tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Kersti Markus

Kersti Markus (sündinud 27. aprillil 1962) on eesti kunstiajaloolane.
Elulugu.
Ta lõpetas Tallinna 2. Keskkooli 1980. aastal ja Tartu Ülikooli ajaloo erialal 1985. aastal ning omandas 2000. aastal Stockholmi Ülikoolis doktorikraadi tööga "Från Gotland till Estland. Kyrkokonst och politik under 1200-talet".
Markus oli aastatel 1985–1992 ajaloo instituudi nooremteadur, 1993–1999 Stockholmi Ülikoolis doktorantuuris, 2000–2015 ajaloo instituudi vanemteadur, 2003–2015 kunstiajaloo osakonna juhataja, 2004–2007 Tallinna Ülikooli (TLÜ) kunstide instituudis professor, 2007–2015 ajaloo instituudis professor, on alates 2015. aastast TLÜ humanitaarteaduste instituudi professor.
Markus on uurinud põhiliselt Eesti keskaegsete kirikute arhitektuuri ja sisustust, teda huvitavad visuaalsete allikate kasutamisvõimalused Skandinaavia ja Läänemere regiooni varasema ajaloo kirjutamisel, ta tegeleb ikonograafia ja kunstitööde tajumise probleemidega ning uurib võimu visualiseerimist erinevatel ajalooperioodidel. Ta on töötanud keskajauurijana ja kunstiajaloo õppejõuna, õpetanud antiik-, kesk- ja uusaja kunsti ning kultuuri, põhjamaade visuaalkultuuri ja ajalugu ning visuaalset ajalugu.
Kunstiteadlaste loend

"Siin on loetletud kunstiteadlasi ja kunstiajaloolasi"
Kunstiteadus

Kunstiteadus on humanitaarteadus, mis tegeleb kunstiteoste ning nende tausta uurimise, kirjeldamise ja hindamisega.
Kunstiteaduse "aladistsipliinid" on kunstiajalugu (mida iseloomustab ajalooteaduse meetodite kasutamine), kunstiteooria (mis tegeleb kunsti kui nähtuse üldiste küsimustega) ja kunstikriitika (mis üritab hinnata kunstiteoste kunstilist väärtust).
Kunstiteadus on tihedalt seotud ja omab ühisosa selliste teadustega, nagu semiootika, (kunsti- või loovuse) psühholoogia, (kunsti)sotsioloogia, meediauuringud, esteetika jpt.
Seim (Läti)

Seim (läti keeles "Saeima") on Läti parlament. Liivimaa rüütelkonna hoones töötav parlament on 100-liikmeline ja ühekojaline.
See valitakse võrdeliste valimiste põhimõttel 4 aastaks oktoobri esimesel laupäeval. Seimi esimesed 6 koosseisu (kuni 1998. aastani) valiti 3 aastaks. Valimisringkondi on viis: Kurzeme, Latgale, Riia, Zemgale ja Vidzeme.
Seimi 1. koosseis valiti 1922. aastal. 15. mail 1934 korraldas Kārlis Ulmanis riigipöörde ja saatis seimi 4. koosseisu laiali. Edaspidi valitses ta ilma parlamendita. 1940 valiti niinimetatud Rahva Seim, kuhu lubati kandideerida ainult nõukogudemeelse Töörahva bloki kandidaatidel. Esimene sõjajärgne seimi koosseis valiti 1992. aastal.
Lätis kehtib 5 protsendi valimiskünnis. Maailmasõdadevahelisel ajal valimiskünnist ei olnud, esimestel sõjajärgsetel valimistel oli selleks 4%.
Läti president saab erakorralised valimised esile kutsuda. 28. mail 2011 teatas president Valdis Zatlers, et algatab seimi laialisaatmise. Juulis kiitis rahvahääletus parlamendi laialisaatmise heaks. Uus koosseis valiti 17. septembril 2011.
Praegune seimi koosseis on 13. ja see astus ametisse 6. novembril 2018.
Seimi esimees on alates 1. novembrist 2022 Edvards Smiltēns. Enne teda olid selles ametis 2010–2014 Solvita Āboltiņa ja 2014-2022 Ināra Mūrniece.
Berat

Berat on linn Lõuna-Albaanias. See on Berati maakonna ja Berati ringkonna halduskeskus.
Berat on üle 2000 aasta vana ning on üks Albaania vanimaid linnu.
Berati hüütakse "tuhande akna linnaks" paljude akende järgi mäenõlvale ehitatud majadel.
Beratis on sündinud näitleja ja modell Elona Bojaxhi.
Beratist on leitud kaks kreekakeelset purpurkäsikirja Codex Beratinus ja Beratinus 2, mis on kirikulooliselt olulised allikad ja mis tänapäeval asuvad Tiranas riigiarhiivis.
2004. aasta suveolümpiamängude olümpiatuli

2004. aasta suveolümpiamängude olümpiatuli oli 2004. aasta suveolümpiamängude olümpiatuli.
Tulesüütamise tseremoonia.
Ateena olümpiamängude tuli süüdati 25. märtsil 2004, 1896. aasta suveolümpiamängude avapäeva aastapäeval. Tseremoonia toimus ilma viperusteta. Ülempreestrinna Thalia Prokopiou andis peegli abil päikesekiirtest süüdatud tõrviku üle esimesele kandjale, Kreeka odaviskemeistrile Kostas Gatzioudisele. 
Tseremooniast võtsid osa mängude peakorraldaja Gianna Angelopoulos ja Kreeka peaminister Kóstas Karamanlís. 
Tule teekond Kreekas.
Kreekas kandsid olümpiatuld teiste seas Monaco prints Albert, teivashüppe olümpiavõitja Sergei Bubka ning Hispaania veepallimängija Manuel Estiarte, kes osales kuutel olümpiamängudel.
Olümpiatule jõudmisel Ateenasse 1. aprillil rakendati enneolematuid julgeolekumeetmeid, muu hulgas 1500 politseinikku. Marmorstaadioni ümbrus oli liikluseks suletud. Staadionil süüdati olümpiatule tõrvikust altar. Tugev tuulepuhang kustutas tõrvikus tule, nii et see tuli uuesti süüdata. 
Tule teekond maailmas.
Kreekast jõudis tuli välja 4. juunil ning rändas 35 päevaga läbi 27 riigi, jõudes esimest korda ka Aafrikasse, Indiasse ja Lõuna-Ameerikasse. Selle teekonna alguses oli esimene tulekandja Austraalia jooksja Cathy Freeman, kes süütas 2000. aasta suveolümpiamängude tule. Muu hulgas läbis tõrvik kõik eelmised suveolümpiamängude linnad ning muid rahvusvaheliselt tähtsaid linnu: Sydney, Melbourne'i, Tōkyō, Seouli, Pekingi, New Delhi, Kairo, Kaplinna, Rio de Janeiro, México, Los Angelese, Saint Louise, Atlanta, New Yorgi, Montréali, Antwerpeni, Brüsseli, Amsterdami, Genfi, Lausannei, Pariisi, Londoni, Barcelona, Rooma, Müncheni, Berliini, Stockholmi, Helsingi, Moskva, Kiievi, İstanbuli, Sofia ja Nikosia. ROK-i nõudel lisati 2012. aasta suveolümpiamängude olümpialinnakandidaadid Havanna, Leipzig ja Madrid. 
Riigist riiki transporditi tuld spetsiaalse Zeusi-nimelise lennuki (Boeing 747) pardal.
26. juunil oli olümpiatuli Wimbledonis, kus peeti parajasti Wimbledoni turniiri, ja alustas kesktenniseväljakult 48 km pikkust teekonda Londonis. Tulekandjate seas oli ka viiekordne olümpiavõitja, sõudja Steve Redgrave. Tuli jõudis Towerisse, Saint Pauli katedraali ja London Eye juurde ning Trafalgar Square'ile. Õhtul olid kesklinnas pidustused. Olümpiatuli oli Londonis esimest korda pärast 1948. aasta suveolümpiamänge.
Olümpiatule ümbermaailmareis lõppes 8. juulil Küprosel, kust see viidi tagasi Kreekasse.
Tule jõudmine Ateenasse.
8. augustil kandis olümpiatuld teiste seas Kreeka jalgpallikoondise sakslasest peatreener Otto Rehhagel. 11. augustil jõudis olümpiatuli Ateena lähistele ning 12. augustil viis 1996. aasta suveolümpiamängudel Atlantas kõrgushüppes hõbemedali võitnud Niki Bakoyiannis selle akropoli. Viimasel teeloleku päeval, 13. augustil, kandsid seda teiste seas modell Naomi Campbell (300 meetrit), kergejõustiklane Carl Lewis ja Jean-Michel Cousteau.
Tule süütas mängude avatseremoonial purjetaja Nikólaos Kaklamanákis.
Geomantia

Geomantia (vanakreeka sõnadest "gē" 'maa' ja "manteia" 'ennustus'; araabia "‛ilm al-raml", 'liiva teadus') on ennustamise meetod, mille puhul tõlgendatakse maapinnale tehtud märke või maha visatud esemete, näiteks müntide või liiva, asendeid. 19. sajandil hakkasid kristlastest misjonärid geomantia nime kasutama ka Hiina ruumikorraldus- ja sellega seotud ennustamismeetodi "feng shui" kohta.
Enim levinud ennustusgeomantia vorm seisneb juhuslike tulemustega seotud ennustamisprotsessis saadavate 16 figuuri tõlgendamises. See sisaldab nende analüüsi ja on sageli saadetud ka astroloogiliste tõlgendustega.
Süsteem pärineb Aafrikast, kus see on tuntud "sikidy" süsteemi nime all ja kust selle araablased üle võtsid. Keskajal Euroopasse jõudnuna hakkas see seal levima ja muutus populaarseks. Raamatuid ja traktaate geomantia kohta avaldati kuni 17. sajandini, ajani kui peamised okultsed traditsioonid kaotasid valgustusaja lähenedes oma populaarsuse. John Michael Greeri ja teiste praktiseerijate tööde tõttu on alates 20. sajandi lõpust huvi geomantia varjatud peavoolu okultsete õpetuste ja praktikate vastu hakanud taastuma.
Geomantilised figuurid.
Geomantilistest figuuridest märgid on neljapositsioonilised. Gualaadsete märkide igal positsioonil on üks kahest võimalikust elemendist. Kokku teeb see nende koguarvuks 16 (24).
"Muutuste raamatu" peamine lisa "Xici Zhuan" (I 2., 12.) toob välja sedalaadsete märgiliste formaalsete süsteemide omandamise käigu. Esmalt on omandamise käigus ülekaalus suuliselt ja kirjalikult edastatav traditsioon. Seejärel langeb rõhuasetus prognoosimise printsiipidega saadetud mantilisele ennustamisele. Hakates ära tundma ja nägema märkidele vastavaid struktuure elus, saab olulisemaks juba oma tegevuste ja käitumiste kujundamisega seotu (strateegia, taktika ja strategeemid). Lõpuks juhindutakse märkidest kui kujundeist, ühisvormidest ja protsesside modelleerimise vahenditest juba loomingus.
Püromantia

Püromantia (kreeka sõnadest "pyr" 'tuli' ja "manteia" 'ennustus') on ennustamise meetod, mille puhul tuleviku ennustamiseks jälgitakse leekide kuju ja liikumist ning nende poolt tekitatud varje.
Okultism

Okultism (ladinakeelsest sõnast "occultus" 'peidetud') on salajaste praktikatega seotud õpetused. Okultism on ka peidetud teadmised looduse ja inimpsüühika üleloomulike jõudude kohta.
Kartomantia

Kartomantia ehk kaardipanemine ehk kaardipanek ehk kaartidelt ennustamine on ennustamise meetod, mille puhul kasutatakse mitmesuguseid kaarte. 
Kui 14. sajandil tulid Itaalias kasutusele mängukaardid, hakati neid ka ennustamiseks kasutama. Spetsiaalselt ennustamiseks mõeldud kaartidest on kõige tuntumad tarokaardid. 
Ennustamine toimub enamasti kaartide juhusliku väljatuleku ja paigutuse teel ning selle tõlgendamisel. Tihti lastakse inimestel, kellele ennustatakse, selles teatud määral osaleda.
Hiromantia

Hiromantia on käejoonte järgi ennustamine. 
Hiromantia ennustab inimese iseloomu ja tulevikku, tõlgendades tema peopesas olevaid jooni. Sel viisil ennustajat nimetatakse hiromandiks.
Numeroloogia

Numeroloogia (ladina sõnast "numerus" 'arv, number' ja kreeka sõnast "logos") on esoteeriline distsipliin, mille raames püütakse nähtuste kohta informatsiooni saada nende nimede (või nimetuste) või ka arvuliste parameetrite kirjapildi analüüsi teel. Lääne kultuuris kasutatakse seda sõna ka hiina kultuurile omase vormarvuõpetuse nimetamiseks.
Kõige rohkem tegeldakse numeroloogias isikunimede ja teoloogiliste terminite ning nimedega. Tihti kasutatakse numeroloogiat ennustamiseks.
Numeroloogiaga on seotud näiteks kabala. See juudi müstika haru analüüsib põhiliselt Toora teksti ja Jumala nimesid. Assürioloog Simo Parpola teooria kohaselt rajaneb judaistlik numeroloogia omakorda Uus-Assüüria analoogilisel teoloogilisel distsipliinil.
Tugevad numeroloogilised motiivid on olnud märgatavad ka pütagoorluses ja orfismis; need on mõjutanud hilisemat platonistlikku traditsiooni.
Sageli tuginevad numeroloogilised arvutused vastavusele konkreetse alfabeedi tähtede ja arvude vahel, tuntud on sellised süsteemid näiteks heebrea ja araabia keeles.
Numeroloogia on kaasa aidanud matemaatika arengule selle varajasel etapil.
Jordan Grand Prix

Jordan Grand Prix oli Vormel 1 võistkond, mis tegutses aastatel 1991–2005.
Jordan Grand Prix' asutas endine võidusõitja Eddie Jordan 1991. aastal.
Esimesel aastal sõitsid Jordani eest Andrea de Cesaris ja Bertrand Gachot. Pärast 10. etappi saadeti Gachot vanglasse taksojuhi ründamise eest närvigaasiga. Tema koha täitis siis veel tundmatu Michael Schumacher, kes sõitis Jordanis vaid ühe sõidu (jätkas Benettonis). Hooaja lõpuni sõitsid teise autoga Alessandro Zanardi ja Roberto Moreno. Hooaeg oli ometi hiilgav: 5. koht konstruktorite arvestuses ja de Cesarise 9. koht individuaalselt.
Jordani meeskonnas alustasid oma Vormel 1 karjääri teiste hulgas ka Rubens Barrichello, Eddie Irvine, Ralf Schumacher ja Takuma Satō.
Aastal 2005 ostis majanduslikesse raskustesse sattunud Jordani Midland Group.
Jordan sai kokku 4 etapivõitu, 2 parimat stardikohta ja 2 kiireimat ringi.
Jordan erines teistest meeskondadest selle poolest, et kui mõni korraline sõitja välja langes, siis prooviti ühe sõidu kaupa mitut sõitjat, kuni leiti sobiv. Selletõttu esindas Jordanit sageli 4–6 pilooti ühel hooajal. Teised meeskonnad valivad uut võistlejat treeningute põhjal ja kiiremini.
Eesti kirikute loend haldusüksuseti

Eesti kirikute loend haldusüksuste kaupa loetleb Eesti kirikud maakondade, valdade ja linnade kaupa.
Loend sisaldab järgmiste konfessioonide kirikuid (pühakodasid):
Harju maakond.
Lääne-Harju vald
Jugoslaavia lipp

Jugoslaavia lipp oli Jugoslaavia riigilipp aastatel 1946–1992.
Lipp on ülalt alla sinisest valgest ja punasest võrdsest triibust koosnev trikoloor. Lipu keskel on punane kuldse äärega viisnurkne täht. Lipu küljepikkuste suhe on 1:2. Kasutati ka varianti suhtega 2:3.
Lipp sarnanes eelneva Jugoslaavia Kuningriigi lipuga, millele võimule tulnud kommunistid lisasid punase tähe.
Kuna Jugoslaavia Föderatiivne Sotsialistlik Vabariik koosnes kuuest liiduvabariigist, kasutas iga liiduvabariik ka oma lippu. Kõiki neid ühendas kommunistlik sümbol punane täht.
Jugoslaavia

Jugoslaavia nime on ametlikult või mitteametlikult kandnud ajavahemikus 1918–2003 Balkani poolsaarel eksisteerinud liitriik. 
Aastatel 1918–1929 oli selle liitriigi ametlikuks nimeks Serblaste, Horvaatide ja Sloveenide Kuningriik. Aastast 1929 sisaldus riigi kõigis nimedes ametlikult sõna Jugoslaavia.
Enne lagunemise algust koosnes Jugoslaavia kuuest liiduvabariigist: Bosnia ja Hertsegoviina, Horvaatia, Makedoonia, Montenegro, Serbia (mille koosseisus olid autonoomsete üksustena Kosovo ja Vojvodina) ja Sloveenia.
Tänapäeval kutsutakse endist Jugoslaaviat, mis ei ole Euroopa Liiduga ühinenud, Lääne-Balkaniks.
Inglismaa lipp

Inglismaa lipp on Suurbritannia ajaloolise piirkonna - Inglismaa lipp.
Lipukangal on Püha Jüri rist, punane rist valgel põhjal, mis pärineb tõenäoliselt juba Richard Lõvisüdame aegadest, nimelt ristisõdade ajal kandsid inglise sõdurid risti oma vormil. Ametlikult sai lipp Inglismaa tunnuseks 1277. aastal.
1603. aastal ühinesid Inglismaa ja Šotimaa personaaluniooniks ning 1606 aastal sai see liit endale lipu Inglismaa ja Šotimaa lipu ühendamisel (Union Jack).
Tähesuurus

Tähesuurus ehk näiv tähesuurus ehk magnituud ehk suurusjärk on taevakeha näivat heledust väljendav arv. 
Tähesuuruste süsteem leiutati Vana-Kreekas (arvatavasti Hipparchose poolt) ja võeti hellenistlikus astronoomias üldiselt kasutusele. Esialgu jagati tähed kuude tähesuurusse: mõned heledamad tähed tähistaevas on esimese tähesuuruse, kõige nõrgemad tähed, mida paljud inimesed palja silmaga näevad, on kuuenda tähesuurusega tähed, ülejäänud tähed jagati vahepeale.
Hiljem tekkis astronoomidel vajadus seda süsteemi täiendada. Teleskoopidega on näha rohkesti veel nõrgemaid tähti, seetõttu tuli kasutusele võtta seitsmes, kaheksas jne tähesuurus. Samuti võib märgata, et kaks kõige heledamat tähte – Siirius ja Kanoopus – on ülejäänud esimese suurusjärgu tähtedest oluliselt heledamad ning planeedid Veenus, Marss ja Jupiter on esimese suurusjärgu tähtedest heledamad.
Aastal 1857 avaldatud artiklis defineeris Norman Pogson tähesuuruste logaritmilise skaala nii, et täht, mille tähesuurus on 5, annab Maale 100 korda vähem valgust kui täht, mille tähesuurus on 0. See skaala võimaldab kasutada ka murrulisi ja negatiivseid tähesuurusi.
Definitsiooni põhjal avaldub tähesuurus formula_1 kujul: formula_2, kus formula_3 on skaala fikseerimiseks kasutatav konstant ja E on fotomeetriliselt mõõdetav valgustatus. Tähesuuruste vahe avaldub siis järgmiselt: 
formula_4.
Konstant formula_3 leitakse nullinda tähesuurusega tähe abil: formula_6. Ajalooliselt kasutati sellise tähena Veegat.
Maa taeva heledaima tähe Siiriuse tähesuurus on –1,45, Veenuse oma kuni –4,4, täiskuul –12,6 ja Päikesel –26,8.
Vanaaeg

Vanaaeg on ajajärk, mis algas kirja tekkimisega ning lõppes Lääne-Rooma keisririigi lagunemisega. Sellele järgnes keskaeg. Tegemist on aega märkiva suhtelise mõistega, millele vastava aja algus on piirkonniti ja kultuuriti erinev. Vanaajale eelnes esiaeg, millega peetakse silmas aega enne riikide teket ja kirja kasutuselevõttu.
Ajaloolise mõistena võeti sõna kasutusele renessansiajal ja vanaajaks (antiikajaks) nimetati Vana-Kreeka ja Vana-Rooma antiikkultuuri ajastut; vanaajale järgnenud keskaega alustati umbes 5. sajandist pKr. Hiljem, kui tekkisid raskused mõiste rakendamisel väljaspool Vahemere maid, hakati sõna "antiikaeg" kõrval kasutama üldisema tähendusega mõistet "vanaaeg". Konkreetse ajaloo jagamise vana-, kesk- ja uusajaks kinnistas saksa ajaloolane Christophorus Cellarius 1702. aastal.
Ajaloo liigendamist vanaks, keskmiseks ja uueks perioodiks kasutatakse ka vanaaja tsivilisatsioonide (Egiptus, Assüüria, Babüloonia, hetiidid) ajaloos. 
Vanaaeg Eestis.
Eestis vanaaega ei olnud, sest enne 13. sajandit puudus Eestis riiklik korraldus. Ajalooline aeg algas seetõttu keskajaga.
Kolmas Poola jagamine

Kolmas Poola jagamine oli Rzeczpospolita territooriumi lõplik jagamine Venemaa keisririigi, Preisi kuningriigi ja Saksa-Rooma riigi vahel 1795. aastal.
Kolmanda Poola jagamise ettekäändeks oli Kościuszko ülestõus (1794). Venemaa, Preisimaa ja Saksa-Rooma riigi Habsburgide monarh otsustasid oktoobris 1795 Rzeczpospolitast pärast esimest ja teist Poola jagamist järele jäänud osa omavahel täielikult ära jagada. 
Venemaa Keisririik sai kõik maad Nemunase ja Bugi jõest (langeb üldjoontes kokku hilisema Curzoni liiniga) ida pool (120 000 km²), Preisi sai Varssavi linna, Nemunasest lääne ja Pilicast põhja poole jäävad maad (Masoovia vojevoodkonna põhjaosa koos Varssavi linnaga ja Białystoki vojevoodkonna; kokku eri andmetel 55 000 km² või 48 000 km²) ning Austria sai Põhja-Galiitsia (Krakówi ja Sandomierzi linna ning Lublini ja Radomi vojevoodkonna; kokku 47 000 km²). 
Poola kuningas Stanisław August Poniatowski lahkus siis Varssavist ning siirdus Vene tragunite saatel Hrodnasse Vene asevalitseja hoolduse ja järelevalve alla. Pärast seda ta loobus 25. novembril troonist. Kuningas suri 12. veebruaril 1798 Peterburis.
Rzeczpospolita riiklik iseseisvus kaotati juriidiliselt 1797. aasta Peterburi konventsiooniga (tegelikult 1795), millega kaotati muuhulgas nimetus "Poola Kuningriik" ja Rzeczpospolita kodakondsus. Rzeczpospolita kaotas iseseisvuse rohkem kui sajaks aastaks (kui mitte arvestada lühikest aega eksisteerinud Varssavi Hertsogiriiki ja Krakówi Vabariiki).
Pärast Poola iseseisvuse kaotamist emigreerus palju poolakaid, eriti sõjaväelasi, Saksimaale, Habsburgide valduses olevasse Itaaliasse ja Prantsusmaale. Paljud neist sidusid oma saatuse lootuses Poola riigi taastamisele kindral Napoleon Bonaparte'iga. Tema loal loodi Revolutsioonisõjad Lombardias jaanuaris 1797 kaks Poola leegionit kindralite Henryk Dąbrowski ja Karol Kniaziewiczi juhtimisel, kusjuures nende koosseisu läksid Poola sõjavangid Austria armeest. Juba mais 1797 võtsid Poola leegionid osa lahingutest Austria vägedega Rooma pärast. Juulis komponeeris Józef Wybicki laulu "Mazurek Dąbrowskiego", millest hiljem sai Poola riigihümn. 
Preisi kuningriik kaotas 1807 ja Austria 1809 Teise ja Kolmanda Poola jagamisega annekteeritud maad Napoleoni moodustatud Varssavi Hertsogiriigile, mis 1815 läks Viini kongressi otsusega Kongressi-Poolana Venemaale (neljas Poola jagamine).
Berüllium

Berüllium on keemiline element järjenumbriga 4, metall.
Sümbol: Be (ladina keeles "beryllium")
Aatommass: 9,012
Stabiilseid isotoope: 1, massiarvuga 9
Radioaktiivsetest isotoopidest stabiilseima massiarv on 10 ja poolestusaeg 1,5 miljonit aastat.
Füüsikalised omadused.
Berüllium on kerge ja tugev, kuid habras metall.
Tihedus: 1,85 g/cm³
Sulamistemperatuur 1278 °C.
Berülliumi sulamitel on teatud unikaalseid omadusi, mille tõttu näiteks kõige paremad (mehaaniliste kellade jne) vedrud on valmistatud berülliumisulamist.
Keemilised omadused.
Berüllium on keemiliselt aktiivne.
Stabiilsetes ühendites on ta oksüdatsiooniaste 2.
Berülliumoksiid on amfoteerne, seetõttu lahustub ta leelistes. Ka on berülliumhüdroksiid nõrk alus ega lahustu vees, seetõttu pole berüllium leelismuldmetall.
Saamine ja leidumine.
Berülliumi leiti esimest korda berüllinimelisest mineraalist, mille järgi see on ka nimetuse saanud.
Universumis on berüllium vähelevinud, sest tema tuumad on energeetiliselt võrdlemisi ebasoodsad.
Ohutus.
Berülliumi lahustuvad ühendid on inimestele mürgised. Samuti on mürgine berülliumisulamite mehaanilisel töötlemisel tekkiv tolm.
Hiina astroloogia

Hiina astroloogia (占星術, 星學, 七政四餘, 果老星宗) on Hiina astroloogiatraditsioon, mis põhineb Hiina kalendril, eriti 12-aastasel tsüklil ehk Hiina sodiaagil ja taevakehade liikumisel mööda Hiina tähtkujusid.
Vanim säilinud Hiina astroloogiaraamat on üks puitklotsidega trükitud almanahh, mis pärineb 8. sajandist pKr. Juba selle almanahhi ilmumise ajal ulatusid hiina astroloogia juured nii kaugesse aega, et olid peaaegu mineviku hägusse kadunud.
Vanas Hiina astroloogias põhines horoskoobiõpetus eeskätt kaheteistkümne maa-haru teoorial, milles on valitsevaks kaheteistkümne aasta pikkune tsükkel. Tsükkel algab rotiaastaga ja aasta algab kuu loomisega.
Hiina astroloogias on kaksteist loomamärki, millest igaüks mõjutab ja märgistab üht kuuaastat ja sellel aastal sündinud inimeste iseloomuomadusi. Ühe legendi kohaselt pärinevad loomanimetused Buddha aegadest, kes nimetas aastad kõigi kaheteistkümne looma järgi, kes tulid temaga hüvasti jätma:
Hiina astroloogia põhineb 10-aastasel päikese-kuu tsüklil, mis on vana Hiina põllumajanduskalendri aluseks. Need tsüklid on jagatud viieks elemendiks. Kogu süsteemi hoiavad ülal harmooniat ja tasakaalu kehastavad "yin" ja "yang" (naiselement ja meeselement).
Hiina astroloogia eri variante kasutatakse ka naaberaladel, näiteks Tiibetis. Eri traditsioonides loomade nimistu varieerub.
Tunnid.
Hiina sodiaaki kasutatakse ka kellaaegade märgistamiseks, kusjuures iga märk vastab "laiule tunnile" või "shichenile" (時辰), mis on kahetunnine periood. (24 jagatud 12 loomaga)
Pikk tund, mille jooksul inimene sünnib, on tema salaloom, nagu me eespool ütlesime.
Sünniaeg määrab inimese teise märgi ehk tõusumärgi Hiina astroloogias.
Järgmised ajad on vööndiaeg:
Tallinnas sündinud inimesel on järgmised kellaajad:
"Artikkel vajab täiendamist ja täpsustamist"
Aktiinium

Aktiinium on keemiline element number 89. Kõik ta isotoobid on radioaktiivsed. Neist pikima elueaga isotoop 227 esineb looduses, tekkides uraani radioaktiivsel lagunemisel.
Kuna ka aktiiniumi 227 poolestusaeg on vaid 21,7 aastat, segab tema radioaktiivsus ja haruldus keemiliste ja füüsikaliste omaduste uurimist. Üldiselt sarnaneb aktiinium omadustelt väga lantaaniga.
Argoon

Argoon on keemiline element järjenumbriga 18, kuulub väärisgaaside rühma. Argooni nimetus tuleneb kreekakeelsest sõnast "ἀργόν" ("ārgón", 'laisk'), viidates keemilisele inertsusele. Argooni avastasid 1894. aastal Lord Rayleigh ja William Ramsay. 
Argoonil on kolm stabiilset isotoopi massiarvudega 36, 38 ja 40, viimast leidub Maal enim. Jälgkogustes leidub ka radioaktiivseid isotoope massiarvudega 37, 39 ja 41. 
Omadustelt on tegu väärisgaasiga. Argooni keemilisi ühendeid on õnnestunud saada alles hiljuti, neidki vaid ülimadalal temperatuuril maatriksisolatsiooni abil. 
Argoon moodustab umbes 0,9% Maa atmosfäärist. Ta on väärisgaasidest Maal kõige levinum, mistõttu teda kasutatakse odava inertse keskkonnana ehk inertatmosfääri loomiseks.
Argoon-40 tekib kaalium-40 radioaktiivsel lagunemisel, seetõttu saab seda kasutada mineraalide ja kivimite radiomeetrilisel dateerimisel.
Argoon on mittemürgine, kuid suurtes kogustes suletud ruumides võib põhjustada lämbumist, kuna ta on hapnikust raskem ning tõrjub selle välja.
Argoon on WADA poolt lisatud sportlastele keelatud ainete nimekirja.
Boor

Boor on keemiline element järjenumbriga 5.
Tal on kaks stabiilset isotoopi massiarvudega 10 ja 11.
Stabiilseima radioaktiivse isotoobi massiarv on 8 ja poolestusaeg 0,84 s.
Boor on poolmetall.
Normaaltingimustel on ta tahke aine, mis esineb mitme kristallmodifikatsioonina, mille sulamistemperatuur on 2076 kraadi Celsiust (2349 kelvinit).
Kuna Boor kuulub perioodilisustabelis IIIA-rühma, siis on tema oksüdatsiooniaste ühendites valdavalt +3. Kolmevalentsel booril on vaba orbitaal; seetõttu on ta hea aktseptor ning annab doonor-aktseptorsidemeid, isegi üksiksidemetega, moodustades kolme otsaga sideme: üks elektronpaar seob samaaegselt kolme aatomit tema ümber.
Boorhape on nõrk hape. Vesinikuga moodustab boor mitmesuguseid boorhüdriide, mis on tugevad redutseerijad.
Raviomadused.
Boor ennetab liigesepõletiku tekitatud allergiat ning põletikku ja luuhõrenemist ning leevendab menopausil kuumahooge ja öist higistamist. Boor mõjutab verehüübefaktoreid ja parandab peaaju funktsioone. Boori vähesus organismis häirib kaltsiumi ja magneesiumi ainevahetust, kilpnääret, tasakaalu suguhormoonides ja närvisüsteemis. Boor aitab kaltsiumil imenduda kõhredesse ja luudesse.
Boori liigne tarbimine tekitab iiveldust, oksendamist, nõrkust, dermatiiti ja skeleti väärarenguid.
Boori leidub õunas, apelsinis, punases viinamarjas, pirnis, ploomis, kiivis, avokaados, sojaoas, pähklis, kikerhernes, sarapuupähklis, sõstras, punases aedoas, läätses, maapähklivõis, oliiviõlis, tomatis, sibulas, kartulis, veinis ja õlles.
Broom

Broom on keemiline element järjenumbriga 35.
Broomi esineb kahe stabiilse isotoobina, millest ühe massiarv on 79 ja teise oma 81 ning mida leidub looduses vastavalt 50,69% ja 49,31%. 
Keemilistelt omadustelt on broom halogeen. Metallidega reageerides tekitab ta bromiide.
Molekulaarne broom.
Ta moodustab kaheaatomilisi lihtaine molekule ja on tavatingimustel pruun vedelik tihedusega 3,1 g/cm³, mis keeb temperatuuril 58 °C ja külmub temperatuuril –7 °C. Broom on ainuke mittemetall, mis on toatingimustes vedel. 
Broom on tugev oksüdeerija, mis reageerib paljude liht- ja liitainetega. Seetõttu on broom nii vedeliku kui ka auruna inimorganismile (nii kopsudele kui ka limaskestadele ja nahale) söövitav ja ärritav. 
Broom on tugeva lõhnaga.
Avastuslugu.
Broomi avastasid teineteisest sõltumatult Prantsusmaa keemik Antoine Jérôme Balard ja Saksamaa keemik Carl Jacob Löwig.
Balard eraldas broomi 1826. Lähteainena kasutas ta Montpellier' lähedalt soolakutelt korjatud adrut. Tema eesmärk oli adrust eraldada joodi, aga adru sisaldas pisut ka broomi. Ta põletas adru tuhaks, lisas vett ning destilleeris broomi küllastunud joodilahusest. Nii sai ta aine, mis oli omadustelt joodi ja kloori vahepealne. Balard oletas algul, et on saanud joodmonokloriidi, ja püüdis seda tõestada, aga see ei õnnestunud tal. Sellest järeldas ta, et on saanud uue elemendi. Esialgu nimetas ta selle muriidiks. Nimetus tuli ladinakeelsest sõnast "muria", mis tähendas soolvett.
Löwig eraldas broomi 1825 mineraalveest, mis pärines ühest tema kodulinna Bad Kreuznachi allikast. Selle mineraalvee soolad olid klooriga küllastunud. Broomi eraldamiseks kasutas ta dietüüleetrit. Pärast eetri aurustamist jäi järele pruunikas vedelik. Seda vedelikku oma võimete näitena kasutades kandideeris ta töökohale Heidelbergis Leopold Gmelini laboris. Avastuse avaldamine aga viibis, mistõttu jõudis Balard selle temast varem avaldada.
Prantsuse keemikud Louis Nicolas Vauquelin, Louis Jacques Thénard ja Joseph-Louis Gay-Lussac kordasid Balardi katseid ja jäid nendega rahule. Neid tulemusi esitleti Prantsuse Teaduste Akadeemia loengul ja avaldati aastaraamatus "Annales de Chimie et Physique". Aastaraamatus teatas Balard, et otsustas M. Anglada soovitusel muuta elemendi nimetuse broomiks. Teistel andmetel soovitas elemendi nimetust muuta Gay-Lussac, et rõhutada selle auru iseloomulikku lõhna.
Broomi ei toodetud suures koguses enne 1860. aastat.
Broomi esimene äriline kasutus, kui välja jätta mõned meditsiinilised rakendused, oli dagerrotüüpias. 1840. aastal avastati, et broomil on teatud eeliseid varem kasutatud joodiauruga võrreldes, kui on tarvis moodustada valgustundlikku hõbehalogeniidikihti.
Kaaliumbromiidi ja naatriumbromiidi kasutati 19. sajandi lõpul ja 20. sajandi alguses antikonvulsantide ja rahustitena, kuni nende asemel võeti kasutusele 2,2,2-trikloroetaan-1,1-diool ja barbituraadid.
Heelium

Heelium (keemiline sümbol He) on keemiline element järjenumbriga 2.
Stabiilseid isotoope on kaks, massiarvud 3 ja 4. Radioaktiivsetest isotoopidest stabiilseima massiarv on 6 ja poolestusaeg 0,8 sekundit.
Heelium-4 on oma tuuma stabiilsuse tõttu valdav heeliumi isotoop looduses. Universumis, peajada tähtedes ja hiidplaneetides on see prootiumi (vesinik-1) järel levikult teine kõigi keemiliste elementide isotoopidest.
Keemiliselt on He väärisgaas. Mingeid ühendeid pole seni avastatud.
Et heeliumiaatomite vahelised tõmbejõud on ülinõrgad, on heeliumi keemistemperatuur kõigi elementide seas madalaim.
Isotoopidevahelised erinevused füüsikalistes omadustes tugevamad kui ühelgi teisel elemendil.
Heelium-4 keeb normaalrõhul temperatuuril 4,2 kelvinit, heelium-3 aga temperatuuril 3,2 kelvinit, olles kõigist ainetest madalaima keemistemperatuuriga. Normaalrõhul ei tahku ei heelium-3 ega heelium-4. Nad on ainsad ained, mis absoluutsel nulltemperatuuril ei ole normaalrõhul tahked. Tahke heelium tekib suurema rõhu all.
Nii heelium-3 kui ka heelium-4 muutuvad keemistemperatuurist madalamal temperatuuril ülivoolavaks. Absoluutse nulltemperatuuri lähedastel temperatuuridel nad ei segune: heelium-3 lahustub heeliumis-4 piiratud ulatuses, heelium-4 heeliumis-3 aga üldse mitte.
Heeliumi avastamine.
Heelium avastati spektroskoobi abil kõigepealt Päikesel. Avastajaks oli prantsuse astronoom Pierre Jules Janssen. Avastus toimus 18. augustil 1868. Sama aasta 20. oktoobril avastas heeliumi Janssenist sõltumata ka inglise astronoom Norman Lockyer. Alles 28 aastat hiljem õnnestus see element ka Maal avastada.
Jood

Jood on keemiline element järjenumbriga 53.
Tal on üks stabiilne isotoop massiarvuga 127. Joodi aatommass on 126,90447 aatommassiühikut.
Jood on halogeen. Ta moodustab kaheaatomilisi lihtaine molekule.
Normaaltingimustes esineb jood tumepruunide kristallidena, mis sulavad temperatuuril 113 °C ja keevad temperatuuril 184 °C, moodustades lillaka auru. Tema sulamissoojus on 15,52 kJ/mol ja aurustumissoojus on 41,57 kJ/mol. Tema soojusmahtuvus temperatuuril +25 °C on 54,44 J/(mol*K).
Jood on keemiliselt aktiivne, kuigi teistest halogeenidest vähem aktiivne.
Joodi avastas Prantsusmaa insener Bernard Courtois 1811. Tol ajal käisid Napoleoni sõjad ja nõudlus püssirohu tähtsa koostisosa salpeetri järele oli suur. Salpeetrit toodeti kaaliumnitraadist ja selleks oli vaja naatriumkarbonaati. Viimast eraldati mererannikule uhutud adrust, mis sisaldas joodi. Naatriumkarbonaadi eraldamiseks adru põletati ja selle tuhka uhuti veega. Jäätmed hävitati väävelhappega. Ühel päeval lisas Courtois väävelhapet liiga palju ja nägi tõusmas lilla auru pilve. Seejärel täheldas ta, et aur kristalliseerus külmadele pindadele, moodustades tumedad kristallid. Courtois kahtlustas kohe, et on avastanud uue elemendi, aga tal ei olnud uuringute jätkamiseks raha. Kuid ta andis kristalle oma aja tuntud füüsikutele ja keemikutele: Joseph Louis Gay-Lussacile, André-Marie Ampère'ile, Charles Bernard Desormes'ile ja Nicolas Clément'ile. 29. novembril 1813 tegid Desormes ja tema väimees Clément Courtois' avastuse avalikuks. Gay-Lussac soovitas sellele nime (värvi järgi) ja Ampère teatas avastusest Inglise keemikule Humphry Davyle, kes täheldas uue elemendi suurt sarnasust klooriga keemiliste omaduste poolest. 10. detsembril teatas Davy Londoni Kuninglikule Seltsile, et on avastanud uue elemendi, kuid pärast Gay-Lussaci protesti võttis omaks, et esimesena tegi seda Courtois.
Joodil on teada 37 isotoopi. Nendest üks, jood-127 on stabiilne. Looduslikult on avastatud veel isotoopi jood-129, mille poolestusaeg on 15,7 miljonit aastat. Tehislikult saadud isotoopidest on kõige pikema poolestusajaga jood-125 (59 päeva), jood-131 (8 päeva) ja jood-123 (13 tundi).
Kaalium

Kaalium (K) on keemiline element järjenumbriga 19, mis kuulub leelismetallide rühma.
Kaaliumil on kaks stabiilset isotoopi, mille massiarvud on 39 ja 41. Radioaktiivne isotoop massiarvuga 40 ja poolestusajaga 1,28 miljardit aastat esineb looduses ja on üks peamisi radioaktiivse kiirguse allikaid.
Kaaliumi avastas 6. oktoobril 1807 inglise teadlane Humphry Davy, kui ta sai tahke KOH (kaaliumhüdroksiidi) sulandi elektrolüüsil hõbevalge metalli.
Keemilistelt omadustelt on kaalium leelismetall ja on keemiliselt aktiivne. Kaaliumi oksüdatsiooniaste on kõigis ühendites +1. Hapnikuga reageerides moodustab kaalium kergesti kaaliumhüperoksiidi, mitte kaaliumoksiidi. Kaaliumoksiid on tugevalt aluseline oksiid.
Kaalium on tähtis bioelement ja seda esineb kaaliumioonina kõikides elusrakkudes. Kaaliumiühendid mõjutavad südamelihase tegevust.
Tihedus normaaltingimustel on 0,86 g/cm3. Kaaliumi sulamistemperatuur on 63°C ja keemistemperatuur 759°C. Kaalium on pehme, selle puhas pind on hõbedane ja peegeldab hästi valgust.
Elemendi ühendieid kasutatakse väetistes, klaasis, läätsedes, tuletikkudes, mustas püssirohus, hapnikumaskides, keedusoola asendajatena, kaaliumpermanganaadi valmistamiseks.
Ameriitsium

Ameriitsium on keemiline element järjenumbriga 95.
Kõik ta isotoobid on radioaktiivsed ega esine looduses. Pikima elueaga on isotoop massiarvuga 243, mille poolestusaeg on 7370 aastat.
Keemilistelt ja füüsikalistelt omadustelt kuulub ta aktinoidide hulka.
Ameriitsiumi sünteesiti esimest korda 1944. aastal.
Operatsioonisüsteem

Operatsioonisüsteem ehk opsüsteem (inglise keeles "operating system", lühend "OS") on programmide kogum, mis käivitatakse arvutis alglaadimisprogrammi poolt ning mis juhib arvutisüsteemi tööd ja teenindab rakendusprogramme. Rakendusprogrammid saadavad operatsioonisüsteemile nõudeid mitmesuguste teenuste järele läbi rakendusliideste. Kasutajad saavad opsüsteemiga vahetult suhelda selle madal- ja rakendustaseme programmeerimisliideste kaudu ning läbi käsuinterpretaatori, kasutades selleks käsurealt ohjekeelt või graafilist kasutajaliidest. 
W3Schoolsi veebilehtede külastatavuse statistika kohaselt on seisuga 2014 populaarseimateks personaalarvuti operatsioonisüsteemideks Microsoft Windows, Mac OS X ja GNU/Linux.
Operatsioonisüsteemi ülesanded.
Operatsioonisüsteemi ülesannete hulka kuulub: 
Operatsioonisüsteemide tüübid.
Operatsioonisüsteeme võib liigitada mitmeti. 
Andmete töötlusele esitatavate nõuete järgi võib operatsioonisüsteeme liigitada järgnevalt: 
Operatsioonisüsteemide rakendamise järgi erinevates süsteemides:
Operatsioonisüsteemide ehitus.
Võib eristada järgmisi operatsioonisüsteemi mooduleid:
Ajalugu.
Esimene operatsioonisüsteem oli 1955. aastal General Motorsi poolt loodud pakktöötlussüsteem arvutile IBM 701. Esimene ajajaotussüsteem CTSS ("Kokkusobiv ajajaotussüsteem") loodi 1961. aastal Massachusettsi Tehnoloogiainstituudi arvutuskeskuses arvutile IBM 709. CTSS-i baasil hakati 1965. aastal looma operatsioonisüsteemi Multics. 1967. aastal loodi CTSS-i baasil operatsioonisüsteem TSS arvutile IBM S/360. 1970. aastal loodi firmas AT&amp;T Multicsi baasil operatsioonisüsteem Unix arvutile PDP-11, mis on aluseks tänapäeva operatsioonisüsteemile Linux. 1993. aastal loodi firma DEC operatsioonisüsteemi VMS (tulenes operatsioonisüsteemist RSX-11, mis tulenes operatsioonisüsteemist TSS) baasil operatsioonisüsteem Windows NT, mis on aluseks tänapäeva operatsioonisüsteemile Windows.
OpenSUSE

openSUSE (varem SUSE Linux ja SuSE) on Linuxi tuumal põhinev operatsioonisüsteem. Seda arendab kogukond openSUSE Project ja sponsoreerib Novell.
Nimetus.
SUSE tuleneb saksakeelsest fraasist "Software- und System-Entwicklung" (tarkvara- ja süsteemiarendus). Levivad kuulujutud, et SUSE on nime saanud Konrad Zuse järgi.
Ajalugu.
SUSE Linux distributsiooni levitatakse 1994. aastast. Algselt oli see lihtsalt saksakeelne tõlge Slackware'ist.
Jaanuaris 2004 ostis SUSE Linuxi firma Novell, veidi hiljem avati kogu lähtekood. Esimene openSUSE nime kandnud versioon oli 10.2, mis anti välja detsembris 2006.
Novembrist 2013 on viimane versioon 13.1.
Paigaldamine.
Järgnev kehtib süsteemi viimase versiooni kohta.
Miinimumnõuded.
Nõuded ei ole tegelikult jäigad; kogenud kasutajal on võimalik paigaldada ka väiksemate näitajatega riistvarale.
Allalaadimine.
Paigaldamise DVD on vabalt allalaaditav. Seda saab teha protokollide BitTorrent, HTTP või FTP kaudu; kogenud kasutajad ka muul viisil. Süsteemi on võimalik alla laadida näiteks Elioni serverist.
NTFS failisüsteemi tugi.
openSUSE toetab muuhulgas NTFS failisüsteemi, see võimaldab süsteemi paigaldada ka arvutites, kuhu on eelnevalt installitud Windows NT, 2000 või XP, kusjuures failisüsteemi partitsiooni suurust võib vajadusel muuta. Viimased versioonid lubavad ka NTFS süsteemi faile kirjutada.
Kasutajaliidesed.
Paigaldamise ajal on võimalik valida vaikimisi graafiliseks kasutajaliideseks KDE 4.11 või Gnome 3.10. Miinimumsüsteemi puhul piirdutakse tekstirežiimiga.
Komponendid.
YaST.
Üks iseloomulikumaid operatsioonisüsteemi osi on administreerimis- ja installikeskkond YaST (akronüüm sõnadest "Yet another Setup Tool", inglise keeles 'järjekordne häälestustööriist').
Liitium

Liitium on keemiline element järjenumbriga 3, leelismetall.
Maailma suurimad liitiumivarud asuvad Boliivias Salar de Uyuni soolakus (vt Liitiumi kolmnurk).
Liitiumi omadused.
Liitium on kõige väiksema tihedusega metall. Normaaltingimusel on liitium üldse kõige väiksema tihedusega tahke lihtaine: tema tihedus on 0,535 g/cm³.
See on hõbevalge suhteliselt pehme metall, mis sulab temperatuuril 180 °C.
Võrreldes teiste leelismetallidega on liitium keemiliselt vähem aktiivne, kõvem, kõrgema sulamistemperatuuri ja väiksema tihedusega.
Keemiliselt on ta väga aktiivne. Kõigis ühendites on liitiumi oksüdatsiooniaste 1. Liitium reageerib aeglaselt õhuga ja tõrjub veest vesinikku välja, moodustades hüdroksiidi. Erinevalt teistest leelismetallidest moodustab liitium hapniku või õhuga reageerides tavalise oksiidi. Liitiumi soolad on termiliselt vähem püsivad kui muudel leelismetallidel.
Avastamine.
Esimese liitiumit sisaldava mineraali, petaliidi avastas brasiillane José Bonifácio de Andrada e Silva 1700. aastal. Liitiumi olemasolu tegi esimesena kindlaks aga rootslane Johan Arfwedson alles 1817. aastal. Aasta hiljem avastati liitiumisoolade omadus muuta põletamisel leek punaseks. Samal aastal eraldasid liitiumi lihtainena teadlased Humphry Davy ja William Thomas Brande, kasutades selleks elektrolüüsi.
Tootmine.
Liitium on suhteliselt haruldane metall, mida ei leidu vabal kujul looduses. Tänapäeval toodetakse liitiumi põhiliselt mineraalidest (nt spodumeenist) ja maa-alusest soolasest veest. Suurimad tootjad olid 2019. aastal Austraalia (42 000 tonni), Tšiili (18 000 t), Hiina (7500 t), Argentina (6400 t), Zimbabwe (1600 t) ja Portugal (1200 t).
Kasutamine.
Liitiumi kasutatakse soojusülekandeaparaatides, patareides (peamiselt mobiiltelefonide ja fotoaparaatide omades), lennukiehituses kasutatavates sulamites. Liitiumisooli, näiteks liitiumkarbonaati kasutatakse meeleolu tasakaalustajana (tümostabilisaatorina) meeleoluhäirete, näiteks bipolaarse meeleoluhäire maaniahoogude ravis.
Liitiumi isotoobid.
Liitiumil on kaks stabiilset isotoopi massiarvudega 6 ja 7. Pikima elueaga radioaktiivse isotoobi (massiarvuga 8) poolestusaeg on 0,84 sekundit.
Valgusaasta

Valgusaasta on vahemaa, mille valgus läbib vaakumis ühe Juliuse aasta jooksul. 
1 valgusaasta = 9,4605 × 1012 km = 9 460 500 000 000 km = 0,307 parsekit = 63 240 astronoomilist ühikut. 
Valgusaasta ligikaudseks väärtuseks võetakse sageli 0,3 parsekit, mis ligikaudu võrdub 9,2 × 1012 kilomeetriga (9,2 triljoni kilomeetriga).
Keemiliste elementide loend

Keemiliste elementide loend esitab sorteeritava tabelina keemiliste elementide järjekorranumbrid, nimetused ja lühendid.
Suurema järjekorranumbriga elemente kui 118 pole leitud.
Neoon

Neoon (keemiline sümbol Ne) on keemiline element järjenumbriga 10.&lt;br&gt;
Tal on kolm stabiilset isotoopi massiarvudega 20, 21 ja 22.
Keemilised omadused.
Omadustelt on neoon väärisgaas. Ta on praktiliselt inertne. Laboratooriumis on saadud üks ühend fluoriga. Pole teada, kas seda looduses esineb.
Füüsikalised omadused.
Ta kondenseerub temperatuuril 27,1 kelvinit ja tahkub temperatuuril 24,6 kelvinit.
Neoon on värvitu. Elektronlampides ja neoonlampides hõõgub ta punakas-oranžilt.
Neoon on väärisgaasidest heeliumi järel kõige kergem (väiksema tihedusega).
Külmutusvõime ruumalaühiku kohta on neoonil vedela heeliumi omast üle 40 korra suurem ja vedela vesiniku omast kolm korda suurem.
Tavaliste pingete ja voolutugevuste korral annab neoon haruldaste gaaside seas kõige intensiivsema elektrilahenduse.
Levik.
Õhus sisaldub teda normaalolukorras 0,0012 protsenti.
Rakendused.
Neoonlampide punakas-oranži valgust kasutatakse laialdaselt neoonreklaamis. Sõna "neoon" kasutatakse selles seoses ka teiste gaaside puhul, mis annavad teisi värve.
Vedelat neooni kasutatakse ka odava krüogeense külmutusagensina. Enamikus rakendustes on ta odavam külmutusagens kui heelium.
Neooni kasutatakse veel:
Heeliumi ja neooni kasutatakse heelium-neoonlaseris.
Ajalugu.
Neooni avastasid William Ramsay ja Morris Travers 1898. Element sai nimetuse kreeka sõnast "neos" 'uus'.
Estrid

Estrid on orgaanilised ühendid, mis tekivad happe vesinikuaatomite asendumisel süsivesiniku radikaalidega. Karboksüülhapetest tekivad estrid karboksüülrühmade vesinikuaatomite asendumisel süsivesiniku radikaalidega.
Üldvalem.
Estrite üldvalem on R–COO–R', kus R ja R' on süsivesiniku radikaalid, kusjuures R ja R' võivad olla ühesugused radikaalid.
Nomenklatuur.
Estrite nimetused moodustatakse nagu karboksüülhappe sooladelgi (esimene osa nimest tuleb alkoholist ning teine vastavast karboksüülhappest):
Estrid on ainult sellised ühendid, kus mõlemal pool on süsivesiniku radikaal. Järgnev ühend on küll sarnase ehitusega nagu ester, kuid ei ole ester, vaid tavaline karboksüülhappe sool.
Füüsikalised omadused.
Madalad estrid on vedelikud. Kõrgemad estrid on tahked ained. Nad lahustuvad orgaanilistes lahustes, vees aga vähe või peaaegu üldse mitte. Keemistemperatuur on madalam kui vastavatel alkoholidel ja karboksüülhapetel. Estrid on enamasti lenduvad. Pika süsiniku ahelaga hapete ja alkoholide estrid ei lendu ja on seetõttu lõhnatud.
Lõhn.
Mõnel vedelal estril on meeldiv lõhn.
Kasutusalad.
Estreid kasutatakse lille- ja puulõhnade tõttu puuviljaessentsidena, näiteks karastusjookides, kondiitritoodetes, seebi- ja parfümeeriatööstuses. 
Estrid on lahustiteks värvidele ja lakkidele.
Neid kasutatakse ka ravimite valmistamisel. 
Suurtes kogustes vajatakse estreid plastide ja kiudainete tootmiseks.
Keemilised omadused.
Estrite tähtsaim keemiline omadus on hüdrolüüs ehk klassikalises mõistes reaktsioon veega katalüsaatori juuresolekul ehk antud juhul neutraalne ja happeline hüdrolüüs. Happeline hüdrolüüs on pöörduv, neutraalne aga mitte.
Leidumine.
Estreid leidub eeterlike õlidena taimedes (näiteks apelsinikoores). Veel on nendeks rasvad ja vahad.
Saamine.
Vanim estrite saamise viis oli nende tootmine taimedest eeterlike jm. õlidena ja loomadest rasvana. Kui peenestatud taimemassi juhitakse veeauru, siis võtab see kaasa lenduvad eeterlikud õlid. Muid rasvu ja õlisid saab kudedest eraldada veega keetmise või lihtsalt pressimise teel.
Estrid tekivad karboksüülhapete ja alkoholide reageerimise tulemusena. Seda nimetatakse esterdamiseks ehk estrifikatsiooniks .
CH3COOH + CH3CH2OH = CH3COOCH2CH3 + H2O
Tekib etüületanaat ehk etüülatsetaat.
Mineraalhapete estrid.
Lämmastikhappe estrid põlevad kergesti. Paljud neist võivad lõhkeda, sealhulgas tugevalt nitreeritud nitrotselluloos ja nitroglütseriin.
Ohutus.
"See alajaotus tuleb alles kirjutada."
Absoluutne nulltemperatuur

Absoluutne nulltemperatuur ehk absoluutne nullpunkt ehk absoluutne null on füüsikas madalaim mõeldav temperatuur. See tähendab seda, et kõik soojusvõnkumiste vabadusastmed on põhiolekus, selle sõna termodünaamikas kasutatavas tähenduses.
Termodünaamika kolmanda seaduse kohaselt on absoluutne nullpunkt põhimõtteliselt saavutamatu, kuigi sellele võib jõuda kui tahes lähedale, kasutades ainult termodünaamilisi meetmeid. Seega on hetkel absoluutne null teoreetiline temperatuur.
Absoluutsest nullist hakatakse arvestama nn absoluutset temperatuuri, mida mõõdetakse Kelvini skaalal kelvinites (K).
Absoluutne null on 0 K ehk –273,15 °C Celsiuse skaalal.
Absoluutse temperatuuri mõiste võttis kasutusele 1848. aastal William Thomson (lord Kelvin).
Maailma rahvaste mitmekeelne loend

Maailma rahvaste mitmekeelne loend
Belutšistani provints

Belutšistani provints on Pakistani 1. järgu haldusüksus.
Kontoritarkvara

Kontoritarkvara on tarkvara, mis võimaldab arvutis teha töid, mida tüüpilisel kujul kontorites, büroodes vm. tehakse:
Kontoritarkvara paketid võivad sisaldada ka muid programme, näiteks:
Pandžabi provints

Pandžabi provints on Pakistani 1. järgu haldusüksus.
Provintsi tähtsamad linnad on Lahore, Faisalabad, Rāwalpindi, Multan, Sialkot, Bahawalpur,Gujrānwāla, Gujrat ja Kasur.
Sindhi provints

Sindh provints on Pakistani provints ja sindhide ajalooline kodumaa.
Sindhi provintsi elanikud kõnelevad valdavalt sindhi keelt.
Nimi Sindh tuleneb piirkonda läbiva Induse jõe nimest. Assüürlastele oli see jõgi Sinda, kreeklastele Sinthus, roomlastele Sindus jne.
Poolakad

Poolakad (endanimetus "Polacy") on lääneslaavi rahvas Euroopas. Nad räägivad poola keelt. 
Suurem osa poolakatest on katoliiklased. Maailmas elab umbes 50 miljonit poolakat. Poola 38,5 miljonist elanikust moodustavad nad 98,7%. Suuremad poolakate kogukonnad elavad veel Ameerika Ühendriikides, Brasiilias, Kanadas, Suurbritannias, Valgevenes, Saksamaal, Leedus ja Iirimaal.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel elas Eestis 1664 poolakat, neist Tallinnas 768.
Kašuubid

Kašuubid (endanimetus "kaszëbi") on lääneslaavi rahvas (poolakate subetnos) Põhja-Poolas Pomorze vojevoodkonnas. Kašuubid räägivad kašuubi keelt.
Lääneslaavlastest kašuubide ehk kassuubide esivanemad olid pomoraanid, kes elasid I aastatuhande lõpus ja II aastatuhande alguses Pomorzes – piirkonnas Läänemere lõunarannikul Recknitzi jõe ja Visla alamjooksu vahel. Pomoraanid, kes on nime saanud merelähedase asuala järgi, jagunesid hiljem mitmeks hõimuks, kellest tuntumad peale kassuubide on veel 20. sajandi keskel hääbunud slovintsid. Kassuubide (pomoraanide) läänepoolsed naabrid olid balti hõimudesse kuulunud preislased, lõunast ja idast ümbritsesid neid teised Balti keelegruppi kuulunud hõimud. Lääne poole jäi lääneslaavlaste hõimuliit polaabid, kellest hiljem, kõrvuti mitme teise rahvaga, arenesid välja ka sorbid.
Nimetus "kašuubid" on teada 13. sajandist. 14. sajandist kuni 19. sajandi lõpuni oli rahvas tugeva saksa mõju all. 18. sajandist püüti neid süstemaatiliselt saksastada.
19. sajandi lõpus kogus hoogu noorkašuubide liikumine: edenesid kašuubide rahvakultuur ja -kunst, keel, folkloor ja kirjandus. Ilmusid ajalehed ja ajakirjad Gryf, Gryf Kaszubski ja Przyjaciel Ludu Kaszubskiego. 1906. aastal rajati Kašuubi etnograafiapark. Aastast 1957 ilmub ajakiri Kaszëbë, mille nimi tähendab kašuubi keeles Kašuubimaad.
Kašuubide asuala (vähemalt kolmandik elanikest) on näidatud kaardil. Lisaks on sellel alal Gdańsk, Sopot ja Gdynia, kus elab samuti palju kašuube. 20. sajandil on kašuubid ümber asunud ka Ameerika Ühendriikidesse ning Saksamaale.
Kašuubia.
, "Pomorze vojevoodkond"
Kašuubide esivanemad pomoraanid asusid Pomorzesse 6.–9. sajandil, tõrjudes välja ja assimileerides seal varem elanud balti hõime. 11. sajandi alguseni olid pomoraanid valdavalt iseseisev rahvas, kuigi kašuubide elualad olid alates 10. sajandist Poola kuningriigi ja polaabi slaavlaste tüliobjekt. 11. sajandi alguses liideti piirkond Poola kuningriigiga ning see jagunes hiljem kaheks osaks: Lääne-Pomorzeks, mis aja jooksul liideti Preisimaa valitsejate võimu alla, ja Ida-Pomorzeks, mis ühendati Poola riigiga; alade piir kulges enam-vähem piki Łeba jõge.
Kašuubia tuntuim linn on Gdańsk, suuremad linnad on Gdynia, Sopot, Bytów, Kartuzy ja Rumia.