Mart Laari teine valitsus

Mart Laari teine valitsus oli Eesti Vabariigi 41. valitsus, mis oli ametis 25. märtsist 1999 kuni 28. jaanuarini 2002. Valitsuskoalitsiooni kuulusid Isamaaliit, Reformierakond ja Mõõdukad. 
Valitsuse moodustas endine peaminister ja Isamaaliidu esinumber Mart Laar 1999. aasta Riigikogu valimiste järel. Riigikogus oli kolmikliiduks ristitud koalitsioonil 53 kohta. See oli Mart Laarile teine kord Eesti peaminister olla, esimest korda oli ta valitsust juhtinud 1992. aasta oktoobrist kuni 1994. aasta novembrini.
Valitsus püsis ametis üle kahe ja poole aasta. 2001. aasta sügiseks olid riigiettevõtete erastamistega seotud skandaalid muutnud valitsuse ebapopulaarseks ning suhted Isamaaliidu ja Reformierakonna vahel halvenesid. Kui 2001. aasta detsembris moodustas Reformierakond Tallinna linnas võimuliidu Keskerakonnaga, mille tulemusena sai linnapeaks Edgar Savisaar, siis otsustas Mart Laar tagasi astuda, kuna kolmikliidu koalitsioon oli sisuliselt lagunenud. Järgmise valitsuse moodustas Reformierakonna esimees Siim Kallas koos Keskerakonnaga.
Valitsuse moodustamine.
Reformierakond, Isamaaliit, Mõõdukad ja Rahvaerakond sõlmisid 1998. aasta viimastel päevadel koostööleppe, millega sooviti takistada Keskerakonna ja Edgar Savisaare võimule pääsemist. Erakonnad lubasid moodustada koos valitsuse, kui eelseisvatel Riigikogu valimistelt saadakse parlamendienamus. Kuna Rahvaerakonna liikmed kandideerisid Mõõdukate nimekirjas ning peale valimisi sooviti ka ühineda, siis hakati loodud koalitsiooni nimetama kolmikliiduks.
Kuna Riigikogu valimistel sai kolmikliit 53 kohta, millest piisas enamusvalitsuse moodustamiseks, siis hakkasid Isamaaliit, Reformierakond ja Mõõdukad kohe pärast valimisi pidama koalitsiooniläbirääkimisi. Vastavalt kokkuleppele toetasid Reformierakond ja Mõõdukad peaministrikandidaadina Isamaaliidu esimeest Mart Laari, kelle erakond oli valimistel kogunud koalitsioonierakondade hulgast enim hääli. Koalitsioonilepingu projekti koostas Isamaaliit võttes aluseks Mõõdukate valimisprogrammi ning arvestades ka Reformierakonna soove. Koalitsioonileppe ja ministrikandidaatide osas saavutati kokkulepe juba viis päeva pärast valimisi. Uus valitsus lubas tuua Eesti majanduskriisist välja, teostada pensioni- ja haldusreform, kaotada ettevõtte tulumaks, kärpida riigieelarvet miljardi krooni võrra ning viia lõpule liitumisläbirääkimised Euroopa Liidu ja NATOga.
President Lennart Meri määras 19. märtsil 1999 Mart Laari ametlikult peaministrikandidaadiks. See otsus põhjustas opositsiooni ja nende toetajate hulgas rahulolematust, kuna nende meelest oleks pidanud valitsuse kokku panema valimised võitnud Keskerakonna juht Edgar Savisaar, kaasates sellesse ka ministreid Rahvaliidust. Kuna koalitsioonilepe oli juba sõlmitud, siis ei näinud president Meri selleks võimalust. 22. märtsil 1999 andis Riigikogu Mart Laarile volitused valitsuse moodustamiseks ning Mart Laari teine valitsus astus ametisse 25. märtsil 1999.
Valitsuse tegevus.
1999. aasta negatiivne lisaeelarve.
Venemaa 1998. aasta majanduskriis oli langusesse viinud ka Eesti majanduse, mistõttu osutus maksude laekumine riigieelarvesse 1999. aasta esimestel kuudel prognoositust tunduvalt väiksemaks. Eelmine valitsus ei olnud suutnud Venemaa kriisi negatiivsete mõjudega riigieelarve koostamisel arvestada. Puudujäägi vähendamiseks otsustas valitsus esimese asjana kärpida 18,4 miljardi kroonist eelarvet umbes ühe miljardi võrra. Säästueelarveks nimetatud lisaeelarvega kärbiti eelkõige investeeringuid, puutumata jäid kaitsekulutused. Opositsioon kritiseeris valitsuse kärpeid väga teravalt ning Riigikogus esitati lisaeelarve menetlemisel sadu muudatusettepanekuid. Lisaeelarve läbisurumiseks otsustas valitsus muuta Riigikogu kodu- ja töökorra seadust, et valitsusel oleks võimalik siduda lisaeelarve eelnõu usaldushääletusega. Seejärel loobus opositsioon venitamistaktikast ning Riigikogu võttis negatiivse lisaeelarve 28. juunil 1999 vastu. Lõplikuks kärpesummaks kujunes 1,053 miljardit krooni.
Ettevõtte tulumaksu kaotamine.
Koalitsioonilepingu järgi pidi ettevõtte tulumaksu kaotamine toimuma 1. jaanuarist 2000, kuid riigi rahanduse halb olukord muutis sellele rahalise katte leidmise ülikeeruliseks. Seetõttu soovisid Mõõdukad, et uus tulumaksuseadus hakkaks kehtima 1. jaanuarist 2001. Kuna ettevõtte tulumaksu kaotamine oli olnud Reformierakonna üks peamisi soove, siis tekitas see valitsuses hulgaliselt vaidlusi. Uue tulumaksuseaduse suhtes olid skeptilised ka majandusanalüütikud, kes kahtlesid, et kas ettevõtete tulumaksuvabastus ka päriselt majandust elavdab. 1999. aasta augustis saavutas valitsus kompromissi, mille järgi ettevõtte tulumaks kaoks 1. jaanuarist 2000, kuid vastu lubas Reformierakond nõustuda põllumajanduse kaitsetollide kehtestamisega. Kaitsetollide abil loodeti osaliselt katta uue tulumaksuseadusega tekkivat eelarveauku, lisaks oleksid Eesti liitumisel Euroopa Liiduga kaitsetollid igal juhul kehtima hakanud. Uue tulumaksuseaduse kiitis Riigikogu heaks 1999. aasta detsembris ning alates 1. jaanuarist 2000 ei pidanud ettevõtted maksma reinvesteeritud tulult tulumaksu.
Pensionireform.
Mart Siimanni valitsus oli alustanud Eesti pensionisüsteemi reformiga, sest kahaneva sündimusega ning vananeva rahvastikuga riigis ei oleks olnud võimalik ainult sotsiaalmaksust maksta vanaduspensioni, mis moodustaks vähemalt 40 protsenti keskmisest palgast. Maailmapanga soovitustest lähtuvalt otsustas Siimanni valitsus luua kolme sambaga pensionisüsteemi – esimese samba moodustaks riiklik vanaduspension, teise kohustuslik kogumispension ning kolmanda vabatahtlik kogumispension. Esimesest ja teisest sambast väljamakstav pension oleks kava kohaselt moodustanud 40 protsenti keskmisest palgast ning kolmas sammas oli mõeldud neile, kes soovisid pensionipõlveks rohkem raha koguda. Siimanni valitsus suutis esimese ja kolmanda samba loomiseks vajalikud seadused heaks kiita, kuid teise samba loomine jäi toppama.
Laari valitsus otsustas pensionireformiga edasi minna. Reformi elluviimiseks loodud sotsiaalkindlustusreformi komisjoni asus juhtima sotsiaalminister Eiki Nestor, lisaks tegeles reformi ettevalmistamisega tihedalt ka rahandusminister Siim Kallas. Peamiselt vaieldi selle üle, kust võtta teise sambasse vajalik raha. Kallas ei toetanud ettepanekut paigutada 4 protsenti inimese palgast esimesest sambast teise. Nestor seevastu leidis, et 4 protsenti on teise samba tööle hakkamiseks liiga vähe. Lõpuks saavutati kokkulepe, et riik paneb teise sambasse 4 protsenti tingimusel, et inimene ise paneb sinna veel 2 protsenti oma palgast juurde. See aga tähendas, et teise sambaga liitumine jäi vabatahtlikuks. Teise sambaga said inimesed liituma hakata 2002. aasta kevadel.
Lisaks soovisid Nestor ja Kallas pensionide indekseerimist, sest siis oleks hakanud pensionid tõusma kindla valemi, mitte poliitikute suva järgi. Vaidlusi aga tekitas, mis näitaja indekseerimise aluseks võtta. Kallas soovis siduda pensionid tarbijahinnaindeksi kasvuga. Nestor tahtis, et pensioniindeks võrduks sotsiaalmaksu laekumise kasvuga. Lõpuks lepiti kokku, et poole pensionide kasvust annab tarbijahinnaindeksi kasv ja poole sotsiaalmaksu laekumise kasv.
NRG-tehing.
1995. aastal oli Tiit Vähi valitsus alustanud läbirääkimisi Narva Elektrijaamade vähemusosaluse ehk 49 protsendi müügiks USA energiafirmale NRG Energy. Mart Siimanni valitsus müüki heaks ei kiitnud, kuid jätkas siiski läbirääkimisi paremate lepingutingimuste saamiseks. Kuigi Mart Laar oli ametisse astudes tehingu suhtes kahtlev, siis otsustas ta läbirääkimisi jätkata, sest pidas oluliseks Eesti rahvusvahelise usaldusväärsuse säilitamist. Eesti pidas läbirääkimisi Euroopa Liidu ja NATOga liitumise üle ning USA toetus oli väga oluline just NATOga liitumisel. Samal ajal avaldasid mitmed kõrged USA riigiametnikud Eestile survet, et tehinguga edasi mindaks. Tehingut toetasid ka teised koalitsioonierakondade juhid Siim Kallas ja Toomas Hendrik Ilves. Valitsus määras NRG-ga peetavate läbirääkimiste eest vastutavaks majandusminister Mihkel Pärnoja. Riigi esindajaks läbirääkimistel sai Raivo Vare.
25. augustil 2000 kirjutati Narva Elektrijaamade 49 protsendi aktsiate müügi põhitingimuste kokkuleppele alla. Tingimuste järgi pidi NRG tegema investeeringuid Narva elektrijaamade renoveerimiseks ning elektri hind fikseeritakse 15 aastaks, kusjuures NRG-le lubati 12 protsendilist tootlust. Avalikkuses tekitasid sellised tingimused vastuseisu. Akadeemikud eesotsas Endel Lippmaaga leidsid, et elektrijaamade vähemusosalus müüakse NRG-le sisuliselt poolmuidu. Keskkonnakaitsjate arvates oleks tehing tähendanud, et saastavat põlevkivielektrit kasutatakse suures mahus ka järgmised 15 aastat. Lisaks esines arvamusi, et tehing on vastuolus turumajanduse põhimõtetega ning ka Euroopa Liidu reeglitega. Tehingule avaldas oma vastuseisu ka president Lennart Meri. Opositsioon kogus NRG tehingu vastu allkirju, korraldas pikette ja meeleavaldusi ning esitas Riigikogus tehingu kohta arupärimisi.
6. septembril 2001 kirjutasid Eesti Energia, NRG Energy ja pangad SG Investment Banking (Société Générale), The Bank of Tokyo-Mitsubishi ja KBC Bank alla lepingule 285 miljoni euro suuruse laenusündikaadi korraldamiseks, et rahastada Narva elektrijaamade energiaplokkide renoveerimist. Pangad soovisid aga saada NRG-lt lisagarantiisid, mille tõttu esitas NRG omakorda uusi tingimusi riigile. Peaminister Mart Laar oli selleks ajaks oma seisukohta muutnud ning enam tehingut ei toetanud, kuna USAs olid demokraatide asemel tulnud võimule vabariiklased, kes NRG Energy firmaga nii tugevalt seotud ei olnud. Seetõttu oli vähenenud ka USA avaldatav surve tehing lõpuni viia. 8. jaanuaril 2002 lõpetas valitsus NRG-ga läbirääkimised, mis tähendas, et NRG-l ei õnnestunud Narva elektrijaamade vähemusosalust osta.
Eesti Raudtee erastamine.
Tiit Vähi valitsus oli 1997. aastal määranud Eesti Raudtee erastamisnimekirja, kuid Mart Siimanni valitsus otsustas, et erastamine ei toimu erastamisseaduse alusel. 1999. aasta veebruaris kinnitas Riigikogu raudtee täpse erastamise korra, millega nähti ette, et erastamine toimub avalikul rahvusvahelisel konkursil. Laari valitsus otsustas konkursi korraldamisega edasi minna. Valitsuses tegelesid erastamisega peamiselt majandusminister Mihkel Pärnoja ning teede- ja sideminister Toivo Jürgenson.
2000. aasta detsembris otsustas Erastamisagentuuri nõukogu erastada Eesti Raudtee 1,7 miljardi krooni eest Rail Estoniale. Konkursi võitnud firmal raudtee alal mingit varasemat kogemust ei olnud, kuid USAst lubati tuua suurte kogemustega strateegiline investor. Teised konkursil osalenud ettevõtted vaidlustasid Erastamisagentuuri otsuse kohtus. Rail Estonia ei suutnud siiski investorit leida, seetõttu ka raha kokku ei saanud ning loobus pakkumisest. Valitsus otsustas siiski erastamisega lõpuni minna ning seetõttu kuulutati paremuselt teine, Baltic Rail Service'i (BRS) pakkumine võitjaks. Seejärel tekkisid vaidlused BRSi ja konkursil kolmandaks jäänud Raudtee Erastamise Rahva ASi (RER) vahel, kuna BRS ja RER olid varem kokku leppinud, et võitja ostab teise firma ära, kuid BRS seda enam teha ei soovinud. Siiski sõlmiti 2. märtsil 2001 leping 66 protsenti Eesti Raudtee aktsiate müümiseks BRS-ile. Eesti Raudtee erastamise protsess lõppes lepingu jõustumisega 31. augustil 2001. Valitsusele jäi 34 protsenti Eesti Raudtee aktsiatest.
Eesti Raudtee erastamine oli juba selle alguses ebapopulaarne, kuid segane erastamisprotsess ning selle käigus tehtud vead paisutasid kogu ettevõtmise poliitiliseks skandaaliks. Erastamisagentuur oli Euroopa Rekonstruktsiooni- ja Arengupanga (EBRD) nõuandel võtnud erastamise konsultandiks Briti konsultatsioonifirma GIBB, millele makstav tasu oli avalikkuse silmis liiga kõrge. Lisaks osales Eerik-Niiles Krossi kaudu erastamise konsultandina ka rahvusvaheliselt tagaotsitav Antonio Angotti, kes tuli Eestisse Tony Massei nime all. Veel üks skandaalne Itaalia ärimees Giovanni Sposato nõustas konkursi algselt võitnud Rail Estoniat. Raudtee erastamine ning samal ajal puhkenud skandaal NRG-tehingu ümber räsisid tugevalt valitsuse populaarsust, eriti tugevalt nõuti Mihkel Pärnoja ja Toivo Jürgensoni tagasiastumist.
E-riigi arendamine.
Peaminister Mart Laar kutsus oma nõunikuks infotehnoloogia küsimustes IT-visionääri ja Tiigirihüppe projekti eestvedaja Linnar Viigi, kes vastutas sisuliselt kõigi riiklike IT-programmide eest. Riigi töö efektiivsemaks muutmiseks käivitas Viik paberivaba valitsuse istungite infosüsteem ning valitsusasutuste andmebaaside ristkasutust võimaldava X-tee platvormi arendamise. Paberivaba istungite süsteem võimaldas valitusel teha kogu istungi ettevalmistamine ja läbiviimine digitaalselt, mis muutis valitsuse töö tunduvalt kiiremaks ning hoidis kokku märkimisväärsel hulgal paberit. Esimene paberivaba valitsuse istung toimus vastvalminud Stenbocki majas 2000. aasta augustis ning istungisüsteemi loojate väitel oli tegemist sellel hetkel maailmas ainulaadse süsteemiga.
2001. aastal võeti kasutusele infosüsteemide andmevahetuskiht X-tee, mis võimaldas kiiret ja turvalist suhtlust riigi mitmete seni isoleeritud andmebaaside vahel. X-tee käivitamisega muutusid riigiasutuste hallatavad andmed ka eraettevõtete ja laiemale avalikkusele palju kättesaadavamaks. E-riigi edendamisel oli oluline roll ka 2000. aastal vastu võetud avaliku teabe seadusel, millega tagati internetis juurdepääs üldiseks kasutamiseks mõeldud teabele. Et internetis olevad avalikud teenused oleksid paremini kättesaadavad, siis otsustas valitsus rajada üle Eesti avalike internetipunkte. 2001. aastal käivitati ka otsedemokraatiaportaal Täna Otsustan Mina (TOM). Selle kaudu said inimesed algatada eelnõusid ning nende üle arutada ja hääletada. Populaarsed eelnõud jõudsid ametlikult vastava riigiasutuse menetlusse.
Mitmete e-riigi lahenduste juures oli probleemiks inimeste internetis identifitseerimine. Seetõttu otsustas Laari valitsus võtta Eestis kasutusele ID-kaardi, millega oleks võimalik anda digitaalallkirja ja identifitseerida end elektrooniliselt. Kuna teistes riikides ei olnud sarnased ID-kaardid laialdast kasutust leidnud, siis otsustati teha ID-kaart kogu elanikkonnale kohustuslikuks. Samas pälvisid ID-kaardi projekti kulud ja selle kohustuslikuks tegemine ohtralt kriitikat. Kriitikute sõnul oli ID-kaart järjekordne ambitsioonikas e-riigi projekt, mille jaoks tegelikku vajadust ei olnud. Valitsuses oli ID-kaardi suhtes kõige kriitilisem Reformierakond, kes esitas Riigikogus ka eelnõu, mis oleks muutnud ID-kaardi vabatahtlikuks. Mart Laar suutis vahetult enne valitsuse lagunemist siiski ID-kaardi kohustuslikuks tegemise läbi suruda. Esimene ID-kaart väljastati 28. jaanuaril 2002 president Arnold Rüütelile.
IT-hariduse edendamiseks otsustas Laari valitsus riigi ja erasektori koostöös luua IT-kolledži, et kiiremini koolitada Eesti ettevõtetele infotehnoloogia spetsialiste.
Haldusreform.
Valitsuse moodustamisel pandi koalitsioonilepingusse kirja haldusreformi läbiviimine. Peamine haldusreformi eesmärk oli omavalitsusüksuste vähendamine, et luua suuremad ja finantsiliselt tugevamad omavalitsused. Omavalitsuste vähendamine oleks toonud riigile ka märkimisväärse kulude kokkuhoiu. Haldusreformiga hakkas tõsisemalt tegelema siseminister Tarmo Loodus, kes sõitis omavalitsusi läbi ja tutvustas neile erinevaid haldusreformi kavasid. Omavalitsusjuhtide seas oli palju kahtlevad seisukohti, kuid kuna valitsus oli valmis omavalitsusi ka sunniviisiliselt liitma, siis 2001. aasta kevadeks oli haldusreform käimalükkamiseks valmis. Samas lähenesid 2001. aasta presidendivalimised, kus oleks valimiskogus olnud kohalike omavalitsuste esindajatel otsustav roll. Et oma presidendikandidaadile, Toomas Savile, valimiskogus toetust koguda, siis otsustas Reformierakond mitte toetada Isamaaliidu veetud haldusreformi ning see jäi läbi viimata.
Liitumiskõnelused NATOga ja riigikaitse arendamine.
1999. aasta NATO Washingtoni tippkohtumisel pakuti Balti riikidele liikmesuse tegevuskava ("Membership Action Plan" ehk MAP). Kuna Eesti soovis saada ametliku kutse NATOsse juba 2002. aasta tippkohtumisel, siis tulid vajalikud reformid kaitsevaldkonnas kiirelt ära teha. Seetõttu loodi Eesti NATOga liitumist ettevalmistav ministrite komisjon.
Selleks, et muuta Eesti NATOsse astumise soov tõsiseltvõetavaks, soovis valitsus tõsta kaitsekulud 2002. aastaks 2% SKTst. Seetõttu olid kaitsekulud ainukesed, mida 1999. aasta lisaeelarvega ei kärbitud ning kaitsekulusid tösteti ka 2000. ja 2001. aasta riigieelarvega. Lisaks tehti muudatusi ka kaitseväe struktuuris, millega kaotati mitmeid üksuseid, mis eksisteerisid ainult paberil. Kaitseväe reformimise käigus tekkis konflikt kaitseministeeriumi ja kaitseväe peastaabi vahel, sest peastaabis peeti ministeeriumi ametnike riigikaitsest mitte midagi teadvateks poisikesteks ning samuti ei peetud tõenäoliseks, et Eesti lähiajal NATOga liitub. Seetõttu vahetati välja mitmeid ohvitsere kaitseväe juhtkonnas. NATOga liitumise eelduseks oli ka Eesti õhuseiresüsteemi välja arendamine. Seetõttu otsustas valitsus koos Lätiga hankida kolmemõõtmelise kaugvaatlusradari Lockheed-Martin TPS-77.
Samal ajal otsis valitsus aktiivselt NATO liikmesriikidelt toetust Eesti liitumisele. 2000. aastal moodustas Eesti koos mitme teise Ida-Euroopa riigiga Vilniuse grupi, mille eesmärgiks oli omavahelise koostöö tihendamine NATOga liitumise küsimustes. Kõige olulisem oli Ameerika Ühendriikide toetus, kuid pärast 11. septembri terrorirünnakuid oli oht, et kogu USA tähelepanu liigub Lähis-Idale ning terrorismivastasele võitlusele. Seetõttu oli märgilise tähtsusega 2001. aasta oktoobris toimunud kohtumine peaminister Mart Laari ja USA asepresidendi Dick Cheney vahel, kus Cheney kinnitas, et USA toetab Eesti saamist NATO liikmesriigiks. Euroopa riikidest oli kõige olulisem Saksamaa toetuse saamine, kuid valitsus tegi tööd ka toetuse saamiseks väiksematest NATO riikidest, sest NATOga liitumisel on vajalik iga liikmesriigi heakskiit.
Liitumiskõnelused Euroopa Liiduga.
Eesti oli esimene endine Nõukogude Liidu vabariik, kelle Euroopa Liit 1997. aastal liitumiskõnelustele kutsus, kuid 2001. aastaks Eesti enam kümne liituda sooviva riigi seas esirinnas ei olnud. Euroopa Liiduga liitumiskõneluste kiirendamiseks moodustati peaministri juhitud valitsuskomisjoni, kuhu kuulusid vastavalt vajadusele erinevate valdkondade ministrid ja eksperdid. Liitumiskõneluste käigus ühtlustati paljusid Eesti õigusakte Euroopa Liidu omadega, kuid mitmetes olulistes küsimustes, nagu maksupeatükk, kokkulepet Euroopa Liiduga Laari teise valitsuse ajal ei saavutatud.
Ministrite vahetumise põhjused ja valitsuskriis.
1999. aastal sai siseminister Jüri Mõisast Tallinna linnapea. Peaminister Mart Laar oli varem kinnitanud, et uus siseminister peab olema jõuline isiksus, kes jätkab Jüri Mõisa algatatud reforme siseministeeriumis ja selleks leiti sobivaks Tarmo Loodus, kelle suurimaks tööks jäi haldusreformi ettevalmistamine. 2001. aasta oktoobris astus tagasi majandusminister Mihkel Pärnoja. Juba 2001. aasta kevadest saadik räägiti nii Pärnoja kui teede- ja sideministri Toivo Jürgensoni lahkumist, kuid seni olid need ettepanekud valitsusliidu mainet räsinud ministrite suhtes vastuseta jäänud. Pärnoja põhjendas oma tagasiastumist sellega, et avalikkuse tähelepanu oli suunatud mitte tema otsustele kritiseerimisele, vaid tema isiku ründamisele.
Pärast 2001. aasta presidendivalimiste fiaskot, kus kolmikliit ei suutnud koonduda ühe kandidaadi taha ning lõpuks osutus Rahvaliidu ja Keskerakonna häältega valituks Arnold Rüütel, halvenes valitsuskoalitsiooni tervis märgatavalt. Isamaaliidu esimehe Mart Laari meelest tähendas Reformierakonna presidendivalimiste kampaania käigus haldusreformist taganemine sisuliselt koalitsiooni lõppu, kuid ta ei soostunud veel peaministri kohalt tagasi astuma, sest vaja oli lõpetada üliolulised Euroopa Liidu ja NATO liitumisläbirääkimised. Samal ajal võttis Reformierakond kriitilisema hinnangu ka teiste Isamaliidu algatuste suhtes, nagu ID-kaardi loomine. Reformierakonna meelest olid valitsuse mitmed skandaalid, nagu NRG-tehing, Eesti Raudtee erastamine ja Laari pildiskandaal, sisuliselt hävitanud valitsuse maine. Kuigi valitsust tabanud skandaalides nähti peamiste süüdlastena Isamaliidu ja Mõõdukate poliitikuid, siis koos nendega valitsuses olemine oli ka Reformierakonna toetust märgatavalt vähendanud.
Keeruline oli olukord kolmikliidu jaoks ka Tallinna linnavalitsuses, kus püsiti võimul tänu venelaste valimisliitude häältega. Isamaaliitlasest linnapea Jüri Mõis oli isepäise ja äkilise juhtimisstiiliga ning seetõttu kippusid teda saatma mitmed skandaalid. Pärast Mõisa järjekordse skandaali puhkemist 2001. aasta kevadel, kui väideti, et ta oli naistepäeva tähistanud striptiisibaaris, ei pidanud Reformierakond enam vastu ja Siim Kallas nõudis Isamaaliidult Mõisa väljavahetamist. Kodurahu huvides Isamaaliit nõustus ja 2001. aasta juunis sai uueks linnapeaks ärimees Tõnis Palts. Samas linnapea vahetus usaldust Isamaaliidu ja Reformierakonna vahel ei taastanud ning kui Palts tuli 2001. aasta sügisel välja plaaniga võtta hiigellaen, et korraga korda teha kõik Tallinna koolid ja tänavad, siis sellest sai rahandusministrist Siim Kallasele viimane piisk karikasse ning ta otsustas Tallinna linnavalitsuse koalitsioonist lahkuda.
Juba 2000. aasta teisest poolest oli Keskerakonna juht Edgar Savisaar teinud korduvalt Reformierakonnale ettepanekuid koostööks Tallinnas kui ka presidendivalimistel. Reformierakond lükkas alguses need ettepanekud tagasi, sest koostöö Savisaarega oleks võinud seada ohtu koalitsiooni Toompeal. 2001. aasta sügiseks olid aga suhted nii Tallinnas kui ka valitsuse läinud niivõrd halvaks, et Kallas ei näinud muud võimalust kui Savisaarega Tallinnas koalitsioon teha. Kuigi Keskerakonnaga koostöö tegemisse suhtusid skeptiliselt ka mitmed Reformierakonna liikmed, siis uus Tallinna koalitsioon moodustati kiiresti ja 13. detsembril 2001 sai Edgar Savisaarest Tallinna linnapea. Peaminister Mart Laar uskus, et lähiajal plaanivad Reformierakond ja Keskerakond võimuliidu moodustada ka Toompeal ning teatas ootamatult peale 2002. aasta riigieelarve vastuvõtmist Riigikogus, et astub ametist tagasi.
Laari teade tuli Reformierakonnale mõnevõrra ootamatult, sest varem oli Siim Kallas oma kirjas Mart Laarile ja Mõõdukate juhile Toomas Hendrik Ilvesele öelnud, et muutused Tallinna võimuliidus ei mõjuta kolmikliidu tööd ning tema on valmis koos valitsema kuni 2003. aasta Riigikogu valimisteni. Laar ja Ilves seevastu uskusid, et Keskerakond ja Reformierakond ootavad vaid sobivat hetke peaministrile umbusalduse avaldamiseks. Pärast Laari ametlikku tagasiastumist 8. jaanuaril 2002 nimetas president Arnold Rüütel Siim Kallase peaministrikandidaadiks. Koalitsiooniläbirääkimised Reformierakonna ja Keskerakonna vahel läksid kiiresti ning Siim Kallase valitsus astus ametisse 28. jaanuaril 2002.