tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Tahtamaa

"Tahtamaa" on aastal 2001 ilmunud Jaan Krossi romaan. See oli ühtlasi Jaan Krossi viimane romaan.
Romaani pealkiri "Tahtamaa" on (fiktiivne) kohanimi, mille all kirjanik peab silmas kaasaegset Eestit.
Raamat on tõlgitud soome keelde: "Tahtamaa", Vantaa: Moreeni 2012. Tõlkinud Jouko Vanhanen.
Helmi-Elfriede Arrak

Helmi-Elfriede Arrak (sündinud 18. juulil 1988) on Eesti kunstnik.
2007–2010 õppis ta Tartu Ülikooli maaliosakonnas ja 2010. aastast Tartu Kõrgema Kunstikooli mööbliosakonnas. Põhiliselt kujutab Arrak inimesi, kuulsusi, loomi ja muid tegelasi, kelle kaudu jutustab lugusid, tema looming on visandlik ja illustratiivne. Arraku töid kasutavad mitmed trükiväljaanded.
Helmi Arrak on pälvinud Kau Akadeemia noore kunstniku stipendiumi (2012).
Isiklikku.
Tema vanaisa oli kunstnik Henno Arrak.
Ulvi lasteaed

Ulvi lasteaed on Lääne-Virumaal Vinni vallas Ulvi külas tegutsev lasteaed. Lasteaias on kaks liitrühma - noorem liitrühm ja vanem liitrühm. 
1. septembril 2006 ühendati lasteaed Põlula Põhikooliga; asutuse uueks nimeks sai Põlula Kool.
Mélanie René

Mélanie René (sündinud 1. septembril 1990 Genfis) on Šveitsi laulja.
Mélanie René esindas lauluga "Time to Shine" Šveitsi 2015. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel Viinis. Oma poolfinaalis sai ta nelja punktiga viimase, 17. koha.
Tukkanuotta / Goresoerd

"Tukkanuotta / Goresoerd" on Soome ja Eesti "metal"'i ansamblite Tukkanuotta ja Goresoerd ühisalbum. Album ilmus 2010 ja selle tootis Stay Heavy Records.
Albumil on 4 laulu, millest kaks on ansambli Tukkanuotta ja kaks Goresoerdi esituses:
Stato da Mar

Stato da Mar ehk Domini da Mar ('mereriik/-valdused') tähistas Veneetsia vabariigi mere- ja ülemerevaldusi, mille hulka kuulusid Istria, Veneetsia Dalmaatsia, Veneetsia Albaania, Euboia saarel asunud Veneetisa Negroponte kuningriik, Peloponnesosel asunud Veneetsia Morea kuningriik, Egeuse saared (nn "Saarestiku hertsogiriik"), Kreeta (tollase nimega Candia kuningriik) ja Veneetsia Küpros.
Stato da Mar oli üks osa Veneetsia valduste kolmest osast. Teised kaks olid doodžile alluv Dogado ja Domini di Terraferma (maismaavaldused Põhja-Itaalias).
Ajalugu.
Veneetsia meretaguse impeeriumi loomine algas aasta 1000 paiku Dalmaatsia vallutamisega ja impeerium jõudis oma suurima ulatuseni Neljanda ristisõja lõppedes aastal 1204, mil Veneetsia vabariik omandas suure osa Bütsantsi maadest. Ent enamikku neist aladest Veneetsia tegelikult ei kontrollinud ja neid valitsesid Bütsantsi riigi järglased Epeirose despootkond, Nikaia keisririik ja Trapezundi keisririik. Lisaks kaotati suur osa valdustest peagi taas kui Nikaia Bütsantsi keisririik suutis Bütsantsi aastal 1260 tagasi vallutada.
Üha suureneva Osmanite riigi surve all kaotati ja korraldati ümber paljud territooriumid. Olulisemad riikidevahelised konfliktid olid seitse Osmanite-Veneetsia sõda (vahemikus 15. sajandist 18. sajandini alguseni), Kreeta sõda (1645–1669) ja Morea sõda (1684–1699).
Vabariigi lõpuajaks aastal 1797 (vaata Campo Formio rahu) olid vabariigi ülemerevaldustest alles jäänud Istria, Dalmaatsia, Korfu ja Joonia saared.
Soome ulme

"Soome ulme: ulmeantoloogia" on aastal 2008 ilmunud kogumik (antoloogia), mis sisaldab Arvi Nikkarevi tõlkes kuue soome ulmekirjaniku juttu.
Kogumikus on järgmised jutud:
Immunoloogiline sünaps

Immunoloogiline sünaps ("immunologial synapse", IS) on immunoloogias selgroogsete lümfoid(-immuun)süsteemi talitlusest tulenev eriline rakkude seis ("cluster" või immunokompleks), mille korral tüümusest välja liikunud T-rakud ja antigeene esitlevad rakud või märklaudrakud justkui suhtlevad ja mille õnnestumiseks on vaja T-rakkude retseptorite ja peamise koesobivuskompleksi valke ning aktiveeritakse T-rakud.
Immunoloogilise sünapsi kontseptsioon on vaidluse all, nii kirjeldavad eri autorid immunoloogilist sünapsi ja osalevaid rakke ning retseptoreid erinevalt. Näiteks arvatakse, et immunoloogiliste sünapside moodustamises võivad osaleda peaaegu kõik lümfotsüüdid, näiteks loomulikud tappurrakud, B-lümfotsüüdid, makrofaagid ja märklaudelundite kudede rakud.
Immunoloogilise sünapsi täpse kestuse (kas paar tundi või mitu päeva) kohta andmed puuduvad. Arvatakse, et adhesioonimolekul ICAM-1 saadab migreeruvatele T-rakkudele stoppsignaali, mis algatab IS-i.
Benjamín Prado

Benjamín Prado (sündinud 13. juulil 1961 Madridis) on hispaania kirjanik.
Prado sündis aastal 1961 Madridis. Ta on avaldanud kümmekond luulekogu, paar romaani, mitu aforismikogumikku. 
Tema esimene luuleraamatuke "Un caso sencillo" ilmus aastal 1986, kuid tema enese sõnul hakkas ta luulet kirjutama tunduvalt varem, tema esimesteks suuremateks mõjutajateks olid Bob Dylan, Arthur Rimbaud ja William Blake. Tänu kirjandusõpetaja soovitusele avastas ta enda jaoks Federico García Lorca ja Rafael Alberti. Lisaks on talle mõju avaldanud Paul Celan, Robert Lowell, Dylan Thomas, Anna Ahmatova, Marina Tsvetajeva ja Lou Reed. Tema proosat on mõjutanud varem John Steinbeck, Charles Dickens ja Benito Pérez Galdós, hiljem Marguerite Duras, Charles Bukowski ja Mario Vargas Llosa.
Tema loomingut on tõlgitud inglise, prantsuse, saksa, itaalia, taani, kreeka, eesti, läti ja ungari keelde.
Eesti keeles on tema teostest ilmunud "Lumes on tühjus" (2015, sarjas "Loomingu Raamatukogu", tõlkinud Lembit Liivak; originaalis "La nieve está vacía", ilmunud aastal 2000).
Eestlased Soomes

Eestlased Soomes ehk Soome eestlased on Soomes elanud või elavad eestlased. Eestlased on Soomes rahvusvähemus. Eesti kodanikke elas alaliselt Soomes 2024. aasta alguse seisuga 54 900, lisaks ajutiselt 11 950 Eesti kodanikku.
2014. aasta 31. detsembri seisuga 48 354.
Eesti kodanikke elas Soomes 2017. aasta 31. detsembri seisuga 51 539, olles seega suurim rahvusvähemus Soomes. Erinevatel hinnangutel elab Soomes tegelikult, erinevalt Soome ametlikust statistikast, püsivalt umbes 70 000 Eesti kodanikku. Lisaks sellele arvatakse, et peale püsivalt Soomes elavatele ning töötavatele Eesti kodanikele käib ajutiselt tööl või õppimas veel ligi 30 000 Eesti kodanikku.
Eestlased Kabböles.
Ajalooliselt on tuntud 20. sajandi algul eestlaste asutatud Kabböle kaluriküla Pernå (soome Pernaja) vallas (praegu Loviisa). Tänapäeval on Kabböles elavad eestlaste järeltulijad soomestunud/rootsistunud.
Kabböle

Kabböle on Põhja-Eestist Soome rännanud kalurite 1906. aastal asutatud kaluriküla. Küla oli 2010. aastani Pernå (soome keeles "Pernaja") valla alluvuses, pärast seda liideti vald Loviisaga.
Tänapäeval on Kabböles elavad eestlaste järeltulijad soomestunud/rootsistunud.
Eestlased Rootsis

Eestlased Rootsis (ka "rootsieestlased") on Rootsis elanud või elavad eestlased. 
Eestlased on Rootsis vähemusrahvus, keda 2012. aasta lõpu seisuga oli 26 854.
Teise maailmasõja ajal põgenes Eestist Rootsi ligikaudu 30 000 põgenikku ja ligikaudu 7000 eestirootslast ning Rootsis tegutses Vabariigi Valitsus eksiilis.
Eesti kirjandus (toetusprogramm)

"Eesti kirjandus" on Eesti Kultuuriministeeriumi rahastatud programm, mille eesmärk on eesti sõnakunsti arenguks soodsate tingimuste loomine, rahvuskultuuriliselt oluliste väärtteoste kättesaadavaks tegemine, eesti kirjanduse populariseerimine ja kirjandusvaldkonna rahvusvahelistumine.
Programmi kaudu toetatakse:
Kultuuriministeeriumi toetusprogrammi "Eesti kirjandus" tulemusel saab Eesti Rahvusraamatukogu digiarhiivist DIGAR nutiseadmesõbralikus EPUB-vormingus vabalt alla laadida 250 klassika- ja koolikirjanduse teost.
2014. aastal lisandus Eesti Rahvusraamatukogu, Eesti Kirjandusmuuseumi ja Digira OÜ koostöös 87 e-raamatut 35 kirjanikult. Raamatute valikul arvestati riikliku õppekava soovituslikku kirjandust ning lähtuti enamasti autoriõiguse kaitse alt vabadest teostest. Kättesaadavaks said näiteks Betti Alveri "Lugu valgest varesest", Karl Ristikivi "Hingede öö", A. H. Tammsaare romaanisari "Tõde ja õigus", Friedebert Tuglase "Väike Illimar", Marie Underi "Sonetid", Eduard Vilde "Mahtra sõda". Varem on sama programmi raames ilmunud e-raamatud Eduard Bornhöhe, August Kitzbergi, Lydia Koidula, F. R. Kreutzwaldi, Jüri Parijõe jt teostest. 
2014. aasta lõpu seisuga olid neist enim loetud e-raamatud järgmised: "Kuningal on külm: näidend 3 vaatuses" , "Libahunt", "Eesti rahva ennemuistsed jutud", "Mäeküla piimamees", "Elu ja armastus".
Where Is the Love?

"Where Is the Love?" on USA ansambli Black Eyed Peas esitatud laul, mis anti välja singli ja muusikavideona.
Augustibluus

Augustibluus on Haapsalus aastast 1994 toimuv muusikasündmus, Baltimaade suurim bluusifestival.
Festivali pealava asub Haapsalu piiskopilinnuse õuel. Programmi kuuluvad lisaks akustilised kontserdid Haapsalu vanas raudteejaamas, ülesastumised tänavakohvikute terrassidel, luule- ja öökontserdid Haapsalu kuursaalis ning õpitoad Haapsalu kultuurikeskuses. Augustibluusi lavadel on esinenud teiste seas Andy Fairweather Low, Nik West, Candye Kane, Earl Thomas, Omar Kent Dykes, Gene Taylor, Lucky Peterson, Lance Lopez, Coco Montoya, Kirk Fletcher, Jimmy Zavala, Eric Gales, Duke Robillard, Devon Allman, Bob Margolin, Sugaray Rayford, Matt Schofield, Eric Steckel, Tommy Castro &amp; The Painkillers ja The Fabulous Thunderbirds.
Augustibluusi jaoks on aastate jooksul kokku pandud ka festivali eriprojekte, milles on kaasa löönud Tanel Padar, Tõnis Mägi, Ivo Linna, Lenna Kuurmaa, Ott Lepland, Emil Rutiku, Birgit Varjun, Dave Benton, Liis Lemsalu, Birgit Õigemeel, Lauri Pihlap, Riho Sibul, Margus Kappel, Raivo Tafenau, Jan Uuspõld, Ott Sepp, Lea Liitmaa, Juss Haasma, Kaire Vilgats ja paljud teised.
5. augustil 2017 tabas Ukraina ansambli Ivan Blues &amp; Friends solisti Ivan Denõssenkot laval terviserike. Teda küll püüti elustada, kuid ta suri haiglas.
2018. aastal toimus festival Augustibluus 25. korda. Festival pälvis Postimehe Kultuuriveduri tiitli. Esimest korda toimus Augustibluusi raames gospel-bluusikontsert Haapsalu toomkirikus.
2019. aastal toimus Augustibluus 2.–4. augustini. Festivali peaesinejad olid Rick Estrin &amp; The Nightcats ja Jonathon Long USAst.
2020. aastal oli Augustibluusi toimumise kuupäevadeks planeeritud 31. juuli ning 1. ja 2. august, kuid koroonapandeemia tõttu kehtestatud piirangute pärast jäi festival ära.
2021. aastal toimus Augustibluus 30. juulist 1. augustini. Festivali peaesinejateks olid Erja Lyytinen ja Artur Menezes.
2024. aastal tähistas Augustibluus 30. aastapäeva, festivali peaesinejaks oli The Fabulous Thunderbirds USA-st.
Augustibluusi korraldavad Martti Mutli ja Raul Ukareda.
Euroopa Ülemkogu eesistuja

Euroopa Ülemkogu eesistuja (ka "Euroopa Ülemkogu alaline eesistuja", mitteametlikult "Euroopa Liidu president") on Euroopa Liidu kõrgeim esindaja välissuhetes ja Euroopa Ülemkogu kohtumiste juhataja.
Vastavalt Euroopa Liidu lepingu artiklile 15 on tema tööülesanded:
Lisaks esindab ta Euroopa Liitu välissuhetes, eelkõige Euroopa Liidu ühist välis- ja julgeolekupoliitikat puudutavates küsimustes ja rahvusvahelistel tippkohtumistel. Neid funktsioone jagab ta Euroopa Liidu välisasjade ja julgeolekupoliitika kõrge esindaja ja Euroopa Komisjoni presidendiga.
Euroopa Ülemkogu eesistuja alaline ametikoht loodi Lissaboni lepinguga 2009. aastal. Enne seda roteerus eesistumine ülemkogu liikmesriikide vahel. Eesistuja valitakse ametisse kaheks ja pooleks aastaks ülemkogu liikmete kvalifitseeritud häälteenamusega. Sama inimest võib sellele ametikohale tagasi valida vaid ühe korra, see tähendab kokku kaheks ametiajaks ehk viieks aastaks.
Erich Jaansoo

Erich Jaansoo (28. november 1920 Kastna, Lelle vald – 16. november 2016 Haapsalu) oli eesti näitleja ja taidlusnäitejuht.
Ta lõpetas 1934. aastal Eidapere algkooli ja 1953. aastal GITIS-e eesti stuudio.
Ta võeti Tartu Töölisteatri õpperühma liikmeks, 1940. aastal alustas Vanemuise teatris koorilauljana, ta oli aastatel 1944–1950 Vanemuise teatri näitleja. Aastatel 1953–1965 oli ta Draamateatri näitleja ning 1965–1974 oli ta Eesti NSV Riikliku Noorsooteatri näitleja ja peaadministraator. Hiljem oli Haapsalu kultuurimaja juhataja ja aastatel 1978–1991 Haapsalu rahvateatri Randlane peanäitejuht. Lisaks sellele õpetas Randlase õppestuudios ja Haapsalu Muusikakooli teatriklassis. 
Ta on mänginud kuuldemängudes, filmis („Tagahoovis”, 1957) ja telelavastustes („Maa ja rahvas”, 1958; „Kõrvaline isik”, 1972).
Euroopa Komisjoni president

Euroopa Komisjoni president on Euroopa Komisjoni juht, Euroopa Liidu ametnik, kelle rolli võib Euroopa Liidu tasandil võrrelda rolliga, mis on valitsusjuhil riigis. Erinevalt valitsusjuhist ei ole Euroopa Komisjoni presidendil aga õigust suunata välispoliitikat, kehtestada makse ega juhatada vägesid.
Euroopa Komisjoni presidendil on koos Euroopa Ülemkogu eesistujaga õigus esindada Euroopa Liitu rahvusvahelistel tippkohtumistel.
Euroopa Komisjoni presidendi kandidatuuri esitab Euroopa Ülemkogu. Kandidaat valitakse ülemkogus kvalifitseeritud häälteenamusega ja kandidaadi valikul tuleb arvestada Euroopa Parlamendi valimiste tulemusi – tavaliselt esitatakse kandidaadiks valimised võitnud Euroopa partei esindaja. Ülemkogu esitatud kandidatuur läheb kinnitamiseks Euroopa Parlamenti, kus valituks osutumiseks on vajalik absoluutne häälteenamus.
Komisjoni president valib ise kõik Komisjoni ülejäänud 27 liiget, kuid arvestab seejuures liikmesriikide esitatud kandidaate volinike ametikohtadele. Volinike portfellide ehk vastutusalade üle otsustamine on Komisjoni presidendi ainupädevuses. Volinike kolleegium tervikuna peab ametisse astumiseks saama ka Euroopa Parlamendi heakskiidu.
Alates 1. detsembrist 2019 on Euroopa Komisjoni president Saksamaa endine kaitseminister Ursula von der Leyen.
Estonian Theatrical Distribution OÜ

Estonian Theatrical Distribution OÜ on Eesti filmilevitaja. Ettevõte kasutab kaubamärki HeaFilm (ka Hea Film) ja on filmistuudiote 20th Century Studios, Walt Disney Studios Motion Pictures, Paramount Pictures ja Universal Pictures levitaja Eestis.
Saksa kultuuromavalitsus

Saksa kultuuromavalitsus (ametlikult Eesti Vabariigi Saksa Kultuuromavalitsus, alates 1935 Eesti Vabariigi Saksa Vähemusrahvuse Kultuuromavalitsus; harva ka Saksa Kultuurvalitsus) oli 1925. aastal vastu võetud kultuurautonoomia seaduse alusel loodud baltisaksa institutsioon, mis tegutses aastatel 1925–1940.
Eellugu.
Kultuurautonoomia vajalikkusest Eestis hakati rääkima Asutava Kogu põhiseadusdebattide ajal. Ehkki Eesti poliitikud olid kultuurautonoomia kehtestamise vastu, viidi põhiseadusse §21 all sisse, et „Eesti piirides elavate vähemusrahvuste liikmed võivad ellu kutsuda oma rahvuskultuurilistes ja hoolekande huvides sellekohaseid autonoomseid asutusi nii palju, kui nad vastu ei käi riigi huvidele“. Kultuuromavalitsuste loomiseks oli siiski vaja eraldi kultuurautonoomia seadust, mille vastuvõtmiseni jõuti 1925. aastal.
Saksa-Balti Erakond töötas välja ja esitas Riigikogule 1920. aastate esimesel poolel mitmeid seaduseelnõusid kultuurautonoomia seaduse vastuvõtmiseks. Seadus võeti vastu 12. veebruaril 1925. Kultuurautonoomia seadus põhines Austria sotsialistide O. Baueri ja K. Renneri põhimõtetel, mille järgi kultuuromavalitsused tuli üles ehitada personaalsel printsiibil erinevalt territoriaalsetest omavalitsustest.
Loomine.
Baltisaksa kultuuromavalitsus moodustati 1925. aastal 3.–5. oktoobrini kestnud valimiste tulemusel. Valimised toimusid piirkondlike valimisringkondade kaudu eesmärgiga säilitada kohalik kultuuriline omapära ja hoida ära Tallinna domineerimine. 1. novembril kogunes Mustpeade Klubis I saksa kultuurnõukogu istung. Kultuurnõukogu valis kuueliikmelise kultuurvalitsuse eesotsas presidendiga, valitsuse töö jagati viie ameti – sekretariaadi, katastriameti, kooliameti, kultuuriameti ning spordi- ja noorsooameti – vahel. Kultuuromavalitsusse kuulusid ja selle organite valimisel said osaleda saksa rahvusnimekirja kantud isikud. Kultuuromavalitsuse pädevuses oli koolide haldamine ja järelevalve, muud kultuurialased ülesanded ning nendeks loodud asutuste haldamine, samuti võis ta välja anda määrusi ja nõuda makse.
Tegevus.
Kultuuromavalitsuse tegevus oli läbi põimunud Saksa-Balti erakonna tegevusega. 
Kultuuromavalitsuse otsuste elluviimiseks ja töö paremaks korraldamiseks otsustati novembris 1925 moodustada kohalikud kultuurhoolekogud: Viru, Järva, Lääne, Saare, Pärnu, Viljandi, Valga, Tartu ja Võru-Petseri.
Pärast Saksa Kultuuriomavalitsuse loomist moodustati kultuuromavalitsuse täitevorganid: koolikantselei, kultuuriamet, rahandus- ja maksuamet, katastriamet, rahvaluuletöö ja ka Saksa Kultuurinõukogu.
Saksa Kultuurinõukogu (saksa k. "Estländischer Deutscher Kulturrat") valimised toimusid aastatel 1925, 1928, 1931 ja 1934. 1935. aastal nimetati siseministeeriumi nõudmisel "Eesti Vabariigi Saksa Kultuuromavalitsus" ümber "Eesti Vabariigi Saksa Vähemusrahvuse Kultuuromavalitsuseks".
Saksa kultuuromavalitsus saadeti laiali 21. detsembril 1939 seoses baltisakslaste ümberasumisega. Tegevuse pidi kultuuromavalitsus täielikult lõpetama 1. jaanuariks 1940.
Aleksei Petrovitš

Aleksei Petrovitš (vene "Алексе́й Петро́вич"; 28. veebruar (vkj 18. veebruar) 1690 Preobraženskoje – 7. juuli (vkj 26. juuni) 1718 Peterburi) oli Moskva tsaaririigi troonipärija, keiser Peeter I ja tema esimese abikaasa Jevdokija Lopuhhina poeg.
Tema suhted isaga olid pingelised. 1718. aastal süüdistati teda reetmises ja ta sunniti loobuma troonist oma noorema poolvenna Pjotri kasuks. Aleksei Petrovitš suri vanglas kas piinamise tagajärjel või lämmatati.
Tema abikaasa oli Braunschweig-Wolfenbütteli vürstkonna printsess Charlotte Christine, kes suri 1715. aastal sünnitusel tekkinud tüsistustesse. Nende poeg sai hiljem keisriks Peeter II nime all.
Charlotte Christine von Braunschweig-Wolfenbüttel

Charlotte Christine Sophie (28. august 1694 – 2. november (vkj 22. oktoober) 1715) oli Braunschweig-Wolfenbütteli vürstkonna printsess ja Moskva tsaaririigi troonipärija Aleksei Petrovitši abikaasa.
Ta oli Braunschweig-Wolfenbütteli troonipärija (hilisema vürsti) Ludwig Rudolfi teine tütar, kes abiellus sügisel 1711 Moskva tsaaririigi troonipärija Aleksei Petrovitšiga. Abielust sündis kaks last, tütar Natalja (1714–1728) ja poeg Pjotr (1715–1730), kellest sai hiljem Venemaa keiser (Peeter II).
Pärast poja sünnitamist jäi Charlotte Christine tõvevoodisse ja suri 10 päeva hiljem.
Balka (Donetski oblast)

"See artikkel on asulast Donetski oblastis; teiste samanimeliste kohta vaata täpsustuslehte Tšervonõi Žovten"
Balka, kuni 2016. aastani Tšervonõi Žovten (ukraina keeles ‘Punane Oktoober’), on asula Ukrainas Donetski oblastis Snižne haldusalas.
2001. aasta rahvaloenduse andmeil elas asulas 47 inimest.
Donbassi sõja ajal langes asula valitsusvastaste relvajõudude kontrolli alla.
Reutersis 12. märtsil 2015 ilmunud artikli kohaselt oli neli küla elanikku tunnistajaks 17. juulil 2014 Malaisia reisilennuki alla tulistanud raketi lennu algusele.
Surnud 8. märtsil

"Siin loetletakse 8. märtsil surnud tuntud isikuid."
Mehikoorma Umbjärv

Mehikoorma Umbjärv (ka "Umbjärv") on Põlva maakonnas Räpina vallas Meeksi külas asuv järv. Selle pindala on 12,9 ha.
Nootjärv

Nootjärv on Ida-Viru maakonnas Alutaguse vallas Vasavere külas asuv järv. Selle pindala on 5,1 ha.
Hans Einberg

Hans Benjamin Einberg (25. mai 1892 Tallinn – 14. mai 1955 Stockholm) oli eesti insener ja õppejõud.
Haridus.
Lõpetas Tallinna Linna I Reaalkooli 1909 ja Riia Polütehnilise Instituudi masinaehituse erialal 1916 ("cum laude") tehnoloogiainseneri diplomiga. 
Töökäik.
Pärast Reaalkooli lõpetamist oli praktikant F. Wiegandi masinavabriku töökojas (masinatehase Ilmarine eelkäija); töötas Vene-Balti Laevaehitus- ja Mehaanikatehase Konstrueerimisbüroos allveelaevade projekteerimise alal 1916–1918. Kui allveelaevade ehitamisest loobuti, töötas ta AS Peetri Laevatehases 1918–1923; Fr. Krulli masinatehases insener-konstruktorina 1923–1924. Töötas Veeteede Valitsuse laevade inspektorina aastail 1926–1937 ning aastail 1930–1940 oli Einberg ka Kaubandus-Tööstuskoja laevavigastuste ja -remondi ekspert. 
Tallinna Tehnikaülikoolis 1919–1934, 1937–1944: TT õppejõud 1919–1934 (õppeained: mehaaniline tehnoloogia, masinaelemendid, tõstemasinad, kinemaatika, liikumisõpetus); laevamehaanikute kooli õppejõud 1921–1927; tehniliste kursuste lektor 1932–1934; masinate konstruktsioonide ja tehnilise joonestamise dotsent 1937–1938 ning tehnilise joonestamise laboratooriumi juhataja; adjunktprofessor 1938; masinate konstruktsioonide ja mehaanilise tehnoloogia laboratooriumi juhataja 1938–1944, masinate konstruktsioonide erakorraline professor; tehnoloogia kateedri professor ja kateedri juhataja 1940/41. 
1944. aastal põgenes koos perekonnaga Rootsi, seal töötas konstruktorina. 
Teaduskorralduslik tegevus.
Oli masinaehituse insener-konstruktorite koolitamise rajaja Eestis; Mereasjade Peavalitsuse, Veeteede Valitsuse ja Eesti Kaubandus-Tööstuskoja ekspert laevade vigastuste hindamise ja remondi alal 1926–1940; Insenerikoja mehaanikasektsiooni liige 1935–1940.
Kirjutanud raamatuid ja artikleid puidu- ja metallide tehnoloogia alal.
Pierre Lecomte du Noüy

Pierre Lecomte du Noüy (ka du Nouÿ, 20. detsember 1883 Pariis – 22. september 1947 New York) oli prantsuse bioloog. 
Tema olulisi uurimisteemasid oli haavade paranemise uurimine.
Haav

Haav on nahka või limaskesta kogu ulatuses läbiv vigastus, mille puhul pind suhteliselt kiiresti rebeneb, lõigatakse või torgatakse läbi (lahtine haav), samuti kui kahjustatakse naha all asuvaid kudesid või elundeid (muljumishaav). Haava põhilisteks tunnusteks on verejooks, valulisus ja koedefekt. 
Patoloogias on haav naha või limaskesta ja/või nendealuste kudede mehaaniline vigastus.
Esmaabi.
Lahtiste haavade korral on esmaabi põhimõtteliselt ühesugune – verejooks tuleb kõigepealt peatada käega haava kokku surudes või rõhksideme abil. Arteriaalse verejooksu korral aga pingsideme (žguti või täispuhutava manseti) abil. Haav tuleb katta kuiva steriilse sidemega, vältida tuleb nakkuse sattumist haava. Esmaabi juurde kuulub ka valutustamine, mis on vajalik põletuste, suurte haavade ning lahtiste luumurdude korral. Suuremad haavad vajavad õmblemist. 
Haava on vajalik jälgida, et märgata infektsiooni tunnuseid: haava ümbruse turse, punetus, valulikkus, mäda eritumine, rohke eritis, äkiline verejooks.
Ravi.
Haavu ravitakse üldjuhul universaalsete haavaravivahenditega, mis sobivad ühtviisi hästi kõikidele haava liikidele kõigis paranemisfaasides. Tüsistunud haava ravitakse antibiootiliste salv- ja geelsidemete abil. Mädase haava puhastamiseks võib kasutada vesinikperoksiidi 1–3%-list lahust.
Haava ravi on varem tehtud ka vaklade, kaanide ning isegi seguga laukudest, veinist ja lehma sapist.
Vastutuulelaev

"Vastutuulelaev: Bernhard Schmidti romaan" on aastal 1987 ilmunud Jaan Krossi biograafiline romaan. 
Romaan räägib Eesti päritolu optikust, astronoomist ja leiutajast Bernhard Schmidtist (1879–1935).
Sidusus

Sidusus (ingl. k. "cohesion") mõõdab mooduli osade sarnasust ja kõrge sidusus on tarkvara ülesehituse hea omadus. Kõrge sidususega moodulit võib käsitleda eraldiseisvana. Sellise kõrge sidususega mooduli osad on nii tihedalt seotud, et nende laiali jaotamise tulemusena tõuseks osade sidestus ja koodi oleks raskem jälgida.
Sidususe hindamine.
Mooduli sidususe hindamise kaks tähtsamat abivahendit on mooduli nimi ja sidestus. Kui mooduli nimi on ebamäärane, koosneb mitmest tegusõnast või on üldse keeruline tähendusrikast nime anda, siis on koodi sidusus vastuvõetamatult madal. Hea nimi koosneb sihilisest tegusõnast ja sihitisest.
Boris Mirov

Boris Mirov (11. juuni 1929 Tartu – 14. detsember 1996 Tallinn) oli eesti arhitekt.
Isiklikku.
Tema isa oli rohuteadlane Boris Mirov, abikaasa oli rahvaluuleteadlane Ruth Mirov ja tütar on arhitekt Krista Karu.
Sidestus

Tarkvaratehnikas mõõdab sidestus (ingl k. "coupling"), kui tihedalt moodulid üksteisest sõltuvad. Kõrge sidestus on tarkvara ülesehituse halb omadus. Kõrge sidestusega mooduli ümbertegemisel on tõenäoline, et mõni teine moodul enam ei tööta ja selle sisu tuleb ümber teha. Madala sidestusega kujustuse ülesehitust ja koodi on kerge jälgida. Programmeerija saab teisi mooduleid vaatamata lihtsalt aru, mida uuritav moodul teeb. Moodulite vahelisi liideseid peaks sidestuse kontrolli all hoidmiseks looma võimalikult vähe, need peaksid olema väikesed ja selgelt määratletud.
Ühenduste liigid.
Moodulid võivad olla omavahel ühendatud erinevatel viisidel. Sellest, mismoodi moodulid ühendatud on, sõltub kui palju ühendus mõjutab üldist sidestust. Liidestes määratlemata moodulitevahendusi ühendusi, nagu näiteks GOTO kasutamine või olukord, kus üks moodul kasutab teise mooduli andmeid, peetakse haiguslikeks.
Saadetavate andmete liigid.
Eristatakse arvutussidestust ja otsustussidestust, mis viitavad andmetele, mida üks mooduli osa teisele saadab. Arvutussidestuse puhul kasutatakse andmeid arvutusteks ja järjekordade loomiseks, ning otsustussidestuse puhul kasutatakse andmeid otsuse tegemiseks. Arvutussidestus tõstab sidestuse määra vähem, kui otsustussidestus.
Sidestuse suund.
Sidestus, mis liigub läbi sisendite allapoole, omab tugevamat mõju, kui sidestus, mis liigub läbi tagastatavate väärtuse ülespoole. Allapoole liikuva sidestuse puhul võib moodul olla vastutav asjade eest, mille tähendus suuremas pildis on ebaselge.
Toomas Gross

Toomas Gross (sündinud 1. mail 1971) on eesti antropoloog.
Ta õppis Tartu Ülikoolis bioloogiat.
Surnud 9. märtsil

"Siin loetletakse 9. märtsil surnud tuntud isikuid."
Volkonski

Volkonski (vene keeles "Волконский", saksa keeles "Wolkonski") on Venemaa aadlisuguvõsa. 
Ajalugu.
Päritolu.
Volkonskid põlvnesid Tšernigovi valitsevatest vürstidest. Suguvõsa rajas XIV sajandil elanud Ivan Jurjevitš "Tolstaja Golova" ("Suurpea"), kes oli Tšernigovi vürsti Mihhail Vsevolodovitši (1179−1246; valitses 1223−1246) lapselaps ja Rjuriku järeltulija 13. põlves. Tema järglased omandasid hilisema Tuula kubermangu Aleksini maakonna aladel Volhonka jõe ääres maavaldusi ja said selle järgi perekonnanimeks Volhonski; hiljem kinnistus nimekuju Volkonski. Ivan Jurjevitši kolmest pojapojast − Konstantin, Ivan ja Fjodor Fjodorovitšist − said alguse suguvõsa kolm pealiini, mis omakorda erinevateks harudeks jagunesid.
Vanem liin.
1834. aastal sai vürst Pjotr Mihhailovitš Volkonski (1776−1852) Venemaa keisrilt hiilgusliku vürsti ("светлейший князь") tiitli.
Repnin-Volkonski.
1801. aastal andis keiser Aleksander I vürst Nikolai Grigorjevitš Volkonskile (1778−1845) õiguse kasutada perekonnanime Repnin-Volkonski; ta oli viimase vürst Repnini tütrepoeg.
Volkonskid rüütelkonna matriklis.
Hiilguslik vürst Pjotr Mihhailovitš Volkonski (1776−1852) võeti 1839. aasta 1. juulil (vkj) Liivimaa ja 1840. aasta 3. mail (vkj) Kuramaa rüütelkonna matriklisse. Tema poeg hiilguslik vürst Grigori Petrovitš Volkonski (1808−1882) immatrikuleeriti 1864. aasta 9. märtsil (vkj) Eestimaa rüütelkonna matriklisse. Lisaks võeti Volkonskid Kaluuga, Kurski, Moskva, Rjazani (1789), Samara, Saratovi, Tambovi, Tuula, Vologda ja Voroneži kubermangu aadlisuguvõsaraamatusse.
Mõisavaldused Eestimaal.
Abielu kaudu krahvinna Maria von Benckendorffiga (1820−1880) liikus Volkonskite kätte Keila-Joa, Käesalu ja Meremõisa mõisast koosnenud majoraat. Krahvinna poeg vürst Pjotr Grigorjevitš Volkonski (1843−1896) päris need valdused 1882. aastal. Majoraat oli suguvõsa käes võõrandamiseni 1919. aastal. Suguvõsale kuulus aastatel 1882−1910 Laulasmaa mõis.
Varia.
Nimede eestistamise ajal võttis Keila-Joa viimase majoraathärra Grigori Petrovitši poeg hiilguslik vürst Pavel Grigorjevitš Volkonski (1898−1962) endale uueks nimeks Undipoeg.
Värvilised unenäod

"Värvilised unenäod" on 1974. aastal valminud Tallinnfilmi mängufilm.
Sisu.
Poeetilise ja kujundliku filmi peategelane on 5-aastane Kati. Ta on suvel Hiiumaal vanaema juures, kus tema mängumaa on lai ja avar. Vanaema kingib Katile kassipoja, kuid ema ei luba kiisut linna kaasa võtta. Lõpuks siiski nõustuvad vanemad sellega, et kass võetakse linna kaasa. Kass pääseb aga Mustamäe paneelelamu korterist välja ja Kati läheb teda otsima. Koju jõudnud ema on mures, kuna last pole kodus. Õnneks leiab ta Kati varsti üles.
Schilling

Schilling on Saksa päritolu aadlisuguvõsa, kelle esindajaid oli ka Eestimaal ja Liivimaal. 
Schillingud on vanaaadel, keda varem tunti nimega "Schilling von Lahnstein". 
Schillingutel on olnud kolm haru: lääne-, lõuna- ja idapoolne. Idapoolse haru esindajad tegutsesid ka Eestimaal ja Liivimaal.
Schillingute suguvõsa oli kantud Kuramaa rüütelkonna aadlimatriklisse 1620. aastast, Eestimaa rüütelkonna aadlimatriklisse 1768. aastast ning tõsteti Venemaa keisririigis 1834 ja 1855. aastal paruniseisusse.
Mõisavaldused.
Suguvõsale kuulusid eri aegadel Eesti alal nt Väimela, Orina, Olustvere, Kilingi, Kuksema, Sargvere mõis.
Nora Bumbiere

Nora Bumbiere (13. märts 1947 Jelgava – 12. jaanuar 1994 Riia) oli läti estraadilaulja.
Lauljana sai Nora Bumbiere laiemalt tuntuks 1960. aastate lõpus. Ta laulis Jelgava kultuurimaja ansamblis. Sealt avastas ta Raimonds Pauls, kes kutsus Bumbiere laulma Riia Estraadiorkestrisse. 
1973. aastal asutas Raimonds Pauls ansambli Modo, mille solistideks said Nora Bumbiere ja Viktors Lapčenoks (sündinud 16. jaanuaril 1947). Lapčenoks oli Bumbiere abikaasa aastatel 1970–1980. Ansamblist Modo lahkus Bumbiere 1977. aastal. 
Seejärel oli ta ansambli Tip Top solist ja tegi koostööd mitme vähem tuntud ansambliga, kuid tema lauljakarjääri paremad ajad olid möödas.
Laulja äkksurma põhjuseks oli tähelepanuta jäetud hepatiit. 1993. aasta lõpul sattus Nora Bumbiere haiglasse, kus tal diagnoositi maksatsirroos, kuid midagi ei saanud enam teha ja ta suri 12. jaanuaril 1994. Bumbiere maeti Jelgavas Baložu kalmistule. 
2010. aastal asutati Nora Bumbiere fond, see on Läti artistide ühendus, mis korraldab igal aastal Nora Bumbiere mälestuseks noortele vokalistidele kontserte ja konkursse. 
2012. aasta 20. oktoobril avati Jelgava kultuurimaja lähedal asuvas pargis Nora Bumbierele pühendatud monument. 
2018. aastal valmis tema elust jutustav Läti teledokumentaal "Nora".
Korff

Korff (kirjanduses ka "Korff-Schimising") oli Vestfaalist pärit aadlisuguvõsa, kelle esindajad tegutsesid ka Eesti alal.
Aadlisuguvõsast on esimesena teada 1241. aastal mainitud rüütel Henricus Corf. 15. sajandi II poolel astus Klaus (Nicolaus) Korff Saksa ordusse ja saabus Kuramaale. Korffid immatrikuleeriti Kuramaa ja Zemgale hertsogiriigi aadlimatrikli I klassi 1631. aastal. I klassi moodustasid need aadlisuguvõsad, kes suutsid oma seisust tõendada 16 sugupõlve. Korffid immatrikuleeriti Liivimaa rüütelkonna aadlimatriklisse 1864. aastal.
Suguvõsale kuulusid mõisad: Jäneda mõis, Tohisoo, Laagna ja Vaivara mõis, Eestimaa kubermangus ja mõis (Gut Raskulizy) Ingerimaal Peterburi kubermangus jt. 
Modest von Schmysingk gen. Korff (1800–1876) immatrikuleeriti 7. veebruaril 1836 Eestimaa rüütelkonna aadlimatriklisse nr 228 all, 1872. aastast krahvitiitliga. 1861. aastal immatrikuleeriti Nikolai von Korff (1793–1869) Eestimaa rüütelkonna aadlimatriklisse. 1864. aastal immatrikuleeriti vabahärra Nikolai von Schmysingk gen. Korff nr. 385 all Liivimaa rüütelkonna aadlimatriklisse. Aadlisuguvõsa esindav Frank von Korff immaturikuleeriti 1. mail 1938 Saaremaa rüütelkonna aadlimatriklisse.
Kuramaa suguvõsaliin.
Kuramaa Korffidele kuulus ka 300 aasta jooksul Krustpilsi linnus ja Priekule vasallilinnus, kui 1585. aastal kinkis Poola kuningas Stefan Bathory linnuse sõjaliste teenete eest oma väejuhile Nikolai IV von Korffile (1585–1659) Kuramaa hertsogiriigis.
Surnud 10. märtsil

"Siin loetletakse 10. märtsil surnud tuntud isikuid."
Mühlen

Mühlen, ka zur Mühlen, varem "tor Molen" ja "thor Moelen" on Eestimaalt pärit aadlisuguvõsa.
Zur Mühlenid olid 1792. aastast Saksa-Rooma riigiaadel, 1797. aastast immatrikuleeriti Liivimaa, 1824. aastast Eestimaa, 1845. aastast Kuramaa ja 1865. aastast Saaremaa rüütelkonda.
Suguvõsa esiisa oli Vestfaalist Münsteri lähedalt, Hermann thor Moelen (umbes 1505–1559 Amsterdam), keda mainitakse Tallinnas tegutsevana 1532/33 ning oli seejärel Narvas kaupmees ja Narva bürgermeister. Mölen oli üks 16. sajandi väljapaistvamaid Liivimaa kaugkaupmehi, kes 1558. aasta augustis lahkus Tallinnast ning asus ümber Lübeckisse. 
Suguvõsale kuulusid eri aegadel Eesti alal nt Muraste mõis, Vahastu mõis, Eistvere mõis.
Suguvõsa liikmeid.
Mühlenite ehk zur Mühlenite sugupuu, mille esitamiseks on kasutatud de Villiers/Pama süsteemi ()
Jaanika Arum

Jaanika Arum (sündinud 21. aprillil 1987 Pärnus) on eesti näitleja.
Ta on õppinud Paikuse Põhikoolis, lõpetas aastal 2006 Pärnu Raeküla Gümnaasiumi. Seejärel õppis Tallinna Ülikoolis kunstiteraapiaid, kuid lõpetas 2014. aastal Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia lavakunstikooli (26. lend).
2013. aastal on ta olnud erialastel koolitustel Islandi kunstiakadeemias ja Rose Brufordi teatri- ja lavastuse kolleegiumis.
Aastatel 2014–2016 oli ta Vanemuise teatri draamanäitleja, kus ta sai 2014. aastal kolleegipreemia. Alates 2016. aastast on Jaanika Arum vabakutseline näitleja.
2020. aastal omandas Jaanika Arum magistrikraadi Eesti Kunstiakadeemias kaasaegse kunsti erialal.
Krüdener

Krüdener (ka "Kruedener, Krüdener-Struve") on vana baltisaksa aadlisuguvõsa.
Suguvõsast on esimesed teated pärit 11. novembrist 1289, kui mainitakse Riia raehärrat Henricus Crudener'i.
Krüdenerid on kantud Eestimaa, Liivimaa ja Saaremaa rüütelkonna aadlimatriklisse ning 1855. aastast Venemaa keisririigi parunid.
Mõisavaldused.
Suguvõsale kuulusid eri aegadel: Vaiatu, Püssi, Voltveti, Uue-Suislepa, Puiatu, Karlova, Tammistu mõis, Uue-Kaarküla, Kose Jaunjērcēni mõis, Vērene mõis jt.
Markus Dvinjaninov

Markus Dvinjaninov (sündinud 6. veebruaril 1991 Tartus) on eesti näitleja.
Ta on õppinud Tallinna 21. Keskkoolis ning lõpetanud 2010. aastal Vanalinna Hariduskolleegiumi teatriklassi ja 2014. aastal Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia lavakunstikooli (26.lend).
Aastatel 2014–2016 töötas ta Vanemuise teatri draamanäitlejana.
Isiklikku.
Tema isa on näitleja ja lavastaja Andres Dvinjaninov, ema Ruti Einpalu.
Domini di Terraferma

Domini di Terraferma (veneetsia keeles "domini de teraferma" või "stato da tera"; sõna-sõnalt "maismaavaldused" või "maismaariik") tähistab neid Veneetsia vabariigi alasid, mis asusid Itaalia põhjaosas Aadria merest sisemaa poole.
"Domini di Terraferma" näol oli tegemist ühega Veneetsia valduste kolmest osast. Teised kaks olid "Stato da Mar" ("mereriik") ja "Dogado" (doodžile allunud Veneetsia ise ja selle lähimad alad laguuni ääres).
Geograafia.
Oma suurimas ulatuses hõlmas "Terraferma" järgmisi tänapäevase Itaalia alasid: Veneto, Friuli-Venezia Giulia lääne- ja keskosa ja Lombardia idapoolsed osad (st tänased Bergamo ja Brescia provintsid) kuni Adda jõeni, kus territoorium piirnes Milano hertsogiriigiga. Lõunas moodustas Po jõe alamjooksul asuv ajalooline Polesine piirkond piiri Kirikuriigiga.
Ajaloolisest Friuli piirkonnast hõlmas "Terraferma" lääne- ja keskosa, välja arvatud selle kõige idapoolsem Soča (itaalia keeles Isonzo) jõe äärne osa, mis oli keiserlike Görzi krahvide valdus. Põhja pool tähistasid Karni ja Julia Alpid piiri Sise-Austria Kärnteni ja Kraini hertsogkondadega.
Ajalugu.
Veneetsia vallutas maismaal asuva Mestre Veronat valitsenud Scaligeride käest aastal 1337 ning sellele järgnesid Treviso ja Bassano del Grappa aastal 1339. "Terraferma" provintsi väljakujunemine sai reaalselt alguse doodž Michele Steno ametisse asumisega aastal 1400. Viimane korraldas süstemaatiliselt sõjaretki Veneetsia tagamaadele, et kindlustada kaubavahetust ja Veneetsia kodanike ülalpidamist.
Steno järglased doodži ametis Tommaso Mocenigo ja Francesco Foscari suurendasid vabariigi valduseid ja seda mitte ainult Scaligeride kahjuks. Oma valdustest pidid loobuma ka Padova da Carrarad (veneetslased hukkasid Padova valitseja Francesco Novello da Carrara aastal 1406) ja Milano Viscontid.
Aastal 1420 annekteeris Veneetsia Aquileia patriarhaadi valduses olnud Friuli alad Aadria mere rannikust kuni Julia Alpides asuva Pontebbani välja. Saksa-Rooma riigi keiser Sigismund oli sunnitud seda aastal 1433 tunnustama ja neli aastat hiljem loovutas ta need alad ametlikult Veneetsiale kui keiserliku läänivalduse. Aastal 1523 loobus keiser Karl V viimaks kõikidest piirkonna feodaalse valitseja tiitlitest.
1427. aasta 11. oktoobril peetud Maclodio lahingus (osa Lombardia sõdadest) suutis Veneetsia saavutada nende sõdade ainsa kindla võidu ning selle tulemusena sõlmitud lepinguga loovutas Milano 1428. aastal veneetslastele Brescia.
Peale Campo Formio rahu sõlmimist ja Veneetsia vabariigi lõppu olid "Domini di Terraferma" alad lühikest aega Prantsusmaa võimu all kuni Napoleon alad aastal 1797 Austriale loovutas. 1805. aastal liideti endised "Domini di Terraferma" valdused Napoleoni Itaalia kuningriigiga. Kümme aastat hiljem sai piirkonnast koos Lombardiaga osa Austria keisririigi kontrolli all olevast Lombardia-Veneetsia kuningriigist.
Laine Karindi

Laine Karindi (10. mai 1926 Tartu – 4. detsember 2002 Tallinn) oli eesti koorijuht ja muusikapedagoog.
Ta lõpetas aastal 1947 oreli erialal Tallinna Muusikakooli Hugo Lepnurme klassis ja aastal 1953 koorijuhtimise erialal Tallinna Riikliku Konservatooriumi Gustav Ernesaksa klassis.
Ta töötas aastatel 1953–1954 koorijuhtimise õppejõuna Tartu Muusikakoolis ja aastatel 1954–1966 Tallinna Muusikakoolis. Aastatel 1966–1973 töötas ta koorijuhtimise õppejõuna Tallinna Pedagoogilises Instituudis ja aastatel 1973–1995 Tallinna Riiklikus Konservatooriumis (aastast 1983 dotsent). Tema õpilased olid Olev Oja, Ene-Reet Ehala, Raivo Kõrgemägi, Ene Kangron, Ene Ahven, Riho Leppoja, Eevi Ukleika, Riho Rõõmus, Moonika Pullerits ja Tiina Sooba.
Lisaks juhatas ta aastatel 1955–1966 Tallinna Tööstuskooli nr 2 meeskoori, aastatel 1965–1969 Eesti Energia meeskoori ja aastast 1960 Kõrgemate Koolide Lõpetanute Segakoori (oli aastast 1969 selle koori peadirigent).
Isiklikku.
Ta oli aastatel 1950–1956 abielus pianisti, organisti ja noodikirjutaja Peeter Rekkaroga. Tema isa oli helilooja, organist ja koorijuht Alfred Karindi. Tema õed oli toimetaja ja tõlkija Linda Targo (1928–2021) ning Imbi Mätas (1935), vend oli näitleja ja teatrijuht Jüri Karindi.
Wolff

Wolff (läti keeles "Volfs", vene keeles "Вольф") oli Alam-Sileesia päritolu aadlisuguvõsa, XX sajandi algul üks suurimaid maavaldajaid Liivimaal. 
Wolffidest on esimesi teateid 1427. aastast. Pärinesid Saksa-Rooma riigi Sileesia Żagańi ehk Sagani hertsogkonnast. Nad võeti 1726. aastal Liivimaa ja 1729. aastal Eestimaa rüütelkonda. 1747. aastal omandasid Püha Rooma keisrilt vabahärra tiitli. 
Suguvõal oli mitmeid suguvõsaharusi: "Haus/Ast Neu-Laitzen, Lettin, Semershof, Alt-Schwanenburg, Fianden, Stomersee".
Maavaldused.
Eesti ja Läti alal oli XIX sajandi lõpus Wolffide käes kokku 270 000 hektarit mõisamaad.
Delwig

Delwig, ka Dellwig ja Delvig, oli Vestfaalist Marki krahvkonnast pärit põlisaadlisuguvõsa.
Ajalugu.
Baltimaades algab suguvõsaliin Melchior von Dellwich'iga, kes rändas 1454. aastal Vestfaalist Liivimaale. Siiski on Baltimaades juba varem mainitud Johann von Delwig'it, kes oli 1423. aastal Saare-Lääne piiskopkonna toomkapiitli dekaan. 
1650. aastal kinnitas Rootsi kuninganna Kristiina Alutaguse Pagari mõisa, Permisküla ja Kuningaküla küla kuulumist maanõunik Johann Delwigile.
Delwigid rüütelkonna matriklis.
Suguvõsa oli 1720. aastast vabahärrasuguvõsana introdutseeritud Rootsi rüütelkonda nr 176 all, immatrikuleeritud 1747. aastast Liivimaa rüütelkonna aadlimatriklisse nr 168 all, 1759. aastast Eestimaa rüütelkonna aadlimatriklisse nr 177 all. Samuti võeti Nižni Novgorodi, Stavropoli ja Tuula kubermangu aadlisuguvõsaraamatusse (V raamat ehk tituleeritud aadel).
Delwigi suguvõsa mõisavaldused.
Suguvõsale kuulusid Pagari, Lellapere, Tuhala, Hõbeda, Essu, Munalaskme, Karula, Koikküla, Aakre, Krootuse, Taheva, Tidriküla, Ohukotsu, Vääna, Voorepere, Kurna, Imastu, Jõelähtme, Jõetaguse, Räsna, Hirmuse, Perila, Liivimaa Läti osa Jaunāmuiža, Hopa, Koivaliina mõis jt.
Surnud 11. märtsil

"Siin loetletakse 11. märtsil surnud tuntud isikuid."
Krzysztof Bagiński

Krzysztof Bagiński (sündinud 1989) on Poola skulptor ja multimeediakunstnik.
2012. aastast õpib Bagiński Varssavi kaunite kunstide akadeemias. Peamiselt on ta tegev skulptuuris, installatsioonide ja performance'ite vallas. Sageli ehitab ta oma teosed kaasatud inimeste emotsioonidele ja reageeringutele. Tema teoseid iseloomustavad rahutus, abstraktsus ja huumor.
Jüri Karindi

Toivo-Jüri Karindi (2. august 1942 Tallinn – 24. juuli 2017 Tallinn) oli eesti näitleja ja teatridirektor.
Ta lõpetas aastal 1961 Tallinna 21. Keskkooli, õppis aastatel 1963–1969 GITIS-es teatriteadust ja lõpetas aastal 1969 Draamateatri õppestuudio.
Ta töötas aastatel 1962–1964 Draamateatris administraatorina ja 1968–1980 samas teatris näitlejana. 
Aastatel 1980–1997 oli ta Vanalinnastuudio direktor ja näitleja, 1997–2004 oli sama teatri näitleja. 
Aastast 2005 töötas ta trupijuhina Vana Baskini Teatris.
Isiklikku.
Tema isa oli helilooja, organist ja koorijuht Alfred Karindi, õed olid koorijuht ja muusikapedagoog Laine Karindi, toimetaja ja tõlkija Linda Targo ja Imbi Mätas.
Eglė Budvytytė

Eglė Budvytytė (sündinud 1981) on Leedu multimeediakunstnik.
2000–2004 õppis Budvytytė Vilniuse kunstiakadeemias fotograafiat, 2004–2006 Gerrit Rietveldi akadeemias audiovisuaalset meediat ning 2006–2008 Piet Zwarti instituudis kauneid kunste. Residendina on ta tegutsenud Belgias, Prantsusmaal, Leedus ja Hollandis. Budvytytė peamised žanrid on video ja "performance". Ta huvitub kehalistest praktikatest ning kujutab oma töödes muinasjutulisi narratiive.
9. mai komitee

9. mai komitee oli eestivenelaste ühiskondlik liikumine, mis väljendas seisukohta, et Eesti riigivõim ei oleks pidanud Tallinnas Tõnismäel asunud pronkssõdurit 30. aprillil 2007 eemaldama ega uude kohta viima.
8. mail 2007 korraldasid liikumises osalejad punasesse riietunult protestimarsi Tõnismäele, kandes Eesti ja Euroopa Liidu lippu koos Nõukogude Liidu sümboolikaga (nt Püha Georgi ordenilinti).
9. mai komitee kutsus üles ka mitte tähistama 8. maid Teise maailmasõja ohvrite mälestuspäevana.
Democracia

Democracia on 2000. aastal Hispaania pealinnas Madridis loodud kunstnike rühmitus, mille asutasid Pablo España (1970-) ja Iván López (1970-). 
Rühmitus tegeleb multimeedia jts žanride, samuti publitseerimise ja kureerimisprojektidega, tundes muret pildikujundi domineerimise pärast tänapäeva kunstis. Poliitikat, tehnoloogiat ja kultuuri käsitlevad nad eelkõige pettekujutelmadena.
2015. aastal on Democracia teosed eksponeeritud Tartu Kunstimuuseumis näitusel "Noorus kui elustiil".
Savisaar (muusikal)

"Savisaar" on muusikal, mille 2015. aastal lavastas Eesti teater NO99. 
Vormilt antiiktragöödiast mõjutatud muusikali pealkiri viitab Eesti poliitikule Edgar Savisaarele. Muusikal tuli lavale vahetult enne 2015. aasta Riigikogu valimisi, viimane etendus toimus valimispäeva õhtul. Seetõttu pälvis muusikal eriti suurt tähelepanu ajakirjanduses ka väljaspool kultuuriajakirjandust.
Muusikali lavastasid Ene-Liis Semper ja Tiit Ojasoo, heliloojad olid Vaiko Eplik ja Jakob Juhkam ning laulusõnade autor Vaiko Eplik. Tekstid kirjutasid Eero Epner, Tarmo Jüristo ja Aare Pilv.
Näitlejad: Marika Vaarik (nimiosas), Rea Lest, Helena Pruuli, Gert Raudsep, Rasmus Kaljujärv, Simeoni Sundja, Jörgen Liik, Ragnar Uustal, Jarmo Reha, külalisnäitlejatena tegid kaasa Liina Vahtrik (Von Krahli Teater) ja Raivo E. Tamm. Laulis Noorte Segakoor Vox Populi. Dirigent oli Janne Fridolin.
Esietendus toimus 6. veebruaril 2015 Nordea kontserdimajas.
Savisaar

Savisaar on Eesti perekonnanimi, mille tuntuim kandja on Keskerakonna poliitik Edgar Savisaar.
Perekonnanime Savisaar (Sawisaar) on antud Vastse-Kuuste mõisas Võnnu kihelkonnas Tartumaal. Nimede eestistamisel määrati Savisaar uueks perekonnanimeks isikutele, kelle perekonnanimi oli Somelar (Elistvere vallas 1937. aastal).
2017. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Savisaar 29 mehel ja 40 naisel. Perekonnanimede levikult on Savisaar meeste puhul 4108. ja naiste puhul 3139. kohal. Nimi on levinuim Valga maakonnas, kus neid on 10 000 elaniku kohta 2,91.
Edgar Savisaare järgi on saanud nime ka mõned teosed eri žanrides:
Max van der Stoel

Maximilianus van der Stoel (; 3. august 1924 Voorschoten – 23. aprill 2011 Haag) oli hollandi poliitik, diplomaat ja jurist.
Max van der Stoel õppis Leideni Ülikoolis õigusteadust ja sotsioloogiat, 1947. aastal sai ta doktorikraadi õigusteaduste alal ja 1953. aastal sotsioloogias. Tööparteisse astus ta 1946. aastal.
1953–1958 töötas ta Wiardi Beckmani Sihtastuses, mis oli Tööparteile alluv teadusliku uurimise keskus. Max van der Stoel oli Hollandi parlamendi esimese koja liige aastatel 1960–1965 ja 1966–1973 ning 1977–1981 Hollandi parlamendi teise koja liige.
22. juulist 1965 kuni 22. novembrini 1966 oli ta Hollandi välisasjade riigisekretär. 1971–1973 oli Max van der Stoel Euroopa Parlamendi liige.
Max van der Stoel oli Hollandi välisminister 11. maist 1973 kuni 19. detsembrini 1977 ja 11. septembrist 1981 kuni 29. maini 1982. 1. juulist 1983 kuni 1. augustini 1986 oli Max van der Stoel Hollandi esindaja ÜRO juures. Alates 1. augustist 1986 kuni 1. jaanuarini 1993 oli ta Hollandi Riiginõukogu liige.
1. jaanuarist 1993 kuni 1. juulini 2001 oli Max van der Stoel CSCE/OSCE vähemusrahvuste ülemvolinik. Max van der Stoel pööras vähemusrahvuste ülemvoliniku ametis palju tähelepanu Eesti ja Läti vene vähemustele, kuid Venemaa vähemusrahvuste olukord teda ei huvitanud.
Liivimaa linnukoer

Liivimaa linnukoer (saksa keeles "Livländischer Vorsteher") oli Eestis 18.-19. sajandil aretatud linnukoer. Need olnud suured lõhestatud ninaga, tüübilt üsna ühtlased loomad. Vanade asjatundjate oletusel sisaldanud need koerad rohkesti pointeri verd. Nad olnud puhtad seisukoerad ega pole aporteerinud.
Minna Hint

Minna Hint (sündinud 12. mail 1981) on eesti kunstnik. 
Minna Hint lõpetas 1999. aastal Tallinna Vanalinna Hariduskolleegiumi. Aastatel 1999–2003 õppis ta Eesti Kunstiakadeemias bakalaureuseõppes maali erialal ja 2003–2006 samas magistriõppes interdistsiplinaarsete kunstide erialal. Ta on olnud vahetusüliõpilane Hulli kunstiakadeemias Suurbritannias.
Minna Hint loob peamiselt dokumentaalsel materjalil põhinevaid filme ja installatsioone, otsides loomingus vastuseid keerukatele elulistele küsimustele. Tema teoseid on Eesti Kunstimuuseumi, Tartu Kunstimuuseumi ning Eesti Rahva Muuseumi kogudes.
Meriton Grand Conference &amp; Spa hotell

Park Inn by Radisson Meriton Conference &amp; Spa Hotel Tallinn (endine "Meriton Grand Conference &amp; Spa hotell", ka "Meriton Grand Hotel Tallinn") on Tallinna kesklinnas asuv hotell. Hotelli haldab AS Meriton Hotels.
Hotellis on 465 tuba. Hotellis on Welness spaa, ilusalong, spordiklubi, jõusaal ja meeste-naiste ühine aurusaun.
Ada Karczmarczyk

Ada Karczmarczyk (sündinud 1985) on Poola kunstnik.
Aastatel 2004–2009 õppis ta Poznańi kaunite kunstide akadeemias intermeedia osakonnas, 2010. aastal oli New Yorgis praktikal. Oma kunstiga püüab Karczmarczyk õpetada ühiskonnale kultuuri ja vaimsust. "Ta on veendunud, et kunst on võimeline harima, liigutama südameid, tervendama, ergutama, muutma harjumuspärast mõtlemist ning avama ennast veidrustele," iseloomustatakse teda Tartu Kunstimuuseumi näituse "Noorus kui elustiil" kataloogis (2015).
Ada Karczmarczyk on leidnud äramärkimist Samsung Art Masteri (2010), Dolina Kreatywna (2008) ja Kanon Twórcówi (2006) poolt.
Mäkki

Mäkki (esinejanimi; kodanikunimega Gert Kaasik; sündinud Tallinnas) on Eesti päritolu Soome räppar ja DJ.
Aastal 2015 andis ta välja albumi "Ihan pomona".
Mäe-Murati

Mäe-Murati (rööpnimi "Mäemurati") oli küla Rõuge kihelkonnas. Küla jääb tänapäevase Naapka küla alale.
Rodney Jerkins

Rodney Roy "Darkchild" Jerkins (sündinud 29. juulil 1977) on USA muusikaprodutsent, laulukirjutaja ja muusik. 
Muusikaprodutsendina on ta töötanud koos paljude poplauljatega, nagu Michael Jackson, Britney Spears, Spice Girls, Jennifer Lopez, Jessica Simpson, Janet Jackson, Danity Kane, Beyoncé, Linda Király, Lady Gaga, Pussycat Dolls, Whitney Houston, Mary J. Blige, Lionel Richie jpt.
Ta on võitnud neli Grammy auhinda.