Naarits

Naarits ehk euroopa naarits ("Mustela lutreola") on kiskjaliste seltsi kärplaste ("Mustelidae") sugukonda kuuluv loomaliik, üks Euroopa ohustatumaid imetajaid.
Levila.
Looduslikult oli naarits ajaloolisel ajal laialdaselt levinud peaaegu kogu Mandri-Euroopas Põhja-Hispaaniast läänes kuni Uuraliteni idas. Levila hakkas vähenema aktiivse küttimise ja elupaikade kadumise tõttu. Tänapäeval on ta peaaegu kõikjalt taandunud Põhja-Ameerikast sisse toodud võõrliigi mingi ees. Ta on säilinud väikeste asurkondadena Baskimaal, Rumeenias (Doonau delta) ja Venemaal. Saksamaal nähti naaritsat viimati looduses 1925., Soomes 1992. aastal. 
Euroopa naarits Eestis.
19. sajandil oli naarits laialt levinud kogu Eesti mandrialal. 1920. ja 1930. aastatest on olemas kirjalikud allikad naaritsa kohatisest kadumisest. Järsk arvukuse langus toimus 20. sajandi kahel viimasel aastakümnel. 1980. aastate keskel elas naaritsaid rohkesti Põhja- ja Kirde-Eesti jõgedel ning ojadel, kuid 1990. aastate esimese poole jooksul tõrjus mink sealse naaritsaasurkonna kiiresti välja. Viimane teade naaritsa tabamise kohta pärineb 1996. aastast Tallinna lähedalt Arukülast. Seega oli euroopa naarits 1996. aastaks Mandri-Eestis välja surnud ja tema elupaigad olid mingi poolt hõivatud.
Taasasustamine Hiiumaale ja Saaremaale.
Eestis püüti viimased isendid kinni eelmise sajandi lõpus (viimane 1996. aastal), et neid kunstlikult paljundada. Aastatel 1998–2000 toimus Hiiumaal minkide väljapüük, mille käigus tabati kokku 51 isendit. Pärast väljapüügiperioodi püüti kinni veel kaks minki aastatel 2000 ja 2001. Hiljem pole minki enam saarel tabatud. Aastatel 2000–2016 taasasustati naaritsat Hiiumaale, kus elab looduses alla 100 isendi. 2019. aastast alates on Hiiumaalt seire käigus kõik püütud isendid looduses sündinud.
Saaremaale tehti esimene katse euroopa naaritsa asustamiseks 2012. aastal, kuid see ebaõnnestus. Uuesti on Saaremaale naaritsat taasasustatud alates 2022. aastast. Naaritsa paljundamisega tegeleb Tallinna loomaaed.
Välimus.
Naarits on ühtlaselt tumepruuni värvi ja tömbi sabaga. Tüvepikkus on 28–43 cm ja sabapikkus 12–19 cm, kaal emasloomadel 300–600 grammi, isasloomadel kuni 1100 grammi. Naarits sarnaneb väga mingiga. Naaritsal on valged nii alalõug kui ka mokad, mis eristab teda mingist, kel on valge ainult alalõug.
Elupaik.
Elupaigaks valib naarits kiire vooluga ja puhta veega väiksemate jõgede või ojade kaldaid. Pesa rajab puuõõnsusse, mille väljapääs võib viia vee alla. Naaritsad elavad üksi ja on öise eluviisiga. Nad on suurepärased ujujad ja sukeldujad. Naarits eemaldub veekogust harva kaugemale kui 200 meetrit. Ühe looma territoorium on 26–32 hektarit.
Toitumine.
Naaritsad söövad peamiselt mitmesuguseid veeloomi: kalu, konni, vähke, limuseid. Ära ei ütle aga ka lindudest ja pisiimetajatest. Maksimaalne eluiga küündib neil vangistuses üle 10 aasta, looduses ei ela nad tavaliselt üle 4 aasta.
Sigimine.
Jooksuaeg on naaritsatel märtsis ja aprillis. Pojad sünnivad peale 40–43 päeva kestvat tiinust mai lõpus või juunis. Pesakonnas on tavaliselt 3–4 (maksimaalselt 7) poega. Pojad on sündides abitud, pimedad ja paljad. Nägema hakkavad pojad umbes kuu aja vanuselt, emapiimast toitumise lõpetavad 10-nädalaselt. Noored loomad on sügiseks juba iseseisvad ja järgmisel kevadel hakkavad nad juba ise sigima. 
Euroopa naarits võib anda hübriide tuhkruga.
Mink – euroopa naaritsa paljunemiskonkurent?
Tehistingimustes on proovitud ristata ka euroopa naaritsat ja minki, kuid järglasi ei saadud, sest looted hukkusid (embrüod resorbeerusid). Sellest tulenevalt oletati, et euroopa naaritsa üheks väljasuremise põhjuseks on sigimiskonkurents ameerika naaritsaga (nn Ternovski hüpotees). Sealt pärineb ka praegu laialt levinud väärarvamus, et see on põhiline põhjus, miks mink euroopa naaritsa välja tõrjub. Looduses sellist ristumist siiski täheldatud pole. Pigem on mingi – Euroopa naaritsa suhted agressiivsed sõltumata kummagi osapoole soost ning lõpevad euroopa naaritsa põgenemisega . Seda kinnitavad ka tehistingimustes tehtud käitumisuuringud
Ternovski hüpoteesile räägib vastu ka fakt, et Valgevenes paljunemisperioodi lõpul (mais) püütud ja lahatud üheksa emaslooma looted olid kõik normaalselt arenenud, kuigi nende elupaigas oli minkide asustus juba üsna tihe. 
Uurimine.
Eestis tegeleb naaritsa uurimisega Tiit Maran, kes on kaitsnud doktoriväitekirja "Euroopa naarits, "Mustela lutreola" (Linnaeus 1761), looduskaitsebioloogia: Liigi väljasuremine ja selle põhjused".