Anatoomianomenklatuur

Anatoomianomenklatuur ehk rahvusvaheline anatoomianomenklatuur on inimese ja loomade osade (tänapäeval ladinakeelsete) nimetuste (anatoomia terminite) süsteem, mille eesmärk on ühene vastastikune mõistmine erialainimeste vahel.
Vanaajast saadik on püütud anatoomia nomenklatuuri luua, kuid selle tagajärjel kujunesid samade kehaosade jaoks erinevad nimetusi. Peale selle saab kehaosasid, eriti lihaseid erinevalt jaotada. Nii näiteks defineeritakse mõnes nomenklatuuris reienelipealihas nelja lihase koondnimetusena, kuna aga teistes, uuemates lihastes peetakse reienelipealihast üheksainsaks lihaseks nelja alguskoha ja kinnituskohaga.
Vanaaja meditsiinis kasutati peamiselt vanakreeka- ja ladinakeelseid nimetusi. Araabia meditsiini mõjul tekkis keskajaks vanakreeka-, ladina-, araabia-, süüria- ja heebreakeelsete terminite segadik. Andreas Vesalius, kes vastustas araabiapäraseid sõnu, viis 16. sajandil läbi ladina keelel ja ladinapärastatud vanakreeka keelel põhineva põhjapaneva reformi anatoomiasõnavaras. Ladina keel oli keskajal üldine ülikoolikeel. Tänapäeva anatoomia nomenklatuurid kasutavad ikka veel ladina keelt, mille kui surnud keele eeliseks on, et ta enam ei muutu. Meditsiiniline ladina keel siiski muutub mõnevõrra inglise keele mõjul. Nii näiteks asendatakse "ae" ja "oe" "e"-ga (näiteks "taenia" ('pael') → "tenia", "oesophagus" ('söögitoru') → "esophagus").
Tänapäeval on umbes 8000 anatoomilist nimetust, mis on kokku pandud umbes 600 sõnast, millest 400 on ladina ja 200 vanakreeka päritolu. Neid nimetusi käsitatakse sõltumatult päritolust reeglina ladina kujudena ja käänatakse ladinapäraselt. Tavaline hääldus vastab hilisladina hääldusele: "c" hääldatakse eesvokaalide (e, i, ae, oe, y) ees [ts], mujal [k].
Nomenklatuurid.
Nimetuste ühtlustamiseks on koostatud mitu reegliraamatut. Kahtluse korral tuleb põhimõtteliselt järgida uuemaid juhendeid, aga mõnikord kohtab ka vanu definitsioone. Inimese anatoomia nomenklatuurid on:
Veterinaaranatoomia nomenklatuurid on:
Anatoomiaterminite ühtlustamine oli muutunud vajalikuks, sest keskajast saadik oli ühe ja sellesama struktuuri kohta kujunenud palju (kuni 20) erinevaid termineid; kokku oli neid umbes 50 000. Aastal 1895 Saksa Anatoomiaseltsi eestvõttel kasutusele võetud BNA püüdis seda tendentsi peatada: järele jäi 5528 terminit. Aastal 1955 kasutusele võetud PNA oli võrdleva morfoloogia seisukohast samm tagasi, sest asenditähistused orienteerusid (nagu juba BNA puhul) jälle inimese püstisele asendile.
Teiste imetajate puhul oli PNA kasutatav ainult osaliselt. Sellepärast loodi 1955 töögrupp, mis töötas välja Nomina Anatomica Veterinaria. Selle esimene trükk ilmus 1968, praegu kehtib NAV-i 5. trüki (2005) parandatud redaktsioon, aastast 2012.Veterinaaranatoomia nomenklatuur langeb inimese anatoomiaga suurelt jaolt kokku, nii et vastastikune arusaamine on tagatud, isegi selle hinnaga, et mõned nimetused on vähemõttekad. Näiteks "musculus teres major" (suur ümarlihas) on inimesel küll ümar, teistes imetajatel aga pigem paelakujuline, kuid kannab siiski sama nimi. Ainult anatoomilised asenditähistused on NAV-s ja PNA-s lahknevad. NAV-l on veel see eripära, et ta hoidub järjekindlalt eponüümide kasutamisest.
Paljude ehituslike eripärade tõttu ei saanud anatoomilist nomenklatuuri hõlpsasti üle kanda lindudele. Seetõttu loodi nende jaoks omaette nomenklatuur Nomina Anatomica Avium (NAA), mille praegu kehtiv, 2. trükk anti välja 1993.
Kokkulepped.
Kõik need reegliraamatud sätestavad üksmeelselt, et anatoomilised nimetused koosnevad alati vähemalt kahest osast, sageli kolmest, mõnikord isegi neljast. Üheosalised nimetused on ainult kehaosadel (näiteks "caput" (pea), "collum" (kael), "thorax" (rindkere) ning tähtsatel elunditel (näiteks "cor" (süda), "cerebrum" (suuraju), samuti mõnel teisel struktuuril (näiteks "clavicula" (rangluu), "platysma" (platüsm)).
Esimene nimeosa nimetab "ehitusrühma" (näiteks luu – "os") või iseloomustab "ehitusvormi" (näiteks vagu – "sulcus"). Teine nimeosa annab lähema kirjelduse vormi, asendi, pikkuse, värvuse või mõne elundi juurde kuuluvuse kaudu. Kui need kaks nimeosa ei moodusta veel ühest nimetust, lisatakse täiendavaid nimeosi, mis sisaldavad edasisi koha-, suuruse- või järjekorramääranguid (eesmine, suur, teine jne).
Mõne sageli esineva struktuuri puhul lühendatakse sageli esimest nimeosa: 
Mitmuse puhul kahekordistatakse lühendi viimast tähte, näiteks "mm." tähendab "musculi" (lihased), "vv." "venae" (veenid), "lnn." "lymphonodi" (lümfisõlmed).
Teises ja kolmandas tabelis toodud ladinakeelsete omadussõnade vorm sõltub nimisõna soost ja arvust. Muutub sõnalõpp. Siin on antud ainsuse meessoo vorm. Näiteks sõna "medius" naissoovorm on "media", kesksoovorm "medium".
Kirjandus.
Veebiversioon (vaadatud 24.05.2013) (pdf)
http://www.oucom.ohiou.edu/dbms-witmer/Downloads/1993_Baumel_&amp;_Witmer_NAA-2_Osteologia.pdf Veebiversioon (vaadatud 26.05.2013)] (pdf)
Google`i raamatu osaline veebiversioon (vaadatud 26.05.2013) 
Google`i raamatu osaline veebiversioon (vaadatud 26.05.2013)
and authorized by the General Assembly of the World Association of Veterinary Anatomists (W.A.V.A.), 2003,[ http://www.wava-amav.org/Downloads/nev_2006.pdf Nomina Embryologica Veterinaria, 2nd ed 2003 Veebiversioon (vaadatud 26.05.2013)] (pdf)
and authorized by the General Assembly of the World Association of Veterinary Anatomists (W.A.V.A.), 2005,Nomina Anatomica Veterinaria, 5th Edition 2005 Veebiversioon (vaadatud 26.05.2013) (pdf)
and authorized by the General Assembly of the World Association of Veterinary Anatomists (W.A.V.A.), 2012, http://www.wava-amav.org/Downloads/nav_2012.pdf Veebiversioon (vaadatud 26.05.2013)] (pdf)