Koodjaotusega hulgipöördus

Koodjaotusega hulgipöördus (ingl "Code-Division Multiple Access", lühend CDMA) on hulgipöörduse (paljude juurdepääsude) tehnika (sidekanali tihendusmeetod), mis lubab spektri hajutamist rakendades edastada mitut signaali samas edastuskanalis, optimeerides piiratud sagedusriba kasutamist. Seda võimaldab spetsiaalne kodeerimisskeem, kus iga saatja andmevoole antakse spetsiifiline kood.
CDMAd kasutatakse raadiosides, näiteks satelliitsidesüsteemides, WiFis, Bluetoothis, GPSis ja ultrakõrgsagedusega (UHF) mobiiltelefonide süsteemides. CDMA baasil on teostatud ka 3G raadiovõrgutehnoloogia. CDMAd kasutavad süsteemid on veel näiteks cdmaOne, CDMA2000 (see on 3G edasiarendus cdmaOne standardist) ning W-CDMA (kehtiv 3G-standard Euroopas), mida tihti nimetatakse ka lihtsalt lühendiga "CDMA".
Teised tihendusmeetodid on TDMA ("Time-Division Multiple Access") ja FDMA ("Frequency-Division Multiple Access"). Kui TDMA ja FDMA korral kasutatakse hulgipöördumiseks vastavalt erinevaid ajavahemikke ja sidekanali sagedusribasid, siis CDMA korral edastatakse signaale pidevalt kanali kogu ribalaiuses.
Ajalugu.
CDMA ajalugu ulatub tagasi 1940. aastatesse, mil sellist metoodikat esimest korda saatjates rakendati. CDMA oli algselt militaartehnoloogia, mida esimesena kasutas II maailmasõjas Inglismaa, et nurjata Saksamaa katsed segada nende raadiosignaale. Inglismaa otsustas signaali edastamiseks kasutada ühe sageduse asemel mitut, nii et vastasel oleks raske kogu signaali kätte saada. Elektroonika arenedes asuti selle meetodiga varjama militaarset infoedastust, kuna seda tüüpi edastus paistab eetris pealtkuulajale mürana. Lisaks oli sellist edastust ka keeruline lahti kodeerida, ilma vastavat koodi teadmata ja üsna keeruline ka edastust segada.
Koos mobiilsete sidesüsteemide tekkega 1980. aastatel alustas väike firma Qualcomm katsetama hajaspektril baseeruvaid infoedastussüsteeme eesmärgiga kasutada neid mobiilsete sidesüsteemide tarbeks. Kontseptsioon õigustas ennast ning Qualcomm asus koos USA võrguoperaatoritega (Nynex ja Ameritech) välja töötama esimest eksperimentaalset CDMA süsteemi. Hiljem ühinesid nendega ka Motorola ja AT&amp;T, et arendusprotsessi kiirendada.
Standardit hakati koostama 1990. aastatel. Esimene CDMA süsteemi standard kandis nime IS-95 ning see avaldati 1995. aastal ametliku standardina IS-95-A. Esimene CDMA süsteem käivitati 1995. aasta septembris firma Hutchison Telephone Co. Ltd. poolt Hongkongis. Sellele eeskujule järgnesid varsti firma SK Telecom Koreas ning paljud võrguoperaatorid USA-s. Pärast seda on CDMA saanud üheks kiiremini arenevamaks raadiosidevõrgu tehnoloogiaks. 1999. aastal valis Rahvusvaheline Telekommunikatsiooni Liit (International Telecommunications Union – ITU) CDMA 3G-võrgusüsteemi ametlikuks standardiks. Hiljem (2000. aastate algul) loodi standard CDMA2000 ja GSM-operaatorite jaoks standard W-CDMA.
CDMA põhialused.
Multipleksimine.
Üks põhilisi andmesidekontseptsioone on võimaldada mitmel saatjal kasutada samal ajal andmeedastuseks sama kanalit. Nii saavad paljud kasutada sama sagedusriba. Vastavat kontseptsiooni kutsutakse multipleksimiseks. CDMA kasutab spektrihajutamistehnoloogiat koos spetsiaalse kodeerimisskeemiga, mis omistab igale saatjale kindla koodi, võimaldamaks mitmel kasutajal samal füüsilisel kanalil multipleksida. 
Spektri hajutamine.
CDMA tehnoloogiat viiakse ellu spektri hajutamisega, mida saab teha kahel viisil.
Võtmeelemendiks CDMA korral on otsejada hajaspektri kasutamine (DSSS – "Direct Sequence Spread Spectrum"). See signaal on kogu oma spektrilaiuses sarnane valge müraga. Kui aga kasutada õiget hajutavat koodi ("spreading code"), on võimalik sellest signaalist eraldada kasulik informatsioon.
CDMA signaali moodustamisel korrutatakse kasulik infosignaal läbi hajutava koodiga, kasutades välistava VÕI loogikat (XOR). Selle tulemusena saadav koodijada on suurema bitikiirusega kui algne infosignaal, sest selle koodijada element ("chip") on kestuselt infobiti kestusest mitu korda lühem. Hajutav kood on pseudojuhuslik koodijada, millel on võimalikult kitsas määramatuse funktsioon, ("ambiguity function").
Kasulik signaal impulsi kestusega formula_1 korrutatakse XORi abil hajutava koodiga, mille impulsi kestuseks on formula_2. Siit tulenevalt on kasuliku signaali ribalaius formula_3 ja hajutava koodi ribalaius formula_4. Kuna hajutava koodi ribalaius on palju suurem kasuliku signaali ribalaiusest, siis määrabki CDMA koodijada lõpliku ribalaiuse just hajutava signaali ribalaius formula_4. Suhet formula_6 nimetatakse hajutuskordajaks ("spreading factor") ning see väljendab maksimaalset kasutajate arvu, kes saavad samaaegselt samas sagedusribas infot edastada.
Seega lõplik CDMA signaal on sama bitikiirusega nagu hajutav koodijada. Selle signaaliga siis moduleeritakse sidekanali kandesagedust ning suunatakse saatjasse. Väljundsignaal on oluliselt laiema spektriga, kui moduleeritud puhas infosignaal seda oleks.
Vastuvõtupoolel signaal esmalt demoduleeritakse, ning selle tulemusena saadakse jällegi CDMA koodijada. Algse infosignaali taastamiseks korrutatakse saadud jada sama hajutava koodiga, mis oli kasutusel saatepoolel ning selle tulemusena taastatakse algne infosignaal. Kõikide teiste hajutavate koodidega genereeritud signaale ignoreeritakse.
CDMA kodeerimis- ja dekodeerimisprotsess.
Täpsemaks illustreerimiseks, kuidas CDMA kodeerimis- ja dekodeerimisprotsess käib, võtame näiteks lühikese andmejada 1001, mis oleks vaja kodeerida, kasutades CDMA metoodikat. Olgu hajutavaks koodiks 0010, siis kodeerimise käigus korrutatakse kasuliku infosignaali iga bitt selle hajutava koodiga läbi, kasutades XOR metoodikat.
Seega saatepoolel:
Vastuvõtupoolel:
NB: 1 × 1 = 0 1 × 0 = 1
Siit on näha, et algsed andmed saab kätte ainult ühte ja sedasama hajutavat koodi kasutades. Mõne muu koodi korral oleks me saanud väljundis suvalise juhusliku bitijada. Seda saab tõlgendada süsteemis mürana.
Hajutavate koodide valik on üks olulisemaid võtmeküsimusi, kuna see mõjutab otseselt CDMA süsteemide võimekust. Kõige parema tulemuse saab, kui valime koodi, mis tagab eri kasutajate signaalide parima eristuse. Signaalide eristuvus põhineb eri kasutajate signaalide ristkorrelatsioonil. Kui koodid klapivad, siis korrelatsioonifunktsiooni väljund on maksimaalne (tegemist on sel juhul autokorrelatsiooniga) ning süsteem saab seda signaali eraldada. Kui koodid ei lange kokku, siis korrelatsioonifunktsiooni väljund peaks olema nii väike kui võimalik, et tagada võimalikult väike interferents CDMA süsteemi teiste kasutajate poolt. Lisaks, kui koodi korreleeritakse signaaliga mingi ajalise viitega, siis peaks korrelatsioon olema samuti võimalikult lähedal nullile. See tähendab, et autokorrelatsiooni saab kasutada mitmekiirelevist tingitud häirete elimineerimiseks.
Sünkroonne ja asünkroonne CDMA.
CDMA metoodika jaguneb laias laastus kaheks, sünkroonne CDMA, mis kasutab ortogonaalseid hajutavaid koode, ning asünkroonne CDMA, mis kasutab pseudojuhuslikke hajutavaid koode.
Sünkroonne CDMA.
Siinjuures kasutatakse matemaatikast tuntud ortogonaalsuse mõistet. Iga kasutaja sünkroonses CDMA süsteemis kasutab hajutavat koodi, mis on teiste sama süsteemi koodidega ortogonaalne. Ortogonaalsed koodid annavad ristkorrelatsiooni tulemusena väljundisse nulli, seega need koodid ei tekita omavahel interferentsi (ei sega teineteist). Näiteks IS-95 standardis kasutatakse erinevate kasutajate eraldamiseks 64-bitiseid Walshi koode, mis on omavahel ortogonaalsed. Seega antud süsteem võimaldab teenindada samas sagedusribas 64 eri kasutajat, ilma teineteist mõjutamata.
Asünkroonne CDMA.
Kuna mobiilsidesüsteemides ei ole võimalik tagada, et terminalide ja baasjaamade asukohad oleksid täpselt määratud, siis ei ole võimalik tagada ka koodide ortogonaalsust, kuna koodi algushetke ei saa täpselt määrata (ei ole võimalik koode sünkroonida). Seetõttu kasutatakse asünkroonsetes CDMA süsteemides pseudojuhuslikke koode. See on kahendkoodjada, mis paistab välja juhuslik, kuid mida on võimalik vastuvõtupoolel sobivalt taas tekitada. Neid pseudojuhuslikke jadasid kasutatakse täpselt samamoodi kasuliku info kodeerimiseks ja dekodeerimiseks, nagu ülaltoodud näites.
Pseudojuhuslikud jadad on statistiliselt mittekorreleeritud ehk sõltumatud ning suure hulga jadade summeerimisel saame Gaussi normaaljaotusega mürale lähedase protsessi. Näiteks võib tuua "kuldkoodi", mis tagab madala korrelatsiooni erinevate koodide vahel. Kui kõik kasutajad süsteemis on ligilähedaselt sama võimsusega, siis erinevalt sünkroonsest CDMA süsteemist, kus teiste kasutajate suhtes interferents puudub, paistavad teiste kasutajate signaalid uuritava signaali suhtes mürana ning nende signaalide tekitatud interferents on proportsioonis kasutajate arvuga süsteemis.
Asünkroonse CDMA eelised.
Üldjuhul peaksid olema CDMA, TDMA ja FDMA spektraalse efektiivsuse mõistes võrdsed, praktikas aga on kõigil neil oma valupunktid. CDMA vajab täpset võimsuse reguleerimist (kasutajate signaalid peavad olema võrdsed), TDMA vajab väga täpset sünkroonimist ning FDMA kitsaskohaks on vajadus sageduste stabiilse ja täpse genereerimise ja filtreerimise järele.
Asünkroonne CDMA võimaldab suhteliselt vaba ressursijagamist kasutajate vahel. Erinevalt sünkroonsest CDMA-st, kus ortogonaalsete koodide arv on väga piiratud, on pseudojuhuslike koodide arv praktiliselt piiramatu. Asünkroonse CDMA korral ei ole kindlat piirangut kasutajate arvu suhtes, piirangud tulenevad hoopis lubatavast bitivea tõenäosusest, sest signaali-müra suhe sõltub otseselt kasutajate arvust. Kuna kõik kasutajad süsteemis pidevalt informatsiooni ei saada, siis keskmine bitivea tõenäosus väljendub kasutajate arvu ja süsteemi tegeliku koormatuse korrutisena. Näiteks kui 2N kasutajat saadavad informatsiooni ainult poole kogu ajast, siis need 2N kasutajat saab mahutada CDMA süsteemi, mis on bitivea tõenäosuse järgi arvestatud keskmiselt N kasutaja jaoks. Kokku võttes sobib asünkroonne CDMA eriti hästi selliste süsteemide jaoks, kus kasutajate arv on suur, kuid nende kasutajate tekitatud koormus (liiklus sidevõrgus) on väike.
Kuna raadiosagedused on eriti piiratud ja enamasti litsentsitud ressurss, püüab enamik modulatsiooniskeeme hakkama saada nii väikese raadiosagedusribaga kui vähegi võimalik. Hajaspektri (CDMA) tehnoloogia, vastupidi, võtab kasutusse oluliselt laiema sagedusriba, kui konkreetse infosignaali edastuseks on vajalik. Esimesed rakendused olid militaarkasutuses, kus hajaspektri tehnoloogiat kasutati turvalisuse ja häirekindluse tõttu. Turvalisus on CDMA süsteemi juba algselt sisse ehitatud, kuna kasutatakse pseudojuhuslikke koode. Vastuvõtupoolel ei ole võimalik signaali ilma vastavat koodi teadmata demoduleerida.