Liibanon

Liibanon on riik Lähis-Idas. Asub Vahemere idarannikul. Piirneb põhjas ja idas Süüriaga, lõunas Iisraeliga.
Liibanoni rahvuspuu on seeder.
Loodus.
Liibanon asub Lähis-Idas (Lääne-Aasias). Riigi pindala 10 452 km², millest on maismaad 10,230 km². Liibanonis võib eristada nelja loodusgeograafilist piirkonda: rannikutasandik, Liibanoni mäestik, Bekaa org ja Antiliibanoni mäestik. 
Ajaloost.
Varasem ajalugu.
64. aastal eKr annekteeris Rooma väejuht Pompeius Süüria koos praeguse Liibanoni piirkonnaga Rooma Vabariigi võimu alla. Rooma Keisririigi ajal kujunesid nüüdse Liibanoni, samuti Süüria ja suure osa Anatoolia alad kristluse keskuseks. Esimesed kristlased põgenesid roomlaste tagakiusamise eest nüüdse Liibanoni Qadisha orgu (2017. aasta seisuga elas selles orus kõige rohkem kristlasi). Kristliku usukon­na ühed liikmed maroniidid asusid 7.–9. sajandi jooksul elama Põhja-Liibanoni mägedesse.
7. sajandil vallutasid moslemitest araablased Süüria, hõivates kalifaadi alla ka piirkonna, kus paikneb tänapäeva Liibanon. Islam ja araabia keel muutusid ametlikult domineerivaks, kuid elanikkonna loobumine kristlusest ja assüüria keelest oli väga aeglane.
Ristisõjad, mis toimusid 11.–13. sajandini, avaldasid piirkonna kristlusele olulist mõju, kuigi pärast nende lõppu läksid alad taas moslemite kontrolli alla. Maroniidid kuulutasid usulist truudust Rooma paavstile. 1516. aastal sai Liibanon Osmanite riigi osaks ning tema valitsemist juhiti kaudselt kohalike emiiride kaudu. Osmanite võim kestis 17. sajandi lõpuni.
18. ja 19. sajandil valitsesid piirkonnas vaheldumisi erinevad šiiidide feodaalsed perekonnad. Seda ajajärku Liibanonis iseloomustas üldiselt harmoonia ja rahumeelne kooseksisteerimine, kuigi esines üksikuid pingeperioode.
20. sajandi esimene pool.
Liibanoni alad said hävingu osaliseks Esimeses maailmasõjas, kui Osmanite riigi armee võttis nende üle kontrolli, häirides piirkonna varustamist ning konfiskeerides toiduaineid ja kariloomi, mis tõi lõpuks kaasa tõsise näljahäda. Sõja- aastatel suri nälga umbes 100 000 inimest Beirutis ja Mägi-Liibanonis.
1919. aastal tegi maroniide esindav katoliku patriarh Antiookus Pariisi rahukonverentsil ettepaneku liita Mägi-Liibanoni kristlikele aladele ka moslemite ja druusidega asustatud piirkondi. 1920. aastal kuulutati naabruses välja Süüria Araabia kuningriik, mis kehtestas kontrolli Liibanoni alade üle. Kuningriik lagunes samal aastal pärast kaotatud lahingut Prantsusmaaga, kes oli huvitatud Liibanoni oma mõjuvõimu alla saamisest. San Remo rahukonverentsil 1920. aastal otsustati, et Osmanite poolt varem vallutatud Süüria ja Liibanon jäävad Prantsusmaa võimu alla, misjärel toimus ametlik territooriumide piirde määramine vastava lepingu alusel. 1. septembril 2020 loodi nn Suur-Liibanon, mis sai Rahvasteliidu mandaadi, kirjeldades Prantsusmaa ülemvõimu tingimusi. Suur-Liibanon ühendas Mägi-Liibanoni, Põhja-Liibanoni, Lõuna-Liibanoni ja Bekaa oru keskusega Beirutis. Liibanoni Vabariik kuulutati ametlikult välja 1. septembril 1926, mille aluseks oli Prantsusmaa põhiseadusest inspireeritud põhiseadus.
Teise maailmasõja ajal, kui Saksamaa oli okupeerinud Prantsusmaa, saatis Suurbritannia valitsus oma väed Liibanoni ja Süüriasse, kartes Saksamaa kontrolli kehtestamist. Liibanonis toimusid valimised 8. novembril 1943, misjärel astus ametisse uus valitsus, mida britid toetasid diplomaatiliselt. Liibanoni valitsus tühistas ühepoolselt Rahvasteliidu mandaadi, mis oli antud Prantsusmaa kasuks. Prantslased nõustusid vastumeelselt Liibanoni iseseisvusega.
24. oktoobril 1945 loodi Ühinenud Rahvaste Organisatsioon ning kuna nii Süüria kui ka Liibanon olid asutajaliikmed, lõpetati seaduslikult Prantsusmaa mandaat ülemvõimu osas mõlema jaoks ja saavutati nende riikide täielik iseseisvus. Viimased Prantsuse väed lahkusid Liibanonist 1946. aasta detsembris.
Pärast Iisraeli riigi väljakuulutamist algas 1948. aastal Araabia-Iisraeli sõda, milles osales teiste araabia riikide kõrval ka Liibanon. Sõja tõttu põgenes Iisraelist Liibanoni 100 000 palestiinlast. Sõja võitnud Iisrael ei lubanud pärast relvarahu neil tagasi pöörduda.
20. sajandi teine pool.
1975. aastal, pärast pingete suurenemist eri rühmituste vahel, mida võimendas Palestiina Vabastusorganisatsiooni (PLO) liikmete saabumine Lõuna-Liibanoni Jordaania kodusõjast saadud kaotusega, puhkes Liibanonis täieulatuslik kodusõda. Sõjas vastandusid kristlike rühmituste koalitsioonile PLO, vasakpoolsete druuside ja moslemite relvarühmituste ühised sõjalised jõud. 1976. aasta juunis palus Liibanoni president Élias Sarkis Süüria armeel sekkuda kodusõtta kristlaste poolel ja aidata taastada rahu.
1978. aastal korraldasid PLO võitlejad Põhja-Iisraelis Iisraeli kodanike massilise tapmise, mille järel Iisrael viis oma väed Lõuna-Liibanoni ja moodustas seal puhvertsooni. 17. juulil 1981 pommitasid Iisraeli lennukid Beirutis mitmekorruselisi korterelamuid, kus paiknesid PLO-ga seotud rühmituste kontorid ja mis tõi kaasa ülemaailmse hukkamõistu. 1982. aasta septembris pärast Liibanoni presidendi Bachir Gemayeli mõrvamist, kes oli Iisraeli liitlane, puhkesid riigis taas lahingud.
1980. aastate alguses loodi Liibanonis šiiitlik islamistlik organisatsioon ja poliitiline partei Hezbollah šiiitidest vaimulike abil. Organisatsiooni koolitas ja toetas rahaliselt Iraan. Hezbollah sai inspiratsiooni islamirevolutsioonist Iraanis ning võitles Iisraeli vastu mitmel viisil, sealhulgas enesetapurünnakute, autopommiplahvatuste ja mõrvadega. Nende eesmärgid hõlmasid Iisraeli riigi likvideerimist, võitlust šiiitide eest Liibanoni kodusõjas, lääneriikide kohaloleku lõpetamist Liibanonis ja šiiitide Khomeinistliku Islamiriigi loomist.
1988. aasta septembris ei suutnud Liibanoni parlament kristlaste, moslemite ja süürlaste erimeelsuste tõttu presidenti valida. Araabia Liiga eestvedamisel toimus 1989. aasta mais rahvusvaheline tippkohtumine kriisi lahendamiseks. 16. septembril 1989 esitas moodustatud komitee rahuplaani, mille alusel teostati relvarahu, sadamad ja lennujaamad taasavati ning põgenikud hakkasid tagasi pöörduma. 16 aastat kestnud kodusõda lõppes 1990. aasta lõpus, olles põhjustanud rohkelt inimohvreid ja varakahjusid ning laastanud riigi majandust. Hinnanguliselt hukkus kodusõjas 150 000 ja haavata sai veel 200 000 inimest. Peaaegu miljon tsiviilisikut asustati sõja tõttu ümber.
21. sajand.
2000–2010.
Pärast Iisraeli vägede lahkumist 2000. aastal sai Süüria vägede kohalolek Liibanoni elanike vastuseisu osaliseks. Pärast endise peaministri Rafic Hariri mõrvamist autopommiplahvatuses 2005. aasta veebruaris jagunesid Liibanoni erakonnad ja usurühmad kaheks, Liibanoni Jõudude Partei süüdistas toimunus Süüriat, Süüria-meelne valitsus Iisraeli. Mõrv vallandas meeleavalduste ahela (Iseseisvuse Intifada) Liibanonis ning eriti pealinnas Beirutis. Demonstratsioonide algatajad nõudsid Süüria mõju lõppemist Liibanoni poliitikas, sest Süüria omas kohapeal militaarseid jõude (umbes 14 000 sõdurit ja julgeolekuagenti). Üks suuremaid meeleavaldusi leidis aset 14. märtsil 2005, mille tagajärjel lahkusid Süüria väed lääneriikide survel Liibanonist täielikult 27. aprillil 2005. Süüria-meelne valitsus keelustati.
12. juulil 2006 korraldas Hezbollah rea raketirünnakuid ja sissetunge Iisraeli territooriumile, kus nad tapsid kaheksa Iisraeli sõdurit. Iisrael vastas õhurünnakute ja suurtükitulega Hezbollah' sihtmärkide pihta Liibanonis ning maavägede sissetungiga Lõuna-Liibanonisse, mille tulemuseks oli 2006. aasta Iisraeli-Liibanoni konflikt. Konfliktis hukkus üle 1000 liibanonlase ja üle 150 iisraellase, kahjustati tugevalt Liibanoni tsiviiltaristut ning ümber asustati ligikaudu miljon liibanonlast ja 300 000–500 000 iisraellast, kuigi enamik neist suutis koju naasta. Sõjategevuse lõpetas ametlikult ÜRO Julgeolekunõukogu resolutsioon 14. augustil 2006, mis andis korralduse relvarahuks, Iisraeli vägede väljaviimiseks Liibanonist ning Hezbollah' desarmeerimiseks.
2007. aastal sai Nahr al-Bared põgenikelaagrist Tripoli lähedal Liibanoni armee ja Fatah al-Islami terrorirühmituse vahelise sõjalise konflikti keskus. Lahingus hukkus mitusada sõdurit ja tsiviilisikut. 9. mail 2008 hõivasid Hezbollah' ja šiiitide rühmituse Amal sõdurid läänepoolse Beiruti osa, kus paiknes kõige tähtsam sunniitide keskus Liibanonis, mis viis taas riigisisese sõjalise konfliktini. Liibanoni valitsus mõistis vägivalla hukka kui riigipöördekatse.
Hezbollah' liider Hassan Nasrallah süüdistas Iisraeli Hariri mõrvamises. 2010. aasta novembris ajalehe Al-Akhbar koostatud raportis märgiti, et Hezbollah on koostanud plaani riigi vägivaldseks ülevõtmiseks juhul, kui Liibanoni erikohus esitaks tema liikmetele süüdistuse Hariri mõrvas.
2011–2024.
2012. aastal oli oht, et Süüria kodusõda võib Liibanoni üle kanduda. See põhjustades Tripolis eri ususektide vahelist vägivalda ja relvastatud kokkupõrkeid sunniitide ja šiiitide vahel. ÜRO pagulasameti andmetel kasvas Süüria põgenike arv Liibanonis 2013. aasta algusest umbes 250 000-lt 1 000 000-le 2014. aasta lõpus, mis tekitas muret, et Süüria põgenike sissevool õõnestab riigi olemasolevat poliitilist süsteemi. Valitsuse hinnangul oli 2016. oktoobriks Süüria põgenike arv tõusnud 1,5 miljonile.
17. oktoobril 2019 algasid massilised demonstratsioonid, mille käivitasid valitsuse kavandatud maksud bensiinile, tubakale ja internetile ning mitmetele põhiteenustele (vesi, elekter jne). Need laienesid kiiresti üleriigiliseks hukkamõistuks stagneerunud majandusele, likviidsuskriisile, töötusele, pidevale korruptsioonile avalikus sektoris ning valitsemiskorrale, mis arvestab riigi kõigi peamiste usurühmituste huve võrdväärselt.
Protestide tulemusena sattus Liibanon poliitilisse kriisi, peaminister Saad Hariri esitas tagasiastumispalve lähtuvalt protestijate nõudmistest sõltumatute spetsialistide valitsuse moodustamiseks. Teised kritiseeritud poliitikud jäid aga võimule. 19. detsembril 2019 nimetati järgmiseks peaministriks endine haridusminister Hassan Diab, kelle vastu protestid jätkusid.
4. augustil 2020 purustas Liibanoni peamises sadamas Beirutis toimunud plahvatus kogu ümbruskonna, mis tappis üle 200, vigastas üle 7000 ja jättes koduta mitusada tuhat elanikku. Plahvatuse põhjuseks oli varem konfiskeeritud 2500 tonni ammooniumnitraadi (NH4NO3) mittenõuetekohane ladustamine ja käitlemine sadamas (toimus ka tulekahju). 2021. aasta augustis tappis suur kütuseplahvatus Põhja-Liibanonis ‘Akkāri kubernerkonnas 28 inimest, haavatuid oli ligi 100. Septembris moodustati uus kabinet, mida juhtis varasem peaminister Najib Mikati. Katastroofid süvendasid jätkuvat Liibanoni likviidsuskriisi, mille tagajärjel Liibanoni nael oli langenud ja kütuste ostmiseks ei jätkunud raha. Lisaks pikendas parlamendivalimiste edasilükkamine riigi poliitilist ummikseisu. ÜRO hinnangul oli riigis vaeseid üle 80 protsendi elanikkonnast.
2022. aasta mais toimusid Liibanonis parlamendivalimised. Valimistel kaotas šiiitidest moslemite Hezbollah' liikumine (ja ka selle liitlased) oma parlamendienamuse, kuid võitis spiikrikoha. Edu saatis kristlikke jõude ja sõltumatuid kandidaate. Sunniidid, keda juhtis endine peaminister Saad Hariri, ei osalenudki valimistel. 1. veebruaril 2023 devalveeris Liibanoni keskpank Liibanoni naela finantskriisi tõttu 90% võrra, mis oli 25 aasta jooksul esimene devalveerimine. Alates 2023. aastast loetakse Liibanoni läbikukkunud riigiks, mis kannatab kroonilise vaesuse, majanduse halva juhtimise ja panganduskriisi käes.
Iisraeli-Ḩamāsi sõda vallandas ka uue Iisraeli-Hezbollah' konflikti. Hezbollah teatas, et ei lõpeta Iisraeli ründamist enne, kui Iisrael peatab oma aktsioonid Gazas. 23. septembril 2024 toimunud Iisraeli õhurünnakutes Liibanonile hukkus vähemalt 569 inimest, mis vallandas elanike massilise Lõuna-Liibanonist evakueerumise. 1. oktoobril 2024 tungis Iisrael Liibanoni eesmärgiga hävitada riigi lõunaosas Hezbollah'le kuuluvad terroristlikud tugipunktid ja infrastruktuur.
Riik.
Riigikord.
Liibanoni riigikorraks on parlamentaarne demokraatia, mis on konfessionaliseerunud. 1943. aastal koostatud rahvuslikus paktis sätestati valitsemiskord, mis arvestab riigi kõigi peamiste usurühmituste huve võrdselt. Kokkuleppe järgi peab president olema maroniidist kristlane, peaminister sunniidist moslem, parlamendi spiiker šiiidist moslem, asepeaminister ning parlamendi asespiiker aga on kristlastest ortodoksid. Sellise korra eesmärk on ära hoida sektantlike konflikte ja esindada õiglaselt 18 tunnustatud usurühmituse osalemist riigi juhtimises.
1975. aastani kuulusid Liibanon ja Iisrael Freedom House hinnangul kahe poliitiliselt vaba riigi hulka Lähis-Ida ja Põhja-Aafrika piirkonnas. Liibanon kaotas selle staatuse kodusõja puhkemisega ega ole seda hiljem tagasi saanud. Sellegipoolest loeb Freedom House Liibanoni siiani araabia maade kõige demokraatlikumate riikide hulka kuuluvaks.
Liibanoni seadusandlik kogu on parlament. Selle 128 kohta jagunevad võrdselt kristlaste ja moslemite vahel, samuti proportsionaalselt nii 18 erineva usurühma vahel kui ka riigi 26 piirkonna vahel. Parlament valitakse neljaks aastaks rahvahääletuse teel sektantliku proportsionaalse esindatuse alusel. Täidesaatvat võimu omavad president ja peaminister koos. President valitakse parlamendi kahekolmandiku häälteenamusega kuueks aastaks ning ei ole tagasivalitav. President nimetab pärast parlamendiga peetud konsultatsioone ametisse peaministri.
Liibanoni parlament on vastuolude ja protestide tõttu oma ametiaega kaks korda pikendanud, viimast korda 5. novembril 2014. See on olnud aga otseses vastuolus demokraatia põhimõtetega ja Liibanoni põhiseadusega, sest valimisi ei toimunud. Riik oli 2014. aasta maist kuni oktoobrini ka ilma presidendita. 2019. aasta augustis kaasas Liibanoni valitsuskabinet oma töösse kaks portfellita ministrit, kes olid Hezbollah'ga otseselt seotud. Viimased parlamendivalimised toimusid 15. mail 2022.
Haldusjaotus.
Liibanonis on üheksa kubernerkonda, mis omakorda jagunevad 25 piirkonnaks.
Kubernerkonnad:
Rahvastik.
Liibanoni rahvaarv oli ÜRO andmetel 1. oktoobri 2024. aasta seisuga 5 817 824 inimest. Liibanoni rahvastik moodustab 0,07% kogu maailma rahvastikust ning riikide hulgas on ta elanike arvult 116. kohal. 87,8 protsenti rahvastikust elab linnades (5 098 701 inimest). Rahvastiku keskmine vanus on 28,6 aastat.
Liibanon on vähemusrahvuste riik, puudub ühtne domineeriv rahvusrühm. Demograafia on vastuoluline ja alates 1932. aastast ei ole Liibanoni eri usurühmituste tundliku poliitilise tasakaalu hoidmiseks korraldatud ametlikku rahvaloendust. Mõni vähemusrühm on fikseeritud usutunnistuse, teine rahvuse järgi. Enamikku kogukondi Liibanonis ja kogu piirkonnas ei pruugita nimetada "vähemusteks."
Peamised vähemusrühmad (seisuga juuni 2008): palestiinlased 250–300 000 (6,4–7,7%), druusid 234 000 (6%), armeenlased 156 000 (4%), kurdid 25 000 (0,6%).
Peamised usurühmad (seisuga juuni 2008): sunniitlikud moslemid (28%), šiia moslemid (28%), kristlastest maroniidid (22%), kreeka õigeusklikud kristlased (8%), druusid (6%), kreeka katoliiklased (4%).
Linnad: Beirutis elab ligikaudu 1,8 miljonit inimest, teised suuremad linnad on Tripoli (1,15 miljonit elanikku), Ba‘labakk (388 000 koos põgenikega), Jūniyah (100 000), Siidon (100 000), Zaḩlah (54 000), Tüüros (41 000). Liibanonis asub ka Jubayl (Byblos), mis mõne allika väitel on maailma vanim linn üldse.
Majandus.
Liibanoni majandus põhineb teenindussektoril. Isegi esimese kodusõja ajal tunti Liibanoni pankureid kui regiooni osavamaid, kellest paljud on ka mujal maailmas tuntust kogunud. Teiseks oluliseks majanduse alustalaks on turism, mis on pärast 2006. aasta Iisraeli-Liibanoni konfliktist tingitud langust jälle kasvab. Pakub ju Liibanon reisihuvilisele enam kui kõike: suusakuurorte, väga ilusaid liivarandu, araabia ja euroopa täielikku ühendkontrasti, ühte hinnatumat Vahemere kööki. Veel tegeldakse transiidi, tsitrusviljade kasvatamise, veini tootmise ja teemantide lihvimisega. Liibanonil on väga suured kullavarud ja ta on suur kapitalimahutaja teiste riikide ettevõtetes. Probleemiks on tööjõu suur äravool teistesse riikidesse. Valitsus teeb maksukärpeid kohalikele ja ka välisettevõtjatele, kes kohalikku tööjõudu rakendavad. Kuid isegi sellises olukorras tuuakse nii Kagu-Aasiast kui ka Aafrikast sisse tööjõudu, keda rakendatakse peamiselt füüsiliselt rasketel töödel.
Liibanoni päritolu tuntud inimeste seas on Salma Hayek, Tony Shalhoub (Monk), Paul Anka, Yasmine Bleeth, Frank Zappa, Carlos Slim Helú, Jack Hanna, Shannon Elizabeth jne.