Evald Hermaküla

Evald Hermaküla (6. detsember 1941 Jõelähtme vald – 16. mai 2000 Tallinn) oli eesti näitleja, lavastaja ja näitejuht.
Haridus.
Ta õppis aastatel 1949–1956 Maardu 7-klassilises Koolis ning aastatel 1956–1960 Tallinna 17. Keskkoolis, mille lõpetas hõbemedaliga. 1965. aastal lõpetas Tartu Riikliku Ülikooli geoloogia erialal.
Aastail 1961–1965 tegutses Eesti NSV Teatriühingu RAT Vanemuise teatristuudios.
Rahvateater ja tee kutselise teatri juurde.
Evald Hermaküla alustas teatriteed keskkooli ajal (1956–1960), kui osales näiteringides, sh Ben Drui juhitud Draamateatri stuudios. Ta mängis mitme lavastuse ("Kevade", "Juudit", "Antonius ja Kleopatra", "Lumekuninganna") massistseenides, samuti osales Voldemar Panso lavastuses "Härra Punttila ja tema sulane Matti".
Pärast seda, kui ta astus ülikooli, hakkas mängima Ametiühingute Nõukogu Tartu Kultuurihoone näiteringis (alates veebruarist 1959 E. Vilde nimeline Tartu Rahvateater), mida juhtis Venda Päi. Viimane märkas juba alguses, et nende teatris on uus täht särama löömas. 5. detsembril 1961 esietendus Venta Vīgante "Igavesti haljad Palmid", kus Hermaküla esines meeldejäävalt. "Mitte iga kutselisegi teatri etendusel ei kohta nii sügavat sisseelamist osasse, karakteri nii täielikku avamist ja publikult jäägitult kaasahaaravat mängu" (Ants Järv 1961). Samal aastal liitus Hermaküla Eesti NSV Teatriühingu RAT Vanemuise teatristuudioga.
Vanemuine.
Kohe pärast seda, kui Hermaküla liitus Vanemuise teatri õppestuudioga, hakkas ta osalema Vanemuise lavastustes. 1. detsembrist 1962 sai temast Vanemuises poole kohaga näitleja. Nõudlikke rolle tuli täita järgmistes lavastustes: Romain Rollandi "14. juuli" (1962), Aleksandr Gribojedovi "Hädas mõistuse pärast", Paul Kuusbergi / Epp Kaidu "Andres Lapeteuse juhtum" ja Aleksei Arbuzovi "Mu vaene Marat" (1965).
1965. aasta detsembris lõpetas Hermaküla Tartu Riikliku Ülikooli geoloogiainseneri diplomiga ning kevadel Vanemuise juures tegutsenud Teatriühingu lavakunstistuudio. 10. aprillil tuli Janis Rainise tragöödia "Joosep ja tema vennad" alusel välja Epp Kaidu samanimeline lavastus, kus peaosa mängis Hermaküla.
Tollal töötas Hermaküla intensiivselt ja haris end, et minna teatritegemises edasi tähendusrikkamale mängumaale. Sellesse protsessi andsid oma panuse arutlused-väitlused eakaaslastega, kes olid juba tegevad ilukirjanduse loojatena, kuid siiralt huvitatud ka teatri arengust.
Täpset päeva, millest algas teatriuuenduslik areng, on raske kindlaks määrata, aga see algas 1960. aastate keskel Vanemuises uue sugupõlve entusiastide eestvõttel. Teatriuuenduse areng algas just riiklikus teatris ning sai areneda tänu teatri juhtkonna sallivusele ja julgusele. Vanemuise juht Kaarel Ird oli selles osas julge mees.
Esimene tõsisem teatriuuenduslikkuse näide oli Hermaküla lavastatud ja põhiliselt teatri stuudiolastega tehtud Vanemuise lavastus "Lugusid argielust ehk Valtoniana", mis esietendus 12. märtsil 1966. Lavastuse teksti oli Arvo Valtoni novellide põhjal kokku seadnud Paul-Eerik Rummo. See oli Eesti NSV oludes väga uuenduslik lavastus, mis seadis kesksele kohale just vabaduse, tegi tajutavaks, et ümbritsevas elus "miski on mäda". Mati Unt, kes oli tollal Vanemuise dramaturg, kirjutas: "Julgen öelda, et selles etenduses oli midagi uut ja seniolematutki. See oli samm mõtte liikumise vabaduse suunas. [– – –] Mõtte liikumise vabaduse suunas all mõtlen ma nii ühiskondlikku mõtet kui ka konkreetse teatrietenduse mõtte liikumist."
Eesti Televisioon.
1966. aasta septembris tuli ootamatu pööre. Hermaküla lahkus Tartust ja läks lavastajaks Eesti Televisiooni. Kaarel Irdile kirjutatud kirjas põhjendas ta lahkumist huviga filmi- ja televisioonitegemise vastu ning lubas olla kolme aasta pärast Vanemuises tagasi. Kirjades avaldub noore Hermaküla tõsine ja sügav soov panna end proovile, kogeda, õppida, teada saada. Hermaküla esimene Tallinna-aeg pärast Vanemuisest lahkumist oli lühike. Ta mängis novembrini peaosi lavastustes "Mu vaene Marat" ja "Joosep ja tema vennad". Detsembri algul vabastati ta näitlejakohalt. 1966. aasta detsembrist kuni 1967. aasta detsembrini oli ta sõjaväes Kaliningradi oblastis Sovetskis. Nii sõjaväest kui ka hiljem Tallinnast saatis ta Tartusse Irdile kirju, kus kõneleb oma soovist ennast jagada teatri ja televisiooni vahel.
3. detsembril 1969 kirjutas Hermaküla Irdile: "... lavastaja põhikoht on teatris, kus ta teeb suuremaid või väiksemaid ekskursse kinosse ja TV-sse. Seda mitte ainult sellepärast, et teater on neist kolmest kõige vähem riiklik ja industriaalne. Teater on minu jaoks kinost ja TV-st palju ausam ja meie päevadele ja tükkidekskäristatud maailmale hoopis vajalikum."
1969–1972: teatriuuenduse algus.
1960. aastatel ilmus kõigis kunstides uus põlvkond, keda Nõukogude okupatsioonide omaaegne äkiline trauma enam nii tugevasti ei muserdanud. Nende tõusu soosis ka kultuuripoliitika jätkuv diferentseerumine suure impeeriumi erinevates piirkondades. Kunstivabaduse tõmmet (enamasti mitmesuguste modernistlike suundade poole) tunti kogu idablokis, kuid selle tegelik avaldumisjõud sõltus kohalike võimude leebusest.
Baltimaades eelistasid kohalikud võimud vaadata vähem ohtlikele opositsioonivormidele (nagu kunstilised uuendused) üldiselt läbi sõrmede. Seega meenutas siinne areng mõnes mõttes pigem Ida-Euroopa "rahvademokraatiaid" kui Vene NFSV-d ennast. Abstraktne maal, atonaalne muusika, vabavärss, teadvusvooluromaan, mis Moskvas või Leningradis olid keelatud, võisid Baltikumis teatud määrani vaikselt õilmitseda.
Teatris oli muutuste esimeseks ilminguks kohati absurdidraamat meenutavate näidendite väike laine 1960. aastate lõpupoolel. Neid kirjutasid enamasti luuletajad, näiteks Artur Alliksaar, Ain Kaalep ja Paul-Eerik Rummo. Niisuguste näidendite tinglikkus lubas käsitleda laiemaid ja üldisemaid eksistentsiaalseid küsimusi, mõnevõrra ka totalitaarsuse julmust ja tobedust. Sellele järgnes 1969. aastal alanud radikaalsem teatriuuendus, mida kandsid tollal Vanemuises tegutsenud noored lavastajad Hermaküla ja Jaan Tooming, ajutiselt ka Kaarin Raid. See avaldus näidenditekstidega ümberkäimise vabaduses, lavategevuse agressiivsuses ning füüsilisuses, sümbolite ja metafooride ohtras kasutamises.
Too algne agressiivsus kajastas süvenevast ühiskondlikust reaktsioonist sündinud võimetuse raevu. Kuid suurele osale publikust, kes võinuks neid tundeid jagada, osutus uudne teatrikeel siinpuhul tõkkeks. Avangardi ja laiema publiku vastasseis, mis oli jõudnud noorde eesti kultuuri juba 20. sajandi alguskümnenditel, kuid siis 1930. aastail nõrgenenud ja Nõukogude okupatsiooni esimeseks 15 aastaks peaaegu kadunud, ilmnes 1960. aastail kõigis kunstides taas uue jõuga.
Mati Unt postuleeris Hermaküla ja Toominga kaks paradigmamuutust. Esiteks, nad kaugenesid kirjandusest ning olid ükskõiksed sõna vastu, lähenesid inimesele, kehalisusele ja selle siinolekule, presentsile. Teiseks, nad eemaldusid mõistuspärasusest ja apolloonilisusest ning lähenesid alateadvusele, dionüüsile.
Lavastused.
1966
1968
1969
1970
1971
1972
1973
1974
1975
1976
1977
1978
1979
1980
1981
1982
1983
1984
1985
1986
1987
1988
1989
1990
1991
1992
1993
1994
1995
1996
1997
1999
Osatäitmised kutselises teatris.
1962
1963
1964
1965
1966
1969
1970
1971
1973
1974
1975
1976
1977
1978
1979
1980
1981
1982
1983
1984
1985
1986
1990
1991
1992
1993
1995
1996
1997
1998
1999
Osatäitmised telelavastustes.
1963 
1966 
1968 
1969 
1982 
1985 
1986 
2000 
1997–2000 
Osatäitmised filmides.
1965
1966
1968
1970
1984
1986
1987
1988
1991
1994
1997