Bitt

Bitt (inglise keeles "bit" sõnadest binary digit, binaarnumber) on informaatikas ja infotehnoloogias digitaalkujul esitatud andmete mõõtühik, vastab ühele kahendkohale 0 või 1. 1 bitt on vähim käsitletav andmehulk. 8 bitti moodustavad infohulga ühiku bait.
Bitt tähistab loogilist seisundit, millel on üks kahest võimalikust väärtusest. Neid väärtusi esitatakse kõige sagedamini kas "1" või "0", kuid kasutatakse ka muid esitusviise, nagu tõene/vale, jah/ei, sisse/välja või +/–.
Seos nende väärtuste ja nende aluseks oleva mälu või seadme füüsiliste olekute vahel on kokkuleppeline ning isegi ühe ja sama seadme või programmi piires võidakse kasutada erinevaid määranguid. Sõltumatult füüsikalisest esitusest võib bitti vaadelda kui üht kahest võimalikust sündmusest või seisundist.
Ühesugust binaar- ehk kahendarvude rühma nimetatakse bitijadaks, bitivektoriks, ka ühe-või mitmemõõtmeliseks bitimassiiviks. Kaheksast bitist koosnevat rühma nimetatakse üheks baidiks, kuigi ajalooliselt ei ole baidi suurus rangelt määratletud.
Infoteoorias on üks bitt juhusliku binaarse muutuja informatsiooni entroopia, kusjuures muutujaon on võrdse tõenäosusega 0 või 1.
Standardi IEC 80000-13:2008 kohaselt on ühiku bitt tähis „bit, varasema standardi IEEE 1541-2002 järgi väiketäht b. Viimase kasutamine tekitas segadust, sest suurtäht B on rahvusvaheliselt baidi standardsümbol.
Ajalugu.
Andmete kodeerimist diskreetsete bittidega kasutati Basile Bouchoni ja Jean-Baptiste Falconi (1732) leiutatud augukaartides, mida arendas edasi Joseph Marie Jacquard (1804) ja mille võtsid hiljem kasutusele Semjon Korsakov, Charles Babbage, Herman Hollerith ja varased arvutitootjad, nagu IBM. Selle idee üheks variandiks oli perforeeritud paberilint. Kõigis neis süsteemides kandis andmekandja (kaart või lind) põhimõtteliselt augu positsioonide massiivi; iga positsiooni võis kas läbi lüüa või mitte, kandes seega ühte bitti teavet. Teksti kodeerimist bittidega kasutati ka Morse koodis (1844) ja varajases digitaalses sideseadmes, näiteks börsiliinimasinates (1870).
Ralph Hartley tegi 1928. aastal ettepaneku kasutada logaritmilist infomõõdustikku. 
1948. aastal kasutas Claude E. Shannon esimest korda sõna "bit" oma fundamentaalses artiklis "A Mathematical Theory of Communication". 
Ta omistas selle päritolu John W. Tukeyle, kes kirjutas 9. jaanuaril 1947 Bell Labsi memo, milles ta lühendas "binaarse infokvoodi" lihtsalt "bitiks".
Salveestamine.
Kõige varasemates mitteelektroonilistes andmetöötlusseadmetes, nagu Jacquardi kangastelgede või Babbage'i analüütilise mootori puhul, salvestati bit sageli mehaanilise hoova või hammasratta asendina või paberkaardi või -lindi konkreetses punktis oleva augu olemasolu või puudumise kujul. Esimesed elektrilised diskreetse loogika seadmed (näiteks liftide ja valgusfooride juhtimisahelad, telefonilülitid ja Konrad Zuse arvuti) kujutasid bite elektriliste releede olekuna, mis võisid olla kas "avatud" või "suletud". Kui releed asendati 1940. aastatest alates [[[[elektronlamp]]idega, katsetasid arvutite ehitajad mitmesuguseid salvestusmeetodeid. 1950. ja 1960. aastatel tulid kasutusele magnetilised salvestusseadmed, nagu magnetkärgmälu, magnetlindid, trumlid ja kettad, kus biti kujutas endast ferromagnetilise kile teatava ala magnetiseerimise polaarsust või polaarsuse muutumist . Sama põhimõtet kasutati hiljem 1980. aastatel välja töötatud magnetmullmälus, mida leidub siiani mitmesugustes magnetribaga esemetes, näiteks metroopiletites ja mõnes krediitkaardis.
Muud teabeüksused.
Infoteoorias kasutatavad informatsiooni mõõtühikud on shannon (Sh), naturaalne informatsiooni ühik (nat) ja hartley (Hart). Üks shannon on maksimaalne infokogus, mis on vajalik ühe mälubiti seisundi täpsustamiseks. Need on omavahel seotud järgmiselt: 1 Sh ≈ 0,693 nat ≈ 0,301 Hart.
Mõned autorid defineerivad binit ka kui suvalist informatsiooniühikut, mis on samaväärne mingi kindla, kuid täpsustamata bitide arvuga. 
Viited.
[[Kategooria:Informaatika]]
[[Kategooria:Infotehnoloogia]]