Luuletaja

Luuletaja (luuleline sünonüüm poeet; naissoost poetess) on kirjanik, kes loob luule vormis kirjandusteoseid.
Luuletaja töö on põhimõtteliselt kommunikatsioon, mis väljendab ideid kas sõna otseses mõttes (näiteks teatamine konkreetsest sündmusest või kohast) või metafoorselt. Luuletajaid on olnud olemas juba muinasajast, peaaegu kõigis keeltes, ning nad on loonud teoseid, mis on väga erinevad igas kultuuris ja perioodis. Igas tsivilisatsioonis ja igas keeles on luuletajad kasutanud eri stiile, mis on aja jooksul muutunud, mille tulemuseks on lugematu hulk luuletajaid, kes on sama mitmekesised kui kirjandus, mida nad (alates kirjasüsteemide tekkimisest) on tootnud.
Ajalugu.
Muinasaegsed luuletajad.
Sumeri tsivilisatsioon on varase luule ajaloos tähtsal kohal ning laialt tuntud eepos „Gilgameši eepos“ kirjutati Ur'i kolmandas dünastias umbes 2100 eKr; selle koopiaid avaldati ja kirjutati kuni umbes aastatel 600–150 eKr. Kuid kuna see pärineb suulisest pärimusest, on luuletaja tundmatu.
„Sinuhe jutustus“ on Egiptuse keskmisest kuningriigist pärit populaarne jutustuslik luuletus, mis on kirjutatud umbes 1750. aastal eKr ja räägib vanast Egiptuse mehest Sinuhest, kes põgeneb kodumaalt ja elab võõral maal kuni tagasitulekuni vahetult enne oma surma. Sinuhe lugu oli üks mitmest populaarsest Vana-Egiptuse narratiivsest luuletusest. Teadlased on oletanud, et „Sinuhe jutustus“ on tegelikult kirjutatud Vana-Egiptuse mehe Sinuhe poolt, kes kirjeldab oma elu luuletuses; seega arvatakse, et Sinuhe on reaalne isik.
Vana-Roomas toetasid kutselisi luuletajaid üldiselt patroonid, sealhulgas aadlikud ja sõjaväeametnikud. Näiteks Gaius Cilnius Maecenas, Augustuse sõber, oli oluline patroon augusti poeetidele, sealhulgas nii Horatiusele kui ka Vergiliusele. Ovidius, hästi tuntud luuletaja, pagendas esimene Augustus ühe oma luuletuse eest Roomast välja.
Lääne luuletajad.
Kõrgkeskajal levitasid luulet trubaduurid. Nad olid väga erineva taustaga, elasid ja reisisid sageli ning neid peeti nii näitlejateks või muusikuteks kui ka luuletajateks. Mõned neist olid ka patroonide alluvuses.
Renessansiajastul jätkus luuletajate toetamine kuningate poolt. Paljudel luuletajatel oli aga muid sissetulekuallikaid, näiteks itaallased Dante Alighieri, Giovanni Boccaccio ja Petrarca töötasid apteekrite gildis ning inglane William Shakespeare teatris.
Romantismi perioodil ja edaspidi olid paljud luuletajad iseseisvad kirjanikud, kes teenisid oma tööga raha, sageli täiendades seda sissetulekuga muudest ametitest või perekonnalt. Nende hulka kuulusid sellised luuletajad nagu William Wordsworth ja Robert Burns.
Luuletajad nagu Vergilius „Aeneis“ ja John Milton „Kaotatud paradiis“ kasutasid muusa abi.
Teised luuletajad.
Luuletajatel oli islamieelses araabia ühiskonnas oluline positsioon, sest luuletaja täitis ajaloolase, ennustaja ja propagandisti rolli. Hõimu ülistavad sõnad (qit'ah) ja teisi hõime halvustavad laimusõnad (hija') näivad olevat olnud ühed kõige populaarsemad varase luule vormid. Luuletaja esindas üksiku hõimu mainet ja tähtsust Araabia poolsaarel ning luuletuses või zadžaalis kujutatud mõnitavad lahingud asendasid tõelisi sõdu. Ukazis, Meka lähedal asuvas turulinnas, korraldati regulaarselt luulefestivale, kus esitleti luuletajate käsitööoskust.
Haridus.
Varasema aja luuletajad olid sageli palju lugenud ja hea haridusega inimesed, teised aga suures osas iseõppinud. Mõned luuletajad, nagu John Gower ja John Milton, suutsid kirjutada luulet mitmes keeles. Mõned portugali luuletajad, nagu Francisco de Sá de Miranda, kirjutasid lisaks portugali keelele ka hispaania keeles. Jan Kochanowski kirjutas poola ja ladina keeles, France Prešeren ja Karel Hynek Mácha kirjutasid mõned luuletused saksa keeles, kuigi nad olid vastavalt sloveeni ja tšehhi keeles luuletajad. Adam Mickiewicz, Poola keele suurim luuletaja, kirjutas ladina keeles oodi keiser Napoleon III-le. Teine näide on poola luuletaja Jerzy Pietrkiewicz. Kui ta kolis Suurbritanniasse, lõpetas ta poolakeelsete luuletuste kirjutamise, kuid hakkas kirjutama ingliskeelset romaani, samuti tõlkis ta luuletusi inglise keelde.
Paljud ülikoolid pakuvad loomingulise kirjutamise kraadi, kuid need tekkisid alles 20. sajandil. Kuigi need kursused ei ole luuletaja karjääriks vajalikud, võivad need olla kasulikud koolitusena ja selleks, et õpilane saaks mitu aastat keskenduda kirjutamisele.
Püha värsi luuletajad.
Lüürikud, kes kirjutavad püha luulet („hümnograafid“), erinevad tavalisest luuletajate kujutlusest mitmel viisil. Sellise hümnograafi nagu Isaac Watts, kes kirjutas kokku umbes 700 luuletust, tekste laulavad võib-olla miljonid inimesed igal pühapäevahommikul, kuid nad ei kuulu alati luuleantoloogiatesse. Kuna hümniraamatuid tajutakse pigem „jumalateenistusena“ kui „luulena“, kasutatakse mõnikord terminit „kunstiline kenoos“. See kirjeldab hümnograafi edukust oma "instinkti tühjendamisel", et olla hea luuletaja. Kirikupingis istuv laulja võib olla mitu Isaac Wattsi stroofi meelde jätnud, ilma et ta teaks tema nime või mõtleks temast kui luuletajast.