Gotthard Reinhold Staël von Holstein

Gotthard Reinhold Staël von Holstein (28. aprill 1819 Taali mõis, Tori kihelkond, Pärnu kreis, Liivimaa kubermang, Venemaa keisririik – 13. november 1892 Uulu mõis, Pärnu kreis, Liivimaa kubermang, Venemaa keisririik) oli baltisaksa aadlik, Uulu ja Surju mõisnik, Peterburi õukonnategelane (keiserlik kammerhärra) ja Liivimaa maanõunik, parun.
Reinhold Staël von Holstein sündis 1819. aastal, Liivimaa kubermangu Pärnumaa Taali, Uulu ja Surju mõisniku, Pärnumaa kreisisaadiku, sillakohtunik Johann Erich Staël von Holstein (1777–1845) peres.
Isiklikku.
Reinhold Staël von Holsteini abielud:
Lapsed:
Gotthard Reinhold Staël von Holsteinist.
Pikal tänaval asuva, praegu Kaitseliidule kuuluva torni ja uhkete puitnikerdustega kaunistatud maja ehitas endale suvemõisaks 19. sajandi keskel Uulu parun Reinhold Stael von Holstein. Suurem villade ja suvemajade ehitus algas kujunevasse kuurortlinna paarkümmend aastat hiljem, kui linnavolikogu otsusega planeeriti suvevillade alad Pärnu merepoolsesse otsa.
Uulu mõisa omanik parun Reinhold Stael von Holsteini suvemaja valmis 19. sajandi keskel. Valminuna on teda näha juba 1864. aastast pärit muuseumifotodel. Maja torkab silma sammasrõduga sissekäigu juures ja rohkete puitnikerdustega, mis kaunistavad torni ja aknapealseid. Puitnikerdusi on veel säilinud siseruumides - ustel ja laekarniisidel. Hoone on rajatud sõna tõsises mõttes härrastemajaks ja näitab väga isikupärast maitset, kirjutab Elsbet Parek oma raamatus "Pärnu sajandeis". Muinsusarhitekt Rein Raie ütles, et Holsteini suvemõis on ehitatud omaaegsete Itaalia losside stiilis. Tolle aja jõukad mõisnikud reisisid mööda Euroopat, nautisid elumõnusid nii Prantsusmaal kui Itaalias, seletas Raie. Ilmselt sealtkandist pärit ideede järgi kujundas Uulu parungi oma suvemõisa Pärnusse. Raie jutu järgi on torni kaunistav taimemotiividega puitpits tõeline meistritöö, mille sarnast Pärnus mujalt ei leia. Lisaks filigraansele tööle on näha ka meistri head loodustunnetust. Paarkümmend aastat hiljem Pärnu ranna rajooni kerkinud villade puunikerdused on tunduvalt lihtsamad.
Stael von Holsteinide aadliperekonnale kuulusid Pärnumaal peale 1917. aastal hävinud Uulu mõisa ka Tõstamaa ja Taali mõis. 1846. aastal sai Uulu mõisa omanikuks Gotthard Reinhold Stael von Holstein, keda rahvasuus kutsuti Raudparuniks ja Vanaks Reinuks. Parun oli tsaari õukonnas kammerhärra ja tundis isiklikult Peterburi kõrgeid aukandjaid, jutustas Uulu kodu-uurija Evi Vallek. Uulus käis kõrgeid külalisi Peterburist ja Riiast, isegi Venemaa troonipärija Aleksander III oli aasta enne, kui tsaariks sai, Uulu mõisnikul külas, teab pajatada parunite suguvõsa uurinud kodu-uurija. Reinhold Stael von Holsteini ajal sai Uulu mõisast Liivimaa üks uhkemaid kivilosse, mille ehitamisel olnud eeskujuks Windsori kuningaloss. Parun olnud karmi käega mees, kuid suur uuenduste harrastaja põllumajanduses. Tema ajal peeti Uulu mõisas üks esimesi laulupidusid Eestis. Reinholdi pojal Aleksandril, kes olnud veidi leebema loomuga, oli kaks last: tütar Luise-Auguste ja poeg Peter. Poega kutsuti rahvasuus Pikaks Peetriks ja temast teavad Uulu kandi vanemad inimesed senini legende rääkida.
Raudparuni lapselaps Peter Stael von Holstein oli markantne kuju nii kasvult kui oma tegudelt. Hasartse natuuriga mees armastas pidutseda ja kasiinodes käia. Uulu kandi inimesed mäletavad teda mehena, kes vabalt üle kahemeetrise plankaia võis vaadata. Evi Valleku sõnade järgi olnud mehel pikkust 2.17. Kuulsust kogus Pikk Peeter sellegagi, et olnud koos Voltveti mõisniku pojaga üks esimesi autoomanikke Pärnumaal. Ta pugenud kui liigendnuga sinna autosse sisse ja siis kimanud sellega ringi, kõneleb Vallek. Peter üritanud ka kõiksugu ärisid ajada, käinud Saksamaal ja Kanadaski. Kuid tema äriplaanid jooksnud enamasti tühja. Eks linnas asuvat härrastemaja kasutanudki kõige rohkem lõbustustealdis parunivõsu ja selle järgi kutsuti linnamõisa Pika Peetri suvemajaks. Peter olnud rahvamees ja kui vana parun ja teised pereliikmed end Riia kaudu Saksamaale asutanud, jäänud ta ikka veel Uulu maile seiklema. Kui mõisnikele hakatud säru tegema, peitnud üks Surju talumees ta oma heinakoorma alla ja sõidutanud ohutusse paika, jutustas Vallek. Jutte liikus Peteri kohta palju. Lõpuks pühkinud Petergi Eestimaa tolmu jalgadelt ja järgnenud sugulastele välismaale. Mõne andmetel olla ta lõpuks jõudnud Lõuna-Ameerikasse välja. Vallek, kes on Uulu paruni järeltulijate jälgi ajanud, ütles, et ilmselt elasid suguvõsa viimased liikmed Austrias.
Praegu Pikk 20 Pärnu linna majas asuva Kaitseliidu Pärnu maleva kasutuses olevatest ajaloolistest majadokumentidest on säilinud Pärnu notari Hanschmidti kiri 1938. aastal toimunud ostu-müügitehingu kohta. Selle põhjal müüs Luise-Auguste Hennin (sündinud Stael von Holstein) Pärnu linnas teises alevi jaoskonnas Vabadusvälja ääres number neli asuva kinnistu Eesti Kaitseliidule 32 500 krooni eest. Vanadelt fotodelt oleme näinud, et maja ees oli suur riviplats lipuvardaga ja hoone tagant paistis tuuleveski, jutustas Kaitseliidu Pärnumaa maleva pealik kapten Erik Reinhold. Ülemisel korrusel olid maleva pealiku eluruumid, all kontorid.
Aastail 1940-41 asus endises härrastemajas Pärnumaa komsomolikomitee ja 1945 anti samad ruumid Pärnu linna kutselise tuletõrjekomando kasutusse. Rahvasuus liiguvad jutud, et pärast sõda olnud seal lühikest aega ka NKVD. Linnavalitsuse korraldusega 1993. aastast tagastati Pikk 20 maja Eesti Kaitseliidu Pärnu malevale.
Esimese, 11 registriga oreli ehitas Pärnu Eliisabeti kirikusse 1845. aastal Paide meister Carl Georg Thal. 1850.a. võeti kirikus ette põhjalik remont. Seni asus kantsel altari kohal. "Praeguse altari ning kantsli kinkis Uulu ja Surju mõisahärra, nn raudparun Reinhold Staël von Holstein." Altaripildi maalis 1854.a. Rotterdami kunstnik van der Kaat. Maalil on kujutatud Kristuse ülestõusmist, mille tunnistajateks on ingel ja kohkunud sõdurid. 
1880. aastal lasi seesama Reinhold Staël von Holstein ehitada maakividest kiriku Uulu mõisa oma abikaasa mälestuseks. Altarimaalil oli Kristus lapsukesega. Kui Eesti Vabariik mõisad nende omanikelt ära võttis, andis Staël von Holstein Uulu kiriku Pärnu Eliisabeti kogudusele abikirikuks. Uulu kirik kannatas enamlaste rüüstamise all, kuid veel enam nõukogude ajal, mil siin hoiti vilja ja peeti pidusid. 1950. aastate lõpul lammutati torn ning pühakoda muudeti Uulu kooli võimlaks. 1996. aasta suvel peeti Uulu kirikus üle-eestilised kiriku noortepäevad, aastal 2007 hakkas Pärnu Eliisabeti kogudus siin taas jumalateenistusi pidama, kuid sagedase vandaalitsemise tõttu tuli hoone 2021. aastal maha müüa.
Katkend: Muidugi olete kuulnud Uulu Pikast parunift. Seda juttu, kuidas" kitsaroopalise rong jäänud kahe jaama wa-hel seisma ilma seadusliku põhjuseta. Põhjus pidi aga siiski olema ja kui seda otsima hakati, siis leiti, et Uulu parun oli wagunis magama jäänud ja jalad liiga lühidalt wagunipingilt läbi akna wälja sirutanud. Eks siis nood jalad jäänud raudteeäärse telefonitulba taha kinni ja susla ei pääsenud enam edasi. Uulu mõisnike nüüdne järeltulija on pikk, kõwasti üle kahe meetri. Seesama, keda tuntakse rahwa seas Pika-Peetrina ja ladusa mehena, kes weel noore parunipojana armastas tulla maapulma lõõtspilliga kaenlas ja hiljem Pidas Surjus põllumehena mõisasüdant ja weskit. Olnud päris hea põllumees uutes oludes, aga siis müünud oma talu maha ja läinud Kanadasse. Seal- ei tulnud hästi toime ja nüüd on jälle kodumaal ning kawatsewat uuesti põllumeheks hakata. Richkem annab aga rääkida tema wanaisast. Uulu kuulsast „raudparunist", Vana-Reinust. „Raudparun" oli Uulus ja Surjus isewalitseja ja selle tõttu kestis siin tevorjuski 1883. aastani. G. Reinhold parun Stael von Holstein oli endine kaardiwäe kapten, kammerhärra, ektsellents ja rüütel. Oli isiklik sõber Wene wägewate tsaaridega, käis sageli Peterburis ja wõttis Uulu lossis wastu troonipärija Aleksander 3. ja tsaarinna külaskäike ning wõis seetõttu waadata kohapealsetele wõimumeestele üle õla ja sõnada: „Seal Peterburis antakse küll talurahM. heaks seadusi, mis on kui heinakuhjad, aga kui nad siia jõuawad,'on neisfiarZH jäänud ainult heinatuustikud: teel nipib ja näpib neid igaüks?" . - . Wana-Rein ei ehitanud mitte" ainult Uulu suure kiwist lossi, waid ka merde Pika sadamamuuli, kus tal peatusid omad laewad. Krimmi sõja ajal tuli Inglise laewastik Uulugi sadamasse ja põletas paruni laewa ning pommitas tema mõisat. Ura jõest, mis jtwlab mõisast mööda Reiu jõkke, laskis „raudparun" iuhtida oma mõisa alt otse merde. Selleks tuli kaemata poolteist kilomeetrit Pikk ja üsna kõrgete perwedega kanal läbi metsa sadamani. Töö polnud kerge; et kiwikõwadest sawikihtidest muidu jagu ei saadud, künti nad kanali Põhjas härgadega lahti. Wana-Rein oli kõma põllumees, alati atsa ja jala põldudel ja metsas ning pani isegi käed külge kändude kaalumisele. Wilja sai Uulust isegi 1867—l868 nälja-aastail. Tema asutatud on 1870. a. paiku Soometsa fiila, uudismail, keset raba metsaseljandikul. Talumeestega oli ta teinekord üsna wägiwaldne, mõttes kohti mõisale ja asemele andes maad metsa. Ja wembumehena nimetas talud seesuguste nimedega, nagu Arkansas, Georgia, Kentucki, Kalisornia, mis aga rahwas Peatselt seadis ümber oma suu järgi: Argantsu, Järsi, Kenduki, Kaaliworm- Kuigi omawoliline ja äkiline. Mõis „raudparun" olla ka helde ja aidata hädalisi. Rhwas oli tookord mõnel pool pidanud leppima ka pahemaga ja pidas Wana-Reinu üsna heaks mõisnikuks. Ta suri 1892. a. sa maeti siinsamas Uulus kiriku juurde, mille ta ise oli mereranda ehitada lasknud 1880- aastal. Wana-Reinu poeg Aleksander on jätnud endast wähcm mälestusi kui tema tragi naine. Et 1905. aasta siin läks üsna wäheste tcrawustega mööda, annab temast igatahes parema tunnistuse kui see, et ta seitse senist renditalu müüs "okupatsiooni ajal oberostide eest Pärnu rahameestele, mistõttu oma talud kaotas isegi seniseid peremehi, kes olid oma põllud wõitnud aastakümnete wisa tööga metsast. Pöördeaastad pühkisid siis üle Uulu parunite toreduse. Uulu kiriku torn saeti nndiks juba maailmasõja ajal, kui wenelased koledasti pelgasid Saksa sõjalaewu ja rannaäärne mets kaewati risti-rästi täis sügawaid kaewiknid ja oli täis traattõkkeid--1917. a. rüüstasid rewolntsiooniwaimustuses wene sõdurid suure mõisalossi, kiriku ja hauakambri ja paar wenelast jõid end surnuks mõisa wiinawabrikns. Uulu sadam on ammu liiwastnnud, kanal ummistunud ja Ura jõgi woolab wana wiisi Reiu jõkke 1920- aasta kcwadel said Uulu ja Surju mõisa maad endile eesti peremhed. planeeriti 43 talu ia hiljem weel mõisatöölisile 12 kohta. Põldude wahele on kerkinud nõgusad taluhooned, söödis maad üles haritud ja uudismaad juurde wõidetud soost ja metsast. Uued peremehed on Uulu soos saanud toime hiigeltööga, millest parunid ei söandanud unistadagi. Kuid see on peatükk, mis iväärib jutustada omaette edaspidi. Uulu on nüüd wiljaait ja wäiketalud, mis reastun. kitsale ribale mere ja metsa wahel, warustawad Pärnutki aedwilja ja maasikatega, mis rändawad suwihommikutel suurte koormatena 17 kilomeetrit maanteed linna poole wõi ka kilomeetrit kaksteist üle mere mootorpaadis. Uulu mõisa lossi 75 tuba kawatseti kasutada põllutöökoolile, sest siinne wahelduZrikas põllumaa struktuur wõimaldaks wäga mitmekülgset õppetööd. Kuid loss oli wenelaste käes wäga põhjalikult purustatud ja ta lammutati. Põllutöökool leidis endale asukoha Pollis. 'Kiriku seadis kogudus korda ja seal peetakse nüüd aegajalt jumalateenistust, kuigi alalist õpetajat siin ei ole. On ju ka pisike see jumalakoda, umbes sajale inimesele ruumi istepinkidel- Mõisa sepikoja hoones asub nüüd kool ja lossicelsel wäljakul spordiwad Uulu noored, kes toowad tublisti kohti Pärnumaa esiwõiftlusil. Kanged poisid!