tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Eesti NSV lipp

Eesti NSV lipp oli NSV Liidu haldusüksuse Eesti NSV lipp. Lipu autor oli eesti kunstnik Paul Luhtein. 
Eesti NSV lipp kinnitati Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi poolt ja võeti kasutusele 6. veebruaril 1953. aastal, lipu kavandi kujundas Paul Luhtein. 
Lipu proportsioonid on 1:2. Lipul on kujutatud valgeharjalisi merelaineid. Et eristada seda Läti NSV lipust, millel on kujutaud Daugava laineid-voogusid, on laineharjad teravad ning lainete osa tõstetud kõrgemale nii, et lipu alaserv on punane.
Algusest peale erines lipu tagakülg esiküljest selle poolest, et seal polnud sirpi ega vasarat. Ametlikult seadustati see siiski alles NSV Liidu konstitutsiooniga 7. oktoobril 1977. Seaduse puudumisel oli varem tehtud ka selliseid lippe, millel tagaküljelgi oli sirp ja vasar, ning kuna ebaõigeid lippe ei korjatud käibelt ära, võis kuni nõukogude aja lõpuni kohata lippe, millel mõlemal pool oli sirp ja vasar.
Enne seda "lainelippu" oli kasutusel punane lipp kuldse sirbi ja vasaraga ülemises vasakpoolses nurgas. Sirbi ja vasara kohal olid seriifideta kuldsed tähed "ENSV".
Läti NSV lipp

Läti NSV lipp oli NSV Liidu haldusüksuse Läti NSV lipp.
17. jaanuaril 1953 kasutusele võetud lipp oli punane kangatükk, mille alumisel serval oli kujutatud siniseid ja valgeid ümarate laineharjadega laineid, need sümboliseerisid Daugava jõge. Vardapoolses ülanurgas olid aga kuldsed ristatud sirp ja vasar ning punane kuldse äärisega viisnurkne täht. Lipu proportsioonid olid 1:2. Plagu oli kasutusel 19. veebruarini 1990.
Ajalugu.
1919–1920.
Algselt (1917?, 1918?) oli Läti bolševike lipp punane plagu valge horisontaallaiuga keskel. Lipu valge triibu keskel asus viieharuline punane täht.
15. jaanuarist 1919 kuni jaanuarini 1920 Punaarmee kontrollitud territooriumil tegutsenud Läti bolševike nukurežiimi ehk "Läti Sotsialistliku Nõukogude Vabariigi" lipuna kasutati punast plagu, mille ülemises vasakus nurgas oli kirillitsas kuldne kiri "SSRL" ("Sotsialistitšeskaja Sovetskaja Respublika Latvii").
1940–1953.
Alates 25. augustist 1940 (kuni 1953) oli kasutusel punane lipp, mille ülemises vasakus nurgas oli sirp ja vasar, nende kohal aga poolkaares kuldne kiri "LPSR" ("Latvijas Padomju Sociālistiskā Republika").
Dick Cheney

Richard Bruce Cheney [tšeini] (hüüdnimi Dick Cheney; 30. jaanuar 1941 Lincoln, Nebraska – 3. november 2025) oli Ameerika Ühendriikide vabariiklasest poliitik ja riigiametnik.
Cheney poliitiline karjäär algas 1969. aastal. 21. novembril 1975 sai temast president Gerald Fordi personaliülem. 1978. aastal kandideeris Cheney Esindajatekotta Wyomingi esindajana ja võitis, teenides seal kuni 20. märtsini 1989, kui president George H. W. Bush nimetas ta kaitseministri kohale, kus ta teenis kuni Bushi ametiaja lõpuni 1993. aastal.
Pärast Bushi ametiaja lõppu lahkus Cheney ajutiselt poliitikast, aastatel 1995–2000 oli ta naftaväljade teenuste ettevõtte Halliburtoni juhatuse esimees. Aastatel 2001–2009 töötas ta Ameerika Ühendriikide 46. asepresident George Walker Bushi alluvuses.
Teda on nimetatud üheks mõjukamaks ja ühtlasi ka vastuolulisemaks asepresidendiks USA ajaloos.
25. märtsil 2012 tehti talle südamesiirdamine.
2018. aastal linastus biograafiline film "Vice", kus Cheneyt mängis Christian Bale.
400 meetri jooks

400 meetri jooks on kergejõustiku ala.
400 meetri jooks on sprindiala kergejõustikuvõistlustel. Suveolümpiamängudel on see olnud kergejõustikukavas alates 1896. aastast meestel ja 1964. aastast naistel. Tavalisel välijooksu võistlusel on see üks rada ümber staadioni. Jooksjad stardivad eri radadel ja võistlevad kogu võistluse eraldi radadel. Paljudes riikides võistlevad sportlased 400 m (437,445 jardi) asemel 440 jardi jooksus (402,336 m), mis on veerand miil ja sellele viidati kui "veerand miilile". 
Nagu teisedki sprindidistsipliinid, hõlmab ka 400 m jooks stardipakkude kasutamist. Jooksjad võtavad 'valmis' käsu korral stardipakkudel stardi positsiooni, võtavad efektiivsema stardiasendi ja alustavad jooksu stardipakkudelt stardipüstoli lasku kuuldes. Stardipakud võimaldavad jooksjatel võimsamalt alustada ja aidata seeläbi kaasa nende üldisele sprindikiiruse võimekusele. Maksimaalne sprindikiiruse võimekus on oluline edutegur võistlusel, kuid sportlased vajavad ka kiiret jooksu terve ringi vältel märkimisväärset kiiruse vastupidavust ja võimet hästi toime tulla piimhappe suure kogusega. Ehkki seda peetakse peamiselt anaeroobseks protsessiks, on see aeroobse tegevusega seotud.
Praegune meeste maailmarekord kuulub Lõuna-Aafrika Vabariiki esindavale Wayde van Niekerkile ajaga 43,03 sekundit. Valitsev olümpiavõitja on Bahama jooksja Steven Gardiner ning valitsev maailmameister on ameeriklane Michael Norman. Sisemaailmarekordiomanik on Michael Norman 44,52 sekundiga. Naiste praegust maailmarekordit hoiab Marita Koch, ajaga 47,60 sekundit. Naiste valitsev olümpiavõitja ja maailmameister on Shaunae Miller-Uibo. Femke Boli käes on sisemaailmarekord 49,26, mis pärineb aastast 2023. Meeste parasportlaste maailmarekord 45,07 sekundit kuulub Oscar Pistoriuse nimele. 
Maailmameistrivõistluste medalivõitjad.
Mehed.
800 meetri jooks

800 meetri jooks on kergejõustiku ala.
800 meetri jooks on staadionil jookstav distants. See on lühim keskmaajooksu võistlus. 800 meetrit joostakse kaks ringi, ehk kaks kord läbitakse 400 meetrit ja see on olnud olümpiavõistlus alates esimestest kaasaegsetest mängudest 1896. aastal. Talvisel hooajal läbitakse tavaliselt neli ringi sisehallis 200-meetrist rada.
800 m jooks tuletati poole miili (880 jardi) mõõduvõtust, mis on traditsiooniline Briti jooksudistants. 800 m on 4,67 meetrit vähem kui pool miili.
Selle võistluse jooksjad on piisavalt kiired, et võistelda ka 400 meetri jooksus, kuid sagedamini on neil piisavalt vastupidavust, et 1500 meetri jooksus osaleda. Vaid Alberto Juantorena ja Jarmila Kratochvílová on 400 ja 800 meetri jooksus võitnud suuri rahvusvahelisi võistlusi.
800 meetri jooksu maailmarekordite areng.
Mehed.
Esimese maailmarekordi meeste 800 meetri jooksus tunnustas Rahvusvaheline Kergejõustikuliit 1912. aastal.
21. juuni 2011 seisuga on IAAF ratifitseerinud võistlustel 23 maailmarekordit. "y" tähistab 880 jardi (804,68 m) läbimise aega, mis on kinnitatud 800 m rekordina.
Naised.
Naiste 800 meetri jooksu esimest maailmarekordit tunnustas Rahvusvaheline Naiste Spordi Föderatsioon (FSFI) 1922. aastal, mille võttis üle Rahvusvaheline Kergejõustikuliit 1936. aastal.
21. juuni 2009 seisuga on IAAF (ja enne seda FSFI) ratifitseerinud võistlustel 29 maailmarekordit. "y" tähistab 880 jardi (804,672 m) läbimise aega, mis on kinnitatud 800 m rekordina.
(*) – IAAF tühistas Zdeněk Koubeki maailmarekordid pärast seda, kui ta muutus meheks.
IAAF aktsepteeris 1981. aastast kuni 10 000 m (kaasa arvatud) automaatseid aegu sajandiksekundi täpsusega. Seega oli Nadežda Olizarenko rekord 1.53,5 sellest aastast 1.53,43.
5000 meetri jooks

5000 meetri jooks on kergejõustiku ala. 
Praegu kehtiva meeste 5000 m jooksu maailmarekordi 12.37,35 püstitas Kenenisa Bekele (Etioopia) Hengelos (Holland) 31. mail 2004.
Naiste praegu kehtiva 5000 m jooksu maailmarekordi 14.06,62 püstitas Letesenbet Gidey (Etioopia) Valencias (Hispaania) 7. oktoobril 2020.
Maailmameistrivõistluste medalivõitjad.
Mehed.
Kõrgushüpe

Kõrgushüpe on kergejõustikuvõistlus, kus võistlejad peavad hüppama ilma kõrvalise abita üle mõõdetud kõrgusele asetatud horisontaalse lati, ilma seda maha ajamata. Kaasaegses, enim praktiseeritavas formaadis asetatakse latt kahe kandetoe/hüppetellingu vahele, mille taga on maandumismatt. Läbi aegade on võistlejad juurutanud üha tõhusamaid võtteid ja stiile efektiivseks lati ületamiseks. Praegu kasutavad praktiliselt kõik kõrgushüppajad stiili Fosbury Flop: hüpet sooritades jookseb võistleja mõõduka tempoga lati poole, kuid pöördub viimasel hetkel ümber, hüpates üle lati pea ees ja selg lati kohal.
Rekordid.
Kõrgushüppe maailmarekord on meestel 2.45, mille püstitas Javier Sotomayor 1993. aastal ja naistel 2.10, mille ületas Jaroslava Mahutšihh 2024. aastal.
Kõrgushüppe olümpiarekord meeste hulgas kuulub Charles Austinile tulemusega 2.39 1996. aastast ja naiste hulgas Jelena Slessarenkole tulemusega 2.06 2004. aastast.
Maailmameistrivõistluste rekordiks on meestel Bohdan Bondarenko 2013. aastal ületatud kõrgus 2.41 ja naistel Stefka Kostadinova 1987. aastal ületatud 2.07.
Euroopa rekordiks on 2.42, mille on ületanud nii Patrick Sjöberg 1987. aastal, kui ka Bohdan Bondarenko 2014. aastal. Sisevõistlustel on Carlo Thränhardt ületanud 1988. aastal samuti 2.42. Naiste Euroopa rekord kuulub Jaroslava Mahutšihhile 2024. aastast tulemusega 2.10. 
Eesti meeste rekord on 2.30, mille püstitas 5. juunil 1996 Marko Turban ning naiste rekord 1.96, mille püstitas 9. augustil 2011 Anna Iljuštšenko.
Eesti läbi aegade edetabel.
Kümme parimat kõrgushüppajat, .
Välislingid.
2010 –
2011 –
2012 – 
2013 –
2014 –
2015 –
2016 –
2017 –
2018 –
2019 –
2020 –
2021 –
2022 –
2023 –
2024
2010 – 
2011 – 
2012 – 
2013 – 
2014 – 
2015 – 
2016 – 
2017 – 
2018 – 
2019 – 
2020 – 
2021 – 
2022 – 
2023 – 
2024
Kolmikhüpe

Kolmikhüpe on kergejõustikuala. 
Meeste maailmarekord on 18.29 (Jonathan Edwards, 1995). Naiste maailmarekord kuulub Yulimar Rojasele Venezuelast, kes hüppas 2020. aasta olümpiamängudel Tokyos 15.67.
Kuulitõuge

Kuulitõuge on kergejõustikuala, kus eesmärgiks on tõugata raske metallkuul nii kaugele kui võimalik.
Ala iseloomustus.
Võistluspaik ja -vahendid.
Kuulitõukesektori pikkus on kuni 30 meetrit. Sektori laius oli algselt 45 kraadi. 1969. aastal vähendati seda 40 kraadini ja 2002. aastal 34,9 kraadini. 
Kuulitõukeringi läbimõõt on 2,13 meetrit. Algselt ruudukujuline heiteala muudeti 1908. aastal ringikujuliseks ning selle serva lisati ääris. Heiteringi sektoripoolne esiääris on pikkusega 1,14–1,16 meetrit, laiusega 11,2–30 cm ja kõrgusega heiteringi pinnast 10 cm. Heitering on poolitatud valge joonega servadel.
Kuuli kaal on meestel 7,257 kg ning läbimõõt 11–13 cm ja naistel 4 kg ning läbimõõt 9,5–11 cm. Kuuli välispind on valmistatud pronksist, vasest või samalaadsest metallist. Jalatsid on valmistatud nahast ning neil ei ole tallanaelu.
Võistluskorraldus.
Kvalifikatsioonivõistlusel teevad võistlejad 3 katset. Finaalvõistlusel tehakse 3 katset ja 8 paremat saavad õiguse veel 3 katseks. Kui võistlejaid on vähem kui 8, saavad kõik 6 katset. Rahvusvahelistel võistlustel jälgib katseid ja kinnitab iga katsevooru tulemusi vähemalt kaks kohtunikku. Võistluskatse loetakse ebaõnnestunuks (punane lipp), kui kuul maandub väljapool sektorit, sportlase jalg puudutab heiteringi äärist või kui võistleja väljub heiteringist selle esimesest poolest. 
Tehnika.
Varasemasse heitetehnikasse (näoga-küljega sektori poole) tõi põhimõttelise muudatuse 1952. aastal ameeriklane Parry O'Brien, kes alustas tõukeid olles seljaga sektori poole. Selline asend andis talle ühe neljandiku pöördest lisaks, suurendas tõukejõdu ning sportlase tulemused paranesid 1 meetri võrra. Kuuli optimaalne tõukenurk on veidi üle 40 kraadi.
1972. aastal arendas venelane Aleksandr Barõšnikov välja tehnika, mis sisaldab samasugust pööret nagu kasutavad kettaheitjad. Pööre võimaldab kuuli tõugata suurema kiirusega.
Rekordid.
Maailmarekordid.
Mehed:
Naised:
Eesti läbi aegade edetabel.
Kümme parimat kuulitõukajat, .
Välislingid.
Maailma edetabelid:
2023 -
2024
2023 -
2024
Eesti edetabelid:
Edetabel, valik aasta järgi
Vasaraheide

Vasaraheide on kergejõustikuala.
Meeste vasar kaalub 7,26 kg ja on 121,3 cm pikk, naiste vasar kaalub 4 kg ja on 119,4 cm pikk.
Kehtiv meeste maailmarekord on 30. augustil 1986 Juri Sedõhhi püstitatud 86,74 m.
110 meetri tõkkejooks

110 meetri tõkkejooks on meeste võistlusala kergejõustikus.
Ajalugu.
Juba 19. sajandil oli olemas kolm klassikalist tõkkejooksudistantsi: 110 m (120 jardi), 200 meetri (220 jardi) ja 400 m (440 jardi) tõkkejooks. Nendest on ainult 200 meetri tõkkejooks tänapäevaks peaaegu unustatud, olümpiamängude kavas oli ala ainult kaks korda (1900 ja 1904), viimased maailmarekordid kinnitas IAAF 1960. aastal (nii sirgrajal kui ka kurvis). Praegu joostakse 200 m tõkkejooksu võistlustel väga harva.
Kõik 110 m tõkkejooksu puhul kasutatavad mõõdud on tulnud inglise süsteemist, kus pikkuseühikutena kasutusel tollid-jardid (1 jard = 36 tolli). Tõkete kõrgus on meestel 3 jalga ja 6 tolli (106,7 cm) ja tõketevaheline kaugus 10 jardi (9,14 m), kaugus stardist esimese tõkkeni on 15 jardi (13,72 m).
Maailmarekordi areng.
Maailmarekordi arengu tabelist võib esile tõsta paar huvitavat fakti. 16. juulil 1932 kordas Jack Keller 14,4-ga ametliku maailmarekordit. See oli esimene kord, kui tulemuse juures märgiti ära ka ametlik jooksu ajal puhunud tuule kiirus. Selles jooksus oli lisaks ametlikule käsiajavõtule kasutusel ka mitteametlik elektriline ajavõtt, aeg oli 14,53.
Neli aastat hiljem, 19. juunil 1936 püstitas Forrest Towns uue maailmarekordi 14,1. Tuule tugevuseks mõõdeti +2,4 m/s. Tuule kiirus ületas praeguse lubatud piiri (2,0 m/sek), kuid see piir pandi paika alles kaks kuud hiljem Berliini olümpiamängude ajal toimunud IAAF-i kongressil.
1500 meetri jooks

1500 meetri jooks on kergejõustiku ala.
Meeste 1500 meetri jooksu maailmarekordi aeg 3.26,00 (püstitatud 14. juulil 1998 Roomas) kuulub Maroko kergejõustiklasele Hicham El Guerroujile. Naiste maailmarekord 3.50,07 (püstitatud 17. juulil 2015) kuulub etiooplasele Genzebe Dibabale.
Eesti rekord 1500 meetri jooksus on 3.38,59 (püstitatud 15. augustil 2008). Rekord kuulub Tiidrek Nurmele. Tema eelmine rekord (26. juulil 2008 joostud 3.38,80) purustas ülipikaajalise Eesti rekordi 3.39,0, mis kuulus aastast 1966 Mart Vildile.
3000 meetri jooks

3000 meetri jooks on kergejõustiku ala.
10 000 meetri jooks

10 000 meetri jooks on kergejõustiku jooksuala, mis kuulub pikamaajooksude hulka. 
Läbitakse 25 staadioniringi. Starditakse finišijoonelt. 
Kiiremad mehed läbivad distantsi umbes 27 minutiga. See vastab keskmisele kiirusele 6,17 m/s ehk 22,22 km/h. 
Kiiremad naised läbivad distantsi umbes 30 minutiga. See vastab keskmisele kiirusele 5,55 m/s ehk 20 km/h. 
10 000 m tulemuse märkimisel eraldatakse punktiga sekundid minutitest ning näidatakse koma järel sekundi murdosa.
Ajalugu.
Esimene 10 000 m jooksu tippmark pärineb 1847. aastast. See registreeriti 10 miili jooksu vaheajana. 
Olümpiamängude kavva võeti meeste 10 000 m jooks 1912, naiste 10 000 m jooks 1988. Kergejõustiku maailmameistrivõistlustel on naiste 10 000 m jooks kavas alates 1987. aastast.
Maailmarekordi areng.
Mehed.
Märkus. Et Alfred Shrubbi tulemus oli algselt kirjas vale aastaarvuga, siis oli IAAF-i esimene ametlik maailmarekord varem Soome sportlase Hannes Kolehmaineni tulemus 31.20,8, mille ta saavutas juunis 1912 Stockholmis.
Maailmameistrivõistluste medalivõitjad.
Mehed.
Seitsmevõistlus

Seitsmevõistlus on naiste mitmevõistlus kergejõustikus. 
Naiste seitsmevõistluse alad on esimesel päeval 100 m tõkkejooks, kõrgushüpe, kuulitõuge, 200 m jooks ja teisel päeval kaugushüpe, odavise ja 800 m jooks. Aastatel 1964–1980 võisteldi olümpiamängudel viievõistluses, pärast esimesi maailmameistrivõistlusi (1983) aga juba seitsmevõistluses (alates 1984. aasta suveolümpiamängudest Los Angeleses).
Kõigi aegade edetabel.
"Seisuga 1. juuni 2025."
Eesti edetabel.
Üle 5700 punkti saavutanud Eesti seitsmevõistlejad nende isiklike rekordite järgi.
"Seisuga 15. juuni 2025."
3000 meetri takistusjooks

3000 meetri takistusjooks on kergejõustiku ala.
Olümpiamängude medalivõitjad.
Mehed.
1900. aasta OM-il oli kavas kaks takistusjooksu distantsi (2500 m ja 4000 m). 1904. aastal oli kavas 2500 m takistusjooks. 1908. aastal oli distantsi pikkus 3200 m.
4 × 100 meetri teatejooks

4 × 100 meetri teatejooks ehk lühiteade on kergejõustiku ala. Neljast jooksjast koosnev 4 × 100 m teatevõistkond peab vahetustega joostes andma teatepulga eelmiselt järgmisele teatejooksjale üle määrustepäraselt ja teatevahetusalas. Teatevahetusala on 10 meetrit enne ja 10 meetrit pärast 100 m, 200 m ja 300 m joont. Igale 20-meetrisele teatevahetusalale eelneb 10-meetrine hoovõtuala. Võistkonna liikmed peavad kogu jooksu vältel olema omal rajal ega tohi teisi võistlejaid takistada.
Lühiteade on väga tehniline ala, kus teatevahetusel on väga oluline osa hea lõpptulemuse saavutamisel. Teatepulga mahakukkumine ja määrustevastane teatevahetus võivad ka parimatele võistkondadele saatuslikuks saada.
Esimest korda oli 4 × 100 m teatejooks olümpiamängude kavas meestel 1912. aastal Stockholmis ja naistel 1928 Amsterdamis.
Olümpiamängude medalivõitjad.
Naised.
&lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt; &lt;br&gt;
Rahvusvaheline Olümpiakomitee tühistas kõik Marion Jonesi tulemused nii üksikaladel (100 m, 200 m ja kaugushüpe) kui ka teatejooksudes (4x100 m ja 4x400 m) dopingu kasutamise pärast. Medaleid ei ole ümber jagatud.
4 × 400 meetri teatejooks

4 × 400 meetri teatejooks ehk pikk teatejooks (võrreldes 4 × 100 m teatejooksuga) on kergejõustiku ala, kus neli jooksjat moodustavad meeskonna ja iga jooksja jookseb korra ringi (400 m) staadionil. 
Tavaliselt joostakse võistlustel esimesed 500 m (üks ring ja veel üks kurv) omal rajal, misjärel siirduvad jooksjad staadioni siserajale. 4 × 400 m teatejooksu stardikoht on erinev 400 m võrreldes just sellepärast, et esimesel 500 m tuleb joosta omal rajal ja läbida kolm täiskurvi. Jooksjatel on 20 m teatevahetusala (tavaliselt märgitud siniste joontega), kus teatepulk tuleb anda edasi järgmisele teatejooksjale.
Maailmarekordite areng.
Mehed.
Elektrooniline ajavõtt
Olümpiamängude medalivõitjad.
Mehed.
Algselt võitis 2000. aasta OM-i finaali USA võistkond (Alvin Harrison, Antonio Pettigrew, Calvin Harrison ja Michael Johnson) ajaga 2.56,35. USA diskvalifitseeriti hiljem, kuna Antonio Pettigrew tunnistas dopingu kasutamist. Kuld anti Nigeeriale, hõbe Jamaicale ja pronks algselt neljandaks jäänud Bahamale..
Naised.
Rahvusvaheline Olümpiakomitee tühistas kõik Marion Jonesi tulemused nii üksikaladel (100 m, 200 m ja kaugushüpe), kui ka teatejooksudes (4 × 100 m ja 4 × 400 m) dopingu kasutamise pärast. Medaleid ei ole ümber jagatud.
Maailmameistrivõistluste medalivõitjad.
Mehed.
1999. aasta MM-i finaali võitis algselt USA võistkond (Jerome Davis, Antonio Pettigrew, Angelo Taylor, Michael Johnson) ajaga 2.56,45, kuid nende tulemus tühistati hiljem, kui Pettigrew tunnistas dopingu kasutamist.
Inimese evolutsioon

Inimese evolutsioon on rangelt võttes küll perekonna "Homo" (inimene) evolutsioon, kuid seda uuriv paleoantropoloogia tegeleb ka inimlaste ehk hominiidide sugukonna teiste väljasurnud inimesesarnaste liikide uurimisega. Vastavalt sellele mõistetakse ka inimese evolutsiooni laiemalt.
Perekonna "Homo" otsesteks eellasteks peetakse perekonda "Australopithecus".
Kõik teised liigid perekonnast "Homo" peale inimese ("Homo sapiens"; tarkinimene) on välja surnud. Nähtavasti ei ole kõik väljasurnud inimeseliigid tänapäeva inimese otsesed eellased.
Uurijate seas puudub üksmeel, kuidas perekonna "Homo" teadaolevad fossiilid liikidesse ja alamliikidesse rühmitada. Põhjuseks on mõnel juhul leiumaterjali vähesus, teistel juhtudel fossiilide suur omavaheline sarnasus. Osa fossiilileide (näiteks Piltdowni inimene) on hiljem paljastatud võltsingutena.
"Homo habilis".
"Homo habilis" ehk osavinimene elas umbes 2,4 kuni 1,5 miljonit aastat tagasi. Teda peetakse perekonna "Homo" esimeseks liigiks.
Ta arenes välja Lõuna- ja Ida-Aafrikas 2,5...2 miljonit aastat tagasi, lahknedes perekonnast "Australopithecus". Võrreldes viimase esindajatega olid tal väiksemad purihambad ja suurem peaaju. Ta valmistas kivist ja võib-olla luust tööriistu.
Evolutsiooni tabel.
Sinisega on perekond Homo.
Liikide loend.
Loend on ajalises järjestuses perekondade kaupa:
Merikapsas

Merikapsas ("Crambe maritima") on ristõieliste sugukonda krambe perekonda kuuluv mitmeaastane lihakas põõsakujuline rohttaim.
Väidetavalt on merikapsas eestikeelse nime saanud Johann Wilhelm Ludwig von Lucelt.
Levila ja kasvukoht.
Levinud Läänemere, Musta mere ja Atlandi ookeani Euroopa rannikul kuni Kesk-Rootsini. Eestis esineb kohati, peamiselt läänerannikul, ka saartel, Põhja-Eestist on teada vaid üksikuid leiukohti.
Kasvab klibusel ja kruusasel rannal, rannaniidul, kohtades, kus juured ulatuvad soolase mereveeni.
Kirjeldus.
Kuni 1 meetri kõrgune taim. Suured lihakad munaja kujuga sinaka kirmega lihtlehed. Alumised pikarootsulised, koos rootsuga kuni 65 cm pikkused, kuni 40 cm laiad. Ülemised lehed on väiksemad, lühirootsulised. Leheserv hõlmine, ebaühtlaselt hambuline, kurruline.
Õied on koondunud väga suurde sarikjasse õisikusse, asuvad kuni 1,5 cm pikkustel raagudel. Lõhnavad õied õitsevad juunis ja juulis, putuktolmleja. Viljaks on kõdrake.
Juur on väga jäme ja harunev, annab arvukalt maa-aluseid roomavaid võsundeid.
Kasutamine.
Merikapsa noored lehed on söödavad.
Jorge Batlle

Jorge Luis Batlle Ibáñez (25. oktoober 1927 Montevideo – 24. oktoober 2016 Montevideo) oli Uruguay poliitik. 
Aastatel 2000–2005 oli ta Uruguay president.
Ta oli valitseva Colorado Partei liige.
Teda valiti korduvalt parlamenti (nii alamkotta kui ka senaatoriks).
Esimest korda kandideeris ta presidendiks 1966. aasta valimistel. 
1980. ja 1990. aastatel oli ta Uruguay alaline esindaja ÜRO juures. 
Novembris 1999 võitis ta presidendivalimised ning astus ametisse 1. märtsil 2000. 
Presidendina püüdis ta välja selgitada 1970. ja 1980. aastate sõjaväelise diktatuuri ajal kaduma läinud teisitimõtlejate saatust. Hiljem on ta sellest loobunud ning paljude arvates püüdis ta valitsuse huvides teisitimõtlejate kallal toime pandud kuritegusid varjata. 
Aastal 2004 valiti tema järglaseks vasakpoolne Tabaré Vázquez, kes astus ametisse 1. märtsil 2005.
Gregorio Álvarez

Gregorio Conrado Álvarez Armelino (26. november 1925 Montevideo – 28. detsember 2016 Montevideo) oli Uruguay sõjaväelane ja riigitegelane, Uruguay president aastatel 1981 kuni 1985.
2007. aastal Álvarez arreteeriti süüdistatuna tema juhitud sõjaväelise diktatuuri valitsemise ajal toime pandud kuritegudes.
2009. aastal mõisteti ta lõplikult süüdi 37 inimese tapmises ja talle määrati 25 aastane vanglakaristus.
Marián Čalfa

Marián Čalfa [m'ariaan tš'alfa] (sündinud 7. mail 1946 Trebišovis praeguses Slovakkias) on endine Tšehhoslovakkia poliitik, peaminister 10. detsembrist 1989 kuni 2. juulini 1992 ning ajutine riigipea 10. kuni 29. detsembrini 1989, kuni president Václav Haveli ametisse astumiseni. 
Välislingid.
Jugoslaavia riigipeade loend

Jugoslaavia riigipeade loend esitab Jugoslaavia riigipead aastatel 1918–2006 sõltumata nende ametinimetusest.
Aastatel 1918–1929 kandis Jugoslaavia ametlikult nime Serblaste, Horvaatide ja Sloveenide Kuningriik, kuid selle territoorium kattus hilisema Jugoslaavia territooriumiga ja Jugoslaavia oli mainitud kuningriigi õigusjärglane.
Aastatel 2003–2006 kandis see riik Serbia ja Montenegro nime. Selle moodustanud kaks riiki, Serbia ja Montenegro, käsitlesid uut liitriiki Jugoslaavia ainsa õigusjärglasena, kuigi teised varem Jugoslaavia koosseisu kuulunud riigid ei nõustunud selle pretensiooniga.
Vojislav Koštunica

Vojislav Koštunica [v'oislav košt'unitsa] (sündinud 24. märtsil 1944 Belgradis) on Serbia poliitik. Ta oli Jugoslaavia president 2000–2003 ja Serbia peaminister 2004–2008.
Ta võitis 2000. aasta presidendivalimistel Slobodan Miloševići. Teda toetas Serbia demokraatlik opositsioon, sealhulgas tema oma partei, mõõdukalt rahvuslik väike Serbia Demokraatlik Partei. Temast sai 18 partei ühiskandidaat, kui teised opositsiooniliidrid, sealhulgas Vuk Drasković ja Zoran Đinđić, kõrvale jäid. Ta astus ametisse 7. oktoobril 2000 ja jäi presidendiks kuni 7. märtsini 2003. Ta oli Jugoslaavia viimane president, kuni Jugoslaavia asendus Serbia ja Montenegroga. 
Pärast parlamendivalimisi 2003. aasta detsembris, kus Demokraatlik Partei sai demokraatlike parteide seas kõige enam hääli, sai Koštunica 3. märtsil 2004 vähemusvalitsuse peaministriks. Ta oli peaminister kuni 7. juulini 2008.
Läänes peetakse Koštunicat sageli demokraadiks, kuid ka tema on rahvuslane, kes tahaks ühendada kõik serblased Suur-Serbia alla. Ent erinevalt teistest Serbia rahvuslastest, nagu näiteks Miloševićist, tahab ta seda saavutada rahumeelsete vahenditega. Koštunica vastustas ägedalt NATO pommirünnakut Serbiale 1999 ja teatas pärast ametisse astumist, et Serbia sõbrad ei ole ei Washington ega Moskva.
4. aprillil 2008 teatas Koštunica, et Euroopa Liidu liikmesus ei ole enam Serbia jaoks päevakorras. Ühtlasi teatas ta, et Serbia ei tohiks alla kirjutada Stabilisatsiooni- ja Assotsiatsioonilepingut, mis on Euroopa Liitu pääsemise eeltingimus. Selle ja järgmise kuu jooksul võttis ta korduvalt selle lepingu vastu sõna, nimetades seda "Solana lepinguks" ning "võltsinguks ja pettuseks".
Manuel Quezón

Manuel Luis Quezón y Molina (19. august 1878 Baler, Filipiinid – 1. august 1944 Saranac Lake, Ameerika Ühendriigid) oli Filipiinide esimene president.
Teda peetakse ka Emilio Aguinaldo järel Filipiinide teiseks presidendiks, kuid Aguinaldo valitsus ei leidnud rahvusvahelist tunnustust. 
Manuel Quezón sündis Filipiinidel Baleri linnas. 
Ta võitles aastatel 1899–1901 Filipiini-Ameerika sõjas, teenides Emilio Aguinaldo abina. Pärast kaotust sõjas asus Ameerika Ühendriikidega koostööd tegema.
1907 oli üks riigi esimese partei "Partido Nacionalista" asutajatest.
Aastatel 1909–1916 oli Quezón Filipiinide residentkomissar Ameerika Ühendriikide Kongressi juures, aastatel 1916–1935 aga Filipiinide Senati esimees. Aastast 1924 oli ta ühtlasi "Partido Nacionalista" esimees.
Aastal 1935 võitis Manuel Quezón Filipiinide esimesed presidendivalimised. 
Pärast Jaapani sissetungi Filipiinidele Teises maailmasõjas lahkus ta 1942. aastal eksiili Ameerika Ühendriikidesse, kuid jäi ametlikult presidendiks kuni oma surmani 1. augustil 1944.
Quezón põdes tuberkuloosi ja suri New Yorgi osariigis Franklini maakonnas Saranac Lake'is. Algul maeti ta Arlingtoni kalmistule. Hiljem maeti ta ümber Manilasse Manila Põhjakalmistule ja lõpuks Quezon Citysse "Quezon Memorial Circle"'il asuvasse monumenti.
Skënder Gjinushi

Skënder Et'hem Gjinushi (sündinud 24. detsembril 1949 Vlorës) on Albaania poliitik. 
Ta lõpetas Tirana Ülikooli matemaatika erialal. 
Alates 1992. aastast on ta olnud parlamendi liige. Oli 1997. aastal ajutine president.
Pjetër Arbnori

Pjetër Filip Arbnori (18. jaanuar 1935 Durrës – 8. juuli 2006 Napoli) oli albaania kirjanik, Albaania presidendi kohusetäitja 1992. aasta 6. aprillist kuni 9. aprillini ja Albaania parlamendi spiiker 6. aprillist 1992 kuni 24. juulini 1997.
Ta liitus 14-aastaselt illegaalse diktatuurivastase grupiga. Ta lõpetas kahe aastaga filoloogiateaduskonna. Ta osales sotsiaaldemokraatliku organisatsiooni loomises ja kirjutas sellele programmi. 
1961 ta arreteeriti ja mõisteti surma. Kolme kuu pärast asendati surmanuhtlus 25-aastase vangistusega. Tegevuse eest vanglas süüdistati teda riigivastases agitatsioonis ja propagandas ning karistusele lisati kümme aastat. 
Augustis 1989 ta vabanes vanglast, kus oli 28 aastat karistust kandnud.
José Eduardo dos Santos

José Eduardo dos Santos (28. august 1942 Luanda, Angola – 8. juuli 2022) oli Angola poliitik, Angola president aastatel 1979–2017. 
Ta astus ametisse Angola esimese presidendi Agostinho Neto järel. 
Mitmeparteilistel valimistel 1992 sai ta suure osa häältest, kuigi mitte enamust. Et UNITA juht Jonas Savimbi loobus konkureerimisest, sai dos Santosest formaalselt presidendi kohusetäitja. 
2001. aastal ta teatas, et kui järgmiste presidendivalimiste ajaks on saavutatud rahu, astub ta kõrvale. Ent detsembris 2003 valiti ta tagasi MPLA juhiks ning arvatakse, et ta kandideerib järgmistel presidendivalimistel. 2006. aastal teatas ta, et need toimuvad 2010. aastal.
José Eduardo dos Santos on olnud kolm korda abielus ja neist abieludest on sündinud kuus last. Tema esimene naine oli pärit Aserbaidžaanist. 
Tütar esimesest abielust Isabel dos Santos on suurinvestor, kes investeerib tänu soodsatele tehingutele riigiga kogutud varandust.
Tšehhi kirjandus

Tšehhi kirjandus on tšehhi keeles kirjutatud kirjandus.
Soolikarohi (perekond)

Soolikarohi ("Tanacetum") on taimede perekond korvõieliste sugukonnast.
Soolikarohu perekonda kuulub umbes 188 liiki, mille peamine levila on põhjapoolkeral.
Hübriidauto

Hübriidauto on auto, mille liikuma panemiseks kasutatakse mitut erinevat tüüpi jõuallikat. Enamasti kasutatakse sellistel autodel elektrimootorit ja sisepõlemismootorit.
Elektrimootori kasutamisel saab auto mootor energiat elektriakudest. Hübriidauto sisepõlemismootor paneb auto transmissiooni kaudu, kas otseselt liikuma ja käitab samal ajal ka akude laadimiseks vajalikku elektrigeneraatorit või käitab ainult elektrigeneraatorit. Sisepõlemismootor töötab modernsematel hübriidautodel enamasti siis, kui kütusekulu on vaja hoida optimumi lähedal. Sisepõlemismootor peab hakkama tööle ka siis, kui akud on teatud piirini tühjenenud ja elektrimootor ei saa seetõttu enam piisavalt elektrit.
Elektrimootorit kasutatakse eriti kiirendamisel, sõidu alustamisel ja aeglastel kiirustel, sest siis on sisepõlemismootoril suur kütusekulu ja heitgaaside kogus. Lisaks on elektrimootoril suurema kasuteguri tõttu sama võimsuse juures suurem kiirendus.
Hübriidauto eelised elektriauto ja sisepõlemismootoriga auto ees on järgmised:
Hübriidauto energia kokkuhoid tuleneb kolmest asjaolust:
Hübriidautosid katsetati ja nendega sõideti juba 20. sajandi alguses. Esimese eduka elektri- ja sisepõlemismootoriga hübriidauto pani kokku Ferdinand Porsche 1928. aastal.
Tänapäeval on tuntumad hübriidautod Honda Insight ja Toyota Prius.
Domitien Ndayizeye

Domitien Ndayizeye (sündinud 2. mail 1953 Muragos, Kayanza provintsis) on Burundi poliitik. 30. aprillist 2003 kuni 26. augustini 2005 oli Burundi president.
Juba noorena puutus hutude enamusrahvusse kuuluv Domitien Ndayizeye kokku tutsidepoolse rõhumisega. Ta alustas varakult poliitilist tegevust. 1982 läks ta eksiili Belgiasse ja hakkas inseneriks õppima. 
Seejärel läks ta Rwandasse ja pöördus kodumaale tagasi alles 1993, veidi aega pärast esimese demokraatlikult valitud hutust presidendi Melchior Ndadaye võimuletulekut. Ndadaye mõrvamisest samal aastal sai alguse kodusõda, mis maksis sadade tuhandete inimeste elu. 
1995/96 võeti ta vahi alla. Seejärel valiti ta oma partei "Front pour la démocratie au Burundi" alaliseks sekretäriks. Arushas 2000. aastal alla kirjutatud rahulepingu järgi sai tutsi Pierre Buyoya 2001. aastal üleminekuvalitsuse presidendiks ja Ndayizeye asepresidendiks. Vastavalt lepingule loovutas Buyoya 18 kuu pärast koha Ndayizeyele. 
Ndayizeye valitsusajal valmistati 2004. aastal ette Burundi uus põhiseadus, mis 28. veebruaril 2005 toimunud rahvahääletusel ka heaks kiideti. Tutside ja hutude peamiste poliitiliste jõudude koostöö tulemusel saavutati uuele põhiseadusele 92-protsendiline poolehoid.
Kui augustis 2005 valiti riigi uueks presidendiks Pierre Nkurunziza, andis Ndayizeye võimu üle ja asus tööle Burundi senaatorina. Sellel ametikohal tegutses ta 21. augustini 2006, mil senat otsustas ta parlamendiliikme puutumatusest ilma jääda. Kohe pärast seda vahistas politsei Ndayizeye Bujumburas senatihoone ees. Teda süüdistatakse väidetava riigipöördekatse kavandamises.
Pierre Buyoya

Pierre Buyoya (24. november 1949 Bururi provints, Rutovu – 17. detsember 2020) oli Burundi poliitik. Ta oli Burundi president 1987–1993 ja 1996–2003. Sõjaväeliselt auastmelt major.
Septembris 1987 juhtis Buyoya sõjaväelist riigipööret Burundi Teise Vabariigi vastu, mille eesotsas oli Jean-Baptiste Bagaza, ja hakkas Kolmanda Vabariigi esimeseks presidendiks. Ta kuulutas välja liberaliseerimise ning hutude ja tutside vaheliste suhete parandamise programmi, kuid juhtis peamiselt tutsidest koosnevat huntat, mis rõhus hutusid. See viis hutude ülestõusuni augustis 1988, mille tõttu hukkus umbes 20 000 inimest. Pärast neid tapmisi nimetas Buyoya komisjoni, mis pidi leidma tee vägivallale lõpu tegemiseks. 
See komisjon koostas uue põhiseaduse, mille Buyoya 1992. aastal heaks kiitis. Põhiseadus nägi ette presidendi ja parlamendi ning mitteetnilise valitsemise. Juunis 1993 peeti demokraatlikud valimised, mille võitis hutu Melchior Ndadaye, kes moodustas valitsuse, milles osalesid nii hutud kui ka tutsid. Ent sõjavägi mõrvas Ndadaye ja puhkes taas kodusõda. Sõja käigus hukkus umbes 150 000 inimest. Korduvalt püüti moodustada valitsust, kuid ka koalitsioonivalitsus eesotsas Sylvestre Ntibantunganyaga ei suutnud sõjale lõppu teha. 
25. juulil 1996 tuli Buyoya riigipöördega taas võimule. Kodusõda jäi vähem ägedaks, kuid jätkus. Seati sisse ka rahvusvahelised majandussanktsioonid, sest Buyoya tuli võimule ebaseaduslikult. Sanktsioone leevendati, kui Buyoya moodustas valitsuse, kuhu kuulusid nii tutsid kui ka hutud. Buyoya valis oma asepresidendiks hutu Domitien Ndayizeye. Valitsusleppe tingimuste kohaselt pidi Buyoya 2003. aastal võimu üle andma, mida ta ka tegi. 30. aprillil sai presidendiks Ndayizeye.
Sylvestre Ntibantunganya

Sylvestre Ntibantunganya (sündinud 8. mail 1956) on Burundi poliitik. Ta oli president 1994–1996.
Ta on rahvuselt hutu.
Cyprien Ntaryamira

Cyprien Ntaryamira (6. märts 1956 – 6. aprill 1994) oli Burundi president veebruarist aprillini 1994. Ta hukkus lennuõnnetuses.
Ta oli rahvuselt hutu.
Sylvie Kinigi

Sylvie Kinigi (sündinud 1952 Bujumbura provintsis Mugoyis) on Burundi poliitik, kes oli ajutine president ja peaminister 1993–1994.
Ta on rahvuselt tutsi.
Jean-Baptiste Bagaza

Jean-Baptiste Bagaza (29. augustil 1946 Rwanda Murambi – 4. mai 2016 Brüssel) oli Burundi poliitik. Ta oli Burundi president 1976–1987.
Ta oli tutsist ohvitser. Sai võimu sõjaväelise riigipöördega 1976. aastal. Aeti riigist minema Pierre Buyoya poolt aastal 1987. 
Pärast seda elas (1987–1993 Ugandas). Kui Buyoya teise riigipöörde kavandamise eest ta koduaresti pani, põgenes ta 1998. aastal taas Ugandasse. 
Naasis riiki juunis 2002, lubades parandada Burundi, Aafrika ühe vaeseima riigi majandust. 
Vabastati pärast kuue kuu pikkust koduaresti 4. aprillil 2003.
Henrique Rosa

Henrique Pereira Rosa (16. jaanuar 1946 Bafatá – 15. mai 2013 Porto) oli Guinea-Bissau poliitik. Ta oli Guinea-Bissau ajutine president aastast 2003 pärast riigipööret, millega kukutati eelmine president Kumba Ialá.
Varem oli ta ärimees. Riigipeaks nimetas ta sõjaväelaste määratud komitee, mida juhtis Veríssimo Correia Seabra. Henrique Rosa ei tahtnud seda kohta algul vastu võtta.
Uus president valiti märtsis 2005.
Osvaldo Dorticós Torrado

Doktor Osvaldo Dorticós Torrado (17. aprill 1919 Cienfuegos – 23. juuni 1983 La Habana) oli Kuuba poliitik. Ta oli 1959–1976 Kuuba president.
Ta astus 1947. aastal Kuuba Rahvaparteisse ("Ortodoxos") ja 1952. aasta parlamendivalimistel partei saadikukandidaat. Kuid 10. märtsil võttis president Carlos Prío Socarrásilt võimu kindral Fulgencio Batista ja tühistas valimised.
Dorticós sooritas pärast abikaasa surma 1983. aastal enesetapu.
Manuel Urrutia Lleó

Manuel Urrutia Lleó (1901 Kuuba, Las Villas, Yaguajay – 1981 New York) oli Kuuba president 3. jaanuarist 17. juulini 1959.
Põlvnemine

Põlvnemine on isendi või indiviidi seotus oma esivanematega.
Indiviidi põlvnemist uurib genealoogia. 
Laiemas mõttes räägitakse ka rasside või liikide ja teiste taksonite põlvnemisest, pidades silmas seotust fülogeneetiliselt eelnevate taksonitega.
Inimese põlvnemist eellasliikidest nimetatakse antropogeneesiks, seda uurib füüsilise antropoloogia haru.
Vehklemine

Vehklemine on võitlusviis ja spordiala, kus vastased püüavad teineteist tabada relva torke või löögiga. Sportlik vehklemine jaguneb epeeks, floretiks ja espadroniks. Kolm kategooriat erinevad üksteisest reeglite ja relvade poolest.
Ajalugu.
Mõõgavõitlus on tuhandeid aastaid vana võistlusala, mis vanasti kuulus sõjaoskuste hulka. Vehklemiseks nimetatakse renessansiajastul alguse saanud mõõgavõitlusstiili, milles kasutatakse kergemapoolseid hästi tasakaalustatud relvi. Vehklemistehnikates on tähtis osa lõigetel ja torgetel.
Sportlik vehklemine sai alguse Inglismaal 16. sajandil ja Prantsusmaal eriti Louis XIV õukonnas 17. sajandil, mil see oli ainult aadlike ja õppurite privileeg. Vehklemises on endiselt liigutusi ja reegleid, mis on pärit tollest ajast. Spordialaks muutus vehklemine 19. sajandil, kui duellide pidamine Euroopas keelati.
Olümpiamängudel.
Olümpiamängudel on vehklemine olnud kavas kõikidel mängudel alates 1896. aastast. See oli pikka aega peamiselt meeste ala. Naised võistlesid olümpiamängudel esimest korda alles 1924. aastal floretis. Epee on naistel olümpiamängude kavas 1996. aastast Atlantas. Olümpia-aastatel loetakse olümpiavõistlused maailmameistrivõistluseks.
Epee.
Epeevehklemises kasutatakse rasket relva. Punkti saamiseks võib torgata vastase ükskõik millist kehaosa. Kaks võistlejat võivad punkte saada ka korraga. 
Florett.
Floretis kasutatakse kerget ja paindlikku relva. Punkti saamiseks tuleb torgata torsot, rindmikku, õlgu või selga. Kaks võistlejat korraga punkti saada ei või.
Espadron.
Espadronis kasutatakse kerget relva ning erinevalt floretist ja epeest võib punktide saamiseks vastast lisaks torkamisele ka relva küljega lüüa. Punktide saamiseks tuleb torgata keha ülevalpool vööd, välja arvatud labakäed. Kaks võistlejat korraga punkti saada ei või.
7. aastatuhat eKr

7. aastatuhat eKr ehk seitsmes aastatuhat eKr on ajavahemik, mis algas 1. jaanuaril 7000 eKr ja lõppes 31. detsembril 6001 eKr.
Põhja-Osseetia vapp

Põhja-Osseetia vapp on Venemaa koosseisu kuuluva Põhja-Osseetia Alaania Vabariigi vapp.
Vapi saamiseks kuulutati välja konkurss, millest tehti kokkuvõtted 1994. aastal. Vapi autor on M. F. Džigkajev. Seadusele, mis sätestab vapi kasutamise, kirjutas president Ahsarbek Galazov alla 24. novembril 1994. 
Põhja-Osseetia vapil on ümmargusel punasel kilbil kuldset maad mööda kõndiv mustatähniline kuldne lumeleopard. Tema taga kõrguvad seitse hõbedast mäge (üks, kolm ja kolm). Esimesel alumisel mäel on kaks tippu, millest esimene on kõrgem. 
Lumeleopard mägede taustal on Osseetia ajalooline embleem ja oli keskajal osseedi riigi vapiks. Kilp on traditsiooniliselt ümmargune, idamaine. Kilbi punane värv märgib õigust, jõudu ja mehisust.
Lumeleopard sümboliseerib osseedi riiklust ja tugevat võimu, kuldne värv ülimuslikkust, suursugusust ja austust.
Mäeahelik tähistab kaheksatipulist kosmoloogilist Ilmamäge, mis kajastab osseetide ürgset arusaama maailmakorrast. Ülemine üksik tipp on jumalik absoluut, ülim võim. Kesktaseme kolm tippu on inimeste maailma kolm sotsiaalset funktsiooni. Alumise, eesmise rea neli tippu märgivad nelja ilmakaart. Mägede hõbedane värv tähendab puhtust, tarkust ja rõõmu.
Lõuna-Osseetia vapp

Lõuna-Osseetia vapp on rahvusvaheliselt tunnustamata Lõuna-Osseetia Vabariigi vapp, mis praegusel kujul on kasutusel alates 1990. aastast.
Vapil on kujutatud kollast leopardi seitsme lumise mäe taustal. Mäed on punase taeva taustal. Vappi ümbritsevad ringina kirjad, üleval vene Республика Южная Осетия ja all osseedi keeles Республикæ Хуссар Ирыстон.
Hõralaid

Hõralaid (ka Höralaid) on 22,5 hektari suurune laid Hiiumaa idaranniku lähedal Väinameres Hiiumaa valla territooriumil.
Nimi.
August Wilhelm Hupel mainis 1782 laidu "Herralaid"..
Asukoht.
Saar asub Heltermaa sadamast 3,5 km kirdes, Eerikulaiust 2,8 km edelas ja Vohilaiust 1,5 km kagus. Rohuküla–Heltermaa laevateest teisele poole, Hõralaiust 7 km kagusse jääb Heinlaid.
Loodus.
Hõralaid on lubjakivist aluspõhjalise tuumikuga, mis on idaosas kaetud ainult 30 cm paksuse liivakihiga. Saare keskosas ja lääne pool leidub rannavalle, mille absoluutne kõrgus saare kõrgeimas punktis on 3,6 meetrit.
Saare keskosa on kaetud männituka ja põõsastikuga, mida ümbritseb kohati üleujutatav rannaniit.
2006. aasta seisuga on saarelt leitud 121 liiki soontaimi (või 125 liiki), 52 liiki samblaid ja 103 liiki samblikke.
Soontaimedest on kaitsealuseid liike kolm: suur käopõll, rohekas käokeel ja kärbesõis.
Madalal rannal on ulatuslik rannaniit, kus kasvavad tuderluga, rannikas, randkamaras, randristik, rand-õisluht ja väike maasapp. Saare keskosas on loopealne. Kohati liigniisketes metsatukkades leidub palju angervaksa, sinihelmikat, jänesesalatit.
Ajalugu.
Hõralaid oli 20. sajandi esimesel poolel asustatud. Laiul elas 1924–1927 Vahtrepalt Matse talust pärit Priidu (Fjodor) Sadam perekonnaga. Kui Priidu naine Elisaveta sünnitamise ajal suri, kolis perekond Haapsallu.
Priidu Sadam kinkis hooned nooremale vennale Augustile, kelle perekond elas laiul 1929–1941. Hiljem ei lubatud enam laiul elada ja perekond kolis Vahtrepa külla Jaagu talusse.
1944 rajati laiule Nõukogude armee vaatetorn.
Saar on olnud kasutusel karjamaana, ka tänapäeval karjatatakse saarel lambaid.
Kirjavahemärkide loend

Kirjavahemärkide loend loetleb kirjavahemärke.
Norra Töölispartei

Norra Töölispartei ehk Norra Tööpartei ehk Norra Tööerakond (norra keeles "Det Norske Arbeiderparti"; DNA) on Norra erakond, mille ideoloogia on sotsiaaldemokraatia. 
Erakond asutati 1887. aastal, suurimaks parteiks sai 1927. Partei lõhenes 1921, sest läks Kominterni alla. 1923. aastal eraldus Norra Tööpartei Kominternist ja 1927 taasühendati. Nad ütlesid lahti kommunismi rajamise soovist 1930. aastatel. 1961 asutasid vasaksotsialistid Sotsialistliku Rahvapartei. Tööerakonna esimene valitsus oli 1928. aastal (kaks nädalat). Pikim valitsusaeg kestis 1935–1965, välja arvatud okupatsiooniaeg 1940–1945 ja üks kuu 1963. aastal. Norra Tööpartei on ehitanud modernse heaoluriigi.
Norra Tööpartei põhiväärtused on vabadus, demokraatia ja sotsiaalne õiglus. Siiski on erakonna juhitud valitsused viimastel aastakümnetel privatiseerinud avalike teenuseid ja ettevõtteid, soodustanud konkurentsi ja majanduse dereguleerimist, teisisõnu on hakanud pooldama turumajandust enam kui 20. sajandi algupoolel. NTP pooldab Norra liitumist Euroopa Liiduga.
15. septembril 2005 toimunud üldvalimiste eel näitasid Norra arvamusuuringud, et NTP on favoriidiks tõusnud ja moodustab tõenäoliselt pärast punarohelise enamusvalitsuse koos Sotsialistliku Vasakpartei (Sotsialistliku Rahvapartei järeltulija) ja Norra Keskparteiga. Valimistel saadigi esikoht ja moodustatigi vastav valitsus.
Buhhaara emiraat

Buhhaara emiraat oli riik Zarafšoni alamjooksu ja Amudarja keskjooksu oaasides.
Tähtsamad linnad olid Buhhaara ja Samarkand.
Praegu jaguneb kunagise Buhhaara riigi ala Usbekistani ja Türkmenistani vahel.
Ajalugu.
Buhhaara emiraat loodi ametlikult 1785. aastal, esimeseks juhiks sai Šahh Murad. Buhhaara oli üks väheseid Kesk-Aasia riike, mida ei juhtinud Tšingis-khaani järeltulijad, Buhhaara kasutas riigi vundamendina Tšingis-khaani pärivuse asemel islami põhimõtteid. Riigijuht ei olnud mitte khaan, vaid emiir. Mõlema Buhhaara naabri, Hiiva ja Kokandi khaaniriigi valitsejad olid Mongoolia khaanide järeltulijad; Buhhaara emiraadile eelnenud Buhhaara khaaniriiki valitsesid samuti Tšingis-khaani järeltulijad. 18. sajandi jooksul olid tulevased emiirid endale Buhhaara khaaniriigis teatava mõjuvõimu kogunud, täites "ataliq"'i (khaani laste õpetaja) kohustusi. Aastaks 1740, kui khaaniriigi vallutas Iraani väepealik Nadir-šahh, oli selge, et emiiridel oli riigis tegelik võim. Pärast Nadiri surma 1747. aastal tappis "ataliq" Muhammad Rahim Bi Abulfayz khaani ja tema poja; sellega lõppes janiidide dünastia. Pärast seda jätkasid khaanid riigi valitsemist, kuid "de facto" oli võim juba emiiride käes. Selline kord lõppes, kui Abu l-Ghazi Khan suri ning šahh Murad esimese emiirina troonile tõusis.
Venemaa impeeriumis.
Alates 1860. aastate teisest poolest kuulus Buhhaara emiraat vasallriigina Venemaa keisririigi koosseisu, selle viimane emiir oli Alim Khan.
Nõukogude periood.
Septembris 1920 emiir kukutati ning 14. septembril 1920 kuulutati välja Buhhaara Nõukogude Rahvavabariik. See nõukogude riik oli Vene SFNV-ga "lepingulistes suhetes".
19. septembril 1924 nimetati Buhhaara NRV ümber Buhhaara NSV-ks.
Buhhaara riik likvideeriti lõplikult 27. oktoobril 1924, mil tema territoorium jagati Kesk-Aasias rahvuslike liiduvabariikide moodustamise käigus Usbeki NSV ja Turkmeeni NSV vahel.
Fradique de Menezes

Fradique de Menezes (sündinud 21. märtsil 1942) on São Tomé ja Príncipe poliitik.
Ta oli São Tomé ja Príncipe president 23. juulist 2003 kuni 3. septembrini 2011.
Fernando Pereira

Fernando Pereira (hüüdnimi Cobo; sündinud 1963) on São Tomé ja Príncipe major, kes juhtis 16. juulil 2003 toimunud sõjaväelist riigipööret, kuid loovutas 23. juulil võimu.
René Préval

René Garcia Préval [rön'ee prev'all] (17. jaanuar 1943 Cap-Haïtien – 3. märts 2017) oli Haiti poliitik. 
Ta oli Haiti president 1996–2001 ja 14. maist 2006 kuni 14. maini 2011 (kuulutati presidendivalimiste võitjaks 16. veebruaril 2006).
Ta oli ka Haiti peaminister 1991. aastal, kuid pidi võimust loobuma sõjaväelise riigipöörde tõttu.
Esimene ametiaeg presidendina.
1996. aastal valiti Préval presidendiks 5 aastaks 88% häältega. Temast sai Haiti Vabariigi enam kui kahe sajandi pikkuse ajaloo teine demokraatlikult valitud president (esimene oli Jean-Bertrand Aristide 1990) ja esimene president, kes lahkus võimult sellepärast, et tema ametiaeg sai läbi.
Presidendina viis Préval läbi hulga majandusreforme, millest kõige silmatorkavam oli mitme riikliku ettevõtte erastamine. On oletatud, et see toimus Rahvusvahelise Valuutafondi ja teiste välisjõudude survel. Töötus, ehkki endiselt kõrge, langes kogu tema võimu ajal ja jõudis kõige madalama tasemeni pärast Duvalier' kukutamist. Ta toetas tugevalt eelmiste režiimide ajal sõjaväe ja politsei poolt toime pandud inimõiguste rikkumiste uurimist ning vastavaid kohtuprotsesse.
François Duvalier

François Duvalier tuntud ka kui "Papa Doc" (14. aprill 1907 – 21. aprill 1971) oli Haiti president alates 1957. aastast ja diktaator aastast 1964 kuni oma surmani.
Tema valitsemisaeg paistis silma brutaalsuse, korruptsiooni ja majanduse allakäigu poolest. Duvalier' "epohhiloov" teos "Œuvres essentielles", mis koondas tsitaate tema kirjutistest, esinemistest ja kõnedest, muutus kõikjal kohustuslikuks kirjanduseks, ülikoolide lõputöödes pidi kommenteerima ja diskuteerima Duvalier' seisukohti.
Tema surma järel võttis võimu tema poeg Jean-Claude Duvalier (kelle ta isa oli lasknud oma poliitiliseks pärijaks määrata "referendumi" alusel, kus 100% oli poolt hääletanud).
ROK-i maakoodide loend

ROK-i maakoodid on spordis kasutatavad kolmetähelised Rahvusvahelise Olümpiakomitee maakoodid.
Arm (täpsustus)

Arm tähendab järgmist:
ARM tähendab järgmist:
Lääne-Saksamaa

Lääne-Saksamaa on nimi, mida kasutati Saksamaa Liitvabariigi (1983. aastani eesti keeles Saksa Föderatiivne Vabariik (lühend Saksa FV)) kohta ajal, kui ta eksisteeris kõrvuti Saksa DV ehk Ida-Saksamaaga. 
Nime "Lääne-Saksamaa" saab kasutada Saksamaa LV kohta ajavahemikul Saksamaa LV moodustamisest Ameerika Ühendriikide, Suurbritannia ja Prantsusmaa okupatsioonitsoonis 23. mail 1949 kuni Lääne- ja Ida-Saksamaa ühendamiseni 3. oktoobril 1990.
1952. aastal liideti endine USA okupatsioonitsoonis moodustatud Württemberg-Badeni liidumaa koos Prantsusmaa okupatsioonitsoonis moodustatud Württemberg-Hohenzollerni ja Lõuna-Badeni liidumaadega ühtseks Baden-Württembergi liidumaaks. 1955. aastal korraldati Saarimaal, mis toona oli Prantsusmaa protektoraat, rahvahääletus iseseisvuse küsimuses, kuid see lükati tagasi, ning 1957. aastal sai Saarimaast Lääne-Saksamaa osa.
Lääne-Saksamaa pindala oli 248 171 km², rahvaarv (1980) 59 000 000 ja pealinn Bonn.
Baieri vapp

Baieri vapp on Baieri liidumaa riigivapp.
Schleswig-Holsteini vapp

Schleswig-Holsteini vapp on Saksamaa Schleswig-Holsteini liidumaa vapp.
Vapikilp on vertikaalselt kaheks jaotatud. Vasakul pool on kuldsel taustal üksteise kohal kaks sinist lõvi, kes vaatavad paremale. Lõvid kui Schleswigi sümbolid pärinevad Taani vapilt. Paremal pool on punasel taustal hõbedane nõgeseleht, mis on Holsteini sümbol.