Jõelähtme kivikirstkalmed

Jõelähtme kivikirstkalmistu on Harju maakonnas Jõelähtme vallas Jõelähtme külas paiknev arheoloogiamälestis. Kivikalmeväli asub 20 km Tallinnast ida pool. 
1975. aasta aprillis avastas esimese kalme Vello Lõugas. Kaevamisi alustas 1982. aastal Ants Kraut. Jõelähtme kivikirstkalmed jäävad 50 m laiusesse Rebala muinsuskaitsevööndisse. Jõelähtme kivikalmistu on märkimisväärne oma matmiskohtade arvu poolest, kus on kokku 36 kivikirstkalmet.
Muistise uurimislugu.
Jõelähtme kivikirstkalmed kaevas läbi Ants Kraut 1982.–1984. aastal seoses Tallinna–Narva maantee laiendamisega. Kaevamiste käigus avastati, et tegu on olnud suurema kalmeväljaga: leiti küll 36 kivikirstkalmet, kuid tõenäoliselt oli kivikalmeid algselt palju rohkem. 1946.–1949. aasta tee-ehitusega sai kalmistu tugevalt kannatada ning kalmevälja põhja- ja lääneosa enam väljakaevamiste ajaks säilinud ei olnud. Põhjaosa jäi Tallinna–Narva maantee alla või hävines selle ehitusel. Seega säilinud osa kalmistust võis olla kolmandik või veerand sellest, mis see algselt oli. 
1985.–1986. aastal rekonstrueeriti kivikalmeväli 25 m kaugusele algsest asukohast, otse maantee E20 äärde ja väikese muuseumi kõrvale. 
Muististe kirjeldus.
Ligikaudu 60×50 m suuruselt alalt leitud 36 kivikirstkalmet on ehitatud paekivist ja osaliselt ka raudkivist. Kalmed koosnesid ebakorrapärastest ringmüüridest, mis ümbritsesid paeplaatidest ehitatud kivikirste. Kirstud olid enamasti suunaga põhjast/kirdest lõunasse/edelasse.
Ringmüüri läbimõõdu järgi sai kalmed liigitada kolme rühma: 9 suurimat kalmet olid läbimõõduga 6–9 m, 18 kalmet olid 4–6 m läbimõõduga ja 9 kalmet olid alla 4 m läbimõõduga. 6–9 m diameetriga ringmüürid asusid üksteisest 10–15 m kaugusel. Nende vahele jäid 18 keskmise ja kõige väiksema läbimõõduga kalmet.
Vaatamata kivikalmete tagasihoidlikele mõõtmetele olid kivikirstud suhteliselt suured. Enamasti oli kirstude pikkus vahemikus 2–2,5 m ja kirstude laius vahemikus 0,5–1,5 m. Säilinud kõrgus ringmüüridel oli 20–40 cm, aga tõenäoliselt olid müürid algselt 50–60 cm kuni meetri kõrgused. Tähtis on märkida, et kirstus püsti või viltu seisnud paeplaadid viitavad sellele, et kirstud ei olnud pinnasega täidetud – kividel oli tühja ruumi vajumiseks. 
Luud.
Jõelähtme kivikalmistu luud olid väga fragmentaarselt säilinud. See võib olla tingitud looduslikest põhjustest või hilisemast inimtegevusest. Välitööde ajal tundus, et iga kirstu jaoks oli mõeldud ainult üks laibamatus. Hilisemad osteoloogilised uuringud näitasid, et ühte kirstu oli maetud vähemalt kaks või rohkem inimest. 
Kalmeväljalt leiti palju loomaluid, kuid nende radiosüsinikudateeringud näitasid, et luud ei pärine pronksiajast. Näiteks kalmete lähedalt leitud koera ja kassi luude uuringud andsid tulemuseks vastavalt 260–540 pKr ja 990–1160 pKr. 
Jõelähtme kivikalmetest leiti mõned põlenud luukatked, kuid nende puhul puudus selgus, kas need kuuluvad inimesele või loomale.
Jõelähtme kalmevälja uuringute järgi selgus, et inimesi ei maetud ainult kirstu, vaid ka sellest väljapoole kiviringiga ümbritsetud alale. Luude paiknemisel ei olnud maetute vanusel mingit tähtsust. 
Matused.
Osteoloogiliste uuringute põhjal sai ka määrata Jõelähtme kalmistule maetud inimeste vanuselist jaotust. Ligikaudu viiendik (20%) maetutest olid imikud, kes surid esimese 18 kuu jooksul ja umbes kolmandik (33%) olid lapsed, kes surid vanuses 2–10 aastat. Täiskasvanud, kes olid üle 20 aasta vanad, moodustasid umbes 30% maetutest. Ülejäänud 10–15-aastased ja 15–20-aastased moodustasid võrdse osa ehk kumbki 8,5% maetutest. Luukogumis on meessoo esindatus selgelt ülekaalus tõenäoliselt seetõttu, et tugevasti fragmentaarsest materjalist on meeste sootunnuseid lihtsam tuvastada kui naiste omi. Täpset surnute arvu öelda ei saa, aga maetute miinimumarv võib olla 100 ringis. Surnute vanuse varieerumise tõttu võib tõenäoliseks pidada, et Jõelähtme kalmistule maeti suur osa kogukonna liikmetest. Seega kalmesse matmise eelduseks ei olnud isiku kõrgem staatus, saavutused või teod elu jooksul.
On oluline välja tuua, et kivikirstmatused ei olnud suletud leiud, sest kivikirstud pidid olema korduvalt avatud, et matta uusi surnukehi või ka midagi välja võtta. Kuna kivikirstud olid kergesti ligipääsetavad, ei saa välistada, et hauaröövlid või loomad neid rüüstanud pole.
Dateeringud.
Jõelähtme kalmevälja esemete leiud annavad suhteliselt piiratud kasutusaja, Põhjala IV ja V periood (1100 – 800/700 eKr). Esemete ja luude radiosüsinikudateeringute järgi saab kalme rajamisajaks pidada vahemikku 1200–1000 eKr ning matmiste lõpuks ajavahemikku 900–800 eKr.
Pooled Jõelähtme kalmetest olid ilma pronksiaegsete esemeleidudeta, mis tähendab, et leitud esemed ei pruugi kalmistu kasutusaega kogu pikkuses esindada. Samuti tehti radiosüsinikumeetodil uuringuid 17 luule, millest 13–14 olid inimeste luud ja kaks kuulusid loomadele.
Muud leiud.
Kivikirstkalmetest leiti umbes 30 pronksiaegset eset 18 hauast. Pooled leitutest artefaktidest jäävad dateeringu poolest Põhja-Euroopa pronksiaega. Enamasti ei saa leide konkreetse isikuga seostada, kuigi suurem osa esemetest kuulusid rõivaste ja peakatete külge. Teatud sooga neid esemeid kindlalt siduda ei saa, sest Skandinaavias on neid seostatud nii meeste kui ka naistega. Samuti on esemete funktsiooni määramine keeruline, sest Skandinaavias oli põletamine sel ajal peamine matmisviis. Kalmetest leitud pronksiaegsed esemed olid näiteks luunõelad, pintsetid, noa ja muude pronksesemete katked ning kaksiknööbid. 
Peale pronksiaegsete esemete leiti vähesel hulgal keraamika kilde, mille dateering jäi palju hilisemasse aega – rauaaega. Potikillud asusid nii kalmetel kui ka nende ümbruses. Leidus veel esemeid, mis ei olnud pronksiajast, näiteks spiraalsõrmused ja hoburaudsõlg, mis tõenäoliselt kuulusid ajavahemikku 3.–5. sajand pKr, ja kaks hõbemünti, mis kuulusid 15. sajandi lõppu.
Jõelähtme kivikirstkalmed on hindamatu allikas Eesti pronksiaegse ühiskonna, matmiskombestiku ja kultuurilise järjepidevuse mõistmisel.