Viktor Puskar

 
Viktor Puskar VR I/1 (7. mai 1889 (25. aprill vana kalendri järgi) Viljandi – 12. mai 1943 Tartu) oli Eesti sõjaväelane (kolonel), 2. diviisi ülem Vabadussõjas.
Elulugu.
Venemaa Keisririigi sõjaväes.
1907. aastal alustas Viktor Puskar teenistust Venemaa Keisririigi Vene Keiserlikus armees. 1911. aastal lõpetas ta Vilno sõjakooli 1. järgu diplomiga ning ülendati alamleitnandiks. Teenis nooremohvitserina 169. Novotroitski polgus mille koosseisus osales Esimeses maailmasõjas. 1. märtsil 1917 määrati alampolkovnik Puskar 4. Soome kütipolgu ülema abiks teenides sellel ametikohal kuni 4. detsember 1917. 4. Soome kütipolgus Galiitsias valiti Puskar 1917. aastal polgukomitee esimeheks.
Viktor Puskar viibis kogu Esimese maailmasõja kestel võitlusliinil, võitles kõikidel Vene väerinnetel peale Kaukaasia oma ning osales 22 lahingus.
Võitluses ülesnäidatud vahvuse, tubliduse ning edukate võitluskavade väljatöötamise eest on Viktor Puskarile Esimese maailmasõja ajal antud kõik sel ajal käibel olnud vanemohvitseri aumärgid ühes mõõkadega. Sai sõja jooksul 2 korda haavata.
Eesti rahvusväeosades.
Detsembris 1917 liitus Puskar Eesti rahvusväeosadega, et Eesti polkude asutamisest osa võtta. Määrati 2. Eesti polgu ülema abiks Viljandis. 1918. aasta augustis, kui Saksa okupatsioonivõimud Eesti Ajutise Valitsuse ja Eesti rahvusväeosade juhte vangistama hakkasid, põgenes polkovnik Puskar Venemaale, kuhu ta jäi kuni Saksa okupatsioonivõimude lahkumiseni Eestist.
Eesti Vabadussõjas.
Vabadussõja alguses oli Puskar Järvamaa Kaitseliidu ülem. 24. detsembril Viljandis toimunud ülemjuhataja Johan Laidoneri ja Viljandi kohalike sõjaväeülemate, samuti Viljandi- ja Tartumaa omavalitsus- ja seltskonnategelaste nõupidamistel määras J. Laidoner 1. brigaadi i ülema Ernst Limbergi asemele Viktor Puskari, nimetades samas 1. brigaadi ümber 2. diviisiks. Alates detsembrist 1918 juhtis ta Lõuna rindel 2. diviisi. 
Puskarit on kaasajal hinnatud osavana vastuluurekorraldajana, kes tabas mitmeid enamlaste agente.. See tema tegevus sünnitas mõnel pool palju paksu verd, sest teda peeti liialdajaks. 28. ja 31. detsembril hukati Viljandis välikohtuotsusega kokku kolm enamlaste kasuks tegutsenut, millest teavitati ka kohalikku avalikkust.
25. detsembril formeeriti Viktor Puskar initsiatiivil Viljandi vabatahtlike pataljon (hilisem Viljandi kaitsepataljon). Viljandis alustati ka Tartu kaitseliitlaste-õppurite põhjal Tartu kaitsepataljoni moodustamist 8. jaanuaril. Sõja käigus kaitses ta Kagu-Eestit, vabastas Punaarmee käest Põhja-Läti ja vallutas Pihkva.
Tegevus pärast Vabadussõda.
Vabastati sõjaväest septembris 1920. Vabadussõjalaste riigipöördekatse tõttu arreteeriti 8. detsembril 1935 ning paigutati Tallinna keskvanglasse. Mais 1936 mõisteti Sõjaringkonnakohtu otsusega 15 aastaks sunnitööle kui vabadussõjalaste kaitseministrikandidaat. Vabanes amnestiaga mais 1938. Pidas seejärel Farmi talu. Kohtuotsusega võetud teenetemärgid tagastati juunis 1939 ning koloneli aukraad ennistati juunis 1940.
Nõukogude repressiivorganid arreteerisid ta 1. novembril 1940 Farmi talus. Oli Tartu ja Tallinna vanglates. Vabastati 18. märtsil 1941 vanglast ja siirdus järelümberasumise korras koos perega Saksamaale. Tuli suvel 1942 tagasi Eestisse, elas algul Viljandis, seejärel Tartus.
Viktor-Hugo Puskar suri 12. mail 1943 Tartus ülikooli haavakliinikus maovähi tõttu. Maetud Tartu Raadi kalmistule Maarja koguduse ossa.