Ilja Ehrenburg

Ilja Grigorjevitš Ehrenburg (Илья Григорьевич Эренбург; 26. jaanuar 1891 Kiiev – 31. august 1967 Moskva) oli Nõukogude kirjanik, ajakirjanik ja ühiskonnategelane. Ligikaudu saja teose autorina kuulub Ehrenburg Nõukogude Liidu kõige viljakamate ja tähelepanuväärsemate kirjanike hulka.
Ta oli ka revolutsionäär ja sõjakorrespondent. Elas aastatel 1908–1917 ja 1921–1940 emigratsioonis, 1940. aastal naasis Nõukogude Liitu. 
Elulugu.
1891–1907.
Ilja Ehrenburg sündis juudi pere neljanda lapse ja ainsa pojana. 1895. aastal kolis pere Moskvasse, kus pereisa sai õllevabriku direktoriks. Ehrenburg õppis 1901. aastast Moskva 1. Gümnaasiumis koos Nikolai Buhhariniga. Võttis osa 1905. aasta revolutsiooni sündmustest sotsialistide-demokraatide toetajana, kuid ise Venemaa Sotsiaaldemokraatliku Töölispartei (VSDTP, asutatud 1898. aastal) liikmeks ei astunud. 1907. aastal visati ta kuuenda klassi õpilasena koolist välja.
1908–1939.
Pärast arreteerimist jaanuaris 1908 viibis ta pool aastat vanglas, kuid vabastati enne kohtuistungit. Isa kaasabil sai ta kautsjoni vastu loa sõita välismaale ravile. Ilja Ehrenburg sõitis Prantsusmaale, kus elas üle 8 aasta ega tegelnud poliitikaga. Pariisis alustas ta kirjanduslikku tegevust kunstnike-modernistide ringis. Ta tutvus Amedeo Modigliani, Pablo Picasso ja teiste tuntud isikutega. 1914–1917 oli vene ajalehtedele läänerinde kirjasaatja.
Suvel 1917 naasis ta Venemaale. Bolševike võitu suhtus eitavalt ning avaldas selleteemalist publitsistikat. Asus sügisel 1918 Kiievisse, kus elas üle mitu võimuvahetust. Ilja Ehrenburg abiellus 1919. aasta suvel oma kauge sugulase Ljubov Kozintsovaga. Seejärel elas Koktebelis, Rostovis Doni ääres, Krimmis ning Punase Risti esindajana Tbilisis. Hankinud perele passid, sõitis ta 1920. aasta oktoobris Moskvasse, kuid arreteeriti varsti orderi alusel, mille oli väljastanud Genrihh Jagoda. Vabastati siiski juba kolme päeva pärast tänu Nikolai Buhharini sekkumisele, kes korraldas seejärel talle riigist väljasõiduloa saamise. Märtsis 1921 jõudis Ehrenburg koos naisega Pariisi.
Elades Berliinis aastatel 1921–1924, avaldas ta oma esimese romaani "Julio Jurenito", mis kujutab läbinägelikult ja illusioonideta 20. sajandi algupoole Venemaa ja Euroopa ühiskondlik-kultuurilisi olusid ja suundumusi. Asunud peagi elama Pariisi, lähenes Ehrenburg prantsuse ühiskonna vasakpoolsetele ringkondadele ning hakkas tegema kaastööd nõukogude ajakirjandusväljaannetele. Oma teostes oli nii kodanliku kui ka nõukogude ühiskonna suhtes kriitiline. Järgmisel kümmekonnal aastal reisis mööda paljusid Euroopa riike ning käis mitmel korral ka Nõukogude Liidus. Alates 1931. aastast muutusid tema publikatsioonid nõukogudemeelsemaks, usuga "inimese helgesse tulevikku". Nikolai Buhharini ettepanekul sai Ehrenburgist 1932. aastal ajalehe Izvestija alaline korrespondent Pariisis; ta kirjutas artikleid varjunime all. Samal aastal esines kõnega nõukogude kirjanike esimesel kongressil Moskvas. Tema publitsistiannet kasutas nõukogude propaganda ära, loomaks välismaal soodsat pilti Nõukogude Liidu ühiskonnast ja elulaadist.
Pärast Hitleri võimuletulekut hakkas kirjutama natsismivastaseid artikleid ja esseesid. Hispaania kodusõja ajal (1936–1939) tegutses Izvestija sõjalise korrespondendina. Kuna ta ei viibinud alaliselt Nõukogude Liidus, õnnestus Ehrenburgil "rahvavaenlaste" represseerimise kampaaniast kõrvale jääda. Sellegipoolest viibis ta detsembrist 1937 kuni aprillini 1938 Moskvas, kus toimus parempoolse trotskistliku bloki (kus üks süüdistatav oli tema sõber Nikolai Buhharin) kohtuprotsess, kuid keeldus sellest kirjutamast. Sel ajal võeti talt ära välispass, mis tegi Hispaaniasse naasmise võimatuks. Pass tagastati pärast seda, kui Ehrenburg oli kaks korda Stalini poole pöördunud. Vabariiklaste kaotuse järel Hispaania kodusõjas asus ta elama Pariisi ning pärast Prantsusmaa okupeerimist Saksa vägede poolt varjas end NSV Liidu saatkonnas.
1940–1945.
1940. aasta juulis kolis Ilja Ehrenburg koos abikaasaga Moskvasse, kus avaldas romaani "Pariisi langemine". Teos käsitleb teise maailmasõja alguses toimunud Prantsusmaa hävingu põhjusi sõjas Saksamaaga. Fašismivastase suunitluse tõttu tekkis selle romaani avaldamisega NSV Liidus raskusi (avaldati alles 1942. aastal). Pärast Saksa vägede tungimist NSV Liitu hakkas Ehrenburg tegema kaastööd ajalehele Krasnaja Zvezda ja Nõukogude Informatsioonibüroole, kirjutades sõja-aastatel ligi 1500 propagandistlikku saksavastast artiklit, millega sai kuulsaks üle riigi. 1942. aastal liitus ta Moskvas asutatud Juudi Antifašistliku Komiteega ning asus holokausti materjalide ja dokumentide põhjal koostama kogumikku "Must raamat". Ehrenburg sai NSV Liidus tuntuks ka populaarse sõnaühendi "День Победы" ('võidupäev') kasutuselevõtjana; esimest korda ilmus see tema artiklis 1941. aasta detsembris, kui toimus Moskva lahingus Punaarmee vastupealetung.
Ilja Ehrenburg ja Konstantin Simonov olid loosungi "Tapa sakslast!" autorid; seda loosungit kasutati laialdaselt plakatitel. Lendlehtedel trükiti tsitaate Ehrenburgi artiklist "Tapa!". Selle aja Nõukogude ajalehtedes avaldati nende loosungite toetuseks eraldi rubriigid vastavate pealkirjadega (näiteks "Kas sina oled juba sakslase tapnud?"). Adolf Hitler andis isiklikult käsu Ehrenburg kinni püüda ja üles puua, nimetades teda 1945. aasta jaanuaris Saksamaa kõige kurjemaks vaenlaseks. Saksa propagandas sai kirjanik nime "Stalini kodujuut". Aprillis 1945 Saksamaal toimunud lahingute ajal vähendas Nõukogude sõjaline juhtkond oluliselt selliste artiklite ilmumist, kuna Punaarmeed sooviti näidata Euroopa ja saksa rahva natsismist vabastajana.
1946–1967.
Sõjajärgsetel aastatel ilmusid Ehrenburgi romaanid "Torm" (1946–1947) ja "Üheksas laine" (1950). Kirjanik jätkas kogumiku "Must raamat" koostamist, mida aga Nõukogude organid ei lubanud avaldada. 1948. aastal ilmus ajakirjanduses võimude ülesandel tema artikkel "Kinoprovokaatorid", vastuseks Hollywoodis toodetud filmile "Raudne eesriie", mis oli tehtud ülejooksnud GRU šifreerija Igor Guzenko saadud andmete ja materjalide alusel Nõukogude spionaaži kohta lääneriikides.
1953. aastal Stalini algatatud "arstide süüasja" käigus fabritseeriti "Kiri ajalehe Pravda toimetusse", millele pidi alla kirjutama mitukümmend silmapaistvat juuti. Kiri õigustas kaudselt juutide küüditamist kaugematesse piirkondadesse ning andis hinnangu Iisraeli valitsuse tegevusele. Ehrenburgile tehti ettepanek lisada ka oma allkiri, kuid ta keeldus ning koostas eraldi kirja Stalinile, kus tõi välja omapoolsed seisukohad juutide assimilatsiooni kohta Nõukogude Liidus ning seisukoha, et kiri teeb korvamatut kahju "rahuliikumisele". Stalin muutis seepeale oma kirja, kuid kumbagi neist ei avaldatud, aga nad tekitasid kuuldusi elanikkonna hulgas. Oma memuaariraamatus tunnistab Ehrenburg, et tal ei olnud mingeid privileege Stalini juures, ta oli samasugune "mutrike" nagu tema lugejad ning asjade käiku ei otsustanud tema kiri, vaid saatus (Stalini surm).
1954. aastal kirjutas Ehrenburg teose "Sula", milles puudus küll tõsine kriitika stalinliku režiimi suhtes, kuid selle järgi sai see Nõukogude ajaloo periood nimetuseks "Hruštšovi sula". 1956. aastal korraldati tema eestvedamisel Pablo Picasso teoste näitus Moskvas. Avangardistide kurikuulsal näitusel Moskva Maneežis detsembris 1962 vaidles Ehrenburg avalikult Nikita Hruštšoviga, kaitstes kunstnikke. Selle eest sai ta karmi kriitika osaliseks ning tema teoste väljaandmine katkestati mõneks ajaks. 1966. aastal kirjutas teiste tuntud isikute hulgas alla kirjale, mis oli suunatud Stalini rehabiliteerimise vastu.
Memuaarid.
1950. aastate lõpus hakkas Ehrenburg kirjutama memuaare "Inimesed. Aastad. Elu" ("Люди, годы, жизнь"), mis ilmusid 1960. aastatel ning koosnesid kuuest osast; seitsmes osa (lõpetamata) ilmus alles 1987. aastal. Kuni Hruštšov võimul püsis ("sula" ajal), said Ehrenburgi memuaarid ilmuda, vaatamata näiteks ajakirja Oktjabr peatoimetaja V. Kotšetovi jt vastuseisule. Teos oli väga populaarne Nõukogude intelligentsi hulgas. Mälestuste avaldamiseks tuli toimetajate ja tsensoritega kõvasti piike murda. Ehrenburg ei eitanud oma raamatu subjektiivsust, kuid kaitses õigust inimeste ja sündmuste subjektiivsele hindamisele.
Kirjanduskriitik Irina Jermakova on kirjutanud, et Ehrenburg oli oma memuaaride "Inimesed, aastad, elu" kirjutamise kohta öelnud, et nüüd loob ta teost, mida kirjutab oma elupäevade lõpuni. Ehrenburg rõhutas, et paljud tema eakaaslased jäid oma ajastu rataste alla. Olles ise tervena välja tulnud, tahtis ta ammuste aegade tunnistajana aidata uutel põlvkondadel ajalugu mõista. Tema jaoks tähendas Euroopa kultuur tervikut, milles iga maa kultuuril oleks oma koht. Paljusid tuntud inimesi tutvustas just tema oma kirjatöödes (nõukogude) lugeja jaoks esimesena, seetõttu hakkasid mitmete luuletajate ja prosaistide käsikirjad käest kätte käima, mis võimaldas lugejatel nende kirjanike loomingut põhjalikumalt tundma õppida; selliste kirjanike hulka kuulusid Ehrenburgi meenutusteraamatus näiteks Marina Tsvetajeva, Ossip Mandelštam, Aleksandr Tairov, Solomon Mihhoels ja Vsevolod Meierhold. Ta kirjutas ka nõukogude lugejate jaoks peaaegu tundmatutest Amedeo Modiglianist, Guillaume Apollinaire'ist, Pablo Picassost, Diego Riverast, Marc Chagallist jpt.
Ilja Ehrenburg suri 31. augustil 1967 pärast pikka haigust südamelihase infarkti. Tema matustel käis ligi 15 000 inimest. Ta maeti Moskva Novodevitšje kalmistule.