tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Koobassaare

Koobassaare on küla Valga maakonnas Valga vallas. 
Aastatel 1992–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Karula vallas.
Külas asub Suur-Apja järv ehk Koobassaare järv.
Pugritsa

Pugritsa on küla Valgamaal Valga vallas. 
Aastal 1923 valmis Valga–Koikküla raudteelõik, millele rajatud Kaagjärve raudteejaam jäi Pugritsa küla aladele. Teise maailmasõja ajal demonteeriti Lätit läbiv teeharu ja kasutusele jäi vaid Kaagjärve jaama läbiv teelõik. Kaagjärve raudteejaam suleti koos Mõnistesse viiva raudteega 2. juunil 1970.
Küla edelanurk kulgeb mööda Eesti-Läti piiri. Samas piiri ääres kulgeb Võru–Mõniste–Valga maantee.
Aastatel 1992–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Karula vallas.
Pugitsa külas asub Rautina järv.
Valtina

Valtina on küla Valgamaal Valga vallas. 
Aastatel 1992–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Karula vallas.
Küla põhjapiirile jääb Valga–Koidula raudteelõik.
Käärikmäe

Käärikmäe on küla Valgamaal Valga vallas. 
Aastatel 1992–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Karula vallas.
Väheru

Väheru on küla Valgamaal Valga vallas. 
Aastatel 1992–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Karula vallas.
Külas asub Karula raudteejaam.
Londi

Londi on küla Valgamaal Valga vallas, vahetult Valga linnast idas.
Aastatel 1992–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Karula vallas.
Küla läbib Võru–Mõniste–Valga maantee.
Londi küla lõunapiir kulgeb mööda Eesti-Läti piiri ja põhjapiir mööda Valga–Petseri raudteelõiku.
Kirbu (Valga)

Kirbu on küla Valgamaal Valga vallas. 
Aastatel 1992–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Karula vallas.
Külas asub ohvrikivi ja Soka püha kivi.
Heinrich von Galen

 
Heinrich von Galen (1480. aastad – 30. mai 1557 Tarvastus) oli Saksa ordu maameister Liivimaal aastatel 1551–1557.
Heinrichi vanemad olid tõenäoliselt Rutger von Galen zu Vellinghausen ja Gertrud. Ta pärines Marki krahvkonnast Vellinghausenist Dinkeri kihelkonnast Soesti lähedalt Vestfaalis. Tema suguvõsa kuulus piirkonna mõjukaimate hulka. Ka Saksa ordu Liivimaa harus oli mitmeid Galeneid, isegi Heinrich von Galeni nimelisi oli lisaks temale seal veel vähemalt kaks.
Galen astus umbes 1506. aastal Saksa ordusse. 1514. aastal oli ta Cēsise (Võnnu) linnusekomtuur ("Hauskomtur"), 1519–1529 Kandava foogt, seejärel aga 1535. aastani Kuldīga komtuur. 1520. aastatel oli ta mitmel korral saadikuks Saksa ordu endise kõrgmeistri ja esimese Preisimaa hertsogi Albrecht von Hohenzollerni juurde, kellega toonane ordu Liivimaa maameister Wolter von Plettenberg püüdis sõbralikke või vähemalt rahumeelseid suhteid säilitada. Üldjoontes see ka õnnestus. Plettenbergi surma ja senise maamarssali Hermann von Brüggenei Liivimaa maameistriks saamise järel sai temast maamarssal, 1551. aastal valiti ta aga Johann von der Recke ootamatu surma järel Saksa ordu Liivimaa maameistriks. Tõenäoliselt oli umbes 70-aastase Galeni Liivimaa maameistriks valimine kompromiss ordu katoliikliku ja protestantliku tiiva vahel, sest Galenist võis oodata, et ta radikaalseid muudatusi ordus läbi ei vii.
Galen osutus maameistrina protestantlust soosivaks, viies mitmes ordukonvendis sisse protestantliku kirikukorralduse, ent ta säilitas siiski ordu katoliikliku struktuuri. Muuhulgas andsid Galeni luterlikust meelsusest märku tõigad, et ta osales kohe pärast ordumeistriks kinnitamist koos mitmete teiste orduvendadega luterlikul jumalateenistusel Riias ning 1554. aastal toetas ta eestikeelse luterliku katekismuse trükkimist Tartus. 
Galeni ajal toimusid nii 1554. aasta saatuslikud läbirääkimised venelastega, kus nõuti Tartu maksu, kui ka koadjuutorivaenus (1556), mis jäi viimaseks Liivimaa riikide omavaheliseks konfliktiks. Viimase lõpetas Poola sekkumine, mis tõi kaasa Posvoli leppe allakirjutamise. 1554. aastal sõlmiti Volmari maapäeval ka usurahu, millega tagati katoliiklastele ja protestantidele Liivimaal võrdsed õigused.
1556. aastal oli Galen juba vana ja haige ning ei suutnud ordut kriisis reaalselt juhtida. Nii tõusis ordu etteotsa koadjuutor Wilhelm Fürstenberg, kes püüdis ajada Poola-vastast poliitikat. Järgmisel aastal Galen suri ning Fürstenbergist sai uus Saksa ordu maameister Liivimaal.
Lüllemäe

Lüllemäe on küla Valga maakonnas Valga vallas.
Aastatel 1992–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) oli küla Karula valla halduskeskus.
Lüllemäe on olnud ka ajaloolise Võrumaa Karula kihelkonna keskus. Külas asub Karula Maarja kirik.
Esimene kirik ehitati külla 1318. aastal, kuid see hävis Teises maailmasõjas 1944. aastal ja jäi varemetesse. 1997. aastal valmis vanade kirikumüüride kõrvale kirikumõisa aita ehitatud uus kirik. Lüllemäel on ka neli ajaloolist surnuaeda.
Lüllemäel on Lüllemäe Põhikool, raamatukogu, Lüllemäe pood ja restoran Kolm Sõsarat.
Kaagjärve

Kaagjärve on küla Valgamaal Valga vallas. Asub Valgast 5 km idas.
Aastatel 1992–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Karula vallas.
Küla põhjapiiri märgib Valga–Koidula raudteelõik, kus asus kuni 2001. aastani ka Kaagjärve küla piirile jäänud Ratsimäe raudteepeatus.
Kaagjärve mõisas tegutses kuni 2007. aastani Kaagjärve Lasteaed-Algkool.
Kinga Göncz

Kinga Göncz (sündinud 8. novembril 1947 Budapestis) on Ungari psühhiaater ja poliitik, Ungari välisminister 2006–2009. Ta on endise Ungari presidendi Árpád Gönczi tütar.
Ta kandideeris 2009. aasta Euroopa Parlamendi valimistel Ungari Sotsialistliku Partei esinumbrina ja osutus valituks.
Wilhelm I (täpsustus)

Wilhelm I ja Wilhelmi nimelisi valitsejaid on olnud mitu:
Parteivastane grupp

Molotovi, Malenkovi, Kaganovitši ja nendega liitunud Šepilovi parteivastaseks grupiks nimetati Nõukogude ametlikus ajakirjanduses Vjatšeslav Molotovi, Georgi Malenkovi, Lazar Kaganovitšit ja teisi parteitegelasi, kes püüdsid juunis 1957 võtta Nikita Hruštšovi maha NLKP KK I sekretäri ametikohalt. 
Väheste eranditega olid grupi liikmed vanad Stalini vanad kaasvõitlejad, kelle mõju hakkas pärast NLKP XX kongressi märgatavalt vähenema. Dmitri Šepilov toetas gruppi, öeldes välja isiklikud pretensioonid Hruštšovile. 
Kuigi grupis osales rohkem inimesi, koondas NLKP KK pleenumi avanud Georgi Žukov kriitika neljale mehele ning nende Stalini-aegsetele kuritegudele, et ülejäänud Hruštšovi poole üle meelitada (Šepilov ei osalenud repressioonides, kuid Hruštšov, kes pidas teda enda poolt edutatuks, tahtis teda reetmise eest karistada). 
Juunis 1957 toimunud pleenumi tulemusena arvati grupi liikmed NLKP Keskkomiteest välja. Aastal 1962 heideti nad parteist välja. 
Gruppi kuulusid ka Kliment Vorošilov, Nikolai Bulganin, Mihhail Pervuhhin ja Maksim Saburov, kes esialgu pääsesid kergemalt. Vorošilov jäi 1960. aastani NSVL Ülemnõukogu Presiidiumi esimeheks, Bulganin jäi 1958. aastani NSV Liidu Ministrite Nõukogu esimeheks, Pervuhhin arvati NLKP KK Presiidiumi liikmeks (kuigi ta faktiliselt selle istungitel enam ei osalenud), Saburov alandati tavaliseks Keskkomitee liikmeks. Edaspidi neid siiski karistati, näiteks Bulganin jäeti ilma Nõukogude Liidu marssali auastmest.
Mount Elbert

Mount Elbert on Kaljumäestiku kõrgeim tipp ja USA mandriosa kõrguselt teine tipp Mount Whitney järel. Selle kõrgus on 4401 m üle merepinna. Asub Põhja-Ameerikas USA Colorado osariigis Lake'i maakonnas umbes 16 km Leadville'i linnast edela pool.
Aristides Gomes

Aristides Gomes (sündinud 8. novembril 1954) on Guinea-Bissau poliitik, peaminister 2. novembrist 2005 9. aprillini 2007, 16. aprillist 2018 kuni 29. oktoobrini 2019 ning kolmandat korda alates 8. novembrist 2019.
Gomes on lõpetanud Pariisi Ülikooli sotsioloogia ja politoloogia alal.
Aastatel 1990–1992 juhatas ta Guinea-Bissau televisiooni. Pärast seda töötas rahvusvahelise koostöö ja planeerimise ministrina.
Aristides Gomes oli Guinea-Bissau ja Cabo Verde Iseseisvuspartei (PAIGC) pikaaegne liige, tegutsedes aastaid partei asepresidendina. Kui PAIGC võitis märtsis 2004 parlamendivalimised, sai Gomesist töö- ja haldusreformide minister. Mais 2005 peatati tema parteiline kuuluvus, sest ta toetas presidendivalimistel oma partei ametliku kandidaadi Malam Bacai Sanhá asemel João Bernardo Vieira kandidatuuri. Kui Vieira oktoobris 2005 võimule tuli, lahkus Gomes lõplikult PAIGC ridadest.
19. märtsil 2007 avaldas parlament Gomese valitsusele 54 saadiku toetusel umbusaldust ja 29. märtsil teatas Gomes, et esitas president Vieirale tagasiastumispalve. 9. aprillil 2007 nimetas president uueks peaministriks PAIGC kandidaadi Martinho Ndafa Kabi.
Carlos Gomes Júnior

Carlos Domingos Gomes Júnior (sündinud 19. detsembril 1949) on Guinea-Bissau poliitik. 
10. maist 2004 kuni 2. novembrini 2005 ja 25. detsembrist 2008 kuni 10. veebruarini 2012 oli ta Guinea-Bissau peaminister.
Gomes, kes esimest korda valiti parlamenti aastal 1994, on üks Guinea ja Roheneeme Sõltumatuse Aafrika Partei (PAIGC) liidritest ja oli aastatel 2002–2014 partei esimees. Gomes on pankur ja ärimees. Tema isa oli Carlos Domingo Gomes. Teda peetakse Guinea-Bissau kõige rikkamaks inimeseks. Peaministriks sai ta pärast seda, kui (PAIGC) võitis parlamendivalimised.
Enne 2005. aastal toimunud presidendivalimisi ütles Gomes, et astub tagasi, kui presidendiks peaks saama João Bernardo Vieira. Hiljem lisas ta, et Vieira on bandiit ja palgasõdur, kes on reetnud oma rahva. Kui Vieira võitis presidendivalimised, keeldus Gomes neid algul tunnistamast ning ütles lahti ka oma varasemast lubadusest tagasi astuda. 
Vieira astus presidendi ametisse 1. oktoobril 2005. Esimene kohtumine Vieira ja Gomesi vahel toimus oktoobri keskel. Kuigi esialgu tundus, et president ja peaminister on vaatamata oma varasematele väljaütlemistele võimelised koos töötama, otsustas president Vieira saata Gomesi valitsuse 28. oktoobril 2005 laiali. Uus peaminister astus ametisse 2. novembril 2005.
Kui jaanuari algul 2007 mõrvati endine mereväe komandör Mohamed Lamine Sanha, süüdistas Gomes atentaadi tellimises praegust presidenti. 10. jaanuaril anti välja Gomesi arreteerimiskäsk, kuid tal õnnestus saada varjupaik Bissaus asuvas ÜRO hoones. President Vieira pressiesindaja süüdistas Gomesit Guinea-Bissau olukorra destabiliseerimises. Et Gomes on Guinea-Bissau parlamendi liige, siis on tal saadikupuutumatus. Seetõttu võttis president Vieira tagasi Gomesi arreteerimiskäsu ning võimud lubasid tagada Gomesi julgeoleku, kui ta ÜRO hoonest väljub. Pärast sellist võimude lubadust lahkus Gomes ÜRO hoonest 29. jaanuaril 2007 ja suundus koju. 
10. veebruaril 2012 astus ta peaministri ametist tagasi, et osaleda kandidaadina presidendivalimistel.
Artur Sanhá

António Artur Sanhá (sündinud 1965) on Guinea-Bissau poliitik, ta oli riigi peaminister 28. septembrist 2003 kuni 10. maini 2004. Sanha oli Sotsiaalsete uuenduste partei (PRS) peasekretär ning veebruaris 2000 sai siseministriks Kumba Ialá järel. Kumba Ialá, kes samuti kuulus PRS parteisse, sai presidendiks.
Kui Ialá kukutati sõjaväelise riigipöördega 14. septembril 2003, valis sõjaväeline hunta Artur Sanhá riigi peaministriks. 
Ta oli peaministri ametis, kuni PRS kaotas Märtsis 2004 toimunud parlamendivalimised.
Kui enne 2005. aasta presidendivalimisi toimusid Ialá pooldajate meeleavaldused, mille politsei jõuga laiali ajas, arreteeriti Artur Sanhá, sest ta kandis ühel protestimarsil kaasas laetud relva.
Mutsu

Mutsu on küla Võru maakonnas Võru vallas.
Aastatel 1991–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Vastseliina vallas.
Luisa Diogo

Luisa Dias Diogo (sündinud 11. aprillil 1958) oli Mosambiigi peaminister 17. veebruarist 2004 kuni 16. jaanuarini 2010, Mosambiigi esimene naispeaminister.
Tema eelkäija oli Pascoal Mocumbi, kes oli selles ametis 9 aastat. Diogo järglane on Aires Ali.
Diego on õppinud majandust Maputos Eduardo Mondlane Ülikoolis. Tal on bakalaureusekraad 1983. aastast. 1992 sai ta magistrikraadi rahanduses, mida õppis Londoni Ülikoolis.
1980 hakkas ta tööle Mosambiigi rahandusministeeriumis. 1986 sai ta seal osakonnajuhatajaks ja 1989 riigieelarve direktoriks. Pärast seda töötas ta Maailmapanga programmi juhina Mosambiigis ja alates 1994 aserahandusministrina.
Enne peaministriks saamist oli ta rahandusminister ja seda ametit pidas ta peaministri koha kõrvalt kuni 2005. aasta veebruarini. Ta kuulub parteisse Mosambiigi Vabastusrinne (FRELIMO), mis on maad valitsenud alates iseseisvumisest 1975. aastal.
2005. aasta septembris osales ta külalisena Briti Leiboristliku Partei konverentsil.
2007. aastal avaldas ajakiri Forbes maailma 100 kõige mõjuvõimsama naise nimekirja, kus Diogo oli 89. kohal.
Jean Eyeghe Ndong

Jean Eyeghe Ndong (sündinud 12. veebruaril 1946) on Gaboni poliitik. 
20. jaanuarist 2006 kuni 17. juulini 2009 oli ta Gaboni peaminister. Ta on Gaboni Demokraatliku Partei liige. Enne peaministriks saamist oli aserahandusminister Jean-François Ntoutoume Emane'i kabinetis. 
Ta on endise Gaboni presidendi Léon M'ba nõbu. 
Eyeghe osales 2001. aasta parlamendivalimistel, kuid edutult. Detsembris 2006 toimunud parlamendivalimistel oli ta aga edukas.
Pärast seda, kui Demokraatlik partei ei valinud teda oma presidendikandidaadiks 2009. aasta erakorralistel valimistel, astus Jean Eyeghe Ndong 17. juulil 2009 peaministri kohalt tagasi ning otsustas kandideerida sõltumatuna. Tema asemel sai peaministriks Paul Biyoghé Mba.
Hama Amadou

Hama Amadou (1950 – 23. oktoober 2024) oli Nigeri poliitik, kes oli aastatel 1995–1996 ja 2000–2007 Nigeri peaminister. Amadou oli partei Rahvuslik Liikumine Nigeri Arenguks (MNSD) liige.
Esimest korda sai ta peaministriks veebruaris 1995, kuna opositsioon, kuhu kuulus ka MNSD, võitis parlamendivalimised. Riigi tollane president Mahamane Ousmane kuulus endisse koalitsiooni ning jäi seetõttu nüüd opositsiooni. Amadou ja Ousmane vahel puhkes mõistetavatel põhjustel konflikt. Konflikt päädis sõjaväelise riigipöördega 27. jaanuaril 1996. Riigipöördega, mida juhtis Ibrahim Baré Maïnassara, kaotasid oma ameti nii peaminister Amadou kui ka president Ousmane. Nad mõlemad veetsid mitu kuud koduarestis.
Maïnassara tõugati võimult ja tapeti sõjaväelise riigipöörde käigus aprillis 1999. Novembris 1999 toimunud uutel parlamendivalimistel saavutas Amadou partei valimisvõidu ning 3. jaanuaril 2000 sai Amadou riigi peaministriks.
Amadou keeldus 2005. aastal ÜRO toiduabist, väites, et see solvab nigerlaste väärikust.
31. mail 2007 avaldas Nigeri parlament Amadou valitsusele umbusaldust ja sama aasta 3. juunil nimetati uueks peaministriks Seyni Oumarou.
Svend Åge Madsen

Svend Åge Madsen (sündinud 2. novembril 1939) on taani kirjanik.
Ta õppis enne kirjutamisele pühendumist ülikoolis matemaatikat.
Madseni romaanid on filosoofilised ja humoorikad. Tema stiili on nimetatud ka fantastiliseks. Tema teostes korduvad sageli samad tegelased, kohad ja sündmused.
Looming.
Novellid.
Pseudonüümi Marianne Kainsdatter all ilmunud teosed:
FRELIMO

FRELIMO ehk Mosambiigi Vabastusrinne (portugali "Frente de Libertação de Moçambique") on Mosambiigi partei, mis pääses valitsema pärast riigi iseseisvumist 1975. aastal. See asutati Dar es Salaamis 1962. aastal. 
Partei alustas 1960. aastatel sissisõda Portugali koloniaalvõimu vastu. Pärast iseseisvumist 1975. aastal puhkes kodusõda antikommunistliku RENAMO partei vastu.
Maputo

Maputo on Mosambiigi pealinn.
Maputo asub riigi lõunaosas India ookeani rannikul Maputo lahe kaldal Mlaula jõe suudmes. Maputo lahte suubub ka Maputo jõgi, aga linnast kaugemal lõunas.
Linna ümbritseb Maputo provints, kuid Maputo ise sellesse provintsi ei kuulu, vaid moodustab eraldi 1. järgu haldusüksuse. 
Loodus.
Kliima.
Maputos on troopiline kliima.
Igas kuus on mõõdetud õhusooja üle 30 °C. Absoluutne maksimum on mõõdetud septembris (46 °C) ja oktoobris (45 °C). Ka kõige külmematel kuudel juunis on mõõdetud 34 °C ja juulis 36 °C.
Öökülma pole Maputos iialgi olnud. Absoluutne miinimum +7 °C on mõõdetud juulis ja augustis. Seevastu veebruari absoluutne miinimum on 17 °C, jaanuaris ja märtsis 16 °C.
Võrreldes ülejäänud Mosambiigiga, on Maputo võrdlemisi kuiv: aasta keskmine sademete hulk on 761 mm. Vihmaperiood on jaanuaris (130 mm), veebruaris ja märtsis (mõlemad 125 mm), aga ka kuivaperiood ei ole täiesti kuiv: kõige kuivematel kuudel juulis ja augustis on kuu keskmine sademete hulk 13 mm.
Ajalugu.
Maputo lahe avastas 1502 üks Vasco da Gama kaptenitest António de Campo. Aastal 1544 uuris kaupmees Lourenço Marques lahte suubuvaid jõgesid ja andis lahele nimeks Baia da Lagoa, mis tähendab portugali keeles 'laguuni laht'.
Aastal 1720 asutas Hollandi Ida-India Kompanii lahe kaldale fordi ja faktooria, mis allusid Hollandi Kapimaa kolooniale. Aastal 1730 jäeti need maha.
Seejärel püüdsid portugallased korduvalt lahe äärde väikest kindlustatud asulat rajada. Need katsed ebaõnnestusid sellepärast, et asulat kaitses väga väike hulk mehi, kes ei suutnud vastu seista neegrite rünnakutele. Asulad kandsid alati nime Lourenço Marques. Viimast korda purustati asula 1850. aasta paiku, kuid veel 1871. aastal kirjeldati seda väga vaesena: seal olid kitsad tänavad rohuhüttidega ning asulat kaitsesid 6 jala (1,8 m) kõrgune müür, roostes kahur ja käsitulirelvad.
Aastal 1868 kuulutas Transvaali Vabariigi president Marthinus Pretorius Maputo jõe, mis algas Transvaalist ja moodustas Transvaali loodusliku väljapääsu merele, mõlemad kaldad kuni mereni Transvaalile kuuluvaks. Seepeale sundis Portugal Transvaali järgmisel aastal tunnustama, et lahe kaldad kuuluvad Portugalile.
Aastal 1876 võttis Portugali valitsus asula rajamise korralikult käsile. Ümbruskonnas olevat soist maad hakati kuivendama, istutati kummipuid, rajati haigla ja kirik. Aastal 1887 sai asula linnaks ja sinna viidi üle Mosambiigi pealinn.
Aastal 1895 avati raudteeliin Pretoriasse. See aitas kaasa linna kasvule.
25. juunil 1975 Mosambiik iseseisvus. Sellest ajast on Maputo (seda nime kandis ta alates 1976. aasta veebruarist) Mosambiigi pealinn. Portugali kuulsuste ja tähtsündmuste järgi nimetatud tänavad nimetati ümber. Portugali kuulsuste mälestusmärgid võeti maha ja toimetati enamjaolt linna kindlusse.
Pascal Yoadimnadji

Pascal Yoadimnadji (1950 – 23. veebruar 2007) oli Tšaadi poliitik, peaminister alates 4. veebruarist 2005 kuni surmani. 
Pascal Yoadimnadji nimetati ametisse president Idriss Déby poolt peale Moussa Faki tagasiastumist. Ta oli Moussa Faki valitsuse põllumajandusminister. 
Yoadimnadji sündis Lõuna-Tšaadis ning kuulus goride etnilisse gruppi, mis on üks vähem domineerivaid etnilisi gruppe Tšaadi poliitikas.
Themba Dlamini

Absalom Themba Dlamini (sündinud 1950) oli Svaasimaa peaminister alates 26. novembrist 2003 kuni oktoobrini 2008.
Pakalitha Mosisili

Pakalitha Bethuel Mosisili (sündinud 14. märtsil 1945) on Lesotho poliitik. 29. maist 1998 kuni 8. juunini 2012 ja 17. märtsist 2015 kuni 16. juunini 2017 oli ta Lesotho peaminister. Kuni oktoobrini 2006 oli ta ühtlasi ka erakonna Lesotho Vabaduskongress juht.
Peale valimisvõitu 1998 süüdistati LCD valimistulemuste võltsimises ning poliitilised vastased organiseerisid rahvameeleavaldused Lesotho Vabaduskongressi vastu. Rahvarahutused haarasid kogu riigi ning kodusõja ärahoidmiseks oli vajalik politsei, armee ja kuninga sekkumine. Aastal 2002 toimunud uutel valimised võitis jällegi LCD. 
Oktoobris 2006 Mosisili lahkus LCD-st ja tegi uue partei. Temaga liitus ka 17 parlamendi liiget, kuid LCD-le jäi parlamendis endiselt napp enamus (120-nest kohast 61). Kuna ette oli näha valitsuskriisi saatis kuningas Letsie III parlamendi 24. novembril 2006 laiali ning kuulutas välja uued valimised, mis toimusid 17. veebruaril 2007. Valimised võitis LCD saades jällegi 61 kohta 121-est.
Navin Ramgoolam

Navinchandra Ramgoolam (नवीन चन्‍द्र रामगुलाम) (sündinud 13. juulil 1947) on Mauritiuse poliitik, kes on olnud kahel korral Mauritiuse peaminister.
Ta on Seewoosagur Ramgoolami poeg. Ramgoolan õppis arstiteadust Dublinis ning Suurbritannias. Hiljem on ta õppinud majandust.
Tema esimene ametiaeg peaministrina oli 1995–2000. See lõppes, kui Ramgoolami mitmest parteist koosnev koalitsioon Sotsiaaldemokraatide Liit kaotas 3. juulil 2000 toimunud parlamendivalimistel.
Aastatel 2000–2005 oli Navin Ramgoolam opositsiooniliider. 2005. aastal toimunud parlamendivalimistel lubas ta tasuta ühistransporti õpilastele ja majandusreforme. Opositsioon võitiski parlamendis 3/4 kohtadest ning Navin Ramgoolamist sai peaminister. Ta lahkus ametist pärast detsembris 2014 toimunud parlamendivalimisi.
Ahmed Mohamed Ag Hamani

Ahmed Mohamed Ag Hamani (ka "Ahmed Mohamed ag Hamani"; sündinud 1941) oli Mali peaminister 2002–2004. Enne peaministriks saamist (2001–2002) oli ta Mali suursaadik Suurbritannias. Valitsusjuhiks hakkas president Amadou Toumani Touré ettepanekul 9. juunil 2002. Hamani valitsus astus tagasi aprillis 2004.
Ousmane Issoufi Maïga

Ousmane Issoufi Maïga (sündinud 1945 Gao linna lähedal Malis) on Mali poliitik. Aastatel 2004–2007 oli ta Mali peaminister.
Issoufi on õppinud majandust Kiievi Ülikoolis ja Ameerikas Washingtoni Ülikoolis, kus ta sai kraadi panganduses ja rahanduses. Ta on töötanud Maailmapangas ja Prantsusmaa rahandusministeeriumis "(Assistant Director of the Caisse autonome d’amortissement)."
2002. aastal sai temast Mali noorsoo- ja spordi minister. Ahmed Mohamed ag Hamani kabinetis oli Issoufi esialgu rahandusminister, kuid alates 16. oktoobrist 2002 transpordi ja infrastruktuuride minister. 
Pärast ag Hamani tagasiastumist võttis ta vastu president Amadou Toumani Touré ettepaneku hakata valitsusjuhiks. Issoufi kabinet astus ametisse 29. aprillil 2004. 27. septembril 2007 astus ta ametist tagasi, tema asemel sai peaministriks Modibo Sidibé.
Marica

Marica [mar'itsa] (bulgaaria Марица "Maritsa", kreeka Έβρος "Évros", türgi "Meriç", Vana-Kreeka kontekstis "Hebros", vanakreeka ῞Εβρος) on jõgi Euroopa lõunaosas Balkani poolsaarel Bulgaaria edelaosas ning Kreeka ja Türgi piiril.
Jõgi saab alguse Rila mägedest Lääne-Bulgaarias ja suubub Egeuse merre. Pikkus 480 km.
Jõe ääres asuvad Pazardžik, Plovdiv, Svilengrad ja Edirne.
Raudbetoon

Raudbetoon on komposiitne ehitusmaterjal, mis koosneb betoonist ja (teras-)sarrusest. 
Sarruse terasprofiilid paigutatakse betooni sisse. Need võtavad vastu tõmbe- ja nihkejõude, mida betoon ise ei suuda vastu võtta, sest see töötab survele.
Raudbetooni olemus.
Raudbetoon on liitmaterjal (komposiitmaterjal), kus koos töötavad kaks väga erinevate omadustega materjali: teras ja betoon. Betoon on suhteliselt odav kohalik materjal, mis töötab hästi survele, kuid üsna halvasti tõmbele (betooni tõmbetugevus on 10–15 korda väiksem survetugevusest). Betooni ja terase (armatuuri) soojuspaisumine on sarnased, mis vähendab sisemiste survete tekkimist. Betoon valatakse terasarmatuurile, mis lisab painde- ja tõmbetugevust.
Tööpõhimõte.
Teras töötab ühteviisi hästi nii survele kui ka tõmbele, kuid selle hind on küllalt kõrge. Survejõu vastuvõtmine betooniga on 3-4 korda odavam kui terasega ning tõmbejõu vastuvõtmine odavam terasega. Siit tulenebki raudbetooni eelis: võtta ühes ja samas konstruktsioonis esinevad survesisejõud vastu betooniga, tõmbesisejõud aga terasega.
Liigitus.
Sõltuvalt konstruktsiooni valmistamisest liigitatakse raudbetoon järgmiselt:
Eelised ja puudused.
Raudbetooni eelised:
Raudbetooni puudused:
Ajalugu.
Raudbetooni kasutamine sai alguse 19. sajandi teises pooles, sest tekkis vajadus uue materjali järele, mis oleks tugevam ja tulekindlam. 19. sajandi keskpaigal leiutasid kaks prantslast, Lambot ja Monier, terasarmatuuri. Paralleelselt hakkasid insenerid arendama põrandakonstruktsioone, millel pandi metalltalasid betooni sisse.
Raudbetooni leiutamine 19. sajandil oli pööre ehitustööstuses ja betoonist sai üks maailma levinumaid ehitusmaterjale.
Antarktika poolsaar

Antarktika poolsaar on umbes 1500 kilomeetri pikkune poolsaar Antarktisel, kus asub selle mandri põhjapoolseim tipp (63°23'S 57°00'W). Poolsaarest lääne pool mandri lähedal asub Antarktika suurim saar – Aleksander I maa. 
Lõuna-Ameerika lõunatipuga ühendab seda veealune 3600 kilomeetri pikkune Scotia ahelik. Lõuna-Ameerikast eraldab seda Drake'i väin.
Antarktika poolsaar on mägine. Seal asuvad mäeahelikud kõrgusega umbes 2800 m. Poolsaare kõrgeim tipp on Mt. Jackson (4189 m). 
Poolsaare kliima on kõige soojem Antarktikas. Siiski on peaaegu kogu poolsaar aasta ringi jääkatte all.
Esimesena nägi Antarktika poolsaart Fabian Gottlieb von Bellingshausen 27. jaanuaril 1820. Esimesena astus Antarktika poolsaarele Suurbritannias sündinud ameerika vaalakütt John Davis 7. veebruaril 1821.
Antarktika poolsaar on Antarktikas ainus koht, kus kasvab kaks katteseemnetaimeliiki. 
Antarktika poolsaarel asub mitu polaarjaama, näiteks General Bernardo O'Higgins (Tšiili) ja Vernadski (Ukraina).
Antarktika poolsaart nõudlevad kas tervikuna või osaliselt Argentina, Tšiili ja Suurbritannia. Need nõuded kattuvad osaliselt ja rahvusvaheliselt pole need tunnustatud.
Lateriit

Lateriit on rauast ja alumiiniumist rikastunud kivimite murenemise jääk.
Termini "lateriit" võttis 1807. aastal kasutusele šoti arst ja loodusteadlane Francis Buchanan-Hamilton. Nii nimetas ta Lõuna-Indias asuvat punakaspruuni basaldi murenemissaadust. Aja jooksul on sõnast "lateriit" saanud üldine termin, mida hakati kasutama kõikjal maailmas paiknevate sarnase tekkega kivimite kohta.
Koostis ja omadused.
Rauarikas lateriit koosneb peamiselt hematiidist ja götiidist ning võib mõnikord sisaldada kaevandamisväärses kontsentratsioonis niklit (kaevandused Kuubal ja Uus-Kaledoonias). Alumiiniumirikas lateriit koosneb peamiselt gibsiidist ja bömiidist. Mõlemal juhul kaasneb savimineraal kaoliniit. Lateriit esineb pehmest ja pudedast kuni tiheda ja kõva kivimini. Lateriidis on sageli mitmesuguse suuruse ja kujuga konkretsioone. Lateriidi värvus sõltub eelkõige raua oksiidide sisaldusest, ulatudes valgest tumepruunini.
Teke.
Lateriit tekib piirkondades, kus esineb palju sademeid ja valdab kõrge õhutemperatuur. Mõõdukama kliimaga piirkondades tekib lateriidi asemel peamiselt savimineraale. Kui seal lateriiti siiski esineb, on see tekkinud geoloogilises minevikus, mil selle piirkonna kliima erines oluliselt tänapäevasest. Lateriidi tekkeks on oluline ka kuiva aastaaja olemasolu ning reljeef, mis tagab piisava põhjavee liikuvuse. Sademeist pärit põhjavesi lahustab ja viib kivimite koosseisust eelistatult minema naatriumi, kaaliumi, kaltsiumi, magneesiumi ja räni ning jätab maha halvemini lahustuvad raua ja alumiiniumi. Lateriidist on kadunud peaaegu kõik algset kivimit moodustanud silikaatsed mineraalid, peamiseks erandiks on keemilisele murenemisele väga vastupidav kvarts.
Lateriit võib moodustuda paljudest kivimeist, kuid kõige tüüpilisemal juhul on lähtekivimiks basalt. Vähem rauda ja rohkem alumiiniumi sisaldavast lähtekivimist tekib lateriidistumise teel tavalisest boksiit, mis on peamiseks alumiiniumimaagiks. Näiteks graniidist moodustub lateriidistumise tagajärjel tavaliselt heledavärviline boksiit. Samas ei ole kõik boksiidi liigid lateriidistumise teel tekkinud.
Kasutus.
Lateriit leiab kasutust peamiselt maavarana. Peaaegu kogu alumiinium ja ligi pool maailma niklitoodangust tuleb lateriidist. Lisaks on lateriit oluline ehitusmaterjal, mida kasutatakse nii teede kui hoonete rajamisel.
Põllumajanduse seisukohast on lateriit pigem ebameeldiv nähtus. Huumust sisaldab ta vähe ning kõvema plintiidiks nimetatava kooriku esinemise korral ei kõlba üldse põllupidamiseks. Lateriidile tekkinud mulda nimetatakse USDA klassifikatsiooni järgi oksisooliks ja FAO klassifikatsiooni järgi ferralsooliks.
Peamine lateriidil esinev bioom on savann. Vihmametsi lateriidile ei teki. Nende jaoks on vaja peamiselt savil põhinevat mulda ja kuiva aastaaja puudumist.
Valter Ojakäär

Valter Ojakäär (10. märts 1923 Pärnu – 27. oktoober 2016 Pärnu) oli eesti helilooja, muusik ja publitsist.
Elulugu.
Valter Ojakäär sündis 1923. aastal Pärnus. 1940. aastal, pärast juunipööret ja Eesti okupeerimist NSV Liidu poolt, astus ta komsomoli ning kaasati 1941. aasta juunis Eestis moodustatud Pärnu hävituspataljoni, mille koosseisus osales Liivamäe lahingus. Saksa okupatsiooni ajal mobiliseeriti ta Saksa sõjaväeteenistusse, kus teenis kõigepealt hobusemehena Volhovi rindel, seejärel rindesõdurina Vaivara rindel ning lõpuks piirikaitserügemendi orkestris klarnetimängijana.
Aastatel 1951–1956 õppis ta Tallinna Riiklikus Konservatooriumis Mart Saare ja Heino Elleri kompositsiooniklassis. 
Ojakäär mängis klarnetit ja saksofoni mitmes orkestris ja ansamblis. Aastatel 1945–1970 oli ta Eesti Televisiooni ja Eesti Raadio estraadiorkestri saksofonirühma kontsertmeister. 
Aastatel 1964–1967 ja 1975–1980 oli ta Tallinna Riikliku Konservatooriumi levimuusikaajaloo- ja orkestratsiooniõppejõud.
Aastatel 1982–1992 juhatas Ojakäär bigbändi Kalev.
Looming.
Valter Ojakäär on tutvustanud aastakümneid levi- ja džässmuusikat ajakirjanduses, raadios ja televisioonis.
Alates 1958. aastast tegi ta regulaarselt muusikasaateid Eesti Raadios, neist 2009. aasta septembrini kestnud sari "Helisev kroonika" algas 1971. Mitu saatesarja ka Eesti Televisioonis. Stsenaariumid telefilmidele "Helisev päev" (esimene ETV muusikafilm, 1960), "Vanu viise veeretades" (kolmeosaline sari Eesti levimuusikaajaloost, 1996), "Nostalgia" (30 aastat ajaloolisest Tallinna džässifestivalist, kus esines Charles Lloydi kvartett, 1997).
Ajakirjas "Kultuur ja Elu" ilmus aastatel osadena 1977-1986 leksikon "Muusikasõbra ABC". 
Raamatud.
Lisaks koostas Valter Ojakäär aastaid ilmunud laulikutesarja "Laulge kaasa!".
Isiklikku.
Valter Ojakääru abikaasa oli pianist ja muusikaõppejõud Heljo Sepp. Nende poeg oli raadioajakirjanik Jaak Ojakäär.
Arzamass (kirjanduslik rühmitus)

Arzamass (vene keeles "Арзамас") oli aastatel 1815–1818 Venemaal Peterburis tegutsenud kirjandusrühmitus, mis ühendas uuendusliku, Nikolai Karamzini ideedel põhineva kirjandusvoolu pooldajaid.
Ühingusse kuulus nii aktiivseid kirjanikke ja luuletajaid (Vassili Žukovski, Vassili Puškin, Aleksandr Puškin, Konstantin Batjuškov, Pjotr Vjazemski) kui ka kirjandushuvilisi ühiskonnategelasi ja teadlasi (Sergei Uvarov, Filipp Vigel, Aleksei Turgenev, Nikolai Turgenev).
Arzamass loodi vastukaaluks alates 1811. aastast Peterburis tegutsenud kirjanduslikule rühmitusele Besseda, mida juhtisid Gavriil Deržavin ja Aleksandr Šiškov ning kuhu kuulusid kirjanduslikult ja poliitiliselt konservatiivsed kirjamehed.
Bartosz Koziak

Bartosz Koziak (sündinud 2. detsembril 1980) on poola tšellist.
Ta on kiitusega lõpetanud Varssavi Fryderyk Chopini nimelise Muusikaakadeemia professor Kazimierz Michaliki ja Andrzej Baueri klassis ja Pariisi konservatooriumi Philippe Mulleri klassis.
Ta on esinenud paljudes tuntud kontserdisaalides, nagu näiteks Berliini Kontserdimajas, Cité de la Musique'i saalis Pariisis, Teatro Politeamas Palermos, Witold Lutosławski nimelises stuudios Poola Rahvusfilharmoonias Varssavis. Koziak on esinenud orkestrisolistina Poola Raadio sümfooniaorkestri, Rahvusliku Filharmoonia, Sinfonia Varsovia, Sinfonietta Cracovia, Sinfonica Siciliana ees, dirigentideks on olnud Krzysztof Penderecki, Jan Krenz, Antoni Wit, Gabriel Chmura ja Massimiliano Caldi. Ta on festivalide "Varssavi sügis", "Mecklemburg Vorpommen" ja "Young Euro Classic" Berliinis regulaarne külaline. Koziak on salvestanud muusikat Poola Raadiole. Ta on osalenud paljudes Krzysztof Penderecki projektides, millest üks olulisemaid on helilooja enda dirigeeritud "Concerto grosso" esmasalvestus.
Koziak võitis kolmanda Witold Lutosławski nimelise rahvusvahelise tšellokonkursi (Varssavi 2001), pälvis eripreemia Tšaikovski konkursil Moskvas Iannis Xenakise teose "Kottos" esituse eest ning ARD preemia Münchenis.
Koziak esines Eestis Pärnu Nüüdismuusika Päevadel 2007. ja 2008. aastal.
Janis Joplin

Janis Lyn Joplin (19. jaanuar 1943 Port Arthur, Texase osariik – 4. oktoober 1970 Los Angeles, California osariik) oli USA rokklaulja ja laulukirjutaja. Ta sai tuntuks eriti oma eriskummalise hääle ja intonatsiooniga.
Elukäik.
Joplin sündis St Mary haiglas. Tema isa oli Seth Ward Joplin ja ema Dorothy Bonita Joplin. Isa oli Texaco naftafirma insener. Janisel oli õde Laura ja vend Michael. Teismelisena tutvus ta Jim Langdoni ja Grant Lyonsiga, kes olid koolist välja heidetud. Nad tutvustasid Joplinile bluusimuusikat, mis noorikule kohe ka meeldima hakkas. Janis kuulas Leadbellyt, Bessie Smithi, Odettat ja Big Mama Thorntoni ning ühines kohaliku kooriga. Hoolimata muusikalembusest, tahtis Joplin algul tegeleda hoopis maalikunstiga.
Aastal 1960 lõpetas ta gümnaasiumi ("high school") ning jätkas õpinguid Texase Ülikoolis. Ülikooliaastail esines Joplin mitmes klubis ja reisis mööda USA-d.
Aastal 1963 lahkus ta Texasest ning siirdus San Franciscosse. Seal sõbrunes ta kitarrimängija Jorma Kaukoneniga, kellega lindistati mitmeid bluusilugusid, Janis oli solistiks. Ehkki juba enne San Franciscosse minekut oli ta tarbinud narkootikume, siis nüüd sai see kõigile avalikuks. Teda kutsuti "speed"'i (amfetamiini) "friigiks", samuti kasutas ta regulaarselt heroiini ja oli alkohoolik.
Aastal 1966 liitus ta ansambliga Big Brother and the Holding Company. Bändi esimesed singlid, kus solistiks oli Joplin, ei olnud edukad. Kuulsus tuli pärast esinemist 1967. aasta juunis Monterey popfestivalil. 1968. aastal lahkus Joplin bändist, Pärast seda alustas ta soolokarjääri.
1969. aasta augustis esines ta Woodstocki festivalil.
4. oktoobril 1970 suri Joplin 27-aastaselt. Tema surma põhjuseks märgiti heroiini üledoos. Ta kremeeriti Westwood Village'i Memoriaalpargi surnuaias ja tuhk puistati Vaiksesse ookeani.
Kuna Joplin suri 27-aastaselt, siis kuulub temagi kurikuulsasse 27 Klubisse.
Isiklikku.
Tema romantilistest suhetest on teada heteroseksuaalsed suhted Peter de Blanci, Country Joe McDonaldi, David (George) Niehausi, Kris Kristoffersoni ja Seth Morganiga ning homoseksuaalne suhe Jae Whitakeriga.
Joplin oli Jimi Hendrixi hea sõber.
Filmograafia.
Janis Joplini elust on teinud Mark Rydell filmi "The Rose" (1979). 1974. aastal valmis Joplinist ka dokumentaalfilm "Janis".
Suurim ühistegur

Naturaalarvude formula_1 ja formula_2 suurimaks ühisteguriks (SÜT) nimetatakse suurimat naturaalarvu formula_3, millega jaguvad formula_1 ja formula_2 nii, et jääki ei jää (st jääk on 0). Suurima ühisteguri mõistet on laiendatud ka täisarvudele ja polünoomidele.
Sageli loetakse suvalise naturaalarvu formula_1 ning arvu 0 suurimaks ühisteguriks arvu formula_1 ennast, st "SÜT(a, 0) = a". Arve, mille suurim ühistegur on 1, nimetatakse ühisteguriteta arvudeks. Mõnikord defineeritakse ka naturaalarvude formula_8 suurim ühistegur: "SÜT(formula_8) = SÜT(... SÜT(SÜT(formula_10), formula_11),formula_12)".
Tähistatakse formula_13.
Näiteks "SÜT(6, 14) = 2", sest suurim naturaalarv, millega 6 ja 14 jäägita jaguvad, on 2; "SÜT(9, 7) = 1; SÜT(6, 0) = 6".
Sageli laiendatakse suurima ühisteguri mõistet ka täisarvudele: suvaliste täisarvude "a" ja "b" suurimaks ühisteguriks nimetatakse nende arvude absoluutväärtuste suurimat ühistegurit, st "SÜT(a, b) = SÜT(|a|, |b|)".
Omadused.
Olgu a, b, c, n, r naturaalarvud.
Arvutamine.
Levinud on kaks SÜT arvutamise viisi.
Leiame arvude "a" ja "b" kõik algtegurid (st algarvud, millega "a" ja "b" jaguvad jäägita). Leitud algteguritest eraldame SÜT arvutamiseks kõik need, mis on nii "a" kui ka "b" algteguriteks. Eraldatud algtegurid korrutame kokku.
Näiteks "SÜT(84, 720)" arvutamiseks: formula_17 ja formula_18. Kuna mõlemas korrutises on sees tegurid 2 · 2 ja 3, siis formula_19. 
Teine ja efektiivsem meetod on Eukleidese algoritm. Esimese sammuna leiame jäägi, mis tekib suurema arvu jagamisel väiksemaga. Järgmistel sammudel võtame eelmise sammu jagaja ning jagame teda jäägiga, mis eelmisel sammul leiti. Seda teeme nii kaua, kuni jäägiks saab null; siis esialgsete arvude SÜT on jagaja, millega jagamisel saadigi viimasel sammul jäägiks null.
Näiteks "SÜT(84, 720)" arvutamiseks: 720 / 84 = 8, jääk 48; 84 / 48 = 1, jääk 36; 48 / 36 = 1, jääk 12; 36 / 12 = 3, jääk 0. Seega "SÜT(84, 720) = 12".
Välislingid.
http://mathworld.wolfram.com/GreatestCommonDivisor.html
Opkunst

Opkunst, ka optiline kunst (inglise keeles "optical art") on 1960. aastatel abstraktsest kunstist välja arenenud maalisuund.
Opkunsti viljeleti 1960. aastatel peamiselt USA-s ja Lääne-Euroopas. 
Kunstisuund keskendub peamiselt optiliste efektide loomisele. Lihtsate geomeetriliste kujundite ja värvi- või valguskontrastide abil püütakse edasi anda ruumilist muljet või liikumist. 
Opkunsti tähtsaim esindaja ja n-ö kunstisuuna isa on Victor Vasarely. Teised tuntud esindajad on näiteks J. Le Parci, Bridget Riley ja J. R. Soto. 
Opkunst on tugevalt mõjutanud tänapäeva moe-, tarbe- ja eriti reklaamikunsti.
Sophie Scholl

Sophie Scholl (õieti Sophia Magdalena Scholl; 9. mai 1921 – 22. veebruar 1943) oli natsionaalsotsialistliku Saksamaa vastu tegutsenud ühenduse Valge Roos liige. Teda süüdistati kodumaa reetmises ja ta giljotineeriti. 
Sophie Scholl oli üks väheseid sakslasi, kes osutas Teise maailmasõja päevil tegudega vastupanu natsionaalsotsialistlikule režiimile. 
Elulugu.
Sophie Scholl sündis viielapselises peres. Tema isa oli Forchtenbergi linnapea. Seitsmeaastaselt läks tüdruk algkooli. 1930. aastal kolis perekond Ludwigsburgi, kaks aastat hiljem Ulmi, kus isa töötas majandus- ja maksukonsultandina.
1932. aastal alustas Scholl õpinguid tütarlastegümnaasiumis. Hitleri võimuletulekul 1933. aastal astus entusiastlik Scholl Hitlerjugendisse, hiljem ajendas tema arusaam valitsevast korrast ja juutide kiusamisest teda töötama valitseva režiimi vastu.
1940. aastal lõpetas Scholl keskkooli ja asus tööle õpetajana. 
1942. aastal astus ta Müncheni ülikooli, kus tutvus Carl Muthi ja Theodor Haeckeriga, kes olid samuti valitseva korra vastu. Sama aasta suvel moodustati vastupanuliikumine Valge Roos, kus Scholl toimetas ja andis välja lendlehti.
8. veebruaril 1943 ta arreteeriti. 21. veebruaril toimus kohus, kus Valge Roosi liikmeid ristküsitleti, päev hiljem mõisteti nad riigireetmises süüdi. Giljotineerimise viis täide Johann Reichart, surmad kinnitas dr. Walter Roemer. Mitme allika kohaselt ei palunud Scholl armu ka enne pea maharaiumist. Tema viimased sõnad olid: "Päike ikka veel paistab" ("Die Sonne scheint noch").
Valge Roosi liikmete 20. surma-aastapäeval avati Sophie Scholli mälestussammas.
Kujutamine filmikunstis.
Sophie Scholli tegevust on kujutatud filmides "Valge Roos" ("Die weiße Rose", 1982) ja "Viis viimast päeva" (1982). 
2005. aastal valmis film "Sophie Scholl – The Final Days", mis oli 2006. aastal välismaiste filmide kategoorias nomineeritud Oscarile. 
2013. aastal valmis Saksamaal dokumentaaldraama "Frauen die Geschichte machten – Sophie Scholl". 2018. aastal tehti temast dokumentaalfilm "Death of a Nation".
Lusti (Antsla)

Lusti on küla Võru maakonnas Antsla vallas.
Küla lõunapiiri märgib Valga–Koidula raudteelõik.
Seal asub Lusti Lasteaed.
Kraavi

Kraavi on küla Võru maakonnas Antsla vallas, Antslast umbes 2,7 km kirdes. 
Kraavil on õigeusu kirik ja kalmistu.
Küla põhjapiirile jääb Antsla jõgi, lõunapiirile Valga–Koidula raudteelõik.
Annelinn

Annelinn on Tartu linnaosa, mis asub Emajõe vasakul kaldal. Annelinna territoorium on piiritletud järgmiselt: Paju tänav – Jaama tänav – linna piir – Nõlvaku tänava pikendus – Ihaste tee – Emajõgi. Linnaosa koosneb valdavalt viiekorruselistest või kõrgematest korterelamutest, mis on rajatud pärast 1970. aastat. Linnaosa on nime saanud kunagise Anne mõisa järgi.
Annelinn on pindalalt kõige suurem Tartu linnaosa – 540 ha. Kuigi Annelinna pindala ei ületa väga oluliselt suuruselt järgneva linnaosa (Ihaste) pindala (424 ha), edestab elanike arv Annelinnas oluliselt teiste linnaosade elanike arvu ja moodustab 28% Tartu elanikkonnast. Annelinnas elas rahvastikuregistri andmeil 2012. aasta 1. jaanuari seisuga 27 480 inimest (Tartu elanike arv 98 522). Suurim on ka asustustihedus – 5079 inimest km² kohta.
2013. aasta 31. detsembri seisuga elas Annelinnas 26 755 inimest, neist 13 428 naist ja 11 327 meest. Annelinna elanikest 2437 olid vanuses 0–6 aastat, 3071 vanuses 7–18 aastat, 15 762 vanuses 19–64 aastat ja 5485 vähemalt 65-aastased. Linnaosa asustustihedus oli Tartu suurim: 4955 in/km2. Annelinnas elas 27,34% tartlastest.
Arhitektuur.
Annelinna planeerimiskava koostasid 1969–1973 Eesti Projekti arhitektid Mart Port ja Malle Meelak ning Ain Õun. Annelinn on rajatud tõusva reljeefiga amfiteatri kujuliselt, mille kujutletav tsenter jääb Anneluha piirkonda. Algselt oli planeeritud neli mikrorajooni, millest valmis kaks. Mõlemad mikrorajoonid on pikisuunas jaotatud kaheks tsooniks: Anne tänavast madalamale jäävad viiekorruselised, kõrgemale alates 1984. aastast rajatud üheksakorruselised elamud. Peamiselt rajati seeria 111-133 tüüpelamuid (esimene selline Kalda tee 22).
Loodus.
Linnaosas asuvad Annemõisa park ja Kanali park ning Anne looduskaitseala.
Annelinnas on Anne kanal ning linnaosa piiril voolab Emajõgi.
Haridus.
Põhi- ja gümnaasiumiharidust andvaid koole on kuus:
Kaks viimast on vene õppekeelega.
Huvikoolidest asub Annelinnas Tartu II Muusikakool.
Sotsiaalhoolekanne.
Sotsiaalhoolekandeteenuste osutamist Annelinna elanikele koordineerivad kaks linnavalitsuse sotsiaalabi osakonna piirkonnakeskust: Annelinna piirkonnakeskus ja Nõlvaku piirkonnakeskus.
Annelinnas asuvad hoolekandeasutustest MTÜ Öökull ja Päevakeskus Kalda ning Tartu Eluringikeskus.
Ühistegevus.
Linnaosas tegutseb Annelinna Selts.
Tänavad.
Annelinnas asuvad järgmised tänavad: Anne, Annemõisa, Ihaste põik, Ihaste tee, Jaama, Kadaka, Kalda tee, Kaunase puiestee, Kuuse, Lammi, Lepa, Luha, Lõhmuse, Mõisavahe, Männi, Nõlvaku, Paju, Papli, Pikk, Remmelga, Saare, Sarapuu, Sõpruse puiestee, Uus ja Vahtra tänav.
Geto

Geto on rassilise kuuluvuse, usundi, sotsiaalse päritolu, majandusliku või õigusliku seisundi vm alusel diskrimineeritud elanike linnaosa.
Sõna pärineb 16. sajandi algusest ja algselt nimetati nii Veneetsia Cannaregio linnaosas ala, kus olid sunnitud elama juudid. Sõna päritolu ei ole selge. Oletatakse, et see on tulnud itaaliakeelsest väljendist "geto nuovo" ('uus valukoda') või sõnast "borghetto" ('linnake'). Võimalik on aga ka, et sõnal on heebrea päritolu: heebreakeelne sõna "get" tähendab 'eraldatust'. Sõna tuli laialdaselt kasutusele Teise maailmasõja ajal, mil seda kasutati Saksamaa loodud vähemusrahvuste linnaosade kohta.
Tänapäeval nimetatakse getodeks igasuguseid vaeste linnaosasid.
Juhan Maiste

Juhan Maiste (sündinud 10. augustil 1952 Kehras) on eesti kunstiajaloolane, Läti Teaduste Akadeemia audoktor.
Ta on alates 2007. aastast Tartu Ülikooli kunstiajaloo professor. Maiste on paljude kunstiajalooraamatute ja teadusartiklite autor. Ta on avaldanud ka luulet ja esseistikat.
Maiste on Tartu Ülikooli kunstiajaloo õppetooli poolt alates 2009. aastast välja antava eelretsenseeritava teadusajakirja Baltic Journal of Art History peatoimetaja ja ellukutsuja.
Koos Koit Alekandiga on Maiste palju ära teinud maastikuarhitektide koolitamiseks tänases Eesti Vabariigis: Alekand maastikuarhitektuuri õpetamise alusepanijana ja Maiste selle teoreetilise suuna näitajana. Maiste juhendamisel on kaitstud mitmeid sellealaseid magistritöid ning Nele Nutti doktoritöö.
Haridus.
Maiste õppis aastatel 1971–1976 Tartu Riiklikus Ülikoolis kunstiajalugu. Aastatel 1982–1985 jätkas ta õpinguid Moskva Kunstiuurimise Keskinstituudis, kus sai kandidaadikraadi kunstiajaloos. Tema kandidaaditöö teema oli "Архитектура и планировка усадебных ансамблей в Северной Эстонии со второй половины XVIII века до 1917 года" ("Põhja-Eesti mõisaarhitektuur. Arhitektuuriline kujunemine ja planeering 18. sajandi teisest poolest 1917. aastani"), tööd juhendasid Voldemar Vaga ja Juhan Kahk. 
1986. aastal täiendas Maiste ennast viis kuud arhitektuuri restaureerimise kursustel Roomas Rahvusvahelises Kultuuripärandi Säilitamise ja Restaureerimise Õppekeskuses (ICCROM). Loengutele lisandusid praktilised õppused, mõõdistamistööd ja restaureerimiskaalutluste koostamine õppekeskuse lähistel asunud kahes kirikus ning väljasõidud Ostia Anticasse ja Tivolisse.
Aastatel 1991–1995 oli Maiste Helsingi Ülikooli doktorant. 1995. aastal kaitses ta Eesti Kunstiakadeemia juures doktorikraadi kunstiteaduses, väitekirja teema oli "Klassikaline suund Eesti ehituskunstis. 1530–1830. Stiil ja retseptsioon" ning juhendaja Soome arhitektuuriajaloolane Henrik Lilius.
Töökäik.
Aastatel 1993–2007 oli Maiste Eesti Kunstiakadeemia professor ning 2002–2007 samas muinsuskaitse ja restaureerimise teaduskonna dekaan. Samuti oli Maiste aastatel 2000–2009 Eesti Maaülikooli külalisprofessor. 2002. aastal töötas Maiste Rooma Ülikooli külalisprofessorina. Maiste juhendamisel on doktoritööd kaitsnud Andris Teikmanis (2010; hilisem Läti Kunstiakadeemia professor), Urve Sinijärv (2012), Tõnis Tatar (2015) ja Nele Nutt.
Maiste on "Eesti kunsti ajaloo" kolmanda köite (käsitles perioodi 1770–1840) koostaja ja toimetaja (ilmunud 2017).
Tal on suuri teeneid Eesti kultuuripärandi (eriti mõisaarhitektuuri) inventeerimisel, kaitsmisel ja väärtustamisel.
Teaduskorralduslik tegevus.
Ta on Eesti Kunstnike Liidu (1986), Eesti Kunstiteadlaste ja Kuraatorite Ühingu (1993) ja Eesti Maastikuarhitektide Liidu (2012) liige.
Aastatel 2005–2008 oli ta Eesti Kunstiteadlaste ja Kuraatorite Ühingu esimees.
Tsitaat.
 Juhan Maiste. "Eestimaa mõisad". Kunst, Tallinn 1996, lk. 421
Jahu

Jahu on teravilja jahvatamisel saadud toiduaine, mida kasutatakse pudru valmistamiseks, kastmete paksendamiseks, eelkõige aga pagaritoodete (leiva, saia, sepiku jne) ja pasta tegemiseks.
Jahu võib teha tegelikult igasugusest teraviljast ja paljudest seemnetest. Eestis on tuntumad nisujahu, rukkijahu, kaerajahu, odrajahu, maisijahu ja riisijahu. Müüakse ka hernejahu, kartulijahu ja tatrajahu. Jahu jahvatatakse veskis.
Jahu liigitatakse sortidesse olenevalt kasutatud vilja kvaliteedist, jahvatuse jämedusest ja lähtuvalt sellest, kui palju jäi jahu sekka viljatera pealmisi kihte.
Jahuliigid jahvatusastme järgi on järgmised:
Jahu küpsetusomadusi iseloomustab vastav jahu tuhasust väljendav number (mida väiksem number, seda heledam, kuid väiksema vitamiini- ja kiudainesisaldusega jahu).
Kreml

Kreml on Venemaa linnade keskaegne kindlustus. Kreml oli linna sõjaline ja poliitiline keskus. 
Enamik keskaegseid Venemaa linnu kujuneski keskvalitsuse loodud kremlite ümber, sest erinevalt Lääne-Euroopast polnud Vene linnade puhul primaarne mitte kaubanduslik, vaid sõjaline funktsioon. Seetõttu oli ka linna valitsemine koondunud vaid tsaariametniku kätte, kes resideeris kremlis. 
Tuntumad kremlid asuvad Smolenskis, Nižni Novgorodis, Kolomnas, Novgorodis, Pihkvas ja muudes Venemaa vanades linnades. Neist kuulsaim on Moskva kreml, kus kuni 18. sajandi alguseni elasid Moskva suurvürstid ja tsaarid. Pärast Esimest maailmasõda sai Moskva kremlist Nõukogude Venemaa, seejärel Nõukogude Liidu ja hiljem Venemaa Föderatsiooni valitsuse ja presidendi asupaik. Seepärast kasutatakse suurtähelist sõna "Kreml" ka lihtsalt Venemaa juhtkonna tähenduses.
Sappho

Sappho (ka: "Sapfo") oli Antiik-Kreeka luuletajanna ja pedagoog, kes sündis Lesbose saarel. Tema sünniaeg jääb vahemikku 630–612 eKr, surmaajaks märgitakse sageli 570 eKr, ehkki see päris kindel pole. Sünnikohaks arvatakse olevat kas Eresos või Mytilene – Lesbose linnad. Enamik tema kirjatööst on hävinenud, kuid tema tohutu maine nii pedagoogi kui lüürikuna on säilinud.
Elulugu.
Arvatakse, et Sappho oli Skamandronymose ja Kleïsi tütar ning Sapphol oli kolm venda. Ta oli ilmselt abielus (Atika komöödia järgi rikka kaupmehega), kuid kindlaid tõendeid selle kohta pole. On leitud ka tõendeid, et Sapphol võis abielust olla tütar Kleïs, kellele Sappho ka mitmeid luuletusi pühendas. 
Sappho rajas Mytilenes tütarlasteringi, kus õpetas tüdrukuile kombeid ja kodumajapidamist. Ehkki Vana-Kreekas ei olnud kombeks tüdrukuid harida, oli Lesbose saarel neidude kasvatus vabamas vormis. Nõnda on arvatud, et tütarlasteringis võis Sappho õpetada ka kehalise naudingu võtteid. Siit pärinevad ka mõisted lesbism ja sapphism, mida eeskätt seostatakse Sappho tegevusega Lesbose saarel. 
Sappho temaatikat on käsitlenud paljud kirjanikud, samuti on temast inspireeritud mitmed kunstiteosed. 
Looming.
Oletatakse, et Sappho kirjutas ühtekokku 12 000 värssi, neist on säilinud aga umbes 193 fragmenti, tervikuna ka luuletus "Palve Aphroditele". Tema luuletustes kajastatakse sageli sügavaid tundeid ja elamusi. Tänapäeva luules kasutatakse ka Sappho stroofi. 
Tekstinäide.
Δέδυκε μὲν ἀ σελάννα&lt;br&gt;
καὶ Πληίαδες· µέσαι δὲ&lt;br&gt;
νύκτες, πάρα δ᾿ ἔρχετ᾿ ὤρα·&lt;br&gt;
ἔγω δὲ μόνα κατεύδω
Tõlge.
On loojunud ammu kuu ning&lt;br&gt;
Plejaadidki loojas, kesköö&lt;br&gt;
käes, aeg läheb mööda aina,&lt;br&gt;
kuid üksi ma voodis ikka.