Eesti teedevõrk

Eesti teedevõrku kuuluvad riigiteed, kohalikud teed, erateed ja metsateed. Riigiteed liigitatakse seejuures põhimaanteedeks, tugimaanteedeks, kõrvalmaanteedeks ja ühendusteedeks.
Ülevaade.
2021. aasta alguse seisuga oli Eestis riigiteid 16 668 km, millele võis sõltuvalt ilmaoludest lisanduda kuni 87,6 km ajutisi jääteid. Riigiteedest 1605 km olid põhimaanteed, 2405 km tugimaanteed, 12 530 km kõrvalmaanteed ja muud riigiteed ning 128 km rambid ja ühendusteed. Kohalikke teid oli 23 920 km ning neist 75,4% olid maanteed, 21,9% tänavad ning 2,7% jalg- ja jalgrattateed. Koos era- ja metsateedega oli Eesti teedevõrgu kogupikkuseks hinnanguliselt aga ligi 59 000 km.
Tee haldamise ning hoolduse eest vastutab vastav omanik – riigimaanteid haldab Transpordiamet, vallamaanteid kohalik omavalitsusüksus ja eramaanteid eraomanik. Sealjuures on riigimaanteedel tagatud talihooldus täies ulatuses, valla- ja eramaanteel vastavalt kohaliku omavalitsuse määratud ulatusele. Tee omanik või haldaja vastutab rajatise seisukorra eest ning on kohustatud puuduste põhjustatud kahjude korral liiklejatele kahju hüvitama.
Maanteede ehituses peetakse Eestis suurimaks probleemiks rohkeid külmumis-sulamistsükleid, mis kiirendab pragude teket.
Avalikult kasutatavate teede andmed on koondatud Teeregistrisse.
Eesti riigiteedest on 950 km arvatud kuuluma rahvusvahelisse E-teede võrku ja 1291 km TEN-T-võrgustikku. Seejuures on suurem osa E-teedest ühtlasi ka TEN-T-teed.
Ajalugu.
Eesti teede kujunemist on mõjutanud soised ja liigniisked alad. Kuni 20 sajandini oli Eestis kaks teedevõrku: suvine ja talvine.
Eesti teedevõrk on tekkinud ammu ning see on arenenud koos inimasustuse kujunemisega, teedevõrgu teke ja kujunemine olenes paikkonna kliimast, maapinna geoloogiast ja ehitusmaterjalidest. Eesti teedevõrku võib lugeda mitme naabermaaga võrreldes üsna tihedaks – tiheda teedevõrgu üks põhjuseid on suhteliselt hõre inimasustus.
13. sajandiks olid välja kujunenud suured teed, mis suundusid järgnevalt: 1) Ridalast Keila kaudu Tallinna, 2) Virtsust Laitse kaudu Tallinna, 3) Virtsust Pärnu, 4) Pärnust otsetee Tallinna, 5) Tallinnast Türi kaudu Viljandi ja sealt mõõda Koiva jõge Liivimaale, 6) tee Liivimaale piki Pärnu lõunarannikut, 7) Tallinnast itta Rakvere ja Narva kaudu, 8) sellelt teine haru Rakverest Tartu ja kolmas 9) Rakverest Virumaa läänerannikule, 10) Tartust Otepää kaudu kolmas lõunapoolne tee Lätti ja 11) Otepäält tee Pihkva. 1630 andis Liivimaa kindralkuberner välja postikorraldusseaduse, millega pidi Eesti maanteede (sõjamaanteede) juurde loodama postimaanteed ja postijaamad. Venemaa keisririigi Eestimaa kubermangu ja Liivimaa kubermangu läbisid Tallinna–Peterburi postimaantee, Peterburi–Riia postimaantee, Tallinna–Riia postimaantee.
Peateede põhisuunad on püsinud tänapäevani üsna samadel marsruutidel, suuremad muutused toimusid 20. ja 21. sajandil seoses autoliiklusega ning maaparandustöödega.
Veel 1930. aastatel oli enamik Eesti teedest katteta pinnasteed, mis tegi need vihmase ilma korral ka hobuvankritele peaaegu läbitamatuks. Probleemi üritati lahendada vankrite standardiseerimise ja selle kaudu roobaste vähendamisega. Samas oli pärast Esimest maailmasõda veoautode kasutamine plahvatuslikult kasvanud, kuna sõiduk oli sõjas oma väärtust kinnitanud: veoautodega toimunud transport ja selle tagamiseks korraldatud teehooldus näitasid, et autotransport võib konkureerida rongiveoga.
Eesti riigiteed.
Eesti riigimaanteed on jagatud talituslikult nelja liiki:
Eestis on põhimaanteid kokku 1605 km ja need moodustavad kogu riigimaanteede võrgust 9,6%. Samas on põhimaanteedel liikluskoormus ülejäänud teedevõrguga võrreldes oluliselt suurem, igapäevane läbisõit põhimaanteedel moodustab umbes 50% kogu maanteeliiklusest. Eestis on tugimaanteid kokku 2405 km ja kogu riigimaanteede võrgust moodustab see 14,4%. Kõrvalmaanteid on 12 530 km ehk 75,2% ning rampide ja ühendusteede alla arvatakse 128 km ehk 0,8%.
2020. aasta lõpu seisuga oli Teeregistris 1791 kõrvalmaanteed, mis olid omakorda jagatud 3087-ks homogeenseks teelõiguks. 43,5% kõrvalmaanteede ulatusest oli ööpäevane liiklussagedus alla 100 auto ning veel 27,3% üle 100, aga alla 300 auto ööpäevas.
2021. aasta alguse seisuga oli Eesti riigiteedest 5181 km asfalt- ja tsementbetoonkattega, 3517 km mustkattega, 964 km tuhkbetooni ja stabiliseeritud kattega, 2640 km pinnatud kruusakattega, 1 km kivikattega ning 4365 km kruusa- ja pinnasteed.
Maanteede numeratsioon.
Kõigile maanteedele on omistatud unikaalne teenumber. Kui kahel teel on üks ühine lõik, kuulub see lõik üldjuhul väiksemat numbrit omava tee juurde. Riigimaanteedele numbri määratlemisel on lähtutud järgmistest põhimõtetest:
Mitut maakonda läbivale kõrvalmaanteele numbri määramisel lähtutakse selle maakonna koodist, kust tee algab. Kõrvalmaantee numbris sisalduv maakonna kood jääb muutumatuks kogu maantee ulatuses.
Teenumbrid maakonniti:
Liikluskoormus.
2020. aastal oli aasta ööpäevane liiklussagedus põhimaanteedel 5407 autot/ööpäevas, tugimaanteedel 1641 autot/ööpäevas ja kõrvalmaanteedel 321 autot/ööpäevas.
2010. aastal hinnati Eesti autopargi aastaseks läbisõiduks 8355,3 miljonit km ning keskmine Eestis sooritatud läbisõit registris oleva sõiduki kohta oli sõiduautodel 12 752 km, bussidel 33 867 km ja veoautodel 14 360 km.