Õpetatud Eesti Selts

Õpetatud Eesti Selts (lühend ÕES; saksa keeles "Gelehrte Estnische Gesellschaft", GEG; ladina keeles "Litterarum Societas Esthonicae") on 1838. aastal asutatud vanim Eesti teadusselts, mis tegutseb Tartu Ülikooli juures.
Rahvusteaduste esindajaid koondava seltsi eesmärk on põhikirja järgi "edendada teadmisi eesti rahva minevikust ja olevikust, keelest ja kirjandusest ning eestlaste asustatud maast". Selleks tarbeks korraldatakse konverentse, loenguid, antakse välja teaduslikke trükiseid ning toetab uurijaid materiaalselt.
ÕES asutati 18. jaanuaril 1838 ning tegutses kuni 1950. aastani, mil Nõukogude võimud selle tegevuse Eesti NSV-s lõpetasid. Kuni 1928. aastani toimus seltsi tegevus seejuures saksa keeles. Laulva revolutsiooni aegu 1988. aastal see taasasutati. 2001. aastal sai seltsist Eesti Teaduste Akadeemia assotsieerunud liige, 2010. aastast tegutseb ÕES mittetulundusühinguna.
Ajalugu.
Seltsi asutamine.
Õpetatud Eesti Seltsi eelkäijateks olid 1819. aastal Tartu linnas Tartu- ja Võrumaa pastorite loodud ja Võrumaa praosti Friedrich Gottlieb Moritzi juhitud Eesti Õpetatud Selts ("Ehstnische Gelehrte Gesellschaft zu Dorpat") ja Tartu Ülikooli juures 1831. aastal loodud Teaduslik Vestlusring.
Asutajaliikmeid oli 19, neist oli 11 pastorit, 4 Tartu Keiserliku Ülikooli õppejõudu ja 4 Tartu haritlast. Nende hulka kuulusid Fr. R. Faehlmann, Dietrich Heinrich Jürgenson, Friedrich Georg von Bunge, Alexander Friedrich von Hueck, Friedrich Kruse, E. Herrmann, kooliõpetajad Carl Gottfried Gustav Masing ja Peter Preis ning pastorid Johann Samuel Boubrig, Johann Friedrich Heller, R. Hollmann, Heinrich Georg von Jannau, Georg Magnus Knüpffer, Friedrich Ferdinand Meyer, F. J. Moritz, Carl Gottlieb Reinthal ja Adam Johann Schubbe. Esimeseks presidendiks valiti Tartu linna pastor C. H. C. Gehewe.
1839. aasta jaanuaris vastuvõetud põhikirja järgi seati ÕES-i ülesandeks uurida eesti rahva ajalugu ja olevikku, traditsioonilist asuala, keelt ja kirjandust. Samuti võeti eesmärgiks asutada oma seltsi teaduslik väljaanne ning koguda eestlaste kultuuri ja ajalooga seotud esemelisi ja kirjalikke "mälestusmärke" ning oma muuseum.
Tegevus algusaastatel.
Seltsi igakuiseid koosolekuid sisustati akadeemiliste ajaloo-, keele-, kirjanduse-, rahvaluule-, etnograafia- ja muude eestiaineliste ettekannetega. Eriti just seltsi loomisele järnenud perioodil pöörati palju tähelepanu rahvavalgustuslikule tegevusele. Näiteks andis ÕES-i tellimusel seltsiliige Fr. R. Kreutzwald 1840. aastal välja joomarluse ja alkoholi kahjuliku mõju eest hoiatava eestikeelse raamatu "Wina-katk".
ÕES-i liikmete arv kahekordistus 1839. aastal.
1840. aastal hakati avaldama perioodilist väljaannet "Õpetatud Eesti Seltsi Toimetused" ("Verhandlungen der Gelehrten Estnischen Gesellschaft"), kus ilmus näiteks aastatel 1857–1861 Kreutzwaldi koostatud Eesti rahvuseepos "Kalevipoeg". Korduvalt püüti ka asutada oma ajalehte, ent see ei õnnestunud.
1860.–1890. aastad.
1860. aastatel algas koos Venemaa keisririigi venestamispoliitikaga ka ÕES-i tegevuses uus ajajärk. Seltsi estofiilsete asutajate asemele oli tõusnud uus saksameelsemate liikmete põlvkond, mistõttu jäi ÕES suuresti eemale eesti rahvusliku ärkamisaja põhisündmustest. Eriti just aastatel 1869–1899 seltsi presidendiks olnud keeleteadlase K. H. L. Meyeri juhtimisel kesknduti nüüd peaasjalikult vaid akadeemilisele tegevusele.
Asutati mitu uut väljaannet: 1861. aastal hakkas ilmuma "Õpetatud Eesti Seltsi aastaraamat" ("Sitzungsberichte der Gelehrten Estnischen Gesellschaft"), mida anti 1938. aastani välja 72 köidet. Lisaks anti aastatel 1863–1869 välja 7 köidet "Õpetatud Eesti Seltsi Kirju" ("Schriften der Gelehrten Estnischen Gesellschaft"). Aktiivselt vahetati väljaandeid teiste teadusseltsidega nii Vene keirsiririigis kui välismaal, muutes seltsiliikmete teadustöid seeläbi kättesaadavamaks ja tuntumaks kogu kaasaegsele teadlaskonnale.
Ka seltsi liikmete arv jätkas pidevat kasvu, ületades sajandi teisel poolel 300 piiri. Tunnustatud baltisaksa teadlaste (Leo Meyer, Constantin Grewingk, Eduard Winkelmann, Richard Hausmann) kõrval liitus seltsiga ka üha rohkem eestlasi (nt Jakob Hurt, Jaan Jung, Mihkel Veske, Karl August Hermann, Martin Lipp, Villem Reiman, Oskar Kallas, Jaan Tõnisson).
20. sajandi algus.
Uue sajandil piirkonda iseloomustanud teravad ühiskondlikud-poliitilised vastuolud kandusid edasi ka ÕES-i. 1910. aastal otsustas selts lõpetada uute eesti päritolu liikmete vastuvõtmise, kuna tollal liikmeskonna enamuse moodustanud baltisakslased pelgasid eestlaste lisandumisel vähemusse jäämist. Konflikte tekkis ka Tartu Ülikooliga.
Seltsi tegevus iseseisvas Eestis.
Esimese maailmasõja algusega soiku jäänud ÕES-i tegevus käivitus aktiivsemalt uuesti 1919. aastal tollase Tartu Ülikooli kuraatori Peeter Põllu juhtimisel. Eestlaste osakaal hakkas nüüd seltsis jõudsalt kasvama ning 1928. aastal mindi üle eestikeelsele asjaajamisele.
1938. aastal tähistati pidulikult seltsi 100. aastapäeva.
ÕES Nõukogude Eestis ja seltsi sulgemine.
1940. aastate teisel poolel allutasid Nõukogude võimud ÕES-i Eesti NSV Teaduste Akadeemiale.
30. mail 1950 peetud ENSV TA presiidiumi väljasõiduistungil Tartus avaldati arvamust, et selts peaks tööplaani võtma stahhaanovlaste liikumise uurimise ja asuma koostama kolhooside ajalugu. 15. juuni 1950 peetud ÕES-i juhatuse koosolek otsustas, et seltsi sellisel kujul säilitada pole jõudu ega ka tarvidust, sest selle põhifunktsioonid kattuvad Eesti NSV Teaduste Akadeemia vastavate instituutide ja muuseumidega, Poliitiliste Teadmiste Levitamise Ühinguga ja TRÜ Üliõpilaste Teadusliku Ühinguga ning selle vastavate ringidega.
28. juunil 1950 otsustas TA presiidium seltsi sulgeda ja tema tegevus kodumaal katkes.
Taasasutamine ja järgnenud aastad.
ÕES-i 150. aastapäeva tähistati sisuliselt samaaegselt nii Torontos, Stockholmis kui ka Tartus.
26. aprillil 1988 Tartu Riikliku Ülikooli raamatukogus toimunud aastapäeva-konverentsil tehti ettepanek selts taastada ning 60 osalejat valis seltsi käivitamist korraldava komisjoni koosseisus Herbert Ligi, Jüri Linnus, Ott Kurs, Harald Peep ja Tiit Rosenberg. Selts taastati ametlikult 10. oktoobril 1988.
Alates 2008. aastast annab selts välja stipendiumi parima(te) Seltsi kõnekoosolekutel esitatud ettekande (ettekannete) eest. Esimesena pälvis selle Ott Kurs. 2009. aasta stipendiumi sai Elvi Nassar.
Juhtkond.
Seltsi esimees oli aastatel 1996–2008 ja 2013–2014 Tartu Ülikooli Eesti ajaloo õppetooli professor Tiit Rosenberg, 2008–2013 arheoloog Heiki Valk, alates 29. jaanuarist 2014 Tartu Ülikooli õigusajaloo professor Marju Luts-Sootak. Seltsil on ka juhatus (2014. aastast üheksaliikmeline) ning 2014. aasta seisuga 115 tegev- ja 19 auliiget.
Seltsi esimene president (1838–1840) oli Carl Heinrich Gehewe.