tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Naatrium

Naatrium on keemiline element järjenumbriga 11, leelismetall.
Naatrium on maakoores leiduvatest metallidest levikult neljas ja kõige levinum leelismetall.
Naatriumi omadused.
Välimuselt on naatrium hõbevalge metall. Naatrium on pehme, seda saab noaga lõigata. Naatriumi tihedus on 0,97 g/cm3 ja sulamistemperatuur on 98 Celsiust. Ta on keemiliselt väga aktiivne, mistõttu hoitakse teda hapnikukindla kihi all, eemal veest. Naatrium reageerib paljude lihtainete, vee ja hapetega. Hapetest ja veest tõrjub ta välja vesinikku ning tekib vastavalt sool ja hüdroksiid. Suurem osa naatriumisooli lahustub vees hästi.
Omadustelt on naatrium leelismetall. Sellisena on ta oksüdatsiooniaste ühendites 1. Naatriumi reageerimisel hapnikuga tekib kergesti naatriumperoksiid, mitte naatriumoksiid.
Naatriumi avastamine.
Naatriumiühendid on tuntud antiikajast, kuid esimesena eraldas naatriumi lihtainena Humphry Davy 1807. aastal. Davy avastas elemendi elektrolüüsimeetodiga. Et Davy kasutatud lähteainet nimetati tol ajal kaustiliseks soodaks, siis nimetas ta soodast eraldatud metalli "sodium"'iks.
Naatriumi kasutamine.
Metallilist naatriumi saadakse tänapäeval naatriumkloriidi elektrolüüsil.
Eraldi metallina kasutatakse naatriumi teiste metallide saamisel nende sooladest ja metallide puhastamiseks. Palju laiem on naatriumiühendite kasutus. Kõige tuntum naatriumiühend on naatriumkloriid, tavaline keedusool, mis leiab laialdast kasutust inimeste igapäevaelus. Naatriumhüdroksiidi ehk seebikivi kasutatakse seebi valmistamisel. Naatriumkarbonaat ehk pesusooda on samuti üks igapäevaelus tuntud aine, mida kasutatakse pesupulbris. Naatriumvesinikkarbonaat ehk söögisooda on kasutusel saiatoodete valmistamisel.
Uuritakse naatriumi kasutuselvõttu võimalusi akuelemendina liitiumi asemel.
Naatriumi isotoobid.
Naatriumil on üks stabiilne isotoop massiarvuga 23.
Omadustelt on naatrium leelismetall. Sellisena on ta oksüdatsiooniaste ühendites 1. Naatriumi reageerimisel hapnikuga tekib kergesti naatriumperoksiid, mitte naatriumoksiid.
Tema tihedus on 0,97 g/cm3 ja sulamistemperatuur on 98 °C. Ta on pehme ja keemiliselt väga aktiivne. Reageerib paljude lihtainete, vee ja hapetega. Hapetest ja veest tõrjub ta välja vesinikku ning tekib vastavalt sool ja hüdroksiid. Suurem osa naatriumisooli lahustub vees hästi.
Lämbumine

Lämbumine ehk lämbus ehk asfüksia on organismi kahjustus ebapiisava hingamise või hapnikuvarustuse tõttu. See võib põhjustada surma.
Inimorganismi rakud tarvitavad hapnikku ja toodavad süsihappegaasi. Vereringe kannab süsihappegaasi pidevalt kopsudesse ja toob sealt hapnikku. Süsihappegaas lahustub suurelt osalt vereplasmas, hapnik seondub hemoglobiiniga.
See normaalne ainevahetus võib saada kahjustatud mitmel eri moel:
1. Kui hemoglobiin on keemiliselt muundatud millekski, mis hapnikku ei seo. Näiteks reageerib hemoglobiin süsinikmonoksiidiga, moodustades hapnikku mittesiduva saaduse. Samamoodi mõjuvad ka nitraadid ja mõned muud ühendid. Sel juhul väheneb kudede varustamine hapnikuga, nende talitlus häirub ja see võib põhjustada surma.
2. Kui õhu juurdepääs kopsudesse on mehaaniliselt takistatud. Sel juhul väheneb kopsudes oleva õhu hapnikusisaldus ning samaaegselt koguneb kopsudesse tavalisest suuremal määral süsihappegaasi. Ka see põhjustab kudedes hapnikupuudust.
Süsihappegaas on ka iseenesest mürgine. Nimelt on ta vesilahus happeline. Liigne süsihappegaasisisaldus veres alandab vere pH-d ja mõjub seetõttu kudesid kahjustavalt isegi siis, kui hapnikuvarustus on samal ajal piisav.
Inimese hingamisrefleksi kutsub esile süsihappegaasi liig veres, mitte hapniku vähesus.
3. Kui sissehingatavas õhus on normaalsest vähem hapnikku. Hapniku osarõhk võib olla tavalisest väiksem põhjusel, et õhuga on segatud mingit muud gaasi, või sel põhjusel, et õhurõhk on normaalsest madalam. Et hapnikuvaese gaasisegu hingamisel väljutatakse süsihappegaas organismist ikkagi normaalsel moel, ei kutsu see esile hingamisrefleksi, kuid hapnikupuudus kahjustab kudesid ikkagi.
4. Kui kopsukoe talitlus on häiritud. Näiteks häirib kopsude tööd kopsu limaskestade turse ja sellega kaasnev vedeliku kogunemine kopsu. Paljud keemiliselt aktiivsed gaasid kahjustavad limaskesta rakke, põhjustades kopsude ärritust ja turset. See takistab gaaside vahetust vere ja õhu vahel, põhjustades niihästi hapnikupuudust kui ka süsihappegaasi kogunemist verre. Kopsuturse võib tekkida ka allergilise reaktsiooni või bakteriaalse või viirusliku põletiku tõttu.
Astronoomiline ühik

Astronoomiline ühik (eestikeelne lühend aü; ingliskeelne lühend AU) on astronoomias kasutatav pikkusühik, mis võrdub Maa ligikaudse keskmise kaugusega Päikesest. Kõige sagedamini kasutatakse astronoomilist ühikut kauguste mõõtmiseks Päikesesüsteemis, aga ka hoomatava skaalana teiste planeedisüsteemide või mitmiktähtede mõõtmete esitamisel. 
Rahvusvaheline Astronoomiaühing defineeris 1976. aastal astronoomilise ühiku kui kauguse Päikesest, millel häiritusteta orbiidil oleks väga väikese massiga osakese tiirlemisperiood ööpäeva (Gaussi aasta). Sellest järeldub definitsioon 1 aü = ehk (ligi 150 miljonit kilomeetrit).
Rahvusvahelise Astronoomiaühingu peaassambleel Pekingis 2012. aasta augustis võeti vastu astronoomilise ühiku uus definitsioon
 astronoomiline ühik on defineeritud kui täpselt 149 597 870 700 meetrit, &lt;br&gt;
 1 aü = m.
Suuremate pikkuste mõõtmiseks kasutatakse astronoomias enamasti valgusaastat või parsekit. Viimane on samuti defineeritud astronoomilise ühiku baasil.
Näiteid.
1 valgusaasta ≈ 63 241 aü
Päikesesüsteemi planeedid.
Toodud väärtused on keskmised kaugused.
Absoluutne temperatuur

Absoluutne temperatuur ehk termodünaamiline temperatuur (tähis formula_1) on temperatuur, mida loetakse absoluutsest nulltemperatuurist. Mõiste võttis kasutusele 1848. aastal William Thomson (lord Kelvin). 
Absoluutse temperatuuri mõõtühik on kelvin (tähis K). 
Absoluutse temperatuuri formula_1 ja Celsiuse skaalaga määratud temperatuuri formula_3 vahel kehtib seos: 
formula_4
Skandium

Skandium (sümbol Sc) on keemiline element järjekorranumbriga 21.
Tal on 1 stabiilne isotoop massiarvuga 45.
Omadustelt on skandium metall.
Skandiumi avastas 1879. aastal Lars Fredrik Nilson. 10 kg eukseniidist ja gadoliniidist eraldas ta seni tundmatute omadustega oksiidi. Uue elemendi nimetas ta oma kodumaa ladinakeelse nime järgi ("Scandia" = Skandinaavia) skandiumiks. Juba 1869 oli Dmitri Mendelejev ennustanud elemendi järjekorranumbriga 21, mida ta nimetas eka-booriks, olemasolu. Alles Per Teodor Cleve tõestas, et skandium ongi eka-boor.
Puhast skandiumi saadi alles 1937 kaalium-, liitium- ja skandiumkloriidi sulami elektrolüüsil 700–800 °C juures.
Skandium kuulub haruldaste elementide hulka. Seda leidub väikeses kontsentratsioonis rohkem kui 800 mineraalis.
Akvamariini sinakat varjundit põhjustavad Sc3+ ioonid. Skandiumi oksüdatsiooniaste on +3. Skandiumoksiid on amfoteerne.
Ester

Ester (5. sajand eKr; heebrea keeles אסתר) oli naine kristliku Piibli Vanas Testamendis ja juudi Tanahis, Pärsia ja Meedia kuninga Ahasverose (Xerxes I) kuninganna, Estri raamatu kangelanna.
Lugu.
Ester oli vaeslapsest hajala juuditar nimega Hadassa 'mürt', ent kui ta läks kuninga haaremisse, sai ta nime, mille all teda praegu tuntakse. See on süüria-araabia teisend pärsia sõnast "satarah" 'täht'. Ta oli benjaminlase Abihaili tütar.
Tema perekond ei kasutanud kuningas Kyros II antud luba Paabeli vangipõlvest Jeruusalemma tagasi pöörduda. Ester elas koos sugulasest kasuisa Mordokaiga, kellel oli mingi amet Suusani palees.
Ahasveros laskis end lahutada Vastist ning valis uueks abikaasaks Estri. Varsti pärast seda andis Ahasveros oma peaministrile, agaglasele Haamanile võimu ja voli tappa ja hävitada kõik juudid kogu Pärsia impeeriumis. Estri vaheleastumine hoidis selle kohutava katastroofi ära. Haaman poodi võllassse, mis ta oli lasknud Mordokai jaoks valmistada. Ja juudid seadsid oma imepärase pääsemise mälestuseks sisse iga-aastase puurimipüha. See juhtus umbes 52 aastat pärast Paabeli vangipõlvest vabanemist, Plataia lahingu ja Mykale lahingu aastal (479 eKr).
Iseloomustus.
Ester esineb Piiblis vaga, uskliku, julge, ettevaatliku ja otsusekindla naisena ja oma kasuisa sõnakuuleliku tütrena, kes juudi rahva heaks püüdis jagada kuninga soosingut oma kasuisaga. Ta pidi olema erakordselt veetlev, sest ta "leidis armu kõigi silmis, kes teda nägid" (Estri raamat 2:15).
Pühakiri näitab teda Jumala tööriistana juudi rahva hävingu ärahoidmisel ning Pärsia juutidele turvalisuse, jõukuse ja rahu tagamisel.
Vaidlused Estri ajaloolisuse üle.
Selle üle, kas Ester on reaalselt eksisteerinud, on vaieldud. On olemas seisukoht, et Estri lugu on puhas väljamõeldis, mis oli mõeldud õpetlikuks allegooriaks.
Estri ebaajaloolisusele viitavad sarnasused juutide puurimipüha ning jumal Marduki ja tema abikaasa Ištari auks peetud pärsia püha vahel, mida peeti nende võidu auks oma võistlejate Umani (kõlab nagu "Haaman") ja Mašti (kõlab nagu "Vasti") üle.
Estri ajaloolisuse kasuks räägib see, et kreeka ajaloolane Herodotos mainib, et pärast kaotust ühes sõjas kreeklastega (vaata Kreeka-Pärsia sõjad) nõudis kuningas taga oma haaremit.
Amor

Amor (ladina keeles 'armastus') on vanarooma mütoloogias armastusjumal. Ta on tuntud ka rööpnimega Cupido. 
Amor vastab vanakreeka jumalale Erosele.
GNU GPL

GNU GPL ehk GNU General Public License ehk GNU Üldine Avalik Litsents on litsents vaba tarkvara jaoks.
Erinevalt omandilitsentsidest on GNU GPL-i eesmärk kasutaja vabadust kaitsta, mitte seda piirata. Selle tagamiseks on mõeldud "copyleft". GNU GPL on ka avatud lähtekoodiga litsents.
GNU GPL eesmärk on anda kasutajale õigused kopeerida, modifitseerida ja levitada programme (sealhulgas äris, mis tavaliselt on keelatud autoriõiguse seadusega), samuti tagada, et kõigi tuletatud programmide uued omanikud saavad samad õigused. Sellise "pärimise" õiguse printsiipi nimetatakse mõistega "copyleft", mille mõtles välja Richard Stallman.
Suunakood

Suunakood on kohalikule või võrgusisesele telefoninumbrile ette valitav numbrikombinatsioon, mis tähistab piirkonda või telefonivõrku riigis või maal. 
Teise riiki või teise maale helistamisel valitakse suunakoodi ette maakood. 
Eesti.
Eesti suunakoodid.
Eesti läks alates 01.05.2003 üle suletud numeratsiooniplaanile ning suunakoode enam ei kasutata.
Suuremõisa

Suuremõisa on mitme koha nimi Eestis:
Aprill 2004

Aprill 2004, sündmuste kroonika
Vanaadium

Vanaadium on keemiline element järjekorranumbriga 23.
Tal on üks isotoop massiarvuga 51. Samuti on tal üks väga pika poolestusajaga (üle 1017 aasta) radioaktiivne isotoop massiarvuga 50.
Omadustelt on vanaadium metall.
Tema tihedus normaaltingimustel on 6,10 g/cm³, sulamistemperatuur on 1910 °C ja keemistemperatuur 3407 °C.
Ajalugu.
Vanaadiumi avastas 1801 Mehhiko mineraloog Andrés Manuel del Río Mehhiko "pruuni plii" maagist, mida hiljem hakati vanadiniidiks nimetama. Del Rio täheldas, et uue elemendi soolad on väga erinevat värvi, ja nimetas oma elementi pankroomiumiks (παγχρώμιο tähendab kreeka keeles 'kõik värvid'). Täheldades, et kuumutamisel muutuvad soolad punaseks, nimetas ta selle erütrooniumiks (kreeka keeles tähendab ερυθρός 'punane'). Kuid 1805 teatas prantsuse keemik Hippolyte-Victor Collet-Descotils, keda toetas del Rio sõber Alexander von Humboldt, ekslikult, et del Rio ei eraldanud uut elementi, vaid tegi oma katseid ebapuhta kroomiga. Del Rio aktsepteeris seda ja loobus nõudmisest tunnustada end uue elemendi avastajana.
1831 avastas Rootsi keemik Nils Gabriel Selström vanaadiumi uuesti, töötades rauamaagist avastatud uue oksiidiga. Ta tahtis anda elemendile nime, mis algaks V-ga, sest selle tähega ei alanud seni ühegi keemilise elemendi nimi, ja valis nimeks vanaadiumi muinaspõhja mütoloogias esinevate jumalate vaanide järgi, eriti ilus- ja viljakusjumalanna Freya järgi, kelle hüüdnimi oli Vanadis.
Veel samal aastal näitas Saksamaa keemik Friedrich Wöhler, et Selströmi avastatud aine omadused on identsed del Rio avastatud aine omadustega, kinnitades niimoodi del Rio õigust olla elemendi esmaavastaja. Pärast seda hakkas del Rio nõudma, et teda tunnustataks elemendi avastajana, aga see teadmine levis visalt. Veel 1987. aasta "A ja O" nimetab vanaadiumi avastajaks Selströmi aastal 1830. 1831 soovitas briti päritolu ameerika geograaf ja geoloog George William Featherstonhaugh hakata seda elementi avastaja järgi nimetama riooniumiks, aga seegi ettepanek jäi tagajärjetuks.
Kuna vanaadium esineb tavaliselt koos teiste metallidega, on tema eraldamine keeruline. Rootsi keemik Jöns Jakob Berzelius teatas 1831, et suutis vanaadiumi eraldada, kuid briti keemik Henry Roscoe näitas, et Berzelius oli selle asemel eraldanud vanaadiumnitriidi VN. Lõpuks töötas Roscoe ise 1867 välja vanaadiumi saamise meetodi: selleks redutseeris ta vanaadium(II)kloriidi VCl2 vesinikuga. Alates 1927 toodetakse vanaadiumi vanaadium(V)pentoksiidist V2O5 kaltsiumiga redutseerides.
Vanaadiumi esimene laiaulatuslik tööstuslik kasutus oli terase koostises, mida kasutati Ford T šassii tootmiseks. Vanaadium vähendas kaalu ja suurendas tõmbetugevust. Sel ajal tootis enamuse maailma vanaadiumist Ameerika Vanaadiumikompanii, mis kaevandas seda Peruus Minas Ragra kaevanduses – see kaevandus avati 1906 ja suleti 1955. 1930. aastatel suurenes nõudlus uraani järele ja üks peamistest uraanimaakidest on kamotiit, mis samuti vanaadiumi sisaldab, nii hakati sellest ajast vanaadiumi tootma pigem uraani kõrvalsaadusena.
Margus Mägi

Margus Mägi (sündinud 30. jaanuaril 1959 Harjumaal Kose vallas) on eesti filosoof.
On õppinud Kose Keskkoolis, Tallinna Spordigümnaasiumis, Moskva Riiklikus Ülikoolis ja Marburgi Ülikoolis.
Ta on töötanud Tallinna Tehnikaülikoolis ning Eesti Humanitaarinstituudi ja Tallinna Tehnikakõrgkooli õppejõuna.
Sulamistemperatuur

Sulamistemperatuur ehk sulamispunkt (ka "sulamistäpp") on aine temperatuur, mille saavutades hakkab aine sulama või tahkuma.
Kui aine on tahkes olekus, algab sulamine, kui aine on vedelas olekus, algab tahkumine.
Temperatuuri langedes võib siiski esineda allajahtumine, tahked ained aga üle ei kuumene.
Lahused külmuvad alati madalamal temperatuuril kui vastavad puhtad ained. Näiteks soolase merevee külmumispunkt on madalam kui 0 °C.
Kõigil ainetel ei ole kindlat sulamistemperatuuri. Amorfsed ained pehmenevad kuumutamisel. Nende täpset sulamispunkti pole kristallstruktuuri puudumise tõttu võimalik määrata.
Sulamise või tahkumise käigus aine temperatuur ei muutu. Energia kulub kas olemasolevate sidemete lõhkumisele või vabaneb uute tekkimisel. Soojust, mis faasimuutuse käigus eraldub või neeldub, nimetatakse latentseks soojuseks.
Kroom

Kroom on keemiline element järjenumbriga 24.
Kroomi esineb looduses nelja isotoobina massiarvudega 50, 52, 53 ja 54. Kroom-50 arvatakse olevat radioaktiivne poolestusajaga üle 1017 aasta.
Omadustelt on kroom hõbevalget värvi kõva metall. Normaaltingimustel on kroomi tihedus 7,14 g/cm3. Tema sulamistemperatuur on 1857 kraadi Celsiust. Mohsi skaalal on tema kõvadus 8,5, olles seega kõige kõvem metall. Elementidest on kroomist kõvemad vaid boor ja süsinik (teemandi kujul). 
Kroomi avastas prantsuse keemik Nicolas-Louis Vauquelin 1797. aastal Pariisis. Vauquelin sai kroomi mineraalist, mida tänapäeval nimetatakse kromiidimaagiks (FeCr2O4). Tema töö kroomi avastamisel ja selle omaduste uurimisel oli oluline samm keemiliste elementide mõistmise ja süstemaatilise uurimise suunas.
Kroomi saadakse peamiselt kromiidimaagist. Euroopas kaevandatakse kroomi Soomes Kemi kaevanduses. 
Kuna kroom esineb maagis enamasti koos rauaga ning kroomi kasutatakse rauasulamites (sh roostevabas terases), siis tootmise käigus sageli kroomi ei eraldatagi rauast, vaid saadakse hoopis ferrokroom.
Keemilistes ühendites esineb kroom peamiselt oksüdatsiooniastmetega +3 ja +6. Kuuevalentseid kroomiühendeid peetakse väga mürgiseks, need võivad tekitada vähki.
Kroomiühenditest on tuntumad naatriumi- ja kaaliumi dikromaadid aniooniga ([Cr2O7]2–), neid kasutatakse laialdaselt oksüdeerijatena. Väävelhappelahuses teisenevad dikromaadid kroomhappeks (H2CrO4 ja H2Cr2O7), mida kasutatakse klaasi puhastamiseks ja metallpindade kroomimisel. Kroomhappe anhüdriid on kroomtrioksiid (CrO3), punane tahkis, mida saab kroomhappelahusest välja kristallida. Kromaatsoolade redutseerimisel saadakse kroom(III)oksiidi (Cr2O3), roheline vees lahustumatu tahkis, mida kasutatakse pigmendina.
Keemistemperatuur

Keemistemperatuur ehk keemispunkt ehk keemistäpp on temperatuur, mille juures vedeliku aururõhk saab võrdseks välisrõhuga (atmosfäärirõhul), see tähendab aine hakkab keema. Keemistemperatuur sõltub välisrõhust ja tõuseb rõhu suurenedes (Clapeyroni-Clausiuse võrrand). Keemistemperatuur (normaalrõhul) on aine põhilisi füüsikalisi karakteristikuid, mis on abiks aine identifitseerimisel ja võimaldab hinnata aine puhtust.
Keemise kestmiseks on vaja soojuse (energia) pidevat juurdevoolu. Energiat, mis on vajalik kindla koguse aine gaasifaasi viimiseks, nimetatakse aurustumissoojuseks, mõõdetuna keemistemperatuuril nimetatakse seda ka keemissoojuseks.
Tabel. Valitud ainete keemistemperatuur (ºC) ja keemissoojus (kJ/kg) normaalrõhul:
Keemistemperatuur sõltub rõhust: vaakumis on keemistemperatuur madalam, kõrgendatud rõhul kõrgem. Aine keemistemperatuuri leidmiseks mingil etteantud rõhul soovitatakse kasutada käsiraamatutes või muudes andmebaasides olevaid keemistemperatuuri (T) ja rõhu (p) vahelisi sõltuvusi teljestikus log p – T. Et neid graafikuid kasutada, peab olema teada keemistemperatuur mingi kindla rõhu juures (nt 760 mmHg), ja siis liigutakse graafikul sellele punktile kõige lähemal olevate kõveratega samas suunas.
Lahuste keemistemperatuur sõltub ainete kontsentratsioonist.
Mangaan

Mangaan on keemiline element järjenumbriga 25.
Tal on üks stabiilne isotoop massiarvuga 55.
Omadustelt on mangaan metall.
Normaaltingimustel on ta tihedus 7,47 g/cm3. Selle sulamistemperatuur on 1244 Celsiuse kraadi.
Levinumad oksüdatsiooniastmed on +2, +3, +4, +6 ja +7.
Läbipaistvus

Läbipaistvus on keha füüsikaline omadus, mille korral aine hajutab, neelab ja muundab teatud sagedusega elektromagnetilisi laineid (valgust) väga vähe või ei tee seda üldse.
Ained neelavad ainult teatud sagedustega elektromagnetilist kiirgust. Neeldumisel saadud energia kulub aatomite võnkuma panemiseks või aatomite ergastumiseks. Näiteks õhku, mõningaid muid gaase, puhast vett, teatud vedelikke ja klaasi, suudab nähtav valgus läbida, ning need näivad läbipaistvatena: neist on võimalik läbi vaadata.
Täiesti läbipaistvat keskkonda ennast ei ole näha.
Vandalism

Vandalism (ladinakeelsest germaani hõimu nimest "vandali" 'vandaalid') on kultuuriväärtuste hävitamine. 
Kultuuri‑ või muude varade hävitaja, lõhkuja on vandaal.
Nimetus "vandalism" viitab aastale 455, mil vandaalid hõivasid Rooma ja rüüstasid linna 14 päeva, hävitades ka hulgaliselt kultuuriväärtusi.
Valgus

Valgus on elektromagnetkiirgus, mille lainepikkus on vahemikus 380–700 nanomeetrit. Lainepikkusega 380 nm liikuvat kiirgust tajub inimsilm lilla värvina ja 700 nm lainepikkusega lõpeb punase värvusena tajutava valguse ala.
Eri allikates esineb sageli lahknevusi valguse defineerimisel. Näiteks võidakse nähtava valgusena vaadelda lainepikkuste vahemikku nii kitsalt kui 420–680 nm või nii laialt kui 380–800 nm. Mõnikord mõistetakse valgusena ka ultraviolettkiirgust ja infrapunakiirgust.
Valguskiirgus tekitab inimese silmas valgusaistingu. Erineva lainepikkusega valguskiirgust tajub inimene erineva värvusena. Inimene on võimeline eristama 2 nm suurust muutust valguskiirguse lainepikkuses. Seega on inimene teoreetiliselt võimeline eristama umbes 150 värvust. Samas on leitud, et ideaaltingimustes ja äärmuslikel juhtudel võib inimsilm eristada valgust lainepikkuste vahemikus isegi 310–1050 nm.
Valguskiirgust mõõdetakse näiteks valgusmõõdiku ehk fotomeetriga.
Päikese (fotosfääri) temperatuur on selline, et tema kiirgus on kõige suurem just nähtava valguse lainepikkuste osas.
Ülekantud tähenduses mõistetakse valguse all ka teadmisi või tarkust.
Valguse hajutamine.
Seeria autorid Heli Lukner, Sandhra-Mirella Valdma, Andreas Valdmann uurisid, kuidas luua sobivat hajunud valgusvälja spetsiaalse hajutaja ja läätse abil. Valgusallikaks oli kogu nähtava valguse ja lähi-infrapuna piirkonda kattev superkontiinum laseri kiir. Läätse ja hajutaja vahelist kaugust kohendades märgati erinevaid, rohkem või vähem teravaid kujutisi labori seinal ja tagasipeegeldust läätselt.
Katioon

Katioon on positiivse elektrilaenguga ioon. Elektriväljas liiguvad katioonid katoodile (negatiivsele elektroodile).
Aatomi või ühendi positiivne elektrilaeng tuleneb normaalsest väiksemast arvust elektronidest ehk elektronide koguarv on väiksem positiivse laenguga prootonite koguarvust. Katioonid tekivad aatomitest või molekulidest elektronide äraandmise või prootonite vastuvõtmise teel.
Katiooni sümbolisse (paremale üles) märgitakse iooni laenguarv ja selle järele plussmärk (ühelaengulise iooni puhul arvu 1 ei kirjutata), näiteks Li+, Ca2+, NH4+.
Anioon

Anioon on negatiivse elektrilaenguga ioon. Elektriväljas liiguvad anioonid anoodile (positiivsele elektroodile).
Aatomi või ühendi negatiivne elektrilaeng tuleneb normaalsest suuremast arvust elektronidest ehk elektronide koguarv ületab positiivse laenguga prootonite koguarvu. Anioonid tekivad aatomitest või molekulidest elektronide vastuvõtmise või prootonite äraandmise teel.
Aniooni sümbolisse (paremale üles) märgitakse iooni laenguarv ja selle järele miinusmärk (ühelaengulise iooni puhul arvu 1 ei kirjutata), näiteks H−, O22−, SiO44−.
Koobalt

Koobalt (tähis Co) on keemiline element, mille aatomnumber on 27.
Koobalt kuulub siirde- ehk üleminekumetallide ning d-elementide hulka.
Koobalti on avastanud Georg Brandt aastal 1742 Rootsis Stockholmis.
Aatomi ehitus.
Koobalti kristalli struktuur on heksagonaalne, tahukeskne kuubiline.
Ühendites on koobalti oksüdatsiooniaste +1, +2, +3 või +4; neist enamlevinud on +2 ja +3. Oksüdatsiooniaste +4 esineb harvem ja on üldiselt ebapüsiv. Oksüdatsiooniastmega +1 on õnnestunud ka mõned ühendid sünteesida.
Koobalti elektronvalem on 1s2 2s2 2p6 3s2 3p6 4s2 3d7.
Elektronskeem on +27|2)8)15)2).
Elektronide arv on 27, neutronite arv 32 ja prootonite arv 27.
Omadused.
Füüsikalised omadused.
Koobalt on hõbevalge metall. Tema tihedus normaaltingimustel on 8,9 g/cm3, sulamistemperatuur on 1495 °C ja keemistemperatuur 2927 °C. Koobalti aatommass on 58,9332.
Toatemperatuuril on koobalt tahkes olekus. Koobalti kõvadus Mohsi skaala järgi on 5.
Koobaltil on üks stabiilne isotoop massiarvuga 59.
Keemilised omadused.
Elektronegatiivsus Paulingu järgi: 1,88
Oksiidi tüüp: segatud
Ühendid:
Koobalti kasutamine ja mõju inimorganismile.
Kõva hõbedast metalli ja selle ühendeid kasutatakse sageli. Koobaltit kasutatakse kuuma- ja happekindlates sulamites terase tootmisel, mõningate keemiliste reaktsioonide katalüsaatorina, elektri, klaasi, portselani, keraamiliste (savi) fajanssesemate (valge urbse savi ja läbipaistva glasuuriga tooted) tootmisel. 
Klaasi-, portselani- ja keraamikatööstuses kasutatakse värvipigmenti, mida nimetatakse koobaltsiniseks. Koobalti ühendeid lisatakse värvidele (nt trükivärvidele) ja lakkidele, et kiirendada nende kuivamist. Rakendatakse polüestervaikude katalüsaatorina. Kuulub emaili koostisse. Kasutatakse magnetlintide valmistamisel televisioonile. Koobaltit sisaldab ka B12-vitamiin, nn kärbsepaber ja mõni kunstväetis. Tsement sisaldab õige väikeses koguses koobaltit.
Kahjulikkus inimorganismile.
Inimorganismi satub koobalt tolmuna hingamiselundite ja naha ning vähesel hulgal ka suu kaudu. Kõige rohkem leidub koobalti tolmu vastava maagi kaevandamisel ja puhastamisel. Sageli esineb koobalt seal koos nikliga. Sellel tolmul on toksiline (mürgistav) toime organismile. Koobalti tervistkahjustavat toimet käsitles esimesena põhjalikumalt inglane L. Oliver 1902. aastal raamatus "Ohtlikud elukutsed". Peamised kroonilise mürgistuse nähud on pikemaajaline köha ja röga (krooniline bronhiit), õhupuudus-hingeldushood (bronhiaalastma), krooniline nohu ja seedehäired. Sageli on täheldatud ka toksilist südamelihase kahjustust (eriti koobaltit sisaldavate sulamitega töötajatel). Tihti esineb nahakahjustusi (kontaktdermatiit ehk nahapõletik, haavandid, naha hüperkeratoos ehk liigsarvestmine).
Aegviidu kirik

Aegviidu Aleksandri kirik valmis 1895. aasta lõpus.
Kirik pühitseti sisse 6. detsembril 1896.
Lehtse mõisnik Friedrich von Hoyningen-Huene kinkis selle rohkem kui sada aastat tagasi Ambla kogudusele abikirikuks. Tollal oli see puidust puukirik, rikkalike nikerdustega, roosas ja kahe fiaaltipulise nurgatorniga gootiliku läänefassaadiga. 
1940. aastal ehitati kirikule torn. 1944. aastal sai märtsipommitamises rängalt kannatada, hävis sisekujundus.
Praegune põrandast laeni lakitud puitviimistlusega kirikuruum on 1970. aastate sisekujunduse stiilis. Põhjalik remont tehti aastatel 1971–1974 kohaliku arhitekti Ilo Auriku projekti järgi.
Tänapäeval on EELK Aegviidu Aleksandri koguduse kiriku aadress Mäe 3, Aegviidu alev, Harju maakond. Kirik kuulub EELK Järva praostkonda.
Aegviidu

Aegviidu on alev Harju maakonnas Anija vallas.
Aastatel 1993–2017 oli Aegviidu alevvald (kohaliku omavalitsuse üksus). Eesti omavalitsuste haldusreformi käigus 2017. aasta sügisel liitus Aegviidu Anija vallaga.
Aegviidu piirneb lõunas Lääne-Viru maakonna Tapa vallaga.
Valla staatuse sai alev 25. augustil 1993.
Aegviidu viimane vallavanem oli Riivo Noor.
Ajalugu.
Aegviidut on esmamainitud 1529. aastal nimega "Aykeuyte" (tegemist oli Lehtse mõisale kuulunud metsaperega). 18. sajandi alguses asus Aegviidus kõrts. 1796. aastast pärineval Ludwig August Mellini "Liivimaa atlase" kaardil on Aegviidu kohta kasutusel nimekuju "Aegwid".
Kohas, kus Piibe maantee ristub raudteega, asusid juba 1820. aastatel hobupostijaam ja Lehtse mõisnike jahiloss. Hiljem rajati piirkonda ka Ambla kihelkonna Lehtse mõisa karjamõis (saksa keeles "Charlottenhof"). Kunagise karjamõisa ala kutsutakse tänini nimega "Poolemõisa".
Aegviidust palju varem on mainitud Kosenõmme küla, mis 1970. aastatel Aegviiduga kokku kasvas. 16. sajandi alguses üksiktaluna esinenud Kosenõmmet mainitakse koos veskiga juba aastal 1379 ("Cosgenomne", "Cosghenmomme").
Nimi.
Rahvajutu järgi ei tulevat Aegviidu nimi sõnadest "aega veetma", kuigi tegemist on kauni suvituskohaga, vaid see pidavat pärinema 18. sajandist, kui läbi soode ja rabade rajati Piibe maanteed. Maantee ehitamine võttis väga kaua aega ja sellest tuligi nimi Aegviidu. Tegelikult on nimi vanem ja nime algusosa on ka nimetavas, mitte omastavas käändes.
Aegviidu nime on seostatud ka püha Aegidiuse nimega ja mehenimega Viidu. Ent kuna Aegidiuse kultuse Eesti aladele levimise kohta puudub ajalooline tõestusmaterjal ja nimi Viidu on pigem levinud Lõuna-Eestis, ei peeta neid võimalusi tõenäoliseks.
Aegviidu saksakeelne nimi on "Charlottenhof" (kui Aegviidu alad kuulusid Lehtse parun Hoyningen-Huenele, kes nimetas ta selle oma tütre järgi). Vahel kutsutakse Aegviidut ka Kõrvemaa pealinnaks.
1935. aasta 30. juunil avati Aegviidus supelbassein.
Seltsitegevus.
1930. aastal tegutses Aegviidus kolm seltsi:
Elanikkond.
1970 elas Aegviidus 1250 inimest, 1979. aastal 1311, 1980. aastal 1319 ja 1988. aastal 1171 elanikku. 
Aegviidu sõprusvald oli Ylihärmä vald Soomes.
Tänavad.
Aegviidus asuvad järgmised tänavad:
Anija vald (2002)

Anija vald oli kohaliku omavalitsuse üksus Eestis Harju maakonna idaosas.
Valla pindala oli 517 km² ning see kuulus pindalalt suurimate kohalike omavalitsusüksuste sekka.
Anija valda ümbritsesid Kose, Raasiku, Jõelähtme, Kõue, Aegviidu ja Kuusalu vald Harju maakonnas, Albu vald Järva maakonnas ning Tapa vald Lääne-Virumaal.
Vald hõlmas ajaloolise Harju-Jaani kirikukihelkonna idaosa, mõningaid alasid ajaloolise Kose kirikukihelkonna põhjaosas (Pikva, Alavere ja Voose ümbrus) ning vähese asustusega metsaseid alasid ajaloolise Ambla kirikukihelkonna lääneosas (Mustjõe ja Pillapalu ümbruses).
Valla elanike arv 1. jaanuar 2016 seisuga oli Statistikaameti andmetel 5474 ja rahvastikuregistri järgi 5618.
Anija vallavanem oli Arvi Karotam.
2017. aastal ühinesid senine Anija vald ja Aegviidu uueks Anija vallaks.
Asustus.
Linn.
Anija vallas asus üks linn – Kehra.
Ajalugu.
Anija vald Harju-Jaani kihelkonnas rajati 19. sajandil Anija mõisa territooriumi talumaid hõlmava tüüpilise mõisavallana. 19. sajandi lõpul ja 20. sajandi esimesel poolel toimunud valdade liitmisel muutus vald algsest suuremaks, hõlmates selle järel ka Paasiku, Kehra ja teisi mõisatele kuulunud maid. Vald likvideeriti 1950. aasta haldusreformiga (analoogiliselt teiste Eesti valdadega) ning taastati nõukogudeaegse Anija külanõukogu põhjal ja piirides 16. jaanuaril 1992. Lõplikud piirid sai vald 2002. aastal, mil vallaga ühines Kehra linn (seni eraldiseisev omavalitsusüksus, mida Anija vald rõngasvallana ümbritses).
Valla kolmekümne ühest külast on esmamainitud 1241. aastal välja antud Taani hindamisraamatus neljateistkümmet küla. Valla maa-alal asus mitu mõisat: 1914. aasta seisuga olid need Anija, Paasiku, Kehra, Kaunissaare, Kaserahu, Pikva ja Alavere peamõisad, lisaks veel mitu kõrval- ja karjamõisat.
Vallale nime andnud Anija mõisast on kirjalikke teateid 1482. aastast. Mõisnikuks oli siis rüütel Herman Soge (Zoege).
2017. aastal ühinesid Anija vald ja Aegviidu uueks Anija vallaks.
Rannamõisa kirik

Rannamõisa kirik asub Harjumaal Harku vallas. Kirik on ehitatud põhiliselt aastatel 1900–1901 ja pühitsetud pühakojaks 17. juulil 1905. 
Sisetööd jätkusid 1906–1907, käärkamber lisati 1923–1925. Esialgsed võimalikud asukohad olid ka Hüüru ja Muraste. 
Kuni aastani 1937 allus kirik Keila kogudusele ja kandis Ranna kabeli nime. Iseseisvaks koguduseks saadi konsistooriumi otsusega 1937. a septembris.
Kalmistut hakati põldudele rajama 1899. aastal, kui laoti paekivist külgaiad, ja see pühitseti sisse 21. juulil 1902. Kalmistut on laiendatud 1920. aastatel ja XXI sajandi alguses. 
2000. aastal võitis Rannamõisa kirik asutuste kategoorias Harku valla heakorrakonkursi.
Rannamõisa kirik asub Tallinna–Rannamõisa–Kloogaranna tee ääres, Tabasalust paar kilomeetrit Vääna-Jõesuu pool.
Kirikut kasutab EELK Rannamõisa kogudus.
Kiriku juures asub Rannamõisa kalmistu.
Kõrisõlm

Inimese kõri asetseb kõhrest toestikus, mida seovad sidemed ja lihas. Eespool on kilpkõhr, mis tekitab kaela eesmisse ossa muhu, mida nimetatakse kõrisõlmeks ehk aadamaõunaks (ladina keeles "pomum Adami", meditsiiniline termin prominentia laryngea). See on koht, kus kilpkõhre kaks plaati kokku saavad (keeleluu all). 
Kõrisõlme kujunemine.
Poistel kasvab kõri puberteedieas meessuguhormoonide tõttu tunduvalt rohkem kui tüdrukutel, mistõttu aadamaõun on täiskasvanud meestel palju silmatorkavam kui naistel ning puberteedieelsetel tüdrukutel ja poistel. See kõri kasvamine tekitab teismelistel poistel ka häälemurde. 
Esteetiline mõju.
Hormoonasendusteraapia ei mõjuta transsoolistel naistel pärast puberteeti väljakujunenud kõrisõlme suurust ega väljanägemist. Aadamaõuna vähendamiseks tehakse mõnikord plastiline operatsioon. Seda operatsiooni ("trachea shave") tehakse mõnikord ka meestele kosmeetilise operatsioonina. 
Pulsi leidmine.
Kui esmaabi vajaval haigel ei õnnestu leida pulssi randmelt, siis otsitakse seda kolme keskmise sõrmega aadamaõuna ühelt küljelt.
Aadamaõun võitluskunstides.
Jaapani võitluskunstis on aadamaõuna ründamine üks võtteid. 
Nime päritolu.
Arvatakse, et aadamaõuna nimetus tuleb kujutlusest, et selle põhjuseks on keelatud vili, mis Aadamale kurku kinni jäi. 
Aadamaõun primaatidel.
Aadamaõun esineb ka teiste primaadiliikide isasisenditel.
Austraalia grand prix

Austraalia "grand prix" on Austraalias peetav võidusõit suurele auhinnale, praegu Vormel 1 maailmameistrivõistluste esimene etapp.
Tähtsaid võidusõite on Austraalias peetud juba alates 20. sajandi esimesest poolest, kui võistlussarja F1 (Vormel 1) veel olemaski ei olnud. 1950. aastatel sõideti mitu korda Albert Parki rajal, kuid maailmameistrivõistluste kavasse seda ei võetud, olgugi et paljud kuulsad tähed võistlustest osa võtsid.
Austraalia etapp sai Vormel 1 maailmameistrivõistluste osaks aastal 1985, kui Adelaide'i tänavaringrajal peeti esimene etapp. Ringrada oli kurikuulus oma raskuse poolest, eriti sõitjatele ja käigukastidele. Kõige kuulsam sõit peeti kahtlematult aastal 1986, kus Nigel Mansell, Nelson Piquet ja Alain Prost võitlesid ikka tiitli pärast. Mansell vajas vaid kolmandat kohta, et kindlustada maailmameistritiitel, samal ajal kui Prost ja Piquet vajasid võitu ja seda, et Mansell halvema kui kolmanda koha saaks. Mansell juhtis sõitu piisava eduga ja ainult paar ringi oli lõpuni jäänud, kui tema vormeli tagumine ratas auto küljest suure kiiruse juures lahti tuli ja ära "lendas". Auto tekitas stardisirge lõpus tohutult sädemeid, kui põhi mööda asfalti libises. Mansellil õnnestus saavutada auto üle kontroll ning juhtida raja kõrvale ohutusse kohta. Prost võttis esikoha ja võitis meistrivõistlused. Ka Prost oli ebaõnnestumisele lähedal, kui tema autol auringi läbides kütus otsa sai.
1996. aastal vahetati Austraalia "grand prix" toimumiskoht Melbourne'i vastu, kus oli uuesti üles ehitatud Albert Parki tänavaringrada. See tekitas vastuolusid, sest mitmed austraallased olid vastu avaliku pargi lühiajalisele sulgemisele igal aastal võidusõitude tarbeks. Väideti, et valitsus oleks pidanud sama rahaga kuhugi mujale raja ehitama. Valitsus õigustas oma seisukohti sellega, et etapi toimumise korral on majanduslik kasu palju suurem kui raja ehitamiseks ja etapi korraldamiseks kuluv raha.
2001. aastal toimus Albert Parki ringrajal avarii, kui Ralf Schumacheri ja Jacques Villeneuve'i vahelisest kokkupõrkest rehv läbi raja barjääris olnud tühimiku välja lendas, tappes vabatahtliku rajatöötaja.
2002. aasta sündmustest väärib mainimist austraalia võidusõitja Mark Webber, kes oma Minardiga suutis teiste ebaõnne ära kasutades viiendal kohal lõpetada. Ta suutis oma selja taga hoida palju kiiremini liikunud soomlast Mika Salot Toyotal. Webberist ja Minardi võistkonna pealikust Paul Stoddartist said silmapilkselt rahvuskangelased, varjutades isegi Michael Schumacheri võitu.
2005. aastal võitis sõidu Giancarlo Fisichella.
Austraalia "grand prix" võitjad.
"Roosal taustal võistlused ei olnud osa Vormel 1 maailmameistrivõistlustest."
Vormel 1 etappide loend

Vormel 1 etappide loend loetleb Vormel 1 etappe, kusjuures ringrajad ei ole tähtsad. Ringradade kohta vaata Vormel 1 ringradade loend.
1856

1856. aasta (MDCCCLVI) oli 19. sajandi 56. aasta.
1851

1851. aasta (MDCCCLI) oli 19. sajandi 51. aasta.
1855

1855. aasta (MDCCCLV) oli 19. sajandi 55. aasta.
1854

1854. aasta (MDCCCLIV) oli 19. sajandi 54. aasta.
1853

1853. aasta (MDCCCLIII) oli 19. sajandi 53. aasta.
1852

1852. aasta (MDCCCLII) oli 19. sajandi 52. aasta.
1850

1850. aasta (MDCCCL) oli 19. sajandi 50. aasta.
1849

1849. aasta (MDCCCXLIX) oli 19. sajandi 49. aasta.
1844

1844. aasta (MDCCCXLIV) oli 19. sajandi 44. aasta.
1848

1848. aasta (MDCCCXLVIII) oli 19. sajandi 48. aasta.
Sündmused maailmas.
1848. aasta revolutsioonid: Euroopas ja kogu maailmas toimusid rahvuslikud revolutsioonid, mis suruti monarhistlike režiimide poolt maha.
1847

1847. aasta (MDCCCXLVII) oli 19. sajandi 47. aasta.
1846

1846. aasta (MDCCCXLVI) oli 19. sajandi 46. aasta.
1845

1845. aasta (MDCCCXLV) oli 19. sajandi 45. aasta.
1843

1843. aasta (MDCCCXLIII) oli 19. sajandi 43. aasta.
1842

1842. aasta (MDCCCXLII) oli 19. sajandi 42. aasta.
1841

1841. aasta (MDCCCXLI) oli 19. sajandi 41. aasta.
1840

1840. aasta (MDCCCXL) oli 19. sajandi 40. aasta.
1839

1839. aasta (MDCCCXXXIX) oli 19. sajandi 39. aasta.
1838

1838. aasta (MDCCCXXXVIII) oli 19. sajandi 38. aasta.
1837

1837. aasta (MDCCCXXXVII) oli 19. sajandi 37. aasta.
1836

1836. aasta (MDCCCXXXVI) oli 19. sajandi 36. aasta.
1835

1835. aasta (MDCCCXXXV) oli 19. sajandi 35. aasta.
1834

1834. aasta (MDCCCXXXIV) oli 19. sajandi 34. aasta.
1833

1833. aasta (MDCCCXXXIII) oli 19. sajandi 33. aasta.
1832

1832. aasta (MDCCCXXXII) oli 19. sajandi 32. aasta.
1831

1831. aasta (MDCCCXXXI) oli 19. sajandi 31. aasta.
1830

1830. aasta (MDCCCXXX) oli 19. sajandi 30. aasta.
1829

1829. aasta (MDCCCXXIX) oli 19. sajandi 29. aasta.
1828

1828. aasta (MDCCCXXVIII) oli 19. sajandi 28. aasta.
1827

1827. aasta (MDCCCXXVII) oli 19. sajandi 27. aasta.
1826

1826. aasta (MDCCCXXVI) oli 19. sajandi 26. aasta.
1825

1825. aasta (MDCCCXXV) oli 19. sajandi 25. aasta.
1824

1824. aasta (MDCCCXXIV) oli 19. sajandi 24. aasta.
1823

1823. aasta (MDCCCXXIII) oli 19. sajandi 23. aasta.
1822

1822. aasta (MDCCCXXII) oli 19. sajandi 22. aasta.
1821

1821. aasta (MDCCCXXI) oli 19. sajandi 21. aasta.
1820

1820. aasta (MDCCCXX) oli 19. sajandi 20. aasta.
1819

1819. aasta (MDCCCXIX) oli 19. sajandi 19. aasta.
1818

1818. aasta (MDCCCXVIII) oli 19. sajandi 18. aasta.
1817

1817. aasta (MDCCCXVII) oli 19. sajandi 17. aasta.
1816

1816. aasta (MDCCCXVI) oli 19. sajandi 16. aasta.
1815

1815. aasta (MDCCCXV) oli 19. sajandi 15. aasta.
1814

1814. aasta (MDCCCXIV) oli 19. sajandi 14. aasta.
1812

1812. aasta (MDCCCXII) oli 19. sajandi 12. aasta.
1811

1811. aasta (MDCCCXI) oli 19. sajandi 11. aasta.
1810

1810. aasta (MDCCCX) oli 19. sajandi 10. aasta.
1809

1809. aasta (MDCCCIX) oli 19. sajandi 9. aasta.
1808

1808. aasta (MDCCCVIII) oli 19. sajandi 8. aasta.
1807

1807. aasta (MDCCCVII) oli 19. sajandi 7. aasta.
1806

1806. aasta (MDCCCVI) oli 19. sajandi 6. aasta.
1805

1805. aasta (MDCCCV) oli 19. sajandi 5. aasta.
1804

1804. aasta (MDCCCIV) oli 19. sajandi 4. aasta.
1803

1803. aasta (MDCCCIII) oli 19. sajandi 3. aasta.
1802

1802. aasta (MDCCCII) oli 19. sajandi 2. aasta.
1801

1801. aasta (MDCCCI) oli 19. sajandi 1. aasta.
1800

1800. aasta (MDCCC) oli 18. sajandi 100. aasta.
Harkujärve kogukonnakirik

Harkujärve kogukonnakirik (varem Püha Esimärter Stefanose kirik, ka Harkujärve Stefanose kirik) on kirik Harjumaal Harkujärve külas. See ehitati 1994. aastal. Aastast 2014 on seal luterlikud jumalateenistused. Aprillis 2018 kinnitas EELK kirikukogu formeerunud koguduse Harkujärve koguduseks.
Kiriku arhitekt oli Jaak Kuriks ja ehituse metseen Aino Järvesoo. 
Püha Esimärter Stefanose kirik kuulus alguses Eesti Karismaatilise Episkopaalkiriku Harkujärve Püha Esimärter Stefanose kogudusele (praegu Stefanose kogudus). 2012. aasta jaanuarist peab Stefanose kogudus teenistusi aadressil Koskla tänav 2.
Mais 2014 koostati notariaalne ostu-müügileping MTÜ Harkujärve Kiriku Taastamise Seltsi ja Eesti Karismaatilise Episkopaalkiriku vahel ja sellega läks kirikuhoone Eesti Evangeelse Luterliku Kiriku käsutusse. 28. septembril 2014 kell 17.00 alanud jumalateenistusel pühitses EELK peapiiskop Andres Põder Harkujärve kogukonnakiriku. Harkujärve kogudus oli kuni 2018. aasta aprilli kirikukogu otsuseni sisuliselt Tallinna Peeteli koguduse tütarkogudus.
Kiriku aadress on Kiriku tee 2, Harkujärve küla, Harjumaa.
Gallium

Gallium on keemiline element järjenumbriga 31. Omadustelt on gallium metall.
Tal on kaks stabiilset isotoopi massiarvudega 69 ja 71.
Normaaltingimustel stabiilne vorm on hõbedane tahke aine tihedusega 5,9 g/cm³.
Galliumil on eripärased füüsikalised omadused. Nimelt sulab tahke gallium temperatuuril 29,8 kraadi Celsiust ja tõmbub seejuures umbes 3,1% kokku. Sulagalliumil aga on tugev kalduvus alla jahtuda, mistõttu ta võib toatemperatuuril pikka aega vedelana püsida ja tahke galliumi saamiseks on sageli vaja olemasolev tahke gallium vedela galliumiga kokkupuutesse viia. Kuid gallium võib ka iseenesest tahkuda ja kuna ta tahkudes paisub, on see ohtlik nõudele, kus gallium on. Samuti moodustab gallium paljude metallidega sulameid; see kahjustab neid metalle.
Elavhõbedaga gallium ei segune. Erinevalt elavhõbedast on galliumil väga kõrge keemistemperatuur: 2204 kraadi Celsiust, mistõttu vedel gallium aurab vähe isegi kõrgel temperatuuril. Erinevalt elavhõbedast märgab gallium hästi klaasi ja portselani, moodustades hea peegelkihi.
Galliumi ühendid arseeniga võimaldavad luua väga heade omadustega pooljuhte, mille elektrilised parameetrid ja temperatuuritaluvus on tunduvalt paremad kui räni (Si) baasil loodud pooljuhtidel. Galliumarseniid (GaAs) on pooljuhtseadiste uuema põlvkonna materjal.
Arseen

Arseen on keemiline element järjenumbriga 33.
Nimetus on tulnud kreekakeelsest sõnast "arsenikon" 'mehelik, tugev', millega Dioskurides 1. sajandil nimetas auripigmenti selle tugeva mürgisuse pärast. Nimetust mõjutas nähtavasti selle mineraali pärsiakeelne nimetus "zarnik" 'kuldkollane', mis oli teada semi keelte vahendusel (praegu زرنيخ ).
Arseeniühendid on tuntud juba antiikajast. Keemilise elemendina määratles arseeni Antoine Lavoisier aastal 1789.
Arseenil on üks stabiilne isotoop massiarvuga 75.
Omadustelt on arseen poolmetall. 
Ta esineb mitme allotroopse vormina. Normaaltingimustel on stabiilseim hall, rabe tahke aine tihedusega 5,7 g/cm³. Atmosfäärirõhul kuumutamisel arseen ei sula, vaid sublimeerub temperatuuril 614 °C. Kõrgemal rõhul sulab arseen temperatuuril 817 °C.
Arseeniühendeid on palju ja arseeni varud on praktiliselt piiramatud. Lihtainena esineb arseen harva. 
Kõik vees lahustuvad arseeniühendid on inimorganismile mürgised. Tuntuim neist on As4O6 ehk rahvapäraselt arseenik. Surmav kogus inimesele on 0,05–0,1 g. Pikka aega arvati, et Napoleon I suri arseenimürgistusse. Arseeni kasutatakse ka rotimürkide koostises.
Galliumi ühendid arseeniga võimaldavad luua väga heade omadustega pooljuhte, mille elektrilised parameetrid ja temperatuuritaluvus on tunduvalt paremad kui räni (Si) baasil loodud pooljuhtidel. Galliumarseniid (GaAs) on pooljuhtseadiste uuema põlvkonna materjal.
Seleen

Seleen on keemiline element järjenumbriga 34, mittemetall.
Tal on 6 stabiilset isotoopi massiarvudega 74, 76, 77, 78, 80 ja 82.
Seleenil on mitu allotroopset vormi. Levinuim neist on hall pooljuhtiv tahke aine tihedusega 4,8 g/cm³, mis sulab temperatuuril 217 °C ja keeb temperatuuril 684 °C.
Rubiidium

Rubiidium on keemiline element järjenumbriga 37.
See esineb looduses kahe isotoobina. Rubiidium-85 on stabiilne. Rubiidium-87 on radioaktiivne, poolestusajaga 47 miljardit aastat.
Omadustelt on rubiidium leelismetall. 
Normaaltingimustel on see pehme hõbedane metall tihedusega 1,53 g/cm3, mis sulab temperatuuril 39 °C ja keeb temperatuuril 688 °C.
Keemiliselt on rubiidium väga aktiivne. Reaktsioon õhuhapnikuga põhjustab rubiidiumi iseenesliku süttimise õhu käes.
Rubiidiumi koos tseesiumiga avastasid 1860. aastal saksa keemik Robert Wilhelm Bunsen ja saksa füüsik Gustav Robert Kirchhoff.
Nõmme Rahu kirik

Nõmme Rahu kirik (allikates ka Nõmme Rahukirik) on kirik Tallinnas Nõmmel, mida kasutab EELK Nõmme Rahu kogudus. See on Nõukogude Venemaa ja Eesti Vabariigi vahel 2. veebruaril 1920 sõlmitud Tartu rahulepingu mälestuskirik.
Ajalugu.
Nõmme Rahu kiriku hoone ehitas Nikolai von Glehn 1901. aastal tööstushooneks, kus tegutses valukoda.
Pärast valukoja pankrotti minekut 1904. aastal anti hoone vennastekogudusele, 1905. aastast on seal peetud luteriusu teenistusi. 1913. aastal kinkis Glehn hoone kogudusele (omand vormistati ümber alles 1927. aastal).
1918. aastal ehitati hoonele juurde torn, 1921. aastal sai kirik elektrivalgustuse ning 1923. aastal ehitati ümber interjöör.
1924. aastal tegi tolleaegne koguduse õpetaja Anton Eilart ettepaneku nimetada kirik Tartu rahu mälestuskirikuks. 30. märtsil 1924 nimetati kirik Rahukirikuks ning kogudus Rahukoguduseks.
1931. aastal ehitati hoone arhitekt Friedrich Wendachi projekti järgi ümber. Ehitati uus kumer lagi ja orelikoor, vahetati põrand. Pappkatus asendati plekk-katusega, lammutati vana koor, koguduse tuba ja kirikus sees olnud käärkamber. Kaguküljele ehitati juurde leerisaal.
Aastatel 1979–1982 tehti kirikus remonti, vahetati välja elektrisüsteem ja paigaldati uus küttesüsteem. 1990. aastal viidi kirikusse Võnnu vennastekoguduse palvemajast orel, mille oli 1844. aastal valmistatud Tartu meister Ernst Kessler.
Kirik tunnistati 1995. aastal ajaloomälestiseks.
2014. aastal rekonstrueeriti hoone küttesüsteem.
Põllutööriist

Põllutööriist on põlluharimisel kasutatav tööriist.
Sirp

Sirp on tööriist teravilja ja rohu (heina) lõikamiseks.
Sirp on üks vanemaid lõikusvahendeid, neoliitikumi maaviljeluses kasutati tulekivist teraga sirpe. 
See koosneb eest kitsenevast, kaarjast kõverast terast ning lühikesest puust käepidemest. 
Rohusirbid on lühikesed, kuid väga kõverad.
Muinaskreeklastel oli sirp maaharimise sümbol ning seetõttu ka Demeteri atribuut. 
Sirp ja vasar on talurahva ja proletariaadi liidu sümbol.
Eesti alad.
Pronksiajal Eestis kasutusel olnud sirp oli väike ja suhteliselt sirge teraga. Vanem rauast sirbitüüp, mis võeti kasutusele 1. sajandil pKr, oli 3,5–4,5 cm laiuse kaarja teraga, mille külge oli needitud kõver vars. Sellist kasutati veel 19. sajandil Lääne-Eestis ja saartel. Praegu tuntud vormi omandasid eesti sirbid keskajal. Eestis ja Baltikumis kasutati Vene aladel levinud tüüpi sirpi, millel oli 2,5–3 cm laiune tugevasti kaardus peenehambuline tera ning lühike sirge, sirbirootsu otsa kinnitatud vars. Sirp oli põhiliselt naiste tööriist. 19. sajandi keskpaigani lõigati sirbiga kõiki vilju, hiljem peamiselt rukist. Sajandi lõpus hakkas vikat sirpi viljalõikusel kõrvale tõrjuma.
Võru murdes on selle lõikeriista nimetus "tsirp", tegusõna sirbiga viljalõikuse kohta oli saarte murdes "õsuma", lõunaeesti murretes "põimima".
Nioobium

Nioobium on keemiline element järjenumbriga 41.
Tal on üks stabiilne isotoop massiarvuga 93.
Omadustelt on nioobium metall. Tema tihedus normaaltingimustel on 8,57 g/cm³ ja sulamistemperatuur 2477 Celsiuse kraadi. Nioobium on teist tüüpi ülijuht temperatuuril alla 9.2 K.
Ajalugu.
Nioobiumi avastas Charles Hatchett 1801 kolumbiidimaagis, mille 1750. aastatel esimene Connecticuti kuberner John Winthrop Inglismaale tõi.
Nioobiumi ja talle lähedast tantaali aeti korduvalt segi, kuni 1846. aastal Heinrich Rose ja Jean Charles Galissard de Marignac elemendi uuesti avastasid. Olles Hatchetti tööst teadmatuses, nimetasid nad elemendi tema sarnasuse tõttu tantaaliga nioobiumiks vanakreeka mütoloogia tegelaskuju Niobe järgi, kes oli Tantalose tütar. 1864. aastal sai Christian Blomstrand esimesena puhast nioobiumi nioobiumkloriidi kuumutamisel vesinikus.
Hatchett nimetas elemendi kolumbiumiks (Cb), ent Rahvusvaheline Puhta ja Rakenduskeemia Liit (IUPAC) nimetas alles 1950. aastal pärast sajandipikkust vaidlust 41. elemendi nioobiumiks. See oli teatud mõttes kompromiss, sest euroopa nimetuse eelistamisele nioobiumi puhul vastas ameerika nimetuse eelistamine, kus volframi ingliskeelseks nimetuseks võeti "tungsten". Kõik ameeriklased ei nõustunud sellega ja tänini nimetavad paljud USA metallurgid ja metallitootjad nioobiumi kolumbiumiks.
1799

1799. aasta (MDCCXCIX) oli 18. sajandi 99. aasta.
1798

1798. aasta (MDCCXCVIII) oli 18. sajandi 98. aasta.
1797

1797. aasta (MDCCXCVII) oli 18. sajandi 97. aasta.
1796

1796. aasta (MDCCXCVI) oli 18. sajandi 96. aasta.
1795

1795. aasta (MDCCXCV) oli 18. sajandi 95. aasta.
 "Idiotikon der deutschen Sprache in Lief- und Ehstland" (August Wilhelm Hupel)
Heinatööriistad

Heinatööriistad on tööriistad, mida kasutati või kasutatakse heina (tavaliselt loomasöödaks) niitmisel, kuivatamisel, kogumisel, transportimisel jm käitlemisel ehk heinatöödel.
Enne mehhaniseerimise levikut olid tavalisemateks heinatööriistadeks vikat, hang ja reha. Vikatiga (vahel ka sirbiga) niideti hein maha. Kuivavat heina ehk loogu pöörati ümber ehk kaarutati reha abil. Reha abil riisuti ka kuiv hein kokku ning pandi kokku rõukudeks, saadudeks või kuhjadeks, kust see hiljem hangu ehk heinaviglaga vankrile tõsteti, heinaküüni juurde veeti ja sinna hoiule paigutati.
Eestis on leitud nooremast rauaajast pärinevaid heinaniiduvikatite teri.
19. sajandi teisel poolel tulid üldisele kasutusele hobuse veetavad masinad: niidumasin ja looreha.
Kuiva heina ja põhu pressimiseks ning kinnisidumiseks traadi või nööriga kasutatakse heinapressi. Eristatakse kolbheinapresse, mis valmistavad risttahukakujulisi pakke ja rullipresse, mis veeretavad-keeravad heinavaalu silindrilisteks rullideks.
1790

1790. aasta (MDCCXC) oli 18. sajandi 90. aasta.
1792

1792. aasta (MDCCXCII) oli 18. sajandi 92. aasta.
1794

1794. aasta (MDCCXCIV) oli 18. sajandi 94. aasta.
1791

1791. aasta (MDCCXCI) oli 18. sajandi 91. aasta.
1793

1793. aasta (MDCCXCIII) oli 18. sajandi 93. aasta.
1775

1775. aasta (MDCCLXXV) oli 18. sajandi 75. aasta.
1776

1776. aasta (MDCCLXXVI) oli 18. sajandi 76. aasta.
1789

1789. aasta (MDCCLXXXIX) oli 18. sajandi 89. aasta.
1777

1777. aasta (MDCCLXXVII) oli 18. sajandi 77. aasta.
1778

1778. aasta (MDCCLXXVIII) oli 18. sajandi 78. aasta.
1779

1779. aasta (MDCCLXXIX) oli 18. sajandi 79. aasta.
1785

1785. aasta (MDCCLXXXV) oli 18. sajandi 85. aasta.
1784

1784. aasta (MDCCLXXXIV) oli 18. sajandi 84. aasta.
1788

1788. aasta (MDCCLXXXVIII) oli 18. sajandi 88. aasta.
1787

1787. aasta (MDCCLXXXVII) oli 18. sajandi 87. aasta.