Ajageograafia

Ajageograafia või aeg-ruumi geograafia on arenev transdistsiplinaarne lähenemine selliste ruumiliste ja ajaliste protsesside ja sündmuste uurimiseks nagu sotsiaalne interaktsioon, ökoloogiline interaktsioon, sotsiaalne ja keskkondlik muutuvus ning üksikisiku biograafia. 
Ajageograafia ei ole uuritav ala iseeenesest , vaid pigem integreeriv ontoloogiline raam ja visuaalne keel, milles aeg ja ruum on peamised dimensioonid dünaamiliste protsesside analüüsimiseks. Ajageograafia kasvas välja inimgeograafiast, kuid tänapäeval kasutatakse seda paljudes valdkondades, nagu transport, regionaalplaneerimine, geograafia, antropoloogia, ajakasutamisuuringud, ökoloogia, loodusteadused ja rahvatervis. Ajageograafia on lähenemisviis ning iga uurija saab selle ühendada teoreetiliste lähtekohtadega vastavalt oma vajadusele.
Ajageograafia päritolu.
Rootsi geograaf Torsen Hägerstrand lõi ajageograafia 1960. aastate keskel. See põhines ideedel, mis olid sündinud tema varasema empiirilise uurimistöö põhjal, kus ta uuris inimeste rändemustreid. Ta soovis leida võimaluse suurte sotsiaal-majanduslike mehhanismide kirjeldamiseks, kasutades füüsilist lähenemist, mis hõlmas õpetust sündmuste esinemisest aeg-ruumi kontekstis. Hägerstrand oli osaliselt inspireeritud kontseptuaalsetest edasiminekutest aeg-ruumi füüsikas ja füsikalismi filosoofiast.
Hägerstrand tutvustas aegruumi kontseptsiooni, kus aeg ja ruum on teineteisest lahutamatud. Ajageograafias on olulised mikrotasandi liikumised , kus indiviidi tegemised moodustavad eluraja kui aegruumilise trajektoori, mis saab alguse sünniga ja lõpeb surmaga. Selle aegruumilise trajektoori võib omakorda jagada väiksemateks osadeks nagu päevane või nädalane rada, mis võimaldab tegevusi ja liikumisi vaadata erinevatel ajaskaaladel. Hägerstrandi järgi on elu kui sündmuste seeria, kus sündmused on oma iseloomult enamasti rutiinsed, kuid mõned neist on teistest määravamad ja suurema kaaluga. Allan Predi järgi käsitleb ajageograafia indiviidi elu aegruumilist "koreograafiat" ehk tegevuste, sündmuste ja liikumiste omavahelisi seoseid erinevatel ajaskaaladel (nt igapäevane, aastane, eluaegne).
Hägerstrand on ajageograafia raames käsitlenud ka rändetemaatikat. Ta toob välja, et erinevad agregaatsed käsitlused rändele, mis käsitlevad rahvastikku kui massi, kaotavad inimese identiteedi. Selle asemel võimaldab ajageograafia biograafilist käsitlust, mis laseb liikumiste kirjeldamisel inimesele jätta alles tema identiteedi. Seega lubab ajageograafia kontseptsioon mõista rännet teistsuguse nurga alt kui paljud senised lähenemised, rändeteooriad ja -mudelid.
Elurajad ("life paths") on seotud mitmesuguste piirangutega, millest mõned on seotud füüsiliste ja psühholoogiliste vajadustega ning mõned on seotud privaatsete ja ühiste otsustega. Hägerstrand ütles, et "oleks võimatu pakkuda kõikehaaravat taksonoomiat piirangute kohta, nagu seda on aeg-ruumi fenomen", kuid ta kirjeldas siiski põgusalt kolme tähtsat piirangute klassi:
Hägerstrand illustreeris neid kontseptsioone uudsete graafiliste tähistustega (osaliselt inspireeritud noodikirjast):
Samal ajal, kui see innovatiivne visuaalne keel on põhiline tunnusjoon ajageograafias, siis Hägerstrandi kolleeg Bo Lenntorp rõhutas, et see on käibeloleva ontoloogia alusprodukt ja mitte vastupidi. Antud tähistussüsteem on väga kasulik tööriist, kuid see on üsna kehv peegeldus rikkalikust maailmavaatest. Paljudel juhtudel on tähistusaparaat olnud ajageograafia tunnusjooneks. Sellegipoolest käibelolev ontoloogia on tähtsaim omadus. Ajageograafia ei põhine ainult aja-geograafilistele diagrammidele, täpselt samuti nagu muusika ei ole ainult noodikirja põhine. Hägerstrand selgitas hiljem, et "see, millele siin lühidalt viidati, on neljadimensiooniline vormide maailm. Seda ei saagi täielikult graafiliselt kujutada. Teisest küljest peaks igaüks olema võimeline seda kujutlema piisava selgusega selleks, et see võiks olla juhtnööriks empiirilistele ja teoreetilistele uurimustele.
1981. aastaks olid geograafid Nigel Thrift ja Allan Pred juba kaitsmas ajageograafiat nende eest, kes nägid seda puhtalt jäiga kirjeldava mudelina ruumilises ja ajalises korralduses, mis laenab ennast piirangute analüüsiks (ja seotud ülesanneteks sotsiaalses projekteerimises). Nad argumenteerisid, et ajageograafia ei ole lihtsalt piirangute mudel, vaid paindlik ja arenev mõtteviis reaalsusest, mis omab laia variatsiooni teooriatest ja uurimusmeetoditest. Kümnendite jooksul pärast seda on Hägerstrand ja teised on teinud pingutusi algsete ideede laiendamiseks. Viimastel aastatel lõpetas Hägerstrang ajageograafia mõiste kasutamise selliste mõtteviiside kirjeldamiseks. Selle asemel kasutas ta mõistet nagu topoökoloogia.
Hilisemad ajageograafia arendused.
1980. aastatest alates on ajageograafiat kasutanud uurijad sotsiaalteadustes, bioloogiateadustes ja interdistsiplinaarsetes valdkondades. Briti geograaf Gillian Rose väitis 1993. aastal, et "ajageograafia jagab feministide huvisid igapäevaste radade uurimisel indiviidi tasemel, samuti nagu feminism ühendab need rajad, mõeldes suurte sotsiaalsete struktuuride piirangutele. Seevastu aga märkis ta, et ajageograafiat ei ole rakendatud feministidele tähtsate probleemide lahendamisel ning kutsus seda "sotsiaalteaduste maskuliinsuse" vormiks. Järgneval kahel aastakümnel on feministlikud geograafid on ajageograafia taas leidnud ja hakanud seda kasutama tööriistana feministlike probleemide lahendamiseks. Ajageograafiat on samuti kasutatud terapeutilise hindamise vormina vaimse tervise uuringutes.
Tänapäev.
Tavaliselt, kui on tahetud mõõta inimtegevuse ajalisi rütme, siis on seda uuritud ajakasutus küsitluste või reisipäevikute kaudu. Sellised küsitlused ja uuringud on tavaliselt seotud teatud tegevustega kindlas ajaperioodis. Tänapäevased info- ja kommunikatsioonitehnoloogial põhinevad suured andmemahud seevastu võimaldavad jälgida inimeste ajalisi rütme, mitmekülgseid tegevusi ja liikuvust pikema perioodi jooksul.