Harilik mustikas

Harilik mustikas ehk mustikas ("Vaccinium myrtillus") on kanarbikuliste sugukonda mustika perekonda kuuluv heitlehine kääbuspõõsas ehk puhmas.
Harilikku mustikat kirjeldas teaduslikult esimesena Carl von Linné. Mustika perekonnanimi tuleb ladinakeelsest sõnast "vacca" ('lehm') ja viitab sellele, et mustikalehed kõlbavad veistele süüa. Liiginimi tuleb sõnast "myrtus" ('mirt') ja viitab sellele, et harilik mustikas ja väike mirt näevad välja üsna sarnased.
Taime eestikeelne nimetus "mustikas" viitab tema marjade värvile, samuti sellele, et küpsed marjad purunevad kergesti ning määrivad käsi ja nägu.
Omakorda kaktuseperekonna "Myrtillocactus" nimi tuleb sellest, et tema viljad meenutavad väliselt mustikaid.
Botaanilised tunnused.
Mustikapuhmas on 15–40 cm kõrge, tõusva või püstise varre ja tugevasti harunenud roheliste teravakandiliste võrsetega. Levila põhjaosas, tundras, on mustikas tavalisest märksa madalam – alla 10 cm kõrgune. Mustikal on roomav risoom, mis annab ohtralt võsusid.
Lehed on puhasrohelised, munajad, veidi nahkjad ja peensaagja servaga. Lehed paiknevad varrel vahelduvalt. Lehed ja varred on soonega, nii et vihmavesi voolab neid sooni mööda otse juure peale. Mustikas on heitlehine: sügisel langevad lehed maha. Sageli muudavad mustikalehed enne langemist värvi, muutudes näiteks punaseks, aga mitte korraga ja mitte kõik. Samal taimel võib näha kõrvuti paiknemas nii rohelisi kui ka punakaid lehti ning hilissügiselgi võib mustikal näha täiesti rohelisi lehti.
Õied on rohekasvalged, roosaka varjundiga, urnjad ning asetsevad üksikult lühikese kõverdunud rao otsas lehtede kaenlas. Õiel on viis õielehte, kümme tolmukat ja üks emakas. Sigimik on alumine. Lehetupp ei jagune osadeks. Õis on allapoole kaldu ja see kaitseb tolmuterasid kuivamise eest. Ta õitseb mais-juunis. 
Marjad valmivad juulis-augustis. Nad on mustad, aga neid katab õhuke vahakiht, mis muudab nad tumesinisteks. Vahakiht eemaldub pesemisel kergesti. Mari on seest punane. Mustikamarjas on kuni 40 seemet, keskmiselt aga poole vähem.
Konsortsium.
Mustikas on putuktolmleja; teda tolmeldavad peamiselt mesilased ja kimalased. Mustikas on hea meetaim. 
Mustika lehtedel elab mügarliudikuline seen "Valdensinia heterodoxa". 
Mustikas on mükoriisataim.
Levik ja kasvukohad.
Laial maa-alal levinud harilik mustikas kasvab järgmistes piirkondades:
Harilik mustikas on levinud üle Eesti ning kasvab niisketes metsades, metsa- ja rabaservadel, eelistades peamiselt happelist turvasmulda.
Maailmas kasvatatakse mustikaid ka istandustes, mille tarbeks on aretatud eriti suurte marjadega sorte. Hilissuvel ja varasügisel ostavad paljud ettevõtjad elanikkonnalt mustikaid kokku. Mustikate korjamine metsast annab paljudele lisasissetulekut. Päevas korjab kogenud mustikakorjaja ligi kümme liitrit marju, ehkki see sõltub suuresti korjajast ja samuti metsast.
Saadused.
Droogina kasutatakse mustikavilju ("Myrtilli fructus"). 
Mustikas on väärtuslik marjataim. Tema tumesinised marjad on meeldiva magusa maitsega. Need sisaldavad suhkruid (5–7%), pektiine, orgaanilisi happeid (õun- ja sidrunhapet 1%) ning parkaineid (7%) pürokatehhiinide rühmast. Küllaldaselt on väärtuslikke vitamiine: C-vitamiini, karoteeni, PP-vitamiini, B2- ja B1-vitamiini. Lehed sisaldavad parkaineid (kuni 20%), arbutiini (1,6%), glükosiidi mürtilliini (1%), glükosiidi neomürtilliini, flavonoide ja orgaanilisi happeid.
Marjadest valmistatakse toor- ja keedumoosi, kompotte, keediseid, džemme, mahla, veine jm. Marju säilitatakse ka kuivatatult või pudelis.
Mustikas leiduv värvaine on pH-indikaator. Kui kasvukohas pH väheneb, muutub värvaine punasest siniseks. Seda kasutatakse toiduvärvina, näiteks liha tembeldamiseks, sest ta on täiesti ohutu ja looduslik.
Kes on söönud suure hulga mustikaid, selle väljaheide on teist värvi: see muutub väga tumedaks, peaaegu mustaks.