tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Vincent Zaragozast

Vincent Zaragozast (suri 304) oli Huescast pärit märter, kes suri kristlaste tagakiusamises Diocletianuse ajal; ta oli Zaragoza kiriku diakon ja Hispaania esimärter. Teda austatakse katoliku, anglikaani ja õigeusu kirikus, tema mälestuspäev on 22. jaanuar, õigeusu kirikus ka 11. november. Vincent on Lissaboni ja Valencia kaitsepühak.
Ene Valter

Ene Valter (varem Ene Männa; sündinud 1. mail 1952 Tallinnas) on eesti ehtekunstnik.
Haridus.
Ene Valter on lõpetanud 1970. aastal Tallinna 2. Keskkooli ja 1977. aastal Eesti Riikliku Kunstiinstituudi metallehistöö erialal.
Töökäik.
Pärast instituudi lõpetamist oli ta vabakutseline kunstnik ja tegi palju ehtekavandeid ARS Juveelile.
1994. aastal asutas Ene Valter A-Galerii, kus töötas algul nii müüja kui juhatuse esimehena. Lisaks on Ene Valter ARS-Vasetööd OÜ tegevjuht. 
1986. aastast on ta Eesti Kunstnike Liidu liige.
Looming.
Ettevõttes ARS Vasetööd valmivad Ene Valteri kujunduse järgi au- ja teenetemärgid ning medalid. Ene Valter on kujundanud ja valmistanud ametikette Eesti ja Soome kõrgkoolide rektoritele, linnapeadele ja organisatsioonide presidentidele. 
Ene Valteri tööd on näiteks Eesti Panga 75. aastapäevaks välja antud viiekroonine metskitse kujutisega münt ning kolme ettevõtte koostöös Eesti Vabariigi 90. aastapäevaks presidendile tellitud kullast ametikett (2008. aastal). Ene Valteri valmistatud on ka praegune Tartu linnapea ametiraha.
Ene Valteril on olnud isikunäitusi nii Eestis kui ka välismaal ja tema töid saab näha A-Galeriis. Ene Valter on olnud auhinna "Aasta ehe 2018" nominent.
Isiklikku.
Tema abikaasa oli sõjaajaloolane Hannes Walter, nende poeg on arhitekt Armin Valter.
Lois McMaster Bujold

Lois McMaster Bujold (sündinud 2. novembril 1949 Columbuses, Ohio osariigis) on ameerika ulmekirjanik. 
MacMaster Bujold on eelkõige tuntud oma Vorkosigani sarjaga. McMaster Bujold on oma loomingu eest pälvinud nii Hugosid, Nebulaid kui Locuse kui mitmeid muid auhindu, muuhulgas Stalkeri 2017. aastal.
Oleksandr Šapoval

Oleksandr Šapoval (9. veebruar 1975 Kiiev – 12. september 2022 Horlivka lähistel) oli Ukraina balletitantsija ja koreograaf.
Ukraina Riikliku Akadeemilise Ooperi- ja Balletiteatri solist Oleksandr Šapoval tantsis Rahvusooperi laval 25 aastat. 25. veebruaril 2022 astus ta Ukraina territoriaalkaitsejõududesse, hiljem liitus ta regulaararmee ridadega. Šapoval hukkus Donetski oblastis Majorska lähedal peetud lahingutegevuses. Hüvastijätt toimus Rahvusooperis 17. septembril.
Novopskov

Novopskov on alev Ukrainas Luhanski oblastis Starobilski rajoonis. 2020. aastani oli see Novopskovi rajooni keskus.
Aidari jõe kallastel asuv Novopskov asutati 17. sajandi keskel, 1746. aastani kandis nime Zakamenka, alev alates 1957. aastast.
Alates 4. märtsist 2022 on asula Venemaa okupatsiooni all.
Kääbus-ripskarilik

Kääbus-ripskarilik ("Suncus etruscus") on karihiirlaste sugukonda kuuluv imetajaliik.
Ta on kehakaalu poolest väikseim teadaolev imetaja: ta kaalub keskmiselt umbes 1,8 g. Täiskasvanud isendi kehapikkus koos sabaga on umbes 5,4–8,4 cm. Kolme-nelja nädalaga suguküpsesse ikka jõudvate emas- ja isasloomade vahel puudub sooline dimorfism. Paaritumisperioodide välistel aegadel elavad nad üksilduses.
Ta on öise eluviisiga. Tal on väga kiired liigutused ja kiire ainevahetus. Ta sööb ööpäeva jooksul 1,5–2 korda rohkem kui kaalub, toitudes erinevatest väikestest selgroogsetest ja -rootutest. Enamasti püüab ta putukaid, suutes jahtida endasuuruseid isendeid, sealhulgas kilklasi. Tal õnnestub see külgsuunaliste, täpsete ja väledate rünnakutega. 
Kuna ta on urgude kaevamiseks halvasti kohanenud, paigutab ta pesad pragudesse, kaljulõhedesse ja teiste poolt asustamata urgudesse. Agressiivselt vidistades kaitseb ta oma ümbrust.
Kääbus-ripskarilik on levinud lähistroopilises kliimavöötmes Lõuna-Euroopas ja Põhja-Aafrikas ning lähisekvatoriaalses kliimavöötmes Aasias.
Sri Lanka saarel elavaid isendeid, kes ei kuulu liiki "Suncus fellowesgordoni", kutsusid kohalikud nimega "Podihik kura". Hoolimata vähestest erinevustest peetakse nüüdisajal neid siiski kääbus-ripskarilikuga üheks liigiks.
Suurim oht paariaastasteks elavatele kääbus-ripskarilikudele tuleneb inimtegevusest. Eelkõige hävivad neile soodsad varjulised elupaigad rohtunud ja võsastel maastikel põllunduse tagajärjel. Nad hoiduvad tihedatest metsadest ja liivaluidetest, samuti on neile sobimatud veidigi külmemad talved ja kuivemad perioodid.
Peamiselt peavad neile jahti röövlinnud.
Noa selga löömise müüt

Noa selga löömise müüt (saksa keeles "Dolchstoßlegende") oli antisemiitlik vandenõuteooria, mida Saksamaal pärast Esimest maailmasõda laialdaselt usuti ja levitati. Teooria järgi ei kaotanud Saksa armee sõda lahinguväljal, vaid armee reetsid teatud kodanikud kodurindel: eriti juudid, revolutsioonilised sotsialistid, kes õhutasid streike ja töörahutusi, ning teised vabariiklastest poliitikud, kes kukutasid aastatel 1918–1919 Novembrirevolutsiooniga Hohenzollernid. Müüdi pooldajad mõistsid 1918. aasta 11. novembri vaherahu allkirjastanud Saksa valitsusjuhid hukka ning nimetasid neid "novembrikurjategijateks" ("November­verbrecher").
Kui Adolf Hitleri natsipartei 1933. aastal võimule tõusis, muutus vandenõuteooria 1920. aastate ametliku ajalootõlgenduse lahutamatuks osaks. Weimari vabariigi loojatena kujutati "novembrikurjategijaid", kes olid võimule saamiseks "rahvale noa selga löönud". Natsipropaganda kujutas Weimari Saksamaad kui "korruptsiooni, degeneratsiooni, rahvusliku alanduse, ausa "rahvusliku opositsiooni" halastamatu tagakiusamise mäda ning juutide, marksistide ja kultuurbolševike 14-aastast valitsusaega". Hitleri juhitud natsionaalsotsialistlik liikumine pühkis propaganda järgi "novembrikurjategijad" minema ja tõi "rahvusliku revolutsiooni" võidu.
Nii Saksa kui ka välismaa ajaloolased on müüdi ümber lükanud. Saksa keiserlikul armeel olid reservid otsas ning see oli Ameerika Ühendriikide sõttaastumise tõttu rivist välja löödud. Saksamaa oli sõja juba 1918. aasta lõpuks sisuliselt kaotanud.
Yrjö Ollila

Yrjö Aleksanteri Ollila (20. juuli 1887 Helsingi – 14. november 1932 Helsingi) oli soome maalikunstnik.
Õppis Soome kunstiühingu joonistuskoolis ja täiendas välismaal, elades üheksa aastat Pariisis, Londonis ja Roomas. Pariisis elades maalis Théâtre de l'Œuvre'i lae- ja seinamaalid. 1912. aastal liitus ta soome kunstnikest moodustunud Septemi rühmitusega. Tema kodumaistest töödest on tuntumad Soome Panga (Kansallispankki, 1927), Soome Rahvusteatri (Kansallisteatteri, 1932) ja kahe Helsingi keskkooli laemaalid. 
Oletatakse, et kunstnik suri maalimisvahenditest saadud raskmetallimürgistusse. Ta on maetud Helsingi Hietaniemi kalmistule.
Yrjö Ollila abikaasa Lyyli Ollila oli samuti kunstnik.
Jaapani sissetung Mandžuuriasse

"See artikkel räägib 1931. aasta sissetungist; 1894. aasta sissetungi kohta vaata artiklit Jiulianchengi lahing."
Jaapani sissetung Mandžuuriasse toimus 18. septembril 1931, kui Jaapani Keisririigi Kwantungi armee tungis vahetult pärast Mukdeni intsidenti Mandžuuriasse. Sissetung lõppes 1932. aastal Jaapani jaoks edukalt ning Mandžuuriasse rajati Mandžukuo nukuriik. Jaapani okupatsioon kestis 1945. aasta augustini, kui Nõukogude Liit ja Mongoolia teise maailmasõja lõpus ala vallutasid.
Lõuna-Mandžuuria raudteetsoon ja Korea poolsaar olid olnud Jaapani kontrolli 1904.–1905. aasta Vene-Jaapani sõjast. Jaapani jätkuv industrialiseerimine ja militariseerimine oli kaasa toonud kasvava sõltuvuse Ameerika Ühendriikide naftast ja metallist. Sanktioonide tõttu oli kaubavahetus 1901. aastal Filipiinid vallutanud Ameerika Ühendriikidega võimatu ning Jaapan otsis võimalusi saada ressursse Hiinast ja Kagu-Aasiast. Jaapani sissetungi Mandžuuriasse ja vahejuhtumit Marco Polo sillal 7. juulil 1937 on vahel kasutatud teise maailmasõja alguskuupäevana.
Sissetung äratas suurt rahvusvahelist tähelepanu ning Rahvasteliit pani kokku Lyttoni komisjoni (mida juhatas Briti poliitik Victor Bulwer-Lytton), et olukorda hinnata. Raport esitati 1932. aasta oktoobris. Raporti järeldused ja soovitused olid Jaapani nukuriiki Mandžukuot mitte tunnustada ja Mandžuuria Hiinale tagastada. Raport oli Jaapani valitsusele ajendiks Rahvasteliidust välja astumiseks.
Šaube

Šaube (saksa keeles "Schaube") on laia tagasipööratud kraega ja enamasti karusnahkse voodriga pikk ja avar alt laienev ülekuub, mida kanti 15. sajandi lõpu ja 16. sajandi Saksamaal. Levis eriti meesteriietusena laialt renessansiaja Euroopas, eelkõige Saksamaal ja saksakeelses kultuuriruumis, aga ka Inglismaal, Madalmaades ja Itaalias (simarra).
Kirjeldus.
Šaubet kanti eest avatuna ja selle tagasipööratud reväärid läksid õlgadel üle tagasipööratud kraeks. Algselt lihtne lõige tegi 16. sajandi jooksul läbi arvukaid muudatusi, eriti väga laiade varrukate ja krae lõikes ja kaunistustes. Meesterõivana võis šaube ulatuda kas veidi allapoole põlve, poole sääreni või kannani; seda võisid ülekuuena kanda ka naised, naisterõivana oli šaube pikk ja mõnikord slepitaolise pikendusega taga.
Ajaloost.
Mantlitaolisi avaraid eest avatuna kantavaid ülekuubesid tunti Saksamaal juba 15. sajandil (ka itaalia 15. sajandi riietuses on taoline rõivavorm kasutuses), kuid 16. sajandil, 1520. aastatel hakkas šaube oma algset pikkust kaotama ja muutus poolpikaks kuni veidi allapoole põlve ulatuvaks, nii et see andis sooja, kuid ei takistanud liikumist. Õpetlaste ja vaimulike pealisrüüna jäi šaube täispikaks. Kodanike riietusena muutus šaube peagi seisuse ja rikkuse näitajaks, sellele ilmus rikkalik karusnahkne vooder, mida lasid paista lai tagasipööratud krae ja revääridena langevad hõlmad, varrukad muutusid laiaks ja pikaks, nii et need tuli kas tagasi käänata või sai käe tegutsemise hõlbustamiseks välja pista õlavarre või küünarnuki kõrgusel varrukasse lõigatud ja kaunistatud lõhikust. Kui kätt kattev vammusekäis oli omakorda uhkest kangast ja kaunistatud, suurendas see riietuse külluslikkuse muljet. 16. sajandil ilmuvad šaubedele ühe variandina laiad puhvkäised, mis ulatuvad küünarnukini, või kujundatakse laia puhvkäisena vaid varruka ülemine kolmandik. 16. sajandi keskpaigaks on korraga käibel palju šaube eri variante.
Šaubetaoline ülekuub säilib ka 17. sajandini ja osaliselt hiljemgi ametirüüna, näiteks õpetlastel, vaimulikel ja juristidel.
Eesti kunstis.
Kaht šaubedes figuuri – Tallinna luterlik superintendent Heinrich Bock ja mündimeister Urban Dehn vanem – võib näha põlvitamas Niguliste kiriku Kannatusaltari kesktahvlil Kolgata stseeni esiplaanil; tegemist on 16. sajandi keskel stseenile lisatud ülemaalingutega, kui altar võeti kasutusele epitaafina
Stattegg

Stattegg on küla "(Gemeinde)" ja Grazi eeslinn Austria Steiermargi liidumaal. See asub Schoeckli mäe jalamil.
Ajalugu.
Keskajal olid Stadeckid "ministeriaalide" dünastia Steiermargi suverääni teenistuses. Nende residents oli Stadecki linnus Hubis, mis on Statteggi osa. Ulrich I von Stadeck oli 26. Salzburgi peapiiskop (1256–1265), Rudolf von Stadegge oli minnesinger, mitmed olid Steiermargi "Landeshauptmannid". 1400. aastal dünastia Hans ja Leuthold von Stadeckitega hääbus. 1951. aastast on Statteggi vabatahtlikud tuletõrjujad linnusemäge õppeväljakuna kasutanud.
Läänemaa (mootorpurjelaev)

Läänemaa oli esimene moodne teraskerega kaubalaev, mis ehitati Eestis. See oli 4-mastiline mootorpurjelaev, hiljem 3-mastiline mootorlaev.
Kaubalaev ehitati aastail 1919–1922 Peetri tehases Tallinnas ja sõitis sama nime all kuni lammutamiseni 1971. aastal. Kokku ehitati kolm sõsarlaeva: Läänemaa, Harjumaa ja Virumaa.
Laeva pikkus oli 50,78 m, veeväljasurve 1100 t ja kogumahutavus 604,25 brutoregistertonni. Kiirus peamasinaga oli kuni 7,5 sõlme ja meeskonna suurus 12–15 inimest. Algselt oli laeval neli kahvelpurjedega masti, alates 1928. aastast kolm. 
Oma lõpuaastail oli Läänemaa Eesti Noorte Mereklubi õppelaev (õppe-baaslaev).
Stiwoll

Stiwoll on vald ("Gemeinde") Austrias Steiermargi liidumaal Graz-Umgebungi ringkonnas.
Jaapani keiserlik armee

"See artikkel räägib keiserliku Jaapani maaväest. Aastast 1954 tegutsenud Jaapani maaväe kohta vaata artiklit Jaapani maa-omakaitsevägi. Teiste kasutuste kohta vaata artiklit Armeeministeerium."
Jaapani keiserlik armee oli Jaapani riiklik maavägi aastatel 1868–1945. Armee allus armee peastaabile ja Armeeministeeriumile, mis mõlemad allusid "de jure" Jaapani keisrile, kes oli nii armee kui mereväe ülemjuhataja. Hiljem sai kolmandaks armee tegevust kontrollivaks ametiks Lennunduse Peainspektsioon. Sõdade ja eriolukordade ajaks kutsuti kokku "ad hoc" Keiserlik peakorter, kuhu kuulusid armee staabiülem ja tema abi, armeeminister, mereväe staabiülem ja tema abi, lennunduse peainspektor ning sõjalise väljaõppe peainspektor.
Jarova

Jarova on alev Ukrainas Donetski oblastis Kramatorski rajoonis. 
Loodus.
Jarovast põhja ja itta jäävad metsad kuuluvad Svjati Horõ rahvusparki.
Ajalugu.
Jarovat on esmamainitud 1670. aastal, alev alates 1938. aastast.
Venemaa sissetung.
Märtsis 2022 okupeeris Venemaa asula. 19. septembril 2022 vabastas Ukraina armee Jarova.
2025. aasta 9. septembril, pensionipäeval, tabas rindejoonest ligikaudu 8 km kaugusel asuvat alevit Vene õhurünnak, milles hukkus veerandsada 54- kuni 87-aastast inimest.
Herman Aleksandrov

Herman Aleksandrov (20. juuli 1879 Nõmme, Harjumaa – 1. september 1927 Tallinn) oli Vene sõjaväelane.
Ta lõpetas 1900. aastal Peterburi junkrukooli, teenis samast aastast 89. Belomorski jalaväepolgus Tallinnas (kapten, 1912), osales Esimeses maailmasõjas, langes 1915 sõjavangi. 1918 naasis Eestisse, teenis Kaitseliidus, 1919–1920 Loodearmees (alampolkovnik). Võeti Eesti kodakondsusse ja arvati tagavaraväkke 1921 (kapten, 1924 riigikeele mitteoskamise tõttu reamees).
Vladimiri IV järgu orden mõõkade ja lindiga 1915
Suvilaomanik Nõmmel, kus elas.
Tikksabalased

Tikksabalased ("Maluridae") on värvuliste seltsi kuuluv sugukond väikseid ja putuktoidulisi linde, kes on endeemsed Austraalias ja Uus-Guineas.
Sugukonda kuulub kokku 29 liiki. Nad jaotuvad kuute perekonda.
Jean Askenasy

Jean Jacques Askenasy (sündinud 13. novembril 1929 Sofias) on Iisraeli neuroloog.
Ta õppis Babeș-Bolyai Ülikoolis Rumeenias. Aastast 1973 on ta töötanud Iisraelis.
Oktoober 2022

Oktoober 2022, kroonika.
2022. aasta oktoober algas laupäeval ja lõppes 31 ööpäeva pärast esmaspäeval.
Eduard Tšerevaško

Eduard Tšerevaško (sündinud 2. juulil 1936 Ukraina NSV-s) on endine Eesti NSV poliitik. 
Ta lõpetas aastal 1954 Tallinna 32. Keskkooli ning aastal 1960 laevaehitusinsenerina Tallinna Polütehnilise Instituudi. Koolipõlves tegeles riistvõimlemisega. 
Olnud 1982–1988 Eesti NSV Riikliku Kutsehariduskomitee esimees ja spordiühingu Tööjõureservid vabariikliku nõukogu esimees, 1989–1990 Eesti NSV minister, 1990–1999, enne pensionile jäämist Riigikogu kantselei nõunik, majandustalituse juhataja. 
Isiklikku.
Isa Ivan Tšerevaško (12.04.1906–22.09.1965) töötas aastatel 1950–1957 Eesti Põlevkivi trusti (mis tol ajal asus Tallinnas Toompeal) peaenergeetikuna.
Ema Nadežda Tšerevaško (30.10.1914–23.03.1996) oli kodune.
Muusika kompositsiooni- ja analüüsimeetodite loend

"Siin on loetletud muusika kompositsiooni- ja analüüsimeetodeid."
Olivia Rodrigo

Olivia Isabel Rodrigo (sündinud 20. veebruaril 2003 Murrietas California osariigis) on Ameerika Ühendriikide laulja, laulukirjutaja ja näitleja.
Rodrigo sai tuntuks 2010. aastate teises pooles, kui mängis peaosa Disney telesarjades "Bizaardvark" ja "". Aastal 2020 laulis ta plaadifirmades Geffen Records ja Interscope Records, aastal 2021 tuli ta välja debüütsingliga "Drivers License", mis purustas mitmeid rekordeid ning oli oma aasta müüdumatest lauludest. Pärast seda tuli ta välja lauludega "Deja Vu" ja "Good 4 U" ning albumiga "Sour", mis pälvis mitmeid auhindu (sh kolm Grammyt). Aastal 2022 ilmus temast Disney+ dokumentaalfilm "Olivia Rodrigo: Driving Home 2 U".
2023. aasta septembris ilmus tema teine stuudioalbum "Guts".
Rodrigol on kolm Billboard Hot 100 esikohasinglit ja kaks Billboard 200 esikohaalbumit. Lisaks on ta pälvinud American Music Awardsi auhinna, seitse Billboard Music Awardsi auhinda ja neli MTV Video Music Awardsi auhinda. Time nimetas ta 2021. aasta aasta meelelahutajaks ja Billboard 2021. aasta aasta naiseks.
Duke Dumont

Adam George Dyment (sündinud augustis 1982), esinejanimega Duke Dumont, on briti diskor ja muusikaprodutsent.
Tema tuntumad singlid on "Need U (100%)", "Ocean Drive" ja "Won't Look Back", mis jõudsid Suurbritannia singlite edetabeli tippu, neist esimesed kaks esikohale ja "Won't Look Back" teisele kohale. Ta on plaadifirma Blasé Boys Club asutaja ning kasutab seda nime vahel muusikaprodutsendi töös. Lisaks on Duke Dumont remiksinud mitmeid laule, mis on samuti jõudnud Suurbritannia edetabelitesse. 2014. aastal oli "Need U (100%)" parima tantsumuusikapala Grammy auhinna nominent. Aasta hiljem esitati samale auhinnale Duke Dumonti lugu "I Got U".
Jan Weiler

Jan Weiler (sündinud 28. oktoobril 1967 Düsseldorfis) on saksa ajakirjanik ja kirjanik.
Elu.
Jan Weiler kasvas üles Meerbuschis. Kooliajal tegi ta kaastööd Westdeutsche Zeitungile. Pärast abituuriumi ja tsiviilteenistust kolis ta Düsseldorfi ühiskorterisse ning töötas alates 1987. aastast reklaamitekstide loojana, kuni lõpetas 1993. aastal Münchenis Saksa ajakirjanduskooli (Deutsche Journalistenschule). Weiler oli 1994. aastast Süddeutsche Magazini toimetaja ning 2000–2004 koos Dominik Wichmanniga selle peatoimetaja. 2002. aastal kirjutas ta Itaalia erinumbri jaoks artikli oma äiast, kes tuli kunagi võõrtöölisena Itaaliast Saksamaale. Autor ise oli artikli suhtes skeptiline, ent pärast avaldamist leidis see ootamatult positiivset vastukaja. Aasta hiljem sõitis ta äia Antonioga Itaaliasse, et lasta seal endale tema elulugu jutustada. Sellest sündis raamat "Maria, ihm schmeckt’s nicht!" ('Maria, talle ei maitse!'), mida ta soovitab võtta väljamõeldise, mitte eluloona. Raamatus segunevad humoorikal moel väljamõeldud elemendid äia jutustuste ja Weileri muljetega oma Itaalia perekonnast. 2005 ilmus raamatule järg "Antonio im Wunderland" ('Antonio imedemaal').
2004. aastast reisib ta mööda Saksamaad ringi ja loeb oma raamatuid ette. Nii sündinud reisipäevik "In meinem kleinen Land" ilmus kirjanduslikult töödelduna aastal 2006. Alates 2007 kirjutab Weiler iganädalast kolumni "Mein Leben als Mensch" ('Minu elu inimesena'), mis ilmus esialgu sternis ja alates 2009 ilmub Welt am Sonntagis. Alates 2012 loeb ta oma kolumne ka raadiojaamas Bayern 2 ja alates 2019 on need saadaval "podcast"’ina.
2009 jõudis Saksa kinodesse film "Maria, ihm schmeckt's nicht", millele Weiler kirjutas stsenaariumi. Samuti on film tehtud romaanist "Antonio im Wunderland" ("Antonio, ihm schmeckt's nicht!"), "Das Pubertier – der Film" ning "Kühn hat zu tun" ("Kühnil on tegemist").
Ülo Erik

Ülo Erik (17. jaanuar 1928 Pärnumaa – 2. aprill 2022 Tartu) oli eesti metsamees, Eesti Metsainstituudi esimene direktor.
Elu.
Ta sündis 17. jaanuaril 1928 Pärnumaal Potsepal Audru metsaülema Paul Eriku pere kolmanda lapsena.
Õppis I ja II klassis kodukoolis (1934–1936), III ja IV klassis Tartu XVI algkoolis (1936–1938) ning V–XI klassis Hugo Treffneri Gümnaasiumis (1938–1945). Kõrghariduse omandas Tartu Riikliku Ülikooli (praegu Tartu Ülikool, metsandusharidus viidi Maaülikooli 1951. aastal) metsateaduskonnas 1945–1949. 
Isiklikku.
Peres oli kolm last: esimesest abielust Maie Erikuga (Matt) poeg Mart Erik (31.03.1953), tütar Ama Lehtmets (Erik, 3.10.1963). Teisest abielust sündis tütar Ruth Erik-Kelpmann (16.01.1974).
Mart Erik

Mart Erik (sündinud 31. märtsil 1953 Märjamaal) on eesti metsamajanduse insener, kolmandat põlve metsamees.
Pärast Eesti Põllumajanduse Akadeemia lõpetamist metsamajanduse inseneri diplomiga 1976. aastal, asus ta tööle Vihterpalu metsaülemana. 
Mart Erik on ettevõtja, metsandusvaldkonna nõustaja ja metsateemadel ajakirjanduses sõnavõtja. Ta on koostanud oma isa Ülo Eriku mälestuste raamatu "Ühed ERIKlised metsalood" ja kirjutanud autorina raamatu "Minu mets. Metsa tõde ja metsa õigus". 
Mart Erik on väärtkunsti koguja aastast 1988. Tema kogus on teoseid rohkem kui 70 autorilt. 
Ta on asutanud koostöös Ivo Feltiga MTÜ Filmi Vargamäe. 
Haridus.
1969 lõpetas Suure-Jaani Keskkoolis 9 klassi.
1971 lõpetas Tartu 5. keskkooli (praegu Tartu Tamme Gümnaasium) bioloogia-geograafia eriklassi (25. lend).
1976 lõpetas Eesti Põllumajanduse Akadeemia (EPA, praegu Eesti Maaülikool) Metsanduse- ja Maaparanduse teaduskonna, metsamajanduse insenerina.
Töö.
1976–1983: Vihterpalu metskonna metsaülem.
1983–1988: ENSV MN Riiklik Plaanikomitee ("Gosplan"), metsamajanduse ja paberitööstuse osakonna juhataja, rasketööstuse osakonna juhataja asetäitja.
1988–1990: Disainistuudio MaDis tegevdirektor.
1990–1996: AS Media tegevdirektor. Asutas ja andis välja ärinädalalehte Kaubaleht. 
1996–1997: Suure-Jaani metsamajandi tegevdirektor.
1997–2004: Ettevõtlustegevus: maa ja metsa müük ning puidu eksport Eestist, Lätist ja Venemaalt Soome, Rootsi ja Norrasse.
Alates 2004: Kinnistu OÜ asutaja, omanik ja tegevjuht. 
Muu erialase tegevusega seotu.
1994–1996: Eesti Metsaliidu (Eesti Metsa- ja Puidutööstuse Liidu eelkäija) president.
1997–1998: Soome kontserni [hilisem nimi Stora Enso] konsultant Lätis, Leedus ja Valgevenes. Sadamate, raudteetranspordi ja puiduvarude uuringud.
1998–2003: 2500 hektari metsa ja põllumaa erastamiskonsultant. 
2001: Sylvester grupi esindaja Hiinas, Macaus ja Hongkongis.
2012: BrokerAnt™ kaasasutaja. BrokerAnt on veebipõhine kinnisvara müügi- ja üürnike haldamise tööriist kinnisvaramaaklerite ja müügiagentide jaoks.
2023: SA Artur Nilsoni Fond. Nõukogu liige.
Tunnustus.
1978. aastal Väike looduskaitse märk, mille andis üle Eesti NSV metsamajanduse ja looduskaitseminister Heino Teder.
1982. aastal autasustati suure metsatulekahju (28.04.1982) lokaliseerimise eest Vihterpalus medaliga “Vapruse eest tulekahjul”.
2022. aastal 9. septembril valiti Eesti Maaülikooli aasta vilistlaseks.
2023. aastal pälvis Mart Erik Valgetähe IV klassi teenetemärgi.
Isiklikku.
Mart Eriku vanaisa Paul Erik VR I/3 oli Eesti metsaülem ja metsandustegelane ning kirjutas ajakirjale Eesti Mets palju artikleid. 
Tema isa Ülo Erik oli metsaülem, Suure-Jaani metsamajandi direktor ja Eesti Metsainstituudi rajaja. Isa vend Ain Erik oli metsaülem ning loodusõppe spetsialist. Ema Maie Erik oli looduskaitseinspektor Suure-Jaani ja Elva metsamajandites. 
Aastast 2017 on tema elukaaslane Laine Randjärv.
Looming.
Kalev (film)

"Kalev" on tõsielulistel sündmustel põhinev 2022. aasta Eesti mängufilm.
Eesti Filmi Instituudi komisjoni otsusega lähetati "Kalev" kandideerima Ameerika filmiakadeemia auhinnale Oscar (The Award of the Academy) parima rahvusvahelise mängufilmi kategoorias.
Lühikirjeldus.
Tõsielust inspireeritud spordidraama räägib Kalevi korvpallimeeskonna teekonnast laguneva Nõukogude Liidu viimaste meistrivõistluste võitjaks – Nõukogude Liidu meistriks – 1991. aastal. Tähelepanu keskmes on korvpallurite raske võitlus nii oma rahvuskaaslaste, armutute vastaste kui ka meeskonna sisemise moraaliga. Film käsitleb Kalevi korvpallimeeskonna käekäigu kaudu mitmeid olulisi teemasid: rahvuslikku enesemääramisõigust, rahvuslikku uhkust, vastuseisu imperialistlikule maailmavaatele, samuti sportliku võistluse poliitkemplusi ületavat ideed. Peategelased: ennast tõestav noormängija Gert Kullamäe, tulihingeline kapten Aivar Kuusmaa ja range, meeskonda hoidev peatreener Jaak Salumets.
Sisu.
Filmi tegevus algab 1990. aasta suvel ning ees on ootamas NSV Liidu meistrivõistluste järjekordne hooaeg. Nõukogude Liit on jõudnud lagunemise ajajärku, Eesti püüdleb iseseisvuse taastamise poole ja väheneb ühiskonna toetus eestlaste osalemisele Nõukogude Liidu meistrivõistlustel. Alles hiljuti uuesti meistrivõistluste kõrgliigasse tõusnud Kalevi korvpallimeeskond seisab valiku ees: osaleda või mitte (nagu leedulased). Spordile pühendunud meeskonnana otsustatakse siiski osaleda, teadmata, et järgnemas on ettearvamatu hooaeg, mille käigus tuleb taluda kokkulepitud tulemustega mängude vaimset pinget, äraostetud kohtunikke, poliitilisi nõudmisi, vastutust perekondade ees. Hooaja lõpuks aga on Kalevil jäänud vaid üks eesmärk.
Rita Falk

Rita Falk (sündinud 30. mail 1964 Oberammergaus) on saksa kirjanik.
Elu ja looming.
Rita Falk elas koos vanematega kuni kaheksanda eluaastani oma sünnikohas, kolis siis aastaks perega Münchenisse ja seejärel Landshuti. Kirjanik elas koos teise abikaasa, endise politseiniku Robert Falkiga Münchenis. Abikaasa suri 2020. aastal . Rita Falkil on kolm täiskasvanud last ja enne bestselleriautoriks saamist töötas ta müügijuhina .
Falki tegid tuntuks väljamõeldud paigas nimega Niederkaltenkirchen toimuvad provintsikriminullid, mille peategelane on külapolitseinik Franz Eberhofer. Pärast kolme tugevalt murdehõngulist Eberhoferi sarja osa avaldas Falk 2012 perekonnaromaani "Hannes". Eberhoferi sarja romaanid on saanud kõrgeid kohti Spiegeli müügiedetabelis ja neist on tehtud ka filme .
Turulinnakeses Frontenhausenis, kus filmiti Eberhoferi sarja ekraniseeringuid, kannab kohalik ringtee alates 8. augustist 2018 ametlikult Franz-Eberhofer-Kreiseli nime .
Raamatud.
Franz Eberhoferi sari
Väljaspool sarja ilmunud
Perekonnaromaanid
Max Richter

Max Richter (sündinud 22. märtsil 1966 Hamelnis Lääne-Saksamaal) on briti helilooja ja pianist. Ta viljeleb postminimalismi, samuti kätkevad tema helitööd tänapäeva klassikalisist muusikat ja "indie"t. Ta lõpetas ülikooli kompositsiooni erialal Edinburghis, Londonis täiendas end Kuninglikus Muusikaakadeemias ning Firenzes juhendas teda Luciano Berio.
Richter arranžeerib, komponeerib ja esitab muusikat enamasti teatrile, ooperile, balletile ja filmile. Ta on teinud koostööd teiste muusikutega, aga ka "performance"-, installatsiooni- ja meediakunstnikega. Ta on salvestanud üle kümne sooloalbumi ja tema muusikat kasutatakse laialdaselt filmides.
2008. aastal pälvis ta Euroopa filmiauhinna parima helilooja kategoorias.
George Jackson (korvpallur)

George Jackson (sündinud 1965 või 1966) on Ameerika Ühendriikide endine korvpallur.
Ta sündis New Jersey osariigis ja kasvas üles Detroitis.
Ta oli ainus mustanahaline korvpallur, kes mängis Nõukogude Liidus. Hooajal 1990/1991 tuli ta Korvpalliklubi Kalevi meeskonnas mängides Nõukogude Liidu meistriks. Enne ja pärast Kalevit mängis ta Põhja-Ameerikas World Basketball League'is, mis oli mõeldud alla kahemeetrilistele korvpalluritele. World Baskteball League'is kuulus ta klubi Calgary 88's koosseisu. Hiljem töötas ta korvpallitreenerina Kanadas Edmontonis.
2022. aasta Eesti mängufilmis "Kalev" kehastab teda Howard Frier.
George Jackson

'George Jackson on olnud mitme tuntud inimese nimi:
Hilary Mantel

Dame Hilary Mary Mantel, DBE, FRSL (6. juuli 1952 – 22. september 2022) oli Briti kirjanik, kelle looming hõlmab ajaloolisi romaane, isiklikke mälestusi ja lühijutte. 
Mantel pälvis kahel korral Bookeri auhinna, esimest korda 2009. aasta romaani "Wolf Hall" eest, mis on väljamõeldud kirjeldus Cromwelli tõusust võimule Henry VIII õukonnas, ja teist korda 2012. aasta romaani "Bring Up the Bodies" eest, mis on teine osa Cromwelli triloogiast. Mantel oli esimene naine ja neljas inimene, kes on saanud auhinna kaks korda. 5. märtsil 2020 ilmus Ühendkuningriigis triloogia kolmas osa "The Mirror &amp; the Light".
Jaan-Jürgen Klaus

Jaan-Jürgen Klaus (sündinud 25. juunil 1979) on eesti filmilooja ja kunstnik, kes on 2001. aastast portreteerinud peamiselt Tartu vaimukandjaid.
Haridus.
Klaus on lõpetanud 1997. aastal Tallinna 54. Keskkooli ja õppinud 1999–2005 Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonnas. Filmikunstis on ta iseõppija.
Töökäik.
Klaus on töötanud trükkali abina OÜ Mehise Pakend trükikojas, disaineri ja kunstnikuna Tartu OÜs Holmarte, filmiürituste korraldajana Genialistide klubi kohvikukinos ja kuraatorina harrastusfilmiõhtute korraldamisel Athena kinos. 
Loominguline tee.
Võitnud 2002. aastatel Tartu tudengipäevade filmikonkursi reportaažiga
"Supilinn 2002", on tema filmid jõudnud ka televisiooni ja Eesti Filmipäevadele Tallinna Kinomajja.
2006. aastast on tema autorifilmide õhtuid soovinud korraldada Tartu Linnaraamatukogu, Genialistide klubi, kino Athena, Lodjakino Supilinna päevadel, Eesti Rahva Muuseum, Tartu Linnamuuseum, Tartu Elektriteater ja Tallinnas Kinomaja ja Von Krahli teater.
Theodor Lutsu filmipäevadel Palamusel on Jaan-Jürgen Klaus võitnud aastatel 2005–2013 rekordiliselt seitse auhinda.
2005. aastal valis laulja helilooja Jarek Kasar alias Chalice oma stuudioalbumi "Süsteemsüsteem" laululoo "Esimesed triibulised" helitekstide vahele ka audiolõike Jaan-Jürgen Klausi autorifilmist "Alma Mater power Tartuensis".
2007. aastal avaldas filmirežissöör Jaak Kilmi ajalehes Postimees arvamust, et Jaan-Jürgen Klausi film "Erakpoeet Kompus" kuuluvat Eesti filmi klassikasse.
Aastal 2009 Eesti Televisiooni kultuurisaates "OP" kommenteerib filmikriitik Jaak Lõhmus seda lausega:
"Jaan-Jürgen Klausi filmiklassika on veel tulekul"
2012. aastal valiti Klaus Eesti Kinoliidu üldkogul selle erialaliidu juhatusse.
21. septembril 2013 avaldati ajaleht Vooremaa veergudel R. Mägi artikkel, kus on välja toodud ka režissöör Sulev Keeduse arvamus Jaan-Jürgen Klausist ."Jaan-Jürgen Klaus on omamoodi Johannes Pääsuke, kes kümne pildiga jutustab rohkem, kui mõni teine piltnik elutööga. Oskus inimest märgata, leida õige helistik, mõte ja meel, mis filmi justkui iseenesest komponeerib-see oskus on anne, 
mis väärtustab Jaan-Jürgen Klausi filme.
Need on julged, vormilt ja rütmilt heitlikud lood." 
Meie aja kroonika. Ehe ja aus!"
Sulev Keedus
Jaan-Jürgen Klaus on tegelenud ka joonisfilmiga.Ta on kujundanud raamatuid ja filmipostreid. Eesti kujutava kunsti maastikul on ta esinenud kahe maalikunsti isikunäitusega. Ta on 2023 aastal loodud arvutimängu Pärnu ulmesurf] üks autoritest ja disainer.
Tunnustus.
Aastatel 2009–2010 ja 2012–2013 saanud Eesti Kultuuriministeeriumi ja Eesti Kinoliidu loovisiku toetus stipendiumit.
Pälvinud korduvalt auhindu Theodor Lutsu filmipäevadelt ja Tartu tudengipäevade filmikonkurssidelt.
Isiklikku.
Jaan-Jürgen Klaus on oma huumorimeele pärinud tartlasest isalt, portreekunstihuvi vanaemalt ja elukooli Tartu vaimult.
Poolpäevaleht

Poolpäevaleht oli Tartus ilmunud omakirjastuslik ajaleht. 
Masinkirjas läbi värviliste kopeerpaberite paljundatuna, A3-formaadis paberi mõlemale küljele trükituna ilmusid Poolpäevalehe seitse numbrit kuuel leheküljel 15 eksemplaris kaks korda kuus laupäeviti ("poolpäev") 1978. aasta oktoobrist kuni 1979. aasta jaanuarini. 
Poolpäevaleht oli päistiitli kohaselt "Valge Võtme Vennaskonna ja Maarjamaa Kultuuriühisuse häälekandja", tegelik toimetaja ja väljaandja oli Hubert Jakobs. 
Sisu.
Poolpäevalehes ilmus luulet, intervjuusid, retsensioone ja artikleid paljudest valdkondadest. Püsirubriigis "60 aastat tagasi" meenutati Vabadussõja sündmusi, edastati uudiseid ja teateid, tutvustati taarausku. Rubriigis "kirjandusšedöövreid" ilmus Stalini-aegseid räuskavas stiilis kirjutisi. Avaldati õnnitlusi sünnipäevade jm perekondlike sündmuste puhul, ilmus paroodiaid, müstifikatsioone jne.
Poolpäevaleht nr 1.
14. hingedekuu päeval 1978. a.
Poolpäevaleht nr 2..
28. hingedekuu päeval 1978. a.
Poolpäevaleht nr 3..
11. talvekuu päeval 1978. a.
Poolpäevaleht nr 4..
25. talvekuu päeval 1978. a.
Poolpäevaleht nr 5..
9. jõulukuukuu päeval 1978. a.
Poolpäevaleht nr 6..
23. jõulukuukuu päeval 1978. a.
Avangardi lõpp.&lt;br&gt;Tõlet 1.&lt;br&gt;Vigilia IV.&lt;br&gt;Salahalaalalhoid.&lt;br&gt;Tõleti Raamatukogu nr 1.&lt;br&gt;Tõlet 2.&lt;br&gt;Tartu Sügis.&lt;br&gt;Vigilia V.&lt;br&gt;Tõleti Raamatukogu nr 2.
Andrus Rõuk. Nagu luule. (Koostanud Urmas Mikk. Tallinn.)&lt;br&gt;Aado Lintrop. Magava maaga. Ilustanud autor.
Lectio VII. A.D. 78. (D. Delery, F. Partoes, Ch. Dawson, V. M., Jim Darin, Paul Olark, Leo Semlek, H. M., B. Häring jt.)&lt;br&gt;Kultuurikogumik I. "Ecclesia &amp; Lectio". (Bernhard Häring, Paul Tillich, M. L. King, V. Gardavsky.)
Lisandusi mõtete ja uudiste vabale levikule Eestis. I kogu.&lt;br&gt;Valimik materjale Eesti Demokraatliku Liikumise kohta. Eestimaa. Sügis 1978.
Poolpäevaleht nr 7..
6. helmekuu päeval 1979. a. 
Järellugu.
1979. aasta veebruaris, kui Poolpäevaleht oli juba kolm kuud ilmunud, hakkasid KGB, Tartu Riiklik Ülikool jt asutused korraldama vestlusi, ülekuulamisi, sundtoomisi ja koosolekuid, nõuti seletuskirju, ähvardati, hirmutati ja hoiatati paljusid: Doris Kareva, Hubert Jakobs, Arvo Pesti, Jaan Isotamm, Aado Lintrop, Leonhard Lapin, Ott Arder, Matti Milius, Viktor Niitsoo. 
Hubert Jakobs tagandati Tartu Noorte Autorite Koondise juhatuse esimehe kohalt. Ülikoolist eksmatrikuleeriti või sunniti lahkuma Hubert Jakobs, Arvo Pesti ja Doris Kareva.
Sama aasta augustis/septembris avalikustas Hubert Jakobs oma sidemed KGB-ga avalikus kirjas "Asja käik".
Xiaozhai Tiankeng

Xiaozhai Tiankeng () on Hiinas Chongqing Shis Fengjie maakonnas asuv Maa sügavaim karstilehter. Lehtri pikkus on 626 meetrit, laius 537 meetrit ja sügavus 511–662 meetrit.
Sugu (muusika)

Sugu (kreeka keeles "genos", ladina keeles "genus") oli Vana-Kreeka muusikateoorias klassifikatsiooni aste, millel eristati tetrakorde või rütme. Soo mõistet on muusikas kasutatud ka selle üldises loogilises tähenduses (vt sugu (loogika)), et määrata muid liigitusi.
Vana-Kreekas oli tetrakordil kolm põhilist sugu: diatooniline, kromaatiline ja enharmooniline. Diatoonilises ja kromaatilises võisid avalduda eri "varjundid" ("chroai") ehk "liigid" ("eidē"). Aristoxenose "Harmoonia elementide" ("Harmonika stoicheia", 4. sajand eKr teine pool) järgi on need varjundid vaid abstraktsioonid võimalustest peaaegu lõputult varieeruda kahe muutuva heli kõrgust, kuni need helid jäävad veel teatud piirkonda ja säilitavad proportsionaalse suhte üksteise ja tetrahordi kahe välimise püsiva heliga. Hilisemas teoreetilises traditsioonis omandavad need kuus varjundit konkreetsete alamkategooriate staatuse.
Aristides Quintilianus on määratletud kolm rütmide sugu: võrdne, näiteks 1:1; kolm kahe vastu (sesquialteran), näiteks 9:6 ja topelt (duple), näiteks 2:1. Kuid ta möönis, et mõned lisavad ka neljanda, üks üks kolmandiku ühe kolmandiku vastu (sesquitertian), näiteks 4:3. Daktülilised või anapestilised rütmid on võrdsed; paeoonilised pooleteistkümnesed ning jambilised ja trohheilised topelt.
20. kaardiväe ühendarmee

20. kaardiväe ühendarmee (vene keeles "20-я гвардейская общевойсковая армия") on Venemaa maavägede väeüksus.
Ukraina presidendi autasu

Ukraina presidendi autasu (ukraina keeles "Почесна відзнака Президента України") on esimene iseseisva Ukraina autasu. 
Selle autasu asutas Ukraina president Leonid Kravtšuk 1992. aastal jõustunud Ukraina põhiseaduse artikli 114-5 lõike 9-2 alusel. Autasustada kodanikke isiklike teenete eest suveräänse, demokraatliku riigi ülesehitamisel, Ukraina majanduse, teaduse ja kultuuri arendamisel, aktiivse rahuvalve, heategevusliku ja avaliku tegevuse eest. 
Ukraina presidendi autasusid anti välja aastatel 1992–1996, enne autasu järglase, Ukraina presidendi teenetemärgi asutamist.
Ukraina presidendi aumärgiga autasustatud isikuid nimetatakse teeneteordeni kavalerideks ja neil on õigus kanda neile omistatud Ukraina presidendi aumärgi märke.
Auhinna kavandi autor ja kujundaja on Juhhim Harabet (Юхим Вікторович Харабет), graveerija Leonid Tolstov (Леонід Федорович Толстов).
Auhindade statistika.
Ukraina presidendi autasu on pälvinud 630 inimest.
Jelena Ossipova

 
Jelena Ossipova (vene Елена Андреевна Осипова; 11. november 1945 Peterburi) on vene kunstnik ja poliitaktivist, kes sai eelkõige tuntuks 2022. aastal "rahu vanaema" nime all, kui ta korduvalt avaldas meelt Vene-Ukraina sõja vastu.
Ossipova on aktiivne meeleavaldustel osaleja alates 2002. aastast, avaldades tollal meelt Dubrovka teatri pantvangikriisi lahendamise osas.
Olles lõpetanud Tavritšeskaja kunstikooli, on ta tuntud selle poolest, et kannab meeleavaldustel isikupäraseid kunstilisi plakateid.
2. märtsil 2022 oli Jelena Ossipova üks paljudest, kes vahistati Peterburi meeleavaldusel, kus protestiti Venemaa sissetungi vastu Ukrainasse.
Ants Säde

Ants Säde (sündinud 24. jaanuaril 1964) on eesti helilooja ja pianist. Ta on elektroonilist muusikat tegeva ansambli Nanomaalia looja ja solist. 
Muusikat tegema asus Säde 1980. aastatel, kui õppis Pärnu I Keskkoolis, kus teda motiveeris muusikaga rohkem tegelema koolivend Sander Üksküla. Pärast keskkooli asus Säde tööle Pärnu kaubandusvalitsuse klubis, kus puutus kokku mitmete muusikutega. Pärnust kolis Säde Vändramaale, kus tegeles edasi muusikaga. Säde on ka üks Pärnu Bluesiklubi rajajaid, kes mängis rolli klubi tegevuses esimesed kolm aastat pärast klubi loomist. Muusikat looma on Säde ise õppinud.
Hando Tamm

Hando Tamm (sündinud 9. juunil 1980) on eesti kunstnik.
Hando Tamm lõpetas 2004. aastal Tartu Ülikooli maaliosakonna. Näitustel hakkas ta esinema 1999. aastal, esimene isikunäitus toimus 2000. aastal Tartus Sebra galeriis. Juba õpingute ajal alustas ta tegevust "performance"'i-kunstnikuna, esinedes siis ja hiljem nii rühmitustes kui ka ainuesinejana. 
Tamme maaliloomingut iseloomustab ekspressiivne, kuid tundlik värvikäsitlus nii figuratiivses kui ka abstraktses vormis. Talle on iseloomulik humoorikas või ka kergelt irooniline lähenemine valitud objektidele. Maalikunstnikuna on Tammel olnud üle kümne isikunäituse ning ta on osa võtnud arvukatest ühisnäitustest nii Eestis kui ka mujal.
Alates 2013. aastast on Tamm Tartu Kunstnike Liidu liige.
Tamm on ka Äksis asuva kaasaegse kunsti galerii Galerii No1 asutaja ja galerist.
Galerii No1

Galerii No1 on Tartumaal Äksis asuv alates 2019. aastast tegutsev eragalerii, mis toob suvehooajal Saadjärve äärde professionaalsed kunstnikud ja näitused.
Galerii No1 asutas kunstnik 
Hando Tamm
. Galeriis on isiku- ja grupinäitustel esinenud mitmeid olulisi Eesti kunstnikke, nende hulgas Eike Eplik
Enn Tegova
Karin Strohm
Erik Alalooga, 
Eero Ijavoinen jt. Galerii tegevus on leidnud tunnustust Tartumaal ja Eestis.
Dej

Dej (ungari keeles "Dés", saksa keeles "Deesch", "Burglos") on linn Rumeenias Transilvaanias Cluji maakonnas. 
Linn asub Someșul Mare jõe ääres, maakonnakeskusest Clujist ligikaudu 45 km põhjakirdes.
Linna haldusalasse kuulub neli küla: Ocna Dejului ("Désakna"), Peștera ("Pestes"), Pintic ("Oláhpéntek") ja Șomcutu Mic ("Kissomkút").
Ocna Dej külas asub üks Rumeenia suuremaid soolakaevandusi.
Asulat on ürikutes esmamainitud 1061. aastal. Deji kindlus ehitati aastatel 1214–1235. Ungari kuningas András II (valitses aastatel 1205–1235) andis Dejile vaba kuningalinna õigused.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Deji elanike arv 33 497, neist rumeenlasi 81,79%, ungarlasi 11,28%, mustlasi 1,02% ja teistest rahvustest inimesi 0,14%. Rahvus oli teadmata 5,74%-l elanikest.
Gianni Celati

Gianni Celati (10. jaanuar 1937 Sondrio – 3. jaanuar 2022 Brighton) oli itaalia kirjanik ja tõlkija. 
Ta elas Brightonis ja Bolognas. 
Ta kaitses Bologna ülikoolis väitekirja James Joyce'ist ja õpetas seal kuni 1980. aastani inglise ja ameerika kirjandust. Italo Calvino märkas tema kirjanikuannet ning tema ettepanekul avaldas Einaudi kirjastus alates 1971. aastast tema romaane. Celati tõlkis itaalia keelde muu hulgas Jonathan Swifti, Mark Twaini ja Roland Barthesi loomingut ning James Joyce'i "Ulyssese". 
Eesti keeles on ilmunud "Õnneliku lõpuga lood" (Loomingu Raamatukogu, 2001, nr 14) Hanna Kaalu tõlkes koos tõlkija järelsõnaga. Selles on 16 novelli, mis on valitud novellikogust "Tasandike jutuvestjad" ("Narratori delle pianure").
Sebeș

Sebeș (saksa keeles "Mühlbach", ungari keeles "Szászsebes") on linn Rumeenias Transilvaanias Alba maakonnas.
Linna haldusalasse kuulub kolm küla: Petrești ("Petersdorf", "Péterfalva"), Lancrăm ("Langendorf", "Lámkerék") ja Răhău ("Reichau", "Rehó").
2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Sebeși elanikest rumeenlasi 83,01%, mustlasi 4,09% ja teistest rahvustest inimesi 1,44%. Rahvus oli teadmata 11,45%-l elanikest.
Asulat on esmamainitud 1245. aastal. Saksi ümberasujad saabusid piirkonda tõenäoliselt 12. sajandi keskpaiku. 14. sajandil leidis aset Sebeși kiire majandusareng. Linnaks on Sebeșit ürikutes esimest korda nimetatud 1341. aastal. 16. ja 17. sajandil linna majanduslik tähtsus vähenes.
Zimnicea

Zimnicea on linn Rumeenias Teleormani maakonnas. Zimnicea asub Doonau lähedal ajaloolises Munteenia piirkonnas. Doonau vastaskaldal asub Bulgaaria linn Svishtov.
Zimnicea on Rumeenia kõige lõunapoolsem linn ja üldse kõige lõunapoolsem punkt.
Doonau ääres asub Zimnicea sadam.
Lääne sõjaväeringkond

 
Lääne sõjaväeringkond (vene keeles Западный военный округ) oli Venemaa relvajõudude sõjaväeringkond aastatel 2010–2024, keskusega Peterburis. 
Sõjaväeringkond loodi 2010. aastal Moskva ja Leningradi sõjaväeringkondade tükkidest. 2024. aasta 26. veebruaril allkirjastas Venemaa president Vladimir Putin ukaasi Lääne sõjaväeringkonna baasil Leningradi ja Moskva sõjaväeringkonna taasmoodustamisest, 1. märtsist 2024. moodustati Venemaa relvajõududes taas 5 sõjaväeringkonda.
Hanko poolsaar

Hanko poolsaar (soome keeles "Hankoniemi"; rootsi keeles "Hangö udd") on Uusimaal edelasuunas Läänemerre ulatuv maismaariba, kus asub Soome mandriosa lõunapoolseim punkt Tulliniemi. Viimast peetakse ühtlasi punktiks, kus kohtuvad Saaristomeri ja Soome laht (Eesti mandriosa loodepoolseima punkti Põõsaspea neemeni ulatuvast mõttelisest joonest idas). 
Poolsaar on tuntud kauni ümbritseva saarestiku ja pikkade liivarandade poolest. Pinnase moodustab Salpausselkä seljandiku liivane moreen, taimestik koosneb peamiselt männist ja madalast põõsastikust. Loomastik on mitmekesine, sinna saabuvad esimesed kevadised rändlinnud ja igal aastal vaadeldakse umbes 270 linnuliiki. 
Långholmenil asub Helsingi Ülikoolile kuuluv Tvärminne zooloogiajaam. 
Suurima asustuse moodustab Hanko linn, mis kujunes 19. sajandi kolmandal veerandil rajatud ja raudteedega ühendatud Hanko sadama ümber.
Elu Sõna

Elu Sõna (inglise keeles "Word of Life Fellowship") on rahvusvaheline evangeelne kristlik kirik, mis loodi 1940. aastal Jack Wyrtzeni algatusel New Yorgis. Tänapäeval on "Elu Sõna" kogudusi, keskusi, instituute ja kirikuid enam kui 70 riigis.
Eesti.
Eestis loodi "Elu Sõna" kristliku usulis-poliitilise liikumisena 1986. aastal Rein Metsa, Albert Türnpu, Hubert Jakobsi ja teiste algatusel.
Elu Sõna esimene ja tuntuim poliitiline avaldus oli "Harta 87", millele allakirjutanud ütlesid lahti Nõukogude Liidu kodakondsusest ning nõudsid Eestile vaimset, poliitilist ja majanduslikku iseseisvust.
Aastal 1988 lahkusid või saadeti Eestist ja Nõukogude Liidust välja u 370 Elu Sõna ja Hartaga liitunut, sealhulgas Rein Mets ja Hubert Jakobs koos perega, Joel Steinfeldt, Tõnis Mägi, Mart Metsala jpt. Osa neist pöördus hiljem tagasi, osa jäigi välismaale.
Praegu tegutsevad Elu Sõna kogudused Tallinnas, Põlvas, Tartus, Viljandis, Jõgeval jm. Tallinna Harta Kristliku Koguduse juurde kuulub teenistus Charismata Ministries, mille eesmärgiks on tõlkida ja kirjastada eestikeelset õpetuslikku kirjandust ja levitada kristlikku muusikat. 
Ajalugu.
Elu Sõna liikumine sai alguse 1985. aasta sügisel, kui Raimond Jakobsi kodus, Pirita-Kosel, Hiie 3, hakkasid koos käima usuelust huvitatud noored. Kevadeks oli neid juba üle saja. Kuulutati välja uus kogudus nimega Elu Sõna, mille ametlikuks pastoriks nimetati Hubert Jakobs.
Néa Moní klooster

Néa Moní (kreeka keeles Νέα Μονή 'uus klooster') on 11. sajandist pärinev klooster Kreekas Egeuse meres asuval Chiose saarel. See paikneb Provateio Orosi mäel, 15 km kaugusel Chíose linnast.
Klooster on kuulus oma mosaiikide poolest, mis on silmapaistev näide "Makedoonia renessansi" aegsest kunstist Kreekas, ja tunnistati koos Ósios Loukási kloostriga Kesk-Kreekas ja Dafní kloostriga Ateenas 1990. aastal UNESCO maailmapärandi nimistu objektiks.
Ajaloost.
Klooster ehitati keiser Konstantinos IX Monomachose ja tema abikaasa Zoe käsul paika, kus kolm munka leidsid mirdipuult Jumalaema ikooni.
Kloostri ehitus algas 1042. aastal ja kompleks valmis 1055. aastaks. Pärast sattumist Veneetsia ja Genova võimu alla kloostri rikkus vähenes. Osmanite impeeriumi võimu all allus klooster otse Konstantinoopoli patriarhile. Kuni 17. sajandini oli kloostris umbes 800 munka, sel olid suured maavaldused ja märkimisväärne majanduslik tähtsus. Kuid pärast Chiose purustamist osmanite poolt 1822. aastal kaotas klooster lõplikult oma prestiiži ja praegu on seal vaid kolm munka.
Kirjeldus.
Néa Moní on Kreeka üks vanemaid kloostreid. Kloostrikomplaks hõlmab umbes 17 000 ruutmeetri suuruse ala ja koosneb "katholikon"ist, kahest väiksemast kirikust, mis on pühitsetud Pühale Ristile ja pühale Panteleimonile, refektooriumist ("trapeza"), munkade kongidest ("kellia"), vastuvõtusaalist ("triklinon") ja maa-alusest veetsisternist. Kirikut ümbritsev müür on hilisemast ajast, Bütsantsi-aegne algupärane müür purustati 1822. aastal, ja selle kirdenurgas seisab kaitsetorn. Väljaspool müüri on munkade kalmistu koos pühale Luukale pühitsetud kabeliga.
Jumalaema uinumisele pühitsetud "katholikon" on kloostri keskne ehitis. See koosneb idaotsas kolme apsiidiga kirikust, esonarteksist (sisemine narteks) ja eksonarteksist (välimine narteks). Kirik on kupliga kaetud kaheksanurkse siseruumiga. Olgugi et kõik kolm ruumiosa on 11. sajandist, sai kirik kahjustada 1822. aastal Chiose vallutamises ja 1881. aasta maavärinas ning hävinu asemele on uued osad ehitatud originaalist erinevas stiilis. Kiriku kellatorn ehitati 1900. aastal, asendamaks 1512. aastast pärinevat vana torni. Rüüstamises 1822. aastal läksid kaotsi ka kloostri kolme asutaja säilmed. 11. sajandist pärinevad ka Püha Luuka kabel, osa refektooriumist ja veetsistern. Munkade kongid on ehitatud Veneetsia ja Genova võimu ajal. 1992. aastal avatud väikeses muuseumis on esemed peamiselt 19. sajandist.
Mosaiigid.
Peakiriku u 1050. aastast pärit mosaiigid on Bütsantsi kunsti keskperioodi silmapaistev näide. Kuplis asub Kristus Kõigevalitseja kujutis, seintel on stseenid Kristuse elust ja peainglitest Gabrielist ja Miikaelist.
Jibou

Jibou (ungari keeles "Zsibó", saksa keeles "Siben") on linn Rumeenias Transilvaanias Sălaji maakonnas. 
Linn asub maakonnakeskusest Zalăust ligikaudu 17 km kirdes.
Jibou paikneb Someși jõe vasakul kaldal, Agrij jõe suubumiskohas Someși jõkke.
Linna haldusalasse kuulub neli küla: Rona ("Szilágyróna"), Cuceu ("Kucsó"), Husia ("Hosszúújfalu") ja Var ("Szamosőrmező").
Linnas asub 1968. aastal rajatud Jibou botaanikaaed, kus on esindatud üle 5000 taimeliigi.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Jibou elanike arv 10 407, neist rumeenlasi oli 78,88%, ungarlasi 11,45%, mustlasi 5,61% ja teistest rahvustest inimesi 0,19%. Rahvus oli teadmata 3,85%-l elanikest.
Asulat on esmamainitud 1209. aastal. Linnaõigused sai Jiboi 1968. aastal.
Alexis Mac Allister

Alexis Mac Allister (sündinud 24. detsembril 1998 Santa Rosas) on Argentina jalgpallur, kes mängib poolkaitsjana Inglismaa Premier League'i klubis Liverpool ja Argentina jalgpallikoondises.
Ta alustas klubikarjääri Argentina klubis Argentinos Juniors. Klubi põhimeeskonnas debüteeris ta Argentina esiliigas 30. oktoobril 2016.
2019. aasta jaanuaris sõlmis nelja ja poole aasta pikkuse lepingu Brighton &amp; Hove Albioniga, kuid jäi 2019. aastaks laenule Argentina klubidesse Argentinos Juniors ja Boca Juniors. Brightoni meeskonnas debüteeris Mac Allister 7. märtsil 2020 mängus Wolverhampton Wanderersi vastu. Esimese värava Brightoni meeskonnas lõi ta EFL Cup'i meeskonnas 17. septembril 2020 mängus Portsmouthi vastu. Esimese värava Inglismaa kõrgliigas lõi ta sama aasta 18. oktoobril mängus Crystal Palace'i vastu. Brightoni põhikoosseisus kindlustas Mac Allister koha hooajal 2021/22, kui lõi Inglismaa kõrgliigas 33 mänguga viis väravat.
Argentina jalgpallikoondises tegi ta debüüdi 5. septembril 2019 sõprusmängus Tšiili vastu. Pärast ligi kolme aastast pausi kutsuti ta uuesti Argentina koondisse 2022. aasta märtsis. 2021. aasta suveolümpiamängude jalgpalliturniiril osales Mac Allister Argentina olümpiavõistkonna koosseisus. 
Tema vanemad vennad Francis ja Kevin on samuti jalgpallurid. Nende isa Carlos Mac Allister on endine jalgpallur. Mac Allisterid on iiri ja šoti päritolu.