Õela maailma sündroom

Õela maailma sündroom on 1970. aastatel kommunikatsiooniuurija George Gerbneri kirjeldatud tajuviga ehk kognitiivne nihe, mille puhul inimesed tajuvad maailma ohtlikumana kui see tegelikult on. Selle põhjuseks on pikaajaline vägivalda vahendava massimeedia tarbimine. Algselt räägiti õela maailma sündroomist vaid televiisori vaatamisega seoses. Hiljem ilmnes, et ka sotsiaalmeediaplatvormidel on õela maailma sündroomi levikul suur roll. 
Hüpoteesi pooldajad väidavad, et vägivaldsete lugudega kokku puutuvad vaatajad võivad kogeda suurenenud hirmu, ärevust ja pessimismi tajutavatele ohtude suhtes. Õela maailma sündroomi uurimisel leiti, et igasugune meedia võib otseselt mõjutada inimeste hoiakuid, uskumusi ja arvamusi maailma kohta. Meedia mitte ainult edastab, vaid ka kujundab ja võimendab hirme. Levinumad võtted on klõpsusöödapealkirjad, konfliktide üledramatiseerimine, kellegi teise või konstrueeritud võõra kujutamine süüdlase või ohuna, emotsionaalselt laetud keelekasutus ning liialdatud moraalsed hinnangud.
Ajalugu.
USA kommunikatsiooniprofessor George Gerbner, kes keskendus televisiooni mõjude uurimisele, eriti vägivaldse meedia uurimisele, lõi mõiste õela maailma sündroom. Gerbner leidis USA 10 aasta telesaadete analüüsiga, et kõige vaadatumal ajal näidatakse televisioonis proportsionaalselt 10 korda rohkem kuritegevust kui seda esineb tegelikkuses ja selle tulemusena kujuneb põhivaatajatel õela maailma sündroom – maailm tundub palju ohtlikum ja hirmutavam kui see tegelikult on. Ta uuris, kuidas kujundavad meediarepresentatsioonid vaatajate ettekujutust ühiskonnast, sotsiaalsest struktuurist, soorollidest jms. Televisioon ütleb vaatajale, mis on ühiskonnas hea või halb, see on sümbolite süsteem, mis kultiveerib inimeste hoiakuid. Meedia on tugev mõjutaja, televisioon toimib stiimulina ja auditoorium vastab sellele oma käitumise, hoiakute ja arvamuste muutmisega. Gerbner sõnastas „kultuuriindikaatorite“ idee – et mõista individuaalse mõju kujunemist, tuleb analüüsida kollektiivset konteksti ning küsida selle konteksti kohta üldisi küsimusi: mis on olemas, mis on oluline/ väärtustatud, mis on õige, mida seostatakse millega.
Gerbner oli eriti mures vägivaldse meedia mõju pärast lastele. Ta leidis, et lapsed olid põhikooli lõpuks televisioonis näinud umbes 8000 mõrva ja 18. eluaastaks umbes 200 000 vägivaldset tegu. Ta kirjeldas:Meie uuringud on näidanud, et imikueast peale sellise enneolematu vägivalla dieediga üleskasvamisel on kolm tagajärge, mida kombineerituna nimetan "õela maailma sündroomiks". See tähendab, et kui kasvate üles kodus, kus vaatate rohkem kui kolm tundi televiisorit päevas, elate sisuliselt kurjemas maailmas – ja käitute vastavalt sellele – kui teie naaber, kes elab samas maailmas, kuid vaatab vähem televiisorit. Selline saadete sisu tugevdab inimeste halvimaid hirme ja kartusi ja paranoiat.1981. aastal kirjeldas Gerbner oma leide USA kongressi allkomitee ees: "Kartlikud inimesed on sõltuvamad, kergemini manipuleeritavad ja kontrollitavad, vastuvõtlikumad petlikult lihtsatele, tugevatele, karmidele ja rangetele meetmetele," selgitas ta. 
Sotsiaalmeedia.
Hiljem on meediavägivalla teemat käsitlenud sajad uuringud ning alati tehakse sama järeldus – meedia võib propageerida vägivaldset käitumist ning kallutada inimeste arusaamu vägivallast ja kuritegevusest. 
Hiljem on ühismeedia uuringud näidanud selle sarnast mõju. Koroonaperioodil veedeti rohkem aega koduseinte vahel ja tarbiti ühismeediat, tekkis n-ö katastroofikerimine (ing k "doomscrolling"), kus järjest keriti veebis negatiivseid uudiseid, mis vähendas tarbijas optimismi ja postiivseid emotsioone.