tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Pávlos (Kreeka kroonprints)

Kreeka kroonprints Pávlos (alates 20. detsembrist 2024 kodanikunimega Pávlos de Grèce (Παύλος Ντε Γκρες)) (sündinud 20. mail 1967 Ateenas) on Kreeka viimase kuninga Konstantínos II ja kuninganna Anne-Marie vanim poeg. 
Pávlos oli alates sünnist oma isa valitsusajal kuni monarhia kukutamiseni Kreeka trooni pärija.
Sünd.
Kroonprints Pávlos sündis 20. mail 1967 Ateenas. Kreeka traditsiooni järgi sai ta nime oma vanaisa kuningas Pávlose järgi. Ta ristiti õigeusu kirikus, üks tema ristivanem oli Walesi prints Charles. 
Tema sünniaasta detsembris toimus Kreekas kuninga korraldatud riigipöördekatse samal aastal võimule tulnud valitsuse vastu. Pärast selle nurjumist põgenes kuninglik perekond Roomasse Itaalias, kus nad elasid viis aastat. Alates 1973. aastast elavad nad Londonis.
Haridus.
Kroonprints lõpetas Londoni Hellenistliku kooli, mille asutasid tema vanemad. Hiljem õppis ta Ameerika Ühendriikides New Mexico osariigis asuvas koolis nimega Armand Hammer United World College of the American West ja Sandhursti sõjaväeakadeemias Suurbritannias. 
Koos oma tädipoja, Hispaania kroonprintsi Felipega õppis ta Georgetowni ülikoolis välisteenistust. 
Perekond.
Kroonprints Pávlos abiellus ameeriklanna Marie-Chantal Milleriga 1. juulil 1995. Pärast abiellumist elasid nad New Yorgis, kus Pavlos töötas investeerimiskonsultandina. Neil on viis last:
20. detsembril 2024 taastati kroonprintsi Kreeka kodakondus, mis oli kuninglikult perekonnalt 11. mail 1994 Kreeka valitsuse poolt ära võetud. Taastamise üheks tingimuseks oli ametliku perekonnanime võtmine. Kroonprints kuulub Glücksburgi dünastiasse, tema mõlemate vanemate ühiseks esivanemaks on Taani kuningas Christian IX, kuid ametlikult ei ole Taani kuninglikul perekonnal perekonnanime. Kroonprintsi isa, kuningas Konstantinos II ei võtnud endale enne oma surma 2023. aastal kunagi perekonnanime, mainides, et "Glücksburg" ei ole perekonnanimi, vaid üksnes perekonnalossi nimi. Sestpeale reisis kuninglik perekond Taani diplomaatilise passiga, millele on õigus igal kuningas Christian IX järeltulijal. Alles detsembris 2024 võttis kroonprints endale perekonnanime, milleks sai "De Grèce" (kreeka keeles Ντε Γκρες), tõlgituna oleks tema kodanikunimi kui "Kreeka Pávlos".
Carlos Morales Quintana

Carlos Javier Morales Quintana (sündinud 31. detsembril 1970 Lanzarotel) on Hispaania arhitekt ja purjetaja. 
Ta abiellus 9. juulil 1999 Londonis Püha Sophia katedraalis Kreeka ja Taani printsess Alexiaga, kes on Kreeka kuninga Konstantínos II ja kuninganna Anne-Marie vanim laps. Neil on neli last:
Perekond elab Puerto Caleros Lanzarotel Kanaari saartel.
Marie-Chantal

Kreeka kroonprintsess Marie-Chantal (kodanikunimega Marie-Chantal Miller; sündinud 17. septembril 1968) on lasterõivaste disainer, Kreeka kroonprintsi Pavlose abikaasa. 
Perekond ja haridus.
Marie-Chantal Miller sündis Londonis 17. septembril 1968 eduka ärimehe Robert W. Milleri ja Maria Clara Pesantase teise tütrena. Tal on õed Pia ja Alexandra ning nad kõik on tuntud oma kuulsate abielude tõttu. 
Marie-Chantal sündis Londonis, kuid kasvas kuni kümnenda eluaastani Hongkongis. Tema ja ta õed õppisid (kuid ei lõpetanud) Institut Le Rosey erakoolis Šveitsis 1977–1982. Selle asemel lõpetas Marie-Chantal Masters Schooli New Yorgis, mis on ka erakool, ning hiljem õppis kunstiajalugu New Yorgi Kunstiakadeemias ja New Yorgi Ülikoolis. 
Perekond.
Marie-Chantal abiellus 1. juulil 1995 Londonis Kreeka kroonprintsi Pávlosega. Enne tseremooniat võttis ta vastu õigeusu. Paaril on viis last:
Karjäär.
2000. aastal asutas printsess oma lasterõivaste ettevõtte, mis toodab rõivaid kaubamärgiga Marie Chantal LLC. Riideid müüakse Ameerika Ühendriikides, Londonis ja Ateenas. 
Temalt on ilmunud lasteraamat "The Frog Prince" ("Konnast prints"), mis on ta enda illustreeritud.
Salisbury katedraal

Salisbury katedraal on Inglismaal Salisbury linnas asuv anglikaani katedraal.
Ajalugu.
Esimese katedraali ehitus Old Sarumis algas 1075. aastal. Lahkhelid kirikutegelaste ja valitsejate vahel viisid otsuseni ehitada katedraal mujale. New Sarumi linn, tänapäeval Salisbury, tekkis 1220. aastal koos uue katedraali ehitusega. Katedraali ametlik nimi on Püha Maarja katedraal ("Cathedral of Saint Mary").
Kuna ehitus viidi lõpule 38 aastaga, on Salisbury katedraali ehitusel kasutatud ainult ühte arhitektuuristiili – varainglise gooti stiili.
Hiljem ehitati katedraalile juurde ristikäigud, kapiitlihoone ja 1320. aastal 123 meetri kõrgune torn, mis on kõrgeim Suurbritannias.
Olulisi muudatusi katedraalis tegi 1790. aastal arhitekt James Wyatt, kes uuendas kiriku kooriosa ja lammutas algse kellatorni. Salisbury on üks kolmest Suurbritannia katedraalist, millel ei ole kellamängu.
1386. aastal pandi katedraalis üles mehaaniline kell, mis on praegu vanim Suurbritannias ja arvatavalt ka vanim töötav kell maailmas. 
Katedraali raamatukogus on hoiul üks neljast paremini säilinud Magna Carta koopiast. See jõudis Salisburysse, kuna hilisem Salisbury kanoonik ja ehituse järelevaataja Derehami Elias osales 1215 Runnymede'is, kus kuningas John Maata pitseeris Magna Carta, ja Elias sai ülesandeks jagada laiali mõned originaalid.
Neitsinahk

Neitsinahk (ladina keeles "hymen") ehk hüümen ehk tupekõld on limaskestakurd, mis poolkuu- või rõngakujuliselt ümbritseb ja osaliselt katab osal imetajatest (sh inimestel) tupe (emassuguelundi) suuet. 
Neitsinahk on tuvastatud šimpansitel, elevantidel, lamantiinidel, vaaladel, hobustel.
Tütarlastel ja naistel neitsinahk esimesel suguühtel tavaliselt rebeneb. Seda nimetatakse defloratsiooniks. Kultuurides, kus abielueelset seksi peetakse tabuks, on terve neitsinahk tütarlapse vooruslikkuse ja abielukõlblikkuse tunnuseid ning defloratsiooni loetakse kohustuslikuks pulmaöö riituseks. Tegelikult võib neitsinahk olla nii tugev, et see suguühtel tingimata ei rebenegi. Seepärast pole üksnes neitsinaha vaatluse põhjal enamasti võimalik kindlaks teha, kas naine on seksuaalvahekorras olnud või mitte.
Neitsinahk võib rebeneda ka günekoloogilise läbivaatuse käigus, tupetampoonide kasutamise tõttu või masturbeerimise käigus. 
Tänapäeval tehakse ka neitsinaha taastamise lõikusi. 
Hiinas toodetakse kunstlikku neitsinahka, mis on täidetud kunstverega ja mis paigaldatakse enne pulmaööd tuppe.
Partido Independentista Puertorriqueño

Partido Independentista Puertorriqueño (Puerto Rico Iseseisvuslaste Partei; inglise keeles "Puerto Rican Independence Party, PIP") on Puerto Rico partei, mille platvorm on üles ehitatud Puerto Rico iseseisvumise taotlemisele Ameerika Ühendriikidest. Iseseisvuslaste Partei on üks kolmest Puerto Rico suuremast parteist.
Partei on asutatud 1946. aastal.
Partei juht (president) on Juan Delmau.
Paul Haavaoks

Paul Haavaoks (12. juuni 1924 Järvesuu vald, Petserimaa – 30. september 1983 Räpina) oli eesti kirjanik ja ajakirjanik.
Ta sündis väiketalunike Luka ja Melanie Haavaoksa peres, sünnikodu jäi Värska keskusest umbes kilomeetri jagu kirdesse. Noorena tegi ta mitmesuguseid juhutöid, õppis 1932–1938 Värska algkoolis ning avaldas luulet väljaannetes Lasteleht, Laste Rõõm ja Õpilasleht, osalt Heino Helingu pseudonüümi all. Sõja ajal varjas Haavaoks end Saksa mobilisatsiooni eest, kuid 1944. aastal saadi kätte ning saadeti ehitustöödele Pärnus ja Sillamäel. 1944–1946 oli ta sunnitööl Karjalas, Segeža paberikombinaadi ja Valge mere – Läänemere kanali ehitusel.
1947. aastast töötas Haavaoks Leevaku hüdroelektrijaama ehitusel, kus oli suurema osa ajast brigadir. Seal sai temast Juhan Smuuli poeemi "Järvesuu poiste brigaad" samanimelise tegelase prototüüp); sealseist kogemustest kirjutas ta mälestusteraamatus "Eelkarastumine" (1974). Smuul innustas Haavaoksa luuletusi taas avaldama. Hiljem töötas ta Järvesuu vallas abimaksuinspektorina, Vastse-Nursi HEJ ehitustöödel, Võrumaa Teedeosakonnas linnitöölisena, Saatse vallas täitevkomitee sekretärina ja Põlva rajoonilehe Koit ajakirjanikuna. Põlvas lõpetas ta õhtukeskkooli. 
Aastast 1955 oli ta kutseline kirjanik, elades peamiselt Räpinas, kuid veetis suved Värskas. 1958. aastal võeti ta ENSV Kirjanike Liidu ja 1961. aastal NLKP liikmeks.
Haavaoks oli üks seto leelopäevade taaselustajaid 1977. aastal. Koos Värska meestega osales ta ka teisel leelopäeval, mis toimus 1980. aastal.
Ta on maetud Värska kalmistule.
Looming.
Haavaoks kirjutas peamiselt luuletusi, mis kirjeldavad tema kodukandi loodust ja inimesi. Samas on ta kirjutanud ka ajastule omast poliitilist ajakaja, samuti pikemaid poeeme ja mitu kogu lasteluulet. Haavaoksa sõnavara ja kujundikeel on rikkalikud, nagu ka värsivormistik. Osa tema luulet on setukeelne, kuid murdesõnu kasutas ta ka kirjakeelsetes tekstides.
1982. aastal toonitas Henn-Kaarel Hellat luulekogu "Rannahääled" arvustuses ajalehes Edasi, et Haavaoksa loomelaadis puudub poos, tema luule seotus Peipsi-äärse kodukandiga on kestvalt tähenduslik ja püsiv, autor aga on tähelepanelik vaatleja. Hando Runnel pidas 1974. aastal Keeles ja Kirjanduses ilmunud artiklis "Paul Haavaoksa määramatus ja määratus" õnnestunumateks autori staatilisi meeleolupilte, mõttemaastikkke ja hingeseisundite kirjeldusi, vähem aga ühiskondlikku dünaamikat. Samal aastal tõstis Valeeria Villandi kogu "Palumaa pedajad" arvustuses Rahva Hääles esile Haavaoksa seto emakeele kasutust: "Tema murdeharrastus pole moeasi nagu vokid ja lähkrid linnakorterites, vaid ta pruugib seda üksnes harvadel puhkudel mõne eriti südamelähedase teema käsitlemisel."
Haavaoksa luulet on viisistanud heliloojad Raimond Lätte, Leo Tauts, Heldur Kurvits, Arvo Pärt jpt.
Isiklikku.
1952 abiellus Paul Haavaoks Virve Urgartiga, kes töötas juhatajana Tänassilma Algkoolis. Neil oli kuus last. Tema õde oli rahvaluulekoguja Maria Parksepp (05.02.1929–20.06.2015).
Karl August Hindrey

Karl August Hermann Hindrey (pseudonüüm Hoia Ronk; 15. august (vkj 3. august) 1875 Abja, Halliste kihelkond, Pärnumaa – 9. jaanuar 1947 Tallinn) oli eesti kirjanik, karikaturist ja ajakirjanik.
Hindrey oli Eesti esimene kunstikooli haridusega karikaturist. Ta algatas Postimehe satiirilise lisalehe Sädemed ja pilkeajakirja Kratt. Temast alates sai alguse lasteraamatute illustreerimine Eestis. Ta kirjutas romaane, novelle, reisiraamatuid, näidendeid, vesteid ja muid teoseid. Hindrey oli ka ühe Eesti esimese mängufilmi "Karujaht Pärnumaal" stsenaariumi autor. 
Eesti Kirjanike Liidu liige (1922) ja Eesti Ajakirjanike Liidu liige (1921–1925).
Elulugu.
Karl August Hindrey tegi pseudonüümi initsiaalidest K. A. H. Kirjandusliku pseudonüümi "Hoia Ronk" võttis ta raudteeülesõidukoha vigaselt hoiatussildilt. Maeti ta aga hoopis Hans Kuuse nime all.
Ta sündis Abja mõisas õllepruulija pojana. Alustas õpinguid paruni koduõpetaja juures, õppis aastatel 1883–1886 Viljandi Poeglaste Elementaarkoolis Friedrich Kuhlbarsi käe all, 1887–1889 Liivimaa Maagümnaasiumis, 1889–1891 Pärnu Gümnaasiumis ja 1891 Hugo Treffneri Gümnaasiumis.
Aastatel 1894–1904 õppis ta Peterburis Stieglitzi kunsttööstuskoolis joonistamist ja maalimist, Münchenis Anton Ažbe kunstikoolis ja Pariisis Académie Colarossis. 
Aastatel 1904–1928 töötas ta Postimehe ja Päevalehe toimetuses. Asutas pilkelehe Sädemed, kus avaldas umbes 3000 karikatuuri, ja 1924. aastal ajalehe Kratt ning sai nende kaudu tuntuks karikaturistina. Hindrey oli Eesti esimene kunstikooli haridusega karikaturist. Tema esimesed karikatuurid ilmusid 1901. aastal Teataja Nalja Lisas. Aastast 1928 oli ta vabakutseline kirjanik.
Aastatel 1917–1918 võttis Hindrey osa Eesti rahvusväeosade asutamisest, olles Eesti Sõjaväelaste Tartu komitee esimees.
Nõukogude okupatsiooni tulekul läks Hindrey põranda alla ja alustas vastutegevust. Järgnenud Saksa okupatsiooni ajal (1941–1944) kirjutas ta ajakirjanduses Nõukogude võimu metsikustest. 1944. aastal üritas ta pealetungiva Punaarmee eest ebaõnnestunult Eestist põgeneda. 1944. aasta oktoobrist varjas ta end valenime Hans Kuuse all Iru vanadekodus, kus ta suri armetutes oludes vähki.
Karl August Hindrey on maetud Tallinna Metsakalmistule.
Tegevus karikaturistina.
Karikatuurilooming arvustab tsarismi, baltlust ja tõusiklust ning joonistuslaad kõneleb Simplicissimuse koolkonna juugendlikust mõjust. Algatas eesti lasteraamatute illustreerimise ("Pambu-Peedu", "Lõhkiläinud Kolumats"). Tema karikatuure avaldati järgmistes väljaannetes:
Tegevus kirjanikuna.
Kirjutanud lasteraamatuid, mälestustesarja, reisiraamatuid, näidendeid, vesteid, teatri-, kirjandus- ja kunstikriitikat jm. Loomingu väärtuslikum osa on psühholoogilised novellid. Lisaks kirjutas ka ajaloolisi ja kaasajaainelisi romaane.
Karl August Hindrey oli ka mängufilmi "Karujaht Pärnumaal" stsenaariumi autor.
Otto Reinhold von Holtz

Otto Reinhold von Holtz (2. mai 1757 Keila – 10. mai 1828 Keila) oli rootsi-saksa päritolu eesti vaimulik ja kirjamees.
Õppis 1774–1778 Greifswaldi (ei immatrikuleeritud) ja Tübingeni ülikoolis (immatrikuleeriti 2. mail 1775) ülikoolis teoloogiat. Oli aasta koduõpetaja. Ordineeriti õpetajaks 16. veebruaril 1780.
Oli Keila Miikaeli koguduse pastor (kutsuti ametisse 7. oktoobril 1779) aastatel 1780–1828 ja aastast 1806 Lääne-Harju praostkonna praost. Tõlkis 1816. aasta talurahvaseadused ja arstiteaduslikke brošüüre.
Isiklikku.
Tema isa Otto Reinhold von Holtz vanem Paide ja Anna koguduse ning Keila Miikaeli koguduse õpetaja, emapoolne vanaisa Reinhold Winkler vanem oli Järva-Jaani Ristija Johannese koguduse õpetaja, äi Reinhold Johann Winkler vanem oli Tallinna Püha Vaimu koguduse abiõpetaja, Tallinna Oleviste koguduse õpetaja ja Tallinna superintendent. Poeg Reinhold von Holtz (1786–1810) oli luteriusu vaimulik, Tallinna Toomkiriku koguduse kompastor 1808–1810 ja Tallinna rüütli- ja toomkooli õpetaja.
Looming.
Avaldas raamatus "Luggemissed Eestima Tallorahwa Moistusse ja Süddame Juhhatamisseks" (1817) peale tõlkejuttude ja -luuletuste eestiainelisi palu. Ilmutas teiste tolle aja õpetlike juturaamatute autoritega võrreldes suuremat stiilivõimet. Eestindas esimesena Friedrich von Schilleri ja Ludwig Christoph Heinrich Hölty luulet.
August Jakobson

August Jakobson (ametlikult Augustin Jakobson; 20. august (vkj)/ 2. september 1904 Kännu küla, Rääma vald, Pärnu kihelkond – 23. mai 1963 Tallinn) oli eesti kirjanik ning Nõukogude riigi- ja parteitegelane.
Elukäik.
Pärit töölisperekonnast. Vanemad olid Pärnu Issandamuutmise koguduse liikmed, sealt on pärit ka õigeusupärane ametlik nimi.
Lõpetas ta 1926 Pärnu ühisgümnaasiumi, õppis Tartu Ülikoolis 1926–1929 majandus- ja 1931–1935 arstiteadust. Valiti 1939 Eesti Kirjanikkude Liidu esimeheks.
1940–1941 töötas ajalehe Kommunist toimetuses ning oli kirjastuse Ilukirjandus ja Kunst peatoimetaja, lisaks oli ta Eesti Nõukogude Kirjanike Liidu organiseerimistoimkonna esimees. Nõukogude–Saksa sõja ajal korraldas ta NSV Liidu tagalas eesti nõukogude kirjanduselu. NLKP liige 1942. aastast.
1944–1946 ja 1950–1954 oli Eesti Nõukogude Kirjanike Liidu esimees, 1950–1958 Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi esimees ja NSV Liidu Ülemnõukogu Presiidiumi esimehe asetäitja.
Looming.
Kirjutanud romaane, lühiproosakogumikke, muinasjutukogusid, novelle ja näidendeid. Tuntuks sai naturalismimõjulise romaaniga "Vaeste patuste alev", mis võitis peaauhinna (60 000 marka) Looduse kirjastuse esimesel romaanivõistlusel. Kohati venitatud romaanidest on kunstiliselt tihedamad novellid.
Pärast sõda kirjutas ta peamiselt näidendeid, mis kajastavad ühiskonna võitlust kindlalt klassipositsioonilt. Tema näidendeid mängiti oma ajal kogu NSV Liidus.
Tema esikteos oli tükk aega keelatud raamatute nimistus.
Mälestuse jäädvustamine.
Pärnu kesklinnas asub August Jakobson järgi nimetatud Jakobsoni park, millesse 1973. aastal püstitati August Jakobsoni monument (skulptor Jaak Soans ja arhitekt Udo Ivask, kultuurimälestis).
Pärnu Ühisgümnaasium kandis pikemat aega nime August Jakobsoni nimeline 1. keskkool.
Jakobson on maetud Tallinna Metsakalmistule, kirjanike vanale künkale. Tema haud on kultuurimälestis.
Peeter Jakobson

Peeter Jakobson (27. detsember 1854 Rakvere – 23. juuli 1899 Väike-Maarja) oli eesti kirjanik.
Võttis osa Üheksandast Vene-Türgi sõjast, oli 1885. aastast Väike-Maarjas raamatukaupmees, hiljem Põdrangul vallakirjutaja. 
Looming.
Kirjutanud järelromantilist luulet, jutustusi, mälestusi ning näitekirjanduses algatas ta pseudomütoloogilise laulumängu. Lisaks tõlkinud oma luuletusi saksa keelde.
Evald Abram Jalak

Evald Abram Jalak (kuni 1935 Jalakas, kuni 1936 Jallak; 24. veebruar 1903 Kursi (teistel andmetel Kosu-Kaidaste ), Kolga vald – 13. aprill 1974 Tallinn) oli eesti ajakirjanik ja kirjanik. Pseudonüümid Eesav Edvard Puuslik, Eevalt Viskel, Peeter Torkram.
Elulugu.
Lõpetas 1925. aastal Tallinna Reaalkooli ja õppis aastatel 1925–1928 Tartu Ülikoolis õigusteadust. Töötas alates 1925. aastast Rahvalehes, aastatel 1926–1940 Päevalehes, avaldades neis följetone, reportaaže jm kirjutisi. Ta oli 1940. aastal Kommunisti kirjanduslik kaastöötaja ja aastatel 1940–1961 poliitvangina vangilaagris ja asumisel. Eestisse naasmise järel ilmus temalt Kodumaas, Õhtulehes ja Pikris vesteid ja följetone.
Isiklikku.
Tema abielust Heline-Rosalie (Helmi) Rosenbergiga (1903–1975) sündis 1932. aastal tütar Tiiu-Ann Salasoo.
Valter Juhkum

Valter Leopold Juhkum (24. aprill 1898 Tallinn – 27. juuni 1934 Leningrad) oli eesti proletaarne kirjanik.
Osales Venemaa kodusõjas ning töötas hiljem Leningradis.
Harri Jõgisalu

Harri Jõgisalu (20. maini 1936 Harri Konstaabel; 24. august 1922 Korju, Paadrema vald – 18. september 2014) oli eesti lastekirjanik ja pedagoog.
Elulugu.
1936. aastal lõpetas Jõgisalu Paadrema algkooli, 1940. aastal Tallinna Poeglaste Kommertsgümnaasiumi. 
Kahel korral lühikest aega Saksa sõjaväes teeninud, sattus ta Teise maailmasõja kaotajate seas 1944. aastal Venemaale vangi. Vanglast vabanenud, omandas tulevane kirjanik Herzeni-nimelises Leningradi Pedagoogilises Instituudis aastal 1955 bioloogia- ja keemiaõpetaja diplomi. 
Töötas aastatel 1947–1978 Märjamaa keskkoolis õpetaja ja õppealajuhatajana. Aastast 1984 oli ta Eesti NSV Kirjanike Liidu konsultant. Harri Jõgisalu oli Kihnu valla aukodanik.
Looming.
Harri Jõgisalu on kirjutanud filosoofilise põhjaga lühijutte loomadest, lindudest ja lastest ning etnograafilisi lühipalu. Loomingulisse pärandisse kuulub üle 25 raamatu.
Helvi Jürisson

Helvi Jürisson (1953–1962 õieti Helvi Volkonskaja, alates 1962. aastast Helvi Soans; 5. oktoober 1928 Tallinn – 16. september 2023 Tallinn) oli eesti kirjanik, arst ja tõlkija. 
Lõpetanud 1953. aastal Tartu Riikliku Ülikooli arstiteaduskonna, töötas 1955–1958 arstina Tallinnas.
Looming.
Kirjutanud mediteerivat lembe- ja looduslüürikat ning lastele südamlikke värsse ja lühiproosat. Tõlkinud bulgaaria, prantsuse, vene ja valgevene luulet.
Isiklikku.
Tal on abielust Andrei Volkonskiga poeg Peeter Volkonski (sündinud 1954) ning abielust Olev Soansiga tütar Kerttu Soans (sündinud 1961).
Aira Kaal

Aira Kaal (kuni 9. aprillini 1938 Alma-Vilhelmine Kaal, alates aastast 1939 Aira Hone, pseudonüüm Reet Uielu; 7. november 1911 Uuemõisa vald, Saaremaa – 7. aprill 1988) oli eesti kirjanik.
Elukäik.
Ta lõpetas 1930. aastal Saaremaa Ühisgümnaasiumi ja 1940. aastal Tartu Riikliku Ülikooli filosoofiateaduskonna.
Aastatel 1940–1941 töötas ajakirjanikuna mh Tartu Kommunisti juures, aastatel 1941–1945 oli NSV Liidu tagalas. Aastatel 1945–1950 töötas ta Tartu Riiklikus Ülikoolis marksismi-leninismi kateedri vanemõppejõuna. 1950. aastast oli vabakutseline kirjanik. Temalt on ilmunud luulet ja reisikirju.
Aira Kaal oli aastatel 1940–1951 NLKP liige, heideti siis parteist välja, kuid sai 1955. aastal uuesti NLKP liikmeks. 1944. aastast oli ta Eesti Kirjanike Liidu liige.
1980. aastal kirjutas ta alla 40 kirjale.
Lehte Hainsalu: "Ükskord torman õhinal Aira juurde oma vaimustust jagama: Laulev revolutsioon! ... Aga tuba jääb tummaks ja kahtlaselt hämaraks. Aira kuulab mu uudised ära, väga vaikselt ütleb mulle ja nagu üldse mitte mulle: "Ei taha enam elada." ... Mis ma ometi tegin, miks ma ometi siia tulin, kas ma ei võinud arvata, et see nii läheb, mõtlen häbitundega. Õhtul kodus meenub, et Aira Kaal on praegust palangut läbi elanud ükskord ammu – ma tean, kus, otsin selle lause üles: "Kõike jõudis, energia oli määratu. Rahvahulk on võib-olla kõige ilusam asi maailmas, kui teda haarab revolutsiooniline joovastus, nagu minu silmad olid näinud Tartus aastal 1940.""
Isiklikku.
Tema isa oli poliitik Aleksander Kaal. Tema vennapojad on Mati Kaal ja poliitik Vambo Kaal, vennatütar on kunstiajaloolane Ülle Kruus.
Aira Kaal oli abielus keeleteadlase, Tartu Ülikooli õppejõu Arthur Robert Hone'iga.
Juliana (täpsustus)

Juliana on naisenimi. 
Juliana Nicomediast ehk Juliana Cumaest (3.–4. sajand) oli kristlik märter.
Sama nime kannavad pühakud:
Sama nime kandis müstik Juliana Norwichist (14.–15. sajand).
Seda nime on kuningannadest ja kuninglikust soost isikutest kandnud:
Kuninganna Juliana järgi on nimetatud asteroid 816 Juliana. 
Sama nime kandis krahvinna Juliana zu Stolberg-Wernigerode, Oranje Willemi ema. 
"Juliana" on Cynewulfi luuletus.
Loretta Lynn

Loretta Lynn (sünninimega Loretta Webb; 14. aprill 1932 Butcher Hollow Johnsoni maakond Kentucky – 4. oktoober 2022) oli Ameerika Ühendriikide kantrilaulja ja laulukirjutaja.
Tema tuntumad laulud on "You Ain't Woman Enough (To Take My Man)", "Don't Come Home A-Drinkin' (With Lovin' on Your Mind)", "One's on the Way", "Fist City" ja "Coal Miner's Daughter".
Ta on 18 korda nomineeritud Grammy auhinnale ning võitnud neist kolm. Lisaks on ta pälvinud Grammy elutööauhinna.
Merle Haggard

Merle Ronald Haggard (tuntud ka nime all The Hag; 6. aprillil 1937 Oildale, California – 6. aprill 2016 Palo Cedro, California) oli USA kantrilaulja ja laulukirjutaja.
Kasvanud vaese maatöölise perekonnas ja jäänud varakult isata, sattus Merle Haggard 14-aastaselt kuritegevuse teele ja oli korduvalt parandusmajas ja vanglas. Vabanenud 1960. aastal viimase karistuse kandmisest, alustas ta oma muusika tegevust ja tegi 1966. aastal oma esimese LP, mis tõi talle kiire populaarsuse. Paljud tema laulud toetuvad tema enese elukogemustele.
SR

SR võib tähendada järgmist:
Sr võib tähendada järgmist:
Nestor Mahno

Nestor Mahno (ukraina keeles Нестор Іванович Махно, vene keeles Нестор Иванович Махно; vkj 26. oktoober/ukj 7. november 1888 Huljaipole – 25. juuli 1934 Pariis) oli Ukraina anarhokommunist, Ukraina revolutsiooni juht.
Osalemise eest terroriaktis mõisteti 1910. aastal surma, karistus asendati tähtajatu asumisele saatmisega, vabanes 1917. aastal Butõrka vanglast Veebruarirevolutsiooni tulemusel antud amnestiaga.
1917. aastal valiti Ukrainas Huljaipole nõukogu esimeheks (vene keeles "Гуляйпольского Совета").
Pärast Vene SFNV esindaja Brest-Litovski rahulepingu läbirääkimiste läbikukkumist okupeerisid Saksamaa Keisririigi väed Ukraina ning aprillis 1918 alustas Mahno koos staabiülema Feodossi Štšusiga partisanisõda Saksa vägede vastu. Novembris 1918 andsid vastupanuliikumise liikmed talle austava nimetuse "Batko" ("Батько").
1919. aasta veebruaris liitus Mahno oma väeosaga Punaarmeega võitluses Ukraina Keskraada ja Petljura vägede vastu ning hiljem Anton Denikini vägede vastu. Sõjategevuse ajal liitus ta kolm korda Ukrainasse tunginud Punaarmeega ning kolm korda lõi neist poliitilistel põhjustel lahku. Mahno oli nn roheliste esindaja Venemaa kodusõja ja sellele järgnenud sõjategevuse ajal endise Venemaa keisririigi aladel.
28. augustil 1921 ületas Nestor Mahno koos 78 kaaslasega Dnestri jõel Rumeenia piiri ja andis ennast Rumeenia võimude kätte.
Emigratsioonis elas Nestor Mahno Rumeenias, Poolas, Saksamaal ja alates 1925. aastast Prantsusmaal, kus ta ka suri ning maeti Père-Lachaise'i kalmistule Pariisis.
William Somerset Maugham

William Somerset Maugham (25. jaanuar 1874 – 16. detsember 1965) oli üks oma aja populaarsemaid inglise kirjanikke, keda on tõlgitud palju ka eesti keelde. Ta kirjutas eelkõige näidendeid, romaane ja lühijutte.
Laulatus

Laulatus on kiriklik talitus, kus mees ja naine sõlmivad omavahel abielulepingu. Laulatus on kristliku abielu algus. 
Kirikuõpetaja viib laulatuse läbi kui kirikupoolne tunnistaja ja abielulepingu seaduslikkuse kinnitaja.". Kirikliku talituse all tuleb siin mõelda kristliku kiriku talitust.
Laulatus kuulub pühade toimingute hulka.
Laulatust viib läbi vastavate õigustega vaimulik.
Eesti tingimustes tuleb ranget vahet teha mõistetel "laulatus" ja "abielu sõlmimine", kuna:
Kui paar ei ole enne laulatust abielu sõlminud, siis abielu sõlmimise õigusega koguduse vaimulik viib läbi enne laulatust abielu sõlmimise protseduuri seadusega ettenähtud korras.
Conrad Seidl

Conrad Seidl (sündinud 11. augustil 1958) on Austria ajakirjanik ja publitsist. 
Ta on kirjutanud üle 25 raamatu. Suurem osa tema teostest käsitleb õlut ja õllekultuuri. Ise nimetab ta ennast Õllepaavstiks (Bierpapst).
Nikólaos (Kreeka ja Taani prints)

Taani ja Kreeka prints Nikólaos (sündinud 1. oktoobril 1969) on Kreeka kuninga Konstantínos II ja kuninganna Anne-Marie kolmas laps ning teine poeg. Tema emapoolne tädi on Taani kuninganna Margrethe II ja isapoolne tädi Hispaania kuninganna Sofía. 
Prints sündis Roomas, kus kuninglik perekond oli pärast 1967 toimunud riigipööret eksiilis. Ta õppis Londoni Hellenistlikus Koolis, mille 1980 tema vanemad olid asutanud. 1993 lõpetas prints Browni ülikooli rahvusvaheliste suhete erialal. Ta on töötanud NatWest Marketsi heaks ning alates 1998. aastast töötab oma isa erakabinetis. Ta on ka "Anna-Maria Fondi" juhatuse liige; fond tegeleb üleujutuste ja maavärinate ohvrite abistamisega Kreekas.
Theodóra (Kreeka ja Taani printsess)

Taani ja Kreeka printsess Theodóra (näitlejana Theodora Greece; sündinud 9. juunil 1983) on Kreeka kuninga Konstantínos II ja kuninganna Anne-Marie neljas laps ning noorem tütar. 
Ta sündis Londonis ning tema ristivanemad on Jugoslaavia kroonprints Aleksander, Rumeenia kuningas Mihai I, Suurbritannia kuninganna Elizabeth II ja Taani kuninganna Margrethe II. 
Theodora õppis Londoni Hellenistlikus Koolis ja tüdrukutele mõeldud internaatkoolis Woldinghamis, mille ta 2001 lõpetas. 2006 lõpetas ta Browni ülikooli teatrikunsti erialal. Ta on mänginud teleseriaalis "Vaprad ja ilusad".
Philíppos (Kreeka ja Taani prints)

Kreeka ja Taani prints Philíppos (sündinud 26. aprillil 1986) on Kreeka kuninga Konstantínos II ja kuninganna Anne-Marie noorim laps ning kolmas poeg. 
Ta sündis Londonis ning ristiti 10. juulil 1986 Püha Sophia katedraalis. Tema ristivanemad on Edinburghi hertsog, Hispaania kuningas Juan Carlos I, Walesi printsess Diana ja Hispaania printsess Elena. 
Ta on õppinud Londoni Hellenistlikus Koolis, praegu õpib ta Georgetowni ülikoolis.
Süüdiklest

Süüdiklest ("Sarcoptes scabiei") on imetajatel naha epidermisesse uuristatud käikudes parasiteeriv ja kärntõbe ehk sarkoptoosi põhjustav lestaline. Süüdiklest on levinud kõikjal peale pooluste ning teda on avastatud rohkem kui 100 loomaliigi pealt.
Kirjeldus.
Süüdiklestad on ümarovaalse kehakujuga, haukamissuiste ja lühikeste kooniliste jalgadega 0,15–0,5 mm pikkused silmadeta parasiidid. Emastel parasiitidel paiknevad kellukesekujulised kinnitusnapad 1. ja 2. jalapaaril ning isastel 1., 2. ja 4. jalapaaril.
Arengutsükkel.
Süüdiklestad on üheperemehelise arengutsükliga. Isane süüdiklest kopuleerub emase tritonümfiga peremehe naha pinnal. Kopulatsioonijärgselt viljastatud emased tritonümfid kestuvad valmikuteks. Emased süüdiklestad uuristavad peremehe epidermise sõmerkihti käike, kuhu munevad kuni 3 muna päevas, 2–3 nädala jooksul kokku 20–50 muna. Munast kooruvad kolme jäsemepaariga vastsed, kes kestuvad protonümfideks ja seejärel tritonümfideks. Arenemine munast täiskasvanuks kestab 2–3 nädalat. Isaslestade arengutsükkel kestab keskmiselt 14 päeva ja emaslestadel 21 päeva.
Vastsed, protonümfid ja isased tritonümfid elavad nahakäikudes. Emased tritonümfid ja isased valmikud liiguvad paarituseks naha pinnale.
Kliiniline tähtsus.
Süüdiklest on peremehespetsiifiline, kuid põhjustab võõrale peremehele sattudes lühiajalist haigestumist ehk ebasügelisi. Süüdiklest levib peremeeste füüsilisel kokkupuutel, kuid ka keskkonna kaudu. Koerte süüdiklest ("Sarcoptes scabies" var. "canis") võib põhjustada sarkoptoosi ka kassidel, rebastel ja inimesel.
Erinevatel liikidel parasiteerivad erinevad süüdiklesta varieteedid:
Sarkoptoos kassidel.
Kassidel põhjustab süüdiklestaga sarnast haigestumist "Notoderes cati". Andmed kasside nakatumise kohta koera süüdiklestaga on vastuolulised.
Koera süüdiklesta ülekandumist samas majapidamises elavatele kassidele kirjeldab Bronstein (2004). Kahel kolmandikul majapidamises olnud 25 kassist esines kroonilise sarkoptoosiga sarnanev nahamuutus. Kasside nahaproovidest isoleeritud süüdiklestade DNA oli identne koertel ja metsloomadel parasiteeriva süüdiklesta omaga.
Artur Kapp

Artur Kapp (28. veebruar 1878 Suure-Jaani – 14. jaanuar 1952 Suure-Jaani) oli eesti helilooja, dirigent ja pedagoog, keda loetakse koos Rudolf Tobiasega eesti sümfonismi rajajaks.
Elukäik.
Artur sündis koolmeistri ja ühiskonnategelase Joosep Kapi perekonnas. Esimesed klaveri- ja oreliõpetused sai ta isalt.
Aastal 1891 asus ta õppima 13-aastaselt Peterburi konservatooriumi, kus õppis 9 aastat: lõpetades 1898. aastal oreli (Homiliuse klassis) ja 1900 kompositsiooni eriala (Nikolai Rimski-Korsakovi klassis). Pärast konservatooriumi oli ta Peterburis õpetaja ja organist, selle kõrvalt juhatas ka Eesti Käsitööliste Abiandmise Seltsi koori.
1904–1920 viibis Artur Venemaa lõunaosas Astrahanis, olles seal Vene Muusikaseltsi osakonna esimees ja kohaliku muusikakooli direktor. Ta oli Astrahani linna muusikaelu juht. Neil aastail külastas ta mitu korda ka Eestit.
1920. aastal põgenes ta Tallinna, kuna Venemaal oli oodata näljasurma. 1920–1924 oli Estonia dirigent ja töötas pedagoogina Tallinna konservatooriumis, andes kompositsiooni- ja muusikateoreetilisi aineid. Aastast 1925 oli samas professor. Ta õpetas konservatooriumis 1939. aastani ning pärast seda elas surmani Suure-Jaanis ja on maetud Suure-Jaani kalmistule.
Artur Kapi klassis said õpet mitmeid hilisemad tuntud eesti heliloojad, nagu Evald Aav, Riho Päts, Enn Võrk, Edgar Arro, Eugen Kapp, Gustav Ernesaks jt.
Looming.
Artur Kapp kirjutas viis sümfooniat ja hulgaliselt teisi sümfoonilisi teoseid. Samuti lõi ta oratooriumi "Hiiob", kooriteoseid (ligi 100), oreli- ja kammermuusikat. Eriti tähelepanuväärsed on tema oreliteosed. Kapi kuulsaim teos on romanss "Metsateel", mille ta lõi 1895 (mõningail andmeil 1897).
Tema helikeel on vormiselge ning rikastatud polüfooniliste elementidega. Tema loodu on kontrastiderohke, tõsise mõttelaadiga ja jõuline, sageli kajastub seal siirast lüürikat.
Artur Kapp oli väga võimekas organist ja virtuooslik improvisaator.
Isiklikku.
Isa Joosep Kapp oli Suure-Jaanis koolmeister ja organist. Abikaasa oli Gertrud von Ruckteschel. Poeg oli helilooja Eugen Kapp. Vennad olid kooliõpetaja ja organist Hans Kapp ning kirikuõpetaja Aleksander Kapp. Venna Hansu poeg oli helilooja Villem Kapp. Emapoolne tädi oli skulptor Erna Viitol.
Mälestuse jäädvustamine.
Artur Kapp oli vaadetelt rahvuslane. 24. veebruaril 1950 heiskas ta oma majale Tallinnas Eesti lipu. Nii tuntud inimesele ei julgenud võimud midagi teha. See oli ainus juhtum Eesti NSV-s ajavahemikul 1945–1986, kus avalikult heisati sinimustvalge lipp, selle heiskaja oli teada ja teda ei karistatud.
Artur Kapi kunagine kodutänav Tallinnas kannab nime Artur Kapi tänav. Suure-Jaanis on kohvik "Arturi Juures".
Suure-Jaanis – majas, mille ehitas Hans Kapp ja mis oli Villem Kapile kodu – on Heliloojate Kappide majamuuseum.
Aastast 1998 toimub Suure-Jaanis jaanipäeva eel Suure-Jaani Muusikafestival, mis on pühendatud heliloojatele Kappidele.
26. oktoobril 2001 asutasid 48 inimest Suure-Jaanis mittetulundusühingu Rahvusvaheline Artur Kapi Ühing, mille eesmärgiks on Artur Kapi heliloomingu propageerimine ja levitamine, samuti teiste Suure-Jaani piirkonnaga seotud loovisikute elu ja tegevuse tutvustamine.
Hermann Jurak

Hermann Jurak (30. jaanuar 1887 Kavilda vald, Tartumaa – 5. mai 1958) oli eesti klaverimeister. 
Jurak valmistas klavereid 1910–1940 Tartus, abitöölisi ta ei kasutanud. Tema klaverid kannavad tähist "J. HERMANN". Tema ettevõtmisest kasvas välja klaverivabrik Vanemuine.
Tema pianiinod on pika kõlaga (kuni 30 sekundit, mis on 7–10 sekundit rohkem kui varasematel klaveritel). Jurak püüdis kõla parandada kahekordse kõlalauaga, mis oli kokku liimitud kahe paksusega kuuselaudadest. Tema kaasaegsete sõnul oli see eksperiment ebaõnnestunud liimimisega seotud probleemide tõttu.
Üks J. Hermanni pianiino kuulub Tõnis Mäele, kes on sellest klaverist kirjutanud ka oma raamatus "Müümata naer".
Inimorjusest

"Inimorjusest" (originaalpealkiri "Of Human Bondage") on inglise kirjaniku William Somerset Maughami romaan.
Teos ilmus esimest korda 1915. aastal.
Sisu.
Teos on autobiograafiline romaan. Raamat jälgib füüsilise puudega poisi elu. Poisi ema jääb haigeks ja sureb ning poiss peab seetõttu vikaarist onu hoole alla jääma.
Eestikeelne tõlge.
Raamatu tõlkis 2002. aastal eesti keelde Inta Soms. ISBN 9985-78-836-2
Jaan Lattik

Jaan Lattik (22. oktoober 1878 Karula vald (Karula kihelkond) – 27. juuni 1967 Stockholm) oli eesti kirjanik ning usu-, haridus- ja poliitikategelane.
Ta lõpetas 1908. aastal Tartu Ülikooli usuteaduskonna. Oli prooviaastal Peterburi Jaani koguduses. Ordineeriti pastoriks 29. novembril 1909 Riia Jakobi kirikus kindralsuperintendent Theophil Gaethgensi poolt. Töötas Viljandi Pauluse koguduse (Viljandi maakogudus) õpetajana (ja ka kooliõpetajana) aastatel 1910–1939.
Oli Kristliku Rahvaerakonna juhte, I–V Riigikogu liige, 1925–1927 haridus- ja 1928–1931 välisminister. 1939–1940 Eesti saadik Leedus.
Põgenes 1944. aastal Rootsi ning oli seal kirikuõpetaja: algul Södertälje kuulutuspunkti hooldajana, kuid aastatel 1952–1967 teenis emeeritusena Södertälje kogudust. 1. märtsil 1945 valiti ta Göteborgi eesti pihtkonna õpetajaks.
Nagu paljud teised põgenikud Balti riikidest, töötas Lattik ka arhiivitöölisena. Tema töökoht oli Stockholmi Kõrgkool.
Looming.
Temalt on kodumaal ilmunud jutukogud, jutustusi ja reisikirju, paguluses on ta kirjutanud jutustusi ja mälestusi. Silmapaistvad on tema kodu ja lapsepõlve kujutavad humoristlikud lühijutud, milles on jälgitud lapse mõtte- ja kõneviisi ning kasutatud murdekeelt.
Isiklikku.
Jaan Lattiku vanemad olid õigeusulised. Tema ema kandis vanglakaristust luterlusse tagasipöördumise eest ja tema isa, Karula vallavanem David Lattik, sai luteri usku tagasi pöörduda alles pärast usuvabaduse kuulutamist 1905. aastal, oma poja käe läbi.
Vend Robert Lattik, vennanaine Alma Lattik ja vennatütar Helbe Merila-Lattik olid arstid.
Ta oli abielus Alice Hassmanniga, tema naisevend Edgars Hasmanis oli Pihkva läti- ja eestikeelne pastor, hiljem Mazsalaca koguduse pastor, kes mõrvati punaste poolt.
Tütar Helgi (1911–1988) abiellus Konstantin Pätsi noorema poja Viktoriga ja tegi kaasa kõik selle perekonna vintsutused. Viktor hukati 1952. Helgi keeldus peale esimesest vangistusest vabanemist koostööst KGB-ga ja saadeti veel paljudeks aastateks asumisele Kasahstani. Pääses Eestisse tagasi ja suri Tallinnas. Helgi ja Viktori noorem poeg Henn (sündinud 1936) suri 1944 Ufas lastekodus nälga, kuid vanemal pojal Matti Pätsil õnnestus jääda ellu.
Keskmise poja Heino (1909–1982) äi oli vorstitööstur Priidik Tikenberg. Heino oli ainuke Lattik, kes läks koostööle Saksa salateenistusega ning paindus ka KGB surve all, tehes nendega koostööd (agent November) ja andes üles hulgaliselt metsavendi. Pärast selle ilmsikstulekut katkestas perekond Heinoga igasugused suhted.
Noorem poeg Aldo Lattik (1912–1983) põgenes Rootsi ja sealt Kanadasse 1949. Ta abiellus taanlanna Gerda Anker-Olseniga ja neil sündis kolm last. 
Jaan Lattik maeti algul Stockholmi Metsakalmistule. Tema 130. sünniaastapäeval, 22. oktoobril 2008 jõudsid Alice ja Jaan Lattiku säilmed Rootsist taas Eestisse. Ümbermatmine Viljandi Vanale kalmistule toimus 1. novembril 2008, kus kõnega esines Eesti president Toomas Hendrik Ilves.
Vello Lattik

Vello Lattik (15. september 1935 Tartu – 30. august 2007) oli eesti kirjanik.
Elukäik.
Lõpetas 1956. aastal Tartu 1. Töölisnoorte Keskkooli, 1961. aastal Tartu Riikliku Ülikooli õigusteaduskonna ja 1984. aastal Moskvas Gorki-nimelised kõrgemad kirjanduskursused. 
Oli aastatel 1961–1962 Viljandi rajooni perekonnaseisuaktide Büroo juhataja ja 1962–1967 autobaasis insener. Töötas alates 1967. aastast Gagarini-nimelises näidissovhoostehnikumis juristi, ökonomisti ja töölisena. Elas Viiratsis. 
Oli alates 1992. aastast "Rahva Hääle" toimetuse liige. Ta oli alates 1994. aastast Keskerakonna liige.
Hans Leberecht

Hans Leberecht (1. detsember 1910 Peterburi – 10. november 1960 Tallinn) oli Eesti kirjanik.
Hans Leberecht sündis 1910. aastal Peterburis, kuhu ta isa oli sunnitud asuma pärast 1905. aasta revolutsiooni, millest ta oli osa võtnud. Leberecht veetis lapsepõlvesuved Järvamaal Koordi külas emapoolse vanaema juures. 
1928. aastal lõpetas Hans Leberecht keskkooli Leningradis ja asus tööle tehases Elektrosila, kus töötavas kirjandusringis sai alguse Leberechti kirjanikutee. Tema esimene ilukirjanduslik teos ilmuski 1931. aastal tehase ajalehes. Aastatel 1935–1937 õppis ta Leningradis Gorki-nimelises Kirjanduse Õhtuülikoolis. Osales Teises maailmasõjas Punaarmees, Leningradi kaitsmisel ja hiljem Punaarmee 8. Eesti Laskurkorpuses. Hans Leberecht sai Eesti NSV Kirjanike Liidu liikmeks 1949. aastal. 
Aastatel 1945–1951 oli ta ajalehe Sovetskaja Estonia erikorrespondent. Ta oli 1944. aastast kuni surmani NLKP liige ja 1951–1955 Eesti NSV Ülemnõukogu III koosseisu saadik. Ta on maetud Tallinna Metsakalmistule. 
Looming.
Kirjutamist alustas ta Leningradis. Tema teoste esmatrükid on enamasti venekeelsed, eestindused aga autoriseeritud. Sai tuntuks jutustusega "Valgus Koordis". Ta on käsitlenud ka tööliste elu ja sõjasündmusi.
Mälestuse jäädvustamine.
Aastatel 1960–1990 kandis Tallinnas Hans Leberechti nime praegune Ugala tänav.
Katedraal

Katedraal (ladina keeles "ecclesia cathedralis", 'piiskopitooli kirik') ehk toomkirik, ka piiskoplik kirik, on piiskopkonna (diötseesi, eparhia) peakirik, see tähendab kirik, kus harilikult teenib piiskop ja mida peetakse piiskopkonna keskmeks. Kõigi katedraalide sisustuses on piiskopitool (vanakreeka καθἐδρα "kathedra", ladina "cathedra", slaavi "ка́федра"), mis traditsiooniliselt asub kõrgemal kohal altariruumi apsiidis.
Sõna "katedraal" on katoliku kirikus, õigeusu kirikus, anglikaani kirikus ja vanakatoliku kirikus kiriklik tiitel. Evangeelses kirikus nimetatakse kõige tähtsamaid kirikuid – enamasti on need peapiiskoppide või analoogsete ülemvaimulike kirikud – peakirikuteks. Ka protestantismis võidakse kasutada nimetust "piiskoplik kirik" või traditsiooni vaimus nende ajaloolisi, reformatsioonieelseid nimetusi (Ulmi toomkirik, Lübecki toomkirik jm). Kõrg- ja hiliskeskaegsel katoliku kiriku reeglipärasel piiskopil pidi olema kirik ja selles asuma tema kateeder. Katedraali juures toimis toomkapiitel. Katedraal paiknes mingis kohas ja selle koha järgi piiskoppi ning tema diötseesi ka nimetati. 11.–12. sajandi jooksul kujunesid katedraalilinnad piiskopkondade „pealinnadeks”, kus asusid piiskopi palee ja toomkapiitli hoonestu.
Sõnavara.
Nimetust "ecclesia cathedralis" kasutati esimest korda 516. aastal Tarragona kirikukogul, mis ei olnud oikumeeniline kirikukogu. 
Saksa ja itaalia keeleruumis nimetatakse paljusid katedraale toomkirikuiks (saksa keeles "Dom", itaalia keeles "duomo") või sõnaga "Münster". Näiteid: Kölni toomkirik ("Kölner Dom"), Milano toomkirik ("Duomo di Milano"), Freiburgi ja Strasbourgi toomkirik ("Freiburger Münster", "Straßburger Münster"). Neid sõnu võidakse siiski kasutada ka suuremate kirikute kohta, milles pole piiskopitooli, näiteks Ulmi toomkirik ("Ulmer Münster"). Skandinaavias luteri kirikus nimetatakse peakirikuid samuti toomkirikuiks: "domkirke" või "domkyrka", näiteks Nidarose toomkirik ("Nidaros domkirke"), Uppsala toomkirik ("Uppsala domkyrka"), Turu toomkirik ("Turun tuomiokirkko").
Kreeka õigeusu kirikus, kus kirikupea ja tähtsamad piiskopid kannavad metropoliidi tiitlit, on piiskopikiriku jaoks olemas väljend Μητροπολιτικός Ναός "Mitropolitikós Naós" 'metropoliidikirik'; kloostrite peakirikuid ja suuri linnakirikuid nimetati καθολικό "katholikon" ('ühine', 'üldine'). Viimati nimetatule vastab slaavi keeleruumis nimetus "собор", mis võib tähendada nii piiskopikirikut kui ka muud tähtsat kirikut ja mida on eesti keelde sageli tõlgitud sõnaga katedraal ("Дмитриевский собор" Vladimiri Püha Dimitri katedraal, "Собор Рождества Пресвятой Богородицы" Suzdali Jumalaema Sündimise katedraal jt) või peakirik.
Keskaegsetes allikates esinevad katedraali tähenduses väljendid "ecclesia maior" – 'suur kirik', "ecclesia mater" – 'emakirik', "ecclesia principalis" – 'peakirik', "ecclesia senior" – 'vanem kirik', "ecclesia matrix" – 'algkirik'.
Atlandi vall

Atlandi vall (saksa keeles Atlantikwall) oli Teise maailmasõja ajal aastatel 1941–1944 rajatud Saksamaa kaitsesüsteem. 
Atlandi vall ulatus Norrast piki rannajooni kuni Hispaania piirini. Mõnikord loetakse Prantsusmaa Vahemere-rannikul paiknenud Lõunavalli (saksa keeles "Südwall") samuti Atlandi valli osana.
Vall koosnes peamiselt raudbetoonehitistest: suurtükipatareidest, radarijaamadest, varjenditest, helgijaamadest, kasarmutest ja miiniväljadest. Tähelepanuväärne osa ehitisi oli maa all. Suur osa tollal püstitatud ehitistest on siiani alles.
Glasgow' rahvusvaheline lennujaam

Glasgow' rahvusvaheline lennujaam asub Šotimaal Renfrewshire'is, 13 km Glasgow'st läänes. Tegemist on Šotimaa suurima pindala ja reisijate arvuga lennujaamaga ning Suurbritannia reisijate arvult seitsmenda (2006) lennujaamaga.
Lennujaamas on üks kolmeosaline terminalihoone, milles on eraldi osad kodumaistele (Central Pier), rahvusvahelistele (West Pier) ning odavlennufirmade ja Iirimaa lendudele (East Pier).
Lennujaama lennuväljal on üks normaalmõõtmetes ja üks lühike rada. On plaanis rajada ka üks uus rada.
Punane sild (Peterburi)

Punane sild (vene "Красный мост") on sild Peterburis. Mööda silda kulgeb Gorohhovaja tänav üle Moika jõe.
Silla projekteeris William Heste ning see ehitati aastatel 1808–1814. 1953. aastal sild renoveeriti.
Sild on kaunistatud nelja graniitobeliskil seisva laternaga.
Silla pikkus on 42 meetrit ja laius 16,8 meetrit.
Operatsioon Tonga

Operatsioon Tonga oli osa operatsioonist Neptune ning tähendas 6. Briti õhudessantdiviisi lennudessanti Normandiasse 5. ja 6. juunil 1944. Diviisi ülesandeks oli toetada merd mööda maabuvaid põhijõudusid.
Operatsiooni Tonga kohta on BBC teinud 1962. aastal kolmetunnise sõjafilmi "The Longest Day".
Allakäik

Allakäik ehk mandumine on heade omaduste, eriti kõlbeliste väärtuste kahanemine või kadumine.
Sinine sild

Sinine sild on Peterburis üle Moika kanali viiv sild. See moodustab ühtse terviku Iisaku väljakuga.
Silla laiuseks on 97,3 meetrit ning sellega on ta kõige laiem Peterburi sild.
Silla projekteeris William Heste ning algselt oli see puidust ning ülestõstetav. Praeguse ilme sai aastail 1842–1844.
Tavaline amööb

Tavaline amööb ehk harilik amööb ("Amoeba proteus") on tuntuim liik amööbi perekonnast.
Liiki kirjeldas esimesena õigesti Schaeffer (1916). 
Tema läbimõõt on 0,2–0,5 mm. Ta on peaaegu palja silmaga nähtav. Ta on värvitu.
Ehitus.
Tavaline amööb on üherakuline organism. 
Ta on väljastpoolt kaetud ainult rakumembraaniga (plasmalemmiga). 
Tal on kuni 10 või isegi rohkem jätketaolist moodustist – kulendit ehk pseudopoodi (sagarkulendit ehk lobopoodi), mida ta välja sopistab. Kulendid muudavad pidevalt kuju, hargnevad, kaovad ja ilmuvad uuesti. Ühelt raku poolelt kulendid kaovad, teise aga moodustuvad uued. Kulend moodustub tsütoplasma liikumisel rakus – see justkui voolab kohta, kuhu amööb kulendit moodustada soovib ning sopistub seal kulendiks. Nende abil amööb kulgeb ja toitub. 
Tsütoplasma.
Tsütoplasma on selgelt jaotunud kaheks vööndiks – ektoplasmaks ja endoplasmaks. 
Ektoplasma (hüaloplasma) paikneb õhukese kihina vahetult plasmalemmi all. Ta on läbipaistev, ilma nähtavate sisaldisteta. 
Hüaloplasma kihi paksus on eri kehaosades erinev. Külgpindade all ja kulendite aluse juures on see kiht reeglina õhuke. Kulendite otste juures on ta tunduvalt paksem. 
Endoplasma (granuloplasma) on rakusisene mass, milles paiknevad kõik organellid ja sisaldised. 
Tavalise amööbi liikumisel jäävad hüaloplasma ning granuloplasma perifeersed osad praktiliselt liikumatuks. Granuloplasma keskosa on koos organellide ja graanulitega pidevas liikumises. Kasvavas kulendis liigub tsütoplasma kulendi otsa poole, kahanevas kulendis raku keskme poole. Hüaloplasma liikumismehhanism on tihedalt seotud üleminekuga soolist geeliks ning muutustega tsütoskeletis.
Tuum.
Raku keskel on rakutuum. 
Genoom.
Tavalise amööbi genoomis on 290 miljardit DNA ühikut (aluste paari). Seda on 100 korda rohkem kui inimesel. 
Toitumine.
Tavaline amööb toitub fagotsütoosi teel, neelates baktereid, üherakulisi vetikaid ja väikesi protiste. 
Toidu haaramise aluseks on kulendite moodustumine. Kehapinnal tekib kontakt plasmalemmi ja toiduosakese vahel. Toiduks sobiv osake (vetikas või bakter) haaratakse kulendite vahele ning liigub läbi rakumembraani amööbi rakku. Moodustub toitevakuool, kuhu hakkavad lüsosoomide abil saabuma seedefermendid. Niiviisi tekib toitevakuool. Edasi liigub toiduosake raku keskossa, kus tsütoplasmavoolud haaravad ta kaasa.
Jääkainete väljaheitmine.
Tuikekublikusse ehk pulseerivasse vakuooli kogunevad jääkained ja üleliigne vedelik. Kindlate ajavahemike järel (tavaliselt 5–8 minuti tagant) liigub tuikekublik rakupinna juurde ja sulab kokku rakumembraaniga, heites oma sisu rakust välja.
Paljunemine.
Tavaline amööb paljuneb ainult jagunemise teel. 
Enne jagunemist amööbi kulgemine lakkab. Kaovad Golgi aparaadi diktüosoomid. Algul jaguneb rakutuum, seejärel leiab aset tsütokinees. 
Elupaik.
Tavaline amööb eluneb seisuveekogude (väikeste tiikide või kraavide) põhjas, enamasti põhjamudas. 
Tal on kulgevaid ja hõljuvaid vorme. 
Kasutamine õppetöös.
Tavalist amööbi kasutatakse kulendite talitluse demonstreerimiseks. Teised liigid on liiga väikesed, liiga õrnad või liiga ebatüüpilise ehitusega.
Kamtšatka krai

Kamtšatka krai on krai Venemaal Kaug-Ida föderaalringkonnas. Hõlmab Kamtšatka poolsaare ja sellega piirneva mandriosa.
Moodustati 1. juulil 2007 Kamtšatka oblasti ja Korjaki autonoomse ringkonna liitmise teel.
Suuremad asulad on Petropavlovsk-Kamtšatski, Jelizovo, Viljutšinsk, Milkovo, Kljutši, Ust-Kamtšatsk ja Palana.
Kamtšatka krai kuberner on Vladimir Solodov.
Haldusjaotus.
Krais on 11 rajooni ja 3 rajooni õigustega linna.
Rajoonid:
Manchester

Manchester on linn Suurbritannias Inglismaal Suur-Manchesteri linnkrahvkonnas.
Manchester on tuntud kui maailma esimene tööstuslinn. Juba keskajal oli linn puuvillatoodete valmistamise keskus. 19. sajandi alguses oli tööstusrevolutsiooni keskus, kuhu rajati puuvillamanufaktuure ja rasketööstusettevõtteid.
Manchesteri ülikool asutati 1903. aastal.
Edukaimad jalgpalliklubid on Manchester City FC, mis tuli Inglismaa meistriks hooajal 2011/2012 ja 2017/2018, ning Manchester United, mis mängib samuti Inglismaa kõrgliigas ja on riigi 19-kordne meister. (Manchester Unitedi kodustaadion Old Trafford asub Traffordi vallas Stretfordi linnas).
Linnast on pärit palju popmuusika-ansambleid, mõned tuntumad neist on:
Manchesteri kõrgeim hoone on Beetham Tower.
Isabella (Taani printsess)

Isabella, Taani printsess, Monpezat' krahvinna ("Isabella Henrietta Ingrid Margrethe") (sündinud 21. aprillil 2007) on Taani kuninga Frederik X ja Taani kuninganna Mary teine laps. Tal on vanem vend prints Christian ning nooremad kaksikutest vend ja õde: prints Vincent ja printsess Josephine.
Printsess Isabella on kuninganna Margrethe II ja prints Henrik'u neljas lapselaps ning esimene pojatütar. Samuti on ta pärast 1946. aastat esimene Taanis sündinud printsess.
Troonipärimisjärjekorras on Isabella pärast vanemat venda Christianit teisel kohal.
Sünd.
Printsess sündis Kopenhaageni Ülikooli haiglas ("Rigshospitalet") kell 14.02. Ta kaalus 3,35 kg ja oli 50 cm pikk. Järgmise päeva õhtul lasti Kronborgi lossist ja Holmeni mereväebaasist printsessi auks 21 kahuripauku.
Printsessi ja Elizabeth II sünnipäev on juhtumisi samal kuupäeval.
Ristimine.
Printsess ristiti 1. juulil 2007 Fredensborgi lossi kirikus ja ta sai nimeks Isabella Henrietta Ingrid Margrethe. Tema ristivanemad on Kreeka printsess Alexia, Belgia kroonprintsess Mathilde, Nadine Johnston, Christian Buchwald, Peter Heering ja Marie Louise Skeel.