Flamenko

Flamenko (hispaania keeles "flamenco") on Andaluusia (Hispaania) päritolu muusika- ja tantsustiil, mille peamised avaldumisvormid on kitarrimäng, laul ja tants. Tihti seostatakse flamenkot kogu Hispaaniaga, aga selle sünnimaa on hoopis Andaluusia, mis on ka paik, kus seda populaarset muusikastiili kõige rohkem armastatakse ja kõige ehedamalt viljeletakse.
Flamenko päritolu on vaieldav – ühtki teooriat selle kohta pole suudetud ajalooliste tõendite abil lõplikult kinnitada. Real Academia Española sõnaraamatus seostatakse flamenkot eelkõige mustlastega ning nende panus flamenko kujunemisse on kaheldamatu. Sellegipoolest on flamenko kõige levinuma teooria järgi sündinud Andaluusia araablaste, kristlaste, juutide, mustlaste jt kultuuriliste mõjutuste segunemise tulemusel. Flamenkot võib seetõttu pidada andaluuslaste ühiseks rahvapärimuseks. Samuti tuleb tähelepanu pöörata sellele, et flamenko kujunemisele aitasid kaasa eelkõige Andaluusia mustlased, kuigi hiljem hakkasid seda muusikastiili viljelema ka mujal Hispaanias elavad "gitano"'d ehk mustlased.
Esimesed flamenkostiilid kujunesid välja 18. sajandi teisel poolel ("tonás") ja 18. sajandi lõpus ("seguiriyas").
Flamenkol on kolm peamist ja võrdväärset avaldumisvormi: laul, kitarrimäng ja tants. Viimastel aastatel on kasvanud flamenko populaarsus ka Ladina-Ameerikas, eriti Guatemalas, Costa Ricas, Panamas ja El Salvadoris, kus on loodud nii flamenkoakadeemiaid kui ka mitmesuguseid flamenkotruppe. Jaapanis on flamenko eriti populaarne: 2005. aastal oli seal kokku ligi 600 flamenkokooli ning 2011. aastal ligi 400, mis oli teisel kohal Hispaania järel. 2010. aasta novembris lisas UNESCO flamenko maailmapärandi nimistusse.
Sõna päritolu.
Sõna "flamenko" võeti andaluusia muusikažanrite koondnimetusena kasutusele 19. sajandil. Sellel ajal eristus flamenko lõplikult andaluusia folkloorist ning joonistusid välja eri alamstiilide iseloomulikud jooned. Sõna päritolu pole täpselt teada, kuid leidub mitmeid hüpoteese. Need on järgmised:
Pole kindlaks tehtud, miks Hispaania mustlasi just "flamenco"'deks kutsuti, kuigi on täheldatud, et seda kasutatakse pigem slängis. Samuti võib märgata, et "flamenco" selline tähendus on levinud just kuritegevusega seotud sõnavaras. Viimase teooria järgi on "flamenco" tuletatud sõnast "flama", mis kurjategijate žargoonis viitab mustlaste temperamendile. Real Academia Española sõnaraamatu ehk RAE järgi tähendab "flamenco" kõnekeeles kelmi või jultunud inimest. Kindlakujuline sõnaühend on "ponerse flamenco" (eesti keeles "agressiivseks muutuma"). 1847. aastal kirjutas Juan Ignacio González del Castillo oma "sainete"'s (lühike ja koomiline järelpala) "El soldado fanfarrón", et sarnases kontekstis tähendab "flamenco" nuga, kaklust või mürglit. Seevastu Serafín Estébanez Calderón, kes mainis esimest korda seda terminit oma teoses "Escenas andaluzas" (1847), ei andnud sõnale ei halvustavat ega ka hindavat väärtust.
"Cante jondo".
RAE sõnaraamatus on "cante jondo" "kõige ehtsam ja sügavatundelisem andaluusialik laul". RAE-s on märgitud, et "cante jondo" ja "cante hondo" (korrektne hispaaniakeelne väljend) on samatähenduslikud. Sõnas "jondo" on lihtsalt toimunud andaluusia dialektile omane häälikumuutus. Siiski leidis Máximo José Kahn, et "jondo" on pärit heebreakeelsest sõnast "jom-tob" või "yom-tob", mida võis kuulda juutide lauludes. García Matos "alias" Hipólito Rossy arvates ei ole kõik flamenkolaulud "cante jondo." Manuel de Falla aga arvas, et "cante jondo" moodustub kõikidest vanematest lauludest, samas kui flamenkolaul on uudne.
Ajalugu.
Esimesed flamenkostiilid kujunesid välja juba 18. sajandi teisel poolel. Seda muusikat viljeleti nii maal kui ka linnades, enamasti kirjaoskamatu lihtrahva seas, kelle hulka kuulusid peamiselt andaluuslased, aga ka mustlased. Flamenko kuldajastu jääb 19. sajandi lõppu ja 20. sajandi algusesse, mil flamenkotantsijad ja -lauljad esinesid paljudes kohvikutes (hispaania keeles "cafés cantantes"). Kitarriste ei peetud sellel ajal veel nii oluliseks, kuigi hiljem kujunesid neist tähtsad artistid, kes korraldasid isegi soolokontserte.
"Cafés cantantes".
"Cafés cantantes" olid kohvikud või lokaalid, kus külastaja sai üheaegselt juua ja flamenkoetendusi nautida. Enamik elanikest pidas neid amoraalseteks paikadeks ja üritas neist seetõttu eemale hoida. Kohvikute õitseng oli aastatel 1850–1920.
Fernando de Triana avaldas oma memuaarides, et juba 1842. aastal oli olemas üks "café cantante", mis taasavati 1847. aastal nimega Los Lombardos (eesti keeles "lombardlased"). Siiski polnud tollased žanrid ja esinejad täielikult välja kujunenud. 1881. aastal avas esimese õige "café cantante" Silverio Franconetti – laialdase repertuaari ja suure muusikalise andega laulja. Tema lokaalis konkureerisid omavahel kõik esinejad ja isegi Silveriole endale meeldis avalikult duellile kutsuda lokaalis viibivaid parimaid "cantaor"'e. Fernando de Triana sõnade kohaselt valdas Silverio Franconetti kõiki "palo"'sid.
"Cafés cantantes"'te mooditulek pani aluse kutseliste lauljate tekkele ja kohvikutest kujunes kolle, kus anti kuju flamenkokunstile. Seal said "payo"'d ehk mittemustlased (halvustav termin hispaania mustlaste keeles) mustlaste laule õppida, samal ajal kui viimased tõlgendasid omamoodi andaluusia rahvalaule. Niimoodi laiendati pikkamööda flamenko repertuaari. Samuti aitas žanri kujundamisele kaasa publiku maitse, sest just nii jõuti tehnika ja temaatika ühtlustumiseni.
"Ópera flamenca".
Aastatel 1920–1955 toimusid flamenkoetendused flamenko-ooperiks (hispaania keeles "ópera flamenca") nimetatuna hoopiski härjavõitlusareenidel ja teatrites. Selline nimevalik oli strateegiline ja majanduslikult kasulik otsus, sest ooperi eest pidi maksma 3% maksu, samas kui teiste etenduste maks oli 10%. Nendel aastatel levis flamenko üle kogu Hispaania ja ulatus maailma peamiste suurlinnadeni. Suur publikumenu ja müügiedu tõrjusid lavadelt eemale mõned vanemad ja nn puhtamad "palo"'d, mille koha võtsid endale kergemini vastuvõetavad "palo"'d, nagu "cantiña"'d, "cantes de ida y vuelta" (tõlkes 'minemise ja tagasitulemise laulud'), aga eelkõige just fandangod ja neist tuletatud stiilid. Puhtusetaotlejad kritiseerisid taolist laulude kerglust, aga ka falseti kasutamist ning lauludes esinevat ülemäära lõbusat ja naljatlevat alatooni.
Flamenkoloogia sünd.
1950. aastatel hakati flamenko kohta avaldama esimesi antropoloogia- ja musikoloogiauurimusi. 1954. aastal avaldas Hispavox esimese flamenkolaulude antoloogia ("Antología del Cante Flamenco"). Juba aasta hiljem avaldas Anselmo González Climent essee "Flamenkoloogia" ("Flamencología"), kuhu olid kokku kogutud kõik teadmised ja tehnikad flamenkolaulust ja -tantsust.
1956. aastal korraldati Córdobas esimene "cante jondo" lauluvõistlus ("el I Concurso Nacional de Cante Jondo de Córdoba") ja 1958. aastal loodi Jerez de la Fronteras flamenkoloogia õppetool, mille peamised ülesanded on flamenkokunsti uurida, säilitada, edendada ja kaitsta. 1963. aastal avaldasid Córdobast pärit luuletaja Ricardo Molina ja Sevillast pärit "cantaor" Antonio Mairena uurimuse "Mundo y Formas del Cante Flamenco", mis kuulub flamenkouurijate kohustusliku kirjanduse nimekirja. Raamatus kirjeldatakse üksikasjalikult "palo"'sid, antakse edasi laulu ajalugu ja kaitstakse flamenko mustlaspäritolu. Väidetavalt sündis flamenko mustlaste kogukonnas, kus hoiti seda kiivalt endale kuni hetkeni, mil nad tegid sellest oma elatusallika. Nõndasamuti eristatakse raamatus "suurt laulu" (algselt mustlaspäritolu stiile) ja "väikest laulu" (Andaluusia ja Ladina-Ameerika päritolu stiile). Molina ja Mairena teoses tuli esimest korda esile teooria, et flamenko juured on mustlaste kultuuris.
Kaua aega ei kaheldud mairenistide (st Mairena pooldajate) postulaadis. Hiljem hakkasid paljud teised uurijad arendama hüpoteesi, milles kaitsti flamenko Andaluusia-päritolu. Kaks kõige levinumat argumenti on need, et see muusikastiil kujunes välja just Andaluusias ja selle aluslaulustiilid on tuletatud sealsest folkloorist. Tänapäeval aga on need kaks väidet ühendatud ning sellest on kujunenud kõige aktsepteeritum flamenko sünni teooria. 1950.–1970. aastatel muutus flamenko pelgast etendusest suureks uurimisobjektiks.
Flamenkofusioon.
1970. aastal toimusid Hispaanias suured muutused sotsiaalses ja poliitilises elus. Hispaania ühiskond oli juba suuresti mõjutatud Euroopast ja USA-st tulnud muusikastiilidest. Teiselt poolt oli jällegi palju "cantaor"'e, kes olid üles kasvanud Antonio Mairenat, Pepe Marchenat ja Manolo Caracoli kuulates. Nende kahe teguri koosmõjul tekkis revolutsiooniline periood, mida kutsutakse flamenkofusiooniks (hispaania keeles f"usión flamenca").
Esile kerkisid uued artistid ja ansamblid. Smashile panid aluse laulja Antonio Chacón ja kitarrist Ramón Montoya ning see sillutas tee teistele uuendustele avatud muusikutele. Selle ajastu ühe kuulsama paari moodustasid Algecirasest pärit Paco de Lucía ja San Fernandost pärit Camarón de la Isla. Nende koostöö murdis lõplikult mairenaliku konservatiivsuse, et flamenko saaks edasi areneda. Hiljem läksid aga nende teed lahku. Camarónist sai legendaarne laulja, sest ta oli väga andekas ja suurepärase iseloomuga. Paco de Lucía seevastu viis flamenkos läbi totaalse muutuse – avas selle brasiilia ja araabia muusikale, aga ka džässmuusikale. Samuti võttis ta kasutusele uusi instrumente, näiteks põikflöödi.
Uus flamenko.
1980. aastatel tekkis uus Camaróni, Paco de Lucía ja Morente mõjutustega flamenkoartistide põlvkond. Eriti väljapaistvad olid ansambel Pata Negra, kes tegi bluusi- ja rokimõjutustega flamenkot, ning bändi Ketama kuuba ja popmuusikast inspireeritud viisid. Sajandi viimastel kümnenditel kuritarvitati nimetust "uus flamenko", kasutades palju muusikat, mis kuulus teistesse muusikastiilidesse. Selle ainus seos tõelise flamenkoga oli vokaalne tehnika või artisti mustlaspäritolu. Sellist tüüpi muusikal ei olnud õiget flamenko rütmi, helistikku ja "palo"'dele iseloomulikku meloodiat. Paljud "uue flamenko" harrastajad on mainekad lauljad, kes nimetavad flamenkoks kõike, mida nad viljelevad. Kriitikud ei ole ühel nõul, millised artistid nende hulka kuuluvad. Tuntud tänapäevased artistid on José Mercé, Diego el Cigala, O'Funk'illo, Ojos de Brujo, Diego Carrasco, Arcángel, Miguel Poveda, Mayte Martín, Martina Heredia, Estrella Morente jpt.
Laul.
17. sajandi Hispaanias oli fandango kõige levinum tants ja laul, millest aja jooksul kujunesid välja kohalikud ja piirkondlikud variandid. Neist kõige tuntumad on Huelva provintsi fandangod. Andaluusia mägistes paikades ja selle naaberpiirkondades tantsiti või lauldi fandangosid mandoliini saatel. See pill võimaldas kindlaid rütme järgida, et saaks paremini tantsida, ja hiljem sündis sellest uus stiil nimega "abandolao". Nii tekkisid Lucena fandangod, "zánganos de Puente Genil", lihtsamad "malagueñas"'ed, "rondeñas"'ed, "jaberas"'ed, "jabegotes"'ed, "verdiales"'ed, "chacarrá", "granaína", "taranto" ja "taranta". Kui Guadalquiviri jõe orus hakkasid üha rohkem populaarsust koguma "sevillanas"'ed, jäi fandango tagaplaanile. Sellest ajast alates oli "cantaor"'il rohkem vabadust ja võimalusi laval särada, mistõttu kujunesid 20. sajandil välja personaalsed fandangod ("fandangos personales"). Nõndasamuti emigreerusid Murcia kaevanduspiirkondadesse tuhanded Andaluusia talupojad, eriti Andaluusia läänepoolsetest provintsidest, ning nad hakkasid seal viljelema "taranto"'sid ja "taranta"'sid. Linaresele omasest "taranta"'st kujunesid välja "la Unión"'i kaevanduslaulud, "cartagenera" ja "levantica". "Cafés cantantes"'te ajastul eraldus mõni nendest "palo"'st tantsust ning omandas vaba rütmi, tänu millele said lauljad neid hõlpsamini esitada ja laval hiilata. Seda protsessi tõukas eriti tagant Antonio Chacón, kes arendas välja väga ilusad "malagueñas"'ed, "granaína"'d ja "cantes mineros"'ed.
Romansside lõplik viimistlemine pani aluse "corrido"'dele, Andaluusia-päritolu romansi tekkele. Romanssidest kolme või nelja tähtsama värsi eraldamise mõjul tekkisid algsed "toná"'d, "caña"'d ja "polo"'d. Nendel "palo"'del on sarnane värsimõõt ja viis, kuid nende esitamisviis on erinev. Hiljem hakati neid laule esitama kitarri saatel, mis muutis nad tantsijatele vastuvõetavamaks. Arvatakse, et see muutus sai alguse Rondast, mis asub Andaluusia mägedes, kuid on väga lähedal Guadalquiviri jõe orule, seega on orus asuvate linnade ning Ronda vahelised sidemed üpriski tugevad. Rondast jõudiski "corrido" Sevilla agulisse, Triana linnaossa, kus sellest kujunes välja tänapäeva "soleá". "Corrido"'de ja "soleá"'de rõõmsama meloodiaga versioonidest sündis Trianas "los jaleos", mis levis edasi Extremadurasse, aga ka Jerez de la Fronterasse ja Utrerasse. Just kahes viimases linnas kujunes "jaleos"'test välja "bulería", mis levis kiiresti kogu Guadalquiviri jõe orus ja millest tekkisid ka igale paigale omased "bulería"'d.
Suuremates Andaluusia sadamalinnades, nagu Cádiz, Málaga ja Sevilla, arenesid välja "tango"'d (mitte segi ajada Argentinas tekkinud tantsuga) ja "tiento"'d, mis on suuresti mõjutatud Ameerikasse viidud mustanahaliste orjade muusikast. Cádizis tekkis ka terve "cantiña"'de rühm, mille peamine "palo" on "alegría".
Mõnedl populaarsel viisil, nagu "pregones", "nana" ja "cantos de trilla", on sama taktimõõt kui flamenko "seguidilla"'del. Nende mõjul tekkisid "liviana" ja "serrana", mis tegelikult on "liviana" virtuooslikum ja kõlavam versioon. Traditsiooniliselt esitati neid kahte "palo"'t alati koos. Eelnevate stiilidega kuuluvad samasse rühma ka "alboreá" ja varajasem "playera", viimane neist sulandus ühte "toná"'ga, mis omakorda pani aluse "seguiriya"'le, mida esitati juba kitarri saatel.
Žanrid.
Flamenko koosneb kolmest suuremast ja mitmest väiksest rühmast, mis omakorda jagunevad allrühmadeks. Kolm peamist rühma on aluslaulustiilid (hispaania keeles "cantes básicos"), fandangod ja flamenkolikuks muudetud andaluusia folkloorist lähtuvad või Ladina-Ameerika päritolu žanrid (hispaania keeles "cantes de ida y vuelta"). Eristatakse veel kõige vanemat, puhtamat ja autentsemat muusikat ehk "cante jondo" või "cante hond"o, mille hulka kuuluvad kõik stiilipuhtad flamenkožanrid.
Aluslaulustiilid.
Aluslaulustiilid ehk "cantes básicos" jagunevad järgmistesse rühmadesse:
Aluslaulustiilid jagunevad omakorda allstiilideks. Nende alljaotused on järgmised:
Tonás
Seguiriyas
Soleares
Cantiñas
Tangos
Fandangod.
Fandangod ja selle tuletised
Regionaalsed fandangod
Málaga laulud
Granada laulud
Kaevurite laulud
Andaluusia folkloorist lähtuvad või Ladina-Ameerika päritolu žanrid.
Kolmas ehk viimane rühm hõlmab andaluusia folkloorist lähtuvaid või Ladina-Ameerika päritolu žanre. Rühma hispaaniakeelne nimetus on "cantes de ida y vuelta".
Andaluusia folkloorist kujunenud stiilid
 "Cantes de ida y vuelta"
Laulustiilide liigitamine.
Taktimõõt.
Flamenkomuusika kasutab früügia (dooria) helilaadi, milles on tihti altereeritud kolmas ja seitsmes aste. Tüüpiline on nn andaluusia kadents, mis früügia E-helistikus tähendab harmoonilist järgnevust Am – G – F – E. Laulude meloodia ei ole enamasti suurema ulatusega kui üks sekst, varieeruvus saavutatakse hääletämbri ja mikrotonaalsuse abiga ning suur osa on improvisatsioonil. Taktimõõt võib olla 2/4, 3/4 või 4/4, kuid kõige tavalisemad on 12-löögilised süsteemid (nt 12/8, 6/8 + 3/4).
Taktimõõt.
"Palo"'sid võib jagada taktimõõdu järgi viide rühma:
Salmi taktimõõt.
Erinevaid "palo"'sid võib salmi taktimõõdu alusel jagada kolmeks alarühmaks:
Geograafiline päritolu.
Geograafilise päritolu järgi võib laule liigitada järgmiselt:
Muusikaline tekstuur.
Laulud "a palo seco" stiilis ("a cappella", ilma kitarrisaateta) on "carcelera"'d, "debla"'d, "martinete"'d, "pregones"'ed, "saeta"'d, "toná"'d ja "trilleras"'ed. Teiste laulustiilide puhul kasutatakse tavaliselt kitarri.
Kitarrimäng.
Flamenkokitarristide ehk "tocaor"'ide asend ja tehnika erinevad suurel määral klassikalise kitarri mängija omadest. Viimane toetab pilli oma vasaku jala peale nii, et see jääks veidi kaldu. "Tocaor" aga paneb jala üle põlve ja toetab kitarri kõrgemal oleva jala peale nii, et pilli kael oleks põrandaga horisontaalselt. Tänapäeval kasutavad paljud "tocaor"'id klassikalisi kitarre, kuigi flamenko jaoks on olemas kindel instrument ehk flamenkokitarr, mis on kergem ning mille kere on kitsam, tänu millele on kõla vaiksem ja ei jäta "cantaor"'i häält varju.
Tavaliselt valmistatakse kitarre küpressist, kael tehakse seedripuust ja kõlakast kuusepuidust. Küpress annab pillile särava kõla, mis on flamenkole väga iseloomulik. Vanasti kasutati ka Río de Janeiro või India guajakipuid, sest nendest sai kõige kvaliteetsemat puitu, aga tänapäeval kasutatakse guajakipuude vähesuse tõttu teisi materjale. Nüüdisajal kasutatakse ka metallist pinguteid, sest puidust pingutitega esines häälestamisel probleeme.
Ühed tuntumad kitarristid on Manuel Ramírez de Galarreta, teise nimega el Gran Ramírez (Madrid, 1864–1920), ja tema õpilane Santos Hernández (Madrid, 1873–1943), kes valmistas kitarre teistele jüngritele, nagu Meister Sabicas, Domingo Esteso ja Modesto Borreguero. Silmapaistvad artistid olid ka Domingo Esteso sugulased, vennad Conded: Faustino (1913–1988), Mariano (1916) ja Julio (1918–1996).
Kitarristid kasutavad mitmesuguseid tehnikaid: "alzapúa" (kiire korduv rütm, mida mängitakse kolme liiki pöidlatõmbega), "rasgueo" (üheaegselt mitme keele sõrmitsemine), stakaato ja tremolo. "Rasgueo"'t võib mängida nii viie, nelja, kui ka kolme sõrmega, millest viimase tehnika leiutas Sabicas. Pidev pöidla kasutamine on flamenkole väga iseloomulik. "Tocaor"'id toetavad pöidla kaanele, nimetissõrme ja keskmise sõrme panevad aga ühe keele võrra kõrgemale. Nii saavutavad nad klassikalise kitarriga võrreldes suurema võimsuse ja kõla. Samuti on võimalik keskmise sõrmega "scratchplate"'i trummeldada, et saavutada oluline flamenkole omane tunnus. Falsetiks aga kutsutakse meloodiat või ilustavat elementi, mida kitarrist mängib kahe salmi vahel.
Tants.
Flamenkotantsu võib vihtuda "palo"'de saatel. Tants annab hea füüsilise koormuse ja kulutab energiat sama palju nagu mõõdukas sportlik treening.
Sõnaseletusi.
"Palo".
"Palo" tähendab hispaania keeles flamenkostiili või -žanri. "Palo"'sid võib liigitada mitmeti rütmi, geograafilise päritolu või laulus kajastuva meeleolu (tõsine või rõõmus) järgi.
"Cantante".
Hispaaniakeelne sõna "cantante" tähendab lauljat, aga meessoost flamenkolaulja spetsiifiline nimetus hispaania keeles on "cantaor" ja lauljanna "cantaora".
"Tocaor".
"Tocaor" viitab flamenkokitarristile, "bailaor" tantsijale ja "bailaora" tantsijannale. Teiste tantsustiilide harrastajaid kutsutakse kas "bailarín"'iks (meessoost) või "bailarina"'ks (naissoost).
"Ole".
"Ole" on hüüatus, millega ergutatakse "cantaor"'e ja "bailaor"'e. See pärineb arvatavasti heebreakeelsest sõnast "joleh", mis tähendab "ülespoole viskuma", võrdne eestikeelse väljendiga "las käia". Samuti tantsivad Tuneesia kerjusmungad hüüatuste "ole" ja "joleh" saatel. Samas tähenduses kasutatakse andaluusia dialektis ka sõna "arza." Korrektne hispaaniakeelne sõna oleks "alza", kuid andaluusia dialekti kõnelejad vahetavad teatud juhtudel hääliku /l/ hoopis /r/-i vastu. "Ole"'d ja "alza"'t võib sünonüümideks pidada, aga "ole" on arvatavasti tuletatud "caló"'st, Hispaania mustlaste keelest. "Olá" tähendab "caló"'s "läheb, läheb". Andaluusias kasutatakse sellist ergutamist ka jahipidamises, et ulukeid sissepiiratud alalt häälte, laskude, löökide või lärmi abil laskeulatusse peletada.
"Ole"'ks kutsutakse ka rahvaliku laulustiili, sest seda hüüatust korratakse palju kordi, kuid mille päritolu ja tähendus ei seostu flamenko ergutushüüuga. Isegi mõned palad Manuel de Falla ooperis "La vida breve" on "ole"'st inspireeritud.
"Duende".
Real Academia Española sõnaraamatus on öeldud, et andaluuslaste jaoks on "duende" müstiline ja sõnulväljendamatu võlu. Oma ettekandes "Teoría y juego del duende" kinnitas luuletaja Federico García Lorca väidet, mille kohaselt on "duende" sõnulväljendamatu. Siiski läks ta definitsiooni loomisel kaugemale, kasutades "duende" kirjeldamiseks Goethe sõnu: "Müstiline jõud, mida kõik tunnetavad, aga ükski filosoof ei suuda kirjeldada." "Duende" on midagi enamat kui pelk tehnika ja inspiratsioon. Lorca sõnul ei ole "duende"'t võimalik õppida ega kaardi abil leida. Kui flamenko-artist tunnetab müstilist võlu, siis kasutatakse väljendit "tener duende" ("duende"'t omama või kellelgi on "duende"). Samuti võib öelda, et artist laulab, mängib kitarri või tantsib "duende"'st (sarnane eestikeelne väljend oleks näiteks "kogu hingest"). Lisaks eelnevatele väljenditele on olemas teisi ehtflamenkolikke väljendeid ja sõnu, nagu "cuadro flamenco" ("flamenkotrupp"), "tablao flamenco" ("spetsiaalne flamenkobaar"), "juerga flamenca" ("lärmakas pidu, kus süüakse-juuakse ning harrastatakse flamenkot"), "tercio" ("üks osa flamenkolaulust"), "aflamencar" ("flamenkolikuks muutma"), "flamencología" ("teadusharu, mis uurib flamenkot").
Flamenko reisiraamatutes.
19. sajandil hakkasid flamenko ja nn mustlaskultuuri (tegelikult andaluusia kultuuri) mõjud üle Euroopa levima. Seda soodustasid romantismiajastu reisipäevikute kirjutajad, kes idealiseerisid mustlaste kui vaba loodusrahva kultuuritraditsioone, Andaluusiat kui kaunist kontrastiderohket maastikku ja metsikut seiklusterohket paika. Nimelt tõmbas reisihuvilisi Andaluusiasse just oht sattuda maanteeröövlite ehk "bandolero"'de ohvriks.
Kaua aega olid sidemed Hispaania ja ülejäänud Euroopa vahel üsna nõrgad, ent 19. sajandil sai Hispaaniast kohustuslik sihtkoht, kuhu mindi nii lõbustuste ja seikluste pärast kui ka hariduslikel eesmärkidel. Samal ajal hakati hulgaliselt kirjutama reisiraamatuid. Peamised põhjused olid järgmised:
Reisiraamatud jagatakse enamasti kolmeks.
Paljud reisijad külastasid ainult Andaluusiat. Isegi need marsruudid, mis sisaldasid külastusi teistesse Hispaania paikadesse, kippusid olema pigem Andaluusia-reisid. Aega ei saanud kaotada ja sihtpunkti tuli jõuda võimalikult otse, mis tähendas, et "Hispaania-reisist" sai "reis Andaluusiasse läbi Hispaania". Tihti arvati, et kui ka mõni tunnus või komme pole Andaluusiale omane, on Andaluusia siiski paik, kus see kõige ehedamini väljendub. Sellisest romantilisest vaatepunktist kujunes ajapikku pseudotõelus, mis tõrjus tagaplaanile kõik teised arvamused, mis välismaalastel Hispaaniast olid, kuni andaluusialikkus asendas tervenisti hispaanialikkuse mõiste.
Flamenkoartiste.
Tantsijaid.
. Claudia Ševtšenko Lenaerts