Intressi keeld

 
Intressi ehk kasviku nõudmise tava tekkis Sumeri linnriikide turumajanduslikus kultuuris hiljemalt neljandal aastatuhandel eKr. Intressi nõue oli põhjendatud, kuna laenatud nisuterast tekkis juba tol ajal kuni 5 uut tera (tänapäeval võib see ulatuda 20-ni) ja ka loomad sünnitasid rohkem kui ühe järglase.
Intressi nõuet hakati ebaõiglaseks pidama alles siis, kui arveldusvahendina hakati kasutama aineid või asju, mis ei paljunenud, s.t polnud elusolendid. 
EL direktiivi 2009/110 artikkel 12 keelab e-rahalt intressi nõude ja maksmise kohustuse. Sama sätestab Makseasutuste ja e-raha asutuste seaduse § 6, lg 2: E-raha valdamise ajavahemiku eest ei tohi nõuda ega maksta intressi, muud tasu ega kohaldada muid soodustusi. 
Intressi nõude keeld.
Antiik-Kreeka filosoofia.
Aristoteles (384–322 eKr), kreeka filosoof eristas oma fundamentaalses teose „Poliitika“ I osas tarbimismajandust ("oikonomike") ning raha ja vahetusmajandust ("khrematistike"). Ta leidis, et kaupade ja teenuste vahetamine on loomulik nii looduses kui ka majanduses kui see säilitab tasakaalu, kuid rahamajandus milles raha laenatakse intressi vastu on täiesti ebaloomulik rikkuse kogumise protsess. (Politica I, 10, 1258) Kreeka filosoofide (Aristoteles, skolastikud, kanonistid) arusaam oli ühene: raha ei ole kaup – seega pole ka raha laenamine äri. Raha on väärtuse mõõt ja vahetusvahend ("mensura"), mitte vahetuse objekt.
Judaistlik religioon.
Juudi ühiskonnas oli intressi küsimine ja liigkasuvõtmine keelatud. Mõned väljavõtted Vanast Testamendist:
Islami religioon.
Islami religioon keelas intressi nõudmise ja liigkasuvõtmise (Arabic: ربا ,الربا، الربٰوة‎ 'ribā or al-ribā') kategooriliselt ning see põhimõte kehtib moslemi riikides tänini. Seetõttu võib raha laenamisel nõuda fikseeritud lepingutasu, kuid mitte kasvikut, mis on iseloomulik vaid elavatele asjadele. Mõned väljavõtted koraanist: 
Roomakatoliku kirik.
Clement Aleksandriast (u 150–215), kreeka filosoof, teoloog ja üks varasemaid kirikuisasid pani aluse õiguseusu põhimõttele sõnadega: „"Seadus keelab vennal liigkasuvõtmise; nimetades vennaks mitte ainult seda, kes on sündinud samadest vanematest, vaid ka sama rassi ja sentimentaalsusega sündinuid ... Ärge arvake, et see käsk on heategevuslik!"“ Liigkasuvõtmist kui kõige põlastusväärsemat pattu mõistsid hukka ka järgmised litaaniad: Elvira sinod (306–306), Arles (314), Nizza (325), Kartaago (348), Taragona (516), Aix-la-Chapelle (789), Pariis (829). 
Antiik-Kreeka õpetused, nende hulgas ka intressi keeld, „taasavastati“ Euroopas 12. sajandi alguses. Sellele järgnesid uued kirikukogud: Tours (1153), Lateraani kirikukogu (1179), Lyons (1274) ja Viin (1311).  Ka paavstid Alaksander III aastal 1176 ja Urbanus III aastal 1186 väljastasid dekreedi, millega keelati laenult intressi nõue ja liigkasuvõtmise praktika rahalistes tehingutes. Kuna intressi nõue vormistati sageli muu tehinguna, siis nõudsid kiriklikud seaduseandjad, et rahalaenude andjad peavad deklareerima oma tehingud kirikuraamatutes. Lateraani viies kirikukogu (1512–1517) rõhutas taas, et "„igasugune intressi nõue rahalistes tehingutes on keelatud"“ ja liigkasuvõtmine on patt.
Intressinõude tunnustamine.
Juutide roll.
Kuna viies Moosese raamat lubas juutidel intressi nõuda teiste rahvaste esindajatelt ning seeläbi ka tegeleda liigkasuvõtmisega, siis kasutasid keskaegsed valitsejad selle ära ja lubasid juutidel oma valitsusaladel tegeleda raha vahetamise ja laenamisega.
See oli üheks põhjuseks, miks juudid muutusid lihtrahva hulgas vihatut vereimejateks. Kuna seda rahva meelsust kasutasid valitsejad korduvalt ära neid paljaks röövides ja oma valitsusaladelt välja saates, siis õppisid juudid oma tegelikke tulusid varjama ning kogunenud rikkust hajutama nii, et lõppkokkuvõttes jäi kuningate saak suhteliselt tagasihoidlikuks. Kahju, mis tekkis pikema aja jooksul rahvusvahelise kaubanduse lõppemisest, osutus tegelikult palju suuremaks saadud kasust. Ja eriti suureks osutus kahju seetõttu, et juudid põgenesid pogrommi korraldanud kuninga vaenlaste juurde, kelle majandus puhkes pärast seda õitsele tänu kaubanduse kiirele kasvule.   
Inglismaa arengud.
Inglise kuningad olid ühed esimesed, kes hakkasid 12. sajandi alguses juute taga kiusama (neid vangistades, piinates ja hukates), nende vara ära võtma ja lõpuks neid oma valdustest välja saatma.
Intressi nõude lubatavuse sätestas esimesena kuningas Henry VIII 1545. aastal pärast seda, kui ta oli lõpetanud roomakatoliku kiriku tegevuse oma maadel ning sattunud konflikti Rooma paavstiga, kes keelas tal lahutada abielu Aragoni Katariinaga.
Roomakatoliku kiriku arengud.
Kiriku poolt kehtestatud intressi kogumise keeld pandi proovile esimest korda 1822. aastal, kui Prantsusmaal Lyonis elanud naine keeldus intressi tagastamisest ja patupuhastusest. Piiskop Rhedonile vastati Vatikanist tema olukorra selgitamise palve peale: „"Teatage petitsiooni esindajale, et tema küsimusele antakse vastus õigel ajal; ... vahepeal võib ta saada sakramentaalse vabastuse, kui ta on täielikult valmis alluma kirikukohtule vastavalt Püha Tooli juhtnööridele."“ Seda resolutsiooni lubati Vatikani "Propaganda Kantseleile“ esitatud uue nõude peale täpsustada veelkord 1830. ja 1873. aastal, kuid see täpsustus jäigi saabumata.
Liigkasuvõtmine ja intressi nõudmine on kirikuseaduse järgi endiselt patt. Kanooniline seadus aastast 1917 (Canon # 1543) kohustab piiskoppe endiselt teostama järelevalvet ja nõudma liigkasu riigi tuludesse. (‘"As the administrators are bound to fulfil their office with the solicitude of a good father of a family, they shall invest the surplus revenue of the church to the benefit of the church"’). Tõsi, hiljem on seda täiendatud, et ära tuleb võtta vaid „üleliigne“ intressitulu. Seega praktikas kehtib intressikeeld endiselt, kuid selle nõude täitmise on kirikutegelased lihtsalt „unustatud“.
1980. aastate Ladina-Ameerika võlakriisi ajal palusid kaks Mehhiko katoliiklast, Estelle ja Mario Carota Vatikanilt, selgitust intressikeelu suhtes. Kongregatsioonide kantselei, mida juhtis tol ajal kardinal Joseph Ratzinger (hilisem paavst Benedictus XVI), teatas oma vastuses, et seda doktriini pole kunagi muudetud. Ka katsed saada täiendavaid ekspertarvamusi jesuiitide, augustiinlaste, dominiiklaste, Salvadori ordult ning juhtivatelt teoloogia professoritelt ebaõnnestusid.