Tšerkessia

Tšerkessia oli riik ja ajalooline piirkond Põhja-Kaukaasias, Musta mere kirdekaldal. Vene Keisririik vallutas selle Vene-Tšerkessi sõja (1763–1864) ajal, pärast mida 90% Tšerkessia elanikest pagendati piirkonnast või tapeti tšerkesside genotsiidi käigus. 
Keskajal valitses Tšerkessiat nominaalselt valitud suurvürst, kuid vürstiriigid ja hõimud olid väga suure autonoomsusega. 18.-19. sajandil hakkas kujunema keskvalitsus. Tšerkessid domineerisid varakeskajal ja antiikajal ka Kubani jõe põhjaosas, kuid Mongoli impeeriumi, Kuldhordi ja Krimmi khaaniriigi rüüsteretkede tõttu tõmbusid nad Kubanist lõunasse ja nende vähendatud piirid ulatusid Tamani poolsaarest Põhja-Osseetiani. Keskajal alistasid tšerkessid naabruses asuvad karatšaid, balkaarid ja osseedid. 
Õiguslikult ja rahvusvaheliselt nägi 1739. aasta Belgradi leping Austria ja Türgi vahel ette Ida-Tšerkassia (Kabarda) iseseisvuse tunnustamise. Seda tunnustasid nii Vene impeerium kui ka Osmanite impeerium ning tolleaegsed suurriigid olid lepingu tunnistajaks. Ajavahemikul 1814–1815 toimunud Viini kongress nägi ette ka Tšerkessia iseseisvuse tunnustamist. 1837. aastal saatsid tšerkesside juhid Euroopa riikidele kirju, milles taotlesid iseseisvuse seaduslikku tunnustamist. Pärast seda tunnustas Ühendkuningriik Tšerkessiat. Kuid Vene-Tšerkessi sõja ajal ei tunnustanud Vene impeerium Tšerkessiat iseseisva piirkonnana ja käsitles seda kui mässuliste okupatsiooni all olevat Venemaa maad, vaatamata sellele, et tal ei olnud piirkonna üle kontrolli ega omandit. Vene kindralid viitasid tšerkessidele mitte nende etnilise nimega, vaid kui "mägilased", "bandiidid" ja "mäesaast". 
Kuigi Tšerkessia on tšerkesside algne kodumaa, elab enamik tšerkessidest pärast tšerkesside genotsiidi paguluses. 
Etümoloogia.
Sõnad "Tšerkessia" ja "tšerkessid" on eksonüümid, mis on latiniseeritud sõnast "Cherkess", mille päritolu on vaieldav. Üks seisukoht on, et selle tüvi pärineb turgi keeltest ja see termin tähendab "peahakkijaid" või "sõdalaste tapjaid", mis annavad tunnistust tšerkesside edukatest lahingutest. On neid, kes väidavad, et termin pärineb mongoli keelest "Jerkes", mis tähendab "seda, kes blokeerib tee". Mõned usuvad, et see pärineb piirkonna vanakreekakeelsest nimest "Siraces". Teise vaate kohaselt on selle pärit pärsia keelest.
Kaukaasiale geograafiliselt lähedastes keeletes kandis Tšerkessia põlisrahvas algselt teisi nimetusi, kuid vene mõjul on need nimed kõnekeelest kadunud.
Tšerkessid ise ei kasuta terminit "Tšerkessia" ja viitavad oma riigile kui Адыгэ Хэку (Adıgə Xəku) või "Aдыгэ" ("Adõgee").
Riigi teine ajalooline nimi oli Zichia ("Zyx" või "Zygii)", keda Vana-Kreeka intellektuaal Strabon kirjeldas Kolhethist põhja pool asuva rahvana. 
Geograafia.
Tšerkessia asus Ida-Euroopas, Lääne-Aasia põhjaosas Musta mere kirderannikul. Enne Kaukaasia vallutamist venelaste poolt (1763–1864) hõlmas see Kaukaasia loodepiirkonna kogu viljakat platood ja steppi, mille elanike arv oli hinnanguliselt miljon.
Tšerkessia ajalooline territoorium ulatus Tamani poolsaarest läänes kuni Mozdoki linnani tänapäeva Põhja-Osseetias idas. Ajalooliselt hõlmas Tšerkessia tänapäeva Krasnodari krai lõunapoolset poolt, Adõgee Vabariiki, Karatšai-Tšerkessiat, Kabardi-Balkaariat ning osi Põhja-Osseetiast ja Stavropoli kraist, mida piiras põhjas Kubani jõgi, mis eraldas seda Vene Impeeriumist.
Paljud tšerkessid peavad Sotšit oma traditsiooniliseks pealinnaks. Tšerkesside sõnul ehitati 2014. aasta taliolümpiaküla tšerkesside ühishaudade, mis pärinesid 1864. aastast, tšerkesside genotsiidist. 
Omariiklus ja poliitika.
Tšerkessia Suurvürst.
Aastatel 1427–1453 vallutas Inal Suur kõik tšerkessi vürstiriigid ja kuulutas end Tšerkessia suurvürstiks. Pärast tema surma jagunes Tšerkessia uuesti.
Tšerkessia mõjukad vürstid kohtusid regulaarselt, et valida enda seast suurvürst, ainsaks tingimuseks oli, et tiitlit taotlev prints suudab tõestada sugulust Inal Suurega. Välisvaatlejate silmis oli suurvürst tšerkesside kuningas. Hõimud olid aga suuresti autonoomsed ja tiitel oli enamasti sümboolne. Aastal 1237 külastasid dominikaani mungad Richard ja Julian Ungari saatkonna koosseisus Tamani poolsaarel asuvat Matrega linna, tolleaegset Tšerkessia pealinna. Matregas sai saatkond suurvürstilt hea vastuvõtu osaliseks. 
14. ja 15. sajandi Itaalia dokumendid Kaffa konsuli ja Tšerkessia suhte kohta viitavad selgelt Tšerkessia valitseja erilisele staatusele. See staatus võimaldas Tšerkessia suurvürstil paavstiga kirjavahetust pidada. Paavst Johannes XXII 1333. aastast pärinevas kirjas, mis oli adresseeritud Zichia (Tšerkessia) suurvürstile Verzachtile, tänas Rooma paavst valitsejat usinuse eest katoliku usu tutvustamisel oma alamate seas. Verzachti võimustaatus oli nii kõrge, et tema eeskujul võtsid mitmed tšerkessi vürstid üle katoliikluse. 
Konföderatsioon.
Tšerkessia koosnes traditsiooniliselt enam kui tosinast vürstiriigist. Mõned neist vürstiriikidest jagunesid suurteks ja arvukateks feodaalvaldusteks, millest paljud olid vürstide omanduses ja mida iseloomustas poliitilise staatuse stabiilsus. Tšerkessi riik oli liitriik, mis koosnes neljast valitsemistasandist: külanõukogu (чылэ хасэ, koosneb külavanematest ja aadlikest), piirkonnanõukogu (koosneb seitsme naaberkülanõukogu esindajatest), regiooninõukogu (шъолъыр хасэ, moodustatud naaberpiirkonnanõukogudest), rahvakogu (лъэпкъ зэфэс, kus igal volikogul oli oma esindaja). Keskvalitsus tekkis 1800. aastate keskel. Enne seda oli suurvürsti roll enamasti sümboolne.
1807. aastal kuulutas Shuwpagwe Qalawebateqo end tšerkesside konföderatsiooni juhiks ja jagas Tšerkessia 12 suuremaks piirkonnaks. 1827. aastal kuulutas Ismail Berzeg ametlikult välja tšerkessi hõimude sõjalise konföderatsiooni ja ühendas 1839. aastaks olulise osa Tšerkessiast oma kontrolli alla. 1839. aastal kuulutasid tšerkessid Bighuqali (Anapa) oma uueks pealinnaks ja Hawduqo Mansur kuulutati tšerkesside konföderatsiooni uueks juhiks. Seda tiitlit hoidis ta kuni oma surmani. 1848. aastal oli Tšerkessia juht Muhammad Amin. Saanud teada sõdalasest õpetlase saabumisest, kolisid tuhanded pered Abdzakhi piirkonda, et ennast tema võimu alla anda. Pärast Amini lahkumist asus võimule Seferbiy Zaneqo, kes aga järgmisel aastal suri.
Juunis 1860 moodustati tšerkesside esindajate kongressil parlament kui Tšerkessia kõrgeim seadusandlik organ. Parlament loodi pealinnas Sotšis 13. juunil 1860 ja Qerandiqo Berzeg valiti parlamendi ja Tšerkessia juhiks. 
Armee.
Tšerkessia elas sajandeid väliste sissetungide ohu all, nii et kogu tšerkesside eluviis oli militariseeritud.
Tšerkessia arendas välja niinimetatud "sõdalaskultuuri". Auväärne võitlus oli selle kultuuri suur osa, vaenutegevuse ajal peeti rangelt vastuvõetamatuks isegi vaenlaste kodude või saagi, eriti leiva, põletamist ja röövimist. Hukkunud kaaslaste surnukehade lahinguväljale jätmist peeti lubamatuks. Elusalt vaenlase kätte langemist peeti Tšerkessias suureks häbiplekiks, nii et hiljem Tšerkessias võidelnud Vene ohvitserid märkisid, et tšerkessi vangi võtmine õnnestus väga harva, sest nad tegid tavaliselt enesetapu.
Vene armee võttis pärast Tšerkessiasse sissetungi ja tšerkesside genotsiidi kasutusele hulga tšerkessi sõjaväe asju – sealhulgas relvad (šaška, tšerkessi saablid, pistodad), tšerkessi sadulad, tšerkessi hobused ja isegi vormirõivad (tšerkeska, burka). 
Teadaolevad iidsed ja keskaegsed valitsejad.
Piirkonna teadaolevate valitsejate hulka kuuluvad:
Ajalugu.
Türgi natsionalistlikud rühmitused ja tänapäeva pan-turkismi pooldajad on väitnud, et tšerkessid on türgi päritolu, kuid selle väite toetuseks ei ole avaldatud ühtegi teaduslikku tõendit ning etnilised tšerkessid on seda tugevalt eitanud. Tšerkessi keel ei jaga türgi keelega märkimisväärseid sarnasusi, välja arvatud laenatud sõnad. Erinevate ajaloolaste arvates lükkab tšerkesside pärinemine sindi-meoodi (või maeoti) hõimudest ümber väite, et tšerkessid on türgi etnilist päritolu. 
Antiikajastu.
Maikopi tsivilisatsioon.
Miyekvapi (Maikopi) tsivilisatsioon loodi 3000. aastal eKr. Tšerkesse nimetati iidsetel aegadel mitme nimetusega (nt "Kerket" ja "Sucha"). Aastal 1200 eKr võitlesid tšerkessid koos hetidega egiptlaste vastu. 
Sindica.
Sindica riik asutati umbes 500. aastal eKr. Sel perioodil elasid Tšerkessias kreeklased ja sindi-meoodi (maeoti) hõimud. Kreeka luuletaja Hipponaks, kes elas 5. sajandil eKr, ja Herodotos mainisid hiljem sinde. Strabo mainib ka Sindica linna, mis asus Musta mere rannikul. Teave Sindica kohta pärineb Kreeka dokumentidest ja arheoloogilistest leidudest, kuid üksikasjade kohta on teada vähe. Pole täpselt teada, millal Sindica riik loodi, kuid teada on, et sindlastel olid kreeklastega riigi- ja kaubandussuhtes enne Kreeka kolooniate asutamist Musta mere rannikul. Samuti on teada, et Sindica kuningriik oli aktiivne kaubanduspiirkond, kus elas palju kunstnikke ja kaupmehi. 
Keskaeg.
Kõige üksikasjalikuma kirjelduse keskaegsest Tšerkessiast tegi Johannes de Galonifontibus aastal 1404. Tema kirjutisest järeldub, et 14. ja 15. sajandi vahetusel laiendas Tšerkessia oma piire põhja poole kuni Doni suudmeni ning ta märgib, et "Tana linn ja sadam asuvad samas riigis Ülem-Tšerkassias, Doni jõel, mis eraldab Euroopat Aasiast." 
Feodalism hakkas tšerkessides tekkima 4. sajandil. Armeenia, kreeklaste ja Bütsantsi mõjul levis kristlus 3.–5. sajandil pKr kogu Kaukaasias. Sel perioodil hakkasid tšerkessid (tollal viidatud kui "kassogid") kristlust rahvusliku religioonina omaks võtma, kuid ei hüljanud kõiki oma põliseid usulisi tõekspidamisi. Tšerkessid asutasid palju riike, kuid ei suutnud saavutada poliitilist ühtsust. Umbes aastast 400 pKr hakkasid mitmed sissetungijad ründama tšerkesside maid. Kõigepealt vallutasid need bulgaarid. Pärast Khazari riigi lagunemist integreeriti adõgee rahvas umbes 1. aastatuhande lõpul pKr Alaania kuningriiki. 10. ja 13. sajandi vahel oli adõgee tšerkessi rahvas Gruusia mõjuvõimu all.
Aastal 1382 võtsid Tšerkessiast pärit mamelukid Mamelukkide riigi trooni ja asutasid Burji dünastia. 1223. aastal Kaukaasiasse tungima hakanud mongolid hävitasid osa tšerkessidest ja enamiku alaanidest. Tšerkessid, kes kaotasid suurema osa oma maadest järgnenud Kuldhordi rünnakute käigus, pidid taanduma Kubani jõe tagusele alale. 1395. aastal pidasid tšerkessid Timuri vastu mitmeid sõdu ja kuigi tšerkessid võitsid, rüüstas Timur Tšerkessiat.
Kuningas Inal Suur.
Inalit kutsuvad tšerkessid ja abhaasid "vürstide vürstiks", kuna ta ühendas kõik tšerkessi hõimud ja rajas Tšerkessi riigi. Levinud arvamuse kohaselt on Inal Kabardi, Besleney, Chemguy ja Hatuqwai printside esivanem.
Inal, kes 1400. aastatel omas Tamani poolsaarel maad, asutas valdavalt khegaykide hõimust koosneva armee ja teatas, et tema eesmärk on ühendada tšerkessid, kes olid tol ajal jagatud paljudeks vürstiriikideks, ühtseks riigiks ja pärast omaenda vürstiriigi väljakuulutamist vallutas ta ükshaaval kogu Tšerkessia.
Tšerkessi aadlikud ja vürstid püüdsid takistada Inali võimuletulekut, kuid lahingus Msimta jõe lähedal said 30 tšerkessi vürsti Inali ja tema toetajate käest lüüa. Kümme neist hukati, ülejäänud kakskümmend andsid truudusvande ja ühinesid Inali uue riigi jõududega. Inal, kes valitses Lääne-Tšerkessiat, võttis 1434. aastal enda kontrolli ka Kabarda piirkonnana tuntud Ida-Tšerkessia ja ajas 1438. aastal tšerkessi maadel olevad krimmitatari hõimud Kubani jõest põhja poole.
Kuigi ta ühendas tšerkessid, soovis Inal siiski kaasata oma riiki ka abhaase. Abhaasia dünastiad Chachba ja Achba teatasid, et astuvad võimalikus sõjas Inali poolele. Abhaasia sõja võitnud Inal vallutas ametlikult Põhja-Abhaasia ja abhaasid tunnustasid Inali ülemvõimu. Üks tähtedest Abhaasia lipul tähistab Inali.
Inal jagas 1453. aastal oma maad poegade ja lastelaste vahel ning suri 1458. aastal. Pärast seda rajati tšerkessi hõimuvürstiriigid. Mõned neist on Chemguy, mille asutas Temruk; Besleney, mille asutas Beslan; Kabardia, mille asutas Qabard ja Shapsug, mille asutas Zanoko.
Abhaaslaste väite kohaselt suri Inal Põhja-Abhaasias. Kuigi enamik allikaid viitab sellele teooriale, on piirkonnas tehtud uuringud ja otsingud näidanud, et Inali hauda seal pole. Vene maadeuurija ja arheoloogi Jevgeni Dimitrievitš Felitsini sõnul ei asu Inali haud Abhaasias. 1882. aastal avaldatud kaardil on Felitsin asetanud tema haua Ispravnaja piirkonda Karatšai-Tšerkessias, mitte Abhaasias. 
15. sajandi lõpus kirjeldas Tšerkessiat ja selle elanikke üksikasjalikult Genova rändur ja etnograaf Giorgio Interiano. 
Kanzhal.
1708. aastal maksid tšerkessid Osmanite sultanile suure andami, et takistada tatari rüüsteretki, kuid sultan ei täitnud oma kohustust ja tatarlased ründasid Tšerkessia keskosa, röövides kõik, mis võimalik. Sel põhjusel teatasid kabardi tšerkessid, et nad ei anna enam kunagi andameid Krimmi khaanile ja Osmani sultanile. Osmanid saatsid oma vähemalt 20 000-mehelise armee Kabardiasse Krimmi khaani Kaplan-Girey juhtimisel Tšerkessiat vallutama ja käskisid tal andamit koguda. Osmanid ootasid kerget võitu kabardide vastu, kuid tšerkessid võitsid Kazaniko Jabaghi strateegia tõttu.
Türgi-Krimmi armee hävitati üleöö täielikult. Krimmi khaan Kaplan-Giray suutis vaevu eluga pääseda, jättes maha oma venna, poja, telgid ja isiklikud asjad.
Vene-Tšerkessi sõda.
1714. aastal alustas Peeter I Kaukaasia okupeerimise planeerimist. Kuigi ta ei suutnud plaani ellu viia, pani ta paika okupatsiooni toimumiseks poliitilise ja ideoloogilise aluse. Seda plaani asus hiljem ellu viima Katariina II. Vene armee paigutati Tereki jõe kallastele.
Vene sõjavägi püüdis kehtestada oma autoriteeti, ehitades mitmeid kindlusi, kuid need kindlused said omakorda uuteks rüüsteretkede sihtmärkideks. Jermolovi ajal hakkas Venemaa sõjavägi kasutama haarangute eest ebaproportsionaalse kättemaksu strateegiat (põletatud maa taktikat). Vene väed hävitasid kättemaksuks külad, kus arvati end varjavat vastupanuvõitlejad, ning kasutasid mõrvu, inimrööve ja tervete perekondade hukkamist. Kuna vastupanu toetus toidu hankimisel sümpaatsetele küladele, hävitasid Vene sõjaväelased süstemaatiliselt ka saaki ja kariloomi ning tapsid tšerkessi tsiviilelanikke. Tšerkessid vastasid, luues hõimuliidu, mis hõlmas kõiki piirkonna hõime. 1840. aastal hindas Karl Friedrich Neumann tšerkessidest ohvrite arvuks umbes poolteist miljonit. Mõned allikad väidavad, et sajad tuhanded teised surid väljarände ajal. Mitmed ajaloolased kasutavad Vene tegevuse tagajärgede kohta selles piirkonnas väljendit "Tšerkessi veresaunad".
Tšerkessid asutasid 25. juunil 1861 pealinnas Shashes (Sotšis) Suure Vabaduse Assamblee, mille juhiks määrati Haji Qerandiqo Berzedj. See assamblee palus abi Euroopalt, väites, et nad on peagi sunnitud pagendusse. Kuid enne tulemuse saavutamist tungis Vene kindral Koljobakin Sotši ja hävitas parlamendi.
1864. aasta mais toimus viimane lahing tšerkessi 20 000 ratsanikust koosneva armee ja 100 000-mehelise Vene armee vahel. Tšerkessi sõdalased ründasid Vene armeed ja üritasid rivist läbi murda, kuid enamik tapeti Vene suurtükiväe ja jalaväe poolt. Ülejäänud võitlejad jätkasid võitlust partisanidena ja said peagi lüüa. Kõik 20 000 tšerkessi ratsanikku hukkusid sõjas. 21. mai 1864 oli ametlikult sõja lõpp.
Tšerkesside genotsiid.
Tšerkesside väljasaatmise ettepaneku ratifitseeris Venemaa valitsus ja Vene vägede viimase kampaania edenedes algas põgenike tulv. Tšerkessid valmistusid vastupanuks ja hoidmaks tagasi Venemaa vägesid. Tšerkessi tsiviilisikud langesid ükshaaval vene vägede sihtmärgiks, tapeti tuhandeid inimesi ning venelased hakkasid tšerkesside külasid ründama ja põletama, ajades inimesi Musta mere ranniku poole.
Kuigi genotsiidi peamiseks sihtmärgiks olid tšerkessid, said kannatada ka mõned abhaaside, abasiinide, tšetšeenide, osseetide ja teiste kaukaasia rahvaste moslemikogukonnad. Kuigi pole täpselt teada, kui paljusid inimesi see mõjutas, on teadlased väitnud, et vähemalt 75%, 90%, 94%, või 95–97% tšerkessidest langesid genotsiidi ohvriks. Arvatakse, et kabardiinide populatsioon Tšerkessias vähenes 500 000-lt 35 000-le; absahhid 260 000-lt 14 600-le; ja natukhajid 240 000 inimeselt kõigest 175 inimesele. Shapsughide hõim, mille arv oli umbes 300 000, vähendati 3000 inimeseni.
 on Gruusia ainus riik, kes ametlikult kvalifitseerib juhtunut kui genotsiidi. Tšerkessid mälestavad hukkunuid igal aastal 21. mail (Tšerkesside leinapäev).
Rahvaarv.
Tšerkessia 12-st ajaloolistest vürstiriikidest kolm olid demokraatliku ja üheksa aristokraatliku valitsusvormiga. Tšerkessid jagunevad 12-ks hõimuks: abasiinid, besleneyd, bsedugsid, hatugavad, kabardid, mamghedid, natukhaid, šapsugid, temingoirid, ubükid, yegeruqwaid ja zaneid.
Tänapäeval on Venemaal ajaloolistel tšerkessi aladel säilinud umbes 700 000 tšerkessi. 2010. aasta Venemaa rahvaloendusel registreeriti 718 727 tšerkessi, kellest 516 826 on kabardid, 124 835 on adõgeed, 73 184 on tšerkessid ja 3882 šapsugid. Suurim tšerkesside kogukond elab Türgis (1 400 000–6 000 000). Tšerkesse elab ka teistes riikides, sealhulgas Jordaanias, Süürias, Iraagis, Iraanis, Liibanonis, Serbias, Egiptuses ja Iisraelis, kuid see on tunduvalt väiksem.
Rahvuslik religioon.
Tšerkesside hulgas olid järk-järgult religioonidest kõige levinumad esmalt põlisusund, seejärel kristlus ja viimasena islam.
Põlisusund.
Tšerkesside iidsed uskumused põhinesid Xabze reeglite raames animismil ja maagial, peamine usk oli monistlik – monoteistlik. Nad sooritasid oma jumalateenistusi tantsu ja muusika saatel hiites, mida kasutati templitena. Palvelaulude ja andamitega tseremooniat juhtis vana preester. Selle eesmärk oli kaitsta vastsündinud lapsi haiguste ja kurja silma eest. 
Judaism.
Mõned tšerkessi hõimud võtsid umbes 20 tuhande juudi Tšerkessiasse asustamise mõjul 8. sajandil omaks judaismi. Tšerkassia judaistid läksid hiljem üle kristlikku- või islami usku.
Kristlus.
Varajase kiriku traditsiooni kohaselt ilmus kristlus esmakordselt Tšerkessiasse 1. sajandil pKr apostel Andrease reiside ja jutlustamise kaudu, kuid kirjalikud allikad viitavad sellele, et kreekalaste ja Bütsantsi mõju tõttu levis kristlus esmakordselt kogu Tšerkessias 3.–5. sajandil pKr. Katoliku usu levik sai võimalikuks ainult koos Konstantinoopoli vallutamisega ristisõdijate poolt ja Ladina riigi loomisega. Katoliku religiooni võtsid tšerkessid omaks suurvürst Farzakhti eeskujul. Tšerkesside jaoks oli kõige olulisem isiksus kõigis kristlikes õpetustes Püha Jüri isiksus. Nad nägid temas kõigi Kaukaasias austatud vooruste kehastust. Tema nimi tšerkessi keeles on "Aushe-Gerge".
Kristlus Tšerkessias koges oma lõplikku kokkuvarisemist 18. sajandil, kui tšerkessid võtsid vastu islami. Ekspreestrid ühinesid tšerkessi aadelkonnaga ja neile anti nimi "shogene" (õpetaja), aja jooksul sai sellest nimest perekonnanimi.
Islam.
Aastal 815 pKr jõudis islam Tšerkessiasse kahe araabia jutlustaja, Abu Ishaqi ja Muhammad Kindi, jõupingutustega ning loodi esimene tšerkessi moslemikogukond. Väike moslemikogukond Tšerkessias on eksisteerinud juba keskajast, kuid islami laialdane omaksvõtt toimus pärast 1717. aastat Reisivad sufi jutlustajad ja kasvav Venemaa sissetungi oht aitasid kiirendada islami levikut Tšerkessias. Ottomani impeeriumis hariduse saanud tšerkessi õpetlased hoogustasid islami levikut. 
Tšerkessi rahvuslus.
Vene Keisririigi ja Nõukogude Liidu võimu ajal propageeriti tšerkesside rahvus- ja hõimulõhesid, mille tulemusena hakati tšerkessi rahva eri osade kohta kasutama mitut nimetust (adõgeed, tšerkessid, kabardid, šapsugid). Samal ajal kujunes välja tšerkessi rahvuslus. Tšerkesside rahvuslus väljendub püüdes säilitada oma kultuur ja päästa oma keel väljasuremise eest, saavutada tšerkesside genotsiidi täielik rahvusvaheline tunnustamine, taaselustada ülemaailmselt Adyghe Xabze, naasta kodumaale Tšerkessiasse ja taastada lõpuks iseseisev Tšerkessia. Samuti nimetavad tšerkessid Venemaa rahvaloendustel end "tšerkessideks" (adõgeedeks), et kajastada ja taaselustada tšerkesside rahvuse kontseptsiooni.