tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Hartung

Hartung (ka Garttungus, surnud 1321) oli Saare-Lääne piiskop 1310–1321.
Teda on 16. juunil 1302 mainitud Riia peapiiskopi otsuses Saare-Lääne piiskopi Konrad I ja ordu vahelises tülis kui Saaremaa kanoonikut. 1309 on teda mainitud kui Saaremaa toomhärrat, kes saatis Riiga Gregorius IX privileegi koopia.
Suhted paavstiga.
23. veebruaril 1318 kohustas paavst Johannes XXII Hartungi saatma kuuria juurde prokuraatorit. 
Hartung lähetas 23. augustil 1320 skolastik Gottfried von Memeli paavsti juurde saadikuks seoses Liivi ordu liikmete jõhkra käitumisega piiskopkonnas.
Tegevus rahuvahendajana.
Hartung manitses koos Tallinna piiskopi Heinrichiga ja Taani Eestimaa asehalduriga 15. mail 1313 Läänemaal Voose külas Saksa ordut ja Riia linna sõlmima omavahel rahu Liivimaa kodusõjas.
Tüli mõrvatud praosti pärast.
1312 puhkes piiskopil vaidlus Riia linnaga mõrvatud praost Wedekini, Henricus de Lubecke ja Mauritius de Hude pärast, mille osas langetas Riia peapiiskop Friedrich von Pernstein 27. veebruaril 1312 otsuse. 15. juunil 1319 saavutas Hartung Lihulas kokkuleppe mõrvatud praosti asjus.
Jakob (Saare-Lääne piiskop)

Jakob (ka Jacques, surnud 1337) oli Saare-Lääne piiskop aastatel 1322–1337.
Elulugu.
Jakob oli Tartu piiskopkonna toomkapiitli skolastik.
3. märtsil 1322 nimetati ta paavst Johannes XXII poolt Avignonis piiskopiks ja ordineeriti 14. märtsil 1322 Porto e Santa Rufina kardinalpiiskopi Bérenger de Frédoli poolt.
Piiskop Jakob on teadaolevalt esimene Saare-Lääne piiskop, kes enda ametissekinnitamise eest maksis kuuriale maksu ("servitium communis"). "Servitium communis"'e suurus oli tavaliselt 1/3 piiskopkonna aastasissetulekust, Jakob maksis enda kinnitamise eest 1300 floriini, mis oli peaaegu sama palju, kui maksid Riia, Tartu, Tallinna ja Kuramaa piiskopid kokku. Seetõttu on Ivar Leimus hinnanud, et Jakob Saare-Lääne piiskopina võis olla rikkaim mees Liivimaal.
Jakob leppis 25. mail 1323 koos Läänemaa vasallidega kokku Haapsalu linnasarase piirid.
1326 puhkes tüli Riia peapiiskopiga.
Tartu piiskopi teatel leppis 1327. aastal Liivi ordu maameister Reimar Hane piiskop Jakobiga kokku mõnede Läänemaa varade ("bonum") osas.
Ta sai 30. aprillil 1332 paavst Johannes XXII-lt privileege. 6. veebruaril 1333 kohustas paavst piiskoppi Rooma minema palverännakule.
26. detsembril 1333 tunnistasid kolm Saaremaa toomhärrat ja Jakob Taani kuningliku nõukogu ja kaupmees Marquardi vahelist kokkulepet rukki kvantiteedi osas. Jakob sõlmis samal päeval kokkulepe Tallinna piiskopi Olav von Roskilde ja Eestimaa vasallide vahel.
5. septembril 1334 sätestas Jakob Vana-Pärnus otsuse rüütel Marquard Breydele Taani kuninga poolt läänistatud mõisate osas.
Jakob ja Lübecki piiskop Heinrich langetasid 15. juunil 1336 otsuse Lübecki rae ning Bertram ja Hermann Friso vahelises kohtuasjas.
Jakob suri 1337. aastal Lübeckis.
Hermann II (Saare-Lääne piiskop)

Hermann II Osenbrugge (ka Osenbrügge) oli Saare-Lääne piiskop 1338–1362. 
Hermannus de Osenbruckenit on mainitud 1291. aastal Bologna ülikoolis. Kui tegemist on sama isikuga, oli ta esimene liivimaalane Bologna ülikoolis ja elas kõrge eani. 
Hermann Osenbrugge oli Saare-Lääne piiskopkonna kanoonik. Ta määrati paavst Benedictus XII poolt 23. veebruaril 1338 Saare-Lääne piiskopiks. 30. aprillil 1338 vabastas paavst ta kohustusest käia Roomas palverännakul.
Piiskop Hermanni surmakuupäev pole teada, kuid 10. juunil 1362 oli ta elus. Tallinna rae poolt 1364. aastal piiskop Hermannile adresseeritud läkitus Johann Palleni rukkilasti aresti asjus võib olla eksitus ja selles kirjas on tegelikult mõeldud piiskop Konrad II.
Konrad II (Saare-Lääne piiskop)

Konrad II (surnud 1374) oli Saare-Lääne piiskop 1363–1374.
Konrad II kinnitati paavst Urbanus V poolt Saare-Lääne piiskopiks 24. juulil 1363. Ta oli varem Saare-Lääne piiskopkonna dekaan ja vikaar. Talle võib omistada Tallinna rae poolt 1364. aastal piiskop Hermannile adresseeritud läkituse Johann Palleni rukkilasti aresti asjus.
Konrad II andis 12. aprillil 1364 igale Saare-Lääne piiskopkonda külastavale kaupmehele vabastuse tollimaksust ja rannaõigusest.
Ta sõlmis 30. juulil 1368 liidu Rootsi kuninga Albrechtiga.
20. jaanuaril 1369 pani ta kirikuvande alla Gotfried Warendorpi, kes nimetas end Tartu dekaaniks. Selle otsuse langetas Konrad II Lihulas.
Heinrich III (Saare-Lääne piiskop)

Heinrich III (umbes 1300–1381) oli Saare-Lääne piiskop 1374–1381.
Tal oli õde Alheydis (Alheid).
Heinrich III oli 1370–1374 Schleswigi piiskop (Heinrich II). Ta määrati ametisse 30. jaanuaril 1370. 
Tegevus Saare-Lääne piiskopina.
Paavst Gregorius XI määras Heinrichi Saare-Lääne piiskopiks 23. oktoobril 1374. Maguelone​'i piiskop Pierre de Vernols kirjutas piiskopile 16. aprillil 1375 ja 30. septembril 1376. Arles'i peapiiskop Pierre de Murat de Cros kirjutas piiskopile 1. aprillil 1376 ametissekinnitamise maksu ("servitium communis") asjus. Paavst Urbanus VI kirjutas 26. aprillil 1380 Bremeni raele piiskop Heinrichi ametissekinnitamise maksu asjus. 
Heinrich III kirjutas 16. jaanuaril (Marcellus I mälestuspäeval) 1380 Lihulast Tallinna raele Marquardt Crunbeke õigusrikkumise asjus.
Piiskopi mõrvamine.
1381 saatis Saaremaa toomkapiitel paavst Urbanus VI-le palvekirja, milles kirjeldas olukorda piiskopkonnas. Piiskop Heinrich olevat kirikule kuulunud väärisasjad ("yocalium et bonorum clenodiorum ecclesiae") ära müünud, privileege mitte kohaldanud ja sõlminud Rootsiga läänilepingu. Ta oli vastupaavst Clemens VII poolehoidjad vanglast vabastanud, lubanud neil osaleda oma privaatmissadel ja pidanud koos nendega söömaaegu.
Heinrich oli tapetud Kuressaare piiskopilinnuses enne 5. juulit 1381, mil Urbanus VI nõudis Hermann Bolne karistamist, keda peeti tema tapmise eest vastutavaks. Saaremaa toomhärrad olid piiskopi vangistanud, seejärel kägistanud ("iugulasse") ja laiba visanud lossi šahti. Urbanus VI kirjeldas piiskopi kinnivõtmist oma nõudes: ""proditorie capere et carceribus mancipare ac tandem turpiter et crudeliter ipsum iugulare et morti tradere praesumit"."
Juhtumit on lühidalt kirjeldanud kroonik Detmar "Lübecki kroonikas" ja teoloog Albert Krantz 1519 avaldatud teoses "Wandalia".
Caspar Schuwenflug

Caspar Schuwenflug (ka "Kaspar"; "Schuwenpflug", "Schuwempflug"; u. 1370 Passenheim Preisimaa – 10. august 1423 Montefiascone Itaalia) oli Saare-Lääne piiskop 1420–1423.
Schuwenflug oli Warmiast, Passenheimi (Pasymi) linnast pärit sakslane. Aastatel 1398–1416 töötas ta notarina. Augustis 1404 ja jaanuaris 1405 on teda mainitud seoses õpingutega Itaalias Padovas. 1405 sai ta Padova ülikoolist arstiteaduste doktori kraadi. 1411–1416 oli ta Warmia kanoonik. Ta osales Konstanzi kirikukogul (1414–1418). Aastatel 1418–1419 töötas ta Warmias praostina ning seejärel Saksa ordu kõrgmeistri kaplanina ja Fromborki ("Frauenburg") toomhärrana.
Schuwenflugi on mainitud 13. septembril 1414 Saksa ordu kõrgmeistri teates ordu Liivimaa maameistrile kui Saksa ordu saadikut oikumeenilisel kirikukogul Konstanzis. 1418 arutasid Schuwenflug ja Saksa ordu prokuraator paavsti juures Riia peapiiskopkonna omandi üle, mille kohta Schuwenflug andis 13. mail 1418 ordu kõrgmeistrile aru. 19. mail saatis Schuwenflug kõrgmeistrile oma soovituse ja 26. juulil 1418 saatis ta meistrile oma tänukirja. 4. mail 1418 esitles Schuwenflug end Gniewi ("Mewe") komtuuri Johann von Zelbachi juures. 13. mail 1418 mainis paavst Martinus V teda oma teates vaherahu sõlmimisest Saksa ordu ja Poola vahel.
Schuwenflug oli seotud Riia peapiiskopi Johannes VI Ambundi ametissemääramisega, mistõttu augustis 1418 soovitas Saksa ordu kõrgmeister Michael Küchmeister von Sternberg paavsti määrata Schuwenflugi mõnele vakantseks jäävale ametikohale Preisimaal või Liivimaal.
Saksa ordu kõrgmeister soovitas teda paavstil ametisse määrata. 8. jaanuaril 1420 määras paavst Martinus V Schuwenflugi Saare-Lääne piiskopiks.
Viibimine Eestis.
Schuwenflug teatas 19. juulil 1420 Haapsalust Saksa ordu kõrgmeistrile, kuidas teda Lihulas vastu võeti, ta saatis oma teenri Hans Borchtorpi kõrgmeistri juurde ja saatis meistri teenri Hans Wargeli tagasi. 7. augustil 1420 oli ta Kuressaares ja 4. novembril 1420 Lihulas. 1422. aastal on teda mainitud Võnnu maapäeva retsessis. 1423 oli ta Itaalias, Montefiascones.
Palve paavstile.
Schuwenflug saatis 7. augustil 1420 Saksa ordu orduprokuraatori kaudu kirja Martinus V-le, milles kirjeldas oma valduste olukorda.
Taani kaitse all.
Taani kuningas Erik teatas 25. septembril 1420, et võttis piiskop Schuwenflugi ja tema Saare-Lääne piiskopkonna oma kaitse alla.
Tegevus rahuvahendajana.
Schuwenflug saatis 4. novembril 1420 kirjad paavstile, Poola kuningale ja Leedu suurvürstile vaherahu sõlmimise asjus.
Surm.
Caspar Schuwenflug suri 10. augustil 1423 Montefiascones Itaalias.
Johannes III (Saare-Lääne piiskop)

Johannes III Orgas (ka Johann Orges, Orghes, Orgias, Orgies, Ories) (umbes 1420 või 1430/1435 – 19. märts 1515) oli Saare-Lääne piiskop 1491–1515.
Elulugu.
Päritolu.
Vasallisuguvõsast pärit Orgas sündis kõige varem 1420. aasta paiku Riia peapiiskopkonna alal, tema nõnda varases sünniajas on aga kaheldud ja arvatud, et ta võis sündida ka 10–15 aastat hiljem. Tema isa oli Jürgen Orgas ja tal oli vend Georg ning õde Katharina, viimane oli abielus Tile von Herzenradega.
Haridustee.
Orgas immatrikuleeriti 14. juunil 1451 koos vend Georgiga Rostocki ülikooli. Tema ja ta vend said ajavahemikus oktoobrist 1452 aprillini 1453 bakalaureusekraadi. 1460–1461 õppis ta Bologna ülikoolis, 1461 sai temast seal Saksa natsiooni (Saksa aladelt pärinevate üliõpilaste) prokuraator. 21. veebruaril 1463 sai ta Bologna ülikoolis litsentsiaadi, seejärel kanoonilise õiguse doktorikraadi.
Vaimulik Vana-Liivimaal.
Alates 1464. aastast oli ta Riia peapiiskopkonna ofitsiaal (kõrgametnik), selles ametis võis ta olla kuni 1477. aastani. 1473. aastal on teda esimest korda mainitud Saare-Lääne piiskopkonna toomkapiitli dekaanina. Augustis 1482 määrati ta Riia peapiiskopkonna vikaariks (asevalitsejaks), samas ametis oli ta ka veel järgmisel aastal. 1485., 1486. ja 1489. aastal on teda nimetatud Tartu toomhärraks ja 1489. aastal Saare-Lääne piiskopkonna ofitsiaaliks. Ta oli ka Riia peapiiskopkonna generaalvikaar, paavsti nuntsius, eksekuutor ja paavstlik komissar. Paavst Sixtus IV soovis Saare-Lääne dekaanilt Orgaselt 1480 aidata Riia peapiiskop Stephan Grubet ametisse asuda Riias ja et Liivi ordu liikmed ei teostaks peapiiskopi vastu õigusrikkumisi. Orgase soovil saatis Samlandi piiskop Johann Rehwinkel 14. oktoobril 1481 paavsti otsuse Saksa ordu kirikliku karistuse (indult) osas. Ta oli 1480 seotud Nicolaus Dangkwardi murega, kellelt võeti ära vikariaat. 
Saare-Lääne piiskop.
Ajavahemikus 14.–21. novembrini 1491 valis Saare-Lääne toomkapiitel Orgase piiskopiks. Seejärel siirdus ta Rooma, et endale paavsti kinnitus hankida, samuti saavutas ta Riia linna interdikti alt vabastamise. 26. märtsil 1492 kinnitas Innocentius VIII ta ametisse ja ta ordineeriti piiskopiks 1. aprillil 1492. 
1513. aastal sai Johannes Orgase koadjuutoriks Johannes Kievel, sel puhul märgiti, et Orgas on üle 80 aasta vana. Johannes Orgas suri 19. märtsil 1515 kella 8 paiku õhtul Haapsalus ja maeti 23. märtsil Haapsalu piiskopilinnuses asuvasse Maarja kabelisse. Tema surma järel koostas vana ja uut piiskoppi ülistava kirjutise toonane Saare-Lääne piiskopkonna kantsler Johann Lohmüller, kes väitis, et Orgas oli surres 95-aastane.
Varia.
Umbes 1500. aastal sai Tallinna raad Saare-Lääne piiskopilt Johannes Orgeselt loa Kõpu tuletorni ehitamiseks ja 1504. aastal hakati seda ehitama. Johannes Orgese piiskopiks oleku ajal, arvatavasti 1500. aastatel, ehitati ka Käina kirik.
Johannes IV (Saare-Lääne piiskop)

Johannes IV Kievel (ka Johann Kyvel, surnud 22. aprillil 1527, Haapsalus) oli Saare-Lääne piiskop 1515–1527.
Johannes Kievel pärines aadlisuguvõsast, mille liikmeid on Liivimaal mainitud juba 13. sajandil. Ta võis pärineda Tartu piiskopkonnast, kus Kersten Kievel ostis 1517. aastal endale Suur- ja Väike-Aakaru külad.
1506. aasta juulis ja 1508. aasta juulis on Johannes Kievelit mainitud magistri ning Tartu ja Saare-Lääne piiskopkonna toomhärrana, 1508. aasta juunis ainult Tartu toomhärrana. 1513. aasta sügisel viibis Kievel Roomas, kus ta saavutas selle, et paavst Leo X kinnitas ta Saare-Lääne piiskopi koadjuutoriks, mille põhjuseks toodi piiskop Johannes Orgase vanadusnõtrus. Võimalik, et just Roomas viibimise tõttu ning enda sidemete rõhutamiseks paavstiga lasi Kievel Kuressaare piiskopilinnusesse üles panna Leo X vapi.
Koadjuutorikohta oli endale juba 1509. aastast taotlenud ka Saare-Lääne toomdekaan Johann Wetberg, kes püüdis oma positsioone tugevdada ka edaspidi, kuid tagandati 1516. aastal, pärast järjekordset Roomas-käiku, dekaani kohalt. 
1513. aasta novembris valiti Kievel väidetavalt Tartu piiskopiks, kuid ta ei astunud sellesse ametisse.
Pärast Johannes Orgase surma kinnitati Kievel 23. märtsil 1515 Saare-Lääne piiskopiks ja pühitseti Riia peapiiskopi poolt 24. juunil 1515 pidulikult ametisse. Viimasel üritusel, mis toimus Haapsalus osalesid ka teised Liivimaa võimukandjad või nende esindajad.
Kievel korraldas aastail 1519–1522 visitatsioone ning taotles maahärra võimu suurendamist, kuid selle taotluse nurjasid vasallid. 1524. aastal oli ta sunnitud andma vasallidele eesõiguskirja, milles piirati maahärra võimu. Kevel soovis ka Vana-Pärnusse rajada kõrgemat kooli, kuid seegi plaan ebaõnnestus. 
On oletatud, et Kievel laskis 1517. aastal trükkida eestikeelse katoliikliku katekismuse ("Kieveli katekismus"). 
Johannes Kievel suri 22. aprillil 1527 kell 6 õhtul Haapsalus ja maeti 24. aprillil Haapsalu toomkiriku kooriossa.
Georg von Tiesenhausen

Georg von Tiesenhausen (surnud 2. oktoobril 1530) oli katoliiklik Tallinna piiskop 1525–1530 ja Saare-Lääne piiskop 1527–1530.
Georg von Tiesenhausen pärines Riia peapiiskopkonna vasallide seast. Tema isa oli kas ("Erlaa") Ērgļi mõisnik Detlef von Tiesenhausen või Vietalva mõisa ("Fehteln") isand Christoffer von Tiesenhausen. 
Ta immatrikuleeriti 1515 Rostocki ülikoolis ning sai sealt aprillis 1517 "magister artium"'i kraadi. Ta oli Saare-Lääne toomhärra, 5. märtsil 1523 on teda teadaolevalt esmakordselt nimetatud toompraostiks, kellena teda on nimetatud ka 1525. aastal. Lisaks oli Tiesenhausen ka Tallinna toomhärra.
17. märtsil 1525 valiti Tiesenhausen Tallinna piiskopiks, paavst kinnitas ta ametisse 21. juulil 1525; siis oli ta veel ka Saare-Lääne toompraost. 4. mail 1527 valiti ta ka Saare-Lääne piiskopiks, paavst kinnitas ta piiskopkonna administraatorina sama aasta 20. mail ning 30. oktoobril sai ta riigivürsti regaalid nii Tallinna kui ka Saare-Lääne piiskopina. Läänemaa rüütelkond andis talle kuulekusvande aga alles 4. veebruaril 1528, samal ajal, kui ta laiendas märgatavalt oma vasallide privileege. 
Georg von Tiesenhausen suri 2. oktoobril 1530 õhtul kella 20 paiku Kuressaares ja maeti 8. oktoobril Haapsalu toomkirikusse. Sama aasta 6. novembril andis Rooma paavst talle loa kanda korraga nii Saare-Lääne kui ka Tallinna piiskopi ametinimetust, teadmata, et ta oli juba surnud.
Reinhold von Buxhoeveden

Reinhold von Buxhoeveden (surnud 1557) oli Saare-Lääne piiskop 1532–1541.
Ta oli teine Buxhoevedenide soost Saare-Lääne piiskop.
Buxhoeveden sündis tõenäoliselt 1480. aastate alguses, tõenäoliselt pärines ta Tartu piiskopkonnast. Ta immatrikuleeriti 1501. aastal Rostocki ülikooli, kus ta sai 1506. aastal bakalaureusekraadi. 1508. aastal sai ta samast ka kanoonilise õiguse magistri ja "magister artium"i kraadi. Seejäel asus ta valmistuma vaimuliku karjääriks ning tal õnnestus siirduda vaimuliku kandidaadiajaks Rooma. Pole teada, kui kaua ta seal viibis, kuid sealolemise ajal määrati ta nii Tartu kui ka Saare-Lääne toomhärraks ning hiljemalt 1519. aastal oli ta Liivimaal tagasi, kus temast sai Tartu piiskopi ja tulevase Riia peapiiskopi Johannes Blankenfeldi lähemaid abilisi. 13. novembril 1519 sai ta Saare-Lääne piiskopkonna toomdekaaniks. Järgnevatel aastatel ei viibinud ta siiski mitte Lääne-Eestis, vaid läks hoopis Blankenfeldi saadikuna paavst Leo X juurde audientsile. 1520. aasta järel tegutses ta vaheldumisi Saaremaal ja Tartus. 
1527. aastal, kui Saare-Lääne piiskop Johannes IV Kievel suri, võis Buxhoevedenil olla piisavalt mõju, et lasta end valitud saada tema järglaseks, kuid ometi ei saanud temast toona piiskoppi, võimalik, et seetõttu, et teda seostati Blankenfeldi jäigalt katoliikliku poliitikaga, pealegi oli kahtlusi, et viimane soovis Liivimaad venelastele reeta. Nõnda jäi Buxhoeveden veel kolmeks aastaks toomdekaani kohale.
18. oktoobril 1530 valiti Buxhoeveden Saare-Lääne kapiitli ja rüütelkonna poolt piiskopiks, sealjuures anti Läänemaa vasallide hulgast talle kaks vastuhäält. Keiser kinnitas uue piiskopi 1531. aasta detsembris, paavsti poolt tuli kinnitus aga alles 3. augustil 1532. Kuid enne, kui Liivimaal sellest teada saadi, puhkes Saare-Lääne vaenus.
Saare-Lääne vaenuse ajal (1532–1536) võitles Buxhoeveden Läänemaale tunginud Riia peapiiskopi koadjuutori Wilhelm von Hohenzollerniga, kes püüdis ise piiskopiau endale saada. Lõpuks õnnestus Buxhoevedenil vaenus võita, kuid see tõi kaasa tõsise rahalise puudujäägi ning tülid mõjukate vasallisuguvõsadega. Seetõttu jätkusid sisevastuolud piiskopkonnas ka 1540. aastatel.
Buxhoeveden loobus ametist enne 13. juulit 1541. Sealjuures avaldas talle tugevat survet Liivi ordu. Tema järel sai ordu tahtel piiskopikoha administraatoriks Kuramaa piiskop Johann von Münchhausen.
Buxhoeveden suri enne 7. maid (võib-olla 2. mail) 1557 Koluvere piiskopilinnuses.
Johannes V (Saare-Lääne piiskop)

Johannes von Münchhausen (ka Johannes või Johann von Mönnikhusen; surnud 1572) oli Kuramaa piiskop (Johannes IV nime all) 1540–1560 ja Saare-Lääne piiskop (Johannes V nime all) 1541/1542–1560.
Tema vanavanemad olid Ludolf von Münchhausen ja Katharina von dem Busche, vanemad Johann von Münchhausen ja Anna von Wettberg. Ta sündis Vestfaalis Hadenhausenis Mindeni lähedal. 1530. aastal põletasid Mindeni kodanikud Haddenahuseni linnuse ja võtsid Johann von Münchhausen vanema koos kolme pojaga vangi. Kas nende poegade hulka kuulus ka tulevane piiskop, pole teada.
Münchhausen oli Verdeni ja Saare-Lääne toomkapiitlite varahoidja ("thesaurus" või "thesaurarius") ning Mindeni toomhärra. Võimalik, et 1539. aastaks oli temast saanud Kuramaa piiskopi koadjuutor. Paavsti kinnitust tal koadjuutorina aga polnud, sest 1540. aasta 10. mail nimetati teda Kuramaa elektiks ehk valitud piiskopiks. Paavst Paulus III kinnitas ta piiskopiks sama aasta 16. juulil, ehkki veel 26. jaanuaril 1541 on teda Liivimaal mainitud Kuramaa ametisse kinnitatud elektina ("electus et confirmatus"), mitte piiskopina. Kuramaa piiskopi ameti kõrval säilitas ta ka Verdeni varahoidja koha. Arvatavasti 26. detsembril 1540 oli ta komissar Leedu ja Liivimaa piiri reguleerimisel.
13. juulil 1541 sai ta Saare-Lääne piiskopkonna administraatoriks, samal ajal nimetati teda ka koadjuutoriks. Theodor Schiemanni järgi kinnitati 4. märtsil 1542 Paulus III poolt piiskopiks, kuid allikates nimetati teda enamasti ka edaspidi Saare-Lääne administraatoriks. Konrad Eubeli järgi kinnitas paavst Johanni Saare-Lääne piiskopiks juba 9. jaanuaril 1542. 
Münchhausen müüs 1559. aasta sügisel Saare-Lääne piiskopkonna Taani kuningale Frederik II-le, kes andis selle hertsog Magnusele. Viimane omandas Johannilt ka Kuramaa piiskopkonna. 1560. aasta kevadel saabus Magnus Liivimaale ja võttis Johannilt piiskopkonnad üle. Piiskop Johann lahkus Liivimaalt ja oli 1560. aasta suvel Kopenhaagenis, seal viibis ta ka 1562. aasta suvel, sel ajal oli ta ka Verdeni toomkapiitli "senior" (vanim liige). 1563. aastal sai tast aga drost Rhadenis. 1565. aastal oli ta juba täielikult protestantlik jutlustaja Rehburgis ja 1566. aastal abiellus ta Mindenis Lucia Hermelingiga (teda ennast nimetati Johann von Oldeniks). Tema leske on mainitud veel 1584. aastal. Johann ise suri arvatavasti 1572. aastal, ta maeti Verdeni toomkirikusse.
Isiklikku.
Münchhauseni onu või nõbu oli Kuldīga komtuur Ernst von Münchhausen ning tema vend või nõbu Läänemaa stiftifoogt Christoph von Münchhausen. Veel üks tema sugulane, Heinrich von Münchhausen, oli Kuramaal orduvasall. Johannese õde Anna oli abielus Dietrich Behriga, nende poeg oli Ulrich Behr. Münchhauseni õepoeg oli ka Saare-Lääne toomhärra Philipp Westphal.
Tallinna Ülikooli Haapsalu kolledž

Tallinna Ülikooli Haapsalu kolledž on Tallinna Ülikooli kolledž Haapsalus.
Haapsalu kolledž on iseseisev õppe-, teadus- ja arendusasutus, mis tegutseb ülikooliseaduse ja kolledži põhikirja alusel. 
Kolledž pakub rakenduskõrgharidust neljal erialal: rakendusinformaatika, liiklusohutus, tervisejuht ning käsitöötehnoloogiad ja disain. Aastal 2023 avati Haapsalu kolledžis magistriõppekava "Kogukonnatöö vananevas ühiskonnas".
Kolledži ajalugu.
Tallinna Ülikooli Haapsalu kolledž alustas tegevust 1998. aastal, andes ülikooliharidust ja pakkudes Lääne regiooni haridustöötajatele täienduskoolitust. Algul koosnes kolledži personal kahest inimesest, 2023. aastal töötab kolledžis 18 inimest. 
Haapsalu kolledži tegevusmudel.
TLÜ Haapsalu kolledži missioon regionaalses arendustegevuses:
Arno Rafael Cederberg

Arno Rafael Cederberg (2. juuli 1885 Tuusula, Uusimaa – 19. oktoober 1948 Helsingi) oli soome ajaloolane. Teda peetakse ka eesti kutselise ajalooteaduse rajajaks.
Cederberg sündis ühiskonnategelasest kirikuõpetaja Johan Antero Cederbegi perekonnas ning huvitus seetõttu nii religioonist kui ka ajaloost. Aastatel 1903–1905 õppis ta Helsingi ülikoolis teoloogiat, 1905–1912 aga ajalugu. 1910. aastal sai tast ajaloomagister, 1912 litsentsiaat ja 1914 doktor. 1913–1919 töötas ta samas dotsendina, kuid kui avati eestikeelne Tartu Ülikool, otsustas ta vastu võtta seal pakutud Põhjamaade ja Eesti ajaloo professori ametikoha. 
Kui Cederberg 1920. aastal Eestis oma uuele ametikohale asus, oli Eestis vaid paar kutselist ajaloolast ning neistki polnud kedagi professori ametikohale sobivat, seetõttu pidi Cederberg peagi enda kanda võtma ka üldajaloo professori ametikoha. Ka uurimisasutuste võrk oli alles loomata, mitmed ajalooteemad täiesti läbi uurimata. Cederberg asus olukorda jõuliselt parandama, asutades juba 1920. aastal Akadeemilise Ajaloo Seltsi (AAS), saades ka selle esimeheks, samuti asus ta korraldama Eesti arhiivisüsteemi loomist; tema näpunäidete järgi loodi kahe keskarhiiviga süsteem, kus uuemaid dokumente hoiti Riigiarhiivis Tallinnas ning vanemaid Riigi Keskarhiivis Tartus. 1920–1924 oli ta ka Arhiivinõukogu esimees, kus käitus küllaltki autoritaarselt ning iseteadvalt, mistõttu läks eesti poliitikute ja mõnede arhiivindustegelastega tülli ning pani lõpuks oma ameti maha. Siiski jäi ta Arhiivinõukogu mõjukaks liikmeks ning võitles ka edaspidi Eesti arhiivinduse edendamise eest. Alates 1921. aastast oli Cederberg ka üks Ajaloolise Ajakirja eestvedajaid.
Aastatel 1920–1928, mil Cederberg Eestis elas ja tegutses, jõudis ta välja õpetada terve põlvkonna noori eesti ja baltisaksa ajaloolasi, kellest olulisemateks võiks pidada Hans Kruusi, Hendrik Seppa, Peeter Tarvelit, Evald Blumfeldti, Nigolas Loonet, Arnold Soomi, Jaan Konksu, Juhan Vasarat, Otto Liivi, Richard Kleisi ja Georg von Rauchi. Enamik neist tegeles Cederbergi soovitusel Rootsi aja uurimisega, mis baltisaksa ajaloolaste poolt oli varem vähest tähelepanu pälvinud. Soome, Rootsi ja teiste Põhjamaade ajaloo uurimisele pandi Eestis toona tugev alus, mis on püsinud tänapäevani (üheks silmapaistvamaks skandinavistiks võib lugeda näiteks Helmut Piirimäed, kes on Cederbergi õpilaste õpilane). 
Ka pärast 1928. aastat jäi Cederberg Eestiga tihedalt seotuks, ehkki õpetas taas Helsingi ülikoolis, esialgu dotsendi, alates 1935. aastat kuni surmani aga professorina. Ta aitas korraldada Eesti ja Soome ajaloolaste päevi (1933 ja 1937) ning oli mitme organisatsiooni (Akadeemiline Ajaloo Selts, Õpetatud Eesti Selts) auliige. Oli korp! Sakala vilistlane ja üks korp! Sakala Soome koondise eestvedajatest.
Cederberg on maetud Helsingi Hietaniemi kalmistule.
Mrass-Su

Mrass-Su (vene keeles Мрас-Су) on jõgi Aasias Venemaa Kemerovo oblastis. 
Mrass-Su algab Abakani ahelikult. Voolab valdavalt loodesse ja põhja. Suubub vasakult Tomi Mõski linna lähedal. 
Jõgi toitub eri allikatest, peamiselt aga lumesulamisveest. 1994. aastani kasutati jõge puidu transpordiks (palkide parvetamiseks).
Euroopa homaar

Euroopa homaar ("Homarus gammarus") on Euroopas elav homaaride perekonda kuuluv vähk. Euroopa homaari on ameerika homaarist raske eristada, nende olulisimaks erinevuseks on geograafiline levila. Euroopa homaar on töönduses tähtis püügiobjekt. Isased euroopa homaarid elavad kuskil 31-aastaseks ja emased kuni 54-aastaseks. On leitud ka mõningaid vanemaks elanud isendeid – üks eriti pikaealine emane homaar elas 72-aastaseks.
Välimus.
Euroopa homaar on ameerika homaarist pisut väiksem. Tavaliselt on euroopa homaarid 23–50 cm pikad ja kaaluvad umbes 0,7 kilogrammi, harvem on leitud ka kuni 1,26 m pikkuseid ja 19 kg isendeid. Euroopa homaaride eluiga küünib 5–7 aastani, suurimate isendite vanuseks on määratud ka üle 50 aasta.
Euroopa ja ameerika homaarid on erinevad ka enne küpsetamist – euroopa homaarid on sinised ja ameerika homaarid pruunid. Pärast küpsetamist mõlemad punased.
Elupaik ja levik.
Elavad merevees, kuni sügavuseni 50 m. Levinud Atlandi ookeani idaosas, Põhjameres ja Vahemeres. Läänemeres ei esine.
Friedrich von Stackelberg

Friedrich von Stackelberg (6. jaanuar 1662 – 1710) oli Triigi mõisnik ja Rootsi sõjaväelane (rittmeister).
Friedrich von Stackelberg sündis Triigi mõisniku ja Rootsi sõjaväelase Johann von Stackelbergi (1623–1701) ja Anna Sophia von Sassi (surnud 1694) pojana.
Tõenäoliselt oli tema puhul tegu 1676. aasta munsterrollis loetletud leitnant Friedrich Stackelberghiga, kes teenis ooberst Klas Johan von Baranoffi Soome ratsaväerügemendis major Gerlof von Nettelhorsti kompaniis.
Friedrich von Stackelberg suri 1710. aastal katku.
Perekond.
Friedrich von Stackelberg abiellus 1699. aastal Kuressaares Gertrude Regina von Radinghiga (1675–1751), kes oli Tiinuse mõisniku Reinhold von Radinghi (surnud 1717) tütar ja kindralmajor Justus Heinrich von Radinghi (1667–1741) õde. Abielust sündisid:
Sugupuu.
Viited:
Andrus Saar

Andrus Saar (21. november 1946 Viljandi – 28. mai 2015) oli eesti sotsioloog, ajakirjandusteadlane ja meediaõppejõud.
Elulugu.
Andrus Saar lõpetas 1965. aastal Tallinna 46. Keskkooli, 1970 Tartu Riikliku Ülikooli (TRÜ) eesti filoloogina (spetsialiseerumisega ajakirjandusele) ning 1976 TRÜs aspirantuuri. 1977 kaitses ta Moskva Riiklikus Ülikoolis filoloogiakandidaadi kraadi väitekirjaga "Функциональная типология радиопрограммы" ("Raadio saatekava funktsionaalne tüpoloogia").
Aastatel 1970–1972 oli ta Eesti Raadio toimetaja, 1976–1988 Tele-Raadiokomitee arvutuskeskuse insener, metoodik, vanemteadur ja osakonnajuhataja, ühtlasi 1979 TRÜ eesti keele kateedri õpetaja, 1979–1987 žurnalistika kateedri vanemõpetaja. Hiljem oli ta eri perioodidel ka Tallinna Pedagoogikaülikooli, Õigusinstituudi, Audentese Ülikooli ja Estonian Business Schooli (EBS) sotsioloogia- ja meediaõppejõud.
1988. aastal asutas ta sotsiaal- ja turu-uuringutefirma Saar Poll OÜ, mida juhtis 2015. aastani. Aastatel 1989–1992 oli ta Venemaa avaliku arvamuse uuringute keskuse VCIOM Eesti osakonna juhataja. 
Ta allkirjastas 2001. aastal Eesti sotsiaalteadlaste avalikus pöördumises "Kaks Eestit", milles tunti muret Eesti ühiskondliku arengu pärast. 
Teadustöö.
Andrus Saare peamised uurimisvaldkonnad olid massikommunikatsioon, avalik arvamus ning kultuuri, rahvussuhete ja religiooni sotsioloogia. Ta oli avaliku arvamuse uurimise suuna rajaja Eestis (alates 1983. aastast). 1985. aastast osales Saar juba paljudes rahvusvahelistes võrdlevates uuringuprojektides (Eurobaromeeter, sotsiaalne võrdõiguslikkus, Euroopa väärtused, World Values Survey, Uus Balti Baromeeter, noored ja ajalugu, rahvusvaheline terrorism jt). Ta oli American Association for Public Opinion Research (AAPOR) ja World American Association for Public Opinion Research (WAPOR) liige (1990–1994). Saarelt ilmus vähemalt 40 teaduspublikatsiooni.
Isiklikku.
Tema isa oli kirjanik ja EKP Keskkomitee funktsionäär Ants Saar.
Eesti Looduseuurijate Selts

Eesti Looduseuurijate Selts (lühenditena kasutuses Eesti LUS või ELUS; aastani 1974 "Loodusuurijate Selts") on ühiskondlik loodusteaduslik organisatsioon, mis ühendab elukutselisi ja harrastusuurijaid. Seltsi peamiseks ülesandeks on uurida Eesti loodust, edendada loodusetundmist, anda välja selleteemalisi publikatsioone ning edendada Eesti loodushoidu ja -haridust.
Eesti Loodusuurijate Seltsi alla kuulub arvukalt erialaseid sektsioone, allüksuseid, mida võrdsustatakse sektsioonidega, ja komisjone. Erialane töö toimub valdavalt sektsioonides. 
Seltsil on oma maja, mis asub Tartus W. Struve 2. Sinna asuti 1989. aastal. Raamatukogu viidi sinna üle 1994. aastal.
Eesti Looduseuurijate Seltsi raamatukogus asub üle 150 000 trükise. Raamatukogu peamine spetsiaalsus on Eesti loodust käsitlev kirjandus.
Ajalugu.
Asutatud 10. oktoobril 1853, kuulus selts (Dorpater Naturforscher-Gesellschaft) algul Liivimaa Üldkasuliku ja Ökonoomilise Sotsieteedi, aastatel 1878–1939 ja 1940–1946 Tartu Ülikooli, 1939–1940 Eesti Teaduste Akadeemia ja aastast 1946 Eesti (ENSV) Teaduste Akadeemia juurde. 
1. jaanuaril 1940 kuulus seltsi 10 auliiget, 10 kirjavahetajat liiget, 28 eluaegset liiget ja 261 liiget, kokku 309.
Rootsis tegutses Eesti Loodusuurijate Seltsi Koondis Eksiilis. Praegu on selts seotud Eesti Teaduste Akadeemiaga assotsiatsioonilepingu kaudu.
Väljaanded.
ELUS on kirjastanud mitmeid jätkväljaandeid. Nende seas on 
Liikmeskond.
Seltsi kuulub ligi 1500 loodusteadlast ja -huvilist.
Auliikmed.
Sulgudes auliikmeks valimise aasta.
Eesti Looduskaitse Selts

Eesti Looduskaitse Selts (lühend ELKS) on Eesti suurim looduskaitseorganisatsioon. 
Selts asutati 4. novembril 1966 Jaan Eilarti ettevõttel. 
Seltsi eesmärk on kooskõlastada looduse ja ühiskonna suhet, väärtustada rahvuslikku kultuuripärandit, edendada ja propageerida jätkusuutlikku arengut, looduskasutust ja maastikuhooldust ning suurendada inimeste keskkonnateadlikkust. Seltsi ülesandeks on kujunenud ka loodus- ja kultuuriobjektide kaitse ja hooldus.
2020. aasta seisuga on Eesti Looduskaitse Seltsil 25 osakonda.
Alates 2013. aastast valib Eesti Looduskaitse Selts aasta loodusesõbra.
Juhatus.
2019. aasta Vana-Vigala kokkutulekul valiti seltsi juhatusse Anne Nurgamaa, Andres Tõnisson, Aive Adler, Kalev Sepp, Nadežda Tšerkašina, Rein Mägi, Reet Viira, Enn Loigu ja Taavi Pae.
Sonda osakond.
Eesti Looduskaitse Seltsi Sonda osakonna esimees on Raul Ivanov.
Eesti Terioloogia Selts

Eesti Terioloogia Selts (lühend ETS) on Eesti Looduseuurijate Seltsi iseseisev allüksus, mis ühendab elukutselisi ja harrastusteriolooge. 
Selts asutati 1980. aastal. Seltsi ülesanne on edendada (Eesti) imetajate uurimist ja välja anda sellealaseid publikatsioone. Selts annab 1982. aastast välja mitteperioodilist väljaannet "Eesti ulukid". Alates aastast 2013 on ETS osalenud aasta looma valimisel ning tegevuste elluviimisel
Seltsi esimees on 2021. aastast Oliver Kalda.
Mõski

Mõski on linn Venemaal Kemerovo oblastis. Asub Tomi ja Mrass-Su jõe ääres Novokuznetski–Abakani teel. On asutatud aastal 1826, linnaõigused sai 1956. aastal. Linnas on kaks raudteejaama, raudteevaksal ja autobussijaam. Linn on seotud peaaegu kõikide Kuzbassi linnadega.
Mõskis asub Tomi-Ussinski soojuselektrijaam.
Sammalloomad

Sammalloomad ("Bryozoa" ehk "Ectoprocta") on loomade hõimkond, kuhu kuuluvad väikesed kolooniates elavad loomad. Neid kolooniate üksikisendeid kutsutakse loomikuteks.
Paljudel sammalloomadel on väline lubitoes. Sammalloomadel puuduvad ringe-, hingamis- ja erituselundid. 
Vaatamata sellele, et nad on levinud kogu maailmas, eelistavad nad elutseda soojades troopilistes meredes. Tuntakse umbes 5000 sammalloomaliiki. 
Eesti elab umbes 10 liiki sammalloomi.
Pärgussid

Pärgussid ("Phoronida") on loomade hõimkond, kuhu kuulub kaks perekonda 20 liigiga. 
Pärgusse on leitud kõikidest ookeanidest ja meredest (välja arvatud polaarmered). Enamikul liikidel on lai levila, osa liike on kosmopoliitsed. Enamasti elavad nad kuni 70 meetri sügavusel merepõhjas, mõned liigid kuni 400 meetri sügavusel.
Pärgusside eluiga on umbes 1 aasta. Adultsed isendid eritavad kitiinist torukese, milles ka elavad.
Pärgussidel on veresooned ja algeline närvisüsteem.
Juhan Aul

Juhan Aul (aastani 1931 Juhan Klein; 15. oktoober 1897 Are vald – 29. august 1994 Tartu) oli eesti antropoloog, zooloog ja eugeenik. 
19. märtsil 1938 kaitses ta oma doktoriväitekirja "Lääne-Eesti maakondade eestlaste antropoloogilisi tunnuseid ja tõuline kuuluvus".
Ta tegeles varakult teaduskirjanduse tõlkimisega, näiteks koos Juhan Karuga (1897–1923) tõlkis ta eesti keelde tähtsa Eduard Strasburgeri botaanikaõpiku ("Botaanika õpperaamat", ilmus 1926). 
Tegeles eestlaste kehaparameetrite mõõtmisega, rajas füüsilise antropoloogia uurimisrühma. 1982. aastal ilmus uurimus "Eesti kooliõpilaste antropoloogia". Koos Kalju Paaveri ja Harry Lingiga kirjutas raamatu "Eesti NSV imetajad" (Tallinn, 1957).
Juhan Aul töötas Tartu Ülikooli õppejõuna kuni 1970. aastateni.
Pere.
Juhan Auli teine naine oli Marie Helene Aul, õpetaja ja Eesti Asutava Kogu liige. Neljas abikaasa oli bioloogiaõppejõud Salme Aul.
Tunnustus.
Tema järgi on nimetatud habesääsklane "Dasyhelea (Pseudoculiculicoides) auli" (Remm, 1962).
Kalju Paaver

Kalju Paaver (16. detsember 1921 Peetri vald, Vaivara kihelkond, Virumaa – 18. märts 1985 Tartu) oli eesti zooloog, Eesti NSV Teaduste Akadeemia liige (1969). Tema uurimisvaldkonnaks olid faunistika, osteoloogia, loomade morfoloogia ja evolutsiooniõpetus. 
Elulugu.
Kalju Paaver oli töölise poeg. Ta lõpetas 1941 Narvas keskkooli. Oli 1941–1945 Nõukogude armees. Lõpetas 1951 Tartu Riikliku Ülikooli bioloogiaosakonna zooloogi kvalifikatsiooniga, oli 1951–1954 ZBI aspirant, bioloogiakandidaat (1954, NSVL TA Zooloogia Instituut), bioloogiadoktor (1967, samas), väitekiri "Формирование териофауны и изменчивость млекопитающих Прибалтики в голоцене" (Tartu, 1965).
Ta töötas Zooloogia ja Botaanika Instituudis. Oli 1947–1954 restauraator, 1954–1956 nooremteadur, 1956–1973 zooloogia sektori juhataja, 1973–1977 selgroogsete bioloogia sektori juhataja, 1977 teadusdirektori kohusetäitja, 1978–1985 direktor.
Eesti NSV Teaduste Akadeemia korrespondentliikmeks valiti 1969, akadeemikuks 1978, presiidiumi liikmeks 1982.
Kalju Paaver suri 18. märtsil 1985 Tartus ja on maetud Raadi kalmistule.
Teadustöö.
Uuris terioloogia, paleozooloogia, mikroevolutsiooni ja teaduse ajaloo küsimusi ning Eesti imetajatefauna jääajajärgset kujunemist. Rajas morfoloogias evolutsioonilise suuna, lõi kontseptsiooni morfoloogia vormist kui dünaamilisest ja adaptatiivsest nähtusest. Tuvastas ka kõrgematel loomadel inimtoimeliste mikroevolutsiooniliste muutuste olemuse ja ulatuse. Rakendas uurimistöös mesobioloogilist käsitlusviisi, uurides imetajate subfossiilseid ja tänapäevaseid populatsioone nii morfoloogilise kui ka klassikalise paleobioloogia meetodiga. 
Oli ENSV TA Toimetiste bioloogia seeria toimetuskolleegiumi aseesimees, rahvusvahelise arheozooloogia nõukogu liige, NSVL TA uurimisprogrammi "Loomariigi kasutamise, rekonstruktsiooni ja kaitse bioloogilised alused" Eesti probleemkomisjoni esimees ja mitme komisjoni liige. Organiseeris Eestis üleliidulisi sümpoosione evolutsiooniprobleemide alal. Paaveri aktiivse tegevuse tõttu kujunes Zooloogia ja Botaanika Instituut üheks tuntumaiks teoreetilise morfoloogia keskuseks NSV Liidus. 
Teoseid.
Üle 70 teaduspublikatsiooni, sh 4 monograafiat.
Koos Juhan Auli ja Harry Lingiga raamatu "Eesti NSV imetajad" autor.
Isiklikku.
Tema abikaasa oli keemiaõpetaja Lia Paaver.
Tema lapsed on Tiit Paaver, Jaan Paaver ja Ene Paaver.
Harry Ling

Harry Ling (18. veebruar 1928 – 16. aprill 1984) oli eesti zooloog (terioloog) ning jahindusteadlane, koos Juhan Auli ja Kalju Paaveriga raamatu "Eesti NSV imetajad" autor.
Ta lõpetas aastal 1947 Tallinna 10. Keskkooli ja aastal 1952 Tartu Riikliku Ülikooli bioloogina.
Ta oli Eesti Jahimeeste Seltsi asutajaid 1967. aastal.
Isiklikku.
Ta oli abielus ornitoloog Ruth Lingiga.
Toomas Tiivel

Toomas Tiivel (sündinud 10. veebruaril 1952 Tartus) on Eesti bioloog ja diplomaat, 1994. aastast eluaegne suursaadik. 
Elukäik.
Ta on lõpetanud Tartu Riikliku Ülikooli bioloogina 1975. Töötanud aastatel 1974–1992 Eesti NSV Teaduste Akadeemias (Eksperimentaalbioloogia Instituut, Keemilise ja Bioloogilise Füüsika Instituut, TA Kirjastus). Bioloogiateaduste kandidaat (PhD) 1985.
Aastatel 1993–1997 töötas ta Tallinna Pedagoogikaülikooli bioloogiaprofessorina. 
Ta on üks eesti teoreetilise bioloogia kevadkoolide peaorganisaatoreid. 
1992. aastast on ta töötanud Eesti Vabariigi Välisministeeriumis (1994–1998 erakorraline ja täievoliline suursaadik Läti Vabariigis ja 2000–2004 Rootsi Kuningriigis), Šhanghai EXPO 2010 Eesti peakomissar (2008–2010).
Ta on olnud aastatel 2009–2017 Eesti Looduseuurijate Seltsi asepresident ja 2019–2021 Eesti Looduskaitse Seltsi president.
Ta oli Akadeemilise Inglise Klubi ja on Viskiklubi UBC president.
Aastatel 1993–1997 oli ta Eesti Taassünni auhinna žürii liige.
Isiklikku.
Irene Tiivel oli Toomas Tiiveli ema.
Kalamazoo

Kalamazoo on linn Ameerika Ühendriikides Michigani osariigis, Kalamazoo maakonna keskus. 
Linnas asuvad Lääne-Michigani Ülikool ja Kalamazoo College.
Schengen

Schengen on asula Luksemburgis Remichi kantonis Schengeni vallas. Asub Moseli jõe ääres.
Schengen asub riigi kagutipus Saksamaa ja Prantsusmaa piiri ääres.
14. juunil 1985 sõlmiti seal lepe Belgia, Hollandi, Saksamaa, Prantsusmaa ja Luksemburgi vahel, millega need riigid loobusid piirikontrollist sisepiiridel. See pani aluse Schengeni viisaruumile.
Schengen asub viinamarjakasvatuspiirkonnas.
David Hasselhoff

David Michael Hasselhoff (sündinud 17. juulil 1952 Baltimore'is Marylandi osariigis) on Ameerika Ühendriikide näitleja ja laulja.
Ta on mänginud telesarjades "Knight Rider" (Michael Knight) ja "Baywatch" ning andnud välja albumeid ja singleid. Näiteks tema lugu "Looking for Freedom" juhtis singlimüügiedetabeleid Saksamaal, Austrias ja Šveitsis.
Isiklikku.
Ta on olnud abielus Pamela Bach-Hasselhoffiga aastatel 1989-2006. Neil on tütred Hayley Hasselhoff (sündinud 1992) ja Taylor Hasselhoff (sündinud 1990).
2018. aastal abiellus ta modelli Hayley Robertsiga.
Blå Schäfer

Blå Schäfer on väliseestlastest koosnev Rootsi progressiivset rokki ja psühhedeelset rokki viljelenud bänd, mis loodi Olev Oti poolt 1971. aastal. Ansambel külastas 1975. aastal Tallinna.
Käsijalgsed

Käsijalgsed ehk brahhiopoodid ("Brachiopoda") on loomade hõimkond, kuhu kuuluvad bentilised selgrootud. Käsijalgseid on teada umbes 4000 perekonda.
Käsijalgsed elavad varrega substraadile kinnitunult (sessiilsed). Väliskujult meenutavad nad karpe, sest mõlemal esineb kahest poolmest lubikoda. Fülogeneetiliselt pole nad aga lähedalt seotud. 
Käsijalgsetel on vähearenenud veresoonkond ja närvisüsteem.
Yakety Yak (ansambel)

Yakety Yak on ansambel, mis loodi 1987. aastal Olev Oti (1948–2013) ja Hugo Lepiku poolt.
Okasnahksed

Okasnahksed ("Echinodermata") on teissuusete põhikonda kuuluvate eranditult merelise eluviisiga loomade hõimkond. Okasnahkseid on leitud kõikidelt ookeanisügavustelt. Neid on kirjeldatud umbes 7000 liiki. 
Keelikloomade järel on okasnahksed liigirikkuse poolest teine rühm teissuuseid. 
Okasnahkseile on ainuomane tsöloomist tekkinud hiljuse- ehk ambulakraalsüsteem, mis talitleb ühtaegu nii ringe- kui hingamiselundina.
Teadus.
Okasnahksete embrüod leiavad mudelitena rakendust mitmete inimestele suunatud biomolekulide (sh pahaloomuliste kasvajate raviained) väljatöötamisel ka paljude molekulaarbioloogia ja biotehnoloogia uurimislaborites. 
Alamhõimkonnad ja klassid.
† = väljasurnud
Märkus:
E-raamat

E-raamat ehk digiraamat on arvutivõrgu kaudu levitatav raamat, mis on loetav e-lugeri abil, samuti nutitelefoni ja arvuti ekraanil. 
Raamatukogundusliku terminina on e-raamat litsentsi alusel kasutatav või vaba juurdepääsuga digitaalteavik, milles on ülekaalus otsingut võimaldav tekst ja mis on trükitud raamatu analoog. 
Niisuguseid raamatuid saab osta, osa raamatuid ka laenutada ja internetist lugeda või alla laadida.
Digiraamatuid antakse sageli välja koos paberraamatuga, kuid raamatuid on võimalik kirjastada ka ainult elektroonilisel kujul.
Laiendatud tähenduses kuuluvad digiraamatute hulka ka Internetti üleslaaditud raamatutaoliselt vormistatud lehekülgedega andmeüksused, peamiselt õppematerjalid.
Digiraamatute failivormingud ja lugemisprogrammid.
Raamatud esitatakse digitaalkujul valdavalt EPUB- ja PDF-vormingus (failinime laiend vastavalt .epub ja .pdf). 
EPUB-vormingus sisu sobitub automaatselt kasutatava ekraani suurusega ja eraldusvõimega. Lugejal on võimalik valida teksti esitusviisi. Niisuguste raamatute allalaadimiseks peab arvutis olema programm Adobe Digital Edition, nutitelefonis või tahvelarvutis vastav äpp.
PDF-vormingus säilivad leheküljed (küljendid) esialgsel kujul. Lehekülgi saab arvuti ekraanil suurendada ja vähendada lugemiseks sobiva suuruseni; nutitelefoni väikesel ekraanil võib sisu siiski loetamatuks osutuda. Internetti üles laaditud digiraamatud on enamasti PDF-vormingus (selles vormingus failide avamiseks on mitmeid programme, nt Adobe Reader).
E-raamatud on mõeldud ainult isiklikuks kasutamiseks, mitte levitamiseks. Selleks varustatakse raamat digitaalse kopeerimiskaitsega (digitaalse eksliibrisega), mis lisab failile ostja isikuandmed.
Tekkelugu.
Elektrooniliste tekstide tekkelugu sai alguse Gutenbergi projektist, mis algas 1971. aastal. Eesmärgiks oli teha raamatud ja muud väärt tekstid elektroonilisel kujul avalikult kättesaadavaks. 
Esimesed e-raamatud avaldati 1990. aastatel peale võrguväljaande ka CDplaatidel. 
Professionaalselt toimetatud e-raamatuid hakkasid esimestena kirjastama Harper Collins, Schuster &amp; Schuster jt. Nende e-raamatute lugemiseks vajalik tarkvara esitas elektroonilise sisu hästi kasutataval kuju ning välistas võimaluse, et teksti kopeeritakse või trükitakse paberile.
2000. aasta märtsis avaldatud Stephen Kingi romaan Riding the Bullet on esimene teos, mis ilmus vaid e-raamatuna.
Osarõhkude seadus

Osarõhkude seadus on füüsikaseadus, mille kohaselt keemiliselt inaktiivsete (üksteisega mittereageerivate) ideaalsete gaaside segu kogurõhk võrdub segu moodustavate gaaside osarõhkude summaga. 
Osarõhk on rõhk, mida avaldaks gaas, kui teisi gaase segus poleks. 
Reaalsete gaaside puhul kehtib seadus temperatuuridel ja rõhkudel, mis ei ole lähedased kriitilistele väärtustele ehk kriitilisele olekule.
Osarõhkude seaduse sõnastas 1801. aastal inglise loodusteadlane John Dalton.
Ürgkeelikloomad

Ürgkeelikloomad ehk poolkeelikloomad ("Hemichordata") on teissuuste põhikonda kuuluv mereussi-taoliste loomade hõimkond. Üldiselt peetakse ürgkeelikloomi okasnahksete sõsarrühmaks. 
Ürgkeelikloomade keha katab ripsmeline limanahk. Nende neelus asub jäik jätke, mida nimetatakse suukeelikuks – sellest ka nende nimetus. 
Ürgkeelikloomad on valdavalt detritofaagid.
Ivars Godmanis

Ivars Godmanis (sündinud 27. novembril 1951 Riias) on Läti poliitik, liberaalse erakonna Läti Tee esimees.
Ta oli Läti peaminister aastatel 1990–1993 (Läti Rahvarinne) ning 20. detsembrist 2007 12. märtsini 2009 (Läti Esimene Partei / Läti Tee).
Kuni 1993. aastani kuulus ta Läti Rahvarindesse.
Ivars Godmanis on lõpetanud Läti Riikliku Ülikooli füüsika-matemaatikateaduskonna. 1992. aastal kaitses ta füüsikadoktori kraadi. Ta valiti seimi 1993. aastal. Ta oli rahandusminister 1998–1999 ja siseminister 2006–2007.
20. veebruaril 2009 teatas Ivars Godmanis, et astub peaministri ametikohalt tagasi.
Ants Viires

Ants Viires (kuni 28.02.1938 Veber; 23. detsember 1918 Tartu – 18. märts 2015) oli eesti etnoloog ja kultuuriloolane.
Elulugu.
Viires lõpetas 1937. aastal Hugo Treffneri gümnaasiumi. Õppis Tartu Ülikoolis esialgu filoloogiat, alates 1940. aastast etnograafiat. Samal ajal alustas ta töötamist Eesti Rahva Muuseumis, kus tegutses kuni 1946. aastani, sõja ajal tegeles ta muuseumikogude päästmise ja säilitamisega. Saksa okupatsiooni ajal mobiliseeriti Viires sõjaväe politseipataljoni tõlgiks, see seik sai hiljem tema karjäärile saatuslikuks. 1946–1949 oli Viires Tartu Ülikoolis aspirantuuris, pidades selle kõrvalt loenguid etnograafiast. 1950. aastal algas aga äge "kodanlike natsionalistide" vastu suunatud kampaania, mistõttu äsja aspirantuuri lõpetanud Viires ei leidnud enda haridusele vastavat tööd ning pidi end elatama juhutöödest planeerija, maadeparandaja ja kooliõpetajana (1952–1956). Viiresel valmis oluline uurimus eesti puitarhitektuurist, mille kaitsmisel sai ta 1955. aastal ajalookandidaadi kraadi. 
1956. aastal õnnestus Viiresel leevendunud oludes saada tööd Ajaloo Instituudis, kus ta töötas koos Harri Mooraga arheoloogiasektoris, alates 1968. aastast juhtis aga etnograafide rühma tööd. 1977. aastal moodustati eraldi etnograafiasektor, ent Viirest selle juhiks ei jäetud, sest taas meenutati tema sõjaaegseid "patte", pealegi ei astunud Viires NLKP-sse. Alles 1983. aastal õnnestus tal saada vastmoodustatud etnoloogiasektori juhiks, kelleks ta jäi 1988. aastani. Aastatel 1992–1997 oli ta Ajaloo Instituudi etnoloogia ja kunstiajaloo osakonna etnoloogia sektori kohusetäitja. 1996. aastal sai ta Eesti etnoloogia edendamise eest Riigivapi IV klassi teenetemärgi. 
Viirese viljakas teadlasetöö jätkus ka edaspidi, viimastelgi aastatel ilmus tema artikleid eesti kultuuriajaloo kohta.
Isiklikku.
Graafik Evi Tihemets oli Ants Viirese abikaasa.
Aaron Burr

Aaron Burr, Jr. (6. veebruar 1756 Newark, New Jersey – 14. september 1836 Port Richmond, Staten Island) oli Ameerika Ühendriikide poliitik ning iseseisvussõja kangelane. Ta oli USA 3. asepresident aastail 1801–1805.
Isiklikku.
Tema nõbu oli sillaehitaja Theodore Burr.
George Clinton

 
George Clinton (26. juuni 1739 Little Britain, New Yorgi provints – 20. aprill 1812 Washington) oli Ameerika Ühendriikide poliitik. Ta oli New Yorgi kuberner aastail 1777–1795 ja 1801–1804 ning USA 4. asepresident 1805–1812 presidentide Thomas Jeffersoni ja James Madisoni võimul olles.
Kääriku järv

Kääriku järv (ka "Käärike järv") on järv Otepää vallas, 8 km Otepääst edelas. 
Kääriku järv asteseb moreenkuplitega ümbritsetud maastikul, mis kõrguvad kuni 60 m kõrgusele, kaldad on enamasti metsased. Järv on 19,8 ha pindalaga, suurim sügavus kuni 5,9 meetrit (keskmine 2,6 m).
Järve kallastel on matkarajad, kaks rendisauna, supluskohad ning väliujula koos hüppetorniga.
Järv on nõrga läbivooluga.
Elbridge Gerry

Elbridge Thomas Gerry (17. juuli 1744 Marblehead, Massachusetts – 23. november 1814 Washington) oli Ameerika Ühendriikide riigimees ja diplomaat.
Garry sündis kaheteistlapselises peres kolmanda lapsena. 14-aastaselt astus ta Harvardi ülikooli ja lõpetas selle arstina. Ta töötas oma isa laevandusäris ja sai kuulsaks võitlusega ärimaksude vastu.
Mais 1772 valiti ta britivastase valimisplatvormi alusel Massachusettsi üldkogusse. 1776–1780 ja 1783–1785 esindas ta Massachusettsit . 1787 osales ta USA põhiseaduse vastuvõtmisel ja oli üks kolmest saadikust, kes selle vastu oli ega kirjutanud sellele alla. 1789 valiti ta USA kongressi Esindajatekotta, kus ta oli 1793. aastani.
1796. aasta USA presidendivalimistel toetas ta John Adamsit ja vastutasuks määras Adams ta diplomaadiks Prantsusmaale, kuhu jäi 1798. aastani.
Ta kandideeris edutult Massachusettsi kuberneriks 1800, 1801, 1802 ja 1803. Seejärel pidas ta 7 aastat pausi ja oli viiendal katsel edukas. Ta oli Massachusettsi kuberner 1810–1812 ja alates 1813 USA 5. asepresident James Madisoni ajal. Ta suri oma ametiajal Washingtonis südamerabandusse ja on maetud kongressi kalmistule.
Gerry järgi on poliitikasse tulnud mõiste "gerrymandering", mis tähendab valimisringkondade piiride muutmist eesmärgiga soosida üht erakonda. See termin tekkis 1812, kui Gerry kandideeris tagasi Massachusettsi kuberneriks, aga teda see ei aidanud, sest teda ei valitud tagasi.
1786 abiellus ta rikka New Yorgi kaupmehe tütre Ann Thompsoniga, kes oli temast 21 aastat noorem.