tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Dienogest

Dienogest on neljanda põlvkonna sünteetiline progestiin (progestageen), mida kasutatakse ravimina peamiselt endometrioosi raviks ja kombineeritud suukaudsetes rasestumisvastastes vahendites. Keemiliselt struktuurilt on dienogest ainulaadne hübriidprogestiin, mis ühendab endas nii 19-nortestosterooni derivaatide (nt levonorgestreel) kui ka progesterooni derivaatide (nt medroksüprogesteroonatsetaat) omadusi. Selle tulemusel on ravimil tugev progestageenne toime emaka limaskestale, kuid erinevalt paljudest vanematest progestiinidest puudub sellel märkimisväärne androgeenne (meessuguhormoonisarnane) toime.
Farmakoloogia.
Toimemehhanism.
Dienogesti ravitoime põhineb mitmel farmakoloogilisel mehhanismil:
Farmakokineetika.
Suukaudsel manustamisel imendub dienogest kiiresti ja sellel on kõrge biosaadavus (üle 90%). Ravim metaboliseerub peamiselt maksaensüümi CYP3A4 vahendusel ja eritub organismist suhteliselt kiiresti, poolväärtusajaga umbes 9–10 tundi.
Kliiniline kasutus.
Endometrioosi ravi.
Dienogest on üks levinumaid ja paremini uuritud ravimeid endometrioosist tingitud vaagnavalu raviks. Standardannus on 2 mg päevas pideva režiimiga. Kliinilised uuringud on näidanud, et dienogest on:
Mõju viljakusele pärast ravi lõpetamist.
Kuna dienogest pärsib ovulatsiooni, ei ole ravi ajal rasestumine võimalik. Pärast ravi lõpetamist taastub normaalne munasarjade funktsioon ja menstruaaltsükkel aga kiiresti. Uuringud on näidanud, et ovulatsioon taastub enamikul naistel juba esimese paari kuu jooksul pärast 2 mg dienogesti kasutamise lõpetamist, mis tähendab, et ravimil ei ole pikaajalist negatiivset mõju viljakusele.
Rasestumisvastased vahendid.
Dienogesti kasutatakse laialdaselt ka kombineeritud suukaudsetes rasestumisvastastes vahendites. Selles kontekstis on selle eeliseks tugev ovulatsiooni pärssiv toime ja hea tsüklikontroll. Antiandrogeensete omaduste tõttu on dienogesti sisaldavad pillid sageli eelistatud ka naistele, kellel on kalduvus aknele. Tuntumad kombinatsioonid on:
Ohutusprofiil ja kõrvaltoimed.
Dienogest on üldiselt hästi talutav, kuid nagu kõikidel hormoonravimitel, võib ka sellel esineda kõrvaltoimeid.
Vastunäidustused.
Dienogesti ei tohi kasutada järgmistel juhtudel:
Ajalugu.
Dienogest sünteesiti esmakordselt 1979. aastal Jenapharmis (endine Ida-Saksamaa). See klassifitseeritakse hübriidprogestiiniks, kuna selle keemiline struktuur on ainulaadne segu testosterooni ja progesterooni derivaatide omadustest. See annab ravimile soodsa toimeprofiili – tugeva toime emaka limaskestale ilma soovimatute androgeensete kõrvaltoimeteta, mis olid probleemiks paljude vanemate progestiinide puhul.
Kęstutis Šapka

Kęstutis Šapka (15. november 1949 Vilnius – 11. oktoober 2025) oli Leedu kõrgushüppaja, kes rahvusvahelistel võistlustel esindas Nõukogude Liitu.
Šapka tuli Euroopa meistriks 1971. aasta Euroopa meistrivõistlustel Helsingis, kus ta võitis kuldmedali tulemusega 2.20 m. 1974. aasta Euroopa meistrivõistlustel Roomas võitis ta hõbemedali tulemusega 2.25 m.
Ta osales ka 1972. aasta suveolümpiamängudel Münchenis, kus saavutas kõrgushüppe finaalis 12. koha.
Šapka tuli Euroopa sisemeistriks 1974. aastal ja sai hõbeda 1972. aastal; samadel aastatel võitis ta ka Nõukogude Liidu meistritiitlid.
Sportlaskarjääri jooksul püstitas Šapka kaheksa korda Leedu kõrgushüppe rekordi, parandades selle 2,10 meetrilt 2,25 meetrini. Lisaks aitas ta kaasa hüppetehnika arengule, olles üks esimesi, kes populariseeris tollal uuenduslikku nn selg ees üle lati stiili (Fosbury Flop).
Pärast sportlaskarjääri lõpetamist töötas ta treeneri ja spordikohtunikuna. Ta oli aastatel 1991–1997 Leedu kergejõustikukoondise peatreener. 
Šapka lõpetas 1977. aastal Vilniuse Pedagoogilise Instituudi.
Signoskoop

Signoskoop on filateelias kasutatav seade, mida kasutatakse postmarkide uurimiseks, eelkõige vesimärkide, paranduste ja võimalike võltsingute tuvastamiseks.
Signoskoopi saab seadistada kaheksa erineva valguse ja kolme erineva valge valguse soojuse vahel. Erinevate valgusrežiimide kasutamine sama margi vaatlemisel võimaldab täpsemat analüüsi. Näiteks punase valguse kasutamine aitab neutraliseerida punast templit, mis võib margi tagaküljelt läbi kumada ja raskendada detailide märkamist. Samal ajal ei mõjuta värvimõjud vesimärkide ja paranduste nähtavust, mistõttu paistavad need kontrastsemalt silma.
Signoskoop töötab kolme võimsa RGB LED-valguse (kokku üheksa LEDi) abil, mis tagavad energiasäästliku ja töökindla valgustuse. Valgustugevust saab reguleerida, et saavutada uuritava margi jaoks optimaalne valgus – maksimaalne heledus ei pruugi alati anda parimat vaatlustulemust.
Ukraina riiklik teabeagentuur

Ukraina riiklik teabeagentuur (ukraina keeles :"Українські національні новини", lühendatult UNN) on peamiselt poliitikat, sotsiaalküsimusi ja majandust käsitlev ukraina-, vene- ja ingliskeelne üleukrainaline uudisteagentuur, mille veebileht pakub lugejaile pidevalt uuenevat uudistevoogu. Lisaks uudistele edastab väljaanne ka foto- ja videomaterjale, korraldab otseülekandeid ja pakub teabenõustamisteenuseid. Väljaande veebilehe keskmine külastatavus on üle nelja miljoni lugeja kuus ning see kuulub Ukraina kümne külastatavaima uudisteallika hulka.
Jučiai

Jučiai (žemaidi "Jotē") on küla Leedus Akmenė rajoonis Akmenė vallas.
Küla asub Läti piiri ääres, Vadakste jõe kaldal. Osaliselt ulatub külla Natura 2000 ala Venta keskjooks. Seal on algkool.
Küla moodustati aastal 1932. Aastal 1956 avati Jučiai raamatukogu. Aastail 1954-1963 oli see kohaliku külanõukou halduskeskuseks. Ka oli see nõukogude perioodil kohaliku kolhoosi keskasulaks. Aastal 1977 liideti Jučiaiga Žiopeliai küla.
Muinsuskaitse all on Jučiai ja Žiopeliai külade vana kalmistu. Seal on säilinud üks hallist graniidist ristiga hauasammas.
Sprogiškė

Sprogiškė (žemaidi "Spruogėškė") on küla Leedus Akmenė rajoonis Akmenė vallas.
Aastal 2004 liideti Sprogiškėga Gailiškė küla.
Kesiai

Kesiai (žemaidi "Kesē") on küla Leedus Akmenė rajoonis Akmenė vallas.
Küla asub Läti piiri ääres, Vadakste jõe kaldal. Osaliselt ulatub külla Natura 2000 ala Venta keskjooks.
XIX sajandil käisid küla elanikud Medemrodė mõisa omanike Roppidega neilt võetud põlduse ja karjamaade asjus 25 aastat kohut. Aastal 1892 mõisteti 11 küla elanikku mõisa teenistuses olnud advokaadi J. Bagdzevičiuse tamise eest süüdi ja viis neist saadeti sunnitööle. Nõukogude perioodil küüditati 30 küla elanikku. 
Muinsuskaitse all on Kesiai kalmed. Need olid kasutusel XVI sajandist XVIII sajandini. Ka on Vadakste jõe ääres küngas, mis on koos sealse kiviga muinsuskaitse all. Rahvasuu räägib mäele viidud ohvritest ja seal elanud väga heast emandast Aglonast, kes end seal põletas. Ka mäel asuv kivi on kohalikes legendides kajastatud ja nii muinsuskaitse all. Mägi ise kannab Hiiemäe nime.
Pealisornament

Pealisornament on hilisrenessansis ja manerismis peamiselt arhitektuuris ja tarbekunstis kasutusel olnud lame sümmeetrilise paigutusega pinnakaunistus, mis imiteeris neetidega kinnitatud metalldetaile. Ornamendi kõrgaeg jäi 1600. aastatesse ja see ilmus uuesti historitsismis aastail 1870–1890. 
Ajaloost.
Pealisornament ilmus esmakordselt kasutusse Hollandis 16. sajandi lõpus ja levis mustriraamatute vahendusel Saksamaal, kus seda kasutati umbes 1620. aastateni. Ornament esineb sageli koos rullisornamendiga ja läheb selleks sujuvalt üle, näiteks kartuši servades. Ajalt osaliselt samaaegne kõhrornament, mis kasutas sujuvamaid vorme, võib samuti esinede sellega koos.
Näiteid pealisornamendi kasutusest leidub ka Eesti renessansiperioodi kiviraidkunstis. Kullatud pealis- ja rullisornament kaunistab Arent Passeri kujundatud Pontus De la Gardie ja Sofia Gyllenhielmi hauamonumendi otsaviilusid (1595), samuti on pealisornament Hans von Akeni kujundatud Olof Ryningi hauamonumendil (1594) Toomkiriku koori seinal ning Oleviste 3 seinas asuval raiddetailil, kunagisel aknasamba konsoolil (1647). Raekoja plats 11 majas asuvate 17. sajandi teisest poolest pärinevate maskaroonidega aknasammaste alumine kolmandik on kaetud pealisornamendiga. Madal pealisornament ääristab Tallinna Mustpeade Vennaskonna hoone supraporti.
Samuti leiab pealisornamenti Eesti renessansskantslite dekooris, näiteks Jõelähtme kiriku kantslil, Kihelkonna kiriku kantslil, samuti mitmel Niguliste kirikus eksponeeritud epitaafil - Dietrich Mölleri epitaafil, Antonius von der Buschi epitaafil. Pealisornamendi motiiv piklike kullatud needpeade ja teemantkvaadrite ning Mauritiuse profiilpeaga keskel asetseval medaljonil kaunistab ka Mustpeade maja ukse lünetti.
Pealisornament oli sage motiiv renessansi köitekunstis, mille puhul on osutatud motiivi võimalikule idamaisele algupärale.
Pealisornamenti esineb väikesel rühmal renessanss-sõlgedel, mis arvatavasti on linnakäsitööliste tehtud, sealhulgas reljeefne pealisornament Eesti suurejoonelisimal renessanss-sõlel 1599. aastast, mida kaunistavad kullatud lõvipead ja puuviljakobarad. Teiste Eesti pealisornamendiga renessanss-sõlgede joonis on graveeritud.
Latvaliai

Latvaliai (ka Latveliai, žemaidi "Latvalē") on küla Leedus Akmenė rajoonis Akmenė vallas.
Osaliselt ulatuvad külla Kamanose soo Natura 2000 linnuala ja loodusala, ka ulatuvad küla maad Kamanose looduskaitsealale.
Aastal 2004 liideti Latvaliaiga Pakamaniai ja Antanaičiai külad.
Horezm (täpsustus)

Horezm võib tähendada järgmist:
Karl Grepp

Karl Grepp (20. august 1900 – 5. november 1973) oli Saaremaal põhiliselt Leisi piirkonnas tegutsenud eesti fotograaf.
Elulugu.
Karl Grepp sündis Leisi vallas Olga külas Sepa talus. Tema isa Eduard (1879 – 1908) oli mehhaanik, ema Viiu (1878 – 1936) oli sündinud Pärsama vallas. 1914. aastal lõpetas Karl Armuadra algkooli.
Fotograafitöö kõrval tegeles Grepp projekteerimisega. Leisi alevikus on tema projekteeritud näiteks pritsikuur ning tema enda ateljee-elamu, mille projekteerimiseks olevat ta juhiseid saanud vendadelt Parikastelt. Ta võttis osa Leisi Vabatahtliku Tuletõrje Ühingu, haridusseltsi Püüe, tarvitajate ühisuse jt ühingute tööst. Grepp valiti korduvalt Leisi vallavolikogu liikmeks.
1938. aastal abiellus Karl Grepp Loona vallast pärit Ida Martinsoniga (1910 – 1960) ning nad said neli last. Poegadest Tõnu (1941 – 2016) ja Tavi Grepist (sündinud 1946) said samuti fotograafid.
Tegevus fotograafina.
Karl Grepp tutvus fotograafiaga läbi oma naabri Aleksander Roose, teadmisi täiendas erialakirjanduse vahendusel, millest olevat eriliselt hinnanud vendade Parikaste õpikut. 16-aastaselt alustas ta kodus õuemaja külge ehitatud ateljees karjääri iseseisva fotograafina. Esimese maailmasõja ajal oli pildistamine keelatud, mistõttu pildistas Grepp näiteks rehetoas magneesiumitule valgel. Isakodus toimetas ta 1937. aastani, seejärel oli kuni uue ateljee valmimiseni 1939. aastal koolijuhataja Albert Seppeli majas.
Pärast Teist maailmasõda töötas Grepp Leisi Tarbijate Kooperatiivi, hiljem teeninduskombinaat Saare fotograafina, pensionärina abistas oma poega Tõnu ateljees.
Latveliai

Latveliai (žemaidi "Latvelē") on küla Leedus Akmenė rajoonis Papilė vallas.
Küla asub Liibavi–Romno raudtee ääres, raudtee eraldab seda Papilėst.
Nõukogude perioodil tühjenes küla intensiivsete maaparandustööde tulemusel. Aastal 2004 liideti Latveliaiga endine Traidžiai küla.
Wicklow' krahvkond

Wicklow' krahvkond (iiri keeles: "Contae Chill Mhantáin", inglise keeles: "County Wicklow") on maakond Iirimaal. See oli 32 traditsioonilisest krahvkonnast viimane, moodustatud alles 1606. aastal. Wicklow kuulub Leinsteri provintsi.
Piirneb idas Iiri merega ning lõunas Wexfordi, edelas Carlow', läänes Kildare'i krahvkondadega ja põhjas Lõuna-Dublini halduskrahvkonnaga.
Wicklow on nime saanud krahvkonna halduskeskuse järgi, mille nimi pärineb vana-skandinaavia keelest "Víkingaló" ('viikingite aas'). 2022. aasta rahvaloenduse andmetel elas krahvkonnas 155 258 inimest.
Rahvasuus kutsutakse krahvkonda „Iirimaa aiaks” tänu selle looduskaunile maastikule, mis hõlmab ulatuslikke metsi, matkaradu, randu ja muistseid varemeid, sealhulgas Glendalough kloostrit. Krahvkonnas paikneb ka enamik Wicklow' mägede rahvuspark.
Mihhail Grigorjev

Mihhail Grigorjev (25. mai 1888 – 9. oktoober 1938) ehk Pildi-Mihkel oli Saaremaal Audla külas tegutsenud fotograaf.
Elulugu.
Mihhail Grigorjev sündis Venemaal Pihkva kubermangus. Saaremaale sattus ta Esimese maailmasõja ajal ning asus koos elukaaslase Mariaga elama Audla küla Tolmu (Tänava) vabadikumajja. Ta suri kopsupõletikku ning on maetud Levala kalmistule.
Tegevus fotograafina.
Mihhail Grigorjev oli Pöide ja Laimjala kandi üks põhilisi fotograafe, kuid tal puudus ateljee. Maja külge oli ehitatud väike pimik, kus ta pilte ilmutas. Ta pildistas kliente oma koduõues või käis väljakutsetel, suheldes vaid vene keeles. Pildistamiseks kasutas ta ainult 13 x 18 cm klappkaamerat. Fotod valmisid kolme päeva jooksul.
2025. aasta seisuga oli Eesti Rahva Muuseumis tuvastatud ja hoiul 6 Grigorjevi fotot, 34 tööd aga Saaremaa Muuseumis. Viimases on oodata kogu suurenemist, sest samal aastal avastatud ja digiteeritud negatiivide seas oli hulgaliselt Grigorjevi klaasnegatiive.
Marie-Denise Villers

Marie-Denise Villers (sündinud Lemoine; u 1774 – 19. august 1821) oli prantsuse uusklassitsistlik maalikunstnik. Ta on tuntud eelkõige oma portreede poolest, eriti teose "Noor naine joonistamas" järgi, mida peeti pikka aega ekslikult Jacques-Louis Davidi tööks. Tema looming ja elulugu on oluline näide andekatest naiskunstnikest, kelle pärand on ajaloo jooksul varju jäänud ja alles hiljuti taasavastatud.
Elulugu.
Marie-Denise Lemoine sündis Pariisis kunstnike peres, tema vanemad olid Charles Lemoine ja Marie-Anne Rousselle. Ka tema õed Marie-Victoire Lemoine (1754–1820) ja Marie-Élisabeth Gabiou (1761–1811) olid tunnustatud portreekunstnikud. Kunstiajaloolaste hulgas valitseb konsensus, et ta õppis maalikunsti prantsuse kunstniku Anne-Louis Girodet-Triosoni käe all, kes oli omakorda Jacques-Louis Davidi üks kuulsamaid õpilasi. Mõned uurijad on oletanud, et tema õpetajad võisid olla ka François Gérard ja Jacques-Louis David.
1794. aastal abiellus ta arhitektuuriõpilase Michel-Jean-Maximilien Villersiga. Tema karjäär kunstnikuna oli suhteliselt lühike, kuid viljakas. Ta osales regulaarselt Pariisi Salongis aastatel 1799–1814. Tema debüütteos 1799. aasta Salongis, "Maaliv naine", pälvis kriitikutelt kiitust ja talle omistati 1500-frangine ergutusauhind. Pärast 1814. aastat pole tema kunstilisest tegevusest rohkem andmeid, mis oli tolleaegsete naiskunstnike puhul pärast abiellumist ja pere loomist sage nähtus.
Looming ja stiil.
Villersi looming on tugevalt mõjutatud uusklassitsismist, mida iseloomustavad selge kompositsioon, täpne joonistus ja vaoshoitud värvikasutus. Tema peamiseks žanriks oli portree, kus ta keskendus eelkõige naiste kujutamisele. Tema stiilis on tunda tema õpetaja Girodet' ja laiemalt Davidi koolkonna mõjutusi, kuid Villersi teostes on sageli intiimsem ja tundlikum lähenemine modellile. Ta oli osav valguse ja varju kasutamisel, et luua dramaatilist efekti ja anda edasi portreteeritava psühholoogilist seisundit.
"Noor naine joonistamas" ja autorsuse küsimus.
Marie-Denise Villersi kuulsaim teos on kahtlemata maal "Noor naine joonistamas" (prantsuse keeles "Jeune femme dessinant"), mis on alates 1917. aastast New Yorgi Metropolitani Kunstimuuseumi kogus. See teos on kunstiajaloo üks tuntumaid valesti määratud autorsuse näiteid.
Olulisemad teosed.
Lisaks tema kuulsaimale teosele on Marie-Denise Villersile omistatud veel mitme portree autorsus:
Pärand.
Marie-Denise Villersi taasavastamine 20. sajandi lõpus on olnud oluline samm naiskunstnike ajaloo uurimisel. Tema lugu illustreerib seda, kuidas naiskunstnike teosed on varasematel aegadel sageli kaduma läinud või omistatud nende meessoost kolleegidele. "Noor naine joonistamas" ei ole enam enam lihtsalt anonüümne uusklassitsistlik meistriteos, vaid tunnistus ühe naise erakordsest kunstialasest oskuslikkusest Prantsuse revolutsiooni järgsel ajastul.
Välislingid.
Plahvatavad püksid

Plahvatavatest pükstest teatati Uus-Meremaal 1930. aastatel, mil põllumehed püüdsid tõrjevahendiga tõrjuda umbrohtu – harilikku voolmerohtu.
Põllumehed pritsisid valitsuse soovitatud umbrohutõrjevahendit naatriumkloriiti ja osa pihustatud ainest oli sattunud ka nende riietele. Naatriumklorit on tugevalt oksüdeeruv aine ja reageeris riiete orgaaniliste kiududega (st vill ja puuvill). Teadetes oli juttu sellest, kuidas põllumeeste püksid hakkasid kas hõõguma või süttisid, eriti kõrgetel temperatuuridel või lahtise leegi lähedal. Ühel juhul kirjeldati pesunööril suitsema hakanud pükse. Samuti oli mitu kirjeldust pükste plahvatamisest põllumeeste jalas, põhjustades tõsiseid põletusi.
Juhtumit kirjeldas kirja James Watson Massey ülikoolist laialdaselt kajastatud artiklis "Härra Richard Buckley plahvatavate pükste olulisus" , mis hiljem võitis Ig Nobeli preemia.
Televisioonis.
2006. aasta mais avaldatud episoodis "Plahvatavad püksid" uuris populaarne USA telesaade "MythBusters" (ee k Müüdimurdjad) ideed, et püksid võiksid plahvatada, lähtudes 1930. aastate Uus-Meremaa sündmustest. Katsetajad testisid puuvillast pükstel nelja ainet:
Need erinevalt töödeldud rõivad prooviti süüdata nelja erineva meetodiga: leek, kiirgussoojus, hõõrdumine ja löök. Kuigi herbitsiidina ei täpsustatud naatriumkloriti, kinnitati saates, et sellega immutatud püksid süttivad leegi, kiirgussoojuse ja löögi korral tõepoolest kiiresti, kuigi hõõrdetestid ei põhjustanud süttimist. Põlemine (st eksotermiline keemiline reaktsioon kütuse ja oksüdeerija vahel) ei ole aga sama mis plahvatus, mis hõlmab mahu kiiret suurenemist, millega kaasneb energia vabanemine intensiivsel moel (st lööklaine). Sellegipoolest võib sellist sündmust kogenud inimene (eriti kui tal olid sellised süttivad püksid jalas) sellist ootamatut sündmust tõenäoliselt plahvatusena.
Testid näitasid ka, et ükski ülejäänud aine ei põhjustanud pükste süttimist, mis viitab sellele, et naatriumklorit oli tõenäoliselt nende juhtumite põhjustaja.
Aegna Lemmiku siht

Aegna Lemmiku siht oli meresiht Ihasalu lahel orienteerumaks sõiduks Suurde salme ja ümbersõiduks Aegna madalast.
Sihi märgid (päevamärgid) asuvad Lemmiku poolsaarel Aegna saarel. Ülemise ja alumise päevamärgi vahe on 162 meetrit. Sihi sissesõidu asimuut on 202°37'48".
Sihi esimesed päevamärgid paigaldati 1830. aastal, praegused märgid paigaldati aastatel 1891–1897. Märgid kustutati navigatsioonimärkide loetelust 1968. aastal.
Äravõetud olümpiamedalite nimekiri

Järgnev on nimekiri äravõetud olümpiamedalite kohta. Rahvusvaheline Olümpiakomitee (ROK) on olümpiamängude juhtorgan ja seetõttu võib ta otsustada, et sportlased on rikkunud mängude reegleid, mille eest sportlaste olümpiamedalid ära võtta (s.t. tühistada). Lisaks on Spordi Arbitraažikohtul (CAS) arbitraažipädevus kõigis olümpiamängudega seotud küsimustes ja seega on tal ka õigus medaleid ära võtta või tagastada. Äravõetud medalid peab rikkuv sportlane või võistkond ROK-ile tagastama ja need saab taastada ainult ROK või CAS.
Valdav enamus äravõetud medalitest on seotud dopingurikkumistega.. Dopingurikkumised avastatakse sageli tükk aega pärast fakti ja need võivad kaasa tuua medalite äravõtmise palju aastaid pärast nende andmist... Harvadel juhtudel võetakse medaleid ära muudel põhjustel.
Riigiti ära võetud medalid.
Kokku on 38 riigilt/meeskonnalt ära võetud medaleid, arvestades lisaks Venemaale ka endist Nõukogude Liitu, 1992. aasta ühendvõistkonda, 2018. aasta Venemaa olümpiasportlaste võistkonda ja 2022. aasta Venemaa Olümpiakomitee võistkonda. Kokku on 99 (61%) kõigist ära võetud medalitest pärit endistest Nõukogude Liidu vabariikidest.
Süüria kadakas

Süüria kadakas ("Juniperus drupacea") on küpressiliste sugukonda, kadaka perekonda kuuluv okaspuu. Taimed on igihaljad, kahekojalised. Süüria kadakas on kadakaliikidest kõige kõrgema kavu ja suurimate marikäbidega kadakaliik, mille looduslikuks levialaks on Vahemere idaosa rannikualad. 
Liik on kadaka perekonna alamperekonna või sektsiooni "Caryocedrus" ainus esindaja. Sektsiooni "Caryocedrus" käsitletakse vahel ka eraldi perekonnana "Arceuthos".
Kirjeldus.
Puud on koonilise võraga, 10–20 meetrit kõrged. Teadaolevalt kõrgeim puu on ligikaudu 40 meetrit. Nad kasvavad kivistel aladel, eelistavalt 600–1500 meetri kõrgusel merepinnast. 
Lehtedeks on okkad, mis paiknevad kolmekaupa männases. Okkad on 15–25 millimeetrit pikad, 2,5-3,5(-4) mm laiad, olles kõige laiemad okka esimesel kolmandikul. Okaste ülemisel poolel on kaks heledat õhulõhede triipu.
Marikäbid on võrreldes teiste kadakaliikidega suurimad, 20–25 mm läbimõõduga ja valmivad teisel aastal, olles esialgu rohelised, kuid valmides muutuvad sinakas-violetjaks kuni pruunikaks. 
Marikäbidel võib eristada 6-9 kokku kasvanud soomust, millest igal soomusel on kergelt tõusev tipp. Kolme ülemise soomuse all on igalühel üks seeme, kuid need kolm seemet on omavahel kokku kasvanud üheks pähklitaoliseks moodustiseks. Vahel võib seemneid olla ka vähem kui kolm.
Isaskäbid paiknevad kobaratena (erinevalt teistest kadakatest), on 5–20 kaupa koos, kollased, 3–4 mm pikad ning varisevad varakevadel varsti pärast õietolmu eraldamist.
Kasutamine.
Süüria kadaka marikäbid on söödavad. Vahel kasutatakse neid melassi tegemiseks, millel teatakse olevat tervistavaid omadusi.
Agluonai

Agluonai (žemaidi "Aglounā") on küla Leedus Akmenė rajoonis Akmenė vallas.
Külas on postkontor ja raamatukogu.
Agluonaid mainiti esmakordselt aastal 1652, mil seal asus karjamõis. Nõukogude perioodil oli seal kohaliku ühismajandi keskasula. Aastal 1977 liideti sellega Medemrodė küla.
Medemrodės asus Medemrodė mõis. See kuulus XIX sajandi alguses Medemite suguvõsale ja sai selle järgi ka nime. Mõisas oli viinaköök ja vesiveski. Aastal 1895 avati mõisa juures kool, mis suleti aastal 2009.
Muinsuskaitse all on Medemrodė vana kalmistu. Seal on säilinud mõned graniidist ja betoonist hauatähised. Kalmistu oli kasutusel XIX sajandil ja XX sajandi alguses. Seda ümbritseb maakividest müür, väravaid tähistavad nelinurksed sambad. Eraldi on kaitse all krahv Vladimir Zubovi haud. Krahv suri aastal 1933, ent hauatähisele on lisatud ka kiri tema naise andmetega, kes suri Siberisse küüditatuna aastal 1941.
Veel on kaitse all Medemrodė mõisa hoonetekompleks. Lisaks muinsuskaitsealustele hoonetele on säilinud veel ühe talli ja teenijate maja müüride jäänused, maja, meierei, kooli ja jääkeldri asemed.
Eraldi on kaitse all mõisa kelder, mille ruumidel on punastest keraamilistest tellistest silindervõlvid. Esimesel säilinud majandushoonel on lõunafasaadil kiri 1881, mis tähistab selle ehitamisaastat. Teine majandushoone valmis XIX sajandi lõpus ja XX sajandi alguses. Tegemist on ühekorruselise hoonega, millel on trapetsikujuline frontoon. Samal perioodil valmis ka ühekorruseline pööninguga ait. Veel on kaitse all mõisa esimene tall, mis samuti samal perioodil valmis.
Elanike arv.
Elanikud Medemrodės
Mažuliai

Mažuliai (žemaidi "Mažolē") on küla Leedus Akmenė rajoonis Akmenė vallas.
Osaliselt ulatub külla Kamanose soo Natura 2000 linnuala ja loodusala.
Küla kujunes samanimelise karjamõisa juurde. Maareformi järel said seal ja Laugaliai karjamõisa juures maad 35 uusmaasaajat. Aastal 1941 moodustati külas Leedu esimene kolhoos.
Aegna Lemmiku alumine päevamärk

Aegna Lemmiku sihi alumine päevamärk on endine päevamärk Lemmiku poolsaarel Aegna saarel.
Sihi esimesed päevamärgid paigaldati 1830. aastal, praegune alumine märk paigaldati 1897. aastal. Märk kustutati navigatsioonimärkide loetelust 1968. aastal.
Märk moodustas sihi koos ülemise päevamärgiga, mis asub 162 meetri kaugusel lõunaedelas.
Päevamärgi moodustab kivikbetoonist vundamentidel (neli tugijala vundamenti ja üks keskposti vundament) paiknev püramiidikujuline terassõrestik, mille keskpost on püramiidi tipust oluliselt kõrgem. Püramiidi küljed on kaetud hõreda terasribavoodriga, mis arvatavasti olid värvitud punaseks. Keskposti küljes on topimärkidena kaks terasvitstest sõrestikuna koostatud kera. Kõrgus maapinnast on 12,4 meetrit. 
Kaks merepoolsemat vundamenti on merelained uhtunud ära, märk püsib ühel keskposti ja kahel maapoolsel vundamendil.
Lygeikiai

Lygeikiai (žemaidi "Līgēkē") on küla Leedus Akmenė rajoonis Akmenė vallas. 
Muinsuskaitse all on Lygeikiai vana kalmistu. Säilinud on kaks metallist risti.
Küla kujunes maareformi järel aastal 1923.
Mančeliai

Mančeliai (žemaidi "Mončelē") on küla Leedus Akmenė rajoonis Akmenė vallas.
Küla asub Agluona jõe ääres.
Muinsuskaitse all on kaks kalmistut. Esimene Agluonai küla vana kalmistu oli kasutusel XIX sajandil ja XX sajandi alguses. Sealsetest maakivist hauatähistest on säilinud vaid tükid. Teine kalmistu oli kasutusel samal perioodil, aga sealsed hauatähised säilinud ei ole.
Aegna Lemmiku ülemine päevamärk

Aegna Lemmiku sihi alumine päevamärk on endine päevamärk Lemmiku poolsaarel Aegna saarel.
Sihi esimesed päevamärgid paigaldati 1830. aastal, praegune ülemine märk paigaldati 1891. aastal. Märk kustutati navigatsioonimärkide loetelust 1968. aastal.
Märk moodustas sihi koos alumise päevamärgiga, mis asub 162 meetri kaugusel põhjakirdes.
Päevamärgi aluse moodustab põllukividest mördiga laotud ruudukujulise põhiplaaniga tahukas, mille keskel kõrgub väiksem tahukas. Märgi moodustavad neli terasest tugijalga, mis toetuvad alumisse tahukasse ning üks terasest kaheosaline keskpost, mis toetub väiksemale ja kõrgemale tahukale.
Tugijalgadele toetub püramiidikujuline terassõrestik, mille keskpost on püramiidi tipust oluliselt kõrgem. Püramiidi küljed olid kaetud hõreda laudvoodriga, mis arvatavasti oli värvitud punaseks. Keskposti ülemise osa küljes on topimärkidena kolm terasvitstest sõrestikuna koostatud kera. Kõrgus maapinnast on 14 meetrit.
Keskposti ülemise osa kaks kolmandikku koos kahe topikeraga on murdunud lahti ja vedeleb eemal maas. Keskposti ülemise osa üks kolmandik koos ühe topikeraga on murdunud ja vajunud viltu, kuid püsib praegu veel (oktoobris 2025) keskposti küljes.
Aleksander Grünbladt

Heinrich Aleksander Grünbladt (13. november 1851 – 1910) oli Kuressaares, Tallinnas, Rakveres ning Venemaal tegutsenud eesti fotograaf, kes katsetas erinevate fotomenetlustega.
Elulugu.
Aleksander Grünbladt sündis Läänemaal Vana-Vigalas, kus tema isa oli mõisaaednik. Ka Aleksander proovis aednikuametit, kuid suundus 1870. aastate algul Tallinna fotograafiks õppima. 1877. aastal alustas ta iseseisva fotograafina ning asutas ateljeed mitmesse Eesti linna.
19. märtsil 1878 abiellus ta Melinda Marie Freyga (22. aprill 1856 – 17. august 1892), kes oli tõenäoliselt saarlane ning neile sündis viis last. Kuressaares kohtus Aleksander ka oma teise abikaasa, saksa päritolu Marie Louise Engelbergiga (6. juuli 1873. aastal Venemaal Kaasani lähedal Jelabuga linnas – 1943 Eesti), kellega abiellus 24. septembril 1896. Sajandivahetusel kolis perekond Venemaale Kinešma linna. Pärast Aleksandri surma 1910. aastal jätkas lesk Louise pildistamisega ning naasis 1921. aastal koos poeg Bernhardiga Eestisse. Louise asutas Tallinnas fotoäri ning Bernhard jätkas kooliteed.
Tegevus fotograafina.
Aleksander Grünbladti fotograafikarjäär sai alguse 1877. aastal. Ta pildistas portreesid ja gruppe nii oma ateljees kui ka vastas väljakutsetele. Ta pakkus fotosid mustvalgelt ja koloreeritult ning neid oli võimalik tellida isegi vasel, klaasil, raual, kullal ja hõbedal.
Kuressaare ateljee.
1877. aastal andis Grünbladt ajalehe vahendusel teada, et avab 23. juulil ateljee Kuressaares Kauba tänaval, endises Issajevi majas. Et ta tegutses Kuressaares vaid suvehooajal, vahetas ateljee korduvalt asukohta. 1881. aastal kolis ta tisler Wilhelm Sohni majja aadressil Pikk 5. Samal aastal sai ta Liivimaa kubermanguvalitsuselt ametliku loa ateljee avamiseks. 1882. aastal kolis ta Saaremaa esimese paikse kutselise fotograafi Joachim Christian Krügerist (1823–1884) vabaks jäänud pinnale aadressil Tolli 5. Seejärel kuni 1899. aastani kasutas Grünbladt ateljeena Piepenbergi maja aadressil Pikk 2/Pargi 2.
Tallinna ateljee.
18. detsembril 1877 avas Grünbladt fotoateljee Tallinnas aadressil Pikk 120 (praegu Pikk 51) kaupmees Behrensi maja esimesel korrusel. 1878. aastal esitati raport selle kohta, et Grünbladt on ilma linna loata ehitanud Behrseni maja hoovi fototöökoja. Ateljees sai pildistamas käia iga päev kell 11–15. 1881. aastal ostis ateljee Paul Schmidt ning Grünbladt lõpetas Tallinnas tegevuse.
Pärast abikaasa surma Eestisse naasnud Louise Grünbladt avas 1926. aastal ateljee aadressil Laulupeo 18 ning tegutses seal 1938. aastani.
Rakvere ateljee.
Pärast Tallinna ateljee sulgemist elas Grünbladt Rakveres ning käis suvel Kuressaares pildistamas. Ta esitas 1886. aastal taotluse Rakveres ateljee avamiseks, mis asus erinevatel aegadel Rüütli tänaval Schaeferti majas ja Pikal tänaval Ika majas.
Kinešma ateljee.
Sajandivahetusel kolis perekond Venemaale Kinešma linna, kus avati fotoäri, mida Louise abikaasa Aleksandri surma (1910) järel, kuni Eestisse naasmiseni edasi pidas.
Royal Air Maroc Agadiri lennuõnnetus

Royal Air Maroc Agadiri lennuõnnetus toimus 3. augustil 1975. aastal, kui Pariisist Agadiri suunduv reislennuk lendas enne Agadiri Inezgane'i lennujaama maandumisel vastu mäge. 
Lennuõnnetuse iseloomustus.
Kõik Boeing 707-321C tšarterlennul olnud 188 reisijat ja lennukimeeskonna liiget hukkusid. Õnnetuses osalenud lennuki operaatorfirma oli Royal Jordanian Airlines. See lennuõnnetus oli Maroko ajaloo ohvriterohkeim, samuti suurima ohvrite arvuga lennuõnnetus, mis Boeing 707 tüüpi lennukitega oli juhtunud. Hukkunute arv ületas kaks aastat varem toimunud Nigeria Airways Kano lennuõnnetuse oma, mis toimus samuti Royal Jordanian Airlines poolt renditud Boeing 707 lennukiga.
Kõik pardal olnud 181 reisijat olid Maroko või Prantsusmaa kodanikud. Lennu tellis Maroko lennufirma Royal Air Maroc, et tuua Prantsusmaal töötavad inimesed koos peredega pühade ajaks koju Marokosse.
Lennuk lähenes Agadirile õnnetuse päeva varahommikul. Piirkonnas oli tihe udu ja lennuk oli jõudnud kirde suunast Atlase mägede kohale. Umbes kell 4.25 kohaliku aja järgi, kui Boeing 707 oli laskunud 2400 m kõrguselt 700 meetri kõrgusele, et maandumisraja poole suunduda, tabasid selle parem tiib ja parempoolne äärmine mootor umbes 72 kilomeetrit Agadirist kirdes mäekülge. Osa tiivast eraldus, lennuk kaotas juhitavuse ja kukkus umbes 550 m kõrguselt alla orgu.
Päästetööd.
Agadirist umbes 50 km loodes asuva mägiküla kohalikud elanikud, märganud õnnetust, pidid telefoni juurde jõudmiseks ja õnnetusest teatamiseks kõndima 19 kilomeetrit. Päästemeeskonnad saabusid helikopteritega ja leidsid pärast tihedas udus tundidepikkust otsimist laialipaiskunud lennukirususid suurelt alalt. Lennukikere oli suures osas purunenud kuni 1 ruutmeetri suurusteks tükkideks.
Põhjus.
Peale juurdluse lõppu nimetati õnnetuse põhjuseks piloodi poolt tehtud viga, kes ei taganud udus lennu jätkumist mööda ettenähtud põhja-lõuna suunalist lennukoridori, mida tavaliselt kasutati Agadiri suunduvateks lendudeks.
Õnnetuse päeval oli see tsiviillennunduse ajaloo suuruselt kolmas õnnetus.
Viited.
Aegna sadama tulepaak

Aegna sadama tulepaak on tulepaak Aegna sadama muuli lõunaotsas.
Praeguse tulepaagi kõrgus jalamist on 5 m ja tule kõrgus merepinnast 7,2 m.
Ajalugu.
Aegna sadamas rajati tulepaak 1953. aastal. See oli lihtne terastornpaak.
Uus tulepaak rajati 1987. aastal, mis koosnes saledast tornist ja selle ülaosas olevast rõdust. Alates 1994. aastast tulepaak enam ei töötanud ja tühistati 2005. aastal.
Tulepaak taastati meremärgiga 2006. aastal.
Aegna kabel

Aegna saare Aegna küla idaserva rajati 1798. aastal Eliisabeti kabel (praeguse loodusmaja piirkonda).
12. juulil 1882 õnnistati kalmistu kõrval uus puidust kabel.
Sõjaväesaareks kohandamise ja tsiviilelanike sundkolimise tõttu Aegna saarelt demonteeriti kabel 1922. aasta algul ning veeti jääd mööda Rohuneeme külla.
Rohuneeme vana kabel.
Seal püstitati see uuesti Viimsi Kalameeste Ühisuse juhatuse liikme Julius Lamboti poolt annetatud Oti talust eraldatud maatükile, kuhu rajati ühtlasi ka uus kalmistu. 1944. aastal hävitas Nõukogude sõjavägi Rohuneeme kabeli.
Rohuneeme uus kabel.
Rohuneeme uus kabel ehitati ja õnnistati sisse 2004. aastal. Vanast kabelist on uues kabelis säilinud tornikell.
Kristel Voltenberg

Kristel Voltenberg (sündinud 25. juunil 1968) on jurist, endine advokatuuri kantsler, ettevõtja ja Pärnu linnavolikogu liige.
Enne advokatuuri kantsleri ametikohale asumist 2007. aastal töötas Voltenberg aastaid juristina eraettevõtetes. Ta on olnud CEEBA ("Chief Executives of European Bar Associations") ja IILACE ("International Institute of Law Association Chief Executives") liige ning esindanud advokatuuri Vastutustundliku Ettevõtluse Mõttekojas. Samuti on kuulunud Voltenberg pressinõukokku.
2007. aastal valiti ta Eesti Advokatuuri kantsleriks. Selles ametis töötas ta kaks ametiaega, misjärel valiti samasse ametisse Hillar Lauri.
Ta on ChampChamber OÜ asutaja liige ja Mulligalerii eestvedaja.
Poliitiline ja avalik karjäär.
2017. aastal kandideeris ta Riigikogu Kantselei direktori kohale. Sellele positsioonile oli lisaks talle veel kaks kandidaati, kuid ta ei osutunud valituks. 
Kristel Voltenberg kandideeris 2021. aasta kohalike omavalitsuste valimistel Pärnu linnavolikogusse, kuhu ta valiti. 
2025. aastal otsustas ta luua Valimisliidu Südamega Pärnu, kellega 2025. aasta kohalike omavalitsuste valimistel kandideeris. Voltenberg oli Valimisliidu Südamega Pärnu linnapeakandidaat ning sai valimistel 1303 häält, millega pääses volikokku. 
24. oktoobril 2025 allkirjastati Pärnu koalitsioonilepe, mille kohaselt saab üheks aastaks linnapeaks Südamega Pärnu juht Kristel Voltenberg.
Haridus.
Kristel Voltenberg on lõpetanud Tartu ülikooli õigusteaduskonna ja omandanud samas magistrikraadi. Ta on õppinud EBS-i juhtimisteaduse doktoriõppes. Voltenberg on omandanud magistrikraadi ka Tartu ülikooli Euroopa kolledži Euroopa õpingute magistriõppes.
Looming.
Lähtuvalt tema huvidest ja hobidest šampanjakultuuri edendamise valdkonnas, ilmus 2023. aastal Voltenbergi enda kirjutatud raamat, mis kannab pealkirja "Šampanjaga olen ma rõõmus. Jagades kirge elust, šampanjast ja toidust".
„Šampanjaga olen ma rõõmus“ on esimene eestikeelne sissevaade kuningate joogiks ja jookide kuningaks peetava šampanja tootmisse, selle ajalukku ning jätkuvalt põnevasse ja meelierutavasse tänapäeva. Raamatu eriliseks väärtuseks on šampanja kui veini ja toidu sobitamise nõuanded nii seda maailma alles avastama asuvale entusiastile kui ka erialaasjatundjale.
Donetsi kõrgustik

Donetsi kõrgustik (ukraina Донецкий кряж) on Ukraina-Venemaa piiril asuv kõrgustik. See ulatub loodest kagusse ja on umbes 370 km pikk. Kõrgustik lõpeb järsu nõlvaga (150–200 m), mis viib Severski Donetsi jõeorgu.
Kõrgustikul asub Donetsi söebassein, mis on ajalooliselt üks Ukraina suuremaid tööstuspiirkondi.
Piirkond on saanud nime Donetsi jõe järgi.
Geograafia.
Donetsi kõrgustik asub Ida-Euroopa lauskmaa lõunaosas. Piirkonna reljeefi iseloomustavad lainja laega vaheplatood ja künkad, mida eraldavad sügavalt (kuni 100–150 m) sisselõigatud jõeorud. Kõrgustiku kõrgeim tipp on Mohõla Metšetna mägi, mille kõrgus on 367 meetrit.
Valdav pinnakate kõrgustikus on löss. Pinnas koosneb liiva- ja lubjakividest ning kiltadest. Pinnases leidub polümetallimaaki ja keemilisi tooraineid. Sellele lisaks asuvad seal Donetsi söebasseini rikkalikud söevarud.
Kõrgustikku katab peamiselt (leostunud või leetunud) mustmullane stepp, kõrgemates piirkondades ka hall metsamuld. Ajalooliselt esines piirkonnas laialehiseid metsi (peamiselt kasvasid tamm, saar ja vaher), kuid tänapäeval on suurem osa piirkonnast põllustatud. Peamiselt on kõrgustikul kasvatatud teraviljakultuure (nisu ja maisi), viljapuid ja köögiviljakultuure. Erosiooni tõttu on piirkonnas levinud jäärakud ja karstid.
Donetsi kõrgustiku kliima on mõõdukalt kontinentaalne. Jaanuari keskmine temperatuur on -6° ja -8°C vahel. Juuli keskmine temperatuur on 21°–22°C. Aastane sademete hulk on 400–550 mm.
Iisraelis vangis olevad palestiinlased

Iisraelis vangis olevad palestiinlased on Iisraelis vangi mõistetud või vahi alla võetud palestiinlased. Nende tulevik on Iisraeli-Palestiina rahuprotsessi kontekstis keskse tähtsusega. 
Iisraelis on palju palestiinlasi vangis, süüdistatuna terrorismis või keelatud terroriorganisatsiooni kuulumises, nagu Hamas või (kuni 1993. aasta Oslo lepeteni) Palestiina Vabastusorganisatsioon. Väidetavalt on palestiinlasi vangi mõistetud ka poliitaktivismi, näiteks Palestiina lipu lehvitamise eest.
Aprillis 2022 oli Iisraeli kinnipidamisasutustes 4450 palestiinlast, sealhulgas 160 last, 32 naist ja üle 1000 administratiivkinnipeetu (tähtajatult ilma süüdistust esitamata vahistatud inimesed). Pärast Gaza sõja algust oktoobris 2023 jäeti väidetavalt paljudest õigustest ilma ka Iisraeli kodakondsusega palestiinlastest vangid. Inimõigusorganisatsioon B'Tselem leidis ka, et piinamised on Iisraeli vanglates tavalised.
Juulis 2024 oli Iisraeli vanglates 9623 palestiina vangi, kellest 4781 oli nn administratiivkinnipidamise režiimil.
Rafaḩi piiripunkt

Rafaḩi piiripunkt (araabia keeles معبر رفح, "Ma‘bar Rafaḥ") on piiripunkt Egiptuse ja Gaza sektorI vahel. See on Gaza sektori ainus piiripunkt mõne muu riigiga peale Iisraeli.
Rafahi piiripunkti avas Iisrael pärast 1979. aasta Egiptuse-Iisraeli rahulepingu sõlmimist ning see oli Iisraeli kontrolli all 2005. aastani. Pärast seda oli piiripunkt Egiptuse, Palestiina Rahvusliku Omavalitsuse ja Euroopa Liidu ühiskontrolli all. See oli esimene kord kui Palestiina sai rahvusvahelise piiriületuspunkti üle vähemalt osalise kontrolli. Aastal 2007 vallutas Hamas Gaza sektori, Euroopa Liit lahkus ning Iisrael kehtestas Gazale täieliku blokaadi, millega lõigati Gaza sektor sisuliselt muust maailmast. Samal aastal sulges Egiptus Rafahi piiripunkti. Pärast seda on piiripunkt olnud avatud harva.
Aastal 2007 leppisid Egiptus ja Iisrael kokku, et Egiptus küll kontrollib piiripunkti, kuid kaubaveo jaoks on vaja Iisraeli luba. Mais 2024 võttis Iisrael Gaza sõja ajal piiripunkti taas oma kontrolli alla, kuid lahkus sealt vaherahu ajal jaanuaris 2025. Iisraeli väed naasid piiripunkti märtsis 2025. Sama aasta oktoobri seisuga on piiriületuspunkt endiselt suletud ning seda valvab Iisraeli Gaza diviis. Rahuläbirääkimiste raames proovitakse piiripunkt taasavada.
Gailaičiai (Akmenė vald)

Gailaičiai (žemaidi "Gālātē") on küla Leedus Akmenė rajoonis Akmenė vallas.
Osaliselt ulatub külla Kamanose soo Natura 2000 linnuala ja loodusala.
Aastal 1923 asus selle koha peal kaks samanimelist küla. Ühes neist oli 120 elanikku, teises 22. Aastal 1939 oli nende elanike arv vastavalt 111 ja 29. Toona olid külas ka koorelahutusjaam (Dabikinė küla meierei filiaal) ja postkontor (suleti aastal 1994). Teise maailmasõja järel külad liideti. Sel tegutseb külaselts "Gailaičių sodžius".
Muinsuskaitse all on Rootsi haudadeks kutsutud Gailaičiai vana kalmistu. Seal on säilinud kaks betoonist risti ja muude ristide jäänuseid.
Ivanauskiai

Ivanauskiai (žemaidi "Ėvanauskē") on küla Leedus Akmenė rajoonis Akmenė vallas.
Teise maailmasõja järel oli seal Pakempiniai külanõukogu halduskeskus.
Kepurlaukiai

Kepurlaukiai (žemaidi "Keporlaukē") on küla Leedus Akmenė rajoonis Akmenė vallas.
Aastal 2004 liideti sellega endine Lebeliai küla.
Peruu Vabariigi Kongress

Vabariigi Kongress (hispaania keeles "Congreso de la República") on Peruu ühekojaline parlament.
Kuna Peruu parlament saab presidendi tagandada ilma põhjuseta, on riigi seadusandlik võim täidesaatva võimu suhtes ülem. Kuna ka konstitutsioonikohtu liikmed valib parlament, on parlament ka kohtuvõimu suhtes ülem.
Pärast 2021. aasta valimisi on parlamendis enamus olnud parempoolsetel erakondadel. Suurim vasakpoolne erakond Vaba Peruu teeb koostööd konservatiivide ja fujimoristidega.
Põhiseaduse järgi kuulub parlamenti 130 liiget erinevatest valimisringkondadest ja kahest eriringkonnast, milleks on Lima provints ja välisperuulased. Mandaatide arvud jaotuvad ringkondade vahel rahvaloenduse alusel. 2017. aasta rahvaloenduse järgi on suurim hulk mandaate Lima provintsist (36).
Kongress võtab vastu seaduseid ning tõlgendab, muudab või tunnistab kehtetuks vanu seaduseid. Lisaks ratifitseerib kongress rahvusvahelisi lepinguid, võtab vastu riigieelarve ja võtab riigi nimel laenu. Parlamendil on vetoõigus presidendi otsuste osas. Lisaks saab parlament tagandada riigiametnikke (nt presidenti), anda luba võõrvägede toomiseks Peruu territooriumile ja anda presidendile luba riigist lahkumiseks.
Kongress peab oma istungeid Limas Seadusandlikus Palees.
Saadikud valivad kongressi presidendi, kes on üldiselt võimupartei juht, ning tema juhatab istungeid. On ka kolm asepresidenti.
Dina Boluarte tagandamine

Dina Boluarte tagandamine oli Peruu presidendi Dina Boluarte ametist tagandamine 10. oktoobril 2025. Parlament oli otsuses ükshäälne, põhjuseks toodi põhiseaduses sätestatud "püsiv moraalne teovõimetus". Otsus kuulutati välja kui selle poolt oli hääletanud vajalik 87 saadikut. Boluartest sai riigi ajaloo viies tagandatud president pärast Guillermo Billinghursti (1914), Alberto Fujimori (2000), Martín Vizcarrat (2020) ja Pedro Castillot (2022).
Boluarte oli ajalooliselt ebapopulaarne riigipea, teda kutsuti ka maailma ebapopulaarseimaks riigijuhiks, 2025. aasta alguses oli tema toetusmäär 2%. Tema ametiaega kirjeldasid korruptsioonisüüdistused, halb juhtimine ja korduvad taganduskatsed. Varasemad katsed, mida juhtisid vasakpoolsed erakonnad, kukkusid läbi, aga lõpuks õnnestus parlamendis kokku saada presidendi ametist tagandamiseks vajalik häälte arv. Parempoolsed erakonnad nõustusid tagandamisega kaasa minema, kuna kuritegevuse määr hakkas Peruus kasvama, 8. oktoobril toimus Chorrilloses tulistamine, milles sai haavata kuus inimest. Boluarte hääletuse ajaks kongressi ei ilmunud, tema advokaat viitas väidetavatele menetlusprotsessi rikkumistele. Pärast keskööd kuulutas kongress presidendi ametist tagandatuks ning presidendiks vannutati seni kongressi juhtinud José Jerí.
Rūsteikiai

Rūsteikiai (žemaidi "Rūstēkē") on küla Leedus Akmenė rajoonis Akmenė vallas.
Osaliselt ulatuvad külla Kamanose soo Natura 2000 linnuala ja loodusala, ka jääb külla suurem osa Kamanose looduskaitsealast.
Pakabučiai

Pakabučiai (žemaidi "Pakabotē") on küla Leedus Akmenė rajoonis Akmenė vallas.
Osaliselt ulatuvad külla Kamanose soo Natura 2000 linnuala ja loodusala.
Pakabučiai moodustati aastal 1926 maareformi tagajärjel. Toona jagati seal uusmaasaajatele Klyšiai mõisa ja Lingiškiai karjamõisade maid. Aastal 2004 liideti Pakabučiaiga Peiliškiai ja Lingiškiai külad.
Ukraina-Venemaa suhted

Ukraina-Venemaa suhted on kahepoolsed suhted Ukraina ja Venemaa vahel.
Ajalugu.
Ukraina kuulutas 1991. aastal end Nõukogude Liidust iseseisvaks. NSVL järelkäijariik Venemaa nõustus 1994. aasta Budapesti memorandumiga austama Ukraina riigipiiri.
Kui Venemaa presidendiks said Vladimir Putin, sai osaks tema ambitsioonist hoida Ukraina majanduslikult ja poliitiliselt Venemaaga tihedalt seotud. Esialgu oli tema strateegia pehme sundimine, kuid aja jooksul muutus see jõulisemaks ja agressiivsemaks. Ukraina eksportis oma toodangut peamiselt Venemaale, kõrgeimatel julgeolekupositsioonidel töötasid Venemaa passi omavad isikud ja Ukraina oli sõltuv Venemaa gaasist. Venemaa narratiivid ja vene keel domineerisid Ukraina meedia- ja kultuuriruumis. Ukraina põhiseadusse lisati Venemaa nõudmisel neutraalsus, mis takistas Ukraina liitumist NATO-ga. Enne 2018. aastat puudus Ukrainas iseseisev õigeusu kirik ja Vene Õigeusu Kirikul oli Ukrainas täielik jurisdiktsioon kanoonilise territooriumi üle.
Konfliktikohaks kujunes ka vaidlus Sevastopoli linna ja Krimmi poolsaare (endise NSV Liidu Musta mere laevastiku tugibaasi) kuuluvuse üle. 1991. aasta detsembris hääletati Krimmis Ukraina iseseisvuse poolt, kuid juba 1992. aastal algatasid kohalikud venelased kampaania Krimmi tagastamiseks Venemaale. 1997. aastal sõlmitud Vene-Ukraina sõpruse, koostöö ja partnerluse lepinguga tunnustas Venemaa taas Ukraina piire ja territoriaalset puutumatust, ent ka pärast seda kordasid Vene poliitikud mõnikord nõudmisi Krimmi üleandmiseks Venemaale. 2010. aasta kokkulepe tagas, et Venemaa Musta mere laevastik võis Krimmi jääda edasi veel aastakümneteks.
Sõda.
Kui ukrainlased kukutasid 2014. aastal revolutsiooniga venemeelse Ukraina presidendi Viktor Janukovõtši, pages ta Venemaale. Euromaidanile järgnenud segastel aegadel tungis Venemaa roheliste mehikestega üle Ukraina riigipiiri ja annekteeris Krimmi 2014. aasta märtsis. Seejärel soosis Venemaa separatistlikke liikumisi Ida-Ukrainas, mis algatas Vene-Ukraina sõja. Sõda eskaleerus 2022. aastal, kui Venemaa tungis täiemahuliselt Ukrainasse.
Soovirada

Soovirada on mitteametlik sissekäidud rada, tavaliselt otsetee. 
Tarkvaraarenduses tähistab see sõna kasutajate seas levinud käitumist tarkvara probleemkohtade lahendamiseks. Sooviradade kujunemist on kasutatud anarhismi, intuitiivse disaini, isikliku loovuse ja massitarkuse illustreerimiseks. 
Tekkepõhjus.
Soovirajad tekivad tavaliselt otseteedena kohtadesse, kus n-ö ametlikud, kavandatud teed või rajad on kasutajate jaoks liiga pikad, kulgevad suurema ringiga, need katkevad või pole soovitud suunas teed olemas. Rada on nähtav lumel ja taimestikus pärast selle esimeste rajajate läbimist, iga järgnev läbija kulutab rada rohkem sisse ning süvendab erosiooni, nii et ajapikku kujuneb selgelt nähtav rada. Sooviradade tõrjumiseks kasutatakse tarasid, tihedat taimestikku, silte või püütakse tõrjumise asemel muude vahenditega mõjutada teisi radu kasutama.
Maastikukujundamine ja linnaplaneerimine.
Mõnikord maastikuarhitektid või linnaplaneerijad järgivad väljakujunenud sooviradu, kattes need sillutisega ning liites need ametliku teevõrgustikuga. Planeerijad teevad seda ka ennetavalt, jättes kujundamisel oleva maalapi täielikult või osaliselt sillutamata teedeta ning ootavad, kuni rajad sisse kõnnitakse ja katavad seejärel vastavad rajad. Näiteks Soomes külastavad avaliku ruumi kujundajad pärast esimest lumesadu parke, mil "ametlikud" rajad on lumekihi all varjul ja näha on jalajäljed, mis markeerivad soovitavad loomulikud rajad, kuhu tasub teed rajada.
Sooviradade järgimine aitab transporti ja linnaruumi kujundada ning analüüsida liikumismustreid – nii kasutati näiteks 1959. aasta Chicago piirkonna transpordiuuringus sooviradu pendelrände valikute illustreerimiseks rongiliikluses.
Looduses.
Soovirajad võivad mõnikord sattuda haavatavadele või kaitstud aladele, ohustades elustikku või olles kasutajatele endile ohtlikud. Samas annavad need ka looduskaitsealade haldajatele aimu liikluse kontsentreerumistest – Yosemite rahvuspargis juhindutakse sellistest indikaatoritest pargi tegevuse planeerimisel.
Uuringu kohaselt võib juba 15 käimise tulemusel tekkida muust keskkonnast eristuv rada, mis meelitab ka järgmisi liikujaid sama rada käima. Uuringu tulemusel loodi juhend, mis soovitab matkajatel käia kas olemasolevatel radadel või siis nendelt grupina hälbides hajutada liikmete liikumisradu, et vältida sobimatutesse kohtadesse radade tekkimisi.
Padvarėliai

Padvarėliai (žemaidi "Padvarelē") on küla Leedus Akmenė rajoonis Akmenė vallas.
Aastal 1923 asus selle koha peal kaks samanimelist küla. Ühes neist oli 50 elanikku, teises 45. Teise maailmasõja järel külad liideti. Sellest sai kohaliku kolhoosi keskasula. Aastal 2016 liideti sellega veel osa Rūdupiai külast.
Klyšiai

Klyšiai (žemaidi "Klīšē") on küla Leedus Akmenė rajoonis Akmenė vallas.
Küla jääb osaliselt Venta regionaalparki ja Dabikinė hüdrograafilisele kaitsealale.
XIX sajandil oli seal mõis, mis kuulus Adomas Daugirdasele. Aastal 1868 sündis külas Leedu haridustegelane Joana Narutavičienė. Külas oli meierei, mis tegutses aastani 1975.
Muinsuskaitse all on Klyšiai muinaskalmed. Need olid kasutusel I aastatuhandest II aastatuhande keskpaigani.
Kadagiai

Kadagiai (žemaidi "Kadagē") on küla Leedus Akmenė rajoonis Akmenė vallas.
Küla asub Dabikinė jõe kaldal ja piirneb Akmenė linnaga.
XIX sajandil ja XX sajandi alguses oli külas Dabikinėlė mõisa karjamõis. Aastal 1976 rajati külla väike veehoidla, mille kaldad on Akmenė linnaelanike puhkepaigaks.
Dabikinė jõgi

Dabikinė (läti Dabiķene) on jõgi Lätis ja Leedus Žemaitijas, Venta jõe parempoolne lisajõgi.
Jõe pikkus on 131,1 km ja valgla on 1144 km², jõe lang on 0,88 m/km. Varduva suubub Ventasse 182,5 kilomeetri kaugusel selle suudmest.
Dabikinė algab Lätist; Lätisse jääb jõest 11 km. Algus jääb Ukri valda. Kahes kohas on jõgi ka Leedu ja Läti piirijõeks (0,4 ja 2,2 km ulatuses). Jõe sängi on maaparandustööde käigus õgvendatud. Dabikinėle on rajatud 124 hektari suurune Sablauskiai veehoidla. Jõe ääres asub Akmenė linn.
Dabikinė alamjooks jääb Venta regionaalparki ja osaliselt ka Dabikinė hüdrograafilisele kaitsealale.