tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Tsirguliina raamatukogu

Tsirguliina raamatukogu on Valga valla rahvaraamatukogu.
1997. aastal liideti rahvaraamatukogu Tsirguliina Keskkooli raamatukoguga. Aastast 2018 tegutseb Valga Keskraamatukogu haruraamatukoguna.
Raamatukogu aadress: Nooruse tn 1, Tsirguliina alevik, 68316 Valga vald, Valga maakond.
Ajalugu.
1923. aastal asutati Tsirgulinna Rahvaraamatukogu Selts. Raamatukogu asutaja ja seltsi juhataja oli kohaliku kooli õpetaja Aleksander Schuravlöff. Raamatukogu asus algkoolihoones ja esimeseks teadaolevaks laenutajaks oli õpetaja Alviine Läti. 
Raamatute ostuks raha saadi pidude korraldamisest. 
3. märtsil 1929 Tsirgulinna Algkoolis toimunud Tsirgulinna Rahvaraamatukogu Seltsi peakoosolekule esitatud aruandest nähtub, et aasta jooksul muretseti ligi 200 köidet uusi raamatuid, kokku oli seltsi raamatukogus üle 600 köite, raamatute hinnaks arvati ligi 1000 krooni ning lugejaid oli üle 60. 
Koolimaja kitsastes oludes asus raamatukogu 1931. aasta juulini, kui Tsirgulinn sai omale kaua igatsetud rahvamaja, mille ehitas annetuste, loteriide, näitemüükide ja laenude abil Tsirgulinna Vabatahtlik Tuletõrje Selts (taas eesotsas energiline A. Schuravlöff). Hoone teisel korrusel leidis oma kodu Rahvaraamatukogu Selts. Raamatukogu oli avatud pühapäeviti kella 10–16, laenutajaks õpetaja Läti, keda vahel asendasid ka teised seltsi liikmed. 
1938. aastal anti haridusministeeriumi koolivalitsuse poolt viiele Valgamaa raamatukoguhoidjale hea töötamise eest II järgu kutsetunnistus. Teiste seas sai selle ka Aleksander Schuravlöff, olles seega esimene kutsega raamatukogutöötaja Tsirgulinnas. Hoogne seltsielu kestis sõjani. 1944. aastal hävitas sõjatuli seltsimaja ja raamatukogu. 
Sõjajärgsel aja avati raamatukogu uuesti 1. detsembril 1946. Täpsemaid andmeid on aastast 1950: raamatukogu asus külanõukoguga ühes hoones aadressil Kesk tn 2, raamatuid laenutas Heino Krall. Järgmisel aastal asus tööle tema vend Hugo Krall.
Raamatukogu asus nimetatud ruumides kuni 1992. aastani. Kuna vallavalitsus vajas ruume juurde, osteti raamatukogule omaette maja Nooruse 22. Raamatukogutööks ei olnud see elumajaks ehitatud hoone aga kõige parem, nappis valgust ja avarust. 
1997. aastal otsustati ühendada küla- ja kooliraamatukogu ning koliti koolimajja Nooruse tn 1. Ühendkogu asupaigaks sai endine internaadihoone, mis renoveeriti raamatukogule sobivaks. 
„Arvutite ajastu” saabumisel avati raamatukogus kolme lugejaarvutiga avalik internetipunkt. Koostati elektrooniline kataloog ja 1. juunist 2005 mindi üle elektroonilisele laenutusele.
Juhatajad/laenutajad.
Alviine Läti
Aleksander Schuravlöff
Heino Krall 1950
Hugo Krall 1951–1961
Alvi Seer 1961–1967
Aina Onkel 1967–1968
Mare Lillemets (Pooland) 1968–1970
Milvi Tamm 1970–1973
Hele Reimaa 1974–2015 (osalise koormusega aastatel
2012–2015)
Tiia Pärnik-Pernik alates 2006 
Statistika.
Statistika 2014. aasta seisuga
Kogud: 15 501
Kasutajad: 392
Külastused: 6 547
Laenutused: 8 048
Töökohad: 1,5
Gonzalo Higuaín

Gonzalo Gerardo Higuaín (sündinud 10. detsembril 1987 Prantsusmaal Brestis) on Argentina endine jalgpallur, kes mängis ründajana Madridi Realis ja Argentina jalgpallikoondises.
Peale selle mängis ta ka River Plate'is, Napolis, Milanis, Chelseas, Juventuses ja Miami Interis.
Klubikarjäär.
River Plate.
Gonzalo Higuaín alustas oma klubikarjääri Argentinas River Plate's. Ta tegi oma klubidebüüdi 29. mail 2005.
Aastatel 2005–2006 mängis ta Riveri meeskonnas kõikide sarjade peale 41 mängu ja lõi 15 väravat.
Madridi Real.
2007. aasta jaanuaris siirdus Higuaín 12 miljoni euro eest Hispaania kõrgliiga klubisse Madridi Real. 
Higuaín tuli hooaegadel 2006–07, 2007–08 ja 2011–12 Madridiga Hispaania meistriks. 
2011. aastal aitas ta meeskonnal alistada Hispaania karikavõistluste finaalis Barcelona. Samuti võitis ta ka 2008. ja 2012. aasta Hispaania superkarika.
Kokku mängis ta klubi rivistuses 7 aasta jooksul 264 mängu ja lõi 121 väravat.
Napoli.
Higuaín liitus 2013. aasta suvel Itaalia kõrgliiga klubiga SSC Napoli. 
Ta mängis klubi meeskonnas kolme aasta jooksul 146 mängu ja lõi 91 väravat. 
2013–14 hooajal aitas ta Napolil võita Coppa Italia ja 2014. aastal Itaalia superkarika.
Juventus.
Higuaín siirdus 2016. aasta juulis 90 miljoni euro eest Juventusesse. Temast oli toona ajaloos rohkem maksnud vaid kaks jalgpallurit.
Oma esimesel hooajal võitis ta nii Serie A kui ka Coppa Italia ning jõudis klubiga UEFA Meistrite Liiga finaali.
Aastatel 2018–2019 oli ta laenulepingu alusel AC Milanis ja Londoni Chelseas.
Miami Inter.
Aastal 2020 liitus Higuain Major League Socceri klubiga Miami Inter, kus ta lõi 67 mänguga 29 väravat. Aastal 2022 lõpetas argentiinlane oma jalgpallurikarjääri.
Koondisekarjäär.
Argentina jalgpallikoondises debüteeris Higuaín 15. novembril 2006. 
Higuaín tuli Argentinaga kahel korral hõbedale Copa Américal ja korra maailmameistrivõistlustel. Kokku käis ta Argentina koondises väljakul 75 korda ning lõi 31 väravat.
Kübaratrikk

Kübaratrikk (inglise keeles "hat-trick" 'trikk kübaraga') on sporditermin, mis tähistab kolme järjestikust positiivset saavutust, näiteks ühe mängija sooritatud kolme väravat ühes mängus. Mõnes keeles ongi kasutusel kolmele viitav sõna "triplett".
Ajalugu.
Väljend tuli käibele 1858. aastal kriketis, mil mängija H. H. Stephenson saavutas ühe mängu käigus kolm järjestikust väravat ning publikus korraldati tema toetuseks kübarasse raha korjandus. Hiljem võeti mõiste kasutusele ka teistel spordialadel, näiteks jalgpallis, hokis, vormel 1-s ja korvpallis.
Jalgpall ja jäähoki.
Kübaratrikiks nimetatakse jalgpallis ja jäähokis seda, kui üks mängija lööb ühes mängus kolm või enam väravat. Sama saavutust, kuid kahe löödud väravaga kutsutakse duubliks, nelja väravaga – pokkeriks, viie väravaga – pentatrikiks. Jalgpallis tähistab mõiste täiuslik (perfektne) kübaratrikk ("perfect hat-trick") olukorda, kus üks mängija lööb ühe mängu sees värava mõlema jalaga, lisaks peaga.
Jäähokis tähistab mõiste "natural hat trick" olukorda, kus üks mängija lööb kolm väravat järjest. Gordie Howe' kübaratriki saavutamiseks peab mängija ühes jäähokimängus lööma värava, andma väravasöödu ja osalema kakluses.
Korvpall.
Korvpallis nimetatakse kübaratrikiks (ehk kolmikduubliks) seda, kui mängija kogub kolme statistilise näitaja arvestuses kahekohalise summa. Harilikult on need kolm näitajat visatud punktid, lauapallid ja resultatiivsed söödud, kuid võivad olla ka vaheltlõiked, blokeeritud visked, vastastelt välja meelitatud isiklikud vead või muudki.
Kübaratrikk spordiajakirjanduses.
Spordiajakirjanduses kasutatakse kübaratriki terminit vahel ka sportlaste või meeskondade suvaliste korduvate saavutuste puhul, mis on saadud ühe või mitme võistluse jooksul, tavaliselt peab neid olema 3. Näiteks võib kübaratrikiks nimetada tennisisti võite kolmel suure slämmi turniiril ühe hooaja jooksul; jalgpallimeeskonna võite kõigil kolmel riigisisesel põhivõistlusel: riigi meistrivõistlustel, riigi karikavõistlustel ja riigi superkarikavõistlustel; Vormel-1 ühe võidusõitja poolt kolme tingimuse sooritamine (need on: 1. pool-positsiooni ja kvalifikatsiooni saamine; 2. sõidu ringil parim läbitud aeg; 3. võit sellel sõidul) ja nii edasi. 
Mõiste on levinud ka spordivälistesse valdkondadesse, näiteks autondusse.
Jälgimäe mõis

Jälgimäe mõis (saksa keeles "Jelgimeggi") oli rüütlimõis Harjumaal Keila kihelkonnas. Tänapäeval asub see Harju maakonnas Saku vallas Jälgimäe küla lähedal.
Ajalugu.
Jälgimäe küla nimetatakse 1241. aastal Taani hindamisraamatus. 15. ja 16. sajandil oli see Saksa ordu valduses. Liivi sõjas langes Rootsi kuninga kätte, kes doneeris selle 1629. aastal Saue mõisnikule Bernhard von Scharenbergile (maeti 1645). Jälgimäele rajati karjamõis ja see eraldati 1656. aastal Saue mõisast iseseisvaks mõisaks. 17. sajandi keskpaiku omandasid mõisa Schulmannid, kes pidasid seda üle saja aasta. 1765−1796 kuulus mõis Derfeldenitele, seejärel krahv Karl Friedrich von Rehbinderile (1764−1841) Sakust. 
1821. aastast kuni 1919. aasta võõrandamiseni oli mõis Glehni aadliperekonna valdus. 1821. aastal ostis Peter von Glehn (1796–1843) perekonnale Jälgimäe mõisa 8400 hõberubla ja 110 000 bankorubla eest. Pärast Glehni lossi rajamist 1886. aastal Nikolai von Glehni (1841−1923) ajal muutus Jälgimäe sisuliselt kõrvalmõisaks. Jälgimäe mõisale kuulus suurem osa tänapäeva Nõmme linnaosa aladest.
Mõisaansambel.
Peahoone ehitati ilmselt 18. sajandi lõpul. See kujutas endast kahekorruselist puithoonet. Tänapäeval on hoone kasutusel elamuna, mis on osaliselt ümber ehitatud. Väikeses pargis häärberi läheduses on säilinud ka mõned ümberehitatud kõrvalhooned.
Nikolai von Glehni mälestustahvel.
2006. aastal paigaldati mõisa seinale mälestustahvel Nõmme linna rajajale Nikolai von Glehnile. Mälestustahvel valmis Nõmme Koduloohuviliste Koja algatusel ja koja liikmete annetustest.
Kiivertihane

Kiivertihane ("Parus holsti") on tihaslaste sugukonda tihase perekonda kuuluv lind.
Levila.
Kiivertihane on Taiwani saare endeem. Paigalind.
Välimus.
Vana isaslinnu laup, valjasriba, põsed ja keha alapool on kollased, pealagi ja kiivritaoline tutt on sinise läikega mustad, tuti pikemate sulgede tipud ja laik kuklal on valkjad. Selg on sinirohelise läikega nõgimust. Saba ülapoole kattesuled on mustad. Tüürsuled on sinakasmustad siniste välisservade ja valgete tippudega. Äärmiste tüürsulgede välisservad on valged. Tiivad on sinakasmustad, suurte kattesulgede servad on laialt valged, küünarsulgede ja küünrahoosulgede tipud on valged. Nukktiib ja labahoosuled on mustad. Emaslinnul on tutt lühem, selg oliivroheline, saba ja tiivad tuhmimad ning kõhul puudub must laik. Noorlind on vanalinnust heledam, sinihalli ülapoole ja valkja alapoolega. vikerkest on tumepruun.
Kiivertihane häälitseb rasvatihase moodi. Laulavad mõlemad sugupooled. Laul koosneb mitmesugustest kolmesilbilistest motiividest, iga motiivi korratakse 3–7 korda.
Elupaik ja pesitsemine.
Kiivertihane elab mägede vanades lehtmetsades, bambusemetsades ja parasvöötme okasmetsades 700–2500 m kõrgusel. Teda kohtab kas üksinda, paarikaupa või väikeste salkadena puurinde keskmises osas, Ta toitub peamiselt putukatest.
Kiivertihase paaritumisaeg on aprillis. Pesa rajab ta kõrgele puuõõnsusse. Pesamaterjaliks on kuivad lehed, samblikud, sammal ja suled. Ta võib kasutada sama pesa mitu aastat järjest, lisades igal aastal uut pesamaterjali. Kurnas on 3–5 muna.
Pärast pesitsushooaega võib kiivertihane koos teiste väikeste laululindudega suuremaid seltsinguid moodustada.
Kaitse.
Kiivertihane on üsna haruldane. Teda ohustab peamiselt sobivate elupaikade kadu. Umbes 11% levilast on kaitsealune maa.
Kiivertihaseid ohustavad linnupüüdjad, kes neid kauni välimuse tõttu suurel hulgal püüavad ja välja veavad.
Suislepa Püha Katariina kirik

Suislepa Püha Katariina kirik on Eesti Apostlik-Õigeusu Kirikule kuuluv kirik Viljandi maakonnas Viljandi vallas Suislepa külas.
Historitsistlikus stiilis ladina risti kujulise põhiplaaniga tellisdekooriga maakivist kirik valmis 1891. aastal ja pühitseti 6. mail 1891. Kiriku projekteeris arhitekt Apollon Edelson.
Kogudus suleti 1961. aastal. Tänapäeval on kirik varemetes.
Leo VIII

Leo VIII oli paavst 963–965, seejuures 963–964 koos Johannes XII-ga ja 964 koos Benedictus V-ga. Tema legitiimsus on aegade jooksul olnud vaieldav, kuid tänapäeval peetakse teda paavstiks, mistõttu ta oli 131. paavst.
Leo (Leone) oli sündinud Roomas Clivus Argentarii regioonis ja ta oli Johannese (Giovanni) poeg. Ta oli Johannes XII ajal kuuria ametnik ("protoscriniarius").
Paavstiks saamine.
Leo VIII valiti paavstiks 4. detsembril 963 Roomas toimunud sinodil, kus tagandati senine paavst Johannes XII. Sinodi eesistujaks oli Saksa-Rooma keiser Otto I Suur, kellele uus paavst andis truudusvande.
Leo VIII oli esimene ilmik pärast Fabianust, kes sai paavstiks. Ta sai madalamad ordinatsioonid ühe päeva jooksul, mis oli vastuolus kanoonilise õigusega. Ta pühitseti 6. detsembril ametisse Ostia, Porto ja Albano piiskoppide poolt ehk esimest korda võtsid paavsti kroonimisest osa kolm piiskoppi, mis muutus hiljem tavapäraseks.
Skisma.
Leo VIII sai paavstiks ajal, mil tema eelkäija Johannes XII oli Roomast keiser Otto I kartuses põgenenud. Sellal kui keiser viibis Roomas, õhutas Johannes XII Tivolis roomlasi tema ja Leo VIII vastu mässama, mille tõttu 3. jaanuaril 964 tuli keisri sõduritel suruda Roomas maha ülestõus. Leo eestkostel vabastas keiser roomlaste antud pantvangid.
964. aasta esimestel nädalatel otsustas keiser Roomast lahkuda ja peagi järgnes talle ka Leo VIII. Johannes XII pääses taas võimule ja pidas 26. veebruaril sinodi, kus Leo VIII ekskommunitseeriti ning tema ametisse määramine tunnistati kanoonilisele õigusele mittevastavaks.
Aprillis 964 naasis Otto I Rooma, kus ta aitas Leol korda taastada. Johannes XII põgenes Roomast ja suri 14. mail Campagnas. Kuna Leo VIII oli ebapopulaarne, otsustasid Rooma vaimulikud Johannes XII surma järel valida tema järglaseks diakon Benedictuse, kes ei pälvinud aga keisrilt vajalikku toetust.
Otto I abiga tungis Leo VIII juunis 964 Rooma ja tagandas Lateraani palees toimunud sinodil ametist Benedictuse, kellele Leo lõi isiklikult tema enda karjasesauaga vastu pead ja rebis palliumi ära.
Suhted Itaalia piiskoppidega.
Leo VIII andis 13. detsembril 963 palliumi Aquileia patriarhile Rodoaldole ja kinnitas patriarhaadi privileegid.
Kloostrireform.
Leo VIII kinnitas Saint-Pierre de Montmajour'i kloostri privileegid.
Einsiedelni imetegu.
Leo VIII lasi uurida ja tunnustas seejärel 14. septembril 948 Einsiedelnis aset leidnud imetegu, mille järgi pühitsesid Jeesus Kristus, neli evangelisti, apostel Peetrus ja Gregorius I sealse kabeli.
Leo VIII kultuuriloos.
Leo VIII-le on omistatud dokumendid "Cessatio donationum", "Privilegium maius" ja "Privilegium minus", mille autorsust peavad kirikuloolased kaheldavaks.
Ta andis nime mitmele Rooma tänavale.
Surm.
Leo VIII suri kirikuloolase J. N. D. Kelly järgi 1. märtsil 965 Roomas ja maeti Rooma Peetri kirikusse. "Catholic Encyclopedia" järgi suri ta millalgi ajavahemikul 20. veebruarist 13. aprillini 965.
Benedictus V

Benedictus V oli paavst maist juunini 964 koos Leo VIII-ga. Ta oli 132. paavst.
Benedictus (Benedetto, Benedictus Grammaticus) oli sündinud Roomas ja ta oli Ildebrando poeg. 
Benedictus sai Johannes XII ajal umbes aastal 961 diakoniks (kardinaldiakon) ja töötas Salvador Miranda järgi kohalikus õppeasutuses. Ta osales 4. detsembril 963 Leo VIII valimisel. Veebruaris 964 Rooma naasnud Johannes XII ei hakanud vaatamata Benedictuse osalemisele Leo valimistel teda taga kiusama, vaid Benedictus osales 26. veebruaril 964 toimunud Rooma sinodil, kus Leo VIII ekskommunitseeriti.
Paavstiks saamine ja skisma.
Johannes XII suri 14. mail 964. Rooma vaimulikud ja aadlikud ei soovinud Otto I nõudel määratud Leo VIII-d paavstiks, vaid saatsid keisri juurde Rietisse saadikud, kes soovisid saada temalt toetust diakon Benedictusele, kuid keiser keeldus.
Benedictus V valiti vaatamata Otto I vastuseisule paavstiks 22. mail 964 Rooma vaimulike ja aadlike poolt, kes lubasid Benedictust toetada. Otto I saatis Roomat piirama oma väe. Piiramise tõttu puhkes linnas näljahäda ja 23. juunil 964 alistus Rooma Otto I sõduritele.
Leo VIII ja Otto I pidasid seejärel Lateraani palees sinodi, kus Benedictus V tagandati ametist. Leo VIII lõi ise Benedictuse karjasesaua talle vastu pead puruks ja rebis palliumi ära. Cremona piiskopi ja krooniku Liutprandi järgi astus Benedictus V ise tagasi, loobudes vabatahtlikult paavsti ametitunnustest.
Leo VIII kavatses Benedictuse vaimulikuseisusest tagandada, kuid Otto I otsusega jäi ta diakoniks ja saadeti Hamburgi asumisele, kus peapiiskop Adaldag kohtles teda väärikalt ning mõned Saksa vaimulikud pidasid teda isegi legitiimseks paavstiks. Kui Leo VIII 965 suri, palusid Rooma elanikud Ottot, et Benedictusel võimaldataks Rooma tagasi pöörduda, kuid keiser keeldus.
Uued kardinalid.
Salvador Miranda järgi määras Benedictus V 4 uut kardinali. Tema ajal sai kardinaliks hilisem paavst Johannes XIII.
Benedictus V kultuuriloos.
Hamburgis rajati Benedictuse auks monument, mis 1804 hävis.
Surm.
Benedictus V suri 4. juulil 966 Hamburgis ja maeti esmalt Hamburgi katedraali. 988. aastal viidi tema säilmed Rooma.
Salvador Miranda järgi suri Benedictus V ajutraumasse, mille ta oli saanud 964. aastal, kui Leo VIII lõi talle karjasesauaga vastu pead.
Benedictus V oli Agapetus I järel esimene paavst, kes suri väljaspool Itaaliat.
Hinnang.
Kirikuloolase J. N. D. Kelly järgi on kaasaegsed hinnanud Benedictust vaga ja õpetatud ("grammaticus") vaimulikuna.
Portugali kuningriik

Portugali kuningriik (portugal "Reino de Portugal") oli kuningriik Pürenee poolsaarel 1139–1910.
Portugali kuningriik rajati 26. juulil 1139, mil Portugali krahv Afonso Henriques end Portugali kuningaks kuulutas.
1096. aastal naitis Kastiilia ja Leóni kuningas Alfonso VI oma tütre Teresa, Burgundia hertsogi noorema poja Henriga, kes sai kaasavaraks Portugali krahvkonna ja pani aluse tulevase Portugali kuningriigi troonile tõusnud Burgundia dünastiale. Pärast kodusõja puhkemist Leóni kuningriigis 1109. aastal valitses ta sisuliselt sõltumatult.
1139. aastal purustas Afonso I Ourique lahingus Almoraviidide moslemite väed. Pärast seda olevat ta kutsunud kokku Lamego cortese, kus Braga peapiiskop kroonis ta esimeseks Portugali kuningaks. Seda sündmust on peetud vaid hilisemas ajaloos käibele tulnud müüdiks. Ilmselt ei kroonitud Afonsot kunagi ja ta hakkas ennast ise kuningaks tituleerima, tõenäoliselt juba aastaid enne otsustavat võitu mauride üle. Siiski saavutas ta oma tiitlile aastate jooksul ka tunnustuse – 1143. aastal tunnustas seda Kastiilia ja Leóni kuningas Alfonso VII ning 1179. aastal paavst Aleksander III. Sõjaliste ordude toel jätkasid Afonso I ja tema järeltulijad tungimist lõuna suunas. Tema ajal hõlmas Portugal umbes poole oma tänapäevasest territooriumist. Rekonkista lõpuks võib pidada aastaid 1249–1250, mil kuningas Afonso III juhtimisel vallutati Algarve piirkond ja likvideeriti viimased mauride tugipunktid Portugali lõunarannikul. Selle tulemusel kujunesid välja Portugali piirid, mis on püsinud suures osas muutumatuna tänapäevani.
Aastatel 1385–1580 valitses Portugali Avisi dünastia. 15. sajandil sai alguse Portugali koloniaalimpeerium, mis hõlmas alasid Lõuna-Ameerikas, Aafrikas ja Aasias.
1815–1822 eksisteeris Portugali, Brasiilia ja Algarvede ühendkuningriik.
1908. aastal toimunud Lissaboni regitsiid ja 1910. aastal toimunud 5. oktoobri revolutsioon, millega kukutati Manuel II, viisid kuningriigi likvideerimiseni.
Mõniste–Ape tee

Mõniste–Ape tee (registrinumbriga 68) on üks Eesti tugimaanteedest. 
See saab alguse Mõniste külas Võru–Mõniste–Valga tee 39. kilomeetril. Tee pikkus on 8,9 km. Tee lõpeb Vastse-Roosa külas Eesti-Läti piiril (Vastse-Roosa piiripunkt). 
Sillad Mõniste–Ape teel.
Sildade nimistu pärineb teeregistrist.
Asulad Mõniste–Ape teel.
Mõniste küla, Hüti küla, Tundu küla, Vastse-Roosa küla, Pähni küla.
Lauktihane

Lauktihane ("Parus semilarvatus", sünonüümid "Cyanistes semilarvatus", "Sittiparus semilarvatus") on linnuliik tihaslaste sugukonnast. 
Levila ja välimus.
Lauktihane on Filipiinide endeem, ta on levinud Luzonil ja Mindanaol. Pikkus 13 cm. Liigil on eristatud kolme alamliiki, mille isaslindudel on pruunikasmust sinise läikega sulestik ja valge laup. 
Mindanao alamliigi "P. s. nehrkorni" isaslinnu tiival on valge laik. 
Emaslinnud ja noorlinnud on tuhmimad.
Elupaik ja pesitsemine.
Lauktihane asustab tasandike ja mägede metsi, metsaservi ja džunglit kuni umbes 1150 m kõrguseni. Pesa teeb puuõõnsusse.
Kaitse.
Lauktihane on vähe uuritud ja üsna haruldane, teda ohustab sobivate elupaikade kiire ja ulatuslik vähenemine.
Luís Fabiano Clemente

Luís Fabiano Clemente (sündinud 8. novembril 1980 Campinases São Paulo osariigis) on endine Brasiilia jalgpallur (ründaja).
Ta alustas klubikarjääri kodumaal Ponte Pretas. 2004. aastal siirdus ta mängima FC Portosse. Seal tegi ta kaasa 22 kohtumist ja lõi kolm väravat. 2006. aastal läks Fabiano Sevillasse, kus mängis aastatel 2005–2011. Suure osa karjäärist on ta mänginud ka Brasiilia kõrgliiga klubis São Paulo. Karjääri lõpetas ta 2017. aastal Brasiilia klubis Vasco da Gama.
Brasiilia koondises tegi Fabiano debüüdi 2003. aastal mängus Nigeeria jalgpallikoondise vastu. Kokku lõi ta Brasiilia meeskonnas aastatel 2003–2013 45 mängus 28 väravat. 2009. aasta konföderatsioonide karikavõistlustel oli ta turniiri parim väravakütt. 12. augustil 2009 võitis Brasiilia Fabiano väravast sõprusmängust Eestit.
Võru–Kuigatsi–Tõrva tee

Võru–Kuigatsi–Tõrva tee (registrinumbriga 69) on üks Eesti tugimaanteedest. 
See saab alguse Vagula külas Tallinna–Tartu–Võru–Luhamaa tee 248. kilomeetril. Tee pikkus on 71,3 km. Tee lõpeb Roobe külas Valga–Uulu tee 25. kilomeetril. Tee 58. kilomeetril on 200-meetrine ühislõik Jõhvi–Tartu–Valga teega.
Sillad Võru–Kuigatsi–Tõrva teel.
Sildade nimistu pärineb teeregistrist.
Asulad Võru–Kuigatsi–Tõrva teel.
Vagula küla, Alakülä küla, Järvere küla, Sõmerpalu alevik, Sõmerpalu küla, Varese küla, Hutita küla, Linnamäe küla, Majala küla, Horma küla, Hargi küla, Lümatu küla, Vaabina küla, Uue-Antsla küla, Uhtjärve küla, Kõlbi küla, Pihleni küla, Kuldre küla, Kassi küla, Sarapuu küla, Lauküla, Sangaste alevik, Kurevere küla, Tiidu küla, Keeni küla, Vaalu küla, Pringi küla, Ädu küla, Mägiste küla, Kuigatsi küla, Vaardi küla, Soontaga küla, Jõgeveste küla, Kalme küla, Roobe küla.
Tee korrashoid.
2020. aastal rekonstrueeritakse Varese–Vaabina teelõiku (maantee km 9,4–22). Ehitustööde maksumus on 4,7 miljonit eurot.
Hund-rohetuvi

Hund-rohetuvi ("Ptilinopus superbus") on linnuliik tuvilaste sugukonnast rohetuvi perekonnast.
Levila.
Hund-rohetuvi on levinud vihmametsades Sulu saarestikus, Sulawesil, Maluku saartel, Uus-Guineal, Saalomoni saartel ja Austraalia idaosas. Paiga- ja hulgulind.
Välimus.
Isaslind on eredavärviline, tulioranži kukla, rohelise kõrvaala ja lilla pealaega. Rind on hall, rinna ja kõhualuse vahel on lai tumesinine vööt. Tiivad on oliivrohelised tumedate laikudega, saba tipp on valge. Emaslind on peamiselt roheline valge kõhualuse, siniste tiivatippude, helesinise rinna ja väikese tumesinise laiguga pea tagaosas. Mõlemal sugupoolel on kollased silmad ja silmarõngad.
Vaatamata värvikale sulestikule jääb hund-rohetuvi vihmametsa lehestikus hästi varjatuks. 
Häälitsus on "kuu-kuu-kuu-kuu". Hund-rohetuvi tiivad tekitavad lennul vilistavat heli, 
Pesitsemine.
Pesitsusperiood kestab septembrist jaanuarini. Pesa rajatakse maapinnast 5-30 m kõrgusele, see on okstest koosnev väike platvorm.
Emaslind muneb ühe väikse valge muna, mida hautakse vaheldumisi - emaslind öösel ja isaslind päeval.
Toitumine.
Toiduks on peamiselt puuviljad ja marjad. Port Moresby piirkonnas moodustasid enamuse toidust viigipuude, iseäranis "Ficus albipila" ja "Ficus benjamina", "Canarium australianum" luuviljad, ja palmide "Archontophoenix", "Calamus" ja "Livistona" viljad. Sageli toituti ka erinevate kaneelipuude, "Litsea", "Neolitsea" ja "Cryptocarya" viljadest. Vähem olulised toiduallikad olid lõhnava kananga, "Syzygium" ja "Vitex cofassus" viljad. .
Kaitse.
Liiki ohustab peamiselt elupaikade kadu.
Alam-Doonau madalik

Alam-Doonau madalik ehk Valahhia madalik on suur madalik Rumeenia lõunaosas, Bulgaaria põhjaosas ning Moldova ja Ukraina edelaosas Transilvaania Alpide ja Ludogorje platoo vahel.
Madalik ulatub 560 km pikkuselt Raudväravast Musta mereni. Kõrgus on 150–200 m. Levinud on mustmullad, millest suurem osa on haritud. Kasvatatakse peamiselt maisi, nisu, puuvilju ja viinamarju.
Anne Paluver

Anne Paluver (sündinud 4. novembril 1952) on eesti näitleja. 
Paluver lõpetas 1970. aastal Tallinna 22. Keskkooli, seejärel õppis Tartu Riiklikus Ülikoolis matemaatikat. Aastatel 1972–1976 õppis ta Tallinna Riikliku Konservatooriumi lavakunstikateedris ning lõpetas selle 7. lennus.
Pärast lavakooli lõpetamist (1976) töötas Anne Paluver paarkümmend aastat näitlejana Eesti Draamateatris. Juba noore näitlejana sai Paluver sageli suuri rolle, nagu Gertrud "Hamletis" jpm. Draamateatrist suundus Paluver Vanalinnastuudiosse (1995). Pärast Vanalinnastuudio reorganiseerimist NO99-ks jäi Paluver koos teiste sealseni töötanud näitlejatega tööta ja jätkas näitlejana tööd selle trupi baasil loodud Vana Baskini Teatris.
Anne Paluver on teinud rolle ka teleteatris, tuntumad tööd on olnud telelavastustes "Pisuhänd" (Matilde), "Tabamata ime" (Eva Marland), "Kardemoni linna rahvas ja röövlid" (tädi Sofi), "Amoraalne lugu" (Liida), "Päikesepoisid" jm. Paluver on esinenud Eesti Raadio ja Eesti Televisiooni meelelahutussaadetes ning Eesti Filharmoonia estraadikavades, mänginud kuuldemängudes.
Paluver on kaasa teinud ka muusikalides. Näiteks oli tal roll 5. novembril 2004 esietendunud muusikalis "Hull sinu järele", samuti muusikalis "Georg".
Ta on lavastanud teatritüki "Minu noor naine".
Isiklikku.
Tema isa oli matemaatik Nikolai Paluver. Ta oli abielus näitleja Toomas Otsaga, abielust sündis üks tütar, kooselust Paul Poomiga sündis poeg Paul.
Kattekold

Kattekold ("Lycopodium annotinum") on kolla perekonda kollaliste sugukonda kuuluv igihaljas eostaim.
Kattekold sarnaneb väga karukollaga, kellest erinevalt pole kattekolla lehe tipus peenikest karva ning eospea ja lehtede vahel pole näha vart.
Eestis on kattekold tavaline, levinud nii mandril kui ka suurematel saartel. Kasvab rabastuvates ja soostuvates metsades. Eriti tihti ja hulgaliselt leidub teda kuivendatud metsades ja kõdusoometsades.
Kattekold on ainuke kollaliste sugukonna liik, mis pole Eestis kaitse all.
Tuttfaasan

Tuttfaasan ("Pucrasia macrolopha") on linnuliik faasanlaste sugukonnast.
Levila.
Liik on levinud Himaalajas, Tiibetis ja Hiinas (Yunnanis, Guizhous ja Sichuanis kuni Gansuni).
Välimus.
Kehapikkus 52-64 cm. 
Elupaik.
Elab mäenõlvade okas- ja segametsades. Talvepoolaastal laskub kuni 1600 meetri kõrgusele. Suvel leidub teda kuni 4000 meetri kõrguseni.
Harilik tõrvalill

Harilik tõrvalill ("Lychnis viscaria" L.) on nelgiliste sugukonda tulinelgi perekonda kuuluv taimeliik.
30–60 cm kõrgune harilik tõrvalill on püstise veripunase varrega. Juurmised lehed moodustavad lehekodariku, varrel aga on lehed vastakuti asetsevad. Õitseb mais, juunis. 
Tõrvalill on suurepärane meetaim, õied purpurpunased, neid tolmeldavad päeva- ja ööliblikad, kes oma pikkade tundlatega jõuavad meeni ja samal ajal tolmeldavad õisi. Et nektarit ei ihkaks muud putukad, kes lihtsalt roomavad mööda taime, kuid ei tolmelda õisi, kaitseb tõrvalill end eritades varrele kleepainet. Nende omaduste tõttu on tõrvalill omandanud oma rahvapärased nimetused: tõrvanelk, tõrvakann, unilill, kurjakubjapisarad. Õitsemise lõpus taim enam kleepainet ei eralda. Kultuuristatult esineb valgete õitega sorte.
Kasvab kuivadel rohumaadel. Eestis sage.
Robert Fulton

Robert Fulton (14. november 1765 – 24. veebruar 1815) oli Ameerika Ühendriikide insener ja leiutaja.
Aastatel 1793–1797 konstrueeris ta Prantsusmaal esimese kasutamiskõlbliku allveelaeva Nautilus.
1803. aasta 9. augustil demostreeris Pariisis Seine'i jõel esimest aurikut.
Aastal 1807 ehitas ta esimese kasutuskõlbliku aurulaeva, ratasauriku North River Steamboat, mis sai hiljem tuntuks Clermontina.
Loitev tulinelk

Loitev tulinelk ("Lychnis chalcedonica") on nelgiliste sugukonda tulinelgi perekonda kuuluv mitmeaastane rohttaim.
Loitev tulinelk on pikaealine pilkupüüdev püsilill, mis esineb Eestis naturaliseerunult Peipsi kaldal.
Püstised varred on 60–100 cm kõrged. Piklikud varreümbrised vastakad lehed on kaetud karvakestega. 
Tulipunased õied on koondunud kuni 10 cm läbimõõduga sarikõisikutesse. Eestis õitseb juuni lõpus, juulis. Omab vormi "Lychnis chalcedonica f. albiflora", millel on valged õied (õite läbimõõt kuni 2 cm). Tuntud on ka roosade õitega vormid, mis võivad olla nii liht- kui ka täidisõielised.
Äiakas

Äiakas ("Agrostemma") on nelgilaadsete seltsi nelgiliste sugukonda kuuluv rohttaimede perekond.
Äiaka perekonda kuulub 2–4 liiki üheaastasi taimi, mille looduslik levila on Lõuna–Euroopas ja Lääne-Aasias põldudel või kivistel nõlvadel. Tõenäoliselt kujunes see perekond välja Vahemere maade idaosas. Eestis kasvab looduslikult harilik äiakas. See on ka maailmas tuntuim äiakaliik. Seevastu "Agrostemma gracile" kasvab üksnes Kesk-Kreekas Farsala linna lähedal.
Äiakas on sisse viidud paljudesse maadesse, sealhulgas Ameerikasse, aga mitmel pool on ta tunnistatud invasiivseks liigiks ja tema kasvatamine on keelatud. Selle põhjuseks on asjaolu, et äiaka seemned on mürgised. Seetõttu, kui äiakad kasvavad viljapõllul ning äiaka seemned satuvad teraviljaseemnete hulka ja jahvatatakse, siis on saadud jahu samuti mürgine.
Kirjeldus.
Äiakate peajuur on pikk ja kuni 8 dm pikk. See on kas harunev või kaetud pikkade valkjate või hallikate juurekestega.
Äiakate vars on püstine, kas lihtne või harunev ja 3–10 dm kõrge.
Neil on vastakad alusel kokkukasvanud lineaalsed või süstjad kuni 13 cm pikad lehed.
Õied on mõlemasoolised ja kuni 5 cm läbimõõduga. Nad paiknevad kas ükshaaval varre tipus või hõredas õisikus. Õietupp on 2½–5½ cm pikk, piklik või munajas pikkade lineaalsete või süstjate hammastega ja sellel on 10 selgesti eristuvat roodu. Õietupp on lõhestunud äärest enam kui poole diameetri kaugusele 5 osaks. Kroonlehti on 5, abilehed puuduvad. Kroonlehed on terve servaga, mõnikord sälguga tipus. Kroonlehed on tumeroosad, vahel heleroosad või valged, pealmise külje allotsas kolme tumeda triibuga. Tolmukaid on 10, emakaid 5. Emakasuue on karvane.
Vili on ühepesaline ja paljuseemneline kupar. Vilja ülaosas on 5 haagikest, mis võivad kinni jääda taimest mööduja külge. Seemned on peaaegu mustad ja läbimõõduga 2½–3½ mm, kaetud köbrukeste või teravate kidadega, ühelt poolt kumerad.
Äiakad on üheaastased lilled. Talvel maapealne osa hävib ja kasvab järgmisel kevadel tagasi. Mõned äiakad vajavad korralikuks arenguks talvist puhkeperioodi, mil temperatuur märgatavalt langeb.
Kasutamine.
Äiakate seemneid müüakse tänapäevalgi. Äiakaid kasvatatakse aedades ilutaimedena, näiteks lillepeenardel. Lõikelilledena peavad äiakad suhteliselt hästi vastu, närtsimata nädal aega.
Äiakaid kasutatakse ravimtaimena nugiliste vastu ja unerohuna. Värskeid lehti kasutatakse hemorroidide, koeranaelte ja haavade raviks.
Söötreiarohi

Söötreiarohi ("Herniaria") on taimeperekond reiarohuliste sugukonnas.
Eestis on levinud harilik söötreiarohi.
Antsla–Vaabina tee

Antsla–Vaabina tee (registrinumbriga 70) on üks Eesti tugimaanteedest. 
See saab alguse Antsla linnas Veski ja Jaani tänava ristmikul ning kannab Antsla linnas Kreutzwaldi tänava nime. Tee pikkus on 6,9 km. Tee lõpeb Vaabina ja Lümatu küla piiril Võru–Kuigatsi–Tõrva tee 22. kilomeetril.
Vaabinas läbib tee endist linnuseala ja mõisaparki. Teesüvendi kaevamisel leiti veel ligi 3 m sügavuselt endiste ehitiste (mõisa härrastemaja) vundamendi osi, mille all oli õhuke söestunud kiht, mis pärines arvatavasti 1558. aastal toimunud linnuse põlengust.
Tee ületab Antsla jõge ja kolmel korral Lambahanna oja.
Asulad Antsla–Vaabina teel.
Antsla linn, Kraavi küla, Vaabina küla.
Kupa

Kupa (horvaadi keeles "Kupa", sloveeni keeles "Kolpa") on jõgi Euroopas Horvaatia ja Sloveenia piiril, Sava parempoolne lisajõgi. 
Jõgi algab Dinaaridest, voolab valdavalt itta. Suubub paremalt Savasse. 
Jõe pikkus on 294 km, lang 313 m, äravool 283 m³/s ja valgala pindala 10 032 km².
Kupa kaldal asuvad Karlovac, Ozalj, Sisak jt asulad.
Merihumur (perekond)

Merihumur ("Honckenya"; sünonüüm "Honkenya") on taimeperekond nelgiliste sugukonnas.
Eestis on levinud merihumur.
Boknafjorden

Boknafjorden on fjord Põhjamere idakaldal Norras Rogalandi maakonnas Stavangeri ja Haugesundi vahel. Ümbritseb Kvitsøy, Rennesøy, Finnøy, Tysværi, Bokni ja Karmøy valla rannikut.
Laius kuni 20 km. Ulatub maasse umbes 100 km ulatuses.
Lehmalill

Lehmalill ("Vaccaria") on taimeperekond nelgiliste sugukonnas.
Põld-lehmalill on lehmalille perekonna ainus liik. Seda taime võib kohata ka Eestis.
Amundseni-Scotti polaarjaam

Amundseni–Scotti polaarjaam (inglise keeles ametlikult "Amundsen-Scott South Pole Station") on Ameerika Ühendriikidele kuuluv polaarjaam Antarktika keskosas lõunapooluse piirkonnas.
Kui jaam 1956. aastal rahvusvahelise geofüüsika aasta raames rajati, asus see täpselt lõunapoolusel, aga jääkilbi liikumise tõttu oli ta 2006. aasta alguseks nihkunud poolusest umbes saja meetri kaugusele.
Polaarjaam on saanud nime lõunapooluse avastajate Roald Amundseni ja Robert Scotti auks, kelle ekspeditsioonid aastatel 1911–1912 esimestena poolusele jõudsid.
Amundseni-Scotti polaarjaam paikneb 2835 m kõrgusel üle merepinna; jääkilbil, mille paksus jaama juures on maksimaalne – 2850 m (2005). Aasta keskmine temperatuur on umbes −49 °С (detsembris −28 °C ja juulis −60 °C). Tuule keskmine kiirus on 5,5 m/s; on registreeritud puhanguid kuni 27 m/s.
Seebilill

Seebilill ("Saponaria") on taimeperekond nelgiliste sugukonnas.
Perekonda kuulub umbes 20 liiki üheaastaseid rohttaimi, mille looduslikuks levilaks on Lõuna-Euroopa ja Edela-Aasia.
Eestis on levinud harilik seebilill.
Simititsa

Simititsa (ka Zimititsõ, Sinimetsa; vene keeles Зимитицы, soome keeles "Simetsa") on alevik Venemaal Leningradi oblastis Volossovo rajoonis, Simititsa valla keskus. Asub Kingissepast umbes 37 kilomeetri kaugusel Narva–Peterburi maantee ääres.
Simititsa oli eesti asundus. Esimesed eesti asunikud saabusid Jamburgi kreisi Simititsa mõisa aladele 1884. aastal Kuusalu kihelkonna Kolga vallast, ning ostsid kindralmajor von Blockilt 2800 tessatini maad 50 000 rubla eest. Koos lisakulutustega kujunes maa ostuhinnaks 38 rubla tessatin, mis oli ligi poole odavam kui samal ajal kodumaal. Asunduses oli seltsimaja, karskuse- ja põllumeesteselts ja laenu- ja hoiuühisus, ning piimaühisus. 1923.a ilmus seal ajakiri Arendaja.Eestlased kuulusid Moloskovitsõ, Teškovo ja Jamburgi luteriusu kogudusse.
Simititsas on sündinud kirjanik Ain Rannaleet, skulptor Edgar Viies ja maalikunstnik ning restauraator Ilmar Ojalo.
Piirkonnas on vaatamisväärsusteks Püha Nikolause nimeline kirik Simititsas; vana postijaam, Käteta tehtud Päästja kuju kirik ja Nikolai Demidovi (1773–1828) mälestussammas Tširkovitsõ külas, ning Püha Nikolause kirik Ilješi külas.
Rõngu–Otepää–Kanepi tee

Rõngu–Otepää–Kanepi tee (registrinumbriga 71) on üks Eesti tugimaanteedest. 
See saab alguse Rõngu alevikus Jõhvi–Tartu–Valga tee 175. kilomeetril. Tee pikkus on 39,3 km. Tee lõpeb Erastvere külas Tallinna–Tartu–Võru–Luhamaa tee 232. kilomeetril. Rõngu alevikus kannab nime Võru maantee. Otepää linnas kannab nimesid Palupera tee ja Võru maantee. Kanepi alevikus kannab nime Weizenbergi tänav.
Sillad Rõngu–Otepää–Kanepi teel.
Sildade nimistu pärineb teeregistrist.
Asulad Rõngu–Otepää–Kanepi teel.
Rõngu alevik, Raigaste küla, Kõduküla, Atra küla, Palupera küla, Miti küla, Mägestiku küla, Pedajamäe küla, Otepää linn, Otepää küla, Pilkuse küla, Kaagvere küla, Karste küla, Mügra küla, Jõksi küla, Hino küla, Kanepi alevik, Erastvere küla.
Alpiniit

Alpiniit ehk alpiaas on kõrgusvööde ja bioom lähisalpiinse ning igijää ja -lume vöötme vahel. See on metsatu ala mäestike kõrgematel nõlvadel rohttaimestiku, vahel ka põõsaste ja puhmastega (alpitaimed).
Alpiniitude vöötmes puuduvad peaaegu täiesti põõsad ja puud. Rohttaimedest esinevad madala kasvuga mitmeaastased taimed, sh ka igihaljad. Tihti esinevad padjakujulised ja kodarikega taimed. 
Alpiniite kasutatakse mägikarjamaadena.
Sangaste–Tõlliste tee

Sangaste–Tõlliste tee (registrinumbriga 72) on üks Eesti tugimaanteedest. 
See saab alguse Sangaste aleviku ja Kurevere küla piiril Võru–Kuigatsi–Tõrva tee 41. kilomeetril. Tee pikkus on 16,6 km. Tee lõpeb Tõlliste ja Supa küla piiril Jõhvi–Tartu–Valga tee 210. kilomeetril. Tsirguliina alevikus kannab nimesid Raudtee tänav ja Valga tänav.
Sillad Sangaste–Tõlliste teel.
Sildade nimistu pärineb teeregistrist.
Asulad Sangaste–Tõlliste teel.
Sangaste alevik, Tiidu küla, Lossiküla, Väljaküla, Laatre alevik, Rampe küla, Tsirguliina alevik, Tõlliste küla, Supa küla.
Indrek Tiido

Indrek Tiido (sündinud 11. juunil 1966 Tallinnas) on Eesti ettevõtja. 
Tiido oli autoklaaside jaemüügi ja paigaldusega tegelevate firmade Klaasiteeninduse aktsiaselts (1996–2015) ja BALTIC AUTO GLASS OÜ (2006–2015) omanik. Aastal 2016 ühendati need ettevõtted ettevõttega Windrox OÜ ning edasi tegutsetakse kaubamärgi Carglass all. 
Tiido oli AS Session Värska Seenetsehhi juhatuse esimees ja osanik.
Poliitiline tegevus.
Aastal 2009 valiti Indrek Tiido Sotsiaaldemokraatide nimekirjas Otepää valla volikokku, kus temast sai revisjonikomisjoni esimees. 
Tiido kandideeris 2011. aasta valimistel Sotsiaaldemokraatide nimekirjas Riigikokku, sai 196 häält ega osutunud valituks.
Ühiskondlik tegevus.
EESTI EVANGEELSE LUTERLIKU KIRIKU Nõmme Rahu koguduse juhatuse esimees.
2008–2010. aasta Lionsi-klubi Otepää piirkonna president.
Paistnud silma Pühajärve Põhikooli säilimise eest võitlemisel.
Isiklikku.
Indrek Tiidol on kuus last.
Alpiinne reljeef

Alpiinne reljeef on igilume ja liustike kujundatud kõrgmäestike reljeef.
Alpiinne reljeef on:
Alpiinse reljeefi vormid sõltuvad lumepiiri kõrgusest ja need võivad esineda erineva kõrgusega mägedes.
Alpiinse reljeefiga mäed on Alpid, Kaukasus, Pamiir, Himaalaja, Andid jt.
Orvand (geomorfoloogia)

Orvand ehk kaar (saksa "Kar" 'tsirkus') on liustikutekkeline pinnavorm, looduslik liustiku toimel tekkinud tassi- või tugitoolikujuline süvend mäenõlva või oru ülaosas, mida ümbritsevad kaljused nõlvad.
Orvanditele on iseloomulikud järsud taga- ja küljeseinad ning lame-nõgus põhi, kus tavaliselt paikneb liustik. Mõnedes orvandites on sõmerlume kuhjatis, teistes hooajalised lumekuhjatised. Seal, kus liustikud taandusid, on orvandite põhi kaetud veega – nii on tekkinud suurem osa mägijärvedest. Orvandi välisküljel on madal künnis. Tihti tekib erosiooni toimel nõlva alla nõgu, kus voolab kevadel sulavesi või püsivavooluga oja.
Keskmiselt on orvandite laius 1–2 km ja tagaseina kõrgus umbes 300 m, aga need võivad olla ka laiusega kuni 16 km ja tagaseina kõrgusega kuni 3 km (Mount Lister, Antarktis).
Süvenemise kiirus on Kanada Arktikas 25–90 mm 1000 aastaga, Norras 500–600 mm 1000 aastaga, Kaljumäestikus kuni 1300 mm 1000 aastaga.
Daniel Mesotitsch

Daniel Mesotitsch (sündinud 22. mail 1976 Villachis) on Austria laskesuusataja. 
Ta on harrastanud laskesuusatamist alates 1997. aastast ja kuulub Union Rosenbachi klubisse.
Mesotitsch võistles täiskasvanute tippvõistlusel esimest korda 2001. aasta maailmameistrivõistlustel Pokljukas. Ta suusatas avavahetust Austria võistkonnas 4x7,5 km teatesõidus nii 2005. aasta MM-il Hochfilzenis, kus saadi pronksmedal, kui ka 2009. aasta MM-il Pyeongchangis, kus oldi teised. 2008. aasta MM-il Östersundis oli ta teatevõistkonna liikmena neljas 2007. aasta MM-il kuues. Individuaalselt on tal MM-il parimaks kohaks jäänud 12. koht 20 km distantsil nii 2003. aasta MM-il Hantõ-Mansiiskis kui 2007. aastal Anterselvas. 
Maailma karikasarjas osales Mesotitsch esimest korda 12. detsembril 1999 Pokljukas 12,5 km jälitussõidus, kus ta sai 60 osalenu seas 46. koha. Esimese punktikoha MK-etapil sai ta veebruaris 2001 Salt Lake Citys 20 km eraldistardiga sõidus, kui jõudis finišisse 22. kohal. Esimese võidu sai Mesotitsch 24. jaanuaril 2002 Anterselvas 20 km eraldistardiga sõidus. Varem polnud ta kordagi MK-etappidel jõudnud kümne parema hulka. Samal nädalal sai ta 12,5 km jälitussõidus kolmanda koha. Järgmine kord jõudis ta poodiumile jälle Anterselvas, kui seal toimus 21. jaanuaril 2009.–2010. aasta maailma karikasarja järjekordne etapp. Seekord oli ta 20 km eraldistardiga sõidus teine. Kaks päeva hiljem peetud 12,5 km jälitussõidus sai ta oma teise võidu MK-etapil.
Saavutused.
Maailma karikasarjas.
Daniel Mesotitsch on () osalenud kokku 166 maailma karikasarja&lt;br&gt;etapil ja jõudnud poodiumile neli korda, millest kahel korral kõige kõrgemale astmele.
Aadu Hint

Aadu Hint (õieti Adolf Edmund Hint; 28. detsember 1909 / 10. jaanuar 1910 Igaküla, Muhu-Suure vald, Muhu kihelkond – 26. oktoober 1989 Tallinn) oli eesti kirjanik ja ühiskonnategelane.
Elulugu.
Tema looming kajastab valdavalt kalurite ja muu rannarahva elu. Tähtsal kohal on selles ka hirm pidalitõve ees.
Aadu Hint sündis Muhu saarel. Lapsepõlve veetis Saaremaal Lümanda vallas Kuusnõmme külas Kopli talus. Aastatel 1923–1929 õppis ta Saaremaa Ühisgümnaasiumis. 1932. aastal lõpetas Sõjakooli aspirantide kursuse jalaväelasena, ülendati lipnikuks 1933. aastal.
Aastatel 1929–1936 töötas Aadu Hint Rootsiküla algkoolis (1931–1932 oli ajateenistuses 9. Üksikus Jalaväepataljonis ja 1. Jalaväerügemendis) ja 1936–1940 Tartus õpetajana. 20. juulil 1932 andis lubaduse astuda oma kodukohale lähemasse Kaitseliidu üksusesse liikmeks ja arvates 1. septembrist 1932 võeti vastu Kihelkonna malevkonna Kihelkonna kompaniisse. 1940. aastal astus Eestimaa Kommunistlikku Parteisse, II Riigivolikogu liige 40. valimisringkonnast. Teise maailmasõja ajal võitles Punaarmees, hiljem oli Nõukogude tagalas, kuid teatud ajal sõja lõpus kaalus ka Rootsi põgenemist.
Aadu Hint oli Eesti NSV Ülemnõukogu saadik. Aastatel 1974–1984 oli ta Eesti NSV Raamatuühingu juhatuse esimees.
Isiklikku.
Ta oli Johannes Hindi vend. Nende isa Aleksander Hint oli põllumees ja kaugsõidukapten ning I Riigikogu liige.
Aastatel 1937–1941 oli Aadu Hint abielus Debora Trulliga (Debora Vaarandi). Nad abiellusid 31. mail 1936 Kihelkonnal. 1941–1958 oli abielus Minni Nurmega. 1961. aastast oli ta abielus Elve Hindiga (sündinud Sooviste).
Aadu Hindil oli kaheksa last. Neist on tuntud Päärn Hint, Miina Hint ja Eeva Park kirjanikena ning Mare Zaneva tõlkijana. Elve Hindiga sündis tal kolm tütart Anu Hint, Riina Ojastu ja Kadri Hint-Dagbjatsson. Debora Vaarandiga oli tal poeg Jüri (8. märts 1938 Tartu – 31. mai 1939 Tartu). 
Aadu Hint on maetud Saaremaale Kihelkonna kalmistule.
Tõrva–Pikasilla tee

Tõrva–Pikasilla tee (registrinumbriga 73) on üks Eesti tugimaanteedest. 
See saab alguse Tõrva linnas Valga–Uulu tee 28. kilomeetril. Tee pikkus on 12 km. Tee lõpeb Pikasilla külas Viljandi–Rõngu tee 46. kilomeetril. Tõrva linnas kannab nime Tartu tänav.
Sillad Tõrva–Pikasilla teel.
Sildade nimistu pärineb teeregistrist.
Asulad Tõrva–Pikasilla teel.
Tõrva linn, Jõgeveste küla, Rulli küla, Uralaane küla, Liva küla, Pikasilla küla
Tumala – Orissaare – Väikese väina tee

Tumala – Orissaare – Väikese väina tee (registrinumbriga 75) on üks Eesti tugimaanteedest. 
See saab alguse Mehama külas Risti–Virtsu–Kuivastu–Kuressaare tee 96. kilomeetril. Tee pikkus on 8,3 km. Tee lõpeb Põripõllu külas Risti–Virtsu–Kuivastu–Kuressaare tee 89. kilomeetril. Orissaare alevikus kannab nime Kuivastu maantee.
Maanteeäärsed asulad.
Mehama küla, Ariste küla, Tumala küla, Maasi küla, Põripõllu küla, Orissaare alevik.
Kuressaare ringtee

Kuressaare ringtee (registrinumbriga 76) on üks Eesti tugimaanteedest.
See saab alguse Kuressaare linnas Roomassaare sadamas. Tee pikkus on 13,5 km. Tee lõpeb Nasva ja Laheküla küla piiril Kuressaare–Sääre maantee 6. kilomeetril. Kuressaare linnas kannab nimesid Roomassaare tee, Marientali tee ja Ringtee.
Sillad Kuressaare ringteel.
Sildade nimistu pärineb Maa-ameti andmebaasist
Asulad Kuressaare ringteel.
Kuressaare linn, Kudjape alevik, Sikassaare küla, Laheküla küla, Nasva küla.
Juri Žirkov

Juri Valentinovitš Žirkov (sündinud 20. augustil 1983 Tambovis) on Venemaa jalgpallur, kes mängib Venemaa kõrgliiga klubis Peterburi Zenit.
Ta võib mängida vasakkaitses ja poolkaitses. Kuni 2009. aastani mängis ta Moskva CSKA-s. Siis läks ta 18 miljoni euro eest Chelseasse. Oma debüütmängus AC Milani vastu lõi ta ühe värava.
Venemaa koondises mängib ta alates 2005. aastast.
Víctor Valdés

Víctor Valdés i Arribas (sündinud 14. jaanuaril 1982 Barcelonas) on Hispaania endine jalgpallur, väravavaht.
Klubikarjäär.
Valdés mängis aastatel 2002–2014 Hispaania kõrgliiga klubis Barcelona.
Barcelonaga võitis ta kolm korda Meistrite Liiga ja tuli kuus korda Hispaania meistriks.
2014. aasta suvel liitus Valdés Premier League'i klubiga Manchester United.
2016. aasta juulis sõlmis Valdés lepingu Inglismaa kõrgliigasse tõusnud Middlesbrough'ga. Pärast 2016–17 hooaega Middlesbrough's lõpetas Valdés oma jalgpallurikarjääri.
Koondisekarjäär.
Hispaania jalgpallikoondises mängis ta 20 mängu.
Samuti mängis Valdés Kataloonia koondises 14 sõpruskohtumist.
Nipponi naistesõnajalg

Nipponi naistesõnajalg ("Athyrium niponicum") on taimeliik naistesõnajala perekonnast, mis kasvab Jaapanis, Põhja-Hiinas, Koreas ja Taiwanil.
Nipponi naistesõnajalg on heitlehine rohttaim, mida kasutatakse ilutaimena. Sellest on aretatud mitmeid sorte.
Nikolai Demidov

Nikolai Nikititš Demidov (vene keeles Николай Никитич Демидов; 22. november (vkj 9. november) 1773 Jamburgi kubermang Tširkovitsõ – 9. mai (vkj 22. aprill) 1828 Firenze) oli Venemaa sõjaväelane, tööstur, diplomaat, filantroop ja kunstikoguja, krahv.
Tema isa oli suurtööstur Nikita Demidov, ema oli Aleksandra Demidova. Isale oli see kolmas abielu, kaks esimest olid jäänud lastetuks. Nikolail olid kaks õde, vanem ja noorem. Mõlemad said täiskasvanuks ja abiellusid, vanema õe sugu on tänapäevaks välja surnud, noorema sugu püsib tänini. Ema oli haiglane, suri 1778 33-aastaselt ja rohkem isa ei abiellunud.
Demidov sündis Ingerimaal Tširkovitsõ külas, kuhu hiljem selle tähistamiseks püstitati mälestussammas. Sündimise aastal pandi ta kirja Preobraženski kaardiväepolku kapralina. 1775 nimetati ta alampraporštšikuks ja 1782 seersandiks, 1787 viidi üle Semjonovskoje kaardiväepolku. 1789 nimetati ta kindralfeldmarssali krahv Grigori Potjomkini tiibadjutandiks. Ta osales Potjomkini adjutandina Vene-Türgi sõjas rahulepingu allakirjutamisel Iasis. Oma raha eest laskis ta ehitada fregati. 1791 ülendati ta kindralaudiitorleitnandiks ja oli tegevteenistuses Bessaraabias, 1792 viidi üle Moskva grenaderipolku alampolkovnikuna, 1794 sai kammerjunkruks ja 1796 titulaarkammerhärraks. 1800 määrati ta kammerkolleegiumisse, mis kogus teatavaid põllumajandusmakse, ja samal aastal määrati ta salanõunikuks. 1801 kammerkolleegium likvideeriti.
Kui Nikolai oli 14-aastane, suri tema isa ja ta päris suured raua- ja vasesulatustehased koos 11 550 pärisorjaga, kellest osa olid tehasetöölised. Esialgu ei osanud ta varandust hoida, elas luksuslikult ja raiskas, mistõttu tema vara võeti eestkoste alla. See mõjus Demidovile hästi ja 1797, 24-aastaselt sai ta oma vara käsutamise õiguse tagasi.
Röögatute kulutuste tõttu sattusid tema tehased majandusraskustesse ja need tuli isegi pantida. 1795 abiellus Demidov Jelizaveta Stroganovaga, kes oli Venemaa üks rikkaimaid pruute, ja tema majanduslik olukord paranes taas. Neile sündis neli last: Aleksandra (1797–1800), Pavel Demidov (1798–1840), Nikolai (1799–1800) ja Anatoli Demidov (1812–1869). Aastal 1800 surid nende kaks last. See mõjus Nikolai Demidovile rängalt ja ta läks sõjaväest erru.
Abikaasad ei sobinud omavahel. Nad polnud teineteist kunagi armastanud, vaid abiellunud raha pärast. Jelizaveta armastas ilmalikke meelelahutusi ja jumaldas kõike prantsuspärast, Nikolai oli karm ja tõsine, koduse eluviisiga. Kaua elasid nad lähestikku, aga lahus. 1812, pärast teise poja sündi kolisid nad lõplikult lahku. Jelizaveta elas surmani Pariisis ja Nikolai Firenzes. Jelizaveta suri 1818 ja Nikolai ei abiellunud uuesti.
Üks tema mälestussambaid asub Simititsa lähedal Tširkovitsõ külas Volossovo rajoonis, teine Nižni Tagilis ja kolmas temanimelisel väljakul Piazza Demidoff Itaalias Firenzes.
Tema poeg San Donato prints Anatole Demidov abiellus 1. novembril 1840 Napoleon I noorema venna, Vestfaali kuninga Jérôme Bonaparte'i (1784–1860) tütre Mathilde Bonaparte'iga (1820–1904) ning immatrikuleeriti von Demidowi nime all Liivimaa (Nr. 359) ja 16. jaanuaril 1842 Eestimaa rüütelkonda (nr. 178). Neil polnud lapsi.
Kuressaare–Kihelkonna–Veere tee

Kuressaare–Kihelkonna–Veere tee (registrinumbriga 78) on üks Eesti tugimaanteedest. 
See saab alguse Kuressaare linnas Risti–Virtsu–Kuivastu–Kuressaare tee 143. kilomeetril (Kuressaare linnas Tallinna tänav). Tee pikkus on 47,8 km. Tee lõpeb Veere külas Veere sadama juures. Kuressaare linnas kannab nimesid J. Smuuli tänav, Kihelkonna maantee. Kärla alevikus kannab nimesid Lasteaia tänav, Kooli tänav. Kihelkonna alevikus kannab nime Valla tänav.
Sillad Kuressaare–Kihelkonna–Veere teel.
Sildade nimistu pärineb teeregistrist.
Asulad Kuressaare–Kihelkonna–Veere teel.
Kuressaare linn, Laheküla, Unimäe küla, Parila küla, Suur-Randvere küla, Mullutu küla, Tõlli küla, Ansi küla, Karida küla, Paevere küla, Kogula küla, Ulje küla, Mõnnuste küla, Arandi küla, Sõmera küla, Kärla alevik, Mätasselja küla, Kärla-Kirikuküla, Kuuse küla, Üru küla, Viki küla, Varkja küla, Pajumõisa küla, Kihelkonna alevik, Virita küla, Abaja küla, Oju küla, Kurevere küla, Tammese küla, Kõruse küla, Sepise küla, Kalmu küla, Tagamõisa küla, Vaigu küla, Veere küla.
Tee korrashoid.
2020. aastal rekonstrueeritakse Kuressaare–Tõlli teelõiku (maantee km 2,4–8,3). Seejuures tehakse korda ka Matu sild. Ehitustööde maksumus on 2,7 miljonit eurot.