Jim Jarmusch

Jim Jarmusch (sünninimi James Robert Jarmusch; sündinud 22. jaanuaril 1953 Akronis Ohio osariigis) on Ameerika Ühendriikide sõltumatu kino filmilavastaja, stsenarist, helilooja ja muusik. Ta on tuntud oma unikaalse minimalistliku stiili ja meditatiivsete, sageli hüpnotiseerivate filmide poolest, mis on mõjutanud paljusid kaasaegseid režissööre.
Haridus ja karjääri algus.
Jarmuschi esialgne soov oli saada kirjanikuks ning ta õppis Columbia ülikoolis ameerika ja inglise kirjandust. Aasta jooksul Pariisis prantsuse kirjandust õppides süvenes tema huvi filmikunsti vastu. Naasnud New Yorki, astus ta New Yorgi Ülikooli filmikooli (Tisch School of the Arts), kus õppis filmirežiid kuni 1979. aastani, kuid ei lõpetanud seda ametlikult. Kuigi Jarmusch on pidanud filmikoolis õppimist osaliselt ajaraiskamiseks, kohtas ta seal režissöör Nicholas Rayd ja operaator Tom DiCillot, kellega koostöös valmisid tema esimesed filmid "Permanent Vacation" (1980) ja "Stranger Than Paradise" (1984). Samas omandas ta koolis ka väärtuslikke tehnilisi oskusi, kuid näitlejatega töötamist tuli tal hiljem omal käel õppida. Nagu tema iidol John Cassavetes, keskendub Jarmusch eelkõige tegelastele, kirjutab rollid konkreetseid näitlejaid silmas pidades ja laseb süžeel areneda nende ümber.
Karjäär.
Pärast filmikooli poolelijätmist otsustas Jarmusch muuta oma lõputöö, algselt lühifilmiks kavandatud projekti, täispikaks debüütteoseks. Selle tulemusel valmis "Permanent Vacation" (1980) – 80-minutiline eksperimentaalfilm, mis käsitleb üksindust ja ekslemist. Film tähistas Jarmuschi esimest sammu sõltumatu filmitegijana ning pani aluse tema isikupärasele käekirjale.
Järgmisena alustas ta "Stranger Than Paradise" (1984) tootmist, mis oli algselt mõeldud 30-minutilise lühifilmina. Filmiti saksa režissööri Wim Wendersi annetatud filmilindile. Hiljem õnnestus Jarmuschil saada lisarahastus 120 000 USA dollarit, mille toel valmis täispikk versioon. Film kujutab kahte New Yorgis elavat eluheidikut, kelle igapäevane rutiin saab ootamatu pöörde, kui neile saabub külla sugulane Ungarist.
"Stranger Than Paradise'i" iseloomustavad Jarmuschile omased stiilielemendid: staatiline kaamera, pikad katkestusteta kaadrid, minimaalne montaaž ning aeglase tempoga narratiiv, mida liigendavad mustaks hajuvad üleminekud. Režissööri sõnul ei lähtu ta filmitegemisel kindlast süžeest, vaid kogub esmalt detailid, atmosfääri ja tegelased, millest moodustub hiljem terviklik lugu.
Film pälvis 1984. aastal Cannes'i filmifestivalil parima debüütfilmi auhinna (Camera d’Or) ja tõi Jarmuschile rahvusvahelise tunnustuse. "Stranger Than Paradise'i" peetakse üheks olulisemaks teoseks Ameerika sõltumatu kino arenguloos.
Sarnast minimalistlikku lähenemist arendas Jarmusch edasi filmis "Down by Law" (1986), mida ta on ise kirjeldanud kui „neobeatnoir komöödiat“. Filmi keskmes on kolm meest – John Lurie, Tom Waits ja Roberto Benigni –, kes põgenevad Louisiana vanglast ja ekslevad ümbritsevates soodes. Visuaalselt saavutas Jarmusch koostöös operaator Robby Mülleriga uue taseme: mustvalge filmilint toob esile vangla üksluisuse ning kontrastiks selle kõrval looduse ürgse ilu ja ruumitaju.
Aastal 1989 lavastas Jarmuschi filmi "Mystery Train", mis koosneb kolmest paralleelsest loost ja leiavad aset samal ajal Memphise hotellis. Filmis teevad kaasa Steve Buscemi, Itaalia näitleja Nicoletta Braschi, Inglise muusik ja laulja Joe Strummer ning Jaapani näitleja Youki Kudoh.
Aastal 1992 lavastas Jarmusch filmi "Night on Earth", mis koosneb viiest lühiloost, mis kõik toimuvad samaaegselt eri linnades. Film keskendub taksodes toimuvatele vestlustele ning nende kaudu avaneb vaade erinevatele inimlikele suhetele ja olukordadele. Peaosades on sellised tuntud näitlejad nagu Winona Ryder, Gena Rowlands ja Rosie Perez.
1990. ja 2000. aastatel jätkas Jarmusch oma sõltumatut filmikunstiloomet, olles tihti nii lavastaja, stsenarist kui ka produtsent. Tema tähtsamad teosed on "Surnud mees" (1995) ja "Ghost Dog: The Way of the Samurai" (1999) ning 2003. aastal valminud "Coffee and Cigarettes" – valikuline kogumik lühilugudest, mille kaudu ta jätkas minimalistlikku jutustamisstiili. Järgnenud film "Broken Flowers" (2005) tõi talle Cannes’i filmifestivali žürii suure auhinna. Hilisemates teostes, nagu "The Limits of Control" (2009), "Only Lovers Left Alive" (2013), "Paterson" (2016) ja "The Dead Don’t Die" (2019), jätkas Jarmusch eksperimentaalseid ja sügavalt isiklikke lugusid, olles sageli ka filmide muusika autor.
Tunnustus.
2025. aastal võitis tema film "Isa, ema, õde, vend" Veneetsia filmifestivali peaauhinna Kuldlõvi.