tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Hans Ulk

Hans Ulk (17. oktoober 1876 Aidu vald – 9. august 1973) oli Aidu ning 1937. ja 1939. aastal moodustatud Paistu vallavanem.
Ta sündis Aidu vallas Polli talus (praegune Paistu küla) aedniku pere teise lapsena. Ta õppis Aidu valla Tölli algkoolis ning Paistu kihelkonnakoolis, mille lõpetas 1892. aastal. Ta tegeles laulmisega kirikukooris ning hoidis korras meierei raamatupidamist. 
1900. aastal sai 24-aastasest Hansust Polli talu peremees. Sama aasta 6. juunil abiellus ta Marie-Louise Kõrbiga. Neil sündis kuus last: kolm tütar ja kolm poega. 
Hans Ulk osales 1905. aastal Vene-Jaapani sõjas ja 1914. aastal Esimeses maailmasõjas. 
Tegevus Aidu ja Paistu vallavanemana.
1915. aasta novembris valiti Hans Ulk esimest korda Aidu vallavanemaks. 1918. aastal vabastati ta ametist, sest võim läks üle töörahva ja soldatite nõukogule. Uuesti asus ta ametisse 24. veebruaril 1918 ning vabanes taas oktoobris 1919. Alates 12. juulist 1921 kuni valdade liitmiseni 1937. aastal valiti Ulk iga kolme aasta järel uuesti vallavanemaks.
Hans Ulk võttis osa seltside ja organisatsioonide tööst ning annetas raha rahvamaja vundamendi ehituseks, kihelkonnakooli remondiks ja vallavaestele toidurahaks. 
1937. aasta juunis määrati Ulk Aidu, Loodi ja Õisu valdade liitmisel tekkinud Paistu valla vallavanemaks. 
1939. aasta detsembris valiti Ulk viieks aastaks Paistu valla vallavanemaks, kuid järgmise aasta augustis vabastati ta okupatsioonivõimude korraldusel ametist. 
Elukäik Nõukogude okupatsiooni ajal.
Pärast vallavanema ametist vabastamist 1940. aasta augustis oli Ulk kuni kulakuks tembeldamiseni 1947. aastal Polli talu peremees. Viljandi rahvakohus mõistis 71-aastase Ulki talult maksude mittetasumise eest viieks aastaks vangi koos vara konfiskeerimisega. Vangistus Eestis päästis eaka mehe Siberisse saatmisest. Vangist vabanedes töötas ta mõned aastad Viljandis väikese kastivabriku valvurina. 1956. aastal tuli ta tagasi Polli tallu, kus sai elamiseks ühe toa. Talle ei makstud pensioni, taotlusele vastati: "Te ei ole töötanud ühtegi päeva". Ulk tegutses vöörmündrina Paistu kirikus. 
Mälestuse jäädvustamine.
Hans Ulki sünnikodule paigutas Paistu Vallavalitsus 2008. aastal mälestustahvli.
Mihkel Luht

Mihkel Luht (5. jaanuar 1894 Habarovsk – 6. juuni 1971 Stockholm) oli eesti insener.
Ta õppis aastail 1911–1920 (lõpetas) Peterburi teedeinseneride instituudis, Korporatsioon Rotalia ja Eesti Korporatsioonide Liidu asutajaliige. Mihkel Luht töötas 1920–1924 Raudteevalitsuse liiklemis- ja teedeosakonnas, oli seejärel maainsener Järva-, Lääne- ja Valgamaal. Tuntumad ehitised Viljandi Tuletõrje Ühingu maja ja Ellamaa jõujaama hoone.
Tema isa oli proviisor, ärimees ja poliitik Heinrich Luht.
Franz Muralt

Franz Voldemar Muralt (7. juuli 1881 Kullamaa – 29. november 1975 Halmstad) oli Eesti sõjaväelane (vanemleitnant).
Ta osales Vabadussõjas, teenis Peipsi Laevastiku Divisjonis. 
1944. aastal põgenes Franz Muralt Rootsi, kus elas 1971. aastal Halmstadi pikaravihaiglas.
Aleksander Vunk

Aleksander Vunk (26. juuli 1883 Pärnu – 9. detsember 1941 Tallinn) oli Eesti sõjaväelane (leitnant, 1920).
Ta oli Peipsi Laevastiku Divisjoni esimene ülem.
Andreas Julle

Andreas Julle VR II/3 (ka Andreas Yllö; 29. november/11. detsember 1887 Narva vald, Ingerimaa – 3. mai 1946 Kuopio) oli Eesti sõjaväelane (leitnant).
Ta sai hariduse Narva merekoolis ja Magnushofi merekooli (Riia lähedal) juures tegi kaugsõidukapteni eksami.
Eesti Vabadussõja ajal oli ta 1919. aasta aprillis suurtükipaadi Taara kompaniiülem, pärast seda viidi üle vanemohvitseri ametikohale suurtükipaadil Vanemuine ning mai lõpus määrati suurtükipaadile Ahti, kus oli komandöriks kuni 1922. aasta maini. Sõja käigus osales ta Peipsi laevastiku operatsioonides Peipsi ja Pihkva järvel ning Velikaja jõel.
1920. aastal anti talle Vabadusristi II liigi 3. järgu teenetemärk.
Ferdinand Vichmann

Ferdinand Vichmann (3. september 1882 – surma aeg ja koht teadmata) oli Eesti sõjaväelane (vanemleitnant).
Tõnnivakk

Tõnnivakk oli ohvrinõu, kuhu viljakushaldjas Tõnnile ande viidi. 
Valmistamine.
Tõnnivakaks oli peergudest, puukoorest, vitstest või tohust tehtud nõu (vahel lihtsalt puust karbike või kast), mida hoiti ahjukõrval nurgas, toalakas, aidas, mõnel pool koguni väljas, kuid enamasti võõra silma eest varjul.
Eesti rahvausund.
Vakale omistati teatud maagilist jõudu, mis võis aidata kaasa majapidamise edendamisele ja pereõnnele. Tõnnivakas võidi hoida riide- või lõngakera, mis sümboliseeris koduhaldjat. Sinna pandi tõnisepäeval, tööde alustamisel ja lõpetamisel, perekondlike sündmuste tähistamisel ja muul sellisel puhul ohvriande, põhiliselt toitu (eriti uudset ja värsket), aga ka muud, näiteks pisikesi meesterõivaid. Arvati, et mida parem kingitus panna, seda suurem on Tõnni õnnistus. Tavaliselt ohverdati vakale neljapäeviti. Tõnniohvritest loobujaid, veel enam Tõnni hävitajaid tabas pärimuse järgi raske õnnetus või haigus nagu ohvripaikade rüüstajaidki.
Tõnnivakku on tehtud ja kasutatud Mulgimaal, Pärnumaal, Läänemaal ja Harjumaal. Eriti Vändra ja Tori ümbruses püsis Tõnni kultus kuni 19. sajandi keskpaigani.
Väljavõte arhiivist.
Eesti Rahvaluule Arhiivis, Matthias Johann Eiseni kogus säilitatav 1893. aastal Viljandi kihelkonnast üleskirjutatud teade kirjeldab tõnnivakka ning sellega seotud kombeid nii:
"Tõnnivakk. Kasetohust tehtud veikene vakk, sinna sise pannakse karvu nagu hobuste, lehmade, lammaste, sigade, kanade, ka igat seltsi vilja ning üks veikene tita, mis puust on tehtud ja riided selga seutud – see on siis jumal, kes seda õnnistust jagab. Seda vakka ei pia aga keigi täädma muud kui peremees, kes seda isi valmistab ning aidas oma kirstu põhjas hoiab. Tõnisepäeva hommikul enne koitu võtab peremees salaja selle vaka ja laternaga tule, kelle sees tükk rasvaküinalt põleb ning lähab elajatelauta, võtab vakast tüki lehmakarvu, süitab seda küinlatule pääl põlema ning suitsetab sellega lehma ümberringi läbi. Pärast võtab see selle tite, paneb seda lehma selja pääle istuma ja viimaks keerab veel lehma kõhu alt läbi mõned ringid ümber ja paneb seda vaka tagasi. Pääle selle lõikab veel tüki karvu tulevaks aastaks vaka sisse valmis. Nõndaviisi tehakse iga looma juures, olgu mis tahtsugune. Ka vili suitsutasse ja sorgitasse titaga läbi. On tema majandus keik sedaviisi läbi käidud, siis viib vaka jälle kirstupõhja tagasi. Tulevaks aastaks, nagu üteldud, salaja, et keigi ei tää ega näe." (E 8010, Viljandi 1893.)
Johannes Sild

Johannes Sild (25. november 1906 Krootuse vald, Võrumaa – 19. jaanuar 1974 Põlva) oli eesti vaimulik.
Ta lõpetas aastal 1926 Hugo Treffneri Gümnaasiumi. Aastatel 1928–1936 õppis Tartu Ülikooli usuteaduskonnas. Prooviaastal oli ta Helme Maarja koguduses Johannes Uustali juures ja Tartu Peetri koguduses Jaak Tauli juures. Ordineeriti 20. oktoobril 1937 õpetajaks.
Ta oli aastatel 1937–1940 Räpina Miikaeli koguduse adjunktõpetaja (Anton Saarmani alluvuses), 2. juunil 1940 valiti ta Räpina koguduse õpetajaks , aastatel 1940–1974 oli ta sama koguduse (kuna Anton Saarman lahkus sakslannast abikaasa tõttu Saksamaale) õpetaja; lisaks oli ta veel aastatel 1944–1949 Võru praostkonna praost.
Kreutzwaldi sajand

"Kreutzwaldi sajand" (ka "Kreutzwaldi sajand. Eesti kultuurilooline veeb") on veebisait, mis käsitleb Eesti kultuuriajalugu 19. sajandi algusest kuni Eesti Vabariigi loomiseni 1918. aastal. Veebi haldab Eesti Kirjandusmuuseum.
Kultuuriajalooliste ja isikuülevaadete, ajatelgede ja fotoarhiivi kõrval sisaldab interaktiivne teabekeskkond ka 19. sajandi Eesti kirjanduse ja luule täistekste.
Veebileht sai nime kirjanik Friedrich Reinhold Kreutzwaldi järgi.
Julius Keller

Julius Keller (ka Julius Köller ja Julius Kõller; 13. veebruar 1899 Urvaste vald – 27. märts 1967) oli eesti vaimulik.
Ta lõpetas aastal 1924 Valga Poeglaste Gümnaasiumi. Tartu Ülikoolis õppis ta aastatel 1925–1926 õigusteaduskonnas, aastatel 1924–1925 ja 1926–1929 usuteaduskonnas. Ta kuulus Korporatsiooni Rotalia.
Ta oli aastatel 1930–1940 Avinurme koguduse õpetaja. Aastatel 1940–1949 oli ta Viljandi Pauluse koguduse õpetaja. Aastatel 1950–1953 oli ta Saarde Katariina koguduse õpetaja.
Magdalena Soosõrv

Magdalena Soosõrv (abielus kuni 1938. aastani Magdalena Arenschild, mil perekonnanimi tagasi muudeti; 13. juuli (vkj)/ 25. juuli 1895 Kuusalu kihelkond, Harjumaa – 26. juuli 1945 Rootsi) oli Pühalepa vallasekretär. 
Ta oli ka sealse Naiskodukaitse jaoskonna esinaine ja Pühalepa VTÜ revisjonikomisjoni liige.
Raimond Peiker

Raimond Peiker (ka Raimund Peiker; 19. november 1914 Tartu – 5. märts 1992) oli eesti vaimulik.
Ta õppis aastatel 1922–1928 Tartu Õpetajate Seminari Harjutuskoolis. Edasised õpingud järgnesid Hugo Treffneri Gümnaasiumi klassikaharus, mille ta lõpetas aastal 1933. Aastatel 1933–1937 õppis ta Tartu Ülikooli usuteaduskonnas. Prooviaastal oli ta algul Nõo Püha Laurentsiuse koguduses, hiljem Tartu Peetri koguduses. Ordineeriti 26. detsembril 1938 õpetajaks.
Ta oli aastatel 1939–1944 Vaivara koguduse õpetaja. Aastatel 1944–1945 oli ta Ambla ja Tapa Jakobi koguduse õpetaja. Aastatel 1945–1992 oli ta Kanepi Jaani koguduse õpetaja.
Välislingid.
Allveelabor

Allveelabor on veekogu põhjas asetsev statsionaarne või põhja mööda liikuv kompleks, mis võimaldab teha okeanoloogia-, merebioloogia-, allvee- ja muid uuringuid.
Sademeveepeetus

Sademeeveepeetus ehk sademevee peetumine on vihmavee ja lume taimestikule ja ehitistele pidama jäämine ning hilisem aurumine maapinnale jõudmata.
Põlispõhjavesi

Põlispõhjavesi on iidsetel aegadel põhjaveekihti kogunenud ja seal säilinud vesi. 
Ingliskeelse mõiste "fossil water" toortõlkena on seda tõlgitud ka kui "fossiilne vesi" või "fossiilvesi".
Põlispõhjavesi võib olla miljoneid aastaid vana. 
Põlispõhjavett esineb peamiselt kõrbetes. Sügaval paiknemise ja sademete vähesuse tõttu ei uuene põlispõhjavesi vihma abil. 
Põlispõhjavee ammutamine (nt kaevandamise tulemusena) põhjustab põhjaveetaseme pöördumatu muutuse.
Peel (hüdroloogia)

Peel ehk peil on vees asetsev jaotistega püstlatt, millega määratakse veetaset.
Peelisid saab jaotada liht- ja ülekandepeelideks. Lihtpeelide alla kuuluvad vaipeel ja lattpeel.
Kiri (post)

Kiri on postisaadetis, mille põhiosa on paberile (või sarnasele materjalile) kantud tekst. Üldjuhul saadetakse kirju ümbrikus ja selle edastamise eest maksmist tähistatakse postmargiga. Suure osa kirjadest moodustavad sõnumid.
Eesti Post liigitab kirju järgmiselt:
Eesti postiseaduse kohaselt (§ 4 lg 2) on kiri üks kirisaadetise liike, teiste kirisaadetise näidetena on toodud trükis ja pisipakk.
Ümbrik

Ümbrik on tavaliselt paberist või papist valmistatud ümbris, mis kaitseb posti teel saadetavat kirja.
Üldjuhul kantakse ümbrikule saatja ja adressaadi nimi ja aadress. Samuti kinnitatakse ümbrikule mark või lüüakse tempel märgiks, et postikulude eest on tasutud, kui vastav tähis ei ole juba ümbrikule trükitud. Postitamisel ja vastuvõtmisel lüüakse postkontoris ümbrikule tempel, millel on teele saatmise ja kohaletoimetamise kuupäev.
Ümbrikutele trükitakse vahel pilte ja ka reklaami.
Vanimad säilinud ümbrikud pärinevad Mesopotaamiast, 4. aastatuhandest eKr, ja on valmistatud savist, nende sees hoiti ja saadeti savitahvlikesi. Üks taoline saviümbrik koos kirjaga on eksponeeritud Tartu Ülikooli Kunstimuuseumis.
Filatelistid koguvad tembeldatud ja margistatud ümbrikke.
Rahvusvahelised standardsuurused.
Rahvusvaheline standard ISO 269 defineerib mitu standardset ümbrikusuurust, mis on mõeldud kasutamiseks ISO 216 paberi suurustega:
Saksa standard DIN 678 defineerib sarnased ümbrikusuurused.
Ämmuste Kool

Ämmuste Kool on lihtsustatud õppekava järgi üldharidust andev kool Viljandimaal Viljandi vallas ja on mõeldud erivajadustega õpilaste jaoks. 
Lisaks põhiharidusele võimaldatakse koolis teha ka praktikat mitmesugustes töödes (nt puu-, metalli- ja käsitööd), mille jaoks on rajatud eri hooneid. Õpilasi (peamiselt Viljandi- ja Valgamaa lapsed) on koolil ligikaudu 80 ja töötajaid veebilehe andmetel 43.
Ämmuste Kool tegutses kuni 30.06.2025. Kooli õigusjärlane on Maarjamaa Riigikool, mis moodustati seitsme seni tegutsenud riigikooli baasil: Urvaste Kool, Valga Jaanikese Kool, Kammeri Kool, Ämmuste Kool, Raikküla Kool, Nurme Kool ja Kiigemetsa Kool. Õppetegevus jätkub kõigis senistes tegevuskohtades. 
Ajalugu.
Kooli asutas 1825. aastal keegi Tarvastu mõisnik eesmärgiga saata orjalapsi "jummala sanna" õppima. Jüri Must töötas Kõva koolis (nii nimetati kooli algselt koolitalu nime järgi) koolmeistrina 37 aastat, mille tõttu olevat koolil rahvasuus ka Kõva kooli nimetus.
Abikooliks sai õppeasutus 1971. aastal. Enne seda oli seal tavaline üldhariduskool.
Praegune maja on kooli kolmas õppehoone, see ehitati 1940. aastal. Aastal 2003 valmis kooli õpilaskodu. Enne seda elasid õpilased õppehoones kasarmutaoliste magamistubades, kus elas kuni 20 last. Selle tõttu oli seal vahepeal suurem ruumipuudus, et vähemalt 1990. aastate keskel üks töötajatest majutas mõned õpilased oma talumajja, mis asub koolist poole kilomeetri kaugusel.
Aastal 2010 rekonstrueeriti kooli peahoone, mille käigus see sai juurde kolmanda korruse. Aastal 2012 oli koolil plaanis rajada ka spordikompleks, mis ebaõnnestus rahanappuse tõttu.
Andri Fedtšuk

Andri Vassõljovõtš Fedtšuk (ukraina keeles Андрій Васильович Федчук; 12. jaanuar 1980 Kolomõja, Kolomõja rajoon, Ivano-Frankivski oblast, Ukraina – 15. november 2009, Kossiv, Kossivi rajoon, Ivano-Frankivski oblast) oli Ukraina poksija.
Fedtšuk sai poolraskekaalus (kuni 81 kg) 2000. aasta Sydney olümpiamängude poksivõistlustel pronksmedali, kaotades poolfinaalis hilisemale hõbemedalivõitjale Rudolf Kraj'le (Tšehhi). Ta osales poolraskekaalus (kuni 81 kg) 2004. aasta Ateena olümpiamängude poksivõistlustel, kuid kaotas 2. ringis oma kohtumise ja jäi edasisest medaliheitlusest välja.
Fedtšuk osales II keskkaalus (kuni 75 kg) 10. maailmameistrivõistlustel (Houston, 1999), kuid kaotas veerandfinaalis hilisemale hõbemedalivõitjale Adrian Diaconule (Rumeenia) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja, poolraskekaalus (kuni 81 kg) 12. maailmameistrivõistlustel (Bangkok, 2003), kuid kaotas veerandfinaalis hilisemale pronksmedalivõitjale Aleksy Kuziemskile (Poola) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja ning 13. maailmameistrivõistlustel (Mianyang, 2005), kuid kaotas 1. ringis oma kohtumise ja jäi edasisest medaliheitlusest välja.
Fedtšuk sai poolraskekaalus (kuni 81 kg) 35. Euroopa meistrivõistlustel (Pula, 2004) pronksmedali, kaotades poolfinaalis hilisemale hõbemedalivõitjale Marijo Šivolija-Jelicale (Horvaatia). 
Fedtšuk sai 15. novembril 2009 Stoptšativi külas, Kossivi rajoonis toimunud autoõnnetuses üliraskelt vigastada ja suri samal päeval Kossivi haiglas.
Aur

Aur on kriitilisest temperatuurist madalama temperatuuriga gaas. Kui temperatuur ületab kriitilise piiri, siis räägitakse gaasist (välja arvatud veeauru korral, mida nimetatakse auruks ka kriitilise väärtuse ületamisel).
Auru saab defineerida ka kui gaasi, mida on võimalik ainult rõhu suurendamisega veeldada või tahkestada. Üldkeeles nimetatakse sageli auruks ka gaasi (sh gaasisegu, nt udu veekogu kohal), milles on vedela aine piisakesi. 
Aur võib olla nii küllastunud, küllastumata ehk ülekuumenenud või üleküllastunud ehk allajahtunud. 
Auru, mis ei puutu kokku vedela faasiga, nimetatakse kuivaks auruks. Kuiva auru vastand on niiske aur, mis sisaldab vedela faasi piisku ehk udu.
Døle hobune

Døle hobune () on Ida-Norrast Gudbrandsdali orust pärit hobusetõug. 
Døle hobused on tugeva kehaehitusega rahumeelsed hobused. Levinuimad värvused on must ja mustjaskõrb. Varem kasutati neid metsatöödel, tänapäeval on nad hobihobused. 
Keskmine turjakõrgus 150 cm ja keskmine kaal on 575 kg. Døle hobuseid on umbes 4000 isendit. 
Døle hobuse baasil on aretatud Norra külmavereline traavel.
Anastacia

Anastacia Lyn Newkirk (sündinud 17. septembril 1968 Chicagos) on Ameerika Ühendriikide laulja ja laulukirjutaja.
Karl Veske

Karl Veske (11. juuni 1891 Vana-Roosa vald, Võrumaa – 28. aprill 1954 Tallinn) oli eesti keemik.
Ta lõpetas 1924. aastal Tartu õhtuühisgümnaasiumi ja õppis aastail 1924–1930 (lõpetas) Tartu Ülikooli matemaatika-loodusteaduskonna keemiaosakonnas.
Aastail 1934–1936 oli ta Tartu Ülikooli õlikivide uurimise labori uurija-assistent. 
139. aastal töötas Loodusvarade Instituudis keemik-eriteadlasena ning 1940–1941 Tööstusliku Uurimise Instituudis nooremteadlasena ja vanemteadlasena. 1944–1950 oli Eesti NSV Tööstuse Teadusliku Uurimise Keskinstituudi/Tööstusprobleemide Instituudi laborijuhataja ja sektorijuhataja.
Ta on maetud Karjaküla kalmistule.
Tapamaja, korpus viis

"Tapamaja, korpus viis, ehk Laste ristisõda" (inglise keeles "Slaughterhouse-Five, or The Children's Crusade: A Duty-Dance with Death") on Kurt Vonneguti romaan, mis ilmus esimest korda 1969. aastal. 
Romaan on autobiograafiline. Vonnegut viibis Teise maailmasõja ajal vangina tapamaja laos, millest on ajendatud romaani pealkirja esimene osa. Pealkirja teine osa viitab ajaloolise Laste ristisõja kaudu sellele, et läbi aegade on saadetud lahingutesse noori mehi, kes pole veel lapseeast väljas.
Vonneguti romaanist võib leida postmodernismi. Tähtsaks tunnuseks on ajaline korrastamatus. „Tapamajas“ avaldub see tunnus väga selgelt. Läbi terve teose võime jälgida peategelase Billy rännakuid ajas. Billy on kaotanud seose jooksva ajaga, mistõttu hüppab ta ühest elumomendist teise. Tema ajaränded toimuvad läbi aastate, vaheldumisi, enne sõda, pärast sõda, ühel hetkel ühes paigas, järgmisel hoopis teises. Ajaränded toimuvad segaminipaisatult aastal 1955., 1945. ning ka 1963. ja veel mõningad aastad ei jää Billy rännakutes puutumata.
Sellele kirjanikule ja just sellele teosele on iseloomulik ajaloo ja fantaasia läbipõimimine. See on ilmselt kõige silmatorkavam asjaolu, mis läbib tervet teost.
Raamat räägib Dresdeni pommitamisest Saksamaal, kust nii peategelane Billy kui ka raamatu autor omal ajal eluga pääses. Romaan kirjeldab Billy elulugu, kuid ületab nii mõningaidki reaalsuse piire. 
Teoses räägitakse pidevalt Tralfamadoorlaste planeedist ja selle elanikest, tralfamadoorlastest, kes eksisteerivad neljamõõtmelises reaalsuses, kui kirjanik puudutab oma loos kellegi surma, lisab ta alati selle lõppu "eks ta ole" mis väljendab tulnukate võimet näha surnut elusana tema minevikus ja võtavad surma kui üht hetke kogu eksistentsis mis ei ole lihtsalt kõige parem hetk koolnu olemuses. Esmalt rööviti ta tulnukate poolt oma tütre pulmaööl, kuid keegi ei märganud seda kuna tulnukate ajaliin ei jookse sarnaselt inimeste omaga sirgjooneliselt, see tähendab, kuna ta veetis pikemat aega teisel planeedil, oli see maal vaid üks silmapilk. Ta sattus Traflamadore loomaaeda, kus teda kohalikele näidati, Planeedi põliselanikud huvitusid tema kehast üksikasjalikult. Inimene ja tema elu näis neile hoopis omanäolisena ning nad tahtsid sellega tutvust teha, sest inimesed elavad ju kolmemõõtmelises reaalsuses.
Vonneguti romaani on suhteliselt keeruline jälgida, kuna see on üsna fragmentaarne, katkendlik. See pole kirjutatud tavalises vormis nagu muinasjutu raamatud või midagi sellist. Raamatut lugedes leiame tegelase ühel hetkel Teisest maailmasõjast, järgmisel hetkel perepuhkuselt lapsepõlves ning nagu eelnevalt mainitud, külastab ta ka Tralfamadore planeeti. Kogu tegevus on üsna segipaisatud ning sisu mõistmiseks tuleb seda üsna pingeliselt jälgida.
Kurt Vonneguti romaan „Tapamaja, korpus viis“ on üks paremaid sõjavastaseid postmodernistlikke romaane, mis kirjutatud. Põhilised tunnused, mis on omased postmodernistlikule romaanile, esinesid ka Vonneguti teoses. Nendeks on ajaline korrastamatus, ajaloo ja fantaasia segu ning fragmentaarsus. Kõik see muudabki teose niivõrd eripäraseks ja kaasahaaravaks võrreldes traditsioonilise romaaniga.
Ramygala

Ramygala () (poola "Remigoła", Žemaidi keeles "Ramīgala") on linn Leedus Panevėžysi rajoonis. Linn on Ramygala valla halduskeskuseks. Ramygala asub Upytė jõe kaldal merepinnast 69 meetri kõrgusel.
Linnas on raamatukogu, kultuurikeskus ja gümnaasium. Ramygalas töötab motoriseeritud veski.
Vaatamisväärsusteks on ajalooline gümnaasiumihoone ja selles tegutsev koduloomuuseum, galerii Voras ning 1914. aastal valminud uusgooti stiilis kirik.
Linn on Euroopa toonekurelinnade liidu liige (teised liikmed on Busk Ukrainast, Storkow Saksamaalt, Stolin Valgevenest, Demene vald Lätist, Komarovce Slovakkiast, Luka nad Jihlavou Tšehhist ja Staicele Lätist). 
Ajalugu.
Asulat on esimest korda mainitud juba 13. sajandil, toona kirjutati nime kujul "Remigale". Esimene kirik püstitati sinna 1492. aastal, 1503. aastal sai Ramygalast alev. Aastal 1540 mainiti esimest korda kirjalikult sealset mõisa. 
Linnaõigused sai Ramygala 1956. aastal. Nõukogude ajal oli see kohaliku kolhoosi keskasulaks, ka toodeti selle ümbruse kuivendatud soodest turvast.
Linn oli aastal 2010 Leedu kultuuripealinnaks.
Elanikkond.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Ramygala elanikest leedulasi 97,53%, venelasi 0,89% ja mustlasi 0,63%.
Valter Kelt

Valter Kelt (26. september 1920 Kasaritsa vald, Rõuge kihelkond, Võrumaa – 6. jaanuar 1960 Tallinn) oli eesti soomepoiss ja metsavend.
Teenis Saksa sõjaväes ja asus 18. jaanuaril 1944 Soome sõjaväkke, oli väljaõppel Jokelas, Uusisaaris ja Taavettis ning kuulus JR 200 koosseisu. Ta võttis osa tõrjelahinguist Viiburi lahel ja Vuoksel. 
19. augustil 1944 saabus tagasi Eestisse, ta võitles Tartu rinde lahingutes. Pärast sõda elas Ants Kalviste nime all ning töötas Tapa Kohaliku Majanduse Kombinaadis ja Lehtse piiritusetehases.
Valter Kelt arreteeriti 18. juunil 1959. 1959. aasta 23.–26. novembril Tallinnas toimunud kohtuprotsessil mõisteti ta surma koos teiste endiste metsavendade Leonid Sinisalu ja Johannes Kriipsaluga. Kohtuotsus viidi täide 6. jaanuaril 1960. See oli viimane kohtulik surmaotsus Eesti ajaloos.
Valter Kelti on mainitud raamatus "Vabaduse eest. Soomepoiste lühielulood" (Tallinn, Soome Sõjaveteranide Eesti Ühendus, 1997), samuti nimetab teda Voldemar Kures raamatus "Seitsme lukuga suletud raamat" (V köide, 2009, lk 422).
1959 Dokumentaalfilm (kestus: 08:31): "Seda ei saa andestada" "(1959)". Viimane teema: Kohtuprotsess sõjaroimarite V. Kelti, L. Sinisalu ja J. Kriipsalu üle.
Kc4

Kc4 (Кч4) oli aastail 1949–1951 Škoda tehases Tšehhoslovakkias toodetud kitsarööpmelise raudtee auruvedur teljevalemiga 0-4-0. 
Haapsalus asuvas Raudtee- ja Sidemuuseumis on muuseumieksponaadina alles Kč-4-100, Türil Kč-4-110 ja Lavassaares asuvas Eesti Muuseumraudteel Kč-4-332.
Jaan Maior

Jaan Maior (24. mai 1899 Vana-Roosa vald – 14. detsember 1999 Tartu) oli eesti vaimulik.
Ta on õppinud Krabi valla algkoolis, Rõuge kihelkonnakoolis; pärast kihelkonnakooli asus ta õppima Võrru evakueeritud Polangeni gümnaasiumis, kuid kui see kool omakorda Venemaale evakueeriti, asus ta õppima Võru Poeglaste Reaalgümnaasiumi. Sealsed õpingud katkestas Vabadussõda. Vabadussõjast võttis ta osa 3. jalaväepolgu staabikirjutajana. Ühe semestri õppis ta Tallinna Tehnikumi arhitektuuri osakonnas ja ühtlasi Ella Hirschi muusikakoolis, seetõttu lõpetas ta Võrus gümnaasiumiõpingud alles aastal 1922. Aastatel 1922–1928 õppis Tartu Ülikooli usuteaduskonnas; samaaegselt õppis ta aastatel 1922–1924 Tartu Kõrgemas Muusikakoolis. Kuulus Eesti Üliõpilaste Seltsi. Prooviaastal oli ta Torma Maarja koguduses (Aleksander Kuusiku juures) ja Rõuge Maarja koguduses (Valter Viksi juures). Ordineeriti 17. märtsil 1929 õpetajaks.
Ta oli aastatel 1929–1930 Avinurme koguduse õpetaja. Aastatel 1930–1949 oli ta Hargla koguduse õpetaja. Lisaks hooldas ta aastast 1946 Valga Peetri-Luke kogudust ja aastast 1947 Roosa Jakobi kogudust ning oli aastatel 1945–1949 Valga praostkonna praosti kohusetäitja. 
Aastatel 1949–1950 oli ta Rakvere Pauluse koguduse õpetaja, aastatel 1950–1953 täitis ta Jõhvi Mihkli koguduse õpetaja kohuseid. Aastatel 1953–1974 oli ta Otepää Maarja koguduse õpetaja, lisaks hooldas ta aastatel 1966–1969 Sangaste ja Laatre Püha Laurentsiuse kogudust; samuti oli ta aastatel 1954–1974 Valga praostkonna abipraost. 
Samuti aitas teda tema abikaasa Linda (1905–1994), kelle EELK peapiiskop Alfred Tooming 14. novembril 1968 teise naisena Eestis ordineeris vaimulikuks. 1. novembril 1974 jäi Jaan Maior emerituuri.
Isiklikku.
Tema abikaasa Linda Maior oli teine naine Eestis, keda EELK peapiiskop ordineeris vaimulikuks, nende tütar Ave Kumpas oli muusikapedagoog. Tema abikaasa vend Arnold Kais (1911–1963) oli Kadrina Katariina koguduse õpetaja.
Keemia filosoofia

Keemia filosoofia on teadusfilosoofia valdkond, mis tegeleb keemia kui teaduse metodoloogia ja filosoofiliste alustega.
Suurema osa vältel teadusfilosoofia ajaloost on selles domineerinud füüsika filosoofia, kuid 20. sajandi lõpust on keemiast pärinevad filosoofilised küsimused pälvinud aina enam tähelepanu..
Eestis on keemia filosoofiaga tegelenud Rein Vihalemm.
Francisco Tárrega

Francisco de Asís Tárrega y Eixea (21. november 1852 – 15. detsember 1909) oli Hispaania romantismiajastu mõjukas helilooja ja klassikaline kitarrist.
Ehkki Francisco Tárrega muusikaline looming oli koguselt tagasihoidlik – 78 originaalteost ja 120 töötlust, mõeldud peamiselt enese tarbeks –, muutusid tema muusika ja kitarrimängustiil 20. sajandil mõjukaks. Ta oli keskne kuju kitarri kui soolo- ja kontsertpilli taassünnis. Tárrega tuntumate kitarripalade seas on "Recuerdos de la Alhambra", "Capricho árabe" ja "Danza Mora".
Tárrega loodud on ka meloodia, mida on nimetatud "arvatavasti maailma enim kuuldud viisiks": Nokia helin, mida on kasutatud ka reklaamides, põhineb lõigul Tárrega teosest "Gran Vals".
Tema muusika on inspireerinud Mike Oldfieldi arranžeerima Tárrega tremolopala "Recuerdos de la Alhambra" filmi "The Killing Fields" helinduseks.
Leonid Sinisalu

Leonid Sinisalu (kuni 6. august 1936 Leonid Sintka; 1920 Tsooru vald, Rõuge kihelkond, Võrumaa – 6. jaanuar 1960 Tallinn) oli eesti metsavend.
Tal oli 9 klassi haridust. Ametilt oli ta tööline, viimati gaasikeevitaja Valga auruvedurite depoos.
Esimest korda arreteeriti ta 27. juulil 1948 ning mõisteti 25+5 aastaks Irkutski oblastisse Taišetlagi. 
Teist korda arreteeriti ta 21. juulil 1959. Sama aasta 23.-26. novembril toimus Tallinnas kohtuprotsess endiste metsavendade (koos temaga Johannes Kriipsalu ja Valter Kelt) üle, kus Sinisalu mõisteti lõplikult 26. novembril 1959 surma. Ta lasti maha 6. jaanuaril 1960 Keskvanglas Tallinnas.
Bilimbi

Bilimbi on bilimbi-averroa ("Averrhoa bilimbe") vili.
Bilimbi mahlakas viljaliha on rohekaskollane. Vili sisaldab 6–7 lamedat seemet. Bilimbi viljaliha on tugevam ning happelisem kui näiteks tema lähedasel sugulasel karamboolal. 
Bilimbit süüakse harva toorelt. Seda süüakse marineerituna või keedisena.
Mike Oldfield

Mike Oldfield (õieti Michael Gordon Oldfield; sündinud 15. mail 1953 Readingis Berkshire'is Suurbritannias) on inglise multiinstrumentalistist muusik ja helilooja, kes segab oma muusikas progerokki, folkmuusikat, etnilist ja maailmamuusikat, klassikalist muusikat, elektroonilist muusikat, New Age'i muusikat ja uuemal ajal ka tantsumuusikat. 
Oldfieldi muusika on sageli keeruka loomuga. Kõige suurema tuntuse saavutas tema 1973. aasta album "Tubular Bells", mille avaldas Virgin Records, ja 1983. aasta hittsingel "Moonlight Shadow". Tuntud on ka tema versioon jõululaulust "In Dulci Jubilo".
Laul "Moonlight Shadow" eestikeelse pealkirjaga "Varjude mäng" (eestikeelsed sõnad Leelo Tungal) Marju Läniku esituses oli populaarne ka Eestis.
Washington (täpsustus)

Washington on hulga geograafiliste kohtade, isikute ja muude objektide nimi. Enamik neist on saanud nime Ameerika Ühendriikide rajaja ja esimese USA presidendi George Washingtoni järgi.
Oleksandr Ussõk

Oleksandr Oleksandrovõtš Ussõk (ukraina keeles Олександр Олександрович Усик; sündinud 17. jaanuaril 1987 Simferopolis) on Ukraina poksija.
Ussõk on kokku neljakordne Ukraina meister – keskkaalus (kuni 75 kg) 2006. aastal ning raskekaalus (kuni 91 kg) aastatel 2009, 2010 ja 2011.
Ussõk võitis raskekaalus (kuni 91 kg) 2012. aasta Londoni olümpiamängude poksivõistlustel kuldmedali ning tuli olümpiavõitjaks. Ta võitis finaalis Clemente Russot (Itaalia) ning sai sellega revanši eelmiste olümpiamängude kaotuse eest. 
Ta osales raskekaalus (kuni 91 kg) 2008. aasta Pekingi olümpiamängude poksivõistlustel, kuid kaotas veerandfinaalis oma kohtumise hilisemale hõbemedalivõitjale Clemente Russole (Itaalia) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja.
Ussõk võitis raskekaalus (kuni 91 kg) 16. maailmameistrivõistlustel (Bakuu, 2011) kuldmedali ja tuli maailmameistriks. Ta sai raskekaalus (kuni 91 kg) 15. maailmameistrivõistlustel (Milano, 2009) pronksmedali, kaotades poolfinaalis hilisemale kuldmedalivõitjale ja maailmameistrile Jegor Mehhontsevile (Venemaa).
Ussõk võitis poolraskekaalus (kuni 81 kg) 37. Euroopa meistrivõistlustel (Liverpool, 2008) kuldmedali ja tuli Euroopa meistriks. Ta sai keskkaalus (kuni 75 kg) 36. Euroopa meistrivõistlustel (Plovdiv, 2006) pronksmedali, kaotades poolfinaalis hilisemale kuldmedalivõitjale ja Euroopa meistrile Matvei Korobovile (Venemaa). 
Elukutselisena.
Ussõk jätkas novembris 2013 poksimist elukutselisena.
Ta on seni (seisuga 19. juuli 2025) pidanud 24 kohtumist ning on võitnud need kõik (neist 15 nokaudiga).
Ta on alates 18. maist 2024 kõigi viie elukutselise poksiorganisatiooni (IBF, IBO, WBA, WBC, WBO) maailmameister kehakaalus üle 200 naela ehk 90,7 kg. Viimati oli elukutseliste kõige raskemas kaalus absoluutne maailmameister 1999. aastal.
Ba (Fidži)

Ba on linn Fidžil, Ba provintsi halduskeskus. Asub Viti Levu saare looderanniku lähedal Ba jõe suudmealal 37 km kaugusel Lautokast.
Linnas elanikest moodustavad suurema osa Fidži indialased.
Ba on peamiselt suhkruroo kasvatusega tegeleva põllumajanduspiirkonna keskuseks.
Eesti rahandusminister

Rahandusminister on Vabariigi Valitsusse kuuluv minister, kes juhib Rahandusministeeriumit. 
Rahandusminister on riigi rahanduse juht, kes koordineerib riigi finantspoliitikat ning riigi eelarve- ja maksupoliitikat. 
Ministri nimetab ametisse ja vabastab ametist Vabariigi President peaministri ettepanekul. Minister astub ametisse ametivande andmisega Riigikogu ees. Alates 23. juulist 2024 on Eesti rahandusministriks Jürgen Ligi.
Ajalugu.
Eesti rahandusega tegelev minister nimetati esimest korda ametisse 24. veebruaril 1918. Esimeseks rahandusministriks oli Juhan Kukk. 1929. aastal ühendati Rahaministeerium ja Kaubandus-tööstusministeerium ning uue ministeeriumi nimeks sai Majandusministeerium. Järgmine rahaminister nimetati ametisse Otto Tiefi valitsuses 1944. aastal. Eesti eksiilvalitsuses oli aastatel 1977–1992 finantsministri ametikoht.
Uuesti loodi rahandusministri ametikoht Eesti taasiseseisvumisel 1991. aastal.
Eesti rahaministrid 1918–1929.
Parteid
Eesti rahandusministrid 1990–.
Parteid
Johannes Zimmermann

Johannes Friedrich Zimmermann (10. mai 1882 Pajusi vald, Viljandimaa, Liivimaa – 24. august 1942 Sverdlovsk, Vene NFSV) oli Eesti loomakasvatusteadlane ja poliitik.
Elulugu.
Johannes Zimmermann sündis taluniku peres 1882. aastal ja õppis Eesti Aleksandrikoolis, Treffneri gümnaasiumis ja Tartu Veterinaarinstituudis ning töötas loomakasvatuse eriteadlasena. 
Johannes Zimmermann oli Eesti Asutava Kogu ning I, II, III, IV ja V Riigikogu liige.
Eesti Asutava Kogu liikmena andis ta Jüri Uluotsale kõrvakiilu, mille eest talle mõisteti kaks kuud aresti, 1926. aastal maksis ta karistusest vabanemiseks ühele heategevale asutusele 15 000 marka.
Ta töötas aastatel 1926–1929 riigikontrolörina. 
Oli Otto Strandmani teises valitsuses ja Karl Einbundi esimeses valitsuses majandusminister ning Jaan Tõnissoni neljandas valitsuses põllutööminister. 
Johannes Zimmermann vahistati 14. juunil 1941 Nõukogude okupatsioonivõimu julgeolekuorganite poolt ja hukati Sverdlovski vanglas 24. augustil 1942.
Isiklikku.
Tema pojad olid iluuisutamistreenerid Juhan ja Uno Zimmermann.
Iglu

Iglu on Põhja-Ameerika rahva inuittide lumest ja jääst elamu. Iglu on katenoidikujuline. See kuju on sellise kupliga ehitise jaoks optimaalne.
Reaktiiv

Reaktiiv on keemiaalases laboratoorses töös kasutatav kemikaal. 
Analüütilises keemias tähendab reaktiiv ka keemilist ühendit või ühendite segu, mille abil saab tõestada mingi teise ühendi olemasolu (või puudumist) või määrata selle sisaldust. Näiteks Nessleri reaktiiv.
Gustav Sergo

Gustav Sergo (14. jaanuar 1886 Käina vald, Läänemaa – 5. oktoober 1971 Haapsalu) oli eesti meremees, kaugesõidukapten.
Ta oli Haapsalu–Heltermaa ja Virtsu–Kuivastu laevaliinide laevaühingu Gustav Sergo &amp; Ko. peaosanik ja direktor. 1930 aastal soovitas Feliks Saarnak Gustav Sergol aurikutega, tulla Virtsu–Kuivastu ja Rohuküla–Heltermaa liinile.
Tema vennapoeg oli kirjanik Herman Sergo.
Karl Sillamäe

Karl Sillamäe (aastani 1935 Karl Siilaberg; 20. detsember 1909 Toolamaa vald, Võrumaa – 8. jaanuar 2003) oli eesti vaimulik.
Ta õppis Kauksi ja Põlva algkoolis. Aastal 1930 lõpetas ta Rakvere Ühisgümnaasiumi. Aastal 1939 hakkas ta õppima Tartu Ülikooli usuteaduskonnas, kuid õpingud jäid pooleli. Ta on töötanud Timo vallavalitsuse sekretäri abilisena, Eesti Maapanga arveametnikuna, Kauksi 7-klassilises koolis õpetajana, kolhoosi arveametnikuna ja ehitustöölisena. Teoloogiline stuudium jätkus aastal 1956 Usuteaduse Instituudis. Ordineeriti 26. detsembril 1958 õpetajaks, õpetaja õigused anti talle 1. märtsil 1976.
Ta oli aastatel 1959–1969 Emmaste ja Käina Martini koguduse õpetaja. Aastatel 1968–1986 oli ta Sangaste ja Laatre Püha Laurentsiuse koguduse hooldajaõpetaja, aastatel 1974–1986 hooldas ta veel Otepää Maarja kogudust.
Oli Kauksi Esperanto ühingu "Steio" ("Täht") esimees 1934. aastast.
Sillamäe suri aastal 2003 ja ta maeti Põlva kalmistule.
Ewold Johann von Vietinghoff

Ewold Johann von Vietinghoff (sündinud umbes 1630) oli Liivimaa päritolu Rootsi sõjaväelane ja mõisnik.
Vietinghoffide suguvõsast põlvnev Ewold Johann sündis Vecmuiža ("Sussikas") ja Mētaga ("Metack") mõisniku Ewold von Vietinghoffi ja tema abikaasa Margaretha (neiuna von Schilling) pojana.
Ewold Johann von Vietinghoff astus Rootsi teenistusse Kolmekümneaastases sõja ajal, teenides 1645. aastal "reiter"'ina Holstein-Sondeburgi hertsog Heinrichi ratsaväerügemendis ning 1647. aastal lipnikuna ooberst Franz von Knorringi jalaväerügemendis. 1647. aastal osales ta Triebl lahingus (Egeri lahing; 22. august 1647) ning 1648. aastal Plaueni ja Praha lahingus (juuli–november).
Aprillis 1648 teenis ta lipnikuna ooberst Göran von Knorringi rügemendis rügemendiülema kompaniis. Augustis 1649 teenis ta lipnikuna Franz von Knorringi rügemendi kapten Hans Erikssoni kompaniis ning alates oktoobris ooberst Hermann von Cappelleni Lääne-Uusimaa rügemendis rügemendiülema kompaniis. Aprillis 1654 on teda esimest korda munsterrollis mainitud leitnandi auastmes Capelleni rügemendi kapten Per Stare kompaniis.
Viidi 1655 üle Leonhard von Vietinghoffi jalaväerügementi. 1656 oli ta leitnant Liivimaa aadlilipkonnas ning osales 1657 Petseri lahingus. 1659 sai ta rittmeistriks.
1665. aastal teenis ta Liivimaa aadlilipkonna Tartu kreisi kompaniis rittmeistri ja kompaniiülemana. Samal positsioonil oli ta ka 1672. aastal.
1674 ülendati ta majoriks, 10. mail 1678 ooberstleitnandiks.
4. juulil 1679 sai ta kuningas Karl XI soovitusel sama aasta 26. jaanuaril langenud Wolf Heinrich von Anrepi järel Liivimaa aadlilipkonna ülemaks ("Oberst der Livländische Adelsfahne").
1683–1692 oli ta Liivimaa maanõunik.
30. mail 1697 kirjeldas Liivimaa kindralkuberner Erik Dahlberg oma kirjas kuningas Karl XII-le Vietinghoffi kui "vanaks ja võimetuks jäävat meest", kelle läbisaamist aadlilipkonna ooberstleitnant Friedrich Wilhelm von Tiesenhauseniga iseloomustas "sõnulseletamatu vastastikune vihkamine ja vastikus".
1699. aasta septembris on aadlilipkonna munsterrollis nimetatud teda 69-aastase mehena, kel selja taga 53 aastat sõjaväeteenistust.
Talle kuulusid Vecmuiža, Mētaga, Ķēči ("Fossenberg") ja Tuja ("Taubenhof"; ostis 1672) mõis.
Perekond.
Ewold Johann von Vietinghoff oli abielus Anna Margaretha von Aderkasiga (tõenäoliselt kindralmajor Fabian von Aderkasi tütar). Abielust sündisid:
Saaremaa konsistoriaalringkonna koosseis 1890

Saaremaa konsistoriaalringkonna koosseis 1890 on loetelu 1890. aastal Venemaa Evangeeliumi Luteriusu Kiriku Peakonsistooriumi Saaremaa konsistoriaalringkonna kogudustes teeninud vaimulikest:
Superintendent ja konsistooriumi asepresident Reinhold Johann Winkler, Karja koguduse õpetaja (hiljem praost kuni surmani 1895. aastal)
Saaremaa konsistoriaalringkonna koosseis 1812

Saaremaa konsistoriaalringkonna koosseis 1812 on loetelu 1812. aastal Saaremaa konsistoriaalringkonna kogudustes teeninud vaimulikest
Superintendent Johann Werner Gilzebach (Kihelkonna koguduse õpetaja)
Kristi Kultas-Ilinsky

Heli-Kristi Kultas-Ilinsky (sündinud 23. juunil 1937 Tallinnas) on eesti päritolu neuroteadlane.
Õpetaja Leopold Raudkepp ristis ta 25. detsembril 1937.
Eestis elas ta neli esimest eluaastat, 1941. aastal küüditati ta perega Siberisse. Pärast vangilaagreid ja asumisi elas ta 1961. aastani Komimaal Uhtas. Doktorikraadi kaitses Kristi Kultas-Ilinsky aastal 1965 Moskva Riiklikus Ülikoolis Aju-uuringute instituudis. Pärast seda töötas Kristi Kultas lühikest aega Harkus eksperimentaalbioloogia instituudis. Kuna Eestis vastavat laborit polnud, töötas ta üheksa aastat Moskvast sada kilomeetrit eemal Puštšino bioloogiakeskuses, uurides seal mäluga seotud ajuosa histoloogiat ja neurokeemiat, sealhulgas hipokampust.
1975. aastast on ta teadustööd teinud USA-s, kuhu emigreerus koos oma neurokirurgist abikaasa Igor Ilinskyga. USA-s on Kristi Kultas-Ilinsky koos abikaasaga uurinud peamiselt basaaltuumi ja talamust.
Isiklikku.
Eestis ilmus 2010. aastal Kristi Kultas-Ilinsky ja tema isa Nikolai Kultase elust raamat "Kultaste saaga" (Tammerraamat, koostanud ja toimetanud Mall Jõgi).
Ain Eenmaa

Ain Eenmaa (aastani 1935 Aleksander Eberling; 17. oktoober 1909 Tartu – 26. veebruar 2001) oli eesti vaimulik.
Ta sündis Tartus, kuid kasvas üles Valgas. Seal sai ta alghariduse ja lõpetas aastal 1931 Valga Poeglaste Gümnaasiumi. Gümnaasiumi kõrval oli ta tegev skaudiliikumises. Aastast 1932 oli ta tegev Taagepera Jaani koguduse organistina. Samuti oli ta aastatel 1934–1940 Tartu Ülikooli usuteaduskonna üliõpilane. Ta oli Korporatsioon Revelia liige. Usuteaduskond suleti enne kui ta õpingutega ühele poolele sai. Siiski sai ta teenistusi pidada: nimelt kutsuti ta aastal 1944 sõjaväepastoriks ja Krivasoo lahingus sai ta ka haavata. Pärast sõda oli ta lisaks vaimulikuametile veel kohaliku algkooli juhataja. Ta määrati Valka koolijuhatajaks. Ent novembris 1945 Ain Eenmaa arreteeriti küll teise mehe pähe, ent leiti tallegi süüdistus ja vajalik olevat ümberkasvatus Vorkuta sunnitöölaagris. Aastal 1955 jõudis ta koju tagasi, kuid kõigepealt Tartusse arstide hoole alla, selga ravima. Samuti sooritas ta Usuteaduse Instituudis puuduvad eksamid ja 15. detsembril 1955 ordineeriti ta õpetajaks.
Ta oli aastatel 1955–1964 Häädemeeste, Tahkuranna ja Treimani koguduse õpetaja. Neil aastatel remonditi põhjalikult Häädemeeste kiriku torni. Aastatel 1964–1974 oli ta Juuru Mihkli koguduse õpetaja. Kuna aastal 1964 oli hävinud välgu tagajärjel Juuru kiriku tornikiiver, hankis hea suhtlejana Ain Eenmaa raudmasti ja nii sai Juuru kiriku torn raudsõrestiku (mis taastati ühe aastaga). Aastatel 1974–1993 oli ta Simuna Siimona ja Juuda koguduse õpetaja. Samuti taastati tema ettevõtmisel Simuna kiriku torn.
Arnold Selge

Arnold Selge (sündinud 22. veebruaril 1934 Võhmuta vallas Järvamaal) on Eesti korvpallitreener, spordipedagoog ja endine kohtunik. Selge treenis Uno Kiiveti ja hiljem Märt Sepiku juhendamisel. 
Haridus ja varane tegevus.
Selge lõpetas 1954. aastal Tallinna Kehakultuuritehnikumi. Korvpalliga hakkas ta tegelema 1950. aastal Uno Kiiveti ja hiljem Märt Sepiku juhendamisel. Ajateenistuse ajal (Ukraina 1954-1957) tegutses ta Lvivi Armee Spordiklubi (ASK) mängiva treenerina.
Treeneritöö Eestis.
Pärast ajateenistust töötas ta 1957-1958 Paides korvpallitreenerina, 1958-1961 kehalise kasvatuse õpetajana ning 1962-1965 spordikooli direktorina. Aastatel 1965-1971 oli ta Kohtla-Järve Kalevi Spordiklubi treener ning 1971-1975 klubi direktor. Seejärel töötas ta Kohtla-Järve 1. Keskkooli kehalise kasvatuse õpetajana.
Aastatel 1978-1989 oli Selge Tartu Riikliku Ülikooli (TRÜ) esindusnaiskonna ja Eesti koondnaiskonna vanemtreener. Tema juhendamisel tuli TRÜ I ja hiljem Tartu Mööblikombinaadi / Tarmeko naiskond 10 korral Eesti meistriks ja 6 korral Eesti karikavõtjaks. Kaks korda jõudis tema juhendav naiskond NSV Liidu meistrivõistluste kõrgliigasse.
Töö välismaal.
Aastatel 1989-1999 töötas Arnold Selge Soomes. Ta oli 1989-1990 Tamperes Rahkola Pyrkivä naiskonna treener, 1991-1995 Kuula spordiklubi treener ning 1995-1999 Ylivieska tehnikakõrgkooli spordikoordinaator ja noortetreener.
Hilisem tegevus.
Pärast Soomest naasmist tegutses ta korvpallitreenerina ka Alatskivi keskkoolis ja Pala koolis.
Õpilased.
Tema tuntumate õpilaste hulka kuuluvad Evi Hansumäe, Mari Vaikmaa, Teet Laur ja Jaak Salumets.
Kirjandus.
"Korvpallile elatud elu. Treener Arnold Selge" (2020, koostöös Tiit Läänega)
Arnold Selge (muusik)

Arnold Selge (25. oktoober 1909 Rakvere – 2. oktoober 1992 Tartu) oli pime eesti laulja ja muusik.
Douglas Aircraft Company

Douglas Aircraft Company oli Ameerika Ühendriikide lennundus- ja kaitsetööstusettevõte.
Selle asutas 1921. aastal Donald Wills Douglas seenior, 1967. aastal ühineti McDonnell Aircraft Corporationiga ja moodustus McDonnell Douglas Corporation. Ühisettevõte omandas 1997. aastal Boeing ja liitis selle endaga.
Douglas Aircraft Company disainis ja tootis hulga lennukeid Ameerika Ühendriikide relvajõududele. Teise maailmasõja ajal osaleti koos Boeingu ja Vega Aircraft Corporationiga BVD-konsortsiumis, mis tootis raskepommitajat B-17 Flying Fortress.
Parima lavastaja Oscar

Parima lavastaja Oscar (inglise "Academy Award for Best Directing", "Best Director") on Oscari-filmiauhinna tähtsaimaid kategooriaid. 
Auhinnaga tunnustab Ameerika Filmikunsti ja -teaduste Akadeemia eelneva aasta parimat filmi, mida antakse üle filmi lavastajale.
Selles kategoorias auhinnatakse filme alates esimesest Oscari-tseremooniast 1929. aastal.
Briljandid proletariaadi diktatuurile (film)

"Briljandid proletariaadi diktatuurile" (vene keeles "Бриллианты для диктатуры пролетариата") on 1975. aastal Tallinnfilmis režissöör Grigori Kromanovi käe all valminud ajalooline mängufilm. Stsenaariumi kirjutas nõukogude põnevuskirjanik Julian Semjonov samanimelise romaani alusel, mis oli esimene teos Nõukogude luuraja Maksim Issajevi (hiljem tuntud Max Otto von Stierlitzina) teemalisest sarjast.
Filmil oli mitu lavastajat, lisaks Grigori Kromanovile ka Toomas Tahvel ja Ingo Normet. Režissööri assistendina osales filmi tegemisel Peeter Simm.
"Briljantide" helilooja oli Arvo Pärt Ehkki muusikateadlased peavad Pärdi tintinnabuli-stiili algusaastaks alles 1976. aastat, võib uue stiili märke leida juba selle filmi muusikast. Helioperaator oli Kadi Müür.
Operaator oli Jüri Sillart, kunstnikud Aleksandr Boim ja Linda Vernik. Osa filmist on mustvalge ja osa värviline. Kasutati 35-millimeetrist filmilinti.
Ehkki "Briljantide" tegevustik toimub 1921. aastal, näidatakse selles 1930. aastate autosid.
Sündmustik.
Tšekist Gleb Boki saab Tallinnast šifreeritud teate, mille kohaselt tegutseb Venemaal organisatsioon, mis röövib riigi varahoidlast vääriskive ning saadab neid illegaalselt Baltimaade kaudu Londonisse ja Pariisi. Asja uurimine usaldatakse Tšekaa noorele töötajale Vsevolod Vladimirovile. Filmi tegevus toimub Moskvas, Tallinnas ja Siberis.
Tallinnfilmi koduleht iseloomustab filmi järgmiselt: "Noore Nõukogude riigi varahoidlast vääriskivide röövimislugu ja nende välismaale toimetamise salakanalite avastamine tšekistide poolt on küll tegevuse teljeks, kuid peamine filmis on võitlus mitte ainult rahva materiaalsete, vaid ka vaimsete väärtuste eest, milleta ei saa olla revolutsiooniideede võidukäiku, humaansuse võitu inimvaenulikkuse üle."
Michal Šlesingr

Michal Šlesingr (sündinud 3. veebruaril 1983 Ústí nad Orlicís) on Tšehhi laskesuusataja.
Juunioride maailmameistrivõistlustelt on Šlesingr saanud seitse medalit. Neist üks on olnud kuldmedal, neli hõbedat ja kaks pronksi. 2002. aasta juunioride MM-il Ridannas tuli ta juunioride maailmameistriks 12,5 km jälitussõidus, sai hõbemedali 4x7,5 km teatesõidus ning pronksmedali 10 km sprindis. 2003. aasta juunioride MM-il Kościeliskos oli ta teine nii 10 km sprindis kui ka 12,5 km teatesõidus ning sai pronksmedali 4×7,5 km teatesõidus. 2004. aasta juunioride MM-il Haute Maurienne'is sai Šlesingr Tšehhi teatevõistkonna koosseisus 4×7,5 km teatesõidus teise koha.
Saavutused.
Maailma karikasarjas.
Michal Šlesingr on võistelnud (seisuga 23. veebruar 2012) 165 maailma karikasarja etapil ja jõudnud esikolmikusse 7 korral, millest 1 etapi on ta võitnud.
Kaver

Kaver (inglise keeles "cover") on levimuusikas uussalvestis või uusesitus teise esitaja juba salvestatud ja avaldatud teosest.
Näiteks Metallica laul "Turn the Page" on kaver Bob Segeri laulust "Turn the Page".
Kaveralbum on album, kus kaverdatud on terve album.
Kaverialbum on album, mis koosneb kaveritest.
Meretase

Meretase on lainetuseta mere (või ookeani) pinna kõrgus nullveetasemest, mis on tinglikult kindlaks määratud.
Meretasemest lähtub mis tahes punkti kõrguse või sügavuse määramine maapinnal, selle kohal või sellest allpool. Kõrguse määramist meretasemest nimetatakse altimeetriaks ja lennunduses on see väga oluline.
NSV Liidus mõõdeti meretaset Läänemere tasemest, täpsemalt Kroonlinna nullist. Prantsusmaa meretaseme nullpunkt, mida kasutab ka suurem osa Aafrikast, asub Marseilles, Suurbritannia oma Cornwallis Newlynis. Austrias ja endistes Jugoslaavia liiduvabariikides mõõdetakse meretaset Aadria mere tasemest, nullpunkt asub Trieste sadamas. Alates 1. jaanuarist 2018 mõõdetakse Eestis meretaset lähtuvalt Amsterdami nullist.
Meretaseme muutumisel eristatakse aeglast ja kiiret kõikumist. Aeglast muutumist nimetatakse eustaasiaks. Põhiliselt sõltub eustaasia polaaralade liustike sulamisest, aga ka isostaasiast ehk maapinna kõikuvliikumistest. Kiiret merepinna muutumist võivad põhjustada tõus ja mõõn, sademed, muutused õhurõhus ning pikka aega puhunud ühesuunalise tuule tekitatud aju- ja paguvesi.
Meretaseme täpne määramine on väga keeruline. Kõigepealt ei ole Maa kujuks kera ega isegi mitte pöördellipsoid, vaid geoid, mis on matemaatiliselt täpselt määratlemata. Teiseks segavad meretaseme täpset mõõtmist eelmises lõigus toodud asjaolud ja isegi merevee pikaajaline keskmine tase ei pruugi kokku langeda meretasemega selles kohas, näiteks sellepärast, et sellele kohale võib iseloomulik olla eriline sademete hulk või eriline õhurõhk, mis merevee pikaajalise keskmise taseme meretasemest kõrgemaks või madalamaks surub.
Ambra

Ambra on kašeloti seedekulglas moodustuv vahajas materjal. Seda eraldatakse kašeloti soolestikust või korjatakse merepinnalt.
Ambra tükid on ümarad. Suuruselt võivad nad olla väga erinevad: on leitud nii 14 g kui mitmekümne kilo raskusi tükke. Kõige suurem ambratükk leiti 1942 Madeira kaldalt ja see kaalus 340 kg. Ambra tihedus on 900–820 kg/m³. Käes hoides muutub ambra pehmemaks, temperatuuril +62 °C sulab kollakaks venivaks vedelikuks ja 100 °C juures aurustub, moodustades valge auru. Ambra on põlev. Ta lahustub hästi piirituses, eetris, eeterlikes õlides ja rasvõlides, aga ei lahustu vees.
Värske ambra on pehme must või hallikasmust mass, millel on ebameeldiv fekaalilõhn. Merevee ja valguse mõjul muutub ambra pikapeale heledamaks, nimelt pruunikaks või helehalliks (viimast nimetatakse valgeks ambraks), ja tugevamaks. Ühtlasi muutub tema lõhn pehmemaks ja meeldivamaks, isegi magusamaks või muskuse moodi. Parfümeeriatööstuses öeldakse, et ambra hakkab lõhnama maa, mere või looma järgi. Pärast puhastamist ja kuivatamist võib ambra värv olla alates mustast üle kollase kuni valgeni. Viimased liigid on kõige hinnalisemad.
Keemiliselt koostiselt on ambra lendumatute polüterpeenühendite segu.
Ambra oli tuntud juba iidsetel aegadel.
Tänapäeval kasutatakse ambrat peamiselt parfümeeriatööstuses lõhnafiksaatorina. Nüüdisajal asendatakse ambra sageli sünteetilise aine amroksiidiga.
Voprossõ Filossofii i Psihhologii

Voprossõ Filossofii i Psihhologii ("Вопросы философии и психологии") oli filosoofia- ja psühholoogiaalane teadusajakiri, mida anti välja Moskvas aastail 1889–1918.