liiki.
Kirjeldus.
Gladioolid on mugulsibulaga külmaõrnad püsililled. Neil on mitu enamasti süstjat või mõõkjat lehte. Lehtede värvus on heledast kuni sinakasroheliseni. Nad on tugevad ja kaetud vahakihiga. Lehtede pikkus on 30–140 cm, laius aga 2–8,5 cm. Kehtib seaduspärasus – iga järgnev leht on eelmisest suurem. Neid on tavaliselt 4–5, mis oleneb sordist. Lehed paiknevad ümber varre kaherealiselt. 
Vars ja õisikuvars gladioolil morfoloogiliselt ei eristu. Vars on 12–15 cm pikkune. Õisikud suurenevad kuni viimase õie puhkemiseni. Esimesena arenevad välja õisiku alumised õied. Kõige varem ja tugevamini arenevad välja tolmukad. Õisikus on keskmiselt 16–20 õit, kuid on ka 22–24 õielisi sorte. Õisiku pikkus kõigub eri sortidel 40–45 kuni 60–70 cm. Näiteks "Gladiolus alatus" on 12 õiega, "Gladiolus crassifolis" aga kuni 30 õiega. Mitte kõik õiealgmed ei pruugi areneda normaalselt. Üksikute õite puhkemise ajal kasvab õievars pikkuses veel edasi. Õied on koondunud tähkjasse õisikusse, on kahesugulised, harva lõhnavad. Õiekate on gladioolidel bilateraalsümmeetriline. See koosneb kuuest erinevast eredalt värvunud õiekatte- ehk perigoonlehest, mis asetsevad kahes ringis ja on alumises osas lehterjalt kokku kasvanud. Õietkatteleht võib kuju poolest olla süstjas, ovaalne, kitsas- või laitalbjas, laiovaalne või ümardunud. Tema serv võib olla sile, loogeline, hõlmine, lainjas, jooneline, odajas, rombjas, lehvikjas või kaarjas. Õiekattelehe äär võib olla erksavärviline. Tolmukaid on kolm, nad ulatuvad välja krooniputkest ja kumerduvad õiekatte ülemisse osasse. Emakakael on vähemalt sama pikk kui tolmukad ja kumerdub ülespoole nagu tolmukadki. Emakas haruneb tipus kolmeks.
Õite värvus on väga mitmekesine. Esineb nii ühevärvilisi kui ka mitmevärvilisi õisi, kas puhastes või mitmesuguste värvivarjunditega toonides. Õie värvus oleneb pigmentide olemasolust. Näiteks punase värvuse puhul võib õies olla olenevalt sordist 2–6 eri antotsüaani. Õitele kollase ja kreemika värvuse annavad antoksantiin ja flavonoidid.
Gladioolid on risttolmlejad taimed, tolmeldajateks on suured putukad, peamiselt kimalased. Looduses toimub tolmlemine ja õite viljastamise protsess kimalaste, mesilaste ja tuule kaasabil. Seemned valmivad kupras. Vili on sünkarpne munajas kolmepesaline kupar, milles on 7–100, isegi kuni 150 seemet. Seemned on ümarad ja varustatud tiivakestega. Tiivakesed võivad ka puududa. 
Liigitus.
Arengurütmi järgi jagatakse gladioolid kahte rühma:
Aretuse ja päritolu järgi eristatakse mitmeid sordirühmi.
Õie ehituse järgi jagatakse gladiooli perekonda kuuluvad liigid kolme rühma:
Enamik liike kuulub esimesse rühma. 
Kultuuris.
Gladioole peetakse vapruse sümboliks. Oma päritolumaal Aafrikas tähendab ta õnne, ilma gladioolideta ei toiminud seal ükski pidustus.