Vilepuhuja

Vilepuhuja (toortõlge ingliskeelsest terminist "whistleblower") ehk vihjeandja (eesti omasõna) on inimene, kes annab teada avaliku huvi seisukohalt olulisest vääritust teost (näiteks ebaseaduslikust või ebaeetilisest käitumisest, sh korruptsioonist) ning sellest tekkinud või tekkida võivast kahjust asutuse- või organisatsioonisisestele või -välistele uurimisorganitele või avalikkusele.
Vääritust teost teatamine on vilepuhumine (inglise keeles "whistleblowing").
Terminitest.
Mõiste "vilepuhumine" pärineb kaudselt (täpne terminin on "vilistamine") spordi sõnavarast ja viitab algses tähenduses kohtunikule, kes vile puhumisega peatab vea kahtlusel mängu. Teise seletuse kohaselt on mõiste pärit korrakaitsest, viidates politseinikule, kes palub pealtnägijatelt vilega abi kurjategija tabamisel. Nii või teisiti on mõistel "vilepuhumine" algusest peale positiivne tähendus: vilepuhuja püüab oma tegevuse kaudu kellegi tehtud veale või tekitatud ohule tähelepanu juhtida.
Termini "vilepuhuja" võttis 1970. aastatel kasutusele Ameerika Ühendriikide kodanikuühiskonna aktivist Ralph Nader ja see levis kiiresti üle maailma. Naderi eesmärgiks oli uue terminiga eristada organisatsiooni või avalikkuse huvides informatsiooni edastava inimese käitumist "keelekandja", "pealekaebaja", "koputaja" või "reeturi" mõistest, millega inimest võidakse sellise käitumise pärast sildistada.
Terminina on eestikeelne "vilepuhuja" ingliskeelse "whistleblower"'i vastena avalikus kasutuses kinnistumas. Eesti õigusaktides seda siiski veel ei kasutata. Terminite "korruptsioonijuhtumist teatanud isik" (§ 6 lg 4) ja "teavitaja" (§ 6 lg 3) ebaõnnestunud vaheldumine korruptsioonivastase seaduse viimases redaktsioonis annab märku sellest, et uue korruptsioonivastase seadusega ei loodud veel ühest vastet inglise terminile "whistleblower" ('vilepuhuja'), mis on saanud maailmas sama levinud tähistuseks kui ombudsman. Küllap annab see segadus "vilepuhuja" eestikeelse vastega märku ka sellest, et õiguslik regulatsioon ei ole veel ammendav.
Termini "whistleblower" eesti vastet "vilepuhuja" on ka kritiseeritud kui kunstlikult kõlavat toortõlget, mille tähenduslik taust jääb segaseks. Eesti Ajakirjanike Liit eelistab selles tähenduses sõna "häireandja" või ka "vihjeandja". Välja on pakutud ka sõna "lokulööja" – lokulauda kasutati vanasti inimeste kokkukutsumiseks, sealhulgas ka tulekahjust teada andmiseks. Eesti Keele Instituudi hallatavas Sõnaveebis on "vilepuhuja" esitatud kui mõiste "vihjeandja" sünonüüm.
Vilepuhumise kriteeriumid.
Vilepuhumise olulisimad kriteeriumid on 
Vääritu tegu ei pea alati tähendama konkreetset tegevust, see võib seisneda ka tegevusetuses. Kindlasti on aga nii tegevuse kui tegevusetusena aset leidnud vääritu teo puhul oluline, et tegemist oleks piisavalt tõsise juhtumiga, mille puhul võiks eeldada avaliku huvi olemasolu. Viimast tuleks tõlgendada konkreetset vääritut tegu silmas pidades ning juhtumi olulisust riigi turvalisuse, valitsemise hea tava, rikkumata keskkonna jne seisukohalt kaaludes. Omakasupüüdlikel motiividel toimuva või ebaproportsionaalse teatamise vältimiseks on Standing Committee on Standards in Public Life soovitanud avaliku ja erasektori organisatsioonidel välja töötada asutusesisesed teatamise protseduurid. Heausksuse kriteeriumi rikkumise või avaliku huvi mittetõestamise eest otsest karistust tavaliselt ette ei nähta, kuid samal ajal ei rakendu sellisel juhul ka teavitaja kaitsemeetmed. Vääritust teost teatamisel on oluline teavitaja tööalane seotus organisatsiooniga – ajakirjanikku, tavakodanikku või organisatsiooniga mitteseotud isikut, kes võivad samuti lähtuda avalikust huvist, ei saa organisatsioonivälise isiku staatuse tõttu vilepuhujaks pidada.
Vilepuhujakaitse.
Seoses korruptsiooni ning teiste õigusrikkumiste ja ebaeetilise käitumise avalikustamisega on maailmas viimastel aastakümnetel üha enam rakendamist leidnud vääritust teost teatanud isiku ehk vilepuhuja kaitse (inglise keeles "whistleblower protection"). Vilepuhujakaitse küsimusega tegelevad pidevalt Transparency International ja Euroopa Nõukogu Parlamentaarne Assamblee. Rahvusvahelisel tasandil seisab vilepuhujate õiguste eest ka organisatsioon Whistleblowing International Network.
Vilepuhujakaitse eesmärgiks on julgustada organisatsiooni töötajaid teatama vääritutest tegudest asutusesiseseid üksuseid või pädevaid uurimisasutusi, tagades samal ajal kaitsemeetmed teavitaja võimaliku tagakiusamise või karistamise korral. Vilepuhuja õiguste kaitse kõrval tuleb niisama oluliseks pidada ka laiema teatamiskultuuri soodustamist, millega ühiskonda ja organisatsioone järk-järgult suunatakse teavitajate suhtes mõtteviisi muutma, nähes nendes eeskätt tunnistajat, mitte pealekaebajat. Sellekohase selgitustööga tegeleb Eestis Transparency Internationali allorganisatsioonina ühing Korruptsioonivaba Eesti. Vilepuhujate ja nende kaitse küsimustega tegelemine peaks kandma sõnumit, et riik toetab mistahes seaduse­rikkumiste päevavalgele toomist ning ühiskonna avatust ja läbipaistvust.
Eesti seadusruumis eraldi vilepuhumist ja vilepuhujakaitset käsitlev seadus puudub, teavitaja õiguskaitse olukorra hindamiseks tuleb läbi vaadata mitmed seadused: korruptsioonivastane seadus, karistusseadustik, tunnistajakaitse seadus, avaliku teenistuse seadus, töölepingu seadus, keskkonnavastutuse seadus, töötervishoiu ja tööohutuse seadus. Transparency Internationali 2013. aasta aruandest "Vilepuhumine Euroopas" selgub, et Eesti kuulub 27 Euroopa Liidu liikmesriigi seas nende maade rühma, kus korruptsioonist teavitajad saavad vaid osalist kaitset. Selles rühmas on 16 riiki. Neljas riigis on olukord hea ja seitsmes riigis ei pakuta korruptsioonist teavitajatele peaaegu mitte mingisugust kaitset. Eesti Korruptsioonivastases seaduses sisalduv regulatsioon on teavitajate õiguste ja huvide kaitsmiseks ebapiisav, Eesti seadusandlus korruptsioonist teatamist ei erguta.
Paralleelselt Transparency Internationali Euroopa Liidu analüüsiga tellis ühing Korruptsioonivaba Eesti arvamusküsitluse, et teada saada, kuidas on viimasel ajal muutunud Eesti elanike hoiakud seoses korruptsioonist teatamisega ehk vilepuhumisega. Saar Polli 26. septembrist kuni 17. oktoobrini 2013 läbi viidud küsitlus näitas, et 80,5% küsitletutest suhtus korruptsioonist teavitajatesse positiivselt (kindlasti kiidab heaks või ilmselt kiidab heaks); negatiivselt suhtus teavitajatesse 10,9% (ilmselt mõistab hukka või kindlasti mõistab hukka); 8,6% küsitletud inimestest ei osanud vastata. 43,1% inimestest arvas seejuures, et korruptsioonist on võimalik alati või enamasti teatada ilma sanktsioonideta. Samas arvas koguni 45,5% küsitletutest, et ilma sanktsioonideta ei ole võimalik korruptsioonist teada anda. 11,5% küsitletutest ei osanud sellele küsimusele vastata.
Järeldused.
Vilepuhumine nõuab julgust mis tahes tasandil. See võib kaasa tuua erakonnast väljaheitmise, nagu Silver Meikari puhul. Aga võib tähendada ka 35 aasta pikkust vangistust, mis tabas Iraagi ja Afganistani sõjakuritegude kohta WikiLeaksile dokumente lekitanud USA sõjaväelast Bradley Manningut. Endise Luure Keskagentuuri töötaja Edward Snowdeni paljastuste kaudu jõudis üldsuse teadvusse, et Facebooki, Google’i, Skype’i ja teiste infotehnoloogiliste kanalite kaudu vahendatavat teavet võivad ebaseaduslikult lugeda, kuulata ja salvestada kõrvalised isikud. Näeme, mis on toimunud Julian Assange’i, Bradley Manningu ja Edward Snowdeni ümber. Inimühiskond ei ole ideaalne, kuritarvitusi esineb ikka. Vahel on hädasti vaja vilepuhujat, kes suurimaist ja salajasimaist kuritarvitusist ühiskonnale teada annaks. Avalikustamine võib kaasa tuua tagasilööke, kuid laias laastus aitab see igal juhul võidelda ebaseaduslike või koguni inimsusvastaste tegude kinnimätsimisega.