tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Rakvere Linna Algkool

Rakvere Linna Algkool oli Rakveres aastatel 1992–2013 tegutsenud lasteaed-algkool. Kool avati Lääne-Viru maavalitsuse 30. aprilli 1992. aasta määrusega nr 85 koolide avamise kohta 1. septembril 1992 aadressil Posti 29.
Ajalugu.
Algkool.
Juba aastaid töötas Rakvere 1. Keskkool väga suure koormusega kolmes vahetuses. Eriti raske oli algklasside õpilaste koolipäev õhtupoolses vahetuses. Puudusid võimalused (ruumid) klassiväliseks tegevuseks. Otsiti võimalusi, kuidas õpilaste õppimistingimusi parandada. Seoses Eesti taasiseseisvumisega 20. augustil 1991 lahkus Rakverest väga palju vene rahvusest kodanikke ja sõjaväelaste perekondi. Vähenes laste hulk lastepäevakodudes. Üks lasteaed otsustati sulgeda ja vabanenud hoones avati Rakvere Linna Algkool. Kooli direktoriks sai Ly Kivistik. 
Uue kooli avamisele oli tugev vastuseis (ei soovitud lahkuda mainekast koolist), kuid tänu tugevale, töökale personalile ja läbimõeldud koolielu korraldusele saavutas kool kiiresti tuntuse ja tunnustuse. Kool muutus linnas populaarseks, sellesse taheti oma lapsi õppima tuua.
Lisaks heale õppetöö tasemele hinnati soodsat õpikeskkonda ja võimaluste mitmekesisust õpilaste tunnivälise aja organiseerimisel. Koolis oli 10 klassikomplekti (1.–5. klass, kaks paralleelklassi).
Lasteaed-Algkool.
Alates 2003. aasta sügisest avati senise kahe esimese klassi asemel üks esimene klass. 2003/2004. õppeaastal tegutses 6-aastaste laste rühm, 2004/2005. õppeaastal oli kooli hoones avatud kaks Lasteaia Triin mudilasrühma. Alates 1. septembrist 2005 tegutses asutus lasteaed-algkoolina.
2011. aasta seisuga õppis koolis 127 õpilast (1.–6. klassini) ja avatud oli viis lasteaiarühma. Alates kooli loomisest on peetud kooli kroonikat, millest iga asjahuviline saab üksikasjaliku ülevaate koolis toimunust. On olemas rikkalik fotokogu ja täpsed ülestähendused õpilaste ja õpetajate saavutuste ja koolielus toimunu kohta.
Kooli sulgemine.
2013. aastal otsustati senine õppeasutus sulgeda. Algkooliklassid liideti Rakvere Gümnaasiumiga ja lasteaed alustas 2013. aasta sügisel uue nime all – Rakvere Rohuaia Lasteaed. Uue lasteaia juhatajaks sai senise Rakvere Linna Algkooli direktor Ene Nool.
Vladas Mikėnas

Vladas Mikėnas (17. aprill 1910 Tallinn – 3. november 1992 Vilnius) oli Eestist pärit leedu maletaja, malekohtunik ja ajakirjanik, rahvusvaheline meister ja ausuurmeister males.
Isa oli Dvigateli tehases raamatupidaja. 
Malet hakkas mängima 14-aastaselt. Esimene turniirivõit tuli 1927. aastal Tallinna Eesti maleseltsi juubeliturniiril. 1928. aastal tuli ta Tallinna meistriks. 1930. aastal võitis Mikėnas Eesti malemeistrivõistlused Tallinnas. 1931 jagas ta 2.–5. kohta esimesel Balti meistrivõistlustel males Klaipėdas, kus esikohale tuli Isakas Vistaneckis. Samal aastal emigreerus Mikenas Eestist Leetu. Leedus osales ta korduvalt meistrivõistlustel, võites need 1936. aastal; 1937 jäi ta madalale kohale, ent võitis Aleksandr Alehhinit. Mikėnas esindas Leedut viiel ametlikul ja ühel mitteametlikul maleolümpial.
Pärast Leedu annekteerimist Nõukogude Liitu 3. augustil 1940 osales Mikėnas septembris-oktoobris Moskvas NSV Liidu meistrivõistlustel, jagades 13.–16. kohta. Ta mängis korduvalt Nõukogude Liidu ja mitme liiduvabariigi meistrivõistlustel, tulles näiteks 1945. aastal Tallinnas 7. kohale ja kaotades Paul Keresele. 
1950. aastal, mil loodi rahvusvahelise meistri tiitel, anti see ka Mikėnasele. 1987 pälvis ta ausuurmeistri tiitli.
1985. aastal oli Mikėnas kohtunik maailmameistrimatšil Anatoli Karpovi ja Garri Kasparovi vahel.
Keisririigi ringkonnad

Keisririigi ringkond (, mitmuses "Circuli imperii"; , mitmuses "Reichskreise") oli Saksa-Rooma riigi territooriumide regionaalsete gruppide ühend. Ringkond loodi peamiselt üldiste kaitsestruktuuride ja keiserlike maksude kogumise organiseerimise eesmärgil, kuid ka organiseerimise vahendina Riigipäeval ja keiserlikus riigikohtus.
Igal ringkonnal oli Ringkonnapäev, kuigi mitte iga Ringkonnapäeva liige ei saanud olla Riigipäeva liige.
Keisririigi ringkondade moodustamine.
Algselt moodustas 1500. aasta Augsburgi Riigipäev Keisririigi reformi osana kuus ringkonda:
Algselt jäid Habsburgi dünastia ja kuurvürstide territooriumid ringkondadest väljapoole. 1512. aastal organiseerisid Trieri ja Kölni Riigipäevad need maad nelja uude ringkonda:
Silmas pidades Prantsusmaa üleskerkinud nõudmisi Maximiliani Burgundia pärandile, algatas 1512. aasta Riigipäev oma lõppaktis nime "Saksa Rahvuse Püha Rooma Keisririik" () ametliku kasutuse.
Kuigi keisririik kaotas mõned läänepoolsed territooriumid pärast Ühendatud Provintside lahkulöömist aastal 1581 ja seoses 1679. aasta Nijmegeni rahu järgse Prantsuse anneksiooniga, jäid kümme ringkonda suuresti muutumatuks kuni 1790. aastate alguseni, mil Prantsuse revolutsioonisõjad tõid kaasa olulisi muutusi Euroopa poliitilisel kaardil.
Ringkondadesse mittekuuluvad territooriumid.
Mitmed keiserlikud territooriumid jäid väljapoole ringkondi, näiteks:
Rakvere Lille Kool

Rakvere Lille Kool on puuetega lastele ja noortele mõeldud kool Lääne-Virumaal Rakveres. Rakvere Lille Kool on MTÜ Kirilille üks osakond.
Rakvere Lille Kooli eesmärk on toimetulekuõppe võimaldamine mõõduka vaimupuudega õpilastele ja hooldusklassi loomine raske ja sügava vaimupuudega lastele.
Kooli tegevuse eesmärgist tulenevalt on koolil ülesandeks tagada õpilastele toimetulekuõppekava ja hoolduskooli programmi täitmiseks vajalikud õppe- ja kasvatustingimused.
Koolis õpitakse eesti keelt, matemaatikat, muusikat, rütmikat, kehalist kasvatust, kunsti, tööõpetust ning elu- ja toimetulekuõpetust. Kõigile õpilasele koostatakse individuaalne õppekava.
Tallinna Ülikooli Rakvere Kolledž

Tallinna Ülikooli Rakvere Kolledž oli Tallinna Ülikooli kolledž Rakveres Pikk tänav 40.
Kolledž avati 1. septembril 1999. Kooli rajamine Rakveresse oli piirkonna jaoks tähelepanuväärne sündmus, kuna sellega taastati Rakvere Õpetajate Seminarist alguse saanud õpetajakoolitus. Kolledžis hakati koolitama bakalaureuseõppes põhihariduse pedagooge (lasteaiaõpetajaid) ja sotsiaaltöötajaid, magistriõppes sai õppida riigiteaduste erialal. 
2002. aasta sügisest toimus õppetöö kolledži oma majas Rakvere vanalinnas. 
Üliõpilaste kasutada olid kaasaegsed auditooriumid, arvutiklass ja raamatukogu iseseisvaks tööks ning kohvik lõõgastumiseks. Kolledžil oli välja kujunenud hea praktikabaaside võrgustik. Ladus koostöö oli ka linna raamatukogu, teatri ja rahvamajaga. Külastada sai kontserte, etendusi ja spordivõistlusi, mida üliõpilane sai sageli "letihinnast" taskukohasemalt.
2019. aasta kevadel lõpetas 20-aastase Tallinna ülikooli Rakvere kolledži viimane lend alushariduse pedagoogi ja sotsiaalpedagoogika eriala üliõpilasi. Ehkki Tallinna Ülikool on otsinud hoonele otstarbekat kasutust, seisab hoone 2021. aasta seisuga tühjalt. 
Ajalugu.
Õppetööd alustati tolles hoones juba 1805. aastal Rakvere Kreiskooli rajamisega, kus õppisid teiste hulgas ka Friedrich Reinhold Kreutzwald ja Friedrich Robert Faehlmann.
José Peyre

José Peyre (sündinud 26. märtsil 1933 Charlerois) on Belgia endine poksija.
Peyre sai raskekaalus (üle 81 kg) 9. Euroopa meistrivõistlustel (Milano, 1951) pronksmedali, kaotades poolfinaalis hilisemale hõbemedalivõitjale Edgar Gorgasile (Lääne-Saksamaa) ja jäädes edasisest medaliheitlusest välja. 
Peyre poksis novembrist 1953 kuni jaanuarini 1970 elukutselisena. Ta osales kokku 44 kohtumisel ning võitis neist 18 (neist 1 nokaudiga), kaotas 25 (neist 13 nokaudiga) kohtumist ja viigistas 1 kohtumise.
Lahingus langenu

Lahingus langenu on sõjandustermin, millega märgitakse lahingus kaotatud isikut, kes saab lahingus kohapeal surma või sureb haavadesse või muudesse vigastustesse enne arstiabipunkti jõudmist. 
Kui sõjaväelane hukkub mõne muu teenistusülesande täitmisel, mitte lahingus, siis kasutatakse tema kohta mõistet ülesande täitmisel langenu.
Eesti sõjandusterminoloogias on üldjoontes samatähenduslikud väljendid – lahingus surmasaanu, surmasaanu, langenu – tunnistatud ebasobivateks, kuigi tavakeeles võidakse neid jätkuvalt selles tähenduses kasutada. Üldisemalt võib rääkida ka sõjategevuses või lahingutegevuses hukkunust.
Tegemist on liigitusega, mida kasutavad tavaliselt sõjaväelased inimohvrite, s.t vaenuliku jõu läbi oma vägedes aset leidnud surmajuhtumite tähistamiseks. Inglise keeleruumis tähistatakse lahingus hukkunut mõistega "killed in action", mille ametlik lühend on KIA. Selle tähendusväli võib olla eestikeelsest sõjandusterminoloogiast kohati erinev. 
Ameerika Ühendriikide Kaitseministeeriumi järgi ei pruugi KIAks kuulutatu olla küll oma relvast tulistanud, on aga langenud vaenlase vaenuliku rünnaku tagajärjel. KIAdeks ei loeta neid, kes on hukkunud õnnetuse või mõne muu "mitte-vaenuliku" tegevuse või terrorirünnaku tagajärjel. KIA on kohaldatav nii rinde lahinguüksustele kui ka mere-, õhu- ja tugiüksustele. Sõjategevuses mingi konkreetse sündmuse ajal langenut tähistatakse † märgiga tema nime kõrval, märkimaks tema langemist selle konkreetse sündmuse käigus.
Lisaks eelöeldule, KIA tähistab kedagi, kes on tapetud sõjategevuses lahinguväljal, samas kui haavadesse surnu (inglise keeles "died of wounds"; lühend: DOW) on seotud kellegagi, kes on jäänud elama kuni arstiabi saamiseni. NATOs on kasutusel ka DWRIA (surnud sõjategevuses saadud haavadesse; inglise keeles "died of wounds received in action"). Sõjaväelased ja ajaloolased on kasutanud traditsiooniliselt siiski esimest lühendit, KIAd.
Léonard Steyaert

Léonard Steyaert (28. mai 1907 – surma-aeg ja -koht on teadmata) oli Belgia poksija, rahvuselt flaam.
Steyaert sai keskkaalus (kuni 160 naela ehk 72,6 kg) 1928. aasta Amsterdami olümpiamängude poksivõistlustel pronksmedali, kaotades poolfinaalis hilisemale kuldmedali- ja olümpiavõitjale Piero Toscanile (Itaalia) ning võites 3. koha kohtumises Frederick Mallinit (Suurbritannia).
Steyaert poksis septembrist 1929 kuni detsembrini 1945 elukutselisena. Ta pidas kokku 27 kohtumist, millest võitis 6 (neist 2 nokaudiga) ja kaotas 12 (neist 9 nokaudiga) ning 9 kohtumist jäi viiki.
Tõnis Vares

Tõnis Vares (23. juuli 1859 Lätkalu küla, Võisiku vald, Viljandimaa – 26. juuni 1925 Tallinn) oli Eesti riigiametnik ja poliitik.
Tõnis Vares õppis aastatel 1872–1882 Riias vaimulikus koolis ja seminaris ning sooritas 1882. aastal eksternina küpsuseksami Tallinna Aleksandri Gümnaasiumi juures.
1887. aastal lõpetas Tõnis Vares Peterburi Ülikooli õigusteaduskonna.
Aastatel 1882–1884 töötas Tõnis Vares senaator Manasseini revisjoni tõlgi ja nõunikuna Eesti küsimustes. 1888. aastast oli T. Vares kohtuameti kandidaat Tallinnas, 1899. aastast Haapsalu talurahvaasjade komissar ja 1903. aastast ametnik kindralkuberneri juures Vilnos.
1906. aastast töötas T. Vares Peterburis, Venemaa keisririigi Rahaministeeriumis, ning oli ka Talurahva Panga nõukogu liige Riias ja Peterburis ning aastatel 1914–1917 Venemaa keisririigi rahaministri nõukogu liige ja kaudsete maksude peavalitsuse ülema abi. Hea teenistuse eest anti talle Venemaa keisririigi salanõuniku tiitel.
Märtsis 1917 naasis Tõnis Vares Venemaalt Eestisse. Ta määrati 1919. aastast rahaministri abiks ja oli 28. juuli – 26. oktoobril 1920 Eesti Vabariigi rahaminister, Jaan Tõnissoni teises valitsuses. Rahaministrina oli T. Vares ka Venemaale evakueeritud Eesti varade tagasitoomiseks loodud erikomisjoni esimees kuni 1920. aasta augustini.
14. veebruarist 1921 (nimetatud 21. jaanuaril 1921) kuni 21. juunini 1922 oli Tõnis Vares Moskvas esimene Eesti saadik Vene SFNVs.
Peale lahkumist Eesti Välisministeeriumi teenistusest oli Tõnis Vares kuni 26. juulini 1924 Eesti Riigikohtu liige ja seejärel kuni 1925. aastani Eesti Panga direktor.
Tõnis Vares suri 26. juunil 1925 ja maeti Tallinna Aleksander Nevski kalmistule.
Tallinna Aleksandri Gümnaasium

Tallinna Aleksandri Gümnaasium oli aastatel 1872–1917 Tallinnas tegutsenud haridusasutus.
Tallinna Aleksandri Gümnaasium (vene keeles "Ревельская Александровская гимназія") asus aadressil Vene turg 1, Vene turu põhjapoolsel küljel (tänapäeval Viru väljak 2) 1850. aastal ehitatud Rotermanni kaubamaja hoones, mille Tallinna Linnavalitsus omandas 1871. aastal ning avas hoones 31. mail esimese kolmeklassilise venekeelse poeglastegümnaasiumi Eestis.
Vene õppekeelega gümnaasiumi avamise kuulutus teatati, et kui leidub soovijaid, võetakse õppeainete hulka ka eesti keel. Tallinna Aleksandri gümnaasiumi arhiivi dokumentides nimetatakse ladina, kreeka ja eesti keele õpetajana Margus Salemit, kes on tuntud ka eesti-vene sõnaraamatu koostajana.
1914. aastal nimetati Riia õpperingkonna (Reveli) Tallinna Linna Kõrgem Algkool, Tallinna Aleksandri Gümnaasiumiks (vene k "Ревельское высшее начальное училище Императора Александра I Благословенного").
Pärast Teist maailmasõda töötas selles hoones aastakümneid kutsekool, enne lammutamist oli see aga Tallinna Pedagoogilise Instituudi üks õppehooneid.
Albert Kallasmaa

Albert Kallasmaa (aastani 1936 Albert Krantsmann, hüüdnimi Breti; 2. veebruar 1915 – 27. oktoober 1969) oli eesti kunstnik.
Eraklik külakunstnik Albert Kallasmaa läks vabasurma 1969. aastal. Ta on maetud Sinalepa õigeusukalmistule (Ridala vallas Läänemaal).
Tuikekublik

Tuikekublik on ainurakse organismi organell, mille kaudu ta eritab liigset vett ja jääkaineid, reguleerides ühtlasi raku osmootset rõhku.
See on pulseeriv vakuool, mis liigub kindlate ajavahemike järel (näiteks tavalisel amööbil 5–8 minuti takka) rakupinna juurde ja sulab kokku rakumembraaniga, heites oma sisu rakust välja. Magevees on lahustunud ainete kontsentratsioon rakus kõrgem kui keskkonnas. Seetõttu voolab vesi osmoosi teel rakku. Kui tuikekublik ei viiks ülearust vett rakust välja, kasvaks veehulk selles üha, kuni rakk plahvataks.
Amööbidel on tuikekublikuid üks või mitu, kingloomadel kaks (üks keha eesmises, teine tagumises kolmandikus). Kinglooma tuikekublik koosneb kesksest reservuaarist ning 5–7 seda radiaalselt ümbritsevast toomakanalist.
Kõige rohkem on uuritud protistide seas kingloomade, amööbide, keerdviburlaste ja "Dictyostelium"'ide, rohevetikaist "Chlamydomonas"'e tuikekublikuid.
Töötsükkel kinglooma näitel.
Kingloom tuikekubliku töö võib jagada kolme faasi. Esimeses tööfaasis koguneb toomakanalitesse vedelik, misjärel kanalid muutuvad hästi nähtavateks, aga keskne reservuaar on siis märkamatu. Teises faasis ehk diastoolis tühjenevad toomakanalid kesksesse reservuaari, mis muutub hästi märgatavaks, toomakanalid seevastu muutuvad märkamatuks. Kolmandas faasis ehk süstoolis tühjeneb reservuaar läbi erilise rakukestas oleva ava ehk eritusurve ümbritsevasse keskkonda, misjärel pole enam märgata toomakanaleid ega reservuaari. Seejärel algab protsess uuesti.
Kinglooma esimene ja tagumine tuikekublik töötavad kordamööda. Üks tsükkel kestab 10–15 sekundit. See aga sõltub keskkonnast, sest magevees elavatel kingloomadel töötab tuikekublik hoopis kiiremini kui merevees elavatel ja parasiitsetel kingloomadel. Poole kuni kolmveerand tunniga viiakse tuikekubliku kaudu kehast välja sama suur kogus vedelikku kui on kinglooma ruumala. See vedelik tungib tema kehasse niihästi läbi rakusuu koos toitevakuoolidega kui osmootselt läbi rakuseina.
Angry Birds

"Angry Birds" (inglise keeles, 'vihased linnud') on Soome arvutimängufirma Rovio Mobile arvutimäng. 
Mängu loomise põhiline inspiratsioon oli joonistus tiibadeta lindudest. Mäng lasti müüki esmalt Apple'i operatsioonisüsteemi iOS tarbeks detsembris 2009. Sestsaati on mängu Apple'i veebipoest App Store ostetud üle 12 miljoni eksemplari, mis ajendas firma tegema mängust uusi versioone teistele puutetundliku ekraaniga nutitelefonidele, muuhulgas ka neile, mis kasutavad operatsioonisüsteemi Android.
Mängijad kasutavad lingu, et heita linde mitmesugustele ehitistele või nende sisse paigutatud sigade pihta eesmärgiga hävitada kõik mänguväljal olevad sead. Uutele tasemetele jõudes ilmuvad uued linnud, mõned neist mängija aktiveeritavate erivõimetega. Rovio Mobile on varustanud "Angry Birdsi" arvukate tasuta uuendustega, mis lisavad mängusisu, samuti on firma lasknud mängust välja eraldiseisvaid pühade- ja promoversioone.
"Angry Birdsi" on kiidetud selles saavutatud hea tasakaalu eest haarava mängu, koomilise stiili ja madala hinna vahel. Selle populaarsuse tõttu on mängust loodud uusi versioone arvutitele ja mängukonsoolidele, tekkinud on turg mängutegelastega seotud kaupadele ja pikas perspektiivis kavandatakse isegi filmi või teleseriaali. Kõigil platvormidel ja versioonides kokku oli mängu 2011. aasta novembri alguseks alla laaditud 500 miljonit korda. "Angry Birdsi" on nimetatud "üheks praeguse aja levinumaks mänguks", "üheks 2010. aasta suurimatest hittidest" ja "edukaimaks mobiilirakenduseks, mida maailm on tänini näinud". Mäng on saadaval ka veebibrauseri Google Chrome rakendusena.
Meedias on kasutatud koguni väljendit ""Angry Birdsi" põlvkond", märkimaks selliste noorte vanuserühma, kelle mõtteviis ja meediatarbimise harjumused on kujunenud selle mängu mõjul ja ajal.
Neurokirurgia

Neurokirurgia (või neuroloogiline kirurgia) on meditsiini haru, mis tegeleb närvisüsteemi mis tahes osa, sealhulgas aju, selgroo, seljaaju ja ajuveresoonkonna haiguste ennetamise, diagnoosi, ravi ja taastusraviga. 
Eestis koolitatakse neurokirurge vastava eriala residentuuris Tartu Ülikoolis.
Haridus ja koolitus.
Eestis.
Tartu Ülikooli neurokirurgia residentuur toimub 5-aastase õppena, kokku 55 kuud, millele lisandub 5 puhkusekuud. Õpe koosneb praktilisest ja teoreetilisest koolitusest.
Ameerikas.
Ameerika Ühendriikides peab neurokirurg õppima neli aastat ülikoolis, neli aastat meditsiinikoolis, aasta internina ja viis kuni kuus aastat neurokirurgia residentuuris.
Kersti Unt

Kersti Unt (sünninimi Kersti Tigane; sündinud 25. juunil 1950 Tartus) on eesti kirjandusteadlane ja tõlkija.
2005. aastal kaitses ta Tartu Ülikoolis teadusmagistrikraadi eesti kirjanduse alal tööga "Omakirjastuslikud väljaanded diskursiivsete muutuste kandjana nõukogude eesti kirjanduses".
Ta on töötanud Tartu Ülikoolis maailmakirjanduse lektorina.
Kersti Unt on inglise keelest tõlkinud teiste hulgas William Faulkneri, Thomas Hardy, Robert Louis Stevensoni, Salman Rushdie, Graham Swifti, David Lodge'i, Philip Rothi, Robert van Guliki, Gilbert Keith Chestertoni, Peter Ackroydi jt teoseid.
Isiklikku.
Kersti Undi abikaasa oli kirjandusteadlane Jaan Unt. Nende lapsed on Marja Unt ning Jaan-Kristjan Unt.
Andre Pung

Andre Pung (sündinud 28. märtsil 1970 Tartus) on Eesti diplomaat, 2024. aastast Eesti Vabariigi suursaadik Taanis.
Elulugu.
Ta lõpetas 1988. aastal Tartu 1. Keskkooli ja 1993. aastal Tallinna Tehnikaülikooli mehaanikateaduskonna aparaadiehituse erialal. 
Ta töötab välisministeeriumis alates 1993. aastast, kui ta asus tööle välisministeeriumi välismajanduspoliitika osakonda. Aastatel 1996–1999 töötas ta majandusdiplomaadina Eesti saatkonnas Riias ja 1999–2001 välisministeeriumi välismajanduspoliitika osakonna büroo direktorina. Seejärel töötas Pung välisesindustes: aastatel 2001–2005 oli ta Peterburis peakonsul ja 2006–2010 oli Pung Eesti suursaadik Iirimaal.
2010. aastast peale töötas Pung välisministeeriumi välismajanduse ja arengukoostöö osakonna peadirektorina. Lisaks sellele ametikohale määrati Pung perioodil 2011-2014 kokku kolme riigi saadikuks: 2011. aastal sai Pung esimeseks Eesti suursaadikuks Kuveidis; 2012. aastal sai ta Eesti suursaadikuks Araabia Ühendemiraatides ja 2014. aastal Eesti suursaadikuks Kataris. Ka suursaadikuna resideeris Pung Tallinnas.
2015. aastal sai Andre Pung suursaadikuks ÜRO ja teiste rahvusvaheliste organisatsioonide juures asukohaga Genfis ning sama aasta augustis ka Eesti suursaadikuks Maailma Kaubandusorganisatsiooni juures. 
Aastatel 2019–2024 töötas ta Tallinnas välisministeeriumi peahoones Euroopa osakonna Lääne-Euroopa büroo direktorina. Punga ametiaja jooksul avati Eesti uus aukonsuli esindus Prantsusmaal ja Tallinnas püstitati Saksamaa poolt kingitud sõbrakarukuju.
9. aprillil 2024 nimetas president Andre Punga Eesti Vabariigi erakorraliseks ja täievoliliseks suursaadikuks Taani Kuningriigis, asukohaga Kopenhaagenis. Ta andis volikirja üle kuningannale 19. septembril 2024.
Ole Klemetsen

Ole Klemetsen (sündinud 30. augustil 1971 Stavangeris) on Norra endine poksija.
Klemetsen osales I keskkaalus (kuni 71 kg) 1992. aasta Barcelona olümpiamängude poksivõistlustel, kuid kaotas veerandfinaalis hilisemale pronksmedalivõitjale Robin Reidile (Suurbritannia) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja.
Klemetsen sai I keskkaalus (kuni 71 kg) pronksmedali 6. maailmameistrivõistlustel (Sydney, 1991), kaotades poolfinaalis hilisemale hõbemedalivõitjale Israel Akopkohjanile (NSV Liit) ning jäädes edasisest medaliheitlusest välja ning 29. Euroopa meistrivõistlustel (Göteborg, 1991), kaotades poolfinaalis hilisemale hõbemedalivõitjale Torsten Schmitzile (Saksamaa) ja jäädes edasisest medaliheitlusest välja. 
Klemetsen poksis oktoobrist 1992 kuni juunini 2001 elukutselisena ning pidas kokku 51 kohtumist, millest võitis 45 (neist 36 nokaudiga) ja kaotas 6 (neist 4 nokaudiga) kohtumist.
Jevgeni Moissejenko

Jevgeni Moissejenko (Moiseenko) (sündinud 9. jaanuaril 1981 Omskis) on Eesti Nuku- ja Noorsooteatri näitleja. 
Ta lõpetas Peterburi Teatriakadeemia nukunäitleja erialal 2002. aastal. 
Ta töötas Venemaal Hakassia Riiklikus Nukuteatris aastatel 2002–2007. 
Aastast 2008 töötab ta Eesti Nuku- ja Noorsooteatris. Ta on mänginud näiteks nukulavastustes „Mängurid“, „Oskar ja Roosa Daam“, „Kuldvõtmeke“, „Võlurätik“ ning jõululavastustes „Väike nõid“, „12 kinki jõuluvanale“ ja "Karlsson katuselt".
Rein Agur

Rein Agur (sündinud 25. novembril 1935 Paides) on eesti lavastaja.
Agur tõi Eesti Nukuteatri ajaloos esimese lavastajana meie nukureaalsusse sügava kunstilise taotluse. Tema lavastustele on omane mängulisus, kujundlikkus, mitmetasandilisus, fantaasia, eri mängulaadide ja stiilide põimumine. Tema lavastused rajanevad enamasti "avatud mängule", kuid nii mõnigi kord pöördus ta ka traditsioonilise sirmiteatri poole. Nii mõnigi kord toimus teatrimäng mitmel tasandil, st kasutati "teater teatris" või "mäng mängus" lavalist väljendusvormi.
Elulugu.
Ta on esimene Eesti nukuteatri lavastaja, kes on saanud akadeemilise nukuteatrialase hariduse: ta õppis Leningradi Riiklikus Teatri-, Muusika- ja Kinematograafia Instituudis (LGITMiK), mille lõpetas 1963. aastal nukunäitleja erialal. Samal aastal tegi ta Eesti NSV Riiklikus Nukuteatris oma esimese lavastuse, tuues lavale Oskar Liigandi nukunäidendi "Pardike Tuttpütt".
Rein Agur töötas Nukuteatris aastatel 1963–1966 lavastaja assistendina ning 1966–1981 ja 1992–1994 lavastajana. Aastatel 1981–1992 oli ta Nukuteatri peanäitejuht. 1994. aastast on vabakutseline.
Ta on loonud Nukuteatris üle 70 lavastuse. Tema 1960. aastate lavastused, milles võis märgata seniste trafarettide eiramispüüdu, olid tegelikult eelmänguks 1970. aastate plahvatuslikule väljundile sirmivaba nukuteatri näol.
Rein Agur on olnud Eesti nukuteatris samasugune uuendaja nagu Evald Hermaküla, Jaan Tooming, Kaarin Raid ja Ingo Normet draamažanris.
Isiklikku.
Tema vend Jaak Agur oli arst.
Meelis Pai

Meelis Pai (sündinud 9. veebruaril 1968) on eesti endine teatritegelane, Nuku muuseumi looja. 
Ta on lõpetanud 1987. aastal Tartu 15. Keskkooli ja 1996. aastal Tallinna Pedagoogikaülikooli kultuuriteaduskonna näitejuhtimise erialal.
Ta oli Eesti Nuku- ja Noorsooteatri direktor 2000. aastast aprillini 2013.
2010. aastal oli tema juhitud NUKU muuseum Eesti muuseumide aastaauhinna "Muuseumirott 2010" nominent ja 2012. aastal auhinna "European Museum of the Year Award 2012" nominent.
2013–2017 oli Meelis Pai Keskerakonna liige ja töötas 2013. aastast Tallinna linnapea Edgar Savisaare nõunikuna. Tema esimeseks laiemat kõlapinda leidnud tööks sai vahtplastist Ülemiste vanakese tegemine Ülemiste ristmiku avamiseks. Sama aasta kohaliku omavalitsuse volikogude valimisel kandideeris Pai Tallinna volikokku.
2015. aastal sattus ta skandaali seoses muusikali "Billy Elliot" lavastusega, kus mitmele osatäitjale jäi kokkulepitud töötasu maksmata.
Alates 1. aprillist 2015 Salme Kultuurikeskuse kunstiline juht ja Tallinna Linnavolikogu liige. Tallinna Linnahall AS-i nõukogu esimees.
2017. aasta kohaliku omavalitsuse volikogude valimistel kandideeris ta Savisaare valimisliidu ja Tegusa Tallinna nimekirjas.
Isiklikku.
Tema isa Henn Pai oli Vanemuise ooperilaulja.
Ferdinand Veike

Ferdinand Veike (13. november 1924, Saueaugu küla, Küti vald – 14. august 2015) oli eesti nukunäitleja ja teatrijuht, Eesti Riikliku Nukuteatri rajaja ja peanäitejuht (1951–1980).
Ferdinand Veike suunas ja juhtis aastakümnete eesti nukuteatri arengut ning koolitas mitme põlvkonna nukunäitlejaid ja -lavastajaid. 1962. aastal asutas Ferdinand Veike Eesti Riikliku Nukuteatri juurde Teatriühingu õppestuudio nukuosakonna ehk Nukuteatri õppestuudio. Stuudio õpilastest kujunes Eesti nukunäitlejate ja -lavastajate raudvara.
Eesti Riikliku Nukuteatri peanäitejuhina tõi Ferdinand Veike 29 aasta jooksul Nukuteatri lavale üle 80 lavastuse, kokku tõi Veike lavale üle saja lavastuse.
Erilise tuntuse saavutas Ferdinand Veike omaloominguliste Buratino-kavadega, mis said alguse 1955. aastal Eesti Raadios esitatud kuuldemängudest.
Ferdinand Veike sündis Küti vallas Saueaugu külas 13. novembril 1924 isatalu tagatoas pere kaheksast lapsest noorimana. Õppinud Viru-Jaagupi algkoolis aastatel 1932–1938, Jõhvi Keskkoolis aastatel 1938–1941, Rakvere Gümnaasiumis aastatel 1941–1942, Tallinna teatrikoolis 1942–1946, Ostrovski-nimelises Leningradi Teatriinstituudis režii erialal 1950–1951.
Ferdinand Veike töökohad teatrites enne Eesti Riiklikku Nukuteatrit: 1944–1948 tantsija, näitleja ja lavastaja Riiklikus Noorsooteatris; 1948–1951 näitleja, näitejuht ja lavastaja Tallinna Riiklikus Draamateatris.
Oma esimese nukulavastuse tegi ta 1948. aastal Draamateatris, tuues publiku ette Helmut Vaagi nukunäidendi "Reinuvader Rebane".
Kui Ferdinand Veike 1951. aastal Leningradist naasis, tehti talle Kunstide Valitsuse käskkirjaga ülesandeks moodustada Nukuteater. Veikest sai Eesti esimese iseseisva nukuteatri, mis tollal kandis nime Eesti Vabariiklik Nukuteater, esimene peanäitejuht. Nukuteatri kunstilist tegevust juhtis Ferdinand Veike kuni aastani 1980.
Ferdinand Veike suri 2015. aasta 14. augusti hommikul.
Isiklikku.
Ta oli Jaak Variku väimees.
Veike poeg Jaak Veike oli kinnisvaraärimees, kes tapeti 32-aastaselt 11. veebruaril 1998 .
Eesti Kirjandus

Eesti Kirjandus on endine ajakiri, mis ilmus Tartus aastail 1906–1940.
1908. aastast oli see Eesti Kirjanduse Seltsi kuukiri. 1940. aastal ühendati ajakirjad Eesti Kirjandus ja Eesti Keel ajakirjaks Eesti Keel ja Kirjandus, mis oli tänini ilmuva ajakirja Keel ja Kirjandus eelkäija. 
Ajakirja Eesti Kirjandus toimetajad olid Jaan Jõgever (1906–1910 ja 1913–1915), Villem Grünthal-Ridala (1910–1912), Johannes Voldemar Veski (1915–1934) ja Daniel Palgi (1934–1940). 
Ajakirja trükiarv oli 1000–2000.
Alfonso d'Ávalos

Alfonso de Ávalos (ka Alonso de Ávalos, Pescara ja Vasto IV markii; 1502 Ischia – 31. märts 1546 Vigevano) oli Hispaania-Itaalia päritolu kondotjeer. 
Ta osales Itaalia sõdades Karl V poolel. Ta võttis koos nõbu Fernando Francesco d'Ávalosega osa Pavia lahingust, Cognaci liiga sõja ajal juhtis ta Napoli kaitsmist. 
Ta oli Milano III kuberner aastatel 1538–1546.
Puutepunktid

Puutepunktid oli aastail 2011–2021 ilmunud sõltumatu ajakiri, mis võitles erivajadustega inimeste õiguste eest.
Ajakiri oli suunatud eeskätt puudega inimestele ja nende pereliikmetele, valdkonna spetsialistidele, poliitikakujundajatele ning sotsiaaltöö, meditsiini ja eripedagoogika üliõpilastele ja õppejõududele. Ajakirjas käsitleti sageli pikemalt lugusid, mida kajastati Eesti Televisiooni telesaates "Puutepunkt".
Ajakiri ilmus 2011. aasta oktoobrist sagedusega kümme numbrit kalendriaastas. Ajakirja andis välja MTÜ Puutepunktid ja selle peatoimetaja oli Tiina Kangro. Ajakiri on veebis kättesaadav Puutepunkti portaalis.
Kalkun (perekond)

Kalkun ("Meleagris") on perekond kanaliste seltsis kalkunlaste sugukonnas. 
Perekonda kuulub kaks liiki:
Perekonna levila piirdub Põhja- ja Kesk-Ameerikaga.
Aleksei Budõlin

Aleksei Budõlin (sündinud 5. aprillil 1976 Tallinnas) on endine Eesti judomaadleja ja praegune judotreener. 
Ta on lõpetanud 2013. aastal Tallinna Ülikooli kehakultuuri erialal.
Pärast sportlaskarjääri oli ta kolm aastat Eesti juunioride judokoondise peatreener ja neli aastat (kuni peatreeneri ametikoha koondamiseni 2016. aasta sügisel) täiskasvanute koondise peatreener. Jaanuarist 2017 töötab Aleksei Budõlin Šveitsi judokoondise treenerite meeskonnas. 2018. aasta seisuga töötab ta Šveitsi judokoondise peatreenerina.
Aleksei Budõlin on täiskasvanute tiitlivõistlustel võitnud kokku kaheksa medalit: olümpiamängudelt ühe, maailmameistrivõistlustelt kaks ja Euroopa meistrivõistlustelt viis. Lisaks on ta kaks korda tulnud Euroopa juunioride meistriks. Lisaks on ta võitnud mitmel tippturniiril (World Cup, Grand Prix ja Grand Slam) üheksa esikohta.
Alates lapsepõlvest treenis ta pikka aega Feliks Saakjani käe all. Viimastel sportlasaastatel juhendas teda Davor Vlaskovac.
Aleksei Budõlin on treenerina juhendanud Eestis järgmisi sportlasi: Georgi Ladõgin, Aleksandr Marmeljuk, Jevgeni Salejev, Elnur Alijev, Grigori Minaškin. Neist Minaškin sai 2016. aastal Euroopa meistrivõistlustel pronksmedali ning võistles ka Rio de Janeiro olümpiamängudel.
Muu spordiga seotud tegevus.
Lisaks judole on Aleksei Eesti meister saalijalgpallis (2012) ja rannajalgpallis (2011) ning võitnud pronksmedali Eesti meistrivõistlustelt rannavõrkpallis (1996). 
Aleksei Budõlin on üks Tallinnas tegutseva Spordiklubi Tanuki asutajaid. 
Isiklikku.
Tema vend Dmitri Budõlin on samuti endine judomaadleja. 
Aleksei Budõlini elukaaslane on Ilona Toots, neil on tütar Malena (2001) ja poeg Aleksander (2014).
Mononukleoos

Mononukleoos ehk infektsioosne mononukleoos (ladina keeles "mononucleosis (infectiosa)", inglise keeles ka "kissing disease"; kõnekeeles 'suudlemishaigus') (B27.0, RHK-10) on suuremalt osalt Epsteini-Barri viiruse (EBV) või inimese tsütomegaloviiruse põhjustatud peamiselt laste ja nooremapoolsete inimeste krooniline lööbeline infektsioonhaigus, mis levib süljega ja millele on iseloomulik lümfotsüütide rohkus veres. 
Eksperimentaalset infektsioosset mononukleoosi võidakse tuvastada ka mitmetel laboriloomadel. 
EBV nakatab B-rakke ja mõjutab lümfotsüüte – valgeid vereliblesid, mis võitlevad haigustega, rünnates antikehi. Mononukleoosi võib ka tekitada tsütomegaloviirus, herpesviirus, mida võib tavaliselt leida kehavedelikes. Kuigi tsütomegaloviirus võib põhjustada mononukleoosi, on 85% juhtumitest seostatud Epsteini-Barri viirusega. Mononukleoos võib esineda kõigil, kuid see on kõige sagedasem teismelistel ja noortel vanuses 15–35. 
Sümptomid.
Mononukleoosi seostatakse väsimusega, mis võib kesta mitmeid kuid. Tavaliselt ei avaldu sümptomid enne 4–7 nädala möödumist nakatumisest. Haigusnähte põhjustavad harilikult inimese lümfoid(-immuun)süsteemi osade koordineeritavad immuunvastused. 
Kuigi haigus on harva surmav, võib see haigus B-rakkudesse jääda, mõjutades inimest kogu tema elu. Igal juhul eritab inimene hooti haigust sülje kaudu kogu elu. Mõningatel juhtudel, kõige sagedamini teismelistel tüdrukutel, võib haigus põhjustada kroonilist väsimust. Uuringud näitavad, et mononukleoosi nakatunud on vastuvõtlikumad polüskleroosile. 
Põhilised mononukleoosi sümptomid:
Kõige ilmsem mononukleoosi mõju patsientidel on igapäevaelus energiakadu. Mehed ja naised on mononukleoosi suhtes võrdselt vastuvõtlikud; kuigi uuringud näitavad, et Ameerikas on valged mononukleoosile 30% vastuvõtlikumad kui mustanahalised.
Diagnoos.
Sümptomid, nagu suurenenud lümfisõlmed kaelal, valusad mandlid ja väsimus on kergesti äratuntavad mononukleoosi sümptomid. Kui need sümptomid esinevad, peaks patsient arsti juurde minema. Seda viirust testitakse Monospot' testiga, mis analüüsib heterofiilsete antikehade tootmist vaadates patsiendi vereproovi. Suurenenud valgete vereliblede arv veres võib viidata mononukleoosile. 
Ravi.
Kindlat ravi mononukleoosile pole. Tõsiste mononukleoosi juhtudega patsientidele soovitatakse voodipuhkust 1–2 nädalaks. Kergematel juhtudel soovitatakse vältida pingutust, kuni sümptomid alanevad. Tungivalt soovitatakse spordist hoiduda, vältimaks põrna rebendit. Leevendamaks valusat kurku, peaks patsiendid jooma vett, tsitrusevabade puuviljade mahlu ja sööma maitsetuid toite. 
Tüsistused.
Vireemiat pidurdanud ja nõrgenenud immuunsüsteem ei suuda adekvaatselt reageerida uutele patogeenide rünnakutele, seega võib mononukleoosi korral tekkida selliseid tüsistusi nagu südamelihasepõletik, neerupõletik, liigeste põletik, ajupõletik, ajukelmete põletik, vereliistakute ehk trombotsüütide vähesus.
Infektsioosne mononukleoos on harva surmav.
Välislingid.
Viru-Järva Sõjaväeringkond

Viru-Järva Sõjaväeringkond (kuni 1937. aastani Viru-Järva Kaitseringkond) asus Virumaa läänepoolses osas ja Järvamaal. Ringkonna staap asus Rakveres, esimene ülem oli kolonel Jakob Vende.
Viru-Järva Kaitseringkond moodustati Järva Kaitseväeringkonna Ülema Asutise, Viru Kaitseväeringkonna Ülema Asutise ja Viru-Järva Sõjaväeringkonna Staap baasil. 
Kaitseväeringkonna ülem oli major Heinrich Oldermann.
31. jaanuaril 1939 määrati Vende Valga Sõjaväeringkonna ülemaks, vahetusena tuli Valga ringkonna ülema kohalt Viru-Järva ringkonna ülemaks Verner Trossi. 
8. novembril 1939 määrati ringkonna ülemaks kolonel Viktor Koern, kes enne seda oli 1. Jalaväerügemendi ülem. Sama aasta 28. novembril määrati ta Narva Sõjaväeringkonna ülemaks, tema asemele Viru-Järva Sõjaväeringkonna ülemaks ja 1. diviisi ülema asetäitja asus kolonel Friedrich-Karl Pinka. 
Riigivanema otsusega 1940. aastast, alates 1. veebruarist jaotati Eesti Vabariigi maaala neljaks diviisi rajooniks ja viimased omakorda sõjaväeringkondadeks järgmiselt:
Narva Sõjaväeringkond

Narva Sõjaväeringkond (kuni 31. märtsini 1937 Narva Kaitseringkond) asus Virumaa idapoolses osas. Ringkonna staap asus Narvas, ringkonna esimene ülem oli kolonel Paul-Villiam Triik.
Ülemad.
1940. aastal kuulus 1. Diviisi rajooni. 
Riigivanema otsusega 1940. aastast, alates 1. veebruarist jaotati Eesti Vabariigi maaala neljaks diviisi rajooniks ja viimased omakorda sõjaväeringkondadeks järgmiselt:
Tartu Sõjaväeringkond

Tartu Sõjaväeringkond (kuni 31. märtsini 1937 Tartu Kaitseringkond) asus Tartumaal. 
Ringkonna esimene ülem oli kolonel Villem-Kustav Marder.
Ülemad.
Riigivanema otsusega 1940. aastast, alates 1. veebruarist jaotati Eesti Vabariigi maaala neljaks diviisi rajooniks ja viimased omakorda sõjaväeringkondadeks järgmiselt:
4. Üksik Jalaväepataljon

4. Üksik Jalaväepataljon oli Eesti Rahvaväe, Kaitseväe ja sõjaväe kaadriväeosa.
Jalaväepolgu, hilisema üksiku pataljoni asutamise päevaks loeti 4. Eesti jalaväepolgu formeerimist, 6. detsembril vkj 1917 Rakveres. 4. Eesti Rahvaväe polgu taasloomine algas 21. novembril 1918. aastal Narvas 4. Polk kandis 4. Eesti Rahvaväe polgu nime kuni 12. jaanuarini 1921, kui nimetati ümber 4. jalaväepolguks ja väeosa nimetati "4. Üksikuks jalaväepataljoniks" alates 1. oktoobrist 1928. aastal.
4. Jalaväepolk Vabadussõjas.
1918. aastal Saksa okupatsiooni ajal laialisaadetud ja taasformeeritud jalaväepolgu asukohaks määrati novembris 1918 Narva linn ning polguülemaks polkovnik Aleksander Seiman. Polgu eellaseks loeti 1. Eesti jalaväediviisi 4. Eesti polku, mis asutati Rakveres 6. detsembril 1917 ning likvideeriti Saksa okupatsioonivõimude käsul 5. aprilliks 1918.
Polgu koosseisus oli loomisel ja Eesti Vabadussõja esimestes lahingutes Narva all 595 võitlejat 2 pataljonis.
28. novembril 1918 võttis 4. jalaväepolk koos selle ülemale allutatud mõnesaja Narva ja Virumaa kaitseliitlasega vastu Punaarmee 6. diviisi rünnaku Narvale, kuid oli sunnitud taganema ebavõrdsete jõudude vahekorra tõttu.
Polgu väeosad taganesid kuni 4. jaanuarini 1919, mil 4. jalaväepolgu allüksused olid edukalt tõrjunud Punaarmee kallaletungi Valkla lahingus Harjumaal, Valkla juures ning läksid seejärel vastupealetungile ja eduka vastupealetungi tulemusena vabastati 19. jaanuaril 1919 Narva.
1920–1940.
4. jalaväepolk koondati pärast Tartu rahulepingu allakirjutamist veebruaris 1920, Narva-Jõesuu ümbruskonda ja sealt edasi Kadrina piirkonda. 
12. juulil 1921 liideti pataljon 1. Jalaväepolguga, selle IV pataljoniks, asukohaks jäi Narva-Jõesuu. Septembrist 1920 kuni veebruarini 1921. aastal määrati 4. jalaväepolk rannavalve teenistusse, võttis enda valve alla mereranna Loksalt Narva-Jõesuuni ning pärast rannavalveteenistust koondati polk Rakverre. 
1. märtsil 1921. aastal liideti 4. Jalaväepolgu koosseisu Viljandis asuv VI jalaväepataljon, 1. aprillist 1924 liideti pataljon IV pataljonina 5. Jalaväerügemendi koosseisu. 12. juulil 1921. aastal aga likvideeriti 4. jalaväepolk kui iseseisev väeosa.
Eesti Rahvaväes 1928. aasta sõjaväereformi käigus teostatud reorganiseerimise käigus moodustati seniste isikkoosseisuga komplekteeritud rügementide asemel üksikud jalaväepataljonid, mis sõja alguse korral oleksid täiendatud mobiliseeritavatega ning moodustatud samade numbritega jalaväe"rügementideks". 1. oktoobril 1928 taastati väeosa, 5. Jalaväerügemendi 4. pataljonist iseseisva 4. Üksik Jalaväepataljonina (vt Üksikud jalaväepataljonid) asukohaks Jõhvi mõis ja välibaas Kurtnal, katteüksused (laskurrühm ja kuulipildujarühm) paiknesid aga Vasknarvas. 4. Üksiku Jalaväepataljoni Ülem oli ühtlasi ka Jõhvi Garnisoni Ülem.
Taasasutamine.
Pärast Eesti taasiseseisvumist otsustas Eesti Vabariigi Valitsus oma määrusega nr 155, 22. maist 1992 formeerida Kaitsejõudude jalaväepataljon (Viru jalaväepataljon).
8. Üksik Jalaväepataljon

8. Üksik Jalaväepataljon (varem 8. jalaväepolk) oli Eesti sõjaväeosa.
8. jalaväepolk moodustati 1. mail 1919. aastal, Tallinna 1. kaitsepataljoni ja Tartu kaitsepataljoni liitmisel 8. jalaväepolguks.
1921. aastal ühendati ta VIII pataljonina 7. jalaväepolguga, kuni sai 1. oktoobril 1928 üksikuks jalaväepataljoniks. 8. üksik jalaväepataljon asus Võrus.
10. Üksik Jalaväepataljon

10. üksik jalaväepataljon oli Eesti Rahvaväe üksik jalaväepataljon.
10. jalaväepolk formeeriti 1922. aasta suvel Tallinna Vahipataljonist, Scoutspataljonist ja Kalevi Pataljonist alampolkovnik Jakob Vende juhtimisel. 
10. üksik jalaväepataljon (endise nimega Vahipataljon, Tallinna Vahipataljon, 10. jalaväerügemendi III pataljon) iseseisvus 10. jalaväerügemendi likvideerimisel 1. oktoobril 1928. aastal. 
1920–1940.
10. jalaväepolk formeeriti 1922. aasta suvel Tallinna Vahipataljonist, Scoutspataljonist ja Kalevi Pataljonist alampolkovnik Jakob Vende juhtimisel. 1922. aastal toimus Vabariigi Valitsuse 1921. aasta 3. novembri "Seadluse muudatuste kohta kaitseväe organisatsioonis ja terminoloogias" alusel Eesti rahvaväe venepäraste väeosade nimetuste asendamine Lääne-Euroopas kasutatavate maa- ja mereväe sõjaväeosade nimetustega (roodud – kompaniideks ja polgud rügementideks ning muudeti ka sõjaväe auastmete tabel.
10. üksik jalaväepataljon (endise nimega Vahipataljon, Tallinna Vahipataljon, 10. jalaväerügemendi III pataljon) iseseisvus 10. jalaväerügemendi likvideerimisel 1. oktoobril 1928. aastal. 
10. jalaväerügemendi pataljonidest vormeeriti iseseisvalt kaadripataljonid järgmiselt:
Vastavalt Vabariigi Valitsuse poolt 27. aprillil 1928 a. antud Kaitseväe organisatsiooni ja koosseisude seadluse § 31 kohaselt oli Igas üksikus jalaväe pataljonis: staap, kolm kompaniid, side-rühm, pioneerrühm, suusk-jalgratturrühm ja töökomando. Igasse kompaniisse kuulus on kolm laskur- ja üks raske kuulipildurrühm.
Gold Coast

Gold Coast on rannikulinn Austraalias Queenslandi osariigis. Linn asub osariigi pealinnast Brisbane'ist 94 km lõuna pool. Gold Coast on elanike arvult osariigi suuruselt teine ja Austraalia kuues linn.
Gold Coast on tuntud turismisihtkoht.
Gold Coastis toimusid 2018. aastal Rahvaste Ühenduse mängud.
487

487. aasta (CDLXXXVII) oli Juliuse kalendri aasta, mis algas neljapäeval. Arvu 487 on selle aasta tähistamiseks kasutatud alates varakeskajast, kui Euroopas sai valdavaks Anno Domini ajaarvamine.
Londoni Muuseum

Londoni Muuseum (inglise "Museum of London") on Londonis 1976. aastal asutatud muuseum, kus tutvustatakse Londoni ajalugu kiviajast tänapäevani. 
Muuseum on avatud iga päev kella 10–18. Sissepääs on tasuta.
Muuseumisse pääseb bussiga ja metrooga. Barbicani ja St. Paul'si metroojaam asuvad 300 meetri kaugusel.
Waterloo &amp; City Line

Waterloo &amp; City Line on üks Londoni metroo 11 liinist, metroo lühim liin. 
Liin avati 11. juulil 1898. Selle kogupikkus on ainult 2,4 kilomeetrit. Liinil on kaks jaama, Waterloo ja Bank. 
Liini tunnusvärv on türkiis.
Vana Toomas

Vana Toomas on Raekoja torni tipus olev tuulelipp, üks Tallinna sümboleid.
Esimesed andmed Vana Toomase kujuga tuulelipust raekoja torni tipus pärinevad 1530. aastast. Tallinna rae arveraamatus on kirjas, et aastal 1530 sai maaler Joachim rae tuulelipu kuju kuldamise eest tasu. 
1944. aasta märtsipommitamisel sai see viga ning asendati 1952. aastal vana järgi valmistatud uue tuulelipuga. Praeguse, 1996. aastast pärineva tuulelipu on kavandanud arhitekt Teddy Böckler ja valmistanud vasesepp Vello Rooveer.
Pedigree

Pedigree on 1993. aastal loodud Eesti "industrial metal"'i ansambel.
Bändi 1994. aastal välja antud debüütalbumit "Mindclouds" peetakse esimeseks industriaalplaadiks Baltimaades.
Martin Kupper

Martin Kupper (sündinud 31. mail 1989) on Eesti kettaheitja.
Ta lõpetas aastal 2008 Lasnamäe Üldgümnaasiumi, ta on õppinud Eesti Mereakadeemias.
Tema isiklik rekord on 14. märtsil 2015 Leirias heidetud 66.67.
2014. aasta Euroopa meistrivõistlustel Zürichis saavutas ta 9. koha tulemusega 60.89 ja 2016. aasta Euroopa meistrivõistlustel Amsterdamis 7. koha tulemusega 63.55.
17. juulil 2016 tuli ta esimest korda Eesti meistriks. Tema parima heite pikkus oli 64.76.
2016. aasta suveolümpiamängudel Rio de Janeiros heitis ta isikliku rekordi lähedase tulemuse, 66.58, kuid jäi esimesena medalita.
Isiklikku.
Isikuandmed:
Anton Vaino

Anton Eduardovitš Vaino (vene keeles "Антон Эдуардович Вайно"; sündinud 17. veebruaril 1972 Tallinnas) on Eesti päritolu Venemaa diplomaat ja riigiametnik, alates 12. augustist 2016 Venemaa presidendi administratsiooni juht.
Anton Vaino sündis hilisema EKP Keskkomitee I sekretäri Karl Vaino poja Eduardi perekonnas, olles nii isaliinis kui ka emaliinis eestlane, tema emaliinis vanavanaema oli Luise Valge.
2008. aastast on ta Venemaa Föderatsiooni 1. klassi tõeline riiginõunik.
Kõrghariduse omandas ta Venemaa välisministeeriumi Moskva riiklikus rahvusvaheliste suhete instituudis, mille lõpetas 1996. aastal. Ülikooli lõpetamise järel suunati ta tööle Venemaa saatkonda Jaapanisse Tōkyōsse, kus oli teenistuses 2001. aastani. Aastatel 2001–2002 töötas Anton Vaino Venemaa välisministeeriumi Aasia teises osakonnas.
Aastal 2002 siirdus ta tööle Venemaa presidendi administratsiooni, kus töötas eri ametikohtadel protokolliosakonnas. Muuhulgas oli Vaino 2004–2007 Venemaa presidendi Vladimir Putini protokolliülema asetäitja. Putini meeskonda jäi ta ka ajal, mil too täitis Venemaa peaministri kohuseid. Alates 2007. aastast töötas Vaino Venemaa peaministri administratsioonis, esmalt peaministri kantseleiülema asetäitjana, seejärel 2008–2011 peaministri protokolliülemana.
Detsembris 2011 määrati Anton Vaino Venemaa Föderatsiooni valitsuse aparaadi ülemaks, Venemaa Föderatsiooni valitsuse liikmeks, ministriks. Ta töötas sellel ametikohal kuni peaminister Vladimir Putini volituste lõpuni seoses tema tagasivalimisega presidendiks märtsis 2012.
2012. aastal asus Vaino jälle tööle Venemaa presidendi administratsiooni. Aastatel 2012–2016 töötas ta Putini administratsiooni asejuhina. 2016. aasta augustis nimetati ta Venemaa presidendi administratsiooni juhiks.
Euroopa Liit kohaldas Vaino suhtes sanktsioone 2022. aasta 23. veebruaril, päev enne Venemaa sissetungi Ukrainasse.
Mariss Jansons

Mariss Ivars Georgs Jansons (14. jaanuar 1943 Riia – 30. november 2019 Peterburi) oli läti ja Vene dirigent.
Mariss Jansons sündis Riias kuulsa dirigendi, NSV Liidu rahvakunstniku Arvīds Jansonsi pojana. Tema ema Iraida Jansons oli juudi päritolu ooperilaulja. Poeg sündis Saksa okupatsiooni ajal peidupaigas, kus ema varjas end pärast seda, kui tema vend ja isa olid Riia getos hukkunud. 
Mariss õppis lapsepõlves isa käest viiulimängu. 1946. aastal võitis isa Arvīds Jansons teise koha riiklikul konkursil ja Jevgeni Mravinski kutsus ta oma assistendiks Leningradi Filharmooniasse. 1956. aastal ühines perekond isaga ja Mariss asus õppima Leningradi Riikliku Konservatooriumi muusikakoolis. Selle lõpetamise järel õppis ta alates 1962. aastast Leningradi Riiklikus Konservatooriumis klaverimängu ja dirigeerimist Nikolai Rabinovitši juhendamisel ja täiendas end aastatel 1969–1972 Viinis Hans Swarowsky ja Salzburgis Herbert von Karajani juhendamisel. 
Pärast võitu dirigentide konkursil Berliinis 1971. aastal kutsus Herbert von Karajan Mariss Jansonsit oma assistendiks Berliini Filharmoonikute juurde, kuid Nõukogude võimud keelasid selle ära. 1985. aastal sai ta Leningradi Filharmoonia Sümfooniaorkestri peadirigendi assistendiks.
Aastatel 1979–2002 oli ta Oslo-Filharmonieni muusikaline juht, 2003–2019 Baieri Raadio Sümfooniaorkestri peadirigent ja 2004–2015 Kuningliku Concertgebouworkestri peadirigent.
Ta tegi koostööd paljude tipporkestritega, sealhulgas Berliini Filharmoonikute, Londoni Sümfooniaorkestri ja Viini Filharmooniaorkestriga.
Aprillis 1996 sai ta Oslos kontserdi ajal raskekujulise infarkti.
Aastatel 2006, 2012 ja 2016 oli ta Viini uusaastakontserdi dirigent.
Alates 1995. aastast õpetas ta Peterburi konservatooriumis dirigeerimist ja juhatas üliõpilaste sümfooniaorkestrit.
Jansonsil oli korter Peterburis. Tal oli Läti ja Venemaa kodakondsus.
Chris Paul

Christopher Emmanuel Paul (sündinud 6. mail 1985) on USA korvpallur, kes mängib korvpalliliigas NBA, kus esindab meeskonda Phoenix Suns. 
NBA karjäär.
Chris Paul alustas NBA karjääri New Orleans Hornetsis, kuhu ta valiti 2005. aasta NBA "draft"'i 4. valikuna. Pärast kuut hooaega New Orleansis siirdus Paul Los Angeles Clippersi ridadesse, kus veetis samuti kuus aastat. Seejärel kaks hooaega Houston Rocketsis ja ühe Oklahoma City Thunderis mänginud Paul vahetati 2020. aasta novembris Phoenix Sunsi, kus mängib praeguseni.
USA rahvuskoondis.
Paul on USA rahvusmeeskonna koosseisus tulnud kahekordseks olümpiavõitjaks: 2008. aastal Pekingis ja 2012. aastal Londonis. Lisaks tuli Paul USA koondisega 2006. aastal Jaapanis peetud korvpalli maailmameistrivõistlustel pronksile.
Kõrvitsa tänav

Kõrvitsa tänav on tänav Tartus Supilinnas.
See tänav algab Herne tänaval ja lõpeb Lepiku tänaval.
Tänav on 360 meetrit pikk.
Herne tänav (Tartu)

Herne tänav (saksa keeles "Erbsenstraße") on tänav Tartus Supilinnas.
Herne tänav algab Kroonuaia tänaval, kulgeb loodesse ja lõpeb Kauna tänaval. Tänav ristub Kartuli, Marja, Meloni ja Piiri tänavaga. Tänava pikkus on 850 meetrit.
Herne tänaval tegutsev Herne pood on üks Tartu tuntumaid väikekauplusi.
Kauna tänav

Kauna tänav on tänav Tartus Supilinnas.
Kauna tänav on Supilinna piiril.
Kauna tänav ühendab Tähtvere tänavat Emajõe tänavaga.
Tänav on 520 meetri pikkune.
Emajõe tänav

Emajõe tänav (saksa keeles "Embachstraße", varem "Ufer-Straße") on tänav Tartus Supilinnas.
Emajõe tänav asub Emajõe paremal kaldal. See algab Kroonuaia tänavalt (Kroonuaia silla juurest) ja kulgeb Emajõe kallast mööda kuni Kartuli tänavani. Tänava pikkus on umbes 560 meetrit. Teisel pool Kroonuaia tänavat jätkub tänav Vabaduse puiesteena.
Marja tänav (Tartu)

Marja tänav (saksa keeles "Beerenstraße", varem "Neustraße") on tänav Tartus Supilinnas.
Marja tänav algab Tähtvere tänaval ja lõpeb Emajõe tänaval. Tänavaga ristuvad Herne ja Oa tänav.
Tänav on umbes 510 meetri pikkune.