tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Eesti Jalgpalli Liit

Eesti Jalgpalli Liit (lühend EJL) on 14. detsembril 1921 asutatud Eesti jalgpalli katusorganisatsioon, mis korraldab kohalikke jalgpallimeistrivõistlusi (sh Meistriliigat), haldab eri koondisi (sh esinduskoondist) ja ühendab Eestis jalgpalliga tegelevaid mittetulundusühinguid. EJL on Eesti suurim spordialaliit, kus on üle 30 täiskohaga töötaja ja mis koondab ligi 10 000 registreeritud mängijat.
EJLi eelkäija oli Tallinna Jalapalli Liit.
EJL on FIFA liige alates 1923. ning UEFA liige alates 1992. aastast. Pärast Teist maailmasõda ja enne EJLi taastamist korraldas kohalikku jalgpallielu Eesti NSV Jalgpalliföderatsioon.
EJL astus 1997. aastal Eesti Spordi Keskliidust välja.
Ajalugu.
Eesti Jalgpalli Liidu asutamiskoosolekul 14. detsembril 1921 oli esindajaid kolmest ühingust: Bernhard Abrams, Karl Akel ja William Fiskar Kalevist, Julius Reinans, Oskar Raudsep ja Otto Silber Tallinna Jalgpalli Klubist ning Hans Roost, Verner Eklöf ja Vladimir Tell Spordist.
Eesti astub FIFA-sse.
1922. aasta suvel lähetas Eesti Jalgpalli Liit vormikohase avalduse FIFA-le. 1. novembril 1922 andis FIFA EJL-ile eeltunnustuse ning Genfi kongressil 1923 arvati Eesti FIFA liikmeks (samal kongressil võeti vastu ka Läti ja tunnustati Leedu Spordiliigat). Tollal oli FIFA liikmeiks 20 maad. 1924. aastal Pariisis toimunud FIFA kongressist võtsid Eesti Jalgpalli Liidu esindajad juba hääleõiguslikena osa. 27 maa 76 delegaadi hulgas olid Eestist William Fiskar, Aleksander Lugenberg, Otto Silber, Bernhard Rein ja Harald Kaarmann.
Koosseis.
Eesti Jalgpalliliidu tegevjuhtkond koosneb kahest inimesest - president Aivar Pohlak ning peasekretär Anne Rei. Keskastme juhtkonda kuuluvad avalike ja koostöösuhete osakonna juhataja Eva Nõmme, jalgpalli korraldamise osakonna juhataja Mihkel Uiboleht, jalgpalliosakonna tehniline juht Mario Hansi ning EJL jalgpallikompleksijuhataja Targo Kaldoja. 
Jalgpalliliidu juhatusse kuuluvad president Aivar Pohlak, I asepresident Gerd Müller, II asepresident Ainar Leppänen ning juhatuse liikmed Tarmo Lehiste, Teet Ilves, Priit Penu, Marek Lemsalu, Eduard Rõžov, Mart Poom, Daniil Savitski, Are Altraja, Anastassia Morkovkina, Indrek Schwede.
Adelheid

Adelheid ehk Adelaide (umbes 931 Burgundia – 16. detsember 999 Seltzi klooster Alsace'is) oli Saksa-Rooma keisrinna ja katoliku pühak.
Ta oli Ülem-Burgundia kuninga Rudolf II tütar, kes abiellus 947. aastal 16-aastaselt poliitilise lepingu tulemusena Itaalia printsi Lothario II-ga. Kuningannana hoolitses Adelheid vaeste eest.
Aastal 950 Adelheidi abikaasa mürgitati. Koos oma poja Adalbertoga kuningaks saanud Berengario II tegi Adelheidile ettepaneku abielluda Adalbertoga. Kui Adelheid sellest keeldus, vangistas Berengario Adelheidi 951. aastal Garda lossi torni. Adelheidil õnnestus põgeneda ning ta siirdus koos tütar Emmaga Canossasse. Sealt kutsus ta appi Saksa kuninga Otto I, kes oli kasvatanud Adelheidi venda Konradit. Otto saavutas Berengario üle võidu, abiellus 951. aastal kuningalinnas Pavias Adelheidiga ning hakkas ise Lombardia-Itaalia kuningaks, jättes asekuningaks Berengario. Aastal 962 kroonis paavst Johannes XII Otto ja Adelheidi Roomas keisriks ja keisrinnaks. Otto suri 973. aastal.
Adelheid ja Otto said neli last, kelle seas oli keiser Otto II. Adelheidi heldekäelisus vaeste vastu põhjustas õukonnas pahameelt ning keisrinna oli sunnitud isegi mõneks ajaks õukonnast lahkuma. Cluny kloostri abti Majoluse vahelesegamine tõi ta küll õukonda tagasi, kuid vaid 983. aastani, mil suri Adelheidi poeg Otto II. Otto III regendiks sai tema ema Theophano, kes pagendas keisrinna. 991. aastal Theophano suri ning regendiks sai Adelheid.
Adelheid oli haritud ja oskas nelja keelt. Ta avaldas riigi poliitikale nii Saksamaa kuningriigis kui ka Itaalias suurt mõju. Adelheid rajas arvukalt kloostreid ja edendas Cluny reformi. Adelheidi südameasjaks oli slaavi hõimude ristiusustamine. Aastal 995 tõmbus ta tagasi Seltzi kloostrisse Alsace'is.
Aastal 1097 kuulutas paavst Urbanus II Adelheidi pühakuks. Tema mälestuspäev on 16. detsember.
Adelboden

Adelboden on mägiküla ja vald Šveitsis Berni kantonis Frutigeni ringkonnas Berner Oberlandi lääneosas. 
Küla keskus asub 1353 m kõrgusel merepinnast.
Valla pindala on 88,2 km². Elanike arv on 3618 (26. detsember 2006).
Adelboden on talispordikuurort. 
Külas on mägiraudteed.
Adelard

Adelard Bathist (ladina "Adelardus Bathensis"; umbes 1080 – pärast 1152. aastat) oli inglise õpetlane.
Ta õppis Toursis, õpetas mõnda aega Laonis ning reisis siis Sürakuusasse ja Antiookiasse. 1122. aastaks oli ta elama asunud Inglismaale Bathi. 
Tõlked.
Ta tõlkis araabia keelest ladina keelde matemaatilist, astronoomilist, astroloogilist ja filosoofilist kirjandust, sealhulgas vanakreeka tekste, mis olid säilinud ainult araabia keeles.
Ta tõlkis araabiakeelsest tõlkest ladina keelde Eukleidese "Elemendid". Hilisem Johannes Campanuse väljaanne, mis trükiti 1482 Veneetsias ning sai Euroopa matemaatikakoolide põhiõpikuks, tugines arvatavasti Adelardi tõlke eeskujule. 
Originaalteosed.
Ta kirjutas filosoofiast, loodusteadusest ja pistrikkudega jahist.
Ta oli üks esimesi, kes võttis Euroopas kasutusele araabia numbrid. Ta kirjutas raamatu "Liber algorismi de numero indorum".
Tema hinnatud teosed "Quaestiones naturales", "De eodem et diverso" ja lühem traktaat "Lindudest" on adresseeritud tema noorele sugulasele dialoogi või kirjavahetuse vormis. Teoses "Quaestiones naturales" vastab ta oma sugulase soovile teada saada, mida ta "araablaste uuringutest" teada on saanud. 
Adelard tõstatas küsimuse Maa kujust (ta arvas, et see on ümmargune) ning küsimuse, kuidas Maa paigale jääb, ning samuti küsimuse sellest, kui kaugele kivi kukuks, kui pillata see Maa sisse puuritud auku. Samuti avaldas ta arvamust, et mateeria ei saa hävida. Samuti küsis ta, miks veel on kummuli pööratud anumast raske välja voolata. 
Teoses "De eodem et diverso" vastandab ta vabasid kunste asistele huvidele. 
Adelard kirjutas lühikese traktaadi abakusest "Regulae abaci" ning traktaadi astrolaabist.
Weymouth and Portland

Weymouth and Portland oli ringkond ja "borough" Inglismaal Dorseti krahvkonnas. Ringkonna endisest alast itta jääb Weymouthi laht. 2019. aastal ühendati Weymouth and Portland uue tervikomavalitsusega (Dorseti ringkond).
Portlandi saar

Portlandi saar on poolsaar (endine saar) Edela-Inglismaal Dorseti krahvkonnas La Manche'i ääres. Seda ühendab Suurbritannia saare põhiosaga 29 km pikkune kitsas maariba Chesil Beach, mis kulgeb piki Dorseti rannikut.
Poolsaar on põhjast lõunasse 6,4 km pikk ja läänest itta 2,4 km lai. Kirdes ja idas piirneb poolsaar Weymouthi lahega. Poolsaare lõunatipp kannab nime Bill of Portland.
Portlandi saare ja Weymouthi vahel asuvas Balaclava lahe sopis asub Portlandi sadam.
Portlandil elab 2005. aasta seisuga hinnanguliselt 12 710 inimest. 2001. aasta Suurbritannia rahvaloenduse aegu oli seal 12 800 elanikku.
Poolsaar koosneb paekivist. Sajandeid on põhiline tegevusala saarel olnud paekivi kaevandamine.
Ajalugu.
Portland oli asustatud juba mesoliitikumis ja on nähtavasti olnud asustatud sellest ajast peale üsna pidevalt.
Vana-Rooma vallutas samuti Portlandi ja nimetas selle Vindeliseks.
1539 käskis Inglise kuningas Henry VIII rajada Portlandi lossi kaitseks Prantsusmaa sõjaväe vastu. Lossi ehitus maksis 4964 naelsterlingit. See on üks kõige paremini säilinud selle aja lossidest Inglismaal ja see on tänapäeval külastajatele avatud.
Pärast 1666 toimunud Londoni suurt tulekahju usaldati Londoni taastamistööd Inglismaa parlamendi liikmele arhitekt Christopher Wrenile, kes esindas Weymouthi. Wren kasutas taastamistöödel 6 miljonit tonni Portlandi lubjakivi. Paljud tähtsad pealinna hooned, näiteks Püha Pauluse katedraal ja Buckinghami palee, valmisid Portlandi lubjakivist.
Portlandtsemendil ei ole Portlandiga mingit pistmist. See leiutati 19. sajandi keskpaiku Leedsis ja sai nime sellest, et oli sama värvi kui Portlandi lubjakivi.
Pärast esimest maailmasõda valmistati Portlandi lubjakivist pool miljonit hauakivi sõjaväekalmistutel. Ka pärast teist maailmasõda valmistati Portlandi lubjakivist sadu tuhandeid hauakive.
Raudtee rajati Portlandile juba 19. sajandi alguses. Seda kasutati põhiliselt lubjakivi transpordiks. Raudtee suleti reisijatele 1952. Viimane kaubarong sõitis sel liinil (koos kahe reisijaga) 1965. aasta aprillis.
Pärast külma sõja lõppu suleti 1995 Portlandil mereväebaas ja 1999 lennuväebaas, kuigi lennuvälja kasutab edasi rannavalve.
Weymouthi laht

Weymouthi laht (inglise keeles "Weymouth Bay") on laht Inglismaa lõunarannikul Dorseti krahvkonnas. Geograafilised koordinaadid on .
Lahe ääres on Weymouthi linn, Portlandi saar (Suurbritannia) ja Portlandi sadam.
Lahele on kavas paigutada 2012. aasta suveolümpiamängude purjetamise kolm võistlusrada.
Päriskonnalised

Päriskonnalised ehk anuurid ("Anura") on kahepaiksete klassi kuuluv selts.
Sõna "anuurid" tähendab kreeka keeles 'sabatud' (αν + ουρα 'saba'). Tõepoolest, üksnes mõnel päriskonnalisel on täiskasvanuna lühike saba, enamikul liikidel puudub see täielikult. Siiski on päriskonnaliste kullestel pikk saba, mis näitab, et päriskonnalised põlvnevad sabaga esivanematest.
Päriskonnalisi nimetatakse sageli lihtsalt konnadeks (laiemas mõttes, kitsamas mõttes peetakse konnade all silmas perekonda konn ("Rana")).
Levik.
Päriskonnalised on levinud kõigis maailmajagudes peale Antarktise. Nad puuduvad üksnes Põhja-Jäämere saartel ja rannikul ning mõnel ookeanisaarel, näiteks Uus-Meremaa Lõunasaarel. Nad vajavad eluks niiskust, mistõttu neid ei ela ka Saharas ega Araabia poolsaare põhja- ja keskosas, kus on nende jaoks liiga kuiv.
Eestis.
Eestis elab päriskonnalisi 9 liiki, kolmest sugukonnast (kärnkonlased, mudakonlased ja konlased.
Fülogenees.
Ürgseimate päriskonnaliste jäänused on leitud Põhja-Madagaskari alamtriiase ladestikust. Need kuulusid konnale "Protobatrachus massinoti", kes oli umbes 10 cm pikk ja 16 selgroolüliga. Sealjuures olid kõik kerepiirkonna lülid peale esimese roietega (näiteks eeslohulistel ja võõriklohulistel puuduvad roided üldse). 3 sabalüli paiknesid lühikeste niudeluude vahel. Küünar- ja kodarluu, samuti sääre- ja pindluu polnud veel omavahel kokku kasvanud. 
Välimus.
Täiskasvanud konni iseloomustavad pikad tagajalad, lühike keha, varvastevahelised ujunahad, esiletulevad (enamasti suhteliselt suured) silmad ja saba puudumine, mis on olemas sabakonnalistel ("Caudata").
Eluviis.
Enamik konni on poolveelise eluviisiga, maapinnal suudavad nad kergelt liikuda kas hüpates või ronides. 
Paljunemine.
Tavaliselt arenevad nende munad, mis moodustavad klimpja olluse (kudu), vees. 
Nende vastsed, kes arenevad vees, hingavad lõpustega. Viimaseid kutsutakse (konna)kullesteks. 
Toitumine.
Konnad on karnivoorid: nad söövad lülijalgseid, rõngusse ja tigusid. 
Krooksumine.
Konnade üks iseäralikumaid tunnusjooni on eriomased häälitsused (krooksumine), mida võib kuulda nii päeval kui ka öösel, eriti aga kudemisperioodil.
Paaritumine.
Konnade omapärast paaritusasendit kopulatsioonil nimetatakse ampleksiks.
Süstemaatika.
Päriskonnaliste selts jaguneb kolme alamseltsi: "Archaeobatrachia", "Mesobatrachia" ja "Neobatrachia".
"Loomade elu" jagab päriskonnalised viide alamseltsi, lähtudes selgroolülide liigestumise iseärasustest: kaksilohulised ("Amphicoela"), tagalohulised ("Opisthocoela"), erilohulised ("Anomocoela"), eeslohulised ("Procoela") ja võõriklohulised ("Diplasiocoela"). Raamat eristab 19 sugukonda ja 176 perekonda.
Pekingi Rahvusstaadion

Pekingi Rahvusstaadion ehitati 2008. aasta suveolümpiamängudeks. 
Staadioni kutsutakse omapärase väljanägemise pärast ka linnupesaks. 
Staadioni projekteerisid Herzog &amp; de Meuroni arhitektuuribüroo arhitektid. Staadion mahutab 91 000 pealtvaatajat olümpiamängude ajal, kuid pärast mänge on lubatud viia istekohtade arv 80 000-ni.
Staadionil toimusid nii olümpiamängude ava- kui ka lõputseremoonia. Lisaks peeti seal kergejõustikuvõistlused ja meeste jalgpalli võistluste finaalmäng.
Vesilik

Vesilik ehk triiton ("Triturus") on salamanderlaste sugukonda arvatud perekond kahepaikseid. 
Liigid.
Loode-Euroopast on neid leitud 5 liiki, Eestis elab 2 liiki: tähnikvesilik ("Triturus vulgaris") ja harivesilik ("Triturus cristatus").
Dogging

Dogging on suguühe poolavalikus kohas või selle jälgimine. 
Algselt mõeldi selle all vuajerismi vormi, mille puhul püütakse leida poolavalikes kohtades suguühtes olevaid paare. Nüüd on see üle kandunud ka sellisele suguühtele enesele, kui see toimub juhuslike inimeste vahel internetis kokku lepitud ajal ja kohas, nii et pealtvaatajad teavad kohale tulla.
Püssina pank

Püssina pank on pank Muhu kirdeosas Lõetsa külas, kõrgeim Rannaniidi pankadest. Asub Rannaniidi pankade maastikukaitsealal.
Pank on umbes 60 meetrit pikk ning kuni 5,6 meetri kõrgune. Pangal paljanduvad Jaagarahu lademe Kesselaiu kihistiku biohermsed dolomiidid, samuti Jaani lademe Paramaja kihistiku domeriidid.
Püssina pangast veidi põhja pool asub Püssinina.
Baskid

Baskid (baski keeles "Euskaldunak") on rahvas Hispaania ja Prantsusmaa piiril Baskimaal. 
Hispaanias paiknevas Baski autonoomses piirkonnas elab tänapäeval üle 2 miljoni inimese ja neist neljandik oskab baski keelt; Prantsusmaa baski alal elab veerand miljonit inimest ja baski keele oskus on veelgi madalam.
Baski keelt valdab ka umbes 70 000 Ameerika mandrile väljarännanud baskide järglast.
Mõntu sadam

Mõntu sadam (sadamakood EE MNT) asub Sõrve poolsaare idarannikul Mõntu külas.
Sadama geograafilised koordinaadid on .
Sadama territoorium hõlmab 14 600 m2 maa-ala, 70 800 m2 veeala.
Sadamas on 3 kaid kogupikkusega 242 m, suurim sügavus kai ääres on 5,2 m.
Suurim võimalik laev: pikkus 135 m, laius 18 m, süvis 4,5 m.
Laevaliikluse juhtimiseks on Mõntu siht, Mõntu sadamakai tulepaak ja Mõntu väikelaevade sadama kaituli.
Laevaliinid sadamas.
Aastatel 2005–2008 oli käigus laevaliin Mõntu sadamast Ventspilsi.
2019. aastal uuriti selle taaskäivitamise võimalusi.
Harilik jõhvikas

Harilik jõhvikas ehk kuremari ("Oxycoccus palustris") on kanarbikuliste sugukonda kuuluv igihaljas kääbuspõõsas, mis on tuntud hapumaitseliste punaste marjade poolest. 
Kirjeldus.
Jõhvikas kasvab rabas, ja kasvab maadligi. Tema juured on väga lühikesed, kuna rabas on väga paks turbakiht, mis ei lase taime juurtel põhjaveeni pääseda. Jõhvikal on väikesed lehed. Marjad on algul hallikamad ja täppidega, aga kui jõhvikas valmib, muutuvad marjad punaseks. Jõhvikaid aetakse segi leesikatega, aga leesikal on pikemad lehed, seega saab jõhvikat eristada leesikast lehtede järgi. Jõhvikaid saab korjata ka talvel, kui neid on siis veel alles.
Jõhvikas toitub tolmust ja sademetest.
Süstemaatika.
Harilik jõhvikas paigutatakse vahel mustika ("Vaccinium") perekonna alamperekonda "Oxycoccus", siis on ta teaduslik nimetus "Vaccinium oxycoccos" või "Vaccinium oxycoccus".
Eestis kasvab lisaks harilikule jõhvikale ka väikest jõhvikat ("Oxycoccus microcarpus").
Levila.
Levinud peaaegu kogu Põhja- ja Kesk-Euroopas, kuid ka Lääne- ja Kesk-Siberis ning Põhja-Ameerikas. Eestis sage.
Kasvukoht.
Harilik jõhvikas eelistab kasvukohana happelise pinnasega märgalasid ning teda võib leida enamikust põhjaparasvöötme jahedamatest kohtadest, kus on talle sobivaid kasvukohti.
Toiteväärtus.
Hariliku jõhvika marjade hapu maitse tuleneb mitmesuguste hapete, sealhulgas oblik- ja sidrunhappe sisaldusest. Jõhvikates leidub ka bensoehapet, mis on tugeva antibakteriaalse toimega. Marjad sisaldavad C-vitamiini ja kaaliumi.
Rahvapärased nimetused.
Rahvapäraselt kutsutakse jõhvikat kuremarjaks, karbalaks, pluuknaks, rabamarjaks.
Rudolph Felix Bauer

Rudolph Felix Bauer (ka Rudolf Friedrich Bauer ja Adolf Rudolf Fredrik Bauer; vene keeles Рудольф Феликс Бауэр, Rodion Baur (Bour), Родион Христианович Баур (Боур); 1667–1717) oli Holsteinist pärit sõjaväelane Peeter I teenistuses.
Rudolph Felix Bauer astus Liivimaal Rootsi tragunirügementi, läks enne Põhjasõja puhkemist Saksimaa poolele üle, sealt salakuulajana Rootsi teenistusse ja suunati rittmeistrina Otto Vellingki alluvusse Narva linna, kus ta omakorda 1700. aasta Narva lahingule eelnenud piiramise ajal Vene poolele üle läks. 
1702 osales Bauer Boriss Šeremetevi juhtimisel Hummuli lahingus ja 1708 Lesnaja lahingus.
Poltava lahingus 1709 juhtis Bauer pärast Carl Ewald von Rönne haavatasaamist Vene väe paremat tiiba.
Seejärel võitles Rudolph Felix Bauer Nils Strombergi vastu 4. juulil 1710 lõppenud Riia piiramisel ja piiras alates 12. juulist Pärnut, mis komandandi Jakob Heinrich von Schwengelmi juhtimisel kapituleerus 12. augustil. Seejärel hõivas Bauer ka Saaremaa. Pärast Tallinna edukat piiramist kirjutas Bauer 29. septembril 1710 Harku mõisas Vene poole esindajana alla Tallinna ja Rootsi garnisoni kapitulatsiooniaktile, mis lõpetas sõjategevuse Eesti aladel ja mille järel sai temast esimene Venemaa tsaaririigi Eestimaa kubermangu kindralkuberner kuni 6. märtsini 1711.
1711. aasta teises kvartalis organiseeris ta oma vägedega noore Peterburi kaitset vürst Menšikovi käsutuses. 1712. aasta alguses suunati ta oma vägedega Pommerisse. 1713. aasta kevade lõpus vallutas Bauer Toningeni linna, seejärel strateegiliselt eriti tähtsa Stettini, mis langes sügise lõpuks. Järgmise poolteise aasta jooksul käsutas ta kõiki Poolas asuvaid Vene vägesid. 1716 saatis Peeter I Baueri Kopenhaagenisse ja Skånesse, et viia lahingutegevus üle vaenlase kodumaale. Oma viimasel eluaastal oli ratsaväekindral Bauer diviisiülem Ukrainas tollasel Venemaa keisririigi lõunapiiril.
Caporetto lahing

Caporetto lahing toimus 24. oktoobril 1917 Austria-Saksa ja Itaalia vägede vahel Itaalia endisel kirdepiiril. Lahing oli osa Esimesest maailmasõjast.
Lahingu käigus murdsid Austria-Saksa väed läbi Itaalia rinde. Itaallaste andmeil kaotasid nad surnute ja haavatutena 40 000 ning vangilangenutena 215 000 meest ja ligi poole suurtükiväest. Nende täieliku purustamise hoidsid ära appi saadetud Prantsuse-Inglise väed.
Điện Biên Phủ lahing

Điện Biên Phủ lahing toimus 13. märtsist 7. maini 1954 Vietnami RV ja Prantsuse vägede vahel Loode-Vietnamis.
Vietnami RV väed (kindral Võ Nguyên Giápi juhtimisel) pidasid vietnami rahva vastupanusõja otsustava lahingu sissepiiratud Prantsuse vägedega kindral Christian de Castries' juhtimisel. Kaotanud 16 200 meest, prantslased kapituleerusid ja olid sunnitud alustama Genfis rahuläbirääkimisi. Need kinnitasid Prantsuse koloniaalvõimu Vietnamis lakanuks.
Durbe lahing

Durbe lahing toimus Leedu ning Saksa ja Liivi ordu vägede vahel 13. juulil 1260 Durbe järve ääres Kuramaal (22 km praegusest Liepājast).
Saksa ja Liivi ordu vägi koos Eestimaa vasallide väesalga ning eestlaste, kurelaste jt. abivägedega (kokku umbes 3000 meest, neist 200 rüütlit) oli kogunenud Klaipedasse, et alistada žemaidid. Žemaitide alistamine oli tähtis sellepärast, et võimaldas luua maismaasilla Saksa ja Liivi ordu valduste vahele. Lõunapiiri kindlustamiseks oli Saksa ordu 15. juunil 1260 sõlminud rahu Masoovia hertsogi Zemowitiga. Ühendatud vägesid juhtis Liivi ordu maamarssal Burchard von Hornhausen. Samal ajal tungis Leedu vägi (4000 meest) Kuramaale.
Lahing toimus Durbe järvest välja voolava jõe ääres ja kestis 8 tundi. Ühe kroonika kohaselt reetsid kurelased orduvendi ja lahkusid lahingust, misjärel ka eestlased põgenesid, teise järgi läksid kurelased enne lahingut orduvendadega tülli ja ründasid neid koos leedulastega. Ühendatud orduvägi purustati. Liivimaa rüütlitest tapeti umbes 150, lihtsõdurite osas kaotuste kohta andmed puuduvad. 15 rüütlit langes vangi.
See oli ordurüütlite kõige suurem kaotus 13. sajandil. Suuruselt järgmises kaotuses Aizkraukle lahingus langes 71 rüütlit.
Lahingu tulemusena aeti ordurüütlid Žemaitijast minema. Zemgales, Kuramaal, Saaremaal ja Preisimaal puhkes ülestõus. Preislaste ülestõus suudeti maha suruda alles 1270. Leedu kuningas Mindaugas, kes oli hakanud kalduma ristiusu vastuvõtmise poole, loobus sellest plaanist ja jäi paganaks. Kuni 1280. aastateni ei suutnud sakslased sõjakäike paganate maadele jätkata ja see oli Leedule väga vajalik, et noor riik saaks jõudu koguda. Zemgale ja Kuramaa saavutasid osalise iseseisvuse ja ordul kulus mitukümmend aastat, enne kui nad suutsid taastada kontrolli nende alade üle.
Orduvägede pool langesid lahingus
Kulikovo lahing

Kulikovo lahing leidis aset 8. septembril 1380 Doni ja selle lisajõe Neprjadva ääres (nn Kulikovo väljal), lahingus osalesid Moskva suurvürsti Dmitri Donskoi juhitud ühendatud Vene väed ja musttuhatnik Mamai kogutud Kuldhordi väed. 
Vene väe suuruseks pakutakse 50 000 – 60 000 ja Mamai väe suuruseks kuni 100 000 sõjameest. Sel ajal käis Kuldhordis kodusõda (teine pretendent Tohtamõš oli Moskva liitlane). Mamai väed koosnesid põhiliselt stepirahvastest Krimmist, Põhja-Kaukaasiast ja Volga alamjooksult.
Vene-Moskva vägedes võitles ka hulgaliselt kristlastest mongoli-tatarlasi, kes olid Moskva teenistusse asunud pärast islami kehtestamist Kuldhordis. 
Lahing algas vene vägilase Aleksandr Peresveti ja tatari vägilase Temir-mursa (Tšelubei) kahevõitlusega; mõlemad langesid. Siis alustas rünnakut Mamai ratsavägi. Algul oli edu Mamai poolel; pööre tuli, kui lahingusse astus Vene varitsusvägi, mida juhtis vürst Vladimir Andrejevitš (1353–1410). Mamai vägi purustati täielikult (kroonikute väidetel tapeti kuni üheksa meest kümnest). Mõlema poole kaotused olid suured.
Mamai liitlase Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriigi vägi suurvürst Jogaila juhtimisel hilines ühinemisele Mamaiga, kuid nädal pärast lahingut jälitas ta Moskva väge ning hulk kättesaadud haavatuid tapeti.
Kulikovo lahingus Mamai väe võitmine oli tähtis psühholoogiline võit, kuna esimest korda suudeti suures lahingus võita stepirahvaid. Samuti hoiti ära suur rüüsteretk Moskva ja ta liitlaste aladele. Kulikovo lahingu võiduga kindlustas Moskva suurvürstiriik oma juhtiva seisundi Kirde-Venemaal.
Leipzigi lahing

Leipzigi lahing (tuntud ka kui rahvastelahing) toimus 16.–19. oktoobrini 1813 Leipzigi lähistel Napoleoni-vastase VI koalitsiooni (Venemaa, Austria, Preisi, Rootsi) ning Prantsusmaa vägede vahel.
Lahingu käik.
Lahingu alguses oli koalitsioonil (ülemjuhataja Austria feldmarssal K. P. Schwarzenberg, 1771–1820) 133 000 meest (Böömi armee), Napoleonil 122 000 meest. 
Koalitsioonil õnnestus juurde tuua 172 000 meest (Sileesia armee, Põhjaarmee ja Poola armee), Napoleonil 87 000 meest. Suurtükke oli liitlastel umbes 1400, prantslastel umbes 700. Suuri kaotusi kandnud Prantsusmaa vägi pidi 19. oktoobri hommikul taganema.
Osapoolte kaotused.
Prantslased kaotasid ligikaudu 80 000 meest (neist 20 000 vangilangenuna) ja peaaegu kõik suurtükid. Liitlasvägi kaotas umbes 54 000 meest.
Lahingu tulemused.
Leipzigi lahingu tagajärjel vabanes Napoleoni ülemvõimu alt kogu talle allunud ala Reinist ida pool.
Märjamaa lahing

Märjamaa lahing peeti Läänemaal Märjamaa ümbruses, 10.–15. juulini 1941 Saksa Wehrmachti ja Punaarmee vahel idarindel Eestis.
Tallinna poole tungivate Saksa väeosade (nendega oli liitunud metsavendade salku) vastu saadeti Punaarmee, mille tuumikuks oli Tallinna lähistel rannakaitsel olnud 16. laskurdiviisi, piirivalve jm (sealhulgas Eesti rahvakaitseväe) üksusi. 
14. juulil hõivasid punaväelased Teenuse ja Kasti (Alaküla) suunast lähtunud haardega Märjamaa, 16. juulil Kirbla ja 18. juulil (koos Muhust saabunud abiväega) Virtsu. 
20. juuliks stabiliseerus rinne Paatsalu – Pärnu-Jaagupi joonele. Märjamaa lahing ja sellele järgnenud väiksemad lahingud peatasid ajutiselt Saksa vägede Tallinna suunas liikumise. Alles 22. augustil sisenesid Saksa väed taas Märjamaale ilma igasuguse vastupanuta.
Iidla

Iidla on Ahtme asum.
Iidla asumit hakati rajama 16. juulil 1973, mil asuti kaevama esimese maja vundamendisüvendit.
Enne asumit asus seal Puru-Altserva küla, mis 1970. aastal koos talumajadega tehti maatasa.
Nimi on pandud Puru küla Iidla (ka Idla) talu järgi.
Poltava lahing

Poltava (traditsiooniliselt: Poltaava) lahing toimus Vene ja Rootsi vägede vahel Põhjasõja ajal tänapäeva Ukrainas Poltava linna lähedal 8. juulil 1709. 
Sündmused.
6. mail 1709 piirasid Rootsi väed (30 000 meest) Karl XII juhtimisel Poltava ümber. Mai lõpus jõudis Poltava lähedale Vene väe peajõud (42 000 meest, 72 suurtükki), mida juhtis Peeter I. 
8. juuli ööl ründasid Rootsi väed (umbes 20 000 meest, 4 suurtükki) Carl Gustaf Rehnskiöldi (1651–1722) juhtimisel, kuid nad löödi suurtükitulega taanduma ja järgnenud käsitsivõitluses põgenema. Venelaste vägesid juhtisid kaitsepositsiooni keskosa: Boriss Šeremetev, paremat tiiba Carl Ewald von Rönne, vasakut tiiba Aleksandr Menšikov ning suurtükiväge Jakob Bruce.
Rootslased kaotasid hukkunutena 9234, venelased 1345 inimest. 11. juulil Perevolotšna juures Rootsi vägi (umbes 16 000 meest) kapituleerus; Karl XII pääses Osmanite riiki. 
Poltava lahingus murdus Rootsi sõjaline võimsus ja sõjaedu kaldus Venemaa kasuks.
Bioindikaator

Bioindikaator ehk bioloogiline indikaator ehk ökoindikaator on bioindikatsioonis kasutatav tavaliselt liik (indikaatorliigid) või sellest kõrgem ökoloogiline rühm, kelle järgi saab hinnata keskkonna või ökosüsteemi seisundit.
Harvem kasutatakse bioindikaatorina isendite bioloogilisi ja füsioloogilisi tunnuseid, üksikuid isendeid ja asurkondi. Bioindikaatoriks võib olla mis tahes bioloogiline liik või kooslus, kelle elutalitlust, asurkondi või seisundit vaadeldes saab hinnata ökosüsteemi või keskkonna seisundit. Vaadelda võib organismide elujõudu, arvukust, katvust ja sagedust, loomadel ka käitumist.
Bioindikaatorid reageerivad keskkonnamuutustele kiiresti ja alati ühtemoodi. Neil on keskkonnatingimustest selgesti äratuntav positiivne või negatiivne sõltuvus.
Bioindikatsiooni nimetatakse otseseks siis, kui indikaatorliik on otseses seoses indikaatorobjektiga, näiteks kannike "Viola calaminaria" kasvab Alpides tsingimaardlail, liudsamblik elab ainult väävliga saastunud kohtades ja amööb "Gromia naglecta" elab üksnes mürkaineid sisaldavates tööstusheitvees.
Mõned bioindikaatorid märgitsevad ka maardlate asukohti. Nt Jakuutias kasutatakse teemandileiukohtade avastamiseks taimestiku aerofotosid. Neil on näha ümara kujuga põõsastikud, mis viitavad põõsaslepa kooslustele. Need suudavad Jakuutias kasvada üksnes kõige viljakamatel muldadel. Jakuutias on kõige viljakamad alad endised vulkaanilõõrid, kus asuvadki teemantide leiukohad.
Eelkõige määratakse bioindikaatorite abil looduse antropogeenseid ehk inimtekkelisi muutusi.
Sipelgad, eriti kuklased on tundlikud õhureostuse ja mullas ladestuvate pestitsiidide suhtes. Kübarseeni, eriti pilvikuid ja puravikke kasutatakse raskmetallide liia indikaatoritena. Männiokkaid kasutatakse happevihmade indikaatoritena. Vääveldioksiidi suhtes on väga tundlikud kask, võilill, nisu ja rukis.
Näiteks üks bioindikaatorite kompleks on veekogus elavad aerjalalised ja väikesed vähid. Neid organisme jälgides võib veekogus avastada probleeme ja hinnata veekogu seisundit, vaadeldes nende elusorganismide keemilisi, füsioloogilisi ja käitumuslikke jooni ja muutusi.
Bioindikatsioon annab õhu saastatuse pikaajaliste muutuste kohta tõesemat teavet kui mõõteaparaadid, sest õhus olevate ühendite kompleksne mõju elusorganismile erineb üksikkomponentide koosmõjust, ent mõõdetakse just üksikute komponentide sisaldust. Sellepärast peab õhu seisundi hindamise ideaalne meetod sisaldama nii bioindikatsiooni kui ka füüsikaliste suuruste mõõtmist.
Bioindikaatoritena on Eestis juba 35 aastat uuritud samblikke, sest samblikud on keskkonna suhtes üsna tundlikud. Eri tundlikkusega samblikuliikide leviku alusel on koostatud nii Tartu kui ka Tallinna lihhenoindikatsiooniline kaart, mis iseloomustab linna eri piirkondade õhu puhtust. Samblike kaardistamine Tartus näitas, et Tartu õhu seisund on hea.
Sõltuvalt valitud organismide eluvormist saab eristada järgmisi biondikaatoreid:
Robert Lichton

Krahv Robert Lichton (rootsi keeles "Robert Johansson Lichtone"; 8. juuni 1631 – 8. jaanuar 1692 Stockholm) oli Šotimaa parunisoost (Leighton of Ulishaven, Forfarshire) pärit Rootsi sõjaväelane. 
Robert sündis Porvoo lähedal Hummelsundis Šotimaalt Rootsi teenistusse tulnud koloneli parun John Lichtoni ja Catharina Guthrie pojana. Tema isa langes Kolmekümneaastase sõja Wittstocki lahingus 24. septembril 1636.
1646. aastal astus ta 15-aastaselt Rootsi sõjaväkke. 23. augustil 1665 sai temast kolonelleitnant ja ta teenis Wolmar Wrangeli ratsarügemendis. 
1667 abiellus ta Beata Rosenstiernaga (surnud 1684), kes oli Pommerist pärit ja 1630 aastal Rootsi aadlitiitli saanud Rörstrandi, Visbohammari ja Lida mõisniku Mårten Mårtensson Wewitzeri (aadlinimega Rosenstierna) (1582–1638) ja tema esimese naise Beata Danielsdotter Böckmani (1593–1631) tütar.
1675 sai temast aadlilipkonna ülem ja sama aasta 30. septembril sai ta Rootsi vabahärraks. 1676 osales ta Nya aadlilipkonna ülemana Skåne sõja Lundi lahingus ja sai seal haavata. 14. jaanuaril 1679 sai ta ratsaväe kindralmajori auastme. 
4. jaanuaril 1681. aastal nimetati Robert Lichton, Eesti- ja Liivimaa aadlile kuuluvate mõisate reduktsioonkomisjoni juhiks.
31. maist 1681 kuni 1687 oli ta Eestimaa kubermangu kindralkuberner, ülendati 1685 kindralleitnandiks ning määrati Jönköpingi ja Kronobergi lääni kindraladjutandiks ja kuberneriks. 1687 sai ta kuninglikuks nõunikuks ja määrati 20. jaanuaril Turu õuekohtu presidendiks. Sama aasta 10. detsembril anti talle krahvitiitel.
Lichton suri lastetuna 1692 oma Rörstrandi mõisas (rootsi ) Stockholmis ja on maetud Ulrica Eleonora kirikusse (Kungsholmen) Stockholmis, Rootsi kuningate lähedale.
Talle kuulusid ka Soomes asunud Tervajoki ja Äyräpää mõis.
Euroopa sookilpkonn

Euroopa sookilpkonn ("Emys orbicularis") on lamekilpkonlaste sugukonda sookilpkonna perekonda kuuluv kilpkonn.
Levila.
Euroopa sookilpkonna on leitud Lõuna- ja Kesk-Euroopast kuni Läänemere lõunarannikuni. Levila põhjapiir kulgeb mööda Leedut, Põhja-Valgevenet, Smolenski oblastit, Doni ülemjooksu, Kesk-Volgamaad ja Uurali vasakut kallast kuni Mangõšlaki poolsaareni. Lõuna suunas on ta levinud Loode-Aafrikas, Türgis ja Põhja-Iraanis. Lisaks on iseseisvad asurkonnad Araalist põhja ja ida pool Irgizi orus ja Sõrdarja alamjooksul ning Lääne-Turkmeenias mitme jõe orus.
Taani teadlaste arvates langeb sookilpkonna levila põhjapiir kokku juuli keskmise 18 ºC isotermiga, mis on tähtis sookilpkonna asurkonna jätkusuutlikkusele.
Minevikus – umbes 5000–8000 aastat tagasi – on sookilpkonn elanud ka Eesti alal. Ida-Setumaalt teiselt poolt Eesti-Vene kontrolljoont on leidnud sookilpkonna aastal 2004 Arvis Kiristaja, Mare Aun, Mare Piho, Jaana Ratas.
Elupaik ja eluviis.
Sookilpkonna isendid ei näita levila eri osades üles selget geograafilist muutlikkust. Seetõttu pole õnnestunud sookilpkonnal alamliike eristada. 
Tema seljakilbi pikkus on 20–30 cm Kilp on ovaalne, sile ja pruunikas, kaetud kollaste täppide ja triipudega. Pea, kael ja jalad on samamoodi tumedad kollaste täppidega.Kõhuosa on kollakas, mida sageli läbib must muster. Kõhukilbi ristside võimaldab kilbipoolte vaevumärgatavat liikuvust. Saba on kilpkonna kohta pikk ja moodustab kilprüü pikkusest poole.
Elupaigana eelistab ta soid ning mudase põhja ja lauge kaldaga tiike, järvi ja jõekäärusid, kus on päikesevannide võtmiseks sobivaid lagedaid kohti. Vees on ta osav ja kiire, ujub ja sukeldub oivaliselt ning jääb kauaks vee alla. Looduses käib ta hingamas iga 15–20 minuti tagant, aga katse ajal suutsid kaks sookilpkonna hingamata elada 2 ööpäeva.
Talveune, mis võib kesta kuni 7 kuud, veedab ta veepõhjas.
Minevikus peeti sookilpkonna ööloomaks, kes päeval üksnes end päikese käes soojendab. Siiski on asi vastupidi. Sookilpkonn toitub kogu päeva, eriti hommikuti, aga öösel magab veekogu põhjas.
Sookilpkonn sööb kõiki elukaid, keda kätte saab ja kellest jõud üle käib. Põhiosa toidus moodustavad putukad ja teised lülijalgsed, keda püütakse nii vees kui kuival: kiilide, ujurite ja sääskede vastsed, tirtslased, tuhatjalad ja kakandid. Lisaks sööb ta kahepaikseid, usse ja limuseid. Taimi sööb ta üksnes harva. Kalu sööb sookilpkonn samuti harva, sest ei saa neid kätte. Üksnes nõrgad ja haiged kalad langevad kilpkonna saagiks ja niimoodi täidab sookilpkonn kalade asurkonnas looduse sanitari rolli.
Toidujahil lähtub sookilpkonn mitte niivõrd nägemisest kui teravast haistmisest.
Kuival ei liigu sookilpkonn nii kiiresti kui vees. Siiski on ta maismaakilpkonnadest märksa vilkam. Kuid sookilpkonn hoidub veekogu lähedusse ning vähimagi ohu korral põgeneb vette ja kaevub vajadusel mudasse.
Vana-Ahtme

Vana-Ahtme on Ahtme asum endise Ahtme küla kohal.
Saksa teise okupatsiooni ajal alustati 1942. aastal Ahtme küla metsamaadel kaevanduse, põlevkivirikastustehase, elektrijaama ja tehaseasula rajamist. Väga palju kasutati Nõukogude sõjavangide tööjõudu, aga nt ka Madalmaade vabapalgalisi korstnaehitajaid jt.
Pärast sõda jätkati Ahtme tööstusasula arendamist juba Nõukogude võimu poolt. Ka nüüd kasutati sõjavangide (sedakorda Saksamaa ja tema liitlaste) tööjõudu, selleks rajati 135. sõjavangilaager. Nii kaevanduse, asula kui ka tööstuste projektid tehti Leningradis projekteerimisettevõttes GIProŠaht.
1948. aastal sai Ahtme tehaseasula töölisalevi õigused. 1949. aastast kuulus alev Jõhvimaa alla, 1950. aastast Jõhvi rajooni alla. 1953. aastal sai töölisalev rajoonilise alluvusega linna õigused.
Ahtmega samal ajal rajati Puru küla maadele uut asulat (praeguse Puru asumi kohal). Alates 1960. aastatest kinnistus Ahtme küla kohale rajatud asula nimena 'Vana-Ahtme' ning Purusse rajatud ja hiljem ida poole laiendatud asula kohta 'Uus-Ahtme'.
Kuni 1955. aastani ehitati Vana-Ahtmes ühe- ja kahekorruselisi elamuid ja teenindusasutuste kompleks. Suurim ühiskondlik hoone on uusklassitsistlik võimlaga kultuurimaja Energia.
1960. aastal kaotati ära Ahtme linn ning linna vanem ja uuem asula läksid Kohtla-Järve linna koosseisu.
Aastatel 1997–2005 tegutses Vana-Ahtmes endiste vangide rehabilitatsioonikeskus.
Johannes Reinke

Johannes Reinke (3. veebruar 1849 – 25. veebruar 1931) oli saksa botaanik, bioloogiateoreetik ja filosoof. 
Aastast 1879 oli ta botaanikaprofessor Göttingeni Ülikoolis, rajades seal taimefüsioloogia instituudi. Aastail 1885–1921 töötas ta Kieli Ülikooli professorina. 
Aastal 1901 avaldas ta raamatu "Sissejuhatus teoreetilisse bioloogiasse", mis on teadaolevalt esimene raamat maailmas, mille pealkirjas esineb nimetus "teoreetiline bioloogia".
Supernova

Supernova on Eesti ansambel. 
Nende laulud "Tõstan näpu" ja "Sinine motoroller" on olnud Kanal 2 saate "Reporter" tunnusmuusikaks ning laul "Kuu" on kriminaal-telesarja "Kelgukoerad" tunnusmuusika. Lugude autorid on Rainer Michelson ja Urmas Jaarman. Ansambli produtsent ja paljude laulutekstide autor on Hendrik Sal-Saller. Varem tegutseti nime Speculative Rock'n'Roll Band all, aga koos stiilimuutusega vahetati ka nime. Esimeseks hitiks oli "Mustas vaikuses". Supernova on välja andnud kolm plaati.
Diskograafia.
Albumid
Teoreetilise Bioloogia Kevadkool

Teoreetilise Bioloogia Kevadkool on Eesti bioloogiateoreetikute aastakonverents. See on toimunud alates 1975. aastast igal aastal, tavaliselt maikuus. Esimesed kakskümmend aastat toimus see mai teisel nädalavahetusel, lõppedes looduskaitsepäeval.
Alates 1978. aastast on kevadkoolide peamiseks korraldajaks olnud Eesti Looduseuurijate Seltsi teoreetilise bioloogia sektsioon, tihti koos mõne teise loodusteadusliku organisatsiooniga (Zooloogia ja Botaanika Instituut, Jakob von Uexkülli Keskus, Tartu Ülikool, Maaülikool vm).
Kevadkoolide materjalid on trükitud väljaandes Schola Biotheoretica.
Rein Tomingas

Rein Tomingas (25. november 1944 Tallinn – 19. oktoober 2008 Tallinn) oli eesti arhitekt.
Rein Tomingas lõpetas 1964. aastal Tallinna Polütehnikumi ja 1971. aastal Eesti Riikliku Kunstiinstituudi. Ta töötas EKE Projektis ja AS-is Reissiin.
Ta projekteeris nii tööstus-, põllumajandus- ja haldushooneid kui ka spordi- ja kultuurirajatisi (sealhulgas Toila laululava) ja puhkebaase. Koos Ain Padrikuga projekteeris ta Harju KEKi tehnotalituse hoone Keilas.
Ta oli tuntud ka parodistina.
Isiklikku.
Tema vanem tütar oli näitleja ja teatripedagoog Kärt Tomingas (1967–2025) ning noorem tütar on psühholoog ja keraamik Triin Tomingas.
Puhtu

Puhtu (ka Puhtulaid) on endine laid, alates 19. sajandi algusest poolsaar Läänemaal Virtsu aleviku territooriumil. Puhtu on ühtlasi (lõunapoolne) osa Virtsu poolsaarest.
Puhtu on kaetud vana liigirikka laialehise metsaga. 18. sajandi lõpul kujundas Karl Thure von Helwig selle puhkepaigaks.
Puhtus asub Puhtu bioloogiajaam. Puhtu koos bioloogiajaama ja Puhtu karjamõisaga kuulub Eesti Maaülikoolile.
Jaagup Linnakivi

Jaagup Linnakivi (kuni 1936. aastani Jakob Eduard Teinburk; 1900–1965) oli eesti arhitekt, Pärnu linna peaarhitekt 1960–1965.
Elukäik.
Jaagup Linnakivi sündis . Poeg Ilmar Linnakivi (sündinud 1948) on metroloogia ja mõõtetehnika spetsialist.
Töö ja looming.
Lõpetas Tallinna Tehnikumi ehitusosakonna arhitektuuriharu 1932. aastal.
Aastatel 1937–1939 töötas koos Pärnu linnaarhitekti Olev Siinmaaga.
Linnakivi oli Pärnu linna peaarhitekt 1960–1965.
"Hermanni 9 maja esindab 1930. aastate teisel poolel Eestis levinud moodsat elamutüüpi. Selliseid leidus eriti palju Nõmmel. Muidu üpris tavaline maja eristub Tähtvere linnaosa tuimavõitu hoonestusest. Mõlemal korrusel asuvad sarnased, neljatoalised korterid, esindades keskmist elustandardit."
Köyliö vald

Köyliö (rootsi keeles "Kjulo") oli vald Soomes Satakunta maakonnas. 2016. aasta algusest liideti see Säkylä vallaga.
Köyliö vallas elas 2883 inimest (juuni 2008); valla pindala oli 259,3 km2, millest 13,22 km2 oli veega kaetud. Asustustihedus oli 11,72 inimest/km2.
Köyliö naabervallad olid Eura vald, Huittinen, Kokemäki linn ja Säkylä vald.
Köyliö vallast on legendi järgi pärit Lalli, kes väidetavalt tappis 12. sajandi keskel Köyliö järve jääl piiskop Henriku. Tapmiskoht olevat olnud järve põhjaosas Kirkkokari ehk Püha Henriku saare läheduses. Saarel asus Köyliö esimene kirik, mis oli kasutusel vähemalt 1420. aastateni. Aastal 1955. paigaldati saarele mälestusmärk ristiusu vastuvõtmisele Soomes. Kirkkokari on Põhjamaade ainuke katoliiklaste palverännakute sihtkoht. Igal aastal enne jaanipäeva peetakse saarel mälestusmissa.
Kepola külas on 1989. aastal püstitatud Aimo Tukiaise tehtud Lalli kuju.
Köyliö vapil on piiskop Henriku mitra ja kirves, millega Lalli ta väidetavalt tappis.
Nousiaineni vald

Nousiainen (rootsi keeles "Nousis") on vald Soomes Lääne-Soome läänis Päris-Soome maakonnas.
Nousiaineni vallas elab 4814 inimest; valla pindala on 199,45 km², millest 0,58 km² on veega kaetud. Asustustihedus on 24,21 inimest/km².
Nousiainen oli Soome esimene kindlalt teadaolev piiskopitooli asukoht. Legendi järgi maeti Nousiainenisse ka piiskop Henrik, kelle väidetavalt tappis talupoeg Lalli. Sama legendi järgi olevat Nousiainenisse 12. sajandil ehitatud Soome esimene kirik. Nimelt olevat Henrik vahetult enne surma oma kaaskonnal palunud ehitada kiriku sellesse kohta, kuhu nad tema surnukeha viia jaksavad. Märke sellest ajast pärinevast kirikust ei ole aga leitud.
Nousiainen on saanud nime selle järgi, et maapind tõuseb selles kohas väga kiiresti.
Dispositsioon

Dispositsioon (ladina sõnast "dispositio" 'asetus') on kalduvus.
Mitmes teadusharus on sõna "dispositsioon" kasutusel terminina:
Friedrich Ladegast

Friedrich Ladegast (30. august 1818 Hochhermsdorf (tänapäeval Zettlitzi vallaosa Hermsdorf) – 30. juuni 1905 Weißenfels) oli saksa oreliehitaja. 
Ta ehitas kokku ligi 200 orelit, millest on säilinud kümmekond. Suurem osa tema orelitest on kas hävinud või ümber ehitatud. Eestis on üldse ainult kaks Friedrich Ladegasti orelit. Valga Jaani kiriku orel (ehitatud 1867. aastal) on esimene ja ühtlasi ainus algsel kujul säilinud Ladegasti orel Eestis. Ajaliselt hilisem Tallinna Toomkiriku orel (ehitatud 1878. aastal) on 1913. aastal Wilhelm Saueri töökojas Frankfurdis Saksamaal ümber ehitatud. Gustav Normann, Eesti kõige väljapaistvam orelimeister, oli oma aja Euroopa kõige kuulsamaks peetud orelimeistri Friedrich Ladegasti õpilane.
Õpingud.
Friedrich Ladegast õppis ja töötas paljude saksa orelimeistrite töökodades: aastatel 1832–1839 oma venna Christlieb Ladegasti juures Geringswaldes, 1839–1843 Urban Kreutzbachi juures Bornas, 1843–1844 Johann Gottlob Mende juures Leipzigis ja 1844–1846 Adolph Zuberbieri juures Dessaus, kuid enim mõjutas teda prantsuse orelimeister Aristide Cavaillè-Coll (1811–1899), kelle ehitatud orelid on tuntud imekauni kõla poolest. Friedrich Ladegast võttis oreliehituses väga palju üle nii Aristide Cavaillè-Collilt kui ka Gottfried Silbermannilt (1683–1753), kes omakorda tegi tihedat koostööd Johann Sebastian Bachiga (1685–1750). Ladegasti oreliehituses on kontsentreerunud Euroopa oreliehituse parimad traditsioonid. Oma esimese oreli, Tannenbergi külakiriku oreli (1838), ehitas Ladegast juba 20-aastaselt.
Töö orelimeistrina.
Friedrich Ladegast ehitas oreleid aastatel 1838–1885. 1885.–1898. aastani oli Friedrich Ladegasti orelitöökoja nimeks Ladegast &amp; So. Friedrich Ladegasti poeg Oskar Ladegast ehitas oreleid juba iseseisvalt aastatel 1898–1937. Samuti oli oreliehitaja Friedrich Ladegasti vend Christlieb Ladegast, kelle juures Friedrich oli alustanud oreliehituse õpinguid. Christlieb ehitas oreleid aastatel 1838–1890.
Säilinud Ladegasti orelid.
Algupärasel kujul säilinud Ladegasti oreleid:
Saksamaal
Austrias
Eestis ja Lätis
Poolas
Venemaal
Ladegast-Kollegium.
Saksamaal tegutsev Ladegast-Kollegium on seadnud eesmärgiks Ladegasti orelite tutvustamise, Ladegasti orelitel esitatud orelimuusika salvestamise ja heliplaatidel väljaandmise. Kolleegiumi president on organist Alexander Koschel, kelle sulest on saksa keeles ilmunud raamat "Im Wandel der Zeit: Die Ladegasts und ihre Orgeln" ('muutuvas ajas: Ladegastid ja nende orelid'). Lisaks ülevaatele Friedrich Ladegasti elust hõlmab teos Ladegasti orelite kirjeldusi. Raamatuga on kaasas CD-plaat, mis sisaldab teavet Ladegasti orelite, sealhulgas Valga Jaani kiriku oreli kohta, Friedrich Ladegasti ehitatud orelite pilte, dispositsioone ja helisalvestisi.
Manuaal

Manuaal on oreli, elektrioreli, klavessiini, klavikordi või süntesaatori klaviatuur.
Oreli manuaal.
Orelitel võib olla 1–5 manuaali ehk klaviatuuri. Kui viled asuvad ühisel tuulepõhjal, siis öeldakse lihtsalt: "esimene manuaal" või: "teine manuaal". Kui viled asuvad erinevatel tuulepõhjadel, siis kasutatakse mitmesuguseid manuaalide nimetusi. 
Saksa tüüpi orelite manuaalid:
Eestis on peaaegu kõik orelid saksa tüüpi pillid.
Prantsuse tüüpi orelite manuaalid:
Inglise tüüpi orelite manuaalid:
Oreli pedaal

Oreli pedaal on jalgadega mängitav oreli klaviatuur. Pedaali viled asuvad orelis tagapool. Need on tavaliselt puuviled, kuid on ka metallvilesid. Pedaali leiutajaks peetakse pillimeistrit Louis van Valbeket (1318). 
Vaata ka.
Manuaal
Kasepuravik

Kasepuravik ("Leccinum scabrum") on puravikuliste sugukonda puraviku perekonda kuuluv seeneliik.
Üks Eesti tuntumaid ning levinumaid puravikke. 
Kübar varieeruvalt mitmesugust tooni pruun, limane, pehme, läbimõõt kuni 15 cm. Torukesed valkjad, vabad; poorid väikesed, ümarad. Jalg valkjas, hallide, pruunide või mustade soomustega, kuni 17 × 3,5 cm. Seeneliha valge, muutumatu värvusega, vatjas. Eospulber oliivpruun. Eosed käävjas-ellipsoidsed, 13–18 × 5–6 µm.
Leht- ja segametsades, kaasikutes, puisniitudel, võsastikes, parkides, ainult kaskede all, väga sageli, kohati hulgaliselt. 
VI–XI. Söödav värskelt.
Vivaarium

Vivaarium (ladina "vivārium" &lt; "vīvus" 'elus') on ruum või mingi ala, enamasti suletud, kus enamasti teaduslikel eesmärkidel hoitakse ja kasvatatakse loomi ning taimi.
Sageli simuleeritakse vivaariumis mingite liikide või liigi vähendatud oleluskeskkonda, millele mõjuvaid (keskkonna)tegureid saab hõlpsasti muuta ja kontrollida.
Teatud liikidega vivaariumi kutsutakse näiteks terraariumiks (roomajad, kahepaiksed, pisiimetajad) ja akvaariumiks (vee-elustik).
Aerofüüdid

Aerofüüdid on taimed, kes saavad eluks vajaliku vee ja toiteelemendid õhust ja vihmast. Enamasti kasvavad aerofüüdid teistel taimedel, olemata viimaste parasiidid. Aerofüüte leidub palju troopikaaladel. 
Aerofüüdid on näiteks samblad ja mitmed vetikad.
Aerofüüdid on ka C. Raunkiæri kõrgemate taimede eluvormide liigituse üks kategooriaid.
Brian Goodwin

Brian Carey Goodwin (1931 Montréal – 15. juuli 2009) oli inglise bioloogiateoreetik. 
Ta õppis McGilli Ülikoolis ("McGill University") Kanadas ja töötas professorina Inglismaal Avatud Ülikoolis ("Open University") kuni aastani 1992. Hiljem oli ta tööpaigaks Schumacher College Inglismaal Devonis. 
Goodwin on tegelenud morfogeneesi uurimisega. Ta esindas strukturalistlikku bioloogiat, ning ta vaated olid darvinismikriitilised. 
Kirjandus.
Lambert, David; Chetland, Chris; Millar, Craig (eds.) 2013. "The Intuitive Way of Knowing: A Tribute to Brian Goodwin". Edinburgh: Floris.
Gauja (mootorjalgratas)

Gauja on 1960. aastatel Riia jalgrattatehases toodetud mootorjalgratas.
Esimeste mudelite tootmist alustati 1961. aastal. Need hakkasid varemtoodetud abimootoritega jalgrataste ees koguma suurt populaarsust.
Kirjeldus.
Ratta jõuallikas oli kahetaktiline ottomootor D4 võimsusega 1 hobujõud. Hilisemate mudelite mootor oli D5, mis eelmisega võrreldes oli veidi võimsam ja töökindlam. Mootori ülekanne vedavale tagarattale toimus tavalise jalgrattaketiga. 
Magneetost puudus väljavõte sõidutuledele, esivalgustust varustati tavalise jalgrattadünamo pealt.
Gauja eelis tavalise mootorjalgratta ees oli esivedrustus, mis muutis viletsal teel sõitmise mugavamaks ja turvalisemaks. Uuematel Gauja mudelitel, mille tootmist alustati 1963, oli laiem juhtraud ja raamitugevdused.
Gauja mõlemad veljed olid 26-tollised ja trummelpiduritega. 
Ratta maksimaalne kiirus oli kuni 40 km/h. Paak mahutas 2,2 liitrit kütust (bensiini) ja ühest paagitäiest jätkus ligi 150 km läbimiseks.
Aeroobid

Aeroobid ehk aeroobsed organismid on vaba molekulaarset hapnikku sisaldavas keskkonnas (aerobioosis) elavad organismid, kelle ainevahetus põhineb hapnikuosalusega reaktsioonidel. 
Aeroobid kasutavad rakuhingamise käigus hapnikku, oksüdeerimaks toitaineid (näiteks suhkruid ja rasvu) energiasaamise eesmärgil. 
Sõltuvalt hapniku tolerantsusest saab eristada nelja rühma organisme:
Anaeroobid

Anaeroobid ehk anaeroobsed organismid on vaba molekulaarse hapnikuta ehk anoksilises keskkonnas elavad organismid, kes eluprotsessideks ei vaja molekulaarset hapnikku, ja kes hapniku esinemisel võivad isegi surra (obligaatanaeroobid). 
Anaeroobe saab jagada kolmeks suureks rühmaks:
Akaritsiidid

Akaritsiidid on preparaadid (insektitsiidid) lestade ja puukide tõrjeks.
Nõukogude ajal oli üks tuntumaid akaritsiide tiofoss, mille kasutamine on nüüdseks keelatud.
Aklimatisatsioon

Aklimatisatsioon ehk aklimatiseerumine on protsess, kus loom või taim kohaneb (tavaliselt avaldub see tema füsioloogias) uute kliima- või elutingimustega. Enamasti on muutusi põhjustavaks teguriks kas temperatuur, niiskus, toit või aastaajalised iseärasused. 
Enamasti toimub aklimatisatsioon suhteliselt lühikese aja jooksul (ühe organismi eluea jooksul). Näiteks kalad on võimelised järk-järgult muutuva vee temperatuuri ja vee kvaliteediga aklimatiseeruma; kui need tegurid muutuksid aga suhteliselt kiiremini, siis kalad sureksid. 
Aklimatisatsiooni kõrgeim aste on naturaliseerumine, mille tagajärjel organism suudab vaadeldavas keskkonnas (looduslikus koosluses) edukalt areneda ja sigida, vajamata mis tahes eluetapis inimese abi.
Akvaarium

Akvaarium on mahuti (vivaarium), mille vähemalt üks külg on läbipaistev, ja kus elavad veeorganismid (veetaimed, kalad, muud veeloomad). 
Akvaariumis kasvatatakse organisme enamasti kas uurimiseks, koduloomadena või täidab akvaarium esteetilisi eesmärke. 
Akvaariumidega tegelevat valdkonda nimetatakse akvaristikaks. Akvaariumihuvilisi inimesi ja selle pidajaid nimetatakse akvaristideks.