Vene jahispanjel

 
Vene jahispanjel (inglise keeles "Russian Spaniel") on 1951. aastal Nõukogude Liidus kinnitatud koeratõug.
Ajalugu.
Vene jahispanjel on Venemaal aretatud jahikoeratõug, mille ajalugu ulatub tagasi juba 19. sajandisse. Tõu ametlik standard kinnitati 1951. aastal ja see on väikeste muudatustega kasutusel tänini. Tõu loomiseks ja arendamiseks on kombineeritud eri Euroopa spanjelite liine, et saavutada sobivad omadused just Venemaa kliima ja maastiku jaoks.
Tõu varasem ajalugu ja esialgne areng.
Esimesed spanjelid jõudsid Venemaale 17. sajandil, kui neid importisid aristokraadid Inglismaalt, kus spanjelid olid juba populaarseks saanud. Venemaal ei kasutatud spanjelit algselt puhtalt jahiotstarbel, kuna selleks olid olemas laialdaselt tuntud setterite ja hagijate tõud. Spanjelid olid populaarsemad dekoratiivkoertena ja neid kutsuti "šarlottideks" prantsuspärasele nimele Charles viidates. Venemaal kasutas esmakordselt spanjeleid jahipidamiseks suurvürst Nikolai Nikolajevitš oma kuulsatel faasani- ja muudel linnujahtidel.
Aastatel 1885 ja 1888 toodi Venemaale esimesed inglise kokkerspanjelid, kes osalesid Peterburi koertenäitustel ja saavutasid seal suurt populaarsust. Neid koeri kasutati edukalt jahil mitmesugustel maastikel ja nad osutusid sobivaks pardijahil, väiksemate ulukite ja teiste lindude püüdmiseks. See andis tõuaretajatele aimu, et spanjelit saab kohandada Venemaa erinevate jahivajaduste jaoks.
1920.–1930. aastad ja Leningradi spanjeliklubi.
1920. aastatel muutus spanjelite aretus Venemaal järjest organiseeritumaks. Leningradis asutati Leningradi oblasti Verekoerte Kasvatajate Ühing (LOОKS), mis ühendas aktiivseid spanjelikasvatajaid ja korraldas esmakordselt spanjelite väljakatseid. Nende töö tulemusena hakkas Venemaal kujunema tõeliselt kohalik spanjelitüüp, mis sobis nii jahipidamiseks kui ka aretuseks. Olulise tõuke tõuaretusele andis musta-valgekirju isase koera Alba von Blumentali import Saksamaalt. Alba oli pärit inglise kokkerspanjelite liinidest ja tema geneetiline pärand leidis laialdast kasutust Venemaa spanjelite aretuses.
Alba ning teiste imporditud koerte järglased mängisid olulist rolli kohaliku spanjeli liini kujundamisel. 1930. aastate lõpuks oli Venemaal juba oma spanjeli liin, millele olid iseloomulikud kompaktne kehaehitus, suurepärased jahiomadused ning kohanemisvõime Venemaa kliima ja maastikuga. Kuid Teine maailmasõda ja sellele järgnenud poliitilised muutused mõjutasid tõuaretust rängalt – paljud aretuskoerad ja kasvatajad hukkusid sõjas või emigreerusid, põhjustades suuri kaotusi kohalikule tõule.
Tõu taastamine pärast Teist maailmasõda.
Pärast sõda, 1945. aastal, moodustati Moskvas spanjelikasvatajate selts, mida juhtis tunnustatud ekspert V. T. Dmitrievski. Leningradi ja Moskva aretajad alustasid tõu taastamist, kasutades sõjast säilinud koeri ja väheseid tõupuhtaid spanjeleid, mis olid sõja eest hoitud. Tõu standard kehtestati 1949. aastal, andes Venemaal spanjelite aretuse ja tööomaduste arendamiseks uued suunised. Seda standardit kohandati pisut, et spanjelid oleksid veidi suuremad ja vastupidavamad kui näiteks inglise kokkerspanjelid, sobides paremini Venemaa jahitingimustega. Moskva aretajate töö tulemusel õnnestus tõug taastada, säilitades selle põhijooned, mis olid kujunenud välja sõjaeelsel ajal.
Järgnenud aastatel toodi Euroopast juurde mõned koerad, et säilitada tõu geneetiline mitmekesisus, kuid varasemad spanjelite liinid jäid siiski domineerivaks. Vene jahispanjeli geneetiline taust sisaldab olulisel määral Saksamaa ja Inglismaa spanjelite jooni, kuid aretajad suutsid säilitada tugeva kohaliku iseloomu ja tõuomadused.
Vene jahispanjel 1970. aastatest tänapäevani.
1970. aastatel hakati tõugu ametlikult kutsuma vene jahispanjeliks. Sestpeale on tõuaretusele kehtestatud rangemad nõuded, sealhulgas kohustuslik tööomaduste hindamine ja kõrgemad standardid aretuskoerte valikul.
Välimus.
Vene jahispanjel on madalakasvuline, pikakarvaline jahikoer, kes on mõõdukalt piklik, tugevkuiva ja proportsionaalse kehaehitusega. Turja kőrgus on isastel 40–45 cm, emastel 38–43 cm. 
Pea on mõõdukalt pikk, võrdeline koera kehaehitusega. Emasel on pea graatsilisem. Nägu kerge, kuiv. Silmad mõõdukalt suured, ovaalsed. Silmade värvus pruun või tumepruun. Pruuni karvaga koertel on vastuvõetavad ka helepruunid silmad. Kõrvad asetsevad silmade kõrgusel, rippuvad, liikuvad, ümarad ja alt laiad. Kõrva serv ulatub ninani. 
Skeleti tugevus ja kehaehituse üldine harmoonia tagavad vastupidavuse ja väleduse töös. Esijäsemete pikkus küünarnukini on võrdne poolega koera turjakõrgusest. Ligikaudne suhe "selg : alaselg : laudjas" vastab suhtele 2:1:1. Tüüpiline liikumisviis on allüür, otsimisel kerge galopp.
Saba on pikk, ulatudes kannaliigesteni, kaetud tiheda pika karvaga. Saba kupeeritakse poole võrra. Eestis on lubatud jahi eesmärgil kupeerida sabasid uru- ja linnukoertel.
Vene jahispanjel sarnaneb inglise kokkerspanjeliga, meenutades kehakujult selle tõu tööliini, kuid omades näituseliiniga võrreldes pikemaid kõrvu. Vene jahispanjeli keha on inglise kokkerspanjeli omast pikem ja tugevam, ning sellel tõul on ühtne välimikuliin, vältides tõu jagamist eraldi näituse- ja tööliinideks. Karv on pikk, pehme, läikiv, sirge või kergelt laineline, liibuv. Peas ja jalgade esikülgedel on karvad lühikesed ja sirged. Kaelal, seljal, külgedel, laudjal – pikk, tihe karv. Rindkere alumisel küljel ja kõhul, esi- ja tagajalgade tagaküljel, samuti kõrvadel, saba alumisel osal – pikem dekoratiivne karv, pehme, laineline moodustab narmad ja katte.
Värvus.
Vene jahispanjel on tõug, kelle värvuste mitmekesisus on väga suur, mis teeb ka tõuaretuse keerukamaks. Vene jahispanjel on eelkõige jahikoer, mistõttu on olulisemad tema tööomadused kui värvus. Seetõttu pole värvinõuded selles tõus nii ranged kui vanemates tõugudes ning värvide järgi eraldi aretamist ei peeta soovitatavaks, kuna vanematelt edasi antav geneetiline ühtlus pole niigi kõrge.
2006. aasta suvel toimunud Venemaa jahispanjelite harrastajate konverentsil võeti vastu otsus uute värvinimetuste kohta, mis jõustus uue standardi vastuvõtmisega aastal 2020.
Ühtlane värvus.
Ühtlase värvusega spanjelitel võivad valged märgised täielikult puududa või esineda teatud kohtades. Valge värvus ilmneb rangelt kindlates piirkondades – rinnal, kurgul, käppadel, sabaotsas, kõhul, koonul või laubal. Ühtlane värvus on alati domineeriv ning pärsib laikudega värvusi.
Must värvus.
Must on vene spanjelitel kõige vanem ja esmane värvus. Esimene spanjel Venemaal, suurvürst Nikolai Nikolajevitši koer Dash, oli musta värvusega, ning temalt pärinevad mustad vene spanjelid Peterburis.
On väga oluline, et musta värvusega koeral oleks sile karv – mitte laineline, lokkis ega kohevil. Vastasel korral tuleb koera näitusteks iga kord põhjalikult ette valmistada, ning jahil jääb sellise karvaga koerale ohtralt taimeprahti külge. Samuti on oluline, et musta värvi koertel oleksid tumepruunid silmad.
Pruun värvus.
Kõik pruuniga seotud värvused (maksa-, kohvi- või šokolaadivärv) on aretuses väga keerulised. Seda värvust esineb ainult juhul, kui koeral puudub must pigment. See mõjutab lisaks karvkattele ka silmade ja nina värvust. Pruuni värvusega kaasnevad puudused – täiskasvanud koeral muutub pruun karv kohevaks ja pleegib päikese käes. Kaheaastaselt on pruun koer sageli täielikult kaetud tiheda, pika ja pehme karvaga. Peale tekib tihe karvakiht, seljal ilmub tõule omane pikk karv ja ka jäsemed kattuvad tiheda karvaga. Kui mustad koerad omavad sageli suurepärast siledat ja läikivat karva, siis pruuni värvi koertel seda omadust peaaegu kunagi ei ole. Vene spanjelid, kellel on normaalselt arenenud karvkate, ei vaja kunagi lõikamist ega trimmimist. Pruuni koera puhul on aga lõikamine peaaegu vältimatu, kuna karv läheb pulsti ja koer kannatab suvel kuumuse tõttu. Samuti ei ole pruunil koeral kunagi tumepruune silmi – parimal juhul on need pruunid, kuid seegi on haruldane. Kahjuks annavad pruunid koerad oma puudusi edasi ka mittepruunidele järglastele, keda näitustel hinnatakse selle eest oluliselt rangemalt kui nende pruunivärvilisi vanemaid.
Punane värvus.
Punase värvusega koertel peaks olema tume nina ja tumedapruunid silmad. Tuleb olla ettevaatlik, kui paaritatakse pruuni värvusega koeri või koeri, kes kannavad pruuni geeni retsessiivina – sellistelt vanematelt +võib saada punaseid kutsikaid heleda nina ja väga heledate silmadega. 
Peamine väljakutse punase värvusega aretustöös on just tumedate silmadega kutsikate saamine, eriti kuna enamikus piirkondades on laialdaselt levinud pruuni värvusega koerte paaritamine teiste värvustega koertega. Seetõttu kandub osale järglastest tahtmatult edasi kollaste silmade geen.
Laigulised värvused.
Laigulised värvused on retsessiivsed võrreldes ühtlaste värvustega. Nad on levinud rohkem kui ühtlased värvused, kuna laigulised koerad on pilkupüüdvamad ja jahil paremini nähtavad. Vanusega kattuvad kontrastsed koerad sageli peenikese täpilise mustriga ja on tihti kümnendaks eluaastaks peaaegu äravahetamiseni sarnased heledate täpiliste koertega.
Must-valge kontrastne värvus.
Sellised koerad on hämaras jahil hästi nähtavad ja vajavad näituseks ettevalmistamisel minimaalset hoolt – pikk ning kohev karv esineb, kui üldse, siis vaid märgiste piirkonnas.
Levinud on eksiarvamus, et laigulised koerad määrduvad rohkem, kuna valgel karval paistab mustus paremini silma. Tegelikult määrduvad kõik koerad olenemata värvusest võrdselt ning vajavad karvahoolduses samaväärset tähelepanu.
Pruun-valge kontrastne värvus.
Pruuni värvuse variatsioonidest vajab pruun-valge kontrastne karvkate näituseks kõige vähem ettevalmistust, kuna kohev karv ilmneb vaid täpilistes piirkondades – valge karv jääb siledaks. Nagu ka ühtlaselt pruuni värvusega koertel, on selle värvusega koertel sageli heledad silmad.
Puna-valge kontrastne värvus.
Punase-valge karvkattega koerad on väga pilkupüüdvad, kuid punase värvuse eripäraks on väiksemad märgised võrreldes mustade värvustega. Selle tõttu esineb punase-valgega koertel sageli valgeid kõrvu või täppideta silmaümbrusi. Kuigi see ei mõjuta üldjuhul näitusehinnet, kipuvad nõrgema värvusega koerad andma järglasi, kellel on veelgi rohkem valget karva.
Täpilised värvused.
Need on vene spanjelile kõige tüüpilisemad värvused. Paljudele inimestele seostuvad vene spanjelid just selle värvusega. Geneetiliselt on see sama mis laiguline värvus, kuid valgel taustal esineb nn tikitud täpilisus. Nii kontrastsed kui ka täpilised kutsikad sünnivad sarnaselt – valgete, suurte märgistega. Erinevust, kas kutsikast kasvab täpiline koer, saab kindlaks teha vaid ühel viisil: täpilistel kutsikatel on sünnist alates must nina ja mustad käpapadjandid, kontrastsetel on nina roosa ning käpapadjandid roosad, väheste täppidega. Ühekuuselt on täpid juba hästi nähtavad. Kuuekuuselt omandab koer oma lõpliku tooni – täpid võivad olla väga tumedad ja tihedad, peaaegu mustad, hajusad või selgelt eristuvad ja hõredad.
Täpiliste koerte paaritamisel kontrastsete koertega jääb täpiline värvus domineerivaks. Kahe kontrastse koera paaritamisel ei saa kunagi täpilist järglast. Tavaliselt on täpiliste koerte karvkate silmatorkavam ja rikkalikum kui kontrastsete koerte oma.
Must-valge täpiline värvus.
See värvus on väga ilus, kuid hämaruses halvasti nähtav. Kutsika valikul tasub tähele panna, et kasvades kutsikad tumenevad märgatavalt – seega, kui valida kõige täpilisem kutsikas, võib lõpuks saada peaaegu täiesti musta koera.
Pruun-valge täpiline värvus.
Sellel värvusel esinevad samad puudused nagu ühtlasel pruunil värvusel, kuigi täpilised koerad on veidi vähem kohevad kui ühtlaselt pruuni värvusega koerad.
Punase-valge täpiline värvus.
Samad eelised ja puudused nagu teistel punastel värvustel.
Tan-värvused.
Tan-värvus tähendab punakaid märgiseid, mis asuvad rangelt määratletud kohtades – silmade kohal, kõrvade siseküljel, põskedel, kaks kolmnurka rinnal, märgised käppadel ja saba all. Tan võib esineda kõigi mustade ja pruunide värvustega kombinatsioonis. Tan-geen on retsessiivne, seega saab seda värvust saavutada ainult koertelt, kes on kas tan-värvusega või kannavad seda retsessiivselt oma geenides. Ka punase värvusega võib tan esineda, kuid varjatult, sest punakas tan ei eristu punasel taustal. 
Must tan-märgistega.
Huvitav on see, et musta tan-märgistega koertelt sünnivad sageli kutsikad peaaegu kõigis vene spanjelile omastes värvustes. See värvus on efektsem kui puhas must. Kvaliteetse sileda karvkatte korral on musta tan-märgistega koerad väga kaunid. Valged märgised on lubatud samamoodi nagu ühtlastel värvustel.
Pruun tan-märgistega.
Selle värvusega koerad on väga haruldased. Neil esinevad samad tüüpilised puudused nagu kõigil teistel pruunidel koertel.
Must-valge kontrastne tan-märgistega.
Väga efektne värvus. Punakad tan-märgised ilmuvad ainult mustade märkide piirkondades; näiteks, kui käppadel täppe pole, siis pole ka tan-märgiseid näha.
Pruun-valge kontrastne tan-märgistega.
Väga haruldane värvus. Sageli on tan-märgised halvasti märgatavad, kuna pruun ja punakas toon on sarnased ning ei kontrasteeru selgelt.
Must-valge täpiline tan-märgistega.
Väga efektne ja pilkupüüdev värvus.
Pruun-valge täpiline tan-märgistega.
Üsna haruldane värvus.
Iseloom.
Vene spanjel on tugev, aktiivne ja vastupidav koer, kes on oma omanikule äärmiselt pühendunud ja valmis täitma kõiki tema korraldusi. Ta on küll emotsionaalne ja energiline, kuid väga ustav. 
Vene spanjel on suurepärane ujuja ja sukelduja, olles valmis haavatud parti kätte tooma. Kuigi ta võib sobida valvekoeraks, arvatakse, et valveomaduste teadlik arendamine võib jahiomadusi kahjustada. Ta vajab pikki jalutuskäike ja regulaarset füüsilist aktiivsust.
Vene spanjelit on kerge treenida, kuid ilma piisava väljaõppeta võib ta muutuda hüperaktiivseks. Mõned isased võivad olla domineerivad, kuid korraliku väljaõppega saab seda kontrollida. Ta on rahulik, sõnakuulelik ja südamlik kodukoer, olles täielikult lojaalne nii lastele kui ka teistele lemmikloomadele.
Tervis ja hooldus.
Vene jahispanjelit võib pidada korteritingimustes, kuid ta vajab igapäevaseid pikki jalutuskäike. Ta ei vaja erilist karvahooldust, trimmitakse vajadusel kõrvakanali ja päraku ümbrust, samuti varbavahed ja tallaalused. Kord nädalas vajab harjamist ja kammimist vältimaks pusade tekkimist. Nagu kõik lontis kõrvadega tõud, vajavad ka vene jahispanjelid kõrvapõletike ning teiste kõrvahaiguste vältimiseks regulaarset kontrolli. 
Tõul on kalduvus kergesti kaalus juurde võtta, mida saab vältida toidu tarbimise kontrollimisega. Vene spanjel võib olla altid toiduallergiatele. 
Tõug on teadaolevalt vaba paljudest geneetilistest haigustest, mis on levinud teistel spanjelitõugudel. 2024. aastal on Venemaal hakatud tegema epilepsia avastamiseks geenitesti, kuna koertel on sagenenud nii haiguse kliinilised juhtumid kui ka geneetiline eelsoodumus. Kuigi tõul ei ole ametlikult kohustuslikke terviseuuringuid, on Soomes ja Balti riikides ühiselt algatatud ametlike silma-, küünar- ja puusa düsplaasia uuringute läbiviimine. 
Kasutusalad.
Tänapäeval on Vene jahispanjel tuntud oma töökindluse, kohanemisvõime ja tugeva sideme poolest oma omanikuga. 
Vene spanjelit kasutatakse peamiselt linnujahil. Tema ülesanne on leida lind, ajada see üles ning pärast tabamist tuua lastud lind jahimehele kätte (aporteerida). Ta sobib eriti hästi pardijahiks. 
Samuti on teda võimalik õpetada jälitama haavatud ulukit verejälgi mööda. Vene spanjel sobib jahiks ka jäneste ja muude väikeulukite küttimisel.
Lisaks jahile kasutatakse vene spanjelit ka teenistuskoerana politseis, vanglateenistuses, maksu- ja tolliametis jms. Nad on tänu oma tundlikule haistmismeelele väga head lõhnaeristajad ning seetõttu saab neid kasutada näiteks narkokoertena, kes sobivad selleks eeskätt oma kasvu/väiksuse tõttu. On teada, et Leedus on üks vene spanjel koolitatud eristama eesnäärmevähi rakke (suuline info). Samuti on teateid, et vene spanjelit kasutatakse edukalt ka Ukrainas miinide otsimisel.