tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Semantiline väärtus

Väljendi semantiliseks väärtuseks nimetatakse keelefilosoofias tema tunnust, millest oleneb teda sisaldavate lausete tõeväärtus. 
Näiteks lause (väitlause) semantiline väärtus on tema tõeväärtus.
Gottlob Frege nimetas semantilist väärtust osutuseks ("Bedeutung"). 
Liitväljendi semantiline väärtus sõltub tema osade semantilistest väärtustest ning viisist, kuidas liitväljend on nendest osadest kokku pandud (kompositsioonilisusprintsiip).
Kui lause üks osa asendada sama semantilise väärtusega osaga, siis lause semantiline väärtus (tõeväärtus) ei muutu. 
Semantilised väärtused vastavalt süntaktilistele kategooriatele.
Väitlause semantiline väärtus on tema tõeväärtus. 
Pärisnime semantiline väärtus on tema osutus (objekt, mille kohta ta käib ehk millele ta osutab). Pärisnimi on Frege järgi väljend, mis on mõeldud osutama ühele ja ainult ühele objektile. (Frege järgi on ka väitlaused pärisnimed, mis osutavad oma tõeväärtustele (tõene või väär).)
Predikaadiväljendi (predikaadi) semantiline väärtus on funktsioon, mille argumendid on objektid ning mille väärtused on tõeväärtused. Frege nimetab selliseid funktsioone mõisteteks. Nad seavad objektile vastavusse tõeväärtuse Tõene juhul, kui predikaat käib objekti kohta, ning tõeväärtuse Väär juhul, kui see nii ei ole.
Lauseloogika konnektorite semantilised väärtused on neile vastavad tõeväärtusfunktsioonid. 
Kvantorite (üldisuskvantori ja olemasolukvantori) semantilised väärtused on nn teist järku funktsioonid, mille argumentideks on mõisted ja mille väärtusteks on tõeväärtused. Üldisuskvantori (olemasolukvantori) semantiline väärtus on funktsioon, mis seab mõistele vastavuse tõeväärtuse Tõene parajasti siis, kui universumi kõik elemendid kuuluvad (mõni element kuulub) selle mõiste mahtu.
Einvald Nõulik

Einvald Nõulik (26. november 1928 Lümanda vald, Karala - 1. november 2023 Järvakandi, Raplamaa) oli eesti koduloolane.
Einvald Nõulik sündis talupoja pere teise lapsena. Kuna pere esiklaps suri imikueas ja kiiresti lisandus veel seitse last, pidi Einvald juba varases nooruses talutöid tegema. Kaheksa-aastaselt töötas Einvald karjasena. Pere elatamiseks pidas isa mitut ametit korraga – oli kalur, külasepp ja mölder.
1946. aasta jaanipäeval, pärast leerikooli lõpetamist, andis kohaliku algkooli juhataja Einvaldile Eesti Rahva Muuseumi korrespondentide võrgu juhataja Liis Moora kirja palvega leida keegi, kes tahaks hakata tegelema kodu-uurimisega. Üle saja kodu-uurimisalase kaastöö tegid Nõulikust 1993. aastal ERMi teenelise korrespondendi ja 2001. aastal aukorrespondendi. Nõulik oli ka Eesti Rahva Muuseumi Sõprade Seltsi asutajaliige ja juhatuse liige. Mittekoosseisulise korrespondendina tegi ta kaastööd Õhtulehele, Ühistööle, aga ka Oma Saarele ja Nädalisele. 
Merekoolis omandas Nõulik katlamasinisti kutse. Ka sõjaväkke võeti Saaremaa mees mereväkke, kuid saadeti peagi laevalt koos teiste eestlaste, leedulaste ja lätlastega Paldiskisse tööpataljoni. Pärast sõjaväge suunati Nõulik Leningradi sõjaväeehitajate täienduskursusele. Kursuse lõpetamise järel töötas ta kuni 1959. aastani Paldiskis, kus alustas kümnikuna ja lõpetas töödejuhatajana. 1959. aastal asus Einvald Nõulik elama Järvakanti, kus töötas ehitustööde juhatajana ning keskkooli majandusjuhatajana koos legendaarse koolidirektori Kalju Lutsuga. Koos otsustati ilma ehitusloata alustada kooli võimla ehitamist ajal, mil oli karmilt keelatud rajada kultuuri- ja spordiehitisi. Mõlemad mehed jäid ametist ilma ning Einvald Nõulik siirdus tööle kombinaati Järvakandi Tehased, kus juhtis Muhu dolomiidikarjääri ja Piusa klaasiliivakaevandust. Nõuliku juhtimisel alustati liiva kaevandamist lahtises karjääris. Klaasiliiv laaditi karjäärist ekskavaatoriga traktori järelkärusse ja toimetati Piusa raudteejaama, kust see vagunitega Järvakanti veeti. 
1980. aasta sügisest töötas Einvald Nõulik Rapla Rajooni Kommunaalettevõtete Kombinaadi direktorina, 1988. aastal läks pensionile. Nõulik täitis oma aastatetaguse unistuse asutada ametlikult Järvakandi Klaasimuuseum päris oma hoones. Ta võttis agaralt osa muuseumikompleksi rajamisest. Vahepeal jõudis kaasa aidata staadioni korrusmajade juurde laste mänguväljaku ehitamisele ja vana kinomaja kino-kohvikuks rekonstrueerimisele.
Praslin

Praslin on saar India ookeanis, Seišellide suuruselt teine saar. Saar kuulub Graniidisaarte hulka.
Praslini geograafilised koordinaadid on .
Saar paikneb 44 km Mahé saarest kirdes. Teised suuremad naabrid on põhjas Curieuse'i saar umbes 2,5 km kaugusel ning idas La Digue'i saar umbes 6 km kaugusel. 10 km kaugusel Praslinist loodes asub Seišellide põhjapoolseim graniitsaar Aride.
Praslin hõlmab kaks Seišellide ringkonda, Baie Sainte Anne'i ja Grand'Anse'i. Suuremad asulad on Baie Sainte Anne, Anse Volbert ja Grand'Anse.
Praslini pindala on 38 km². Saarel elab umbes 6500 inimest. Kõige tihedamini asustatud on edelarannik.
Saarel on mitmeid endeemseid taime- ja loomaliike. Seišellipalmi ja viie muu endeemse palmiliigi kaitseks loodud Vallée de Mai loodusreservaat kuulub UNESCO maailmapärandi nimistusse. Lindudest elab saarel muu hulgas bülbüllane "Hypsipetes crassirostris" ja papagoi "Coracopsis nigra". Praslinil kasvab mitmesuguseid käpalisi.
Aastal 1744 nimetas maadeuurija Lazare Picault saare Palmisaareks ning see oli tuntud piraatide pelgupaigana. Aastal 1768 sai saar Prantsuse diplomaadi, Praslini hertsogi César Gabriel de Choiseuli auks oma praeguse nime.
Praslin on populaarne turismi sihtkoht. Saare lääneosas asub Praslini lennujaam.
Tõeväärtustabel

Tõeväärtustabel on lauseloogikas tabel, milles on kirjas mingi loogilise tehte tulemi tõeväärtused sõltuvalt argumentide tõeväärtustest. 
Tõeväärtustabeli meetodi abil on võimalik kontrollida lauseloogika abil väljendatavate arutluste kehtivust.
Aleksei Kurgvel

Aleksei Kurgvel (eestistatult Aleks Kurgvel; 13. september 1904 Kuressaare – 16. juuli 1982 New York, Ameerika Ühendriigid) oli Eesti, Soome ja Saksamaa sõjaväelane.
Aleksei Kurgvel lõpetas 1923. aastal Saaremaa Ühisgümnaasiumi ja 1926. aastal Sõjaväe Tehnikakooli. Teenis Sidepataljonis ning jätkas seejärel õpinguid Sõjakooli tehnikaväe erialal, mille lõpetas 1931. aastal.
Ta oli Sõjavägede Staabi II osakonna A-jaoskonna ülem kuni 1940. aastani.
Ta vabastati teenistusest 3. juulil 1940 kui "sobimatu koostööks venelastega". Ta lahkus Eestist, oli Saksamaal ja Soomes.
Aleks Kurgvel osales luuregrupi Erna ettevalmistamisel Soomes enne Eestisse saatmist 1941. aasta suvel .
Teises maailmasõjas.
Alates 16. augustist 1944 oli ta Eesti Omakaitse ja Eesti SS-leegioni Kindralinspektuuri kindralinspektori sideohvitser operatiivgrupi Narva ülemjuhataja juures.
Pärast sõda.
Aleksei Kurgvel lahkus Tallinnast 22. septembril 1944 ja sõitis laevaga Liibavisse (Liepāja). Sõja lõppedes oli ta Saksamaal Saksa mereväeluures ja pärast seda USA-s.
Viimane aadress Ameerikas oli "Mr. Aleks Kurgvel. 3602 16th Street, N.W.. Washington, D.C. 20010". .
"(Teine isiklik aadress 1970. aastate keskpaigast: 4605 90th Street, Elmhurst, NY 11373)"
Aleksei Kurgvel suri Ameerika Ühendriikides 16. juulil 1982.
Publitsistika.
Ta oli "Auraamatu" idee levitaja ja materjalide koguja (sõjas langenud, küüditatud, mõrvatud).
Andmed ilmusid Võitlejas ja eraldi "Auraamatu andmete koguna" New Yorgis aastal 1978.
Helle Meri

Helle Meri (neiuna Pihlak, 14. märts 1949 Rapla – 8. november 2024) oli eesti näitleja, president Lennart Meri abikaasa. 
Ta kasvas üles Rapla alevis sepa peres neljanda lapsena. Koolipõlves mängis ta korvpalli ja kuulus sel alal mõnda aega ka Eesti NSV noortekoondisse ning sai kutse Tartu Riikliku Ülikooli korvpallinaiskonna koosseisus mängimiseks. 
Pärast Rapla keskkooli lõpetamist astus ta Tallinna Riikliku Konservatooriumi lavakunstikateedrisse (5.lend). Ta õppis koos Martin Veinmanni, Juhan Viidingu, Tõnis Rätsepa, Katrin Kumpani, Kersti Kreismanni, Helgi Annasti ja teistega kooli viiendas lennus (kursuse juhendaja Voldemar Panso). Saanud 1972. aastal kutselise näitleja diplomi, töötas ta näitlejana Tallinnas Eesti Draamateatris. Helle Meri tähtsamate rollide seas olid Anna ja Eevi "Kõrboja peremehes", Leena "Tuulte pöörises", Leida "Pilvede värvides", Eeva Mättik "Keisri hullus", Hilda Uibopuu "Vaikuse vallamajas" jt. Eesti Draamateatri trupi liikmena on ta käinud ringreisidel ja külalisetendustel Riias, Vilniuses, Kiievis, Moskvas, Vladivostokis, Berliinis ja Torontos. 
Helle Meri on mänginud ka laste- ja estraadilavastustes ning kuuldemängudes. Mängufilmides "Valge laev", "Tavatu lugu", "Surma hinda küsi surnutelt" ja muusikafilmis "Kuningalaul" on ta osalenud episoodilistes rollides. 
Helle Meri loobus näitlejatööst 1992. aasta aprillis, kui tema abikaasa, Eesti välisminister Lennart Meri määrati Eesti Vabariigi esimeseks suursaadikuks Soomes. 
Sama aasta sügisel toimusid taasiseseisvunud Eesti esimesed demokraatlikud valimised. 6. oktoobril 1992 andis Eesti president Lennart Meri Riigikogus ametivande. Sellest päevast peale täitis Helle Meri Eesti riigipea abikaasa ülesandeid. Ta saatis president Merit välisvisiitidel ja ringsõitudel Eestis ning on kaasa rääkinud presidendiinstitutsiooni traditsioonide ja protokollireeglite väljakujundamisel (näiteks vabariigi aastapäeva vastuvõttudel). 
Ta on olnud SOS Lasteküla Eesti Ühingu, Tallinna Lastehaigla Toetusfondi, Arno Tali fondi ja Suurte perede konkursi patroon ning toetanud oma tegevusega Kodutütarde organisatsiooni tööd. 
2014. aastast oli Helle Meri SA Eesti Draamateater nõukogu liige.
Tunnustus.
2001. aastal oli Eesti Teatriliidu preemiate laureaatide hulgas ka Helle Meri, kes pälvis Eesti Näitlejate Liidu auhinna kaheksa-aastase eduka Eesti riigi esindamise eest.
Isiklikku.
Helle Meri abikaasa on olnud helilooja Eino Tamberg. Helle ja Lennart Meri registreerisid oma abielu vahetult enne mehe presidendiks pürgimist 1992. aastal, kuigi alustasid kooselu varem. Kooselust Lennart Meriga sündis tütar Tuule (1985). Ajalooharidusega Tuule Meri elab koos elukaaslasega Soomes.
August Keng

August Keng VR III/3 (24. jaanuar 1905 Abja vald – sügis 1975 Abja-Paluoja lähedal Alliku talus) oli Eesti sõjaväelane (reamees).
Keng läks sõjaväkke jaanuaris 1924 ning ta määrati 6. jalaväerügementi. Ta viidi augustis 1924 üle Sõjaministeeriumi komandantuuri vahirühma.
Keng oli 1. detsembri varahommikul postil ministeeriumi peasissepääsul, kui mässulised ründasid seda 1. detsembri riigipöördekatse ajal. Ta säilitas külma vere ja lõi sissetungijad tagasi. Vapruse eest autasustati teda 10. detsembril 1924 Vabadusristi III liigi 3. järguga. 
Keng abiellus pärast sõjaväeteenistusest lahkumist ja asus elama Abja valda. Ta kuulus Saksa okupatsiooni ajal Omakaitse Pärnumaa maleva Abja kompaniisse. Ta sai Saksa II klassi Sõjateenete Risti.
Keng varjas end alates 1944. aasta sügisest Abja kandi metsades. Ta elas 1959. aastast alates Abja-Paluoja lähedal Alliku talus, kus ta sügisel 1975 suri. Ta maeti salaja talu aeda.
Kengi hauda hakati otsima suvel 2008. See leiti 11. septembril 2008 ning Keng maeti 2. oktoobril 2008 ümber Halliste kalmistule.
Äke

Äke on mulla pindamise, harimise ja hooldamise riist. 
Äkkega mullaharimist nimetatakse äestamiseks. Äke on adra järel tähtsuselt teine mullaharimisriist. Paljude pulkadega (piidega) tööriista kasutati mulla kobestamiseks pärast kündi, külvijärgseks seemendamiseks ning vilja pealtharimiseks kasvuajal. 
19. sajandi lõpus kasutusele tulnud täismetalläkete kõrval püsisid varasemad puidust äkketüübid veel vähesel määral kasutuses aastatel 1930–1940 peamiselt kartuliäketena.
Jerzy Kapliński

Jerzy Bonifacy Edward Kapliński (24. september 1901 Varssavi – 1943 Vjatlag) oli poola keeleteadlane. 
Arreteeriti NKVD poolt 23. juunil 1941 Tartus.
Isiklikku.
1930. aastate lõpus tutvus ta Nora Raudsepaga. Nad abiellusid 1938. aasta märtsis. Peres kasvas poeg Jaan Kaplinski.
Endel Kareda

Endel Kareda (kuni aastani 1937 Endel Klauson, 14/27. august 1914 Jõgeva – 22. aprill 1968 Toronto) oli eesti majandusteadlane.
Mihkel Kask

Mihkel Kask (3. november (vkj) / 16. november 1903 Kabli küla (tänapäeval Tammuru küla), Kilingi vald, Saarde kihelkond, Pärnumaa – 21. märts 1968 Tartu) oli eesti arstiteadlane, Tartu ülikooli professor ja hügieenikateedri juhataja.
Ta õppis 1923. aastast Tartu ülikooli arstiteaduskonnas hügieeni erialal, lõpetas 1929. 1933. aastal kaitses ta doktoriväitekirja "Sugemeid Tartumaa tervishoiulistest oludest". Aastatel 1935–1936 täiendas end Rockefelleri Fondi stipendiaadina Harvardi ülikoolis.
23. veebruarist 1937 tegi ta raadiosaadet "Viis minutit tervisele". Teda tituleeriti raadiotohtriks. Alates 1938. aastast oli ta Tartu Ülikooli Kehalise Kasvatuse Instituudi juhataja.
Kask vahistati 29. juunil 1941 ja oli vangis kuni 24. novembrini 1948. Ta vahistati uuesti 4. jaanuaril 1951, vangistusejärgselt asumiselt vabanes 29. märtsil 1956. 
Naasmise järel oli ta Tartu ülikooli hügieenikateedri juures esialgu assistent. Seejärel ennistati tema meditsiinidoktori kraad ning 1958. aastast oli ta kateedri juhataja ja 1962. aastast professor.
Ta on maetud Kalamaja talu kalmistule.
2003. aastal avati Mihkel Kase sünnikohas Tammurus mälestuskivi.
Harald Keres

Harald Keres (15. november (vkj. 2. november) 1912 Pärnu – 26. juuni 2010 Tartu) oli eesti füüsik, Eesti Teaduste Akadeemia liige (alates 1961) .
Elulugu.
Harald Keres sündis käsitöölise peres. Ta õppis Narva 1. Algkoolis, Pärnu 9. Algkoolis ja Pärnu Poeglaste Gümnaasiumis, mille lõpetas 1932. aastal.
Aastatel 1932–1933 teenis aega 6. üksikus jalaväepataljonis Pärnus.
1933–1936 õppis Tartu Ülikooli matemaatika-loodusteaduskonna matemaatika osakonnas, mille lõpetas "cum laude". 1938. aastal sai ta magistrikraadi matemaatika erialal tööga "Kattumismuutlikkuse dünaamika", 1942. aastal kaitses doktoritöö "Ruum ja aeg üldises relatiivsusteoorias" ja sai filosoofiadoktori kraadi. 1947. aastal kaitses ta teise doktoriväitekirja, "Ruumi ja aja relativistlik teooria", füüsika-matemaatikadoktori kraadi kinnitas Moskva atesteerimiskomisjon 1949. aastal. 1954. aastal sai ta füüsika professori kutse. 1936. aastast oli üliõpilasseltsi Liivika liige.
1935. aasta septembris asus ta tööle Tartu Ülikoolis, kus töötas kuni 1960. aasta augustini järjest järgmistel ametikohtadel: 
1947. aastal asus tööle ka TA Füüsika, Matemaatika ja Mehaanika Instituudis, kus alustas teadussekretäri ametikohast, seejärel töötas astronoomia observatooriumi juhataja, vanemteaduri ning aastatel 1960–1989 teoreetilise füüsika ja matemaatika sektori juhatajana.
1954. aastal sai ta professori kutse teoreetilise füüsika erialal.
1961. aastal valiti ta Eesti Teaduste Akadeemia liikmeks teoreetilise füüsika erialal. Ta kuulus akadeemias astronoomia ja füüsika osakonda.
2000. aastast oli ta Tartu Ülikooli emeriitprofessor.
Harald Keres on maetud Tartu Raadi kalmistule.
Teadustöö.
Oma teadustegevuses keskendus Harald Keres üldrelatiivsus- ja gravitatsiooniteooria arendustele. Temast kujunes relatiivsusteooria uurimissuuna alusepanija. Harald Kerese sulest ilmus üle kolmekümne teadustöö. Tema publikatsioone iseloomustab fundamentaalsus, põhjalikkus ja mõtteselgus, kuid alati on ta püüelnud ka teaduse esteetilise lummuse poole – nähtud uurimisvaev, uued teadmised ning hästi kirjapandud tulemused moodustavad tema jaoks teadustöös peituva ilu.
Silmapaistvalt aktiivne oli ta publitsistika vallas, populariseerides teadust kui rahvuskultuuri lahutamatut osa. Ta nägi riigi põhilise ülesandena hoolitsust kooli ja hariduse eest, sest sellest sõltub demokraatia sügavus.
Teosed.
Raamatud
Artiklid
Isiklikku.
Harald Kerese vend oli maletaja Paul Keres.
Harald Kerese abikaasa oli pediaater Leida Keres (1916–2003); nende lapsed on füüsikud Sirje Keevallik (sündinud 1943) ja Piret Kuusk (1947).
Osvald Kiisk

Osvald Kiisk (15./28. november 1903 Kroonlinn – 20. august 1944) oli eesti keemik.
Ta sündis postiametniku peres. 1923. aastal lõpetas ta Võru gümnaasiumi ja 1931. aastal Tartu Ülikooli keemiaosakonna. Kaitses samas 1939. aastal magistritöö. 
Kiisk töötas aastatel 1932–1936 õlikivide laboratooriumis ja kuni 1944. aastani assistendina orgaanilise keemia kateedris. Ta oli ka sõjakeemia ja keemiatehnoloogia õppejõud.
Läks vabasurma.
Ernst Kilkson

Ernst Kilkson (3/15. juuli 1890 Vao vald, Virumaa – 10. juuli 1973 New York) oli eesti füüsik.
Pere.
Tema abikaasa oli Salme, ning pojad Are Kilkson (1924-2002), Rein Kilkson (biofüüsik, 1927–2011) ja Henn Kilkson (keemik, 1930–2019).
Georg Kingisepp

Georg Kingisepp (18/30. mai 1898 Kurla, Kabala vald, Viljandimaa – 19. august 1974 Tartu) oli eesti farmakoloog.
Tema haridustee algas Retla algkoolis ja jätkus Rakvere õpetajate seminaris, mille lõpetas aastal 1917. 
Võttis osa Vabadussõjast ja 1920. aastal lõpetas sõjakooli. 1921. aastal lõpetas Põltsamaa Ühisgümnaasiumi. Samal aastal astus Tartu Ülikooli arstiteaduskonda, kuid siirdus Tartust õpinguid jätkama Heidelbergi ülikoolis. Majandusraskused sundisid teda vahepeal õpinguid katkestama ning ta töötas sel ajal Väike-Maarja Gümnaasiumis ja Türi Aiamajandusgümnaasiumis loodusteaduslike ainete õpetajana.
1927. aastal lõpetas ta Heidelbergi ülikooli "doctor medicinae" kraadiga. Ta jäi tööle Heidelbergi, praktiseerides sise- ja nahahaiguste kliinikus, lühemat aega ka lastearstina.
Aastal 1930 asus ta püsivamalt elama Tartusse, lõpetas Tartu Ülikooli arstiteaduskonna ja asus tööle farmakoloogia instituudi assistendina. Aastatel 1934–1935 täiendas ta end Edinburghi ülikoolis. Aastal 1936 kaitses ta Tartu Ülikoolis arstiteaduse doktori väitekirja "Lisatis küsimusele maksatoimest eksperimentaalsete loomakehvveresuste puhul ja sääraste kehvveresuste iseloom". Aastal 1937 töötas stipendiaadina Münsteri Ülikoolis Saksamaal. Aastatel 1938–1972 töötas Tartu Ülikooli farmakoloogia kateedri juhatajana. Aastal 1938 sai ta professoriks, ta oli Tartu Ülikooli esimene eestlasest farmakoloogiaprofessor.
Ta on uurinud peamiselt uusi ravimeid ning südameglükosiidide ja valuvaigistite toimet.
Isiklikku.
Tema abikaasa oli füsioloogiaprofessor Elise Käer-Kingisepp, nende poeg Henn-Peet Kingisepp oli füsioloogiakateedri dotsent.
Aksel Kipper

Aksel Kipper (23. oktoober / 5. november 1907 Viljandi – 25. september 1984 Tartu) oli eesti astrofüüsik. Eesti NSV Teaduste Akadeemia liige (alates 1946).
Elulugu.
Ta sündis agronoomi peres. Lõpetas 1926 Viljandi Maakonna Poeglaste Gümnaasiumi ja 1930 magistrikraadiga Tartu Ülikooli, väitekiri "Tihedusest lahtises täheparves Massier 39 ühes meetodiga selle arvutamiseks".
Ta töötas aastatel 1930–1944 Tartu Tähetornis assistendina. 1941. aastast oli ta Tartu Riikliku Ülikooli professor ja prorektori asetäitja. Aastatel 1944–1945 oli ta TRÜ üldfüüsika kateedri juhataja ja 1945–1949 teoreetilise füüsika kateedri juhataja.
1946. aastal valiti ta Eesti NSV Teaduste akadeemia liikmeks astrofüüsika alal, oli 1946–1950 asepresident.
Aastatel 1950–1973 juhtis Eesti TA Füüsika, Matemaatika ja Mehaanika Instituuti (FMMI) ja Füüsika ja Astronoomia Instituuti (FAI). 1974–1984 oli ta Astrofüüsika ja Atmosfäärifüüsika Instituudi vanemteadur-konsultant.
Teadustöö.
1939. aastal kaitses Tartu Ülikoolis füüsika-matemaatikadoktori väitekirja "Gaasi liikumisest pulseeriva tähe atmosfääris".
Uurimisalad:
Oli Tõravere observatooriumi rajamise algataja ja organiseerija.
Juhendas 7 kandidaadiväitekirja koostamist.
Töid.
Avaldanud üle 100 teaduspublikatsiooni.
Kaarel Kirde

Kaarel Kirde (1935. aastani Karl-August Frisch; 13. november 1892 Halinga vald, Pärnumaa – 25. mai 1953 Northfield, USA) oli eesti geofüüsik ja meteoroloog.
Elukäik.
Kirde õppis aastatel 1913–1918 Tartu ülikooli matemaatika-loodusteaduskonnas, ülikooli lõpetas kandidaadikraadiga. Tema kandidaadiväitekiri kannab pealkirja "Algebraliste võrrandite lahendamine". 1921. aastal kaitses ta Hamburgi ülikoolis doktoriväitekirja "Inversioonikihid vabas atmosfääris".
1923. aastast oli ta Tartu ülikoolis eradotsent, hiljem meteoroloogia ja geofüüsika dotsent (1925–1930), erakorraline professor (1930–1933) ja korraline professor (1933–1944). Ühtlasi oli ta aastatel 1926–1944 Tartu Ülikooli Meteoroloogia Observatooriumi juhataja. Seejuures oli ta Eestit hõlmava meteoroloogia- ja merevaatlusjaamade võrgu rajajaid. Pärast emigreerumist 1944. aastal töötas ta Balti ülikooli professorina (1945–1949) ja enne surma 1952. aastast õppejõuna ka Ameerika Ühendriikides St. Olaf College'is.
Kaarel Kirde maeti Göttingeni. 1998. aastal sängitati ta ühes naisega ümber Tartusse nende kunagisse koduaeda aadressil Hurda 4 ja sealt Tartu Vana-Jaani kalmistule.
Teadustöö.
Pärast ülikooli lõpetamist tegeles ta peamiselt veekogude uurimise ning sünoptilise ja agrometeoroloogiaga. 1930. aastatel sai Kirde peamiseks uurimisvaldkonnaks klimatoloogia. Ta alustas Eestis kiirguskliima uuringuid. 1939. aastal valmis tal mahukas ülevaade Eesti kliimast. 1943. aastal koostas ta Eesti klimaatilise liigestuse, milles jagas Eesti mandriliseks ja mereliseks kliimavaldkonnaks ning eraldas ülejäänud Eestist kevadise jahedama Soome lahe rannikupiirkonda ja Virumaa lääneosas sügisese jahtumise lähteala.
Isiklikku.
Füüsik Kalju Kirde oli Kaarel Kirde poeg.
Elmar Kohh

Elmar Kohh (ka Elmar Koch; 6. juuli 1907 Räpina vald, Võrumaa – 1. september 2003 Stockholm) oli eesti metsateadlane.
Ta sündis Räpina vallas Jaanikeste talus ja õppis Räpina Põllumajanduslikus Ühisgümnaasiumis.
Ta astus 1926. aastal Tartu ülikooli, õppis põllumajandusteaduskonnas metsanduse erialal ja lõpetas ülikooli 1931. aastal "cum laude". 1934. aastal kaitses ta magistritöö ("Raiumisaja ja halu mõõtude mõjust kase-küttepuule") ja 1943 doktoritöö ("Lisandeid kooreüraskite kahjustuste ja tõrje üle Eesti kuusemetsades"). 
Aastatel 1936–1941 oli ta Tartu Ülikooli metsandusliku uurimisinstituudi juhataja. 
1944. aastal siirdus Kohh Saksamaale ning 1947. aastal Rootsi. Seal oli ta aastatel 1964–1972 riigimaade ja metsade valitsuse büroo direktor.
Elmar Kohhi sulest ilmus üle 70 teadusartikli ja muu kirjutise. Ta oli Rootsis tegutsenud Eesti Metsateadlaste Ühingu esimees aastatel 1949–1975.
Boris Koljo

Boris Oskar Valter Koljo (16. märts 1901 Tallinn – 18. aprill 1963 Stockholm) oli eesti metsateadlane.
Ta õppis Tartu Ülikooli metsateaduskonnas. 1938. aastal sai ta samas magistrikraadi. Ta töötas metsaametniku ja Tartu Ülikooli metsakasvatuse kabinetis assistendina.
1942–1944 oli ta Saksamaal Eberswalde Metsaülikoolis assistent ning 1945. aastast kuni surmani Rootsi Puiduuurimise Instituudis teadur. 1951. aastal sai ta Hamburgi Ülikoolis doktorikraadi.
Ta oli Rootsi Eesti Metsateadlaste Ühingu ja Rootsi Eesti Teadusliku Seltsi liige.
Alfred Koort

Alfred Koort (16. mai (vkj)/ 29. mai 1901 Viljandi – 28. september 1956 Tartu) oli eesti filosoof.
Aastatel 1944–1951 oli ta Tartu Riikliku Ülikooli rektor. Oli EYS Veljesto liige. Maetud Tartu Ülikooli kalmistule.
Isiklikku.
Tema vend oli loomaarst Georg Koort.
Harald Korro

Edgar Harald Korro (30. aprill/12. mai 1897 Peri vald, Võrumaa – 16. jaanuar 1941 Vaivara vald) oli eesti keemik.
1930. aastatel oli ta Tartu Ülikooli keemiaosakonnas assistent.
Isiklikku.
Tema vend oli Arno Niitov.
Edgar Krahn

Edgar Krahn (1. oktoober 1894 Laiuse vald, Tartumaa – 6. märts 1961 Kensington, USA) oli baltisaksa päritolu eesti matemaatik.
Ta õppis Tartu ja Göttingeni ülikoolis. 1926. aastal kaitses ta Göttingenis doktoriväitekirja, misjärel sai tast Hermann Jaaksoni järel teine eestlasest matemaatikadoktor.
Ta on läinud graafiteooria ajalukku kui neljavärviprobleemi lahendamise tõenäosuse üks esimesi kindlaksmäärajaid. Samuti on ta Faberi-Krahni võrratuse kaasautor.
Teodor Krigul

Teodor Krigul (kuni 1936 Theodor Emil Krigul, 29. mai/11. juuni 1907 Räpina vald, Võrumaa – 29. mai 1983 Tartu) oli eesti metsateadlane.
Ta õppis 1929–1930 Tartu Ülikooli matemaatika-loodusteaduskonnas, 1930–1936 (lõpetas 1938) põllumajandusteaduskonna metsaosakonnas. 1962 kaitses kandidaadiväitekirja teemal "Looduslik laasumine männi- ja kuusepuistutes ja puude laasimine kõrgekvaliteedilise tarbetüve kasvatamise eesmärgil Eesti NSV tingimustes".
Ta oli 1932–1937 Tartu Ülikooli õppe- ja katsemetskonna metsahindaja, 1937–1940 metsakasvatuse kateedri assistent. 1940-1941 Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi informatsiooni- ja statistikaosakonna juhataja, 1941–1944 Nõukogude Liidus, 1942–1944 Eesti NSV Riiklikes Kunstiansamblites. 1944–1951 Tartu Ülikooli õppejõud (1946–1947 puidutehnoloogia, 1947–1951 metsatakseerimise kateedri juhataja. 1951–1973 Eesti Põllumajanduse Akadeemia õppejõud (1951–1955 metsatakseerimise kateedri juhataja, 1955–1973 metsakorralduse ja metsamajanduse ökonoomika kateedris, 1963 dotsent. 1950–1951 Tartu Riikliku Ülikooli ja 1951–1954 Eesti Põllumajanduse Akadeemia metsandusteaduskonna dekaan.
August Kriisa

August Kriisa (30. aprill / 13. mai 1908 Tähtvere vald, Tartumaa – 5. detsember 1975 Karlstad, Rootsi) oli eesti loomaarstiteadlane.
Pamjat Azova

Pamjat Azova (vene keeles "Память Азова") oli Venemaa Keisririigi mereväkke kuulunud sõjalaev. 
Tehnilised andmed.
Veeväljasurve — 6734 tonni, relvastus — 2 203-mm, 13 152-mm ja 15 väiksemat kahurit, meeskond 570 mereväelast. 
Ajalugu.
See oli kolmas seda nime kandev laev Vene laevastikus. 
Laeva ehitamist alustati 1886. aastal ja see valmis 1890. aastal. 
1906. aastal 20. juulil (vkj), kui laev seisis koos kahe teise sõjalaevaga Hara lahes ankrus, õnnestus sotsiaaldemokraatide (VSDTP Tallinna komitee) agitaatoril pardale pääseda ja organiseerida mäss, mille käigus tapeti osa ohvitsere ja mõned jõudsid aurupaadiga põgeneda. Seejärel valiti komitee, hiivati ankur ja sõideti Tallinna reidile. Meeskonna meeleolu hakkas aga langema ja lõpuks võeti seaduslik võim laeval taas üle. 18 mässu organisaatorit hukati hiljem Tallinnas. Mitmed meeskonnaliikmed said lisaks karme karistusi.
1907 – pärast lippude ja relvastuse mahavõtmist degradeeriti laev õppelaevaks ja nimetati ümber Dvinaks.
1917 – pärast Veebruarirevolutsiooni nimetati tagasi "Pamjat Azova"ks 
18. augustil 1919 – uputas Briti torpeedokaater laeva Kroonlinna 
1923 – tõsteti üles;
1925 – võeti kasutusele laolaevana, kuid siis võeti üldse arvelt maha;
1927–1929 – lammutati vanarauaks.
Mihhail Kurtšinski

Mihhail Anatoljevitš Kurtšinski (12. oktoober 1876 Opoczno, Radomi kubermang, Poola – 12. juuni 1939 Tartu) oli vene majandusteadlane ja kauaaegne Tartu ülikooli õppejõud ning Eesti poliitik.
Kurtšinski lõpetas 1899. aastal õigusteaduse erialal Peterburi ülikooli, kus 1904. aastast töötas eradotsendina. Hiljem oli ta Peterburis veel mitme õppeasutuse õppejõud. 1912. aastal kaitses ta Saksamaal doktorikraadi. Aastatel 1915–1918 oli ta Tartu ülikooli finantsõiguse professor ja aastatel 1921–1939 poliitilise ökonoomia ja statistika professor. Vahepealsel kolmel aastal (1918–1921) töötas ta Peterburis. 1922. aastal määrati ta Tartu ülikooli finantsilis-ökonoomilise kabineti juhatajaks. Kurtšinskil oli 1932. aastani õigus pidada Tartu ülikoolis loenguid saksa keeles, seejärel tuli tal jätkata eesti keeles.
Ta oli III Riigikogu ja Rahvuskogu liige. Viimase komisjonides analüüsis ta muu hulgas põhiseaduse ja eriseaduste suhteid ning rahvusvähemuste küsimust. Ta oli ka Vähemusrahvuste Kongressi Täidesaatva Büroo liige ja esindas Eesti vene vähemust 1926. aastal Genfis vähemusrahvuste rahvusvahelisel kongressil.
Astrophysical Journal

The Astrophysical Journal on üks juhtivaid rahvusvahelisi astronoomiaajakirju. Ajakiri hakkas ilmuma 1895. aastal.
Ajakirja annab välja Ameerika Astronoomiaselts.
George R. R. Martin

George Raymond Richard Martin (ka GRRM; sündinud 20. septembril 1948 New Jerseys Bayonne'is) on USA ulmekirjanik.
Ta on võitnud mitu Hugo ja Nebula auhinda. Tema kõige tuntum teos on "Jää ja tule laul", mis on inspireeritud Rooside sõjast ja "Ivanhoest". 
George R. R. Martin oli noorena aktiivne koomiksite koguja ja lugeja. 1963. aasta novembris ilmus "Fantastilise neliku" koomiksiraamatus isegi Martini kiri toimetajale. Huvi koomiksite ja superkangelaste vastu aitas Martinil kirjanikuks saada.
Ta kirjutas 1970. aastatel lühijutte. Tema esimene jutt, mis kandideeris Hugo ja Nebula auhinnale, oli "With Morning Comes Mistfall", mis avaldati ajakirjas Analog 1973. aastal. Teos ei võitnud kumbagi auhinda, aga Martin ütles, et tema jaoks on suur asi ka olla koos Hugo ja Nebula auhinna "kaotajatega". 
1991. aastal hakkas ta kirjutama juttu, millest hiljem kujunes välja "Jää ja tule laul". Sellel on kokku arvatavasti seitse osa. Esimene osa "Troonide mäng" avaldati 1996. See sai kriitikutelt ja kirjanikelt palju kiitust. 2007. aastal teatati, et HBO on ostnud terve sarja filmimisõigused. Plaan on, et üks hooaeg sisaldab ühe raamatu jagu materjali.
Martin osaleb sageli ulmehuviliste kokkutulekutel ja on lugejatele kergesti kättesaadav. Tal on head suhted oma fänniklubiga "Brotherhood without Banners". 2006. aasta detsembri seisuga oli fänniklubis üle 1000 liikme.
Martin on tugevalt vastu fännikirjandusele, milles fännid kirjutavad oma lugusid teiste kirjanike tegelastega. Martini meelest on see kirjaniku autoriõiguste rikkumine ja halb viis algajatele kirjanikele oma kirjutamisoskuse arendamiseks. Ta ei luba mitte kellelgi kasutada oma intellektuaalset omandit fännikirjanduses.
13. juulil 2009 külastas George R. R. Martin Tallinna.
Gustav von Lode

Gustav von Lode (ka Gustaf Lode från Livland; 1633 Loodna mõis, Läänemaa – 24. jaanuar 1705 Stockholm) oli Eestimaa meeskohtunik ja ajaloolane, Loodna ("Pall") mõisnik, Rootsi sõjaväelane (ooberst).
Tema kroonika väljavõtteid säilitatakse Riias ja ladinakeelset kokkuvõtet Peterburis, seda ja Lode-Werneri kroonikat on kasutanud Otto Fabian von Wrangell oma kroonika koostamisel.
Perekond.
Tema vanemad olid Kristiina kammerhärra ja tallmeister, ning 1631. aastal Lode från Livlandi nime all Rootsi rüütelkonda tituleerimata aadlisuguvõsana nr 173 Rootsis aadlisuguvõsana immatrikuleeritud Kukruse ("Kuckers") mõisaomanik Gerhard Lode ja Liivimaalt Vaiatu ("Somel") mõisast pärit Anna Maria von Treyden. Tema vanem õde Margaretha oli Tallinna asehaldur Wilhelm Ulrichi (u.1604–1661) ja hiljem kammerhärra Hans von Wrangelli (1626–1691) abikaasa, ning noorem õde Anna Margaretha Keila-Joa ja "Jessemeggi" mõisaomaniku, ooberstleitnandi ja Dünamünde komandandi Wilhelm von Wrangelli (surnud 1693) abikaasa.
Gustav von Lode abiellus esmalt Dorothea von Bergiga (surnud umbes 1700), kes oli Loodna mõisa omaniku rittmeister Otto von Bergi (surnud 1650) ja Helena Stubbe tütar, Turu linnuselääni asehaldur (1626–27) Henrik Olofsson Stubbe (surnud 1635) ja Cecilia Månsdotter Tawasti tütretütar. Abielust sündisid:
Hiljem abiellus ta Vaasas 1703 vabapreili Sigrid Katarina Leijonhufvudiga (1654–1744), kes oli oobersti ja Ådö vabahärra Erik Gustafsson Leijonhufvudi (1621–1662) ja Yxlö ja Kolsviki vabapreili Christina Dorothea Banéri (1626–1696) tütar, riigimarssal Axel Gustafsson Banéri (1594–1642) ja Barbro von Saletta tütretütar.
Peeter Kõpp

Peeter Kõpp (22. märts/3. aprill 1888 Kärstna vald, Viljandimaa – 20. august 1960 Chicago) oli eesti põllumajandusteadlane.
Ta sai aastal 1907 Peterburis õpetajakutse. Aastal 1914 lõpetas ta agronoomina Königsbergi ülikooli.
Akadeemilise Põllumajandusliku Seltsi esimees ja auliige. Ta võttis seltsi juhtimise üle Karl Zolkilt kui oli pärast ilmasõda kodumaale naasnud. Ettepaneku Kõpp seltsi esimeheks valida teeb Zolk ning seltsi 1921 a. üldkoosolek on ettepanekuga nõus.
Peeter Kõpp oli Tartu ülikooli teine, kes sai "doctor agronomiae" teaduskraadi kaitstes väitekirja teemal "Der Einfluss der Preis-, Intensitäts- u. Produktivitätsrelations-Verschiebungen auf die Rentabilität der Produktion der einzelnen landwirtschaftlichen Produkte". Kaitsmine toimus 30. mail 1926. aastal. Kaitsmise ajal oli Kõpp Tartu Ülikooli põllumajapidamise õppetooli dotsent .
Isiklikku.
Tema onupoeg oli vaimulik Johan Kõpp, Tartu Ülikooli usuteaduse professor ja piiskop.
Kuno Kõrge

Kuno Kõrge (26. mai/8. juuni 1913 Lümanda vald, Saaremaa – 28. november 1989 Tartu) oli eesti arstiteadlane.
Ta oli EÜS Põhjala vilistlane.
Isiklikku.
Tema isa, velsker Hendrik Kõrge, töötas aastatel 1904–1936 Audaku leprosooriumis.
Elise Käer-Kingisepp

Elise Käer-Kingisepp (kuni 1931 Elise Käer, 20. september/3. oktoober 1901 Laius-Tähkvere vald, Tartumaa – 10. veebruar 1989 Tartu) oli eesti farmakoloog ja füsioloog.
Oli abielus Georg Kingisepaga.
Aarne Kärsna

Aarne Kärsna (kuni 1936 Alfred Kärsna, 26. detsember 1906/8. jaanuar 1907 Kuigatsi vald, Valgamaa – 24. aprill 1942 Sosva vangilaager, Sverdlovski oblast) oli eesti geofüüsik ja meteoroloog.
Elulugu.
Ta sündis kordniku peres.
Lõpetas 1926. aastal Tartu Poeglaste Reaalgümnaasiumi ja 1931. aastal Tartu Ülikooli matemaatikateaduskonna geofüüsika erialal.
Magistritöö "Öösise temperatuurimiinimumi ennustamise probleemist" kaitses Tartu ülikoolis 1932.
Loodusteaduste doktor, väitekirja "Ühemodaalsete sageduskõverate süsteemist Lexise ridade puhul ühes rakendusnäidetega klimatoloogias" kaitses Tartu Ülikoolis 1936.
Töökäik.
A. Kärsna kuulus Kaitseliitu. Ta arreteeriti NKVD poolt 14. juunil 1941 ja mõisteti surma. Hukkus Siberis vangilaagris. Rehabiliteeritud postuumselt 1965.
Teadustöö.
Evitas Tartu ülikoolis statistilise klimatoloogia meetodid ning täiustas neid. Magistritöös esitas empiirilise valemi öise miinimumtemperatuuri hindamiseks taimede vegetatsiooniperioodil sõltuvalt meteoroloogilistest tingimustest. 
Doktoritöös defineeris statistiliste ridade uue häiritusparameetri, mis on kasutatav igasuguste statistiliste valimite häirituse uurimisel. Konstrueeris abivahendeid (nomogramme ja tabeleid) klimatoloogiliste korrelatsioonikordajate arvutamise lihtsustamiseks. Avaldanud üle kümne teaduspublikatsiooni.
Eerik Laid

Eerik Laid (kuni 1922 Erich Arthur Ostrov; 17/30. november 1904 Meeri mõis, Tartumaa – 15. september 1961 Västmanland) oli eesti arheoloog ja etnoloog.
Ta lõpetas 1922. aastal Tartu Reaalkooli. Tartu ülikooli filosoofiateaduskonnas õppis ta aastatel 1922–1927, spetsialiseerudes Eesti ja naabermaade muinasteadusele ning etnograafiale. Sai aastal 1927 magistrikraadi arheoloogia alal tööga "Eesti muinaslinnad". Tegi aastatel 1927–1929 Tartu Ülikooli stipendiaadina uurimistööd Tartus ja Helsingis. Aastal 1931 käis uurimisreisil Leningradis ja Kesk-Venemaal ning 1934 Rootsi Balti Instituudi stipendiaadina Stockholmis. Sai aastal 1932 magistrikraadi etnograafia alal tööga "Mordvalaste etnograafiliste sõlgede ajalugu". 
Töötas Eesti Rahva Muuseumis aastatel 1940–1943, sealhulgas 1941–1943 direktori kohusetäitjana. Korraldas aastatel 1942–1943 uurimisretki Ingerimaale vadjalaste juurde.
Põgenes 1943. aastal Soome, kus juhtis aastatel 1943–1944 Eesti Büroo tegevust.
1944. aastal siirdus põgenikuna Rootsi. Rootsis oli tema peamine uurimisvaldkond etnoloogia. Teda mõjutas lähedane koostöö instituudi juhataja professor Sigurd Erixoniga. Ta uuris viljakuivatusviise ja -seadmeid, reisis selle teema uurimiseks Skandinaavias ja Lääne-Euroopa maades. 
Eerik Laid oli Eesti Rahvusfondi esimees. 
Laid hukkus 1961. aastal autoõnnetuses.
Ferdinand Laja

Ferdinand Laja (5/17. aprill 1889 Meeksi vald, Võrumaa – 2. jaanuar 1956 Tartu) oli eesti loomaarstiteadlane.
Laja õppis aastatel 1911–1917 Tartu veterinaarinstituudis. Pärast lõpetamist oli ta Vene sõjaväe loomaarst, seejärel assistent Kaasani veterinaariainstituudis (1920–1921) ja Tartu ülikooli bakterioloogiajaamas (1921–1929), 1930. aastast viimase juhataja. 1929. aastal sai ta Tartus veterinaariadoktori kraadi ja oli sestpeale Tartu ülikooli eribakterioloogia, epizootoloogia ja veterinaarpolitsei dotsent, 1932. aastast erakorraline professor ja 1934. aastast korraline professor. Aastatel 1938–1939 ja 1944–1947 oli ta loomaarstiteaduskonna dekaan, aastast 1946 akadeemik ja aastatel 1947–1950 Eesti NSV Teaduste Akadeemia Loomakasvatuse ja Veterinaaria Instituudi direktor.
Ta kuulus 1917. aastal Daugavpilsis Vene V armee eesti sõjaväelaste komitee juhatusse ja esindas komiteed Vene vähemusrahvuste komiteede ühisistungeil, 1920. aastal oli ta Novotšerkasski Eesti komitee liige. Aastatel 1923–1926 oli ta Tartu linnavolinik. Samuti kuulus Laja Tartu Loomakaitse Ühingusse ja Loomaarstide Koja
Leo Leesment

Leo-Johann Leesment (4. aprill (vkj)/ 17. aprill 1902 Riia – 16. jaanuar 1986 Tartu) oli eesti õigusteadlane.
Elukäik.
Leesment oli aastatel 1918–1920 Vabadussõjas ja aastatel 1920–1921 Tallinna Merekindluste ohvitser Aegnal. 
1921. aastal astus ta vabakuulajana Tartu Ülikooli. Lõpetanud järgmisel aastal eksternina Hugo Treffneri Gümnaasiumi, sai tast õigusteaduskonna üliõpilane. Aastal 1926 sai õigusteaduse magistriks ja aastal 1931 doktoriks. Aastatel 1925–1932 oli ta Tartu ülikooli teaduslik stipendiaat kodumaal, Austrias ja Prantsusmaal. Eesti Akadeemilise Kogu "Kaleva" asutajaliige.
1928. aastal sai ta Tartu Ülikooli õppejõuks, 1934. aastal Eestimaa õiguse eradotsendiks ning 1935. aastal tsiviilõiguse dotsendiks ja 1938. aastal erakorraliseks professoriks. 1934. aastal oli ta Tartu Konstantin Pätsi Riigivanemaks valimise komitee juhatuse liige. 1941. aastal oli ta Tartu Kultuuri- ja Kunstikaitse Komisjoni esimees.
Teise maailmasõja ajal sai ta Tartu Ülikooli õigusteaduskonna kriminaalõiguse professoriks, kuid kaotas koha sõja lõppedes. 1950. aastal pidi ta loobuma ka dotsendikohast. Seoses võimude kavaga kõrvaldada rahvuslik haritlaskond, arreteeriti Leesment 1951. aasta aprillis ja 1956. aasta juunini oli ta Irkutski oblastis Tšunski rajoonis vangilaagris.
Vabanemise järel sai ta ülikoolis vanemlaborandi koha ja õppeülesandena juhendas esimese kursuse üliõpilasi, kuni surmani oli selles staatuses TRÜ riigi- ja õiguse ajaloo ja -teooria kateedris ning 1957. aastast töötas ülikooli raamatukogus. Järgmisel aastal sai Leesment vastavatud käsikirjade ja haruldaste raamatute osakonna juhatajaks, selles ametis oli ta 1965. aastani. Alates 1977. aastast oli Leo Leesment õigusajaloo dotsent.
Isiklikku.
Tema isa oli advokaat ja Pärnu esimene eestlasest linnapea Jaan Leesment, lell Hans Leesment oli meditsiiniteenistuse kindralmajor ja arst. 
Emapoolne vanaisa oli rootslasest laevakapten ja Pärnu sadama loots, karjääri lõpus Pärnus sadamapuksiiri kapten Olof Olsson (1835–1921). 
Tema õemees oli advokaat ja Pärnu seitsmes eestlasest linnapea Arthur Peetre. 
Tema hõimlane on ka rahvaluuleteadlane Oskar Loorits.
Leo Leesmendil oli abikaasa Elfriede Leesmendiga (sündinud Pastel; 2. august 1903 – 4. märts 1984) poeg Toomas Leesment (7. juuli 1933 – 12. veebruar 2015) ja tütar Lilja Vestre (sündinud Leesment; 1. detsember 1935 – 18. märts 2018).
Feliks Lepp

Feliks Lepp (20. aprill/2. mai 1881 Tsooru vald, Võrumaa – 3. jaanuar 1973 Tartu) oli eesti arstiteadlane (infektsionist).
Ta lõpetas 1918. aastal Tartu Ülikooli ja sai 1924. aastal meditsiinidoktori kraadi. 
Lepp juhatas Tartu nakkushaiglat. 1940. aastal rajas ta Tartu Sanitaar-Epidemioloogiajaama ja oli selle peaarst. Aastast 1944 oli ta professor, aastatel 1945–1960 juhtis ta Tartu Riikliku Ülikooli mikrobioloogia kateedrit.
Isiklikku.
Tema poeg oli arstiteadlane Ülo Lepp.
Johannes Letzmann

Johannes Peter Letzmann (7/19. juuli 1885 Cēsis – 21. mai 1971 Langeoog) oli baltisaksa päritolu Eesti meteoroloog ja keeristormiuurija.
Elukäik.
Letzmann õppis aastatel 1906–1913 Tartu ülikoolis Boriss Sreznevski käe all meteoroloogiat. Doktoritöö kaitses ta 1924. aastal Helsingi ülikoolis. 
Aastatel 1913–1939 oli ta Tartu ülikooli teenistuses, algul meteoroloogiaobservatooriumi assistendina ja 1919. aastast eradotsendina. 1928. aastal tegi Letzmann uurimistööd Alfred Wegeneri juures Grazi ülikoolis ja 1933. aastal samas viimase venna Kurt Wegeneri juures. Enne emigreerumist jõudis ta Tartu ülikoolis lugeda veerandsada eri nimetusega ainet. 
Maailmasõja alguses töötas ta lühikest aega Poseni ülikoolis ning 1940. aastast dotsendina Grazi ülikooli atmosfäärikeeriste uurimiskeskuses, kus tema uurimistööd rahastati 1947. aastani. 
Ta elas Austrias 1962. aastani ja sestpeale kuni surmani Langeoogi saarel asunud baltisakslaste vanadekodus.
Teadustöö.
Keeristormidega tegelema innustas Letzmanni 1918. aastal lühikest aega Tartus töötanud Alfred Wegener. 1930. aastatel oli Letzmann tähtsamaid keeristormiuurijaid. Ta arendas atmosfäärikeerise õhuvoolude liikumise teooriat, uuris varasemaid keeristorme ja tormikahjustusi ning tegi sellel alal ka laborikatseid. 1937. aastal koostas ta koos sakslase Harald Koschmiederiga rahvusvahelise meteoroloogiaorganisatsiooni keeristormiuurimise juhendi. Maailmasõdade vahel ilmus Letzmannil tuntud teadusajakirjades üle 20 keeristorme käsitleva artikli. Ta kirjeldas esimesena ka trombide Balti tee ehk enamiku kohalike keeristormide liikumistee Lätist või Lõuna-Eestist põhja või edelast kirdese.
Helene Liidemaa

Helene Liidemaa (kuni 1935 Helene Liedemann, 19. veebruar/3. märts 1899 Hrenovoje, Voroneži kubermang – 21. august 1996 Tartu) oli eesti meteoroloog ja geofüüsik.
Ta sündis loomaarsti peres. Õpinguid alustas ta Tomskis ning jätkas Tartu Puškini-nimelises gümnaasiumis, mille lõpetas 1917. aastal kuldmedaliga. Samal aastal astus Liidemaa Tartu keiserlikku ülikooli füüsika-matemaatikateaduskonda. Aastatel 1920–1926 õppis ta Tartu ülikoolis matemaatikat. 1929. aastal kaitses ta magistritöö "Päikesepaiste kestusest ja pilvisusest Eestis". Sellega sai temast Eesti esimene geofüüsika magister. 1946. aastal atesteeriti Liidemaa ümber füüsika-matemaatikakandidaadiks. Liidemaa oli 1926. aastal lühikest aega Baltisaksa Naisüliõpilaste Seltsi liige.
Liidemaa töötas aastatel 1919–1927 Tartu Ülikooli Meteoroloogia Observatooriumis vaatlejana, 1927–1940 teadusametnikuna, 1941–1944 oli teadur. Aastatel 1940–1941 ja 1944–1947 oli ta ülikooli geofüüsikakateedri assistent ja vanemõpetaja, 1947–1954 Füüsika, Matemaatika ja Mehaanika Instituudi (hiljem FAI) vanemteadur ning füüsika ja geofüüsika sektori juhataja, 1954–1967 uuesti ülikoolis füüsikakateedri dotsent. Ülikoolis töötas Liidemaa kuni 1971. aastani.
Ta on koostanud uurimusi soojusbilansi, öökülmade ja Eesti kliima alal. Ülikoolis õpetas meteoroloogiat, klimatoloogiat, hüdroloogiat, osales õpiku "Üld- ja agrometeoroloogia" kirjutamisel (ilmus 1964).
Siim Lind

Siim Lind (kuni 22. jaanuarini 1940 Siegfried Lind; 30. jaanuar / 11. veebruar 1899 Orgmetsa mõis, Albu vald, Järvamaa – 30. aprill 1984 New Bedford, Massachusetts, USA) oli eesti arstiteadlane.
Õppis Simuna Noorsoo Kasvatuse Seltsi Koolis, Tartu Aleksandri Gümnaasiumis, 1919. aastal lõpetas Hugo Treffneri Gümnaasiumi.
Aastatel 1919–1924 õppis (matrikli nr. 2, lõpetas) Tartu Ülikooli arstiteaduskonnas. 1935. aastal kaitses Tartu Ülikoolis arstiteaduse doktori kraadi väitekirjaga "Kõhutüüfuse ja paratüüfuse B epidemioloogiast ning nende vastu võitlemise korraldustest välismail ja Eestis". Ta oli Eesti Üliõpilaste Seltsi vilistlane.
Ta osales Vabadussõjas. Aastatel 1923–1925 töötas Tartu Ülikooli tervishoiu instituudi abijõuna, 1925–1927 Tartu Ülikooli hügieeni instituudi assistent, 1927–1928 2. Diviisi haigla laborijuhataja Tartus. 1928–1931 Haridus- ja sotsiaalministeeriumi Tervishoiuvalitsuse inspektor, 1931–1932 abidirektor, 1932–1940 Tartu linna tervishoiuarst. 1936–1940 Tartu Ülikooli eradotsent ja dotsent, 1944 professor. 
Põgenes 1944 Saksamaale, oli DP-laagri arst Kemptenis ja Ludwigsburgis, 1949 siirdus USA-sse.
Aleksandra Link

Aleksandra Link (kuni 1936 Aleksandra Sprantzmann, 8/20. november 1899 Iisaku vald, Virumaa – 28. oktoober 1977 California) oli eesti füüsik.
1937. aastal oli ta Tartu Ülikooli Teoreetilise ja Tehnilise Füüsika Laboratooriumi vanemassistent.
Ferdinand Linnus

Ferdinand Linnus VR II/3 (kuni 1935 Ferdinand Leinbock, 8./.20. mai 1895 Riidaja vald, Viljandimaa – 23. veebruar 1942 Unžlagi vangilaager, Suhhobezvodnoje, Gorki oblast) oli eesti etnoloog, Tartu Ülikooli õppejõud, esimene Eesti etnoloogiadoktor (1938) ja Eesti sõjaväelane (leitnant) VR II/3. 
Ferdinand Linnus sündis 1895. aastal, lõpetanud 1915. aastal gümnaasiumi ja õppis aastail 1915–1917 Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonnas. Mobiliseeriti 1917. aastal Venemaa armeesse, kus lõpetas lipnikekooli lipnikuna. Võttis osa Vabadussõjast, teenis 1. diviisi 4. jalaväepolgus lipniku, alamleitnandi ja leitnandina. 
Jätkas õpinguid 1921–1926 Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonnas, spetsialiseerudes etnograafiale ning arheoloogiale, lisaks veel Eesti ja Põhjamaade ajalugu ning kunstiajalugu. Ferdinand Linnus töötas assistendina, ülikooliõpingute kõrval Eesti Rahva Muuseumis (1922–1927) ja Tartu ülikooli teadusliku stipendiaadina kogus ta aastatel 1927–1929. andmeid liivlaste materiaalse kultuuri kohta Kuramaal ning eestlaste ja liivlaste muistsest mesindusest. 1927. aastal sai ta magistrikraadi uurimuse "Uste ja väravate sulused Eestis" ning 1938. aastal doktorikraadi uurimuse "Eesti vanem mesindus" (metsamesindus) eest.
Aastatel 1929–1941 oli ta Eesti Rahva Muuseumi direktor, endises Raadi mõisahoonetes. Muuseumidirektori ametiga koos oli ta ka ühtlasi etnograafiaosakonna juhataja.
Muuseumidirektori töö kõrvalt õpetas Ferdinand Linnus aastatel 1930–1939 Tartu ülikoolis etnograafia ja museoloogia põhikursusi. 
F. Linnuse kõige suurem töö oli monograafiline uurimus "Eesti vanem mesindus I. Metsamesindus" . F. Linnus tegi palju ära Eesti Rahva Muuseumi kogude teadusliku korrastussüsteemi väljaarendamisel, ta aitas korraldada süstemaatilist kogumistööd ja suunas eesti materjalide kõrval koguma võrdlusainet ka naaberalade, eeskätt Eesti ääremaade vähemusrahvaste hulgast. Paralleelselt esemelise materjaliga pidas F. Linnus silmas ka etnograafiliste teatmete ja jooniste hankimist. Eriti oluline kogumistöös oli F. Linnuse algatusel ERM-i korrespondentide võrgu rajamine 1931. aastal. 
Valesüüdistuse alusel arreteeriti Linnus NKVD poolt 25. juunil 1941 ning ta suri tüüfusse eeluurimisvanglas Venemaa Gorki oblasti Unžlagi vangilaagris.
Pere.
Tema etnoloogist poeg Jüri Linnus (19. jaanuar 1926 Tartu – 12. juuni 1995 Tartu) töötas Nõukogude okputasiooni ajal samuti ERMis, tollase nimega Eesti NSV Riiklikus Etnograafiamuuseumis, muuseumi teadussekretärina.
Aleksander Luksepp

Aleksander Luksepp (24. detsember 1875/5. jaanuar 1876 Nüpli mõis, Tartumaa – 5. veebruar 1960 Tartu) oli eesti põllumajandusteadlane ja õigeusu köster-kooliõpetaja.
Holsteini meri

Holsteini meri oli endine veekogu, mis hõlmas praeguse Lääne- ja Põhjamere basseini. Meri eksisteeris keskpleistotseenis, ehk eelviimasel jäävaheajal (u 380 000 – 240 000 aastat tagasi).
Meri on nimetatud Saksamaa põhjaosas asuva liidumaa Schleswig-Holsteini järgi, kus vastava mere setteid esimest korda kirjeldati.
Eestist pole Holsteini mere setteid veel leitud.
Vaimulik kirjandus

Vaimulik kirjandus on religioosse sisuga kirjandus.
Keskajal.
Vaimulik kirjandus arenes keskajal kõrvuti linnakirjandusega. Vaimulikul kirjandusel oli keskaja kultuuris hoopis avaram tähendus kui hilisemal ajal. Varakeskajal võis endale kirjanduse luua üksnes haritud, ladina keelt valdav vaimulikkond. 12.-13. sajandini kuuluski koolihariduse monopol vaimulikele ning nende kirjanduslikus loomingus oli peale religioossete teemade esindatud ka muu kooliteadmistega seotud ainestik. Keskaja lõpul, rahvuskeelte arenedes, sugenes ladinakeelse kõrvale ka rahvakeelne vaimulik kirjandus. 
Tähtis koht oli vaimulikus kirjavaras pühakute elulugudel ja religioossetel legendidel. 
"Vagajutt püha Alexiuse elust" Alexius pühendab ennast noorusest peale Jumalale. Isa tahab poega sellest võõrutada ja kosib talle naiseks suursuguse neiu, kuid pulmaööl lahkub Alexius kodust. 17 aastat rändab ta mööda maailma, siis pöördub tagasi Rooma, kus keegi ei tunne teda ära. Alexius elab veel 17 aastat oma viletsas urkas ning surres jätab maha oma eluloo, mille peale paavst ja kaks keisrit kuulutavad ta pühakuks. Tema haual hakkavad toimuma imeteod. 
Paljusid pühakulegende on seejuures täiendatud puhtilmalike romantiliste väljamõeldistega. "Püha Jüri lugu" Noor ja vapper mees on tapnud lohe ja päästnud Kapadookia kauni kuningatütre, keda taheti koletisele ohvriks tuua. Kristlikus loos on rahvaluule lohe asemel kurat. 
Sageli viljeldud teemade hulka kuulus ka ristiusu misjonitöö ja misjonäride elu. Näiteks "Püha Patricu puhastustuli" Patric pöörab iirlasi ristiusku, ja sattudes ühe tigeda kuninga vastupanule, hakkab Jumalat paluma, et see teeks imet. Avaneb kalju sees olev sügav koobas. Sinna söandab tungida rüütel Owen, kes jõuab lõpuks hiiglaorgu, kust kostab valje oigeid ja karjeid. Tegemist on puhastustulega, kus patuseid praetakse varda otsas, lastakse neil külmetada jäätunud järves jne. 
Veel on sellest ajast tuntud legendid surmajärgsest teispoolsusest, neitsi Maarjast ning tema imetegudest jpm. "Jumalaema žonglöör" Kloostris esineb žonglöör-veiderdaja, kes ei oska ladinakeelset palvet ja avaldab seetõttu jumalaemale austust oma kunstiga: teeb trikke, kuni langeb väsimusest oimetuna kokku. Siis astub jumalaema alla ja lehvitab ta näole taevalikku jahedust.