tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Pessimistlik induktsioon

Pessimistlik induktsioon ehk pessimistlik metainduktsioon on teadusfilosoofias realismivastane argument, mille järgi teadusliku teooriate edukus (ennustusvõime, seletusjõud) ei anna veel tunnistust tema tõesusest. Paljud väga edukad teooriad on välja tõrjutud veel edukamate teooriate poolt, mis on eitanud eelmiste teooriate poolt postuleeritud teoreetiliste objektide olemasolu, nii et võib oodata, et ka praeguste teooriate asemele tulevad uued teooriad, mis postuleerivad hoopis teistsuguseid mittevaadeldavaid teoreetilisi objekte.
See on üks tugevamaid realismivastaseid argumente. 
Seda laadi argumenti on esitanud teiste hulgas Pierre Duhem, Henri Poincaré ja Larry Laudan. Tänapäeval tuntud eksplitsiitsel kujul esitas selle esimesena Laudan 1981. aastal. 
Realistide väitel me oleme õigustatud uskuma, et meie praegused edukad teooriad on tõesed või ligikaudu tõesed, kusjuures ligikaudne tõesus tähendab, et nende teooriate kesksed terminid tõesti osutavad millelegi. Pessimistlik induktsioon õõnestab realisti õigustust oma episteemilisele optimismile ajaloolise vastunäitega. Larry Laudani väitel on teaduse ajalugu surnuaed, kus puhkavad kunagi empiiriliselt edukad teooriad, mille kesksed terminid osutusid mitte millelegi osutavateks. Näiteks 18. sajandil olid valguse eetriteooria ja humoraalne teooria meditsiinis uskumatult edukad, ometi ei usu me enam eetri olemasolu ega taha neid teooriaid nimetada ligikaudselt tõesteks. Laudan väidab, et kui mineviku edukasd teooriad on osutunud vääradeks, siis meil pole alust uskuda realisti väidet, et meie praegused edukad teooriad on ligikaudselt tõesed. 
Ei saa otseselt näidata, et varasemad edukad teooriad on väärad. Võib ainult öelda, et varasemad ja praegused edukad teooriad on omavahel vastuolus, mistõttu nad ei saa kõik tõesed olla. Sellest aga piisab, et öelda, et teooria empiiriline edukus ei saa olla tema (ligikaudse) tõesuse usaldatav tunnus. Niisiis pole ka põhjust pidada praegusi edukaid teooriaid (ligikaudselt) tõesteks.
Konstantin Pätsi annetatud Eesti Punase Risti teenetemärkide loend

Pärast Eesti Punase Risti teenetemärgi muutmist riiklikuks teenetemärgiks annetas Konstantin Päts Eesti riigipeana Eesti Punase Risti teenetemärgid järgmistele isikutele (loend on mittetäielik):
Karl Kangro

Karl Kangro (1862 Tartu – 11. mai 1935 Riia) oli eesti loomaarst.
Ta lõpetas Tartu veterinaarinstituudi, oli aastatel 1894–1897 Pärnu ja alates 1897. aastast Riia linna loomaarst, töötas alates 1921. aastast Läti Ülikoolis (alates 1928. aastast professor).
Indikaatorliik

Indikaatorliik ehk tunnusliik on bioloogiline liik, mis on tundlik keskkonnategurite muutuste suhtes. Näiteks iseloomustab indikaatorliigi olemasolu (ja ka tema suhteline arvukus) vastava ökosüsteemi, koosluse vm. seisundit, olgu seal siis haiguspuhang, saastumisnähud, liikidevaheline konkurents, kliimamuutus jne. 
Indikaatorliike kasutatakse bioindikatsioonis ja nad moodustavad olulise osa bioindikaatoreist.
Nõuded esinduslikule indikaatorliigile.
W. N. Harmani järgi peaks indikaatoriliigid vastama järgmistele nõuetele:
1. olema hõlpsasti määratavad uurija poolt, kes pole selle taksonoomilise rühma süstemaatika eriteadlane; 
2. liik peab olema enamikus temale sobivates biotoopides arvukas ja levinud suurel geograafilisel alal; 
3. liigil peab olema kitsapiiriline nõudlus mingi keskkonnateguri suhtes ja see nõudlus peab olema ühesugune kogu levila piires; 
4. liik peab olema suhteliselt pika eluaega; 
5. liik peab olema kas sessiilne või väheliikuv, s.t mitte suutma keskkonnatingimuste järsu muutumise korral vahetada kiiresti oma elupaika. See seab piirid paljudedele potentsiaalsetele indikaatororganismidele.
Veneetsia laht

Veneetsia laht (ka "Venezia laht") on laht Aadria mere põhjakaldal. 
Laht piirneb läänes Po deltaga ja idas Istra poolsaarega. Lahe loodekaldal asub Veneetsia laguun.
Assuani saar

Assuani saar on saar Niiluse 1. kärestikust allavoolu.
Saare pikkus on umbes 1200 m, laius umbes 400 m. Saar on kaljune, ulatub umbes 12 m üle jõepinna. Kuulub Egiptusele.
Hercule Poirot (telesari)

"Hercule Poirot" on Suurbritannia telesari, mis põhineb Agatha Christie kriminaalromaanidel. Sarja nimitegelast kehastab David Suchet. 
Aastatel 1989–2013 valminud kriminaalsari jõudis algupäraselt eetrisse kanalil ITV1. Kokku toodeti sarja 70 osa.
Eestis on telesarja näidanud Eesti Televisioon.
Osatäitjad.
Väidetavalt soovitas David Suchet'd Hercule Poirot' rolli Agatha Christie perekond, kes nägi teda lühisarjas "Blott on the Landscape". Enne võtete algust luges Suchet läbi kõik romaanid ja lühijutud, kus Christie Poirot'st oli jutustanud ning tegi Poirot' isikuomaduste põhjal hulga märkusi, et hiljem rolli võimalikult hästi sisse elada.
Teiste korduvate tegelaste osatäitjad:
Jaod.
Esimese, teise, kolmanda ja viienda hooaja jaod, välja arvatud "Hädaoht varitseb End House'is" ja "Salapärane mõrv Stylesis", kestavad 52 minutit. Kaks nimetatud jagu ja kõikide ülejäänud hooaegade jaod kestavad 103 minutit.
52-minutised osad põhinevad Agatha Christie lühijuttudel, mis on enamjaolt 1920. aastatel avaldatud. Lugude mugandamise käigus on tegevustikke oluliselt ilustatud ning mõni lugu leiab ekraniseeringus 1920. aastate asemel aset 1930. aastatel. Nii mainitakse telesarjas selliseid 1936. aasta ajaloolisi sündmusi nagu Fred Perry võit Prantsusmaa lahtistel meistrivõistlustel ja Jarrow' protestimarss.
103-minutised jaod põhinevad Christie romaanidel. Nende jagude eetrisse jõudmise ajaline järjestus erineb märgatavalt romaanide ilmumise omast. Nii nagu lühijuttude puhul, on ka romaanide tegevustiku toimumisaega ühe või kahe aastakümne võrra edasi nihutatud.
Eduard-Richard Villmann

Eduard-Richard Villmann (28. august 1882 Elistvere Tartumaa – 4. aprill 1942 Irkutski oblast) oli Venemaa Keisririigi ja Eesti sõjaväelane (kolonelleitnant). 
Pärast Moskva Aleksei junkrukooli lõpetamist 1902. aastal teenis ta Irkutskis 25. Ida-Siberi kütipolgus. Villmann võttis alamleitnandina osa Vene-Jaapani sõjas Port Arturi kaitsmisest ning lahingus 12. juulil 1904 kindluse 3. fordis jaapanlaste rünnaku tõrjumisel ilmutatud vahvuse eest autasustati teda Püha Georgi ordeni IV klassiga. Vastavalt ordeni statuudile sai temast automaatselt Venemaa keisririigi pärusaadlik. Venemaa keisririigi Senati heraldika departemangu otsusega 15. oktoobrist 1909 a. tunnistati Villmann Püha Georgi ordeni 4. järgu kavalerina pärusaadlikuks, õigusega olla kantud aadlisuguvõsaraamatute 2. ossa, vapp omistati 21. detsembril 1912 a. ja kanti Venemaa impeeriumi aadlisuguvõsade üldise vapikogumi 19. osasse.
Enne Esimest maailmasõda teenis Villmann Tartus 95. Krasnojarski polgus. Ta oli tuntud tegelane ka Tartu eesti seltskonnas, sest Postimees jälgis aastatel 1914–1915 oma veergudel mitme kuu vältel tema sõjateed. Ta oli üks esimesi eestlasi, kes õppis Peterburis Nikolai Kindralstaabi Akadeemias (seda siiski lõpetamata). Maailmasõjast võttis Villmann osa 271. Krasnoje Selo polgu roodu- ja pataljoniülemana. Saanud kevadel 1915 lahingus raskesti haavata, langes ta austerlaste kätte vangi. 
Pärast Eesti iseseisvumist ja Eestisse naasmist oli Villmann tegev Peastaabi juures inglise ja prantsuse keele tõlgina. Aprillis 1919 pöördus ta sõjaministri poole järgmise kirjaga: "Sellega kannan ette, et ma aprilli kuus 1915. a, nagu teenistuse lehest näha on, kapteniks olen tõstetud vanusega 13.08.1913. Kui St. Georgi ordeni kavaleril on mul õigus selle ordeni statuudi põhjal järgmist aukraadi kohe aasta pärast saada. Sellepärast palun mind alampolkovnikuks tõsta vanusega 13.08.1915."
Sõjaminister rahuldaski Villmanni taotluse ning ülendas ta vastavalt Georgi statuudi § 48 alampolkovnikuks. Riiki, mille ordeni statuudist käis jutt, ei olnud tegelikult enam olemas, kuid ordeni kuulsus ja privileegid elasid edasi. 
Kolonelleitnant Villmann lahkus sõjaväeteenistusest 1921. aastal, asudes elama Läänemaale Martna valda. 
1941. aastal ta arreteeriti ning mõisteti kontrrevolutsioonilise tegevuse eest 10 aastaks vangi. Villmann suri 4. aprillil 1942 Irkutski oblastis.
Tsopa järv

Tsopa järv ehk Põrmu järv (ka "Põrmujärv, Kogrejärv") on looduslik järv Võrumaal Võru vallas. Järv asub keset muidu tasast ja lagedat Navi küla, küllalt sügavas, pikas ja järskude kallastega orus. Järve läbib Tsopa oja.
Andrei Krasnoglazov

Andrei Krasnoglazov (sündinud 13. aprillil 1964 Moskvas) on Tallinnas asuva Puškini Instituudi juhataja.
Isiklikku.
Ta on abielus Inga Mangusega. Neil on tütred Katriin ja Annett Mangus.Mõlemad tütred käivad Tallinna 21.Koolis.
Vabapind

Vabapind on veepind, mis on kokkupuutes atmosfääriga ja seetõttu selle rõhust mõjutatud. 
Tavaline veekogu pind on vabapind.
Noorsootöö

Noorsootöö on tingimuste loomine noore (7–26-aastase) isiksuse mitmekülgseks arenguks, et võimaldada noortel vabatahtlikult perekonna-, tasemeharidus- ja tööväliselt tegutseda.
Eestis vastutab riigi tasandil noorsootöö kavandamise eest Haridus- ja Teadusministeerium ning rakendamise eest Haridus- ja Noorteamet. Põhivastutus noorsootöö arendamise ja korraldamise eest on kohalikel omavalitsustel.
Noorsootöö põhimõtted.
Noorsotöös lähtutakse järgmistest põhimõtetest:
Avatud noorsootöö.
Avatud noorsootöö eesmärk on toetada noorte aktiivset ja vabatahtliku osalemist ühiskondlikus elus. Avatud noorsootööd iseloomustab on noorte kaasatus ja isetegemine. Avatud noorsootöö põhineb inimsuhetel, tegutsetakse noortelt noortele põhimõttel või koos noortega, mentoriks on noorsootöötaja. Tegemist on pikaajalise protsessiga, mis aitab noortel täiskasvanuks saada. See annab võimaluse luua positiivne keskkond, kus noored tunnetavad oma tähtsust ühiskonnas.
Avatud noorsootöö korral:
Noorsootöö struktuurid.
Noortekeskus on kohalike omavalitsuste või mittetulundusühingute korraldatav noorsootöö organisatsioon. Noortekeskus on peamine noorsootöö elluviija. Noortekeskused võivad töötada eri vormides, seejuures kasutab enamik keskusi noortega töötamiseks avatud meetodit. 2021. aastal tegutses Eestis ligikaudu 300 noortekeskust.
Huvikool on noorsootöö valdkonnas tegutsev õppeasutus, mis loob võimalused huvihariduseks ja isiklikuks arenguks, sealhulgas oma keele ja kultuuri viljelemiseks erinevates huvihariduse valdkondades.
Noorteühendus on mittetulundusühing, mille liikmetest vähemalt kaks kolmandikku on noored ning mille eesmärk on noortega töö korraldamine ja läbiviimine. Hinnanguliselt on noorteühingutega seotud 10% noortest.
Noortemalev on noorte konkurentsivõimet toetav töökasvatuslik projekt, mis ühitab töötamise ja noorsootöö võimalused. Maleva eesmärk on noorte konkurentsivõimet suurendatakse noore tööalaste oskuste ja teadmiste arendamise kaudu.
Noorte püsi- ja projektnoortelaagrid on umbes 60 päeva kestvad tervise- ja arengupuhkust pakkuvad laagrid, mis kestavad vähemalt kuus päeva. Noorte püsilaagril peab olema kehtiv tegevusluba, projektlaager peab oma tegevuse kooskõlastama kohaliku omavalitsusega. Noortelaagri ühisprojekti koordineerib Eesti Noorsootöö Keskus.
Noorsootööühing on mittetulundusühing, mittetulundusühingute liit või sihtasutus, mille eesmärk on koondada noorsootöötajaid, noorsootööasutusi või muid noorsootööga tegelevaid üksusi ja korraldajaid ning esindada nende huve.
Noorte osalusnõukogude eesmärk on võimaldada noortel osaleda otsuste tegemisel ja oma huvide eest seista neid puudutavates valdkondades. Osaluskogul harilikult puudub õiguslik staatus. Osalusnõukogudesse saavad noored kas valimiste või delegeerimise kaudu.
Noorsootöö koolis on üldhariduskoolis ja kutsekoolis tehtav noorsootöö, mis aitab kaasa kooli õppekava eesmärkide saavutamisele ja põhineb õppekavavälisel tegevusel. Noorsootööd korraldavad kooli huvijuht, kooli õpilasesinduse esindaja ja ringijuhid.
Noorsootöö rahastamine.
Noorsootööd rahastatakse peamiselt viiest allikast:
Oma hinge nead

"Oma hinge nead" on Driveni ja venekeelset muusikat viljeleva räpiduo South-Dwa koostöös valminud eestikeelne singel.
24. märtsil 2009 toimus singli esitlus Radio Manias. Stuudios olid kohal Rando ja Kristo.
Aleksander Starkopf

Aleksander Starkopf (1885 – 11. mai 1940 Tallinn) oli endise ja uue Kohila valla vallavanem aastail 1914–1918, 1921–1923 ja 1937–1940, Väljapere talu peremees ja Kohila põllumeeste konvendi esimees.
Ta maeti 15. mail 1940 Hageri kalmistule.
Ivar Viil

Ivar Viil (12. jaanuar 1930 Tallinn – 12. jaanuar 1991 Tallinn) oli eesti keemik ja raadioajakirjanik.
Ta õppis Prantsuse Lütseumis, Tallinna 27. algkoolis ja Tallinna 10. Keskkoolis, mille lõpetas aastal 1948. Lõpetas TPI keemiainsenerina.
Ivar Viil oli ka Eesti Raadio "Tarkade klubi" liige.
Ivar Viil suri 12. jaanuaril 1991 Tallinnas ja maeti 17. jaanuaril 1991 Tallinna Aleksander Nevski kalmistule.
Töid.
И. Вииль, М. Корв, И. Кудрявцев, А. Мянник, Г. Степанова, Т. Томсон, И. Тянав, С. Файнгольд, А. Ханнус. Получение опытных партий моющих веществ на сланце-химическом комбинате "Кивиыли". Научно-технический отчет. Autoriseeritud masinakiri 1961
Isiklikku.
Tema isa oli Eesti ohvitser (kapten) Karl Viil (30. mai 1901 – 19. juuni 1943 Norilsk). Tema poeg oli diplomaat Eero Viil (1963–2019).
Aleksandr Aleksandrov (helilooja)

Aleksandr Vassiljevitš Aleksandrov (vene keeles Александр Васильевич Александров; 13. aprill 1883 Prahhino küla Rjazani lähedal – 8. juuli 1946 Berliin) oli vene helilooja, pedagoog ja dirigent, sõjaväemuusik (kindralmajor).
Aleksandrovi muusikaõpingud algasid Peterburi õukonna laulukapellis. 1900. aastast õppis ta kompositsiooni Aleksandr Glazunovi ja Anatoli Ljadovi juures, kuid katkestas haiguse tõttu. Aleksandrov jätkas õpinguid Moskva konservatooriumis Sergei Vassilenko kompositsiooniklassis. 1916. aastal õppis ta laulmist Umberto Masetti juures. 
Aleksandrov töötas aastatel 1906–1909 ja 1913–1916 Tveris, kus lõi muusikakooli juurde ka koori. Aastast 1918 töötas ta Moskva konservatooriumis pedagoogina, 1918–1922 Moskva Päästja Kristuse katedraali koorijuhina, aastast 1922 oli ta koori- ja sõjaväeansamblite dirigeerimise professor, 1922–1928 ka kammerteatri koormeister, 1926–1930 Riikliku koorikapelli (praegu A. A. Jurlovi nimeline Venemaa Riiklik Akadeemiline Koorikapell) dirigent. Ta asutas (koos F. N. Danilovitši ja P. I. Iljiniga) 1928. aastal M. Frunze nimelise Punaarmee Keskmaja juures Punaarmee lauluansambli (praegu A. V. Aleksandrovi nimeline Venemaa Armee Laulu- ja Tantsuansambel), oli selle muusikaline juht ja alates 1935. aastast ülem, kunstiline juht ja peadirigent.
Suure Isamaasõja ajal lõi ta laulu "Püha sõda" ("Священная война") ja teised kuulsaks saanud laulud. Aleksandrov oli ka NSV Liidu hümni (praeguse Venemaa hümni) viisi autor.
Aastast 1940 oli ta kunstiteaduste doktor, alates 1943 kindralmajor. 
Aleksandr Aleksandrov suri Saksamaal ringreisil olles.
Kiviloo mõis

Kiviloo mõis (saksa keeles "Fegefeuer") oli rüütlimõis Harjumaal Harju-Jaani kihelkonnas. Nüüdisajal jääb kunagine mõis Raasiku valla territooriumile Harju maakonnas.
Rootsi valitsusajal Eestis, 1584. aastal läänistati mõis Tallinna piiskop Christian Agricolale, 1641. aastal läänistati Martin Paulile.
1842. aastal omandasid mõisa Stackelbergid, kelle kätte see jäi kuni 1919. aasta võõrandamiseni, parun Konstantin Karl Otto Woldemar von Stackelbergilt.
Mõisa 19. sajandil valminud puidust härrastemaja põletati 1905. aastal. Selle asemele ehitati uus historitsistlik kivist Kiviloo mõisa härrastemaja, mis on tänini säilinud.
Eukarüootne rakk

Eukarüootne rakk ehk päristuumne rakk on üks kahest peamisest elusorganismidel esinevast rakutüübist (teine on prokarüootne rakk).
Eukarüootsetel rakkudel on eristunud rakutuum ja membraansed rakuorganellid (näiteks mitokondrid ja kloroplastid). 
Eukarüootsed on taime-, looma-, seene- ja paljude protistide rakud.
Prokarüootne rakk

Prokarüootne rakk ehk eeltuumne rakk on üks kahest peamisest organismidel esinevast rakutüübist (teine on eukarüootne rakk). Prokarüootsetel rakkudel puudub rakutuum ja membraansed organellid. Samuti on nad suuruselt oluliselt väiksemad kui eukarüootsed rakud. Prokarüootsed on bakterite ja arhede rakud.
Prokarüootsete rakkude uurimine sai võimalikuks alles 20. sajandi keskpaigast, sest varem puudus selleks sobiv tehnika.
Angloameerika

Angloameerika (varem eesti keeles "Anglo-Ameerika") on Ameerika osa, mille koloniseerisid peamiselt inglased ning kus tänapäeval on peamiseks keeleks inglise keel. Harilikult peetakse Angloameerika piirkonda kuuluvate maade all silmas Ameerika Ühendriike ja Kanadat.
Antarktise jääkilp

Antarktise jääkilp on Antarktise mandrit kattev liustik.
Antarktise jääkilp on üks kahest Maa jääkilbist, teine katab Gröönimaad. Antarktise jääkilp on maailma suurim liustik, mis katab umbes 98% Antarktise mandrist. Jääkilbi maht on 30 miljonit kuupkilomeetrit, mille täielikul sulamisel tõuseks maailmamere tase üle 60 meetri. Viimasel kümnendil on täheldatud, et on intensiivistunud jääpankade, sealhulgas suurte ja ülisuurte eraldumine Antarktika liustikest, mis on oletatavasti praegu toimuva globaalse soojenemise tagajärg.
Jääkilbi keskmine paksus on 1790 meetrit, suurim paksus on 4500 meetrit.
Demograaf

Demograaf ehk rahvastikuteadlane on demograafia alal töötav teadlane.
Demograafiks õppimine.
Eesti üks juhtivaid demograafe Kalev Katus sai väljaõppe Moskva Riiklikus Ülikoolis poliitilise ökonoomia erialal õppides demograafia õppekava läbides. Sama õppekava on läbinud Arvo Kuddo. 
Demograafia alane doktoriõpe Eestis toimub Tallinna Ülikooli Eesti Demograafia Instituudis. Sellele pani aluse Kalev Katus. Demograafia ja rahvastikuteadusega seotud aineid saab õppida ja kõiki kraade omandada ka Tartu Ülikoolis.
Demograafiline plahvatus

Demograafiline plahvatus ehk rahvastikuplahvatus ehk demoplahvatus on rahvaarvu kiire kasv demograafilise ülemineku tagajärjel. 
Demograafiliseks plahvatuseks nimetatakse ka demograafilise ülemineku teist etappi. Sellisele etapile on iseloomulikud suur sündimus, mis hakkab vähenema etapi lõpus, ja suremuse kiire vähenemine, mistõttu kasvab kiiresti loomulik iive. 
Demograafiline plahvatus järgneb traditsioonilisele rahvastiku taastetüübile ning on iseloomulik Aafrika, Aasia, Ladina-Ameerika ja Okeaania arengumaadele.
Eksportkultuur

Eksportkultuur on kultuurtaim, mida kasvatatakse selle saaduste ekspordiks.
Punamullad

Punamullad ehk ferralliitmullad (ld. "ferrum" – raud + ld. "alumen" – alumiinium) on suure mittesilikaatse raud- ja alumiiniumoksiidisisaldusega mullad. Nad on punast, oranži vms sarnast värvi, mida põhjustab suur poolteisthapendite (Fe2O3 ja Al2O3) sisaldus. Vanasti nimetati neid troopika puna- või kollamuldadeks. WRB-süsteemis vastavad neile kaks suurt rühma: Ferralsols ja Plinthosols.
Punamullad on kujunenud troopikas kauaaegse (üle 2 mln aastat) kestva keemilise murenemise tulemusena seal, kus on kujunenud lateriitne murenemiskoorik. Punast värvust põhjustab raud- ja alumiiniumoksiidi rohkus, mille suur sisaldus võimaldab lähtekivimit kaevandada alumiiniumi toorainena.
Mulla tüsedus on üle 6, kohati üle 10 meetri. Palav ja väga niiske ekvatoriaalne või troopiline mereline kliima soodustab rikkaliku taimestiku kasvamist ja taimejäänuste kiiret lagundamist, aga igapäevased tugevad hoovihmad uhuvad tekkinud huumuse ülemistest mullahorisontidest välja. Samuti võtavad kõrged ja võimsad puud taimejäänuste lagundamisel vabanenud toitained taas kasutusele. Selletõttu on punamulla huumushorisont väga õhuke ja huumusevaene. Selle asemele tekib mulla ülemisse ossa valkjas leedehorisont. Punamullad võivad olla erineva happelisusega.
Keemilise murenemise käigus eemalduvad mullast keemilised elemendid järgmises järjekorras: alguses kaltsiumi, pärast naatriumi, magneesiumi, kaaliumi ja isegi räni ühendid (mineraalidest vabanenud ränihape H4SiO4). Siis tekib kaoliniitsavi, mille koostises domineerib väheaktiivse murenemise lõppsaadus savimineraal kaoliniid. Punamuldadele on iseloomulik väike neelamismahutavus, mille tõttu nad ei suuda toitaineid kinni hoida, ja see ka soodustab mulla läbiuhtumist.
Punamuldi on nimetatud huumusevaesteks ja väheviljakateks, kuid nende huumusesisaldus ja produktiivsus sõltub mullatüübist. Ka lõimise ja mullaprofiili ehitus sõltub mullatüübist.
Punamullad põllumajanduseks eriti ei sobi oma vähese viljakuse tõttu. Siiski on neid tänapäeval hakatud ulatuslikumalt kasutama, aga selleks on vaja põllule lisada lupja ja väetist, mistõttu seda tehakse eelkõige pisut jõukamates riikides, näiteks Brasiilias.
Punamuldade tüübid on Ferralsols, Alisols, Nitisols, Acrisols ja Lixisols.
Punamuldade levik.
Punamullad on levinud Aafrika keskosas, Lõuna-Ameerika põhjaosas, vähem Kagu-Aasias. Nad katavad kogu maismaast umbes 17%. Austraalias on piirkondi, mis varem olid kaetud vihmametsaga, aga on nüüd muutunud nii kuivaks, et punamullast on saanud raudkivi.
Geostatsionaarne satelliit

Geostatsionaarne satelliit on Maa tehiskaaslane, mis jääb maapinna suhtes ühe ja sama punkti kohale.
Orbiit.
Geostatsionaarsete satelliitide orbiit on maapinnast 36 000 km kõrgusel ekvaatori kohal asuv vöö. Selles alas on satelliitide tiirlemisperiood täpselt üks tiir ööpäevas, mistõttu nad paistavadki maalt vaadatuna paigalseisvad. 
Geostatsionaarsed satelliidid peavad püsima selles alas, et ainsa neile mõjuva jõu – gravitatsiooni – põhjustatud ringliikumisel oleks täpselt õige kesktõukejõud.
Kesktõmbekiirendus on seoses orbiidi raadiuse ja satelliidi kiirusega: formula_1, kus a on kesktõmbekiirendus, v satelliidi kiirus ja r kaugus maakera keskpunktist.
Raadiusest tuleneva orbiidi, mille pikkus on formula_2, peab satelliit läbima ühe ööpäevaga. 
Kuna ka gravitatsiooni tugevus ja sellest tulenev kesktõmbekiirendus sõltuvad orbiidi raadiusest, ongi geostatsionaarsetel satelliitidel ainult ühe võimaliku kõrgusega orbiit (lisaks orbiidile, mis asub maakera keskpunktist täpselt maakera raadiuse kõrgusel ehk maapinnal).
Geostatsionaarsed satelliidid peavad asuma otse ekvaatori kohal, kuna kõigi maa kaaslaste orbiitide keskpunktid asuvad maa keskpunktis. Ainus selline orbiit, mis liigub maa pöörlemissuunas, asub ekvaatori kohal.
Orbiidi püsivus.
Erinevatel põhjustel on geostatsionaarsete satelliitide keskmine eluiga 10–15 aastat.
Satelliitidel esinevad väiksed kõrvalekalded, mis tulenevad nii Kuu kui Päikse gravitatsioonist ning sellest, et Maa pole ideaalne kera. Need vead parandatakse satelliidil asuvate mootoritega. Kui satelliidil kütus otsa saab, kaldub ta planeeritud orbiidist kõrvale ning võib ohustada teisi satelliite. Sellise olukorra vältimiseks liigutatakse satelliit enne kütuse lõppemist harilikult kõrgemale orbiidile.
Kasutusalad.
Ühe geostatsionaarse satelliidi signaal katab 42% maakera pinnast ning kolm satelliiti suudavad katta terve maakera, kui välja arvata väiksed alad pooluste lähedal. Neid kasutatakse ilma- ja sidesatelliitidena.
Satelliidi kõrgusest tulenev viivitus sides on ligikaudu veerand sekundit, mis on telekommunikatsiooni kasutamisel küllaltki suur ebamugavus.
Geostatsionaarse satelliidi suurim pluss seisneb selles, et tema poole suunatud antenne ei pea liigutama, mis teeb nad palju odavamaks, kui on pidevalt satelliite jälgivad antennid.
Sepapaja tänav

Sepapaja tänav on tänav Tallinnas Lasnamäe linnaosas Ülemiste asumis. 
Tänava nimetus on kinnitatud Tallinna Linnavalitsuse 19. märtsil 2003 määrusega endisel Dvigateli masinatehase territooriumil. 
Tänaval asuvad büroo- ja laohooned.
August Siller

August Siller (August Schiller; 2. detsember 1892 Rõngu – 22. juuli 1960 Tallinn) oli Eesti sõjaväelane (major), 42. Kaitse Pioneeripataljoni ülem.
Ta sai majoriks 24. veebruaril 1938.
Juulis 1944 Siller haigestus, pataljoniülemana hakkas teda asendama Johannes Pedaja. Punaarmee üksused murdsid septembris Emajõe rindest läbi ja lõid 42. politseipataljoni puruks. Siller arreteeriti Haapsalu sõjaväehaiglast ning viidi Saaremaa kaudu Saksamaale koonduslaagrisse, kus talle mõisteti aastat sunnitööd. Ta vabanes koonduslaagrist 1945. aastal ja naasis repatriandina Eestisse. Ta arreteeriti uuesti ja määrati 10+5 aastat. 1960. aastal tuli ta Siberist tagasi, kuid suri samal aastal Tallinnas.. Ta maeti 24. augustil 1960 Rõngu kalmistule.
Paastumaarjapäev

Paastumaarjapäev on ristiusu püha, mida tähistatakse 25. märtsil.
Paastumaarjapäeva teemaks on ingel Gabrieli ilmumine neitsi Maarjale, et kuulutada Jeesuse sündimist. Sellest tuleb ka püha nimetus. Maarja saadud tõotuses avaldub Jumala armu kogu rikkus.
Nagu paljud Vana testamendi isikud annab Maarja end tervikuna Jumala käsutusse. Ta teeb seda teadlikult ja väljendab oma nõusolekut: „Vaata, siin on Issanda teenija, sündigu mulle Sinu sõna järgi!” Maarjapäevade reas on tähistatud ka Maarja külaskäigupäeva (varem 2. juuli, kalendrireformi järel 31. mai), mille piibellikuks aluseks on Maarja külaskäik Ristija Johannese ema Eliisabeti juurde (Lk 1:36–55). Kuna selle püha eraldi tähistamine ei ole luterlikus kirikus Eestis tänapäeval reeglipärane, on nimetatud tekst võetud paastumaarjapäeva 2. ja 3. lugemisaasta evangeeliumiks.
Püha on tuntud ka eesti rahvakalendris. 
Rahvapärimuse järgi paastumaarjapäeval lasti kanad ja sead välja, et nad ennast ise toidaks. Tüdrukud võisid aita magama minna ja poisid võisid esimest korda ehale minna.
Arvjoonis

Arvjoonis on joonis, millel kujutatakse arvandmeid geomeetriliste kujundite (joonte, tulpade, sektorite) süsteemina. Arvjoonised hõlmavad diagramme ja kartogramme. Eristatakse lihtsaid diagramme, mis ülevaatlikul ja sageli lihtsustad kujul näitlikustavad tabeliandmeid, ja analüütilisi arvjooniseid, mida kasutatakse teaduslikuks otstarbeks.
Peter Wessel Zapffe

Peter Wessel Zapffe (18. detsember 1899 Tromsø – 12. oktoober 1990 Askeri vald) oli norra kirjanik ja filosoof.
Ta teosed väljendavad pessimistlikku vaadet inimese loomusele.
Ta sai mõjutusi Jakob von Uexkülli töödest.
Ta enda teostel on olnud tugev mõju norra ökofilosoofia arengule, sealhulgas Arne Næssi ja Sigmund Kvaløy Setrengi vaadetele.
Sigmund Kvaløy

Sigmund Kvaløy Setreng (ka Sætereng) (20. oktoober 1934 – 27. mai 2014) oli norra ökofilosoof.
Ta on muuhulgas toimetanud Peter Wessel Zapffe kirjutiste kogumiku.
Norra kuningas

Norra kuningas on Norra riigipea.
Praegune Norra kuningas on alates 17. jaanuarist 1991 Harald V, kes võttis ameti üle oma isalt Olav V. Troonipärijaks on Haakon. Kroonprints tegutseb kuninga äraolekul regendina
Norra kuningakoda kuulub Oldenburgi dünastiasse. Täpsemalt selle Taani-Saksa harusse, mis on tuntud kui Glücksburgi dünastia.
Kuigi Norra põhiseadus annab kuningale täidesaatva võimu, siis viib seda reeglina kuninga nimel ellu Riiginõukogu (Statsrådet), mis koosneb peaministri valitud kõige kõrgematest valitsuse ministritest.
Norra kuninglikul perekonnal on mitmeid ametlikke residentse üle riigi. Nende seas on Oslo kuningaloss, Gamlehaugeni loss Bergenis, Stiftsgården Trondheimis ja Ledaali mõis Stavangeris, Bygdøyi kuninglik mõis Oslos ja Kuninglik villa Holmenkollenis. Neist mitmed on osaliselt avatud ka avalikkusele.
Norra vapp kuulub Euroopa vanemate sekka ning oli algselt kuningakoja vapp. Kuninglikku vappi kasutatakse küll pigem harva ja selle asemel on põhiliselt kasutusel kuninga monogramm.
Richard Veermaa

Richard Veermaa, kuni 25. märtsini 1935 Richard Vreeman (26. mai 1901 Lasva vald, Võrumaa – 19. veebruar 1942 Ussollagi vangilaager, Permi oblast, Venemaa), oli Eesti poliitik ja politseijuht.
Võttis osa Vabadussõjast kaitseliitlasena eesliinil 05.12.1918-13.01.1919. 
Ta lõpetas Tartu Ülikooli õigusteaduskonna 1926. aastal. Korporatsioon Ugala liige.
1927-1932 vandeadvokaat Karl Pika abi ja 1932–1935 vandeadvokaat Võrus. 1925–1935 Kaitseliidu Võrumaa maleva pealiku abi. III, IV ja V Riigikogu liige ja Rahvuskogu Esimese Koja liige.
04.01.1935–09.05.1938 Politseivalitsuse direktor.
09.05.1938–12.10.1939 Kaarel Eenpalu teises valitsuses siseminister.
1940. aastal oli ta Eesti Mehaanilise Puutööstuse Aktsia Seltsi "A. M. Luther" riigi usaldusmees. 
Richard Veermaa arreteeriti NKVD poolt 18. septembril 1940 Tallinnas. Suri nõukogude vangilaagris.
Jaan Hünerson

Jaan Hünerson (4. veebruar 1882 Karksi vald, Pärnumaa – 5. juuni 1942 Sosva vangilaager, Sverdlovski oblast) oli Eesti agronoom ja poliitik. Ta arreteeriti Nõukogude okupatsioonivõimude poolt 1941. aastal ning lasti maha vangilaagris.
Flux Of Pink Indians

Flux Of Pink Indians oli Inglismaa anarho-punki ansambel.
Victor Neggo

Alexander Victor Woldemar Neggo (ka Viktor Neggo; 24. detsember 1890 Kuressaare, Saaremaa – 15. juuni 1942 Ussollagi vangilaager, Solikamsk, Permi oblast) oli Eesti poliitik, pedagoog ja haridustegelane.
Haridus.
Kooliharidust hakkas omandama kodus, seejärel õppis Kuressaares M. Eisenschmidti eraalgkoolis ning sealses kroonugümnaasiumis, mille lõpetas 1910. aastal. Pärast seda õppis Peterburi ülikooli füüsika-matemaatika teaduskonnas. Korp! Fraternitas Estica vilistlane.
Elukäik.
Töötas õppejõuna Kuressaares, Tartus, Tallinnas, sõjakoolis, Narvas ja Valgas. 
Neggo oli Tallinna omakaitse salgaülem. Võttis osa iseseisvusmanifesti väljakuulutamise eeltöödest ja põrandaalusest organiseerimistööst Saksa okupatsiooni ajal. Oli "chargé d'affaires" ja konsul Pihkvas Vene Loode valitsuse juures ja välisministeeriumi sekretariaadis konsulaar- ja passiosakonna juhataja kohusetäitja ning Berliini Eesti peakonsulaadi sekretär. 
1917. aastal valiti ta Saaremaalt Radikaal-Sotsialistliku Partei (hilisema Tööerakonna) kandidaadina Eesti Maanõukokku. Hiljem läks ta üle Maaliitu. 1919. aasta jaanuarist kuni augustini töötas ta Eesti Ajutise Valitsuse Saare maakonna komissarina, ülesandega kontrollida seaduste ning Eesti Ajutise Valitsuse määruste ja korralduste täitmist kohalike ametiasutuste poolt. Neggo ametiajal toimus Saaremaa mäss (juhtis selle likvideerimist), mille kohta ta avaldas hiljem mitu kirjutist.
Võttis osa Kaitseliidu tegevusest alates selle loomisest, olles mitme maleva propagandapealik ja vanem. Oli Noorte Kotkaste üks ellukutsujatest ja lühiajaliselt esimene peastaabi ülem. 
1932–1934 oli Valga Ühisgümnaasiumi ja 1934–1940 Tartu Poeglaste Gümnaasiumi direktor. 
Surmaotsus, hukati.
Isiklikku.
Tema abikaasa oli Lucia Neggo, kes oli tegev nais- ja noorsoo-organisatsioonides (oli nt Valgas kodutütarde ringkonnavanem, kuulus kodutütarde organisatsiooni ja naiskodukaitsesse). Victor Neggol oli kaks poega ja kaks tütart.
Hugo Kukke

Hugo Villi Kukke (1. märts 1898 Pala vald, Tartumaa – 3. august 1942 Sevurallagi vangilaager, Sverdlovski oblast) oli Eesti poliitik. 
Ta arreteeriti NKVD poolt Tallinnas 1941 ja mõisteti NSV Liidu sõjatribunali poolt surma.
Nikolai Viitak

Nikolai Viitak VR I/3 (2. november (vkj)/ 14. november 1896 Kivi-Alliku, Saarde kihelkond, Pärnumaa – 24. aprill 1942 Sevurallag, Sverdlovski oblast) oli Eesti poliitik ja sõjaväelane.
Õppis Peterburi Ülikoolis ja Riia Polütehnilises Instituudis, osalev ohvitserina I maailmasõjas ja Vabadussõjas kapteni auastmes (1. diviisi sideülem).
1925. aastal lõpetas Darmstadti tehnikaülikooli, töötas ehitusinsenerina. 
Majandusministri abi aastail 1936–1937. 4. juulil 1936 valiti ta AS "Telliskivitehased" nõukogu esimeheks. Teedeminister 1937. aasta augustist kuni 1940. aasta juunini Konstantin Pätsi viiendas valitsuses, Kaarel Eenpalu valitsuses ja Jüri Uluotsa valitsuses. 
I Riigivolikogu liige (21. valimisringkonnast).
Arreteeriti NKVD poolt 1941. aastal, mõisteti surma ja hukati. Pere küüditati NSV Liitu.
Isiklikku.
Tema abikaasa Leeni isa Anton Teetsov oli Jaan Tõnissoni kolmandas valitsuses rahaminister.
Nikolai Talts

Nikolai Talts (26. november 1890 Laiksaare vald, Pärnumaa – 26. jaanuar 1949 Tallinn) oli Eesti advokaat ja poliitik.
Nikolai Talts sündis Laiksaare vallas Pärnumaal talupidajate pojana. Õppis Laiksaare vallakoolis, 1900–1902 Jõhvi ministeeriumikoolis, 1902–1910 Riia vaimulikus koolis ja seminaris ning Varssavi ülikoolis õigusteadust (lõpetas 1914). 
Oli vandeadvokaadi abi Pärnus, Pärnumaa miilitsaülem, Pärnu Maakonnavalitsuse ja Pärnu Linnavolikogu liige, Asutava Kogu liige, Põllutööministeeriumi juriskonsult ja põllutööministri abi.
Nikolai Talts oli Konstantin Pätsi viiendas valitsuses põllutööminister (1933–1938) ja Rahvuskogu liige. 
Ta vahistati 16. novembril 1944 NKVD poolt ja mõisteti tribunali otsusega 25. veebruaril 1946 §58-3 alusel viieks aastaks vangi. Vabanes vangistusest 1949. aasta jaanuaris.
Ludvig Ojaveski

Ludvig Ojaveski (kuni eestistamiseni märtsis 1935 Ludvig Mühlbach, 26. aprill 1892 Kõnnu vald, Harjumaa – 6. august 1940 Nõmme) oli Eesti poliitik, Nõmme linnapea. 
Valiti 1. jaanuaril 1925 koos Johannes Lindemanni ja Jaan Vagaga taastatud Nõmme Kaitseliidu ajutisse juhatusse. 25. aprillil 1934 nimetas Vabariigi Valitsus ta Nõmme linnapeaks. 5. detsembril 1939 valiti ta ainsa kandidaadina ühehäälselt (kõik 28 häält poolt) tagasi Nõmme linnapeaks. Linnapeana oli Ojaveski Kaitseliidu Nõmme malevkonna propagandapealik.
Ta oli Rahvuskogu liige, Nõmme Loomakaitse Seltsi asutaja, esimene esimees aastail 1930–1932 ja auliige; Eesti Vastutavate Ametnikkude Ühingu esimees; Nõmme Majaomanikkude Panga juhatuse esimees. 12. juunil 1940 valiti ta Omakaitse Sihtkapitali Nõmme komitee esimeheks 
Teise Nõukogude okupatsiooni ajal lõpetas ta tõenäoliste repressioonide kartuses oma elu enesetapuga.
Isiklikku.
Tema poeg oli põllumajandusteadlane Kalju Ojaveski.
Ants Oidermaa

Ants Oidermaa (enne nime eestistamist Hans Oidermann, perekonnanimi muudetud 4. jaanuaril 1935, eesnimi 31. detsembril 1936; (2. detsember 1891 Sauga vald, Pärnumaa – mõistetud surma 2. juulil 1941 Tallinnas) oli Eesti poliitik.
Õppis Peterburi ülikooli filosoofiateaduskonnas (1912–1914),
1914. astus vabatahtlikult Vene sõjaväkke ning lõpetas sõjakooli ja sai esimese ohvitseriauastme, sõdis esimeses maailmasõjas ja Venemaa kodusõjas Koltšaki vägede koosseisus Punaarmee vastu.
1920. aastal pärast Venemaa kodusõja lõppu tuli Eestisse tagasi, aastail 1922–1927 töötas diplomaadina (keskasutises, 1926 I sekretär Lätis, 1926–1927 oli esindaja Leedus).
Üleriikliku Põllumeeste Esituse peasekretär, ajalehe Kaja peatoimetaja 1931–1934.
Isamaaliidu keskjuhatuse liige aastail 1935–1940, Riikliku Propaganda Talituse juht aastail 1935–1937, ajalehe Uus Eesti peatoimetaja aastail 1937–1939, minister aastail 1939–1940 Kaarel Eenpalu teises valitsuses ja Jüri Uluotsa valitsuses (ühtlasi oli tema peale eriülesandena pandud Riikliku Propaganda Talituse ja alates 6. maist 1940 Informatsiooni Keskuse juhtimine). Rahvuskogu Esimese Koja (73. valimisringkonnast, seltskondlike komiteede poolt), alates 7. aprillist 1938 I Riigivolikogu liige (34. valimisringkonnast, Põhiseaduse Elluviimise Rahvarinde poolt).
Arreteeriti detsembris 1940 Aegviidus, kus varjas ennast Nõukogude okupatsioonivõimude eest. memoriaal.ee järgi arreteeriti 9. detsembril 1940 Nõmmel.
Eduard Riisna

Eduard Riisna (kuni 15. oktoobrini 1938 Eduard Riismann; 6. märts 1898 Juuru vald, Harjumaa – 2. november 1990 Toronto) oli Eesti poliitik, I Riigivolikogu liige.
Ta õppis Westholmi Gümnaasiumis ja Tallinna Õhtugümnaasiumis ning lõpetas 1925. aastal Tartu Ülikooli õigusteaduskonna. Osales vabadussõjas. Akadeemiliselt kuulus ta EÜS-i Ühendus.
Riisna valiti 1936. aastal uut põhiseadust välja töötavasse Rahvuskogusse ning 1938. aastal valiti ta 10. valimisringkonnast I Riigivolikogusse. Paguluses jätkas ta Riigivolikogu liikmena tegevust Riigivolikogu ja Riiginõukogu liikmete Põhja-Ameerika rühma kirjatoimetajana. Ta oli ka 1939. aastal valitud Tallinna linnavolinik. Poliitiliselt kuulus Uuendusliitu, Konstantin Pätsi Riigivanemaks Valimist Korraldavasse Komiteesse ja Põhiseaduse Elluviimise Rahvarindesse.
Ta oli Tööühingute Liidu esimees ja ka üks ühingu Radikaal asutajaid.
Riisna põgenes 1944. aasta sügisel perega Rootsi ja 1951. aastal emigreerus perekonnaga Kanadasse Torontosse. Seal tegutses pikka aega Balti Liidu ja Eesti Liidu Kanadas esimehena. Riisna oli Toronto Eesti Ühispanga asutajaliige ning üks RVN-i loojatest.
Tema palvel kanti perekonnanimi Riisna (nr 378 all) perekonnanimede kaitseregistrisse.
Isiklikku.
Tema abikaasa oli tõlk, ühiskonnategelane ja valitsuse erinõuandja immigrantide küsimustes Olga Riisna (nad abiellusid 1933. aastal). Neil on kaks tütart: Aime (sündinud 1935) ja Ene (sündinud 1938).
Artur Tupits

Artur Tupits (8. oktoober 1892 Pikknurme, Puurmani vald, Tartumaa – 28. oktoober 1941 Ussollagi vangilaager, Solikamsk, Molotovi oblast (nüüd Permi krai), Vene NFSV) oli Eesti ajakirjanik ja poliitik.
Elukäik.
Artur Tupits oli I, II, III, IV ja V Riigikogu ning Rahvuskogu ja I Riigivolikogu liige ja põllutööminister neljas valitsuses. Ta esindas Maaliitu, hiljem põllumehi.
Ajalehe Kaja peatoimetaja ning Riigikogu liikmena andis Tupits 1929. aastal Riigikogu vestibüülis kõrvakiilu toonasele töö- ja hoolekande- ning haridusministrile Leopold Johansonile. See oli üheks suuremaks skandaaliks Riigikogu ajaloos ning kõnekeelde tuli väljend "tupitsat tegema", mis hiljem mugandus väljendiks "tuupi tegema". Juhtum lahendati 1932. aastal, kui mõlemad pooled kuulusid koos valitsusse.
Juunis 1940 sooritas Artur Tupits ametiülesannete täitmisel üle-Eestilise ringreisi. Hävinud oli umbes 2 500 000 viljapuud, ligemale 100% pirni- ja ploomipuudest. Kõige raskemalt oli külm kahjustanud õunapuid Tartu-, Võru- ja Petserimaal. Põllutööministeeriumis töötati välja üldjooneline kava puuviljaaianduse ülesehitamiseks, mis nägi ette 10 aasta jooksul 3 400 000 uue viljapuu istutamise.
Artur Tupits vahistati 16. novembril 1940 Tallinnas, talle mõisteti 14. mail 1941 tribunali otsusega §58-13 ja §58-2 alusel 10+5 aastat ja ta suri Solikamskis Ussollagi vangilaagris 28. oktoobril 1941.
Karl Puusemp

Karl Puusemp (21. oktoober 1903 Tähtvere vald, Tartumaa – 18. juuni 1978 Türi) oli Eesti vaimulik ja poliitik. 
Puusemp lõpetas 1927. aastal Tartu Linna Õhtuse Ühisgümnaasiumi, õppis aastatel 1926–1927 Tartu Ülikooli põllumajandusteaduskonnas ja aastatel 1927–1934 usuteaduskonnas. Ta oli korporatsiooni Rotalia liige. 
Aastatel 1934–1935 oli Puusemp prooviaastal Rõuge Maarja koguduses (Valter Viksi juures). 11. veebruaril 1935 ordineeriti ta õpetajaks. 1935. aastal oli ta Rõuge Maarja koguduse õpetaja Valter Viksi isiklik adjunkt. 
Aastatel 1936–1958 oli ta Pindi koguduse õpetaja. Sisuliselt teenis ta Pindi kogudust aastani 1948, kuni sai teada, et teda kavatsetakse vahistada. Siis otsustas ta sõita Krimmi tervist kosutama, enne aga taotledes luba sanatooriumis oleku ajal lubada jutlustajana töötada oma naisel Hiljal. Sanatooriumist ta aga tagasi ei ilmunud ning 1954. aastani teenis kogudust jutlustajana tema abikaasa, kes kasvatas sel ajal üksi kolme last. Karl Puusemp varjas ennast, läbiotsijad teda ei leidnud. 
1953. aastal Eesti NSV Siseministeeriumi Võru osakonnas koostatud tagaotsimistoimiku järgi varustas Puusemp aastatel 1944–1948 kirikuõpetajana metsavendi valedokumentidega ning abistas neid. 1948. aastast alates pidas ta sidet Võrumaa metsavendade ühe juhi Jaan Rootsiga, kes langes lahingus juunis 1952. Kui aastal 1954 jõudis kätte tütre leeripäev, tuli Puusemp peidust välja ning andis ennast Võrus miilitsas üles. 
Aastatel 1954–1958 teenis Puusemp edasi Pindi kogudust ning aastatel 1958–1978 õpetajana Türi Püha Martini kogudust. Aastal 1972 taastati tema eestvõttel 1941. aastal purustatud Türi kiriku tornikiiver. 
Karl Puusemp oli alates 1938. aastast I Riigivolikogu liige (Riigivolikogu 75. valimisringkonnas).
Mihkel Reimann

Mihkel Reimann (19. juuli 1889 Väätsa vald, Järvamaa – 26. november 1968) oli Eesti põllumees ja poliitik.
Elulugu.
Reimann sündis Järvamaal Väätsa vallas talupoja pojana. Hariduse omandas ta Türi kihelkonnakoolis ja Paide linnakoolis ning sai 1908. aastal pedagoogiliste kursuste läbimise järel õpetaja kutse. Ta töötas õpetajana kaks aastat Särevere valla Lokuta algkoolis, siirdudes seejärel Tallinna täiendõppele keskkooli õhtukursustele. Hiljem õppis Reimann veel põlluteadust Tartu Eesti Põllumeeste Seltsi korraldatud kursustel, et üle võtta isatalu, kuid samal ajal alanud esimene maailmasõda viis ta hoopis sõtta. Eesti polkude asutamispäevil korraldas Reimann eestlastest sõjameeste rahvusväeosadega liitumist, liitudes ka ise 3. polguga. Pärast Vabadussõda asus Reimann tööle põllumehena Väätsa vallas Küti talus.
Lisaks talupidamisele võttis Reimann agaralt osa ka ühiskonnaelust. Ta oli kokku kolm korda Väätsa vallavanem ning oli Järva maavolikogu liige. Reimann valiti 1931. aastal Põllutöökoja esimese koosseisu liikmeks ning põllumeeste konventide asutamise järel Türi põllumeeste konventi, kus ta sai juhatuse liikmeks. Ta võttis osa ka Kaitseliidu tegevusest. 1938. aastal kandideeris Reimann I Riigivolikokku Põhiseaduse elluviimise rahvarinde kandidaadina Järvamaal 22. ringkonnas Peet Nõmmiku ja Mihkel Rõugu vastu. Reimann sai valimistel 2647 häält ja osutus Riigivolikogusse valituks. Riigivolikogu 7. koosolekul 5. mail 1938 valiti Mihkel Reimann August Jürima ettepanekul rahvakasvatuse ja -kultuuri komisjoni ning maa-, töö- ja rahvaheaolu komisjoni liikmeks. 
1940. aastal valiti Reimann Järvamaa Isamaaliidu juhatusse.
1943. aastal oli Reimann Eesti Rahva Ühisabi Väätsa valla nõukogu liige. Eesti okupeerimise järel arreteerisid bolševikud Reimanni 18. detsembril 1944 ning talle määrati 10 aastat vangistust. Ta oli aastatel 1944–1949 Leningradis vanglas. 1949–1954 oli ta Mordvas vangilaagris. 
Pärast Karl Kaupsi surma 8. oktoobril 1968 oli Mihkel Reimann vanim elusolev I Riigivolikogu liige.
Mihkel Reimann suri 26. novembril 1968. aastal.
Isiklikku.
Mihkel Reimani vanemad olid Mihkel Reimann (1850–1941) ja Eva Reimann (sündinud Nuut; 1860–1931) ning abikaasa Miina Reimann (sündinud Minkovitš; 1898–1972).
Mihkel Reimanni lapselapselaps on Priit Värk, kes oli aastatel 2014–2015 ja uuesti 2017–2021 Paide linnapea.
Valter Eenmaa

Valter-Aleksander Eenmaa (kuni 8. juunini 1936 Einmann; 24. jaanuar 1898 Riia – 20. juuli 1948 Tallinn) oli eesti poksija. 
Ta lõpetas 1914. aastal Tallinnas kaubanduskooli.
Poksija ja poksitegelasena.
Ta hakkas poksiga tegelema 1920. aastal Tallinna Spordis, kus tema treener oli Arkadi Harlampijev. 
Ta kuulus Spordi meeskonda selle esimesel avalikul võistlusel, kohtumisel 1. oktoobril 1921 Helsingi Poksiklubiga (see oli ka helsinglaste esimene avalik võistlus üldse). Ta võitis kergekaalus (kuni 135 naela ehk 61,2 kg) oma kohtumise Helsingi klubi esindajaga. Ta võitis 1922. aastal Helsingis peetud rahvusvahelisel võistlusel (selle võistluse täpne nimetus on teadmata) ainsa eestlasena esikoha kergekaalus (kuni 135 naela ehk 61,2 kg). 
Ta oli 1925. aastal Eesti meister kergekeskkaalus (kuni 147 naela ehk 66,7 kg).
Ta oli Tallinna Poksiklubi üks asutajaid ja selle esimene esimees. Hiljem tegutses ka poksikohtunikuna. 
Elukäik.
Eenmaa võttis osa Vabadussõjast soomusrongil Kapten Irv.
Hiljem töötas Tolliametis raamatupidajana. Ta osales II maailmasõjas Saksa sõjaväes. 
Ta arreteeriti Nõukogude võimu poolt 21. aprillil 1948. Eenmaa suri veel kohtu või erinõupidamise otsuseni jõudmata, tema surma- ja matuseolud pole teada.
Lars Christenseni mäetipp

Lars Christenseni mäetipp (norra keeles "Lars Christensen-toppen") on kilpvulkaan Antarktikas asuval Peeter I saarel.
Geograafilised koordinaadid on 68°50′ S, 90°37′ W või 68°51' S, 90°35' W.
Selle tipp on saare kõrgeim mäetipp. Mäe kõrgus merepinnast on 1640 m või 1646 m või 1750 m või 1753 m. Lars Christenseni mäetipp on kõrguselt merepinnast Antarktika mäetippude seas 75. kohal. Ta on ultraprominentne mäetipp. 
Vulkaan on kaetud liustikuga.
Vulkaani tipus on 100 m laiune kraater. 
Vulkaani kuju osutab tema noorusele. Et vulkaani ülemine osa ei ole muutunud, siis võib osa sellest olla pärit Holotseenist või koguni ajaloolisest ajast (LeMasurier, Thomson 1990).
Vulkaani peetakse kustunuks.
Ta on saanud nime norra reederi Lars Christenseni järgi. Tema vaalapüügilaev Odd I seilas jaanuaris 1927 ümber Peeter I saare.
Maarit Murka

Maarit Murka (sündinud 2. detsembril 1981) on eesti kunstnik. 
2004. aastal lõpetas Murka Eesti Kunstiakadeemia maalikunsti erialal, 2006. aastal kaitses ta magistritööd Helsingi Kunstiakadeemias. Hiljem on ta õppinud Balti Filmi- ja Meediakooli magistriõppes.
Murka kuulub Eesti Kunstnike Liitu ja Maalikunstnike Liitu. 2001. aastast osaleb ta näitustel.
Korjus

Korjus on suurema surnud looma (mitte inimese) keha. 
Lagunevat korjust nimetatakse raipeks.
Protsessid korjuses.
Surnud loomal lõdvestuvad kõigepealt kõik lihased. 
Varsti pärast seda (enamasti mõne tunni jooksul, ajavahemik oleneb temperatuurist) saabub koolnukangestus. Sel ajal on looma liha veel värske. 
Lihas sisalduvate ensüümide toimel kaob laibakangestus mõne ööpäeva jooksul ja lihased lõdvestuvad uuesti. Need ensümaatilised protsessid (autoproteolüüs) on korjuse lagunemise esimene etapp, mistõttu nüüd võib korjust nimetada ka raipeks, kuigi selle liha on inimestele ja röövloomadele ikka veel söödav (vt laagerdamine). Lõpnud looma immuunsüsteem on sel ajal veel toimiv, mistõttu ei saa alata bakteriaalne roiskumine, millest tekivad laibamürgid. Antikehad ja leukotsüüdid võitlevad mitu ööpäeva enamiku mikroobidega, kuni antikehad saavad otsa ja leukotsüüdid on kogu korjuses leiduva C-vitamiini ära tarvitanud. Alles siis lakkab surnud looma immuunsüsteem täielikult töötamast ning bakterid hakkavad korjust seedima ning paljunema.
Elīna Zālīte

Elīna Zālīte (19. oktoober 1898 Läti, Alūksne rajoon Trapene vald Vososi talu – 7. aprill 1955 Riia) oli läti kirjanik ja tõlkija. 
Õppis Jaunlaicene vallakoolis, Valga tütarlastegümnaasiumis ning sooritas küpsuseksamid 1918. aastal eksternina Tartu tütarlaste gümnaasiumis.
Töötas õpetajana Alūksnes ja Hopas ning dramaturgina Riia Kunstiteatris, seejärel vabakutselise kirjaniku ja tõlkijana. Oli tegev ka Riia muusika-komöödiateatri kirjandusala juhatajana.
Kirjanduse alal debüteeris 1921. aastal eesti luule läti keelde tõlkijana, avaldades Villem Grünthal-Ridala luuletuse "Ohvrikivi". Seejärel avaldas ka originaalvärsse ja proosat. 1929. aastal ilmus tema tõlkes "Kalevipoeg". Tõlkis ka A. H. Tammsaare "Kõrboja peremehe" (1925), "Tõe ja õiguse" I–IV (1936) ja "Elu ja armastuse" (1938), samuti Eduard Vilde, August Kitzbergi, Oskar Lutsu, Mait Metsanurga, Hugo Raudsepa, Friedebert Tuglase jt teoseid. Tõlkis soome keelest Aleksis Kivi "Seitse venda".
Kirjutas ka näidendeid, millest eesti keelde tõlgitult on avaldatud komöödiad "Armu väikesed vääratused" (1932), "Šokolaadiprintsess" (1947) ja "Sõna on naistel" (1952).
Maetud Rainise kalmistule.
Apes asub Elīna Zālīte memoriaalmuuseum, mille ekspositsioon pärineb 1973. aastast.
Voore (Keskmaa)

Voore (ingl "Bree") on küla J. R. R. Tolkieni triloogias "Sõrmuste Isand".
Voore oli tähtsaim küla Vooremaal, mis asus nagu saareke kesk ümberringi laiuvaid tühermaid. Voorel elasid sõbralikult koos nii Suur Rahvas kui Väike Rahvas (kääbikud). Voore elanikud olid enamasti pruunijuukselised, laiaõlgsed ja lühemat kasvu, rõõmsameelsed ja isepäised: nad ei allunud kellelegi peale iseenda, kuid kääbikute, päkapikkude, haldjate ja ka teiste maailmade asukatega käisid läbi rohkem ja sõbralikumalt, kui Suurel Rahval muidu kombeks oli.
Voore küla seisis vanal maanteede ristumiskohal. Seal ristusid paljud tähtsad teed, näiteks Idatee ühe teise iidse teega, kus omal ajal olevat tihe liiklus olnud. Samuti ristus seal vana Põhjatee, mis oli ammu tühjaks jäänud ja rohtunud, mistõttu Voore rahvas kutsus seda sageli Roheliseks Teeks. Nende teede ääres asub vana Kepsleva Poni kõrts.