tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
A. H. Tammsaare mälestusmärk

A. H. Tammsaare mälestusmärk on eesti kirjaniku A. H. Tammsaare 100. sünniaastapäevaks 1978. aastal valminud monument, mis asub Tallinna kesklinnas Tammsaare pargis. 
Mälestusmärgi autorid on skulptor Jaak Soans ja arhitekt Rein Luup. A. H. Tammsaaret on kujutatud mõtlikuna pingil istumas. Kuju asukoha valikul arvestati, et praeguse Tammsaare pargi kohal asunud Uus turg oli A. H. Tammsaare meeliskoht, kus ta armastas inimesi jälgida ning sisseoste teha. 
Monumendi autorid said aastal 1980 toonase NSVL-i riikliku preemia.
Mihhail Uljanov

Mihhail Aleksandrovitš Uljanov (vene keeles "Михаил Александрович Ульянов"; 20. november 1927 Bergamaki küla – 26. märts 2007 Moskva) oli vene teatri- ja filminäitleja, lavastaja ja stsenarist. Alates 1950. aastast töötas ta Jevgeni Vahtangovi nimelises Riiklikus Akadeemilises Teatris, kus oli aastaid kunstiliseks juhiks.
Elulugu.
Mihhail Uljanov sündis Omski oblasti Muromtsevo rajoonis Bergamaki külas kolhoosi esimehe perekonnas. Lapsepõlve ja nooruse veetis ta Tara linnas, mida pidas surmani oma kodulinnaks.
Aastal 1942 hakkas ta kooli kõrvalt aktiivselt külastama nende linna sõja eest evakueerunud ukraina teatristuudiot. Esimest korda astus ta teatrilaval üles lavastuses "Mustlased". Pärast kooli lõpetamist suundus Uljanov 1944. aastal Omskisse, kus õppis kaks aastat Omski Draamateatri stuudios. 
Andeka noore näitleja tee viis edasi pealinna Moskvasse, kus ta õppis aastatel 1946–1950 Vahtangovi nimelise teatri juures tegutsenud Boriss Štšukini nimelises teatrikoolis. Teatrikooli lõpetamise järel sai temast näitleja sealsamas Vahtangovi-nimelises teatris, millega jäi seotuks surmani. 
Aastast 1953 mängis Mihhail Uljanov ka filmides ja televisioonis. Tema esimene roll oli telelavastuses "Jegor Bulõtšev ja teised" ("Егор Булычев и другие"). Filmilavastajana tegi ta oma debüüdi 1969. aastal filmiga "Vennad Karamazovid" ("Братья Карамазовы"), mille ta lavastas kahasse Kirill Lavroviga. Oma ainsa filmistsenaariumi kirjutas ta 1974. aastal valminud filmile "Kõige viimane päev" ("Самый последний день"), mis oli ühtlasi teiseks ja viimaseks tema lavastatud filmiks.
Teatrilavastajana debüteeris ta 1973. aastal V. Rozovi näidendiga "Situatsioon" ("Ситуация"). Alates septembrist 1987 kuni surmani oli Mihhail Uljanov Vahtangovi nimelise teatri kunstiline juht. 
Aastatel 1989–1992 oli Uljanov NSV Liidu rahvasaadik ja valiti aastal 1991 ka NLKP Keskkomitee liikmeks.
Aastast 1996 oli ta Venemaa Teatritegelaste Liidu auesimees.
Mihhail Uljanov suri 26. märtsil 2007 Moskvas soolehaiguse tüsistustesse, olles viibinud haiglas alates 22. märtsist. Ta maeti sõjaväeliste auavalduste saatel Moskva Novodevitšje kalmistule.
Looming.
Näitlejana teatris.
Esitatud nimekiri Mihhail Uljanovi rollidest teatrilaval ei pretendeeri täielikkusele.
Raamatud.
Mihhail Uljanov on ka mitme raamatu autor. Peamiselt on tema teosed autobiograafilised ja kajastavad näitleja tööd. Eesti keeles ei ole neid siiani avaldatud.
Jüri Saarma

 
Jüri Saarma (aastani 1936 Georg Seeman ja Georg Siiman; 24. oktoober 1921 Viljandi – 7. veebruar 2001 Tartu) oli eesti psühhiaater, Tartu Riikliku Ülikooli psühhiaatria kateedri juhataja.
Elulugu.
Jüri Saarma oli raudteelase poeg ja Valve Erika Saarma abikaasa, Mart Saarma isa ning Märt Saarma onu.
Saarma lõpetas 1938 Pärnu Poeglaste Gümnaasiumi ja 1945 Tartu Riikliku Ülikooli arstiteaduskonna. 1948 kaitses ta samas meditsiinikandidaadi kraadi väitekirjaga "Haigusteadvuse kulgemine skisofreenikuil aktiivse ravi jooksul" ning 1964 meditsiinidoktori kraadi Moskva 2. Meditsiiniinstituudis väitekirjaga "О действии инсулинового лечения на анимальную и вегетативную нервную систему больных шизофренией". Ta täiendas end Venemaal, Soomes, Kanadas ja Šveitsis.
1943–1945 oli Saarma Tartu Ülikooli vaimu- ja närvihaiguste kliiniku praktikant, 1945 Jämejala Psühhoneuroloogiahaigla peaarst, 1945–1949 TRÜ psühhiaatria ja kohtuarstiteaduse kateedri assistent, 1949–1955 vanemõpetaja, 1955–1965 dotsent, 1965–1975 psühhiaatria kateedri professor, 1975–1994 (aastast 1992 psühhiaatriakliinik) juhataja; 1963–1966 ka TRÜ arstiteaduskonna dekaan ja 1968–1978 Eesti NSV peapsühhiaater, aastast 1994 TÜ emeriitprofessor. 1973 oli ta Montreali McGilli Ülikooli külalisprofessor. Saarma pidas loenguid Toronto, Helsingi, Turu ja Oulu ülikoolis. 1953 rajas ta TRÜ kõrgema närvitegevuse labori (aastast 1966 meditsiini kesklabor ja ÜMPI psühhofarmakoloogia labor) ning 1987 Tartusse ajakohase psühhiaatrikliiniku. Saarma oli eestikeelse psühhiaatriaalase õppekirjanduse rajaja.
Teadustöö.
Jüri Saarma peamised uurimisvaldkonnad olid skisofreenia ja depressioon, nende diferentseeritud ravi, psühhohügieeni ja psühhiaatria ajalugu (eriti Eestis). Ta täpsustanud psühhiaatrilist sümptomatoloogiat, täiendas kliinilise ja neurofüsioloogilise uurimise meetodeid, koostas algupärase testide patarei ja viis kliinilise hindamise skaalat.
Saarma oli üks "Bolšaja meditsinskaja entsiklopedija" (Moskva, 1974–1986) toimetajaid. Ta oli Rahvusvahelise Kõrgema Närvitalitluse Ühingu asepresident (1974–1977) ja president (1977–1983), Ülemaailmse Psühhiaatrite Assotsiatsiooni närvitegevuse sektsiooni president, Rahvusvahelise Sotsiaalpsühhiaatria Ühingu nõunik, Üleliidulise Neuroloogide ja Psühhiaatrite Seltsi presiidiumi liige, NSV Liidu Meditsiiniakadeemia psühhiaatrianõunik, viie välismaise teadusseltsi au- ja kaheksa rahvusvahelise ühingu korrespondentliige. Ta avaldas üle 330 teaduspublikatsiooni, üle 20 õppevahendi ja üle 130 aimeteose, sealhulgas õpik-käsiraamatuid psühhiaatria eri valdkondade kohta.
Koostöö NSV Liidu repressiivorganitega.
Kuna Jüri Saarma oli psühhiaatriaekspert mitmes poliitilises kriminaal- ja kohtuasjas, on mitmes publikatsioonis talle süüks pandud koostööd võimudega vastupanuvõitlejate ja dissidentide represseerimisel.
Isiklikku.
Tema abikaasa oli Valve Erika Saarma. Nende poeg on Mart Saarma.
Arnold Green

Arnold Green (30. august 1920 Riia, Läti – 4. november 2011 Tallinn, Eesti) oli Eesti NSV riigitegelane ja olümpialiikumise tegelane.
Noorus ja töö Eesti NSV-s.
Arnold Green lõpetas aastal 1940 Rakvere gümnaasiumi oli 1940–1941 ELKNÜ Virumaa Komitee instruktor, astus 1941. aastal Tallinna Jalaväe Kooli noorempoliittöötajate kursustele, mille lõpetas 1942. aastal ja osales poliittöötajana (komsomoliorganisaatorina) Teises maailmasõjas. 
A. Green teenis 1941–1945 Punaarmees, roodu poliitjuhina, 354. Laskurpolgu parteiorganisaatorina ja diviisi parteikomisjoni sekretärina 8. Eesti Laskurkorpuses ning kuulus 1944. aasta sügisel Vassili Võrgu juhitud 354. Laskurpolgu eelsalka, mis hõivas Saksa vägede poolt maha jäetud Tallinna. NLKP liige 1942. aastast.
Pärast sõda oli A. Green kuni 1947. aastani Nõukogude armees väeosades poliittööl. Arnold Green õppis 1947–1950 Moskvas ÜK(b)P KK Kõrgemas Parteikoolis ajakirjanduse erialal ja selle lõpetamise järel oli ta aastatel 1950–1953 Eestimaa Kommunistliku Partei Keskkomitee häälekandja Rahva Hääle vastutav toimetaja ning ka ajakirja Eesti Bolševik toimetuse liige.
Aastatel 1953–1958 ja 1960–1984 oli A. Green Eesti NSV Ministrite Nõukogu esimehe asetäitja. Aastatel 1958–1960 oli A. Green Eesti NSV haridusminister, ta oli ka Eesti NSV välisminister, aastast 1962 kohakaaslusega, aastail 1984–1990 oli A. Green ainult Eesti NSV välisminister. 
A. Green oli EKP Keskkomitee liige, ta oli ka Eesti NSV Ülemnõukogu III, V, VI, VII, VIII, IX, X ja XI koosseisu saadik ning NSV Liidu Ülemnõukogu 4. koosseisu saadik..
1962. aastal anti talle 1942. aastal NSV Liidus Norilskis NKVD poolt hukatud kolonel Johannes Reinola maja Tallinnas.
Arnold Green oli ka Nõukogude Liidu olümpiadelegatsiooni üks juhte 1972. aasta Müncheni (purjeregatt Kielis) ja 1976. aasta Montreali (purjeregatt Kingstonis) olümpiamängudel. A. Greeni juhtimisel korraldati ja viidi läbi 1980. aasta olümpiamängude purjeregatt Tallinnas.
14. jaanuarist 1989–1997 oli A. Green Eesti Olümpiakomitee president. Samuti on ta olnud Eesti suusaliidu ja Eesti maadlusliidu president. Arnold Greeni osavõtul on rajatud ka Tartu Ülikooli staadion, Tallinna Kalevi staadion ja Kääriku spordibaas.
Maetud Tallinna Rahumäe kalmistule. 
Isiklikku.
Sporditeadlane Karin Baskin on Arnold Greeni tütar.
Iroise'i sild

Iroise sild on vantsild Prantsusmaal üle Élorni jõe. Sild ühendab Plougastel-Daoulasi Le Relecq-Kerhuoniga. Silla projekteeris Michel Placidija see ehitati 1991–1994 aastatel asendamaks Plougasteli silda.
Silla peaava sille 400 m, kogupikkus 800 m, laius 23,1 m.
Salomon de Caus

Salomon de Caus (1576 – 6. juuni 1626 Pariis) oli prantsuse insener, keda on ekslikult peetud aurumasina leiutajaks.
Tema noorem vend oli Isaac de Caus. Salomon oli hugenott. Oma elu vältel reisis ta palju Euroopas.
Villa Lituania

Villa Lituania on endine Leedu saatkonna hoone Roomas, mis on Venemaa valduses ja mida loeti viimaseks Venemaa poolt okupeeritavaks Leedu osaks.
Leedu üüris hoone, mis kandis nime Villa Maria Luisa 1933. aastal. 1938. aastal müüs omanik selle 3 miljoni liiri eest Leedule.
2013. aastal leppis Leedu Itaalia pakutud kompensatsiooniga, milleks on Palazzo Blumenstihli 4. korrus.
Saapaviks

Saapamääre ehk saapaviks kuulub Eesti Patendiameti jaotuse järgi klassi 04 - Tööstuslikud õlid ja rasvad; määrdeained; tolmu absorbeerivad, niisutavad ja siduvad ained; kütteained (k.a küttepiiritus) ja valgustusained, küünlad ja tahid. Saapamäärde baasnumber 040026. Eesti Patendiameti klassifikatsiooni järgi on määratletud ühe baasnumbriga saapamääre, saapaviks, kingamääre, kingakreem.
Kingakreemi ülesandeks on
Kingakreemide koostisse kuuluvad silikoonõli, vaha, loomarasv, toonimisvärvid, orgaanilised lahustid (sh nitrobenseen).
Sulev Tuka mälestusturniir

Sulev Tuka mälestusturniir on Paistu valla korraldatav traditsiooniline kabeturniir. Viimastel aastatel on mängukohaks olnud Holstre Kooli võimla. 
2007. aastal toimus 31. turniir.
Alates 2006. aastast on meestest parimad olnud Vello Luht, Arno Uutma (2x), Uno Plakk, Arvo Rist ning naistest Janne Mumme (2x), Kaari Vainonen (2x), Inge Roots.
Kuritöö ja karistus

"Kuritöö ja karistus" on vene kirjaniku Fjodor Dostojevski psühholoogiline romaan. Raamatuna ilmus 1866. aastal. 
Dostojevski alustas romaani kirjutamist 1865. aasta suvel. Mängusõltuvuse tõttu oli kirjanik raskes rahalises olukorras. Äsja oli surnud ta vend Mihhail ning lisaks oli Dostojevski laenuandjatele võlgu suure summa raha. Olukorra lahendamiseks kirjutas Dostojevski kirjastaja Katkoviga alla lepingu, mis pidi ta võlad pärast romaani ilmumist tasuma.
Dostojevski tahtis raamatus lahata alkoholisõltuvust ja kuritöö psühholoogilisi tagajärgi ning need saidki romaani peamisteks joonteks.
"Kuritöö ja karistus" on koos epiloogiga jaotatud kuude ossa. On märgatud, et raamatus on omapärane sümmeetria: kolm esimest osa jutustavad kuritööst ja kolm viimast karistusest. Lisaks on peategelaste nimedel vene originaaltekstis n-ö topelttähendus. Näiteks tähendab Raskolnikov ("raskol") vene keeles lõhestatust, Razumihhin ("razum") mõistlikkust ja Lužin ("luža") lompi.
Eesti keelde tõlkis romaani A. H. Tammsaare 1923. aastal, aga see ilmus alles 1929. aastal. Raamatul oli Tammsaare loomingule suur mõju.
Sisu.
Vaene Peterburi üliõpilane Rodion Raskolnikov peab ennast moraalselt kõrgemalseisvaks isikuks ja tapab õilsatel kaalutlustel kaks inimest. Seejärel ta kannatab, kahetseb, annab ennast üles ja saadetakse Siberisse.
EE

Tähekombinatsioon EE võib tähistada järgmist:
Odekolonn

Odekolonn ehk Kölni vesi (ka "kölni vesi" või "kölnivesi"; prantsuse keeles "Eau de Cologne", saksa keeles "Kölnisch Wasser" – 'Kölni vesi') on teatud tüüpi lõhnavesi, värskendav ja desinfitseeriv eeterlike õlide (peamiselt tsitruseliste) alkoholilahus.
Selle leiutas Kölnis 1709. aastal itaallane Giovanni Maria Farina. Ta nimetas lõhnavee elukoha järgi Kölni veeks ning hakkas seda müüma oma luksuskaupade poes.
Tänapäeval on algupärasest kölniveest kuulsam kölnlase Wilhelm Mühlensi 1792. aastal järele tehtud Eau de Cologne 4711.
Insektitsiid

Insektitsiid ehk mikroorganismide või taimede endi toodetud looduslikud tõrjevahendid. Neid nimetatakse biotõrjevahenditeks, sest tegemist on bioloogilisel teel saadud või toodetud ainetega.
Insektitsiidi näiteks on Tartu keemikute poolt orgaanilisel peensünteesil saadud feromoonpreparaadid, mida võib ka biotõrjevahendite sekka paigutada.
Sellised bioloogilised tõrjevahendid toimivad väga spetsiifiliselt, mõjudes vaid kindlale kahjurile ja nad on (bio)degradeerivad ning seetõttu ei kogune keskkonnas; tavaliselt ei kujune putukatel nende vastu resistentsust. Võrreldes aga keemiliste insektitsiididega on nad suhteliselt nõrgad, neid on keerulisem toota, mis tõstab nende hinda ja biotõrjevahendite kasutusvõimalused on piiratud nende toimemehhanismi tõttu.
Hauptmann

 
Hauptmann on ohvitseri auaste saksakeelsetes riikides. 
Kasutamine militaarvaldkonnas.
Wehrmachtis ja politseiüksustes oli "Hauptmann"'ist kõrgemal major ja madalamal "Oberleutnant".
Tänapäeval kasutatakse Bundeswehris (NATO OF-2), Austria ja Šveitsi sõjaväes. 
Muud tähendused.
Seda mõistet on tavaliselt tõlgitud kui kapten. Kuna "haupt" tähendab kaasaegses saksa keeles peamist, on seda seostatud tähendusega "pea", st, et "Hauptmann" on otseselt tõlgituna "peamees". Samas mereväekapteni auastmeks, millele maaväes vastab kolonel/ooberst, on "Kapitän".
Üldisemalt võib seda kasutada, et märkida hierarhiliselt korrastatud inimrühma juhti, tihti kui terviksõna. Näiteks on Austrias "Feuerwehrhauptmann" tuletõrjesalgakapten, samas kui "Räuberhauptmann" viitab röövlijõugujuhile.
Ametlikud Austria tiitlid, mis hõlmavad seda sõna, sisaldavad sõnu "Landeshauptmann", "Bezirkshauptmann", "Burghauptmann" ja "Berghauptmann".
Saksimaal Weimari Vabariigi ajal kasutati tiitleid "Kreishauptmann" ja "Amtshauptmann" vanemate tsiviilteenijate poolt.
Raudristi Rüütlirist

Raudristi Rüütlirist (saksa keeles "Ritterkreuz des Eisernen Kreuzes", tihti lihtsalt "Ritterkreuz") oli Saksamaa autasu, mida jagati ülima lahinguvälja vapruse või õnnestunud juhtimise eest Kolmanda Riigi ajal.
Klassid.
Rüütlirist jagati viide klassi:
Väärindamise eeldused.
Rüütliristi kavaleriks võis saada sõdur või ohvitser, kellel pidi olema 1939. aasta Raudristi 1. klass, kuigi Raudristi 1. klassi anti koos Rüütliristiga harvadel juhtudel. 
Üksuse komandöri võidi Rüütliristiga autasustada lahinguüksuse eeskujuliku juhtimise eest. Allveelaeva komandöri autasustati Rüütliristiga, kui tema juhitud laev oli lasknud põhja (hävitanud) vähemalt 100 000 brutoregistertonni väärtuses vaenlase laevu. 
Luftwaffe pilooti autasustati, kui oli kogunenud vähemalt 20 punkti järgmise punktisüsteemi alusel: 1 punkt anti siis, kui tulistati alla ühe mootoriga lennuk, 2 punkti kahe mootoriga ja 3 punkti nelja mootoriga allatulistatud lennuki eest. Kõik öölahingus alla tulistatud lennukite punktid olid kahekordsed.
Rüütlirist lasti käibele 1939–1945, tema klasse ja saamise tingimusi järk-järgult sõja jooksul karmistati.
Saajad.
Kokku valmistati 7313 Rüütliristi autasu, kuid ainult 883 said tammelehtedega ja 159 said tammelehtede ja mõõkadega (pluss üks auväärne saaja, Jaapani admiral Isoroku Yamamoto). Ainult 27 meest autasustati Rüütliristi teemantidega (3 armee ülemjuhatajat, 10 kindralit, 3 koloneli, 9 tipplendurit ja 2 allveelaeva kaptenit) ning Hans-Ulrich Rudel oli ainus Rüütliristi kuldsete tammelehtede, mõõkade ja teemantide saaja.
Jaotus väeliikide kaupa.
&lt;table border=1&gt;
&lt;tr&gt;
Franz Augsberger

Franz Xaver Josef Maria Augsberger (10. oktoober 1905 Viin, Austria – 19. märts 1945 Neustadt, Sileesia (tänapäeval Prudnik, Poola)) oli Teise maailmasõja ajal Saksamaa SS-Brigadeführer, (kindralmajor), kes oli Eesti SS-leegioni, 3. Eesti Vabatahtlike SS-brigaadi ja 20. Relvagrenaderide SS-diviisi komandör. Franz Augsberger oli Waffen-SS'i eesti väeosade komandör oktoobrist 1942 kuni 17. märtsini 1945).
Elulugu.
Franz Augsberger sündis 10. oktoobril 1905 Viinis hotelliomaniku pojana. Pärast ehitustehnikumi lõpetamist õppis lühemat aega tehnikakõrgkoolis ja asus arhitektina tööle Viinis. Töö kõrval täiendas ta ennast fotokunsti akadeemias, õppis selgeks norra keele ning töötas poolteist aastat Norras ehitusinsenerina. 1927. aastal Austria Kodukaitsega ("Heimatschütz") liitunud, astus Augsberger oktoobris 1930 SA liikmeks. 20. aprillil 1932 astus ta Natsionaalsotsialistlikusse Töölisparteisse ning viidi ta SA-st üle SS-i (liikmekaart nr. 139 528). Temast sai parteipiirkonna – "Gau" – esioraator ja propagandajuht.
1933. aasta augustis, mil NSDAP Austrias keelustati, asus Augsberger Saksamaale. 1934. aasta oktoobris võeti ta teenistusse SS-i käsundusüksusesse "SS-Untersturmführerina". Olles selle kõrvalt lõpetanud Braunschweigi SS-junkrukooli, ülendati Augsberger 1. juunil 1935 "SS-Obersturmführeriks".
Edasi töötas ta Rassi- ja Asustusküsimuste Peaametis ning 1936. aasta maist Braunschweigi SS-junkrukooli maailmavaateõpetajana. 1. juulil 1937 ülendati ta "SS-Hauptsturmführeriks".
30. jaanuaril 1939 saadeti Augsberger teenima Hitleri ihukaitserügemendi "Der Führer" reservpataljoni.
1. augustil 1939 ülendati Augsberger "SS-Sturmbannführeriks" millele järgnes 1. augustist 1940 teenistus "SS-Soomusdiviisis "Wiking"" "SS-rügemendi "Westland"" ülemana. Hiljem SS-rügemendi "Nordland" komandeeriti koos rügemendiga 11. SS-soomusgrenaderidiviis "Nordland"i.
7. SS-jalaväerügemendi pataljonikomandörina sai temast 20. aprillil 1942 "SS-Obersturmbannführer" ja sama aasta 20. mail pälvis ta Saksa Risti Kullas.
1943. aasta veebruaris määrati Augsberger juhtima Eesti SS-leegioni 1. Rügementi.
1. juulil 1943 tehti temast SS-Standartenführer ja määrati ametlikult Eesti SS-Leegioni ülemaks. Eesti leegioni lahinguformeeringuks oli Eesti SS-vabatahtlike brigaad, mis 5. mail 1944 nimetati ümber 3. Eesti SS-vabatahtlike brigaadiks.
24. jaanuaril 1944 alustati 20. Eesti SS-vabatahtlike diviisi moodustamist 3. Eesti SS-Brigaadi baasil.
Augsberger oli vahepeal ülendatud "SS-Oberführeriks" ning 21. juunil 1944 ülendati "SS-Brigadeführer"iks (kindralmajor).
Peale Eesti kaitselahinguid formeeriti 20. Relvagrenaderide SS-diviis Saksamaal Neuhammeris uuesti ja läks Sileesias lahingusse.
Augsberger oli esimene Braunschweigi SS-junkrukooli kasvandik, kellest sai Relva-SS-i kindral.
3. märtsil 1945 autasustati teda Raudristi Rüütliristiga
20. Eesti Relvagrenaderide SS-diviisi komandör Franz Augsberger langes 19. märtsil 1945 Prudnikus. Piiramisrõngast koos 20. Eesti Relvagrenaderide SS-diviisiga väljamurdmisel sai tema auto mürsu otsetabamuse. 31. märtsil 1945 autasustati teda postuumselt Tammelehtedega Raudristi Rüütliristi juurde.
Katrään

Katrään (prantsuse "quatrain") on värsinelik, neljarealine salm.
Näiteks sonett koosneb kahest katräänist ja kahest tertsetist.
Katekismus

Katekismus on lühike usuõpetuse käsiraamat küsimuste ning vastuste kujul.
Esimene säilinud eestikeelne katekismus "Wanradti ja Koelli katekismus" trükiti Saksamaal Wittenbergis 1535. aastal.
Matt Damon

Matthew Paige Damon (sündinud 8. oktoobril 1970 Cambridge'is Massachusettsis) on Ameerika Ühendriikide filminäitleja ja -stsenarist.
Tema tuntumate filmirollide hulka kuuluvad osatäitmised filmides "Reamees Ryani päästmine", "Good Will Hunting", "The Talented Mr. Ripley", "Dogma", "Ocean's Eleven", "Bourne'i identiteet", "Süriaana" ja "Kahe tule vahel".
Matt Damon on kolm korda olnud Oscari ja neli korda Kuldgloobuse kandidaatide hulgas. Seni on ta võitnud ühe Oscari ja Kuldgloobuse 1997. aastal parima originaalstsenaariumi kategoorias filmi "Hea Will Hunting" eest. Auhinda jagas ta Ben Affleckiga, kes oli selle stsenaariumi kaasstsenarist.
Väike Miss Päikesepaiste

"Väike Miss Päikesepaiste" (originaalpealkiri "Little Miss Sunshine") on kahe Oscariga pärjatud 2006. aasta dramaatiline komöödiafilm, mille lavastas režissööritandem Jonathan Dayton ja Valerie Faris.
"Väike Miss Päikesepaiste" on lugu veidi ebatavalisest probleemsest perekonnast, kes võtab ette teekonna USA California osariiki laste iludusvõistlusele.
Film kandideeris 2007. aasta Oscarite jagamisel neljale Oscarile ja võitis neist kaks: parima originaalstsenaariumi (Michael Arndt) ja parima meeskõrvalosatäitja (Alan Arkin) kategoorias.
Royal Border Bridge

Royal Border Bridge on raudteesild Inglismaal Berwicki lähedal Tweedi jõel.
Sild on ehitatud 1847–1850, selle avas kuninganna Victoria. Kivist, 28-a 18,7 m sildega kaarega 38 meetrit kõrge ja 656 meetrit pikk, ümbritseval maastikul jõuliselt domineeriv massiivne sild. Siit kulgeb Inglismaa idaranniku raudtee pealiin (London–Edinburgh) Šotimaale.
Kaaskond (seriaal)

"Kaaskond" (originaalpealkiri "Entourage") on 2004. aastal esimest korda eetris olnud Ameerika Ühendriikide draama-komöödiasari, mille stsenarist on Doug Ellin. 
"Kaaskond" jälgib Hollywoodi filmitähe Vincent Chase'i ning tema lapsepõlvesõprade tegemisi ja näitlejaelu pahupoolt. Sari põhineb osaliselt näitleja Mark Wahlbergi läbielamistel Hollywoodi tippu pürgides, Wahlberg on ka üks sarja produtsente.
Akronüüm

Akronüüm (vanakreeka sõnadest ἄκρος "akros" 'äärmine' ja ὄνυμα "onyma" 'nimi') on sõnana häälduv ühend, mis on moodustunud mitme sõna algustähtedest. 
Näiteks EKI – Eesti Keele Instituut.
Erast Parmasto

Erast Parmasto (aastani 1935 Erast Parro; 23. oktoober 1928 Nõmme – 24. aprill 2012) oli eesti mükoloog, Eesti Teaduste Akadeemia liige (alates 1972), sai 1980. aastal professorikutse. 
Elulugu.
Ta lõpetas 1952. aastal Tartu Riikliku Ülikooli bioloogia erialal. 1956 kaitses bioloogiakandidaadi kraadi NSV Liidu Teaduste Akadeemia botaanikainstituudi juures, 1969 sai bioloogiadoktori kraadi Eesti NSV Teaduste Akadeemia juures.
1950. aastast töötas EPMÜ Zooloogia ja Botaanika Instituudis, aastail 1981–1991 samas mükoloogialabori juhataja, 1985–1990 direktor, aastast 1991 mükoloogiaosakonna vanemteadur.
Parmasto eestvõttel taasasutati ajakiri Eesti Loodus, ühtlasi oli ta 1958–1960 ka esimene toimetaja.
Eesti NSV Teaduste Akadeemia liikmeks valiti ta 1972. aastal, 1973–1981 oli ta akadeemia keemia-, geoloogia- ja botaanikateaduste osakonna akadeemik-sekretär, 1986–1990 Teaduste Akadeemia zooloogia- ja botaanikainstituudi direktor.
Aastatel 1987–1992 oli ta Tartu Ülikooli botaanika ja ökoloogia õppetooli professor.
Ta oli Eesti Maaülikooli põllumajandus- ja keskkonnainstituudi erakorraline vanemteadur ning Tartu Ülikooli loodusmuuseumi teadur.
1955. aastal astus ta NLKP-sse.
Teadustöö.
Erast Parmasto uurimistöö peasuundadeks olid kõrgemate kandseente fülogenees ja süstemaatika, liigi ja perekonna olemuse probleemid ning eoslavaseente morfoloogilise varieeruvuse üldised seaduspärasused. Ta avaldas üle 170 teadustöö, sh mitu monograafiat, osales Eesti seeneliike puudutavate andmebaaside väljatöötamisel ning oli esimese eestikeelse biosüstemaatika õpiku autor. Tema eestvedamisel asutati 1950. aastal TA Zooloogia ja Botaanika Instituudis seente herbaarium.
Raamatuid.
Temalt on ilmunud üle 100 populaarteadusliku ja ligi 200 publitsistlikku artiklit.
Isiklikku.
Erast Parmastol on esimesest abielust Maret Käbiniga tütred Anne Parmasto ja Tiina Parmasto (sündinud 14. detsembril 1961) ning poeg Madis Parmasto.
Erast Parmasto teine abikaasa oli mükoloog Ilmi Parmasto (sündinud Maasik). Neil on tütar Mirjam Parmasto (sündinud 11. aprillil 1970) ja poeg Indrek Parmasto (sündinud 24. augustil 1967).
Öine Vahtkond (rühmitus)

Öine Vahtkond (vene keeles "Ночной дозор") on pärast pronkssõduri mäkerdamist sinise värviga 21. mail 2006 pronkssõduri kaitseks moodustatud rühmitus. Rühmitus on nime saanud Sergei Lukjanenko ulmeromaani ja sellel põhineva filmi "Öine vahtkond" järgi.
Öise Vahtkonna liider Dmitri Linter vahistati pärast aprillirahutusi kuueks kuuks, süüdistatuna rahutuste organiseerimises.
2009. aasta 23. juulil jõustus rahutuste ässitamise eest kohtu all olnud Öise Vahtkonna aktivistide Dmitri Linteri, Maksim Reva, Mark Sirõki ja Dimitri Klenski õigeksmõistmine, kui riigikohus ei võtnud nende süüasja arutusele. Kohus tuvastas, et süüdistatavate omavahelisel tegevusel ja aprillirahutustel polnud seost.
Öine Vahtkond on tegutsenud ka mittetulundusühinguna Öine Vahtkond, mis 2011. aasta kevadel ei esitanud Harju maakohtu registriosakonnale juhatuse liikmete registreerimiseks vajalikke dokumente. Samuti ei esitanud mittetulundusühing registripidajale 2010. aasta majandusaasta aruannet, mistõttu ühendus võidakse sundlõpetada.
Aabla

Aabla (kohakääne Aablasse) on endine küla praeguses Harjumaal Kuusalu vallas Aablahe ääres.
Aabla asub Juminda poolsaare läänekaldal. Kaldaäärset maanteed mööda põhja poole minnes on järgmine küla Leesi, lõuna poole minnes Pedaspea.
Maa jagamisel Kiiu ja Kolga mõisa vahel jagati külagi kaheks, tänapäevaseks Kiiu-Aablaks ja Kolga-Aablaks. Mõlemad kuulusid Kuusalu kihelkonda. Juminda poolsaar kuulus Kolga mõisale, aga Kiiu mõisal oli poolsaare lääneosas üks lahustükk. Piiriks oli Aablaht, mis jagas küla kaheks, Kiiu-Aabla jääb põhja ja Kolga-Aabla lõuna poole.
Aablat on esmamainitud 1517. aastal Kiiu mõisa rannakülana "Habbelach". Hiljem on seda mainitud 1535. aastal kujul "Habel" ja 1538 kujul "Habela" (mõlemad Kiiu mõisas), 1586 kujudel "Habelach" ja "Habell" (Kiiu ja Kolga mõisas). 1699. aastast pärineb nimekuju "Habbla Byy".
18. sajandil hakati saksa keeles Kiiu-Aablat nimetama "Gross Habila" 'Suur-Aabla' ja Kolga-Aablat "Klein Habila" 'Väike-Aabla'. Samal sajandil läksid Kiiu mõisa rannakülad Kolga mõisale.
Aastatel 1977–1997 olid mõlemad külad ametlikult ühendatud Aablaks.
Küla nimi pärineb lahe nimest, mis on algselt olnud h-alguline ja mille algusosa on puuliigi nimetus "haab".
Küla läbib Aabla oja. Küla lähedal asub Aabla raba ehk Aabla soo ehk Keitma raba.
À

À on täht A, millele on lisatud diakriitiline märk graavis. 
Eesti keeles on toorlaenust eessõnana kasutusel prantsuse keelest laenatud sõna "à", mis pannakse hulka või muud määra tähistava fraasi ette, et näidata hulga või määra jaotumise ühikut. Näiteks fraasis
 "kolm pastakat "à" 10 krooni
peetakse silmas, et iga pastaka hind on 10 krooni.
Aadama Sild

Aadama Sild ehk Ram Setu (singali keeles රාමගේ පාලම, tamili keeles ராமர் பாலம், sanskriti keeles रामसेतु) on Hindustani poolsaare lõunatipust ligi 250 km kaugusel idakirdes asuv ning Mannari lahte ja Palki väina eraldav lubjakiviseist setteist ahelik. 48 km pikkuse leetseljakute, korallrahude ja saarte reana ühendab see Pāmbani saart ja Sri Lanka looderannikul asuvat Mannari saart.
Ram Setu on korduvalt olnud ühenduses mannermaaga, seda viimati 15. sajandil. Indiale kui ka Sri Lankale kuuludes on see olnud tähtis pärlipüügipiirkond. Ahelik on sajandeid olnud ühendusteeks Sri Lanka ja Hindustani poolsaare tamilitele. "Rāmājana" eepose järgi on tegu jäänustega sillast, mille ahvikarja abiga ehitas Rāma. Tal oli legendi järgi võimalik nõnda oma röövitud abikaasat Sītāt tagasi tuua mütoloogiliselt saarelt Lanka. 
India valitsus kavatseb laevaliikluseks läbi aheliku rajada Setu kanali, kuid eriliselt ägedalt on selle vastu hindu rahvuslased, ja ka keskkonnakaitsjad.
Aadlitiitel

Aadlitiitel on aadliku aste aadlisiseses hierarhias. Seda väljendab vastav sõna (tiitel). 
Paljud aadlitiitlid pärinevad funktsioonide nimetustest.
Aadlitiitlite süsteemid on eri maades eri aegadel olnud erinevad. Üldistav koondtabel alanevas järjekorras on järgmine (järjekord hierarhias võib mõnel juhul erineda):
Karl Orviku

Karl Orviku (17. veebruarini 1927 Janson, Jaansoon; 17. august 1903 Kohtla, Ida-Virumaa – 7. märts 1981 Tallinn) oli eesti geoloog, loodusteaduste doktor (1940), geoloogia-mineraloogiadoktor (1946), Eesti NSV Teaduste Akadeemia liige (1946).
Elukäik.
1922. aastal lõpetas ta Rakvere poeglaste gümnaasiumi ja 1930 Tartu Ülikooli geoloogina.
Aastatel 1926–1958 töötas ta Tartu Ülikooli geoloogiakateedris (1926–1930 geoloogiakabineti abijõud, 1931–1939 vanemassistent, aastast 1939 instruktor-assistent, 1944–1956 Tartu Riikliku Ülikooli geoloogiakateedri juhataja).
1946. aastal valiti ta Eesti NSV Teaduste Akadeemia korrespondentliikmeks, 1954 akadeemikuks. Aastatel 1947–1952 oli ta ENSV Teaduste Akadeemia Geoloogia Instituudi asedirektor, aastail 1954–1968 samas direktor.
Aastatel 1946–1952 Eesti Loodusuurijate Seltsi esimees, aastast 1963 auliige.
Aastail 1961–1965 oli ta Rahvusvahelise Kvaternaariuurimisliidu täitevkomitee liige.
Teadustöö.
Oli Eesti nüüdisaegse litoloogia rajaja ja litostratigraafia arendaja. Avaldanud põhjapanevaid uurimusi kvaternaarigeoloogia (eriti Pleistotseeni stratigraafia), meregeoloogia, neotektoonika ja geoloogia ajaloo alalt. Oli eluta looduse kaitse ja geoloogilise terminoloogia korrastamise pioneere. Algatas Eesti geoloogia ajaloo ja geoloogiaalaste kirjutiste refereerivate kokkuvõtete koostamise.
Isiklikku.
Karl Orviku abikaasa oli Leonidia Orviku. Nende poeg Kaarel Orviku (1935–2021) oli samuti geoloog.
Voldemar Vaga

Voldemar Vaga (29. juuni 1899 Tallinn – 22. veebruar 1999 Tartu) oli eesti kunsti- ja arhitektuuriajaloolane, pedagoog.
Elukäik.
Ta õppis aastatel 1910–1917 Tallinna Nikolai I Gümnaasiumis, oli 1917. aastal Tallinna miilitsas prostituutide arvelevõtja, seejärel teenis aastani 1920 leiba kontoriametnikuna.
Aastatel 1913–1914 õppis Voldemar Vaga Eesti Kunstiseltsi joonistuskursustel, 1918–1919 Ants Laikmaa ateljeekoolis.
Tartu Ülikoolis õppis professor Helge Kjellini juures kunstiajalugu, lõpetas ülikooli aastal 1926 ning sai magistrikraadi tööga "Die Architekten der Dorpater Universität". Aastast 1923 töötas ta Tartu Ülikooli kunstiajaloo kabinetis. Stipendiaadiõpingud jätkusid 1928–1929 Sorbonne'i ülikoolis Pariisis. 
Aastatel 1933–1937 oli ta Eesti Entsüklopeedia kunstiosakonna toimetaja. Aastatel 1925–1940 oli Voldemar Vaga Kõrgema Kunstikooli Pallas lektor. 1944–1969 oli ta Tartu Riikliku Ülikooli õppejõud ja 1944–1950 ühtlasi samas Eesti ja üldise kunstiajaloo kateedri juhataja.
Ta on valitud Eesti 20. sajandi saja suurkuju hulka.
Isiklikku.
Voldemar Vaga vennad olid botaanik August Vaga ja kunstiteadlane Alfred Waga (Vaga).
Teadustöö.
Klassitsismiaja arhitektuurist ja skulptuurist on ta kirjutanud oma diplomitöö "Tartu Ülikooli arhitektid" (1928), lisaks "Das Schloss Põltsamaa, ein Denkmal der Kunst des 18. Jahrhunderts in Estland" (1931), "Denkmäler der Plastik des Klassizismus in Estland" (1931), "Vene arhitektide ja skulptorite teoseid baroki- ja klassitsismi-ajajärgust Eestis" (1947). Peateosteks on esimene eestikeelne ja ka kunsti Eestis käsitlev "Üldine kunstiajalugu" (1937–1938) ja esmakordselt kunsti Eestis keskajast kaasajani kokku liitev "Eesti kunst" (1940). 
Teise maailmasõja järel kujunes tema peamiseks uurimisvaldkonnaks Eesti ja Läti keskaja arhitektuur ning 19. sajandi baltisaksa kunst. 1964. aastal kaitses ta Leningradis I. Repini nim Kunstiinstituudi juures doktoritöö "Eesti keskaegne arhitektuur". Lisaks on ta kirjutanud monograafiad "Kunst Tartus 19. sajandil" (1971) ja "Kunst Tallinnas 19. sajandil" (1976).
Kunstnikuna.
Olles õppinud Eesti Kunstiseltsi joonistuskursustel ning Laikmaa ateljeekoolis, oli Voldemar Vaga sooviks saada kunstnikuks, kuid tema enda sõnutsi "hakkasin tegelema kunstiajalooga sellepärast, et kunstniku karjäär tundus raskena, lootusetuna aga oli ju vaja elada ja raha teenida." Voldemar Vaga meelisala olid linnavaated ja maastikud. Ta on loonud akvarelle ja arvukalt pliiatsijoonistusi. Ta on kujutanud Tallinna, Pariisi ning Eesti, Läti, Saksamaa, Belgia ja Prantsusmaa vaateid. 1984. aastal toimus Eesti Kunstimuuseumi tema tööde ülevaatenäitus, lisaks esines ta 1985. aastal näitusel Tartu Kunstnike majas nin sügisnäitustel nii Tallinnas kui Tartus. Voldemar Vaga teoseid leiab nii Eesti Kunstimuuseumi kui Tartu Kunstimuuseumi kogust.
Leer

Leeriks (saksa sõnast "Lehre" 'õpetus'; murdekeeles ka "peakool") nimetatakse mitmes kirikus (sealhulgas katoliku kirikus ja luteri kirikus) nii leeriõnnistamisele eelnevat õpetuse andmist kui ka sellele järgnevat õnnistamist ennast. Leeri käigus õpetatakse lapsele selgeks kristliku õpetuse põhitõed. Leeriõnnistuse (konfirmatsiooni) saanu loetakse täiskasvanuks. Tänapäeval käivad leeris ka täiskasvanud.
Eeldused.
Leeri läbimiseks peab inimene olema ristitud.
Dokumentatsioon.
Leeri läbinule antakse pärast leeriõnnistust vastav dokument – leeritunnistus.
Autoriõigusega kaasnevad õigused

Autoriõigusega kaasnevad õigused ehk naaberõigused on õigused, mis tekivad teose esitajal, fonogrammitootjal, raadio- ja televisiooniorganisatsioonil, filmi esmasalvestise tootjal, varem avaldamata teose pärast autoriõiguse kehtivuse lõppemist esimesena õiguspäraselt avaldaval isikul, samuti autoriõigusega mittekaitstava teose kirjanduskriitilise või teadusliku väljaande avaldajal.
Eestis reguleerib autoriõigusega kaasnevaid õigusi autoriõiguse seadus, eelkõige selle 8. peatükk "Teose esitaja, fonogrammitootja ning televisiooni- ja raadioteenuse osutaja õigused (autoriõigusega kaasnevad õigused)", milles kaasnevate õiguste subjektid määratleb § 62 lg 1. Sama seaduse § 621 lg 1 kohaselt kaasnevate õiguste objekti kaitstust eeldatakse ning tõendamiskohustus on kaitstuse vaidlustajal. Kaasnevate õiguste teostamine ei piira autoriõiguse teostamist. § 74 kohaselt kehtivad kaasnevad õigused 50 aastat: 1) teose esitaja suhtes – teose esmakordsest esitamisest arvates (esituse fonogrammile jäädvustatud salvestise avaldamise või üldsusele suunamise korral 70 aastat avaldamisest või üldsusele suunamisest, muu salvestise korral 50 aastat); 2) fonogrammitootja suhtes – fonogrammi esmakordsest salvestamisest arvates (õiguspäraselt avaldatud või üldsusele suunatud fonogrammi korral 70 aastat pärast avaldamist või üldsusele suunamist); 3) televisiooni- ja raadioteenuse osutaja suhtes – saate esmakordsest edastamisest arvates; 4) filmi esmasalvestise tootja suhtes – filmi esmakordsest jäädvustamisest arvates (õiguspärase avaldamise või üldsusele suunamise korral sellest arvates 50 aastat). Varem avaldamata teose, kirjanduskriitilise või teadusliku väljaande kaasnevad õigused, mis on võrdsed autori varaliste õigustega, kehtivad 25 aasta jooksul teose esmakordsest avaldamisest või üldsusele suunamisest (§ 741). § 75 kehtestab kaasnevate õiguste piirangud füüsiliste isikute mitteäriliseks isiklikuks otstarbeks, hariduses ja teaduses, päevasündmuste kajastamisel, tsiteerimisel, ajutiste salvestiste tegemisel ning üldiselt teoste vaba kasutamise korral seaduse 4. peatükis sätestatud juhtudel (kasutamine isiklikul otstarbel, teaduses, hariduses, informatsiooniliselt ja õiguslikult, mäluasutustes, orbteoste kasutamine jne).
Eesti keeles on vahel eksitavalt nimetatud naaberõigusi ehk autoriõigusega kaasnevaid õigusi ka naabrusõigusteks.
Max Pechstein

Max Hermann Pechstein (31. detsember 1881 Zwickau – 29. juuni 1955 Lääne-Berliin) oli saksa maalikunstnik, ekspressionist.
Varane kokkupuude Vincent van Goghi teostega andis Max Pechsteini loomingule tõuke ekspressionismi suunas. Pärast õpinguid Dresdenis kohtus ta Erich Heckeliga ja kuulus 1906. aastast kunstirühmitusse Die Brücke. Ta oli selle rühmituse ainus akadeemiliselt kunsti õppinud liige.
Hiljem Berliinis kogus ta tuntust dekoratiivsete ja värviküllaste maalidega, mis olid mõjutatud van Goghist, Henri Matisse'ist ja fovismist. Aegamööda muutusid tema maalid järjest primitivistlikumaks: ta hakkas kasutama jämedaid musti jooni ja nurgelisi figuure.
Kui natsid 1933 Saksamaal võimule tulid, sattus Pechsteini kunst põlu alla. Pechstein oli Berliini Kunstiakadeemia professor kümmekonna aasta jooksul, kuni natsid ta 1933 lahti lasksid. 326 tema maali kõrvaldati Saksa muuseumidest. Tema 16 tööd olid väljas 1937. aastal toimunud "Degenereerunud kunsti" näitusel. Sel ajal tõmbus Pechstein üksildusse Pommeri maakohas. 1945. aastal sai kunstnikust taas akadeemia õppejõud. Järgnevatel aastatel pälvis ta oma loomingu eest rohkesti aunimetusi ja auhindu.
Kunstnikuna oli Pechstein küllalt viljakas. Ta valmistas 421 litograafiat, 315 puu- ja linoollõiget ning 165 intaljot, peamiselt oforte.
Karl Schmidt-Rottluff

Karl Schmidt-Rottluff (1. detsember 1884 – 10. august 1976 Berliin) oli saksa maalikunstnik, ekspressionist.
Karl Schmidt sündis Chemnitzi lähedal Rottluffis. 1905. aastal lisas ta oma sünnikoha oma nimele.
Karl Schmidt-Rottluff oli üks neljast Dresdeni Kuningliku Tehnilise Kõrgkooli arhitektuuritudengist, kes asutas 1905. aastal kunstnike rühmituse Die Brücke.
Max Beckmann

Max Carl Friedrich Beckmann (12. veebruar 1884 Leipzig – 28. detsember 1950 New York) oli saksa ekspressionistlik maalikunstnik, skulptor, graafik ja kirjanik.
Beckmann õppis Weimaris ja Berliinis. Ekspressionistlikku käsitluslaadi asus ta viljelema pärast I maailmasõjas osalemist. Pärast 1930. aastat viibis ta korduvalt Pariisis, kus tutvus Picasso, Henri Matisse'i ja Georges Braque'iga. Kui natsionaalsotsalistid ta "mandunud" kunstnikuks kuulutasid, emigreerus Beckmann esmalt Hollandisse ja 1947. aastal USAsse. Seal töötas ta mitmes kunstikoolis õppejõuna.
Beckmanni müstilise loomingu võtmeks on terav ühiskonnakriitika ühendatuna autobiograafiliste ja mütoloogiliste elementidega. 
Tuntumad teosed: "Öö" (1918–19), "Põrgu" (1919), "Ärasõit" (1932–33), "Püha Antoniuse kiusatus" (1936), "Odysseus ja Kalypso (1943), "Apokalüpsis" (1943) ja "Argonaudid" (1950).
Eduard Vääri

Eduard Vääri (26. juuni 1926 Lapetukme küla, Tartumaa – 17. mai 2005) oli eesti keeleteadlane, filoloogiadoktor (1975).
1950. aastal lõpetas Vääri Tartu Riikliku Ülikooli ning töötas 1952. aastast samas õppejõuna. 1953 kaitses ta kandidaadiväitekirja sugulusalasest sõnavarast läänemeresoome keeltes, 1975. aastast doktoriväitekirja liivi keele algupärastest tuletussufiksitest.
Teadustöö.
1957. aastal sai Väärist dotsent, 1980. aastal professor ning 1993. aastal emeriitprofessor. õpetamist jätkas ta 1997. aasta kevadeni. 1976–1978 oli ta Helsingi ülikoolis eesti keele lektor. 1990. aastast oli ta EPMÜ keeltekeskuse õppejõud.
Tartu Ülikoolis õpetas Vääri sissejuhatust keeleteadusse, üldkeeleteadust, liivi ja vadja keelt, soome-ugri keelte ajaloolist grammatikat ning soome kirjandust. Aastaid juhendas ta pedagoogilist praktikat ning käis igal aastal keeleuurimisretkedel liivlaste juures. Vääri peamised uurimisalad olid läänemeresoome keeled, keeleteaduslikud ja metoodilised probleemid, keeleteaduse ajalugu ning Tartu ülikooli ajalugu.
Eduard Vääri avaldas üle 200 uurimuse liivi keelest. Ta koostas ka eesti keele õpiku soomlastele ja "Eesti keele õpiku keskkoolile", millest on ilmunud kümneid kordustrükke. Samuti kirjutas ta eesti keele ja selle õpetamise metoodikast. Koos Johannes Silveti ja Richard Kleisiga oli ta üks "Võõrsõnade leksikoni" autoritest.
Ühiskondlik tegevus.
Aastatel 1993–1996 oli ta Tartu linnavolikogu haridus- ja kultuurikomisjoni esimees.
Vääri oli 1999. aastal loodud Eesti Keele Kaitse Ühingu asutajaid, hiljem esimees, samuti Soome-Ugri Seltsi ja Soome Kirjanduse Seltsi välisliige..
Isiklikku.
Tema abikaasa oli Reet Vääri, tütred Haale LeBlanc, Mairit Kratovitš, Elia Vääri.
Scarlett Thomas

Scarlett Thomas (sündinud 1972) on Briti kirjanik. 
Temalt on ilmunud romaanid "Bright Young Things" (2001), "Going Out"(2002), "PopCo" (2004) ja "The End of Mr Y" (2006) ning mõned lühijutud ajakirjades ja antoloogiates. 
Scarlett Thomas on lõpetanud Ida-Londoni Ülikooli kultuuriuuringute alal ning on õpetanud loovkirjutamist mitmes Inglismaa kõrgkoolis. Üheks tema huvialaks on matemaatika; matemaatika-, füüsika-, krüptograafia- ja filosoofiaekskursse on põimitud ka tema romaanidesse, mille läbivaks teemaks on võõrandumine ja identiteedikriis. 
Thomas on küllalt kriitiline tänapäeva Lääne ühiskonna ja massikultuuri suhtes, samuti on ta veendunud taimetoitlane. 
Välislingid.
Konfirmatsioon

Konfirmatsioon on katoliku kirikus ja luteri kirikus ristimise kinnitamine. Katoliku kirikus on see sakrament. 
Täisealine inimene tunnistab leerijumalateenistusel oma lapsepõlves vanemate poolt soovitud ja toimetatud ristimist. Samas ta tunnistab aga ka oma usku Jumalasse ja selle kiriku, kus ta konfirmeeritakse, oma kirikuks.
Kohati on mõiste "konfirmatsioon" kahemõtteline:
Õigeusu kirikus on selle asemel salvimise sakrament, mis toimetatakse tavaliselt kohe pärast ristimist.
Pullapää

Pullapää on endine küla Läänemaal Haapsalu linnas. Asub mere ääres Haapsalust läänes, halduslikult osa Nõmme külast. Seal asub Pullapää neem ja pankkallas.
Külas on 1896 avatud mälestusmärk tsaar Aleksander III-le, kes Pullapää rannas sageli koos perega puhkas.
Küla järgi sai nime Pullapää kriis.
Pullapääl asuv prügila suleti 1. jaanuaril 2007.
Ajaloost ja loodusest.
Kohta on esmamainitud 1391. aastal nimega "Pulenpe" ja räägitud kui rootslaste asualast.
Omapärane on Pullapää kõrge paelava loodus. Kevaditi võib liigirikka taimestikuga loopealsetel näha õitsemas ohtralt käpalisi.
Paarisaja meetri kaugusel Pullapää poolsaare rannast asub umbes 200 m pikkune ja 4 m kõrgune alamsiluri kivististerikas Juuru lademe Tamsalu kihistu. Oma murdunud servadega on ta Eesti pankrannikutest üks ainulaadsemaid. Veel 1960. aastate algul korraldati sinna igal kevadel kooliekskursioone.
Astangu all kasvab haruldane loomännik.
Kunagi asus antud paikkonnas ka Nõmme küla. Nõukogude perioodil muudeti see militaarseks piirkonnaks: rajati raketibaas, ehitati sõjaväelinnak ja paigaldati radarid. Eiglast otse Pullapääle ehitatud tee sai nimeks "Prospekt Mira" (Rahu tee). Praeguseni võib uudistada raketihoidlat Pullapää astangu lähedal, mis oli ette nähtud maa-õhk tüüpi rakettide hoidmiseks.
Pullapää neem on olnud sajandeid Haapsalu suvitajate väljasõidukoht. Seal käisid ka Haapsalus suvitanud Vene tsaarid, näiteks Aleksander III, kes olevat koguni ise lõkkes kartuleid küpsetanud.
Pärast tsaari surma 1894. aastal püstitati Pullapääle tema kunagist külaskäiku meenutav mälestussammas. 1896. aastal valminud Vasalemma marmorist sammast kroonisid kolm kuldset sibulkuplit, esikülje nišis metallreljeefil võis näha tsaari lõkke ääres. 1917. aasta revolutsiooni käigus sai sammas kõvasti kahjustada.
Al

Al, AL või al võib tähendada mitut asja:
Vaata ka.
Luga (linn)

Luga (ka Luuga, vadja "Laugaz", soome "Laukaa", ka "Ylä-Laukaa") on linn Venemaal Leningradi oblastis, Luga rajooni keskus. Asub Lauga jõe ääres, 150 km Peterburist lõunas.
Linn asutati 1777.
Aastatel 1852–1862 rajati laiarööpmeline Peterburi–Varssavi raudtee. Raudtee pikkus oli koos haruliinidega 1280 km. Raudtee trass kulges läbi Gattšina, Luga, Pihkva, Ostrovi, Põtalovo, Režitsa, Dünaburgi, Vilno, Landvarovo, Grodno ja Białystoki.
Teise maailmasõja ajal suudeti linna kaitsta üle kuu aja, takistades Saksa vägede liikumist Leningradi suunas. Luga oli 24. augustist 1941 kuni 12. veebruarini 1944 Saksa vägede poolt okupeeritud.
Lugas asub märkimisväärne sõjaväegarnison:
Meeleparanduse sakrament

Meeleparanduse sakramendiks ehk pihiks nimetatakse katoliku kirikus ning traditsioonilises luterluses sakramenti, mille käigus inimene saab andeks oma patud.
See toimub meeleparanduse tulemusena. 
Meeleparanduse sakramendi käigus:
Õigeusu kirikus nimetatakse seda sakramenti patutunnistamise sakramendiks.
Abielu sakrament

Abielusakrament on katoliku kirikus ja õigeusu kirikus (tinglikult ka luterluses) sakrament, milles mees ja naine lubavad truult täita abielukohustusi kuni surmani. 
Katoliku kirik.
Katoliku kirik käsitleb abielu mehe ja naise vahelise lepinguna ning – erinevalt teistest sakramentidest – lepingupooli abielusakramendi jagajatena.
Kristlikku abiellu saavad astuda mees ja naine, kes on vastastikku kinnitanud oma nõusolekut ja vaba tahet abiellumiseks ja kellel ei ole ilmalikust ega kanoonilisest õigusest tulenevaid takistusi abiellumiseks. Tulevased abikaasad peavad olema eelnevalt vastu võtnud konfirmatsiooni sakramendi. Abiellumiseks mittekatoliiklasega on vajalik kohaliku piiskopi luba.
Katoliiklikku abielu lahutada ei saa – "Mis Jumal on ühte pannud, ärgu lahutagu inimene mitte". Teatud tingimustel on siiski võimalik abielu annulleerida ja see õigus on antud ainult paavstile kui Kristuse maapealsele asemikule. Annulleerimise aluseks saab olla ainult kanoonilise õiguse reeglite rikkumine abielu sõlmimisel, sealhulgas ka ühe või mõlema abikaasa sihilik kavatsus abielutõotust mitte austada, kui see on tõendatav. 
Õigeusu kirik.
Õigeusu kirikus käsitletakse abielu kutsumusena, mille jaoks on vajalik Püha Vaimu and ja mille tulemusena loodav perekond on kiriku väike mudel. Ideaalis peaks abielu aset leidma vaid õigeuskliku mehe ja õigeuskliku naise vahel, kuid piiskopi loal on õigeusklikel lubatud abielluda ka teiste kristlike kirikute liikmetega. Segaabielusid puudutavad reeglid on eri maade õigeusu kirikutes erinevad, olles tavaliselt leebemad riikides ja piirkondades, kus õigeusk on vähemususund.
Õigeusu laulatuse tseremoonia on üles ehitatud ristimise ja salvimise tseremoonia eeskujul. See koosneb kahest osast: sõrmuste vahetamisest ja pruutpaari kroonimisest. 
Õigeusu käsitluse kohaselt on abielu igavene, kuid kirik möönab, et inimene on patune ja ebatäiuslik ning lubab seetõttu erandina ka abielu lahutamist ja uuesti abiellumist. Vaimulikud peavad abielusideme katkemisel – nii abikaasa surma kui ka abielulahutuse korral – jääma vallaliseks ja elama tsölibaadis.
Luterlus.
Ka luterliku arusaama järgi võiks abielu nimetada sakramendiks põhjusel, et selle kohta on olemas Jumala käsk ja tõotused, ent sel juhul tuleb teha vahet sakramentidega, mis on seda tõelises tähenduses. Augsburgi usutunnistuse apoloogia XIII: "Abielu ei ole seatud mitte Uues Testamendis, vaid kohe inimsoo loomise alguses. Selle kohta on Jumala käsk ja ka tõotused, mis ei kuulu küll päris Uue Testamendi, vaid pigem maise elu juurde. Seepärast, kui keegi tahab seda sakramendiks nimetada, tuleks see ikkagi eraldada teistest, mis on tõelised Uue Testamendi märgid ja armu ning pattude andeksandmise tunnistused."
Vaimulikuseisuse sakrament

Vaimulikuseisuse sakrament ehk vaimulikuks pühitsemise sakrament on katoliku kirikus sakrament, mille käigus inimene pühitsetakse vaimulikuks. 
Vaimulikuseisuse sakramendi kaudu saab Jeesus jätkata oma teenimistööd. Vaimulike kaudu saab Kristus kiriku jaoks nähtavaks.
Õigeusu kirikus vastab sellele vaimulikku ametisse pühitsemise sakrament.
Sõjahaudade kaitse seadus

Sõjahaudade kaitse seadus (lühend SHKS) on Eesti territooriumil peetud sõjategevuses hukkunud isikute säilmete kaitse, austamise ja väärika kohtlemise tagamiseks kehtestatud seadus. 
Seadus võeti vastu Riigikogu poolt 10. jaanuaril 2007. a ning kuulutati Vabariigi Presidendi poolt välja 11. jaanuaril samal aastal. 
Eelnõu algatajate hinnangul pidi seadus looma juriidilise aluse Tõnismäe pronkssõduri teisaldamiseks.
Andres Dvinjaninov

Andres Dvinjaninov (sündinud 20. novembril 1963 Tartus) on eesti näitleja, laulja, lavastaja ja teatrijuht.
Ta on lõpetanud 1981. aastal Tartu 7. Keskkooli, õppinud aastail 1981–1984 Tartu Riikliku Ülikooli majandusteaduskonnas ja lõpetanud 1988. aastal Tallinna Riikliku Konservatooriumi lavakunstikateedri (13. lend). 
Aastatel 1988–2000 oli ta Vanemuise teatri näitleja ja lavastaja, 2000–2006 töötas Eesti Nukuteatri kunstilise juhina ja 2006–2008 Eesti Nuku- ja Noorsooteatri lavastajana.
1996. aastal asutas Andres Dvinjaninov MTÜ Tartu Suveteatri Seltsi (Emajõe Suveteater). Ta on selle juhatuse esimees. 
Ta on mänginud üle 70 rolli Eestis ja Soomes, lavastanud üle 40 korra Vanemuises, Eesti Nuku- ja Noorsooteatris, Emajõe Suveteatris, teatrites Estonia ja Endla ning Viimsi Suveteatris ja Otepää Suveteatris, Karlova Teatris, esinenud muusikalavastustes, filmides ja telesarjades ("Libahuntide pärijanna" Riia Kinostuudios, "Sangarid", "Õnne 13", "Pilvede all", "Litsid", "Pank" jm), lavastanud telesarja "Eestlane ja venelane", dramatiseerinud ja kirjutanud näidendeid ja muusikalilibretosid. 
1992. aastal oli Andres Dvinjaninov üks Eesti Näitlejate Liidu taasasutajaid ja aastatel 1993–2000 oli selle juhatuse liige. Ta on Eesti Näitlejate Liidu ning Eesti Lavastajate ja Dramaturgide Liidu liige. Aastatel 2002–2007 oli ta UNIMA Eesti Keskuse president. 
Aastatel 1980–1985 mängis ja laulis ta ansamblites Miks JUTITA, Salong, Kasum ja Justament, hiljem ansamblites Tip-Malts ja Raba. Alates 1993. aastast on ta ansambli Kaunimate Aastate Vennaskond liige.
2017. aastal osales ta TV3 saatesarja "Su nägu kõlab tuttavalt" 6. hooaja saadetes. 2018. aastal juhtis saadet “Tähtede hõbelusikas”. Ta on esinemise ja häälekoolitaja ning olnud üks Eesti Televisiooni reisisaate "Reisile minuga" (2009–2020) juhte.
Isiklikku.
Andres Dvinjaninov on olnud kolm korda abielus. Abielust Eesti Draamateatri endise direktori Ruti Einpaluga on tal tütar Stina ja poeg Markus Dvinjaninov. Abielust näitleja Marika Barabanštšikovaga on tal poeg Mattheus. Abielust näitleja Ingrid Isotammega on tal tütar.