XIII üldlaulupidu

XIII üldlaulupidu toimus 21.–23. juulil 1950 Tallinnas. 
Okupatsioonivõim kaotas laulupidude nummerduse ning XIII üldlaulupidu nimetati lihtsalt toimumisaasta järgi 1950. aasta üldlaulupeoks. 
Laulupeo korraldusest.
Tuudur Vettik, Alfred Karindi ning Riho Päts, kes olid olnud XII üldlaulupeo mootorid, jäid laulupidude eestvedamisest partei käsul kõrvale. Nad olid julgenud 1947. aastal korraldada liiga isamaalise ja rahvusliku laulupeo ning arreteeriti enne järgmise, 1950. aasta laulupeo toimumist.
XIII üldlaulupeo ettevalmistamiseks moodustati juba 1947. aastal uus peakomisjon, mille juhttegelasteks olid komparteilased Eduard Päll, Nigol Andresen, Anton Vaarandi, Georg Abels, Aleksander Valsiner jt. Repertuaarikomisjon, kes ideoloogilises mõttes oli valitsevale klikile kõige olulisem, asus tööle Gustav Ernesaksa juhtimisel. Aga 1950. aasta aprillis muudeti taas peakomisjoni koosseisu. Juhtivale positsioonile tõusid Venemaa eestlased nagu Aleksander Kelberg, Aleksander Ansberg, Leonid Lentsman, kellele eesti rahvuskultuur ja selle traditsioonid olid juba väga kaugeks jäänud.
1950. aasta 15. aprillil kinnitas uus peakomisjon esimesel koosolekul muudetud laulupeo kava, ehkki selleks ajaks oli toimunud juba kaks eelprooviringi. Valmistati kiirkorras kahe päevaga ette ja trükiti uus XIII laulupeo repertuaarivihik, mis koosnes peamiselt Vene autorite Nõukogude võimu ülistavatest lauludest. Lisati ka Harri Kõrvitsa, Adolf Vedro ja Mihkel Lüdigi lugusid, mis pidid asendama Vettiku, Karindi ja Pätsi loodud ja pärast nende arreteerimist kavast kõrvaldatud laule.
12. mail võeti vastu otsus, millega XIII üldlaulupidu nimetati ("lähtudes töörahva soovidest") ümber „Nõukogude Eesti 1950. aasta üldlaulupeoks”, mis oli pühendatud ENSV 10. aastapäevale. Ka edaspidi püüti laulupidude korraldamise aega siduda ENSV sünnipäevadega. Seetõttu peeti neid 0 ja 5-ga lõppevatel aastatel ning enamasti 21. juuli paiku, mil tähistati ka ENSV aastapäeva. Laulupidude ajalooline numeratsioon kadus ametlikus asjaajamises käibelt, kuid toimis siiski sisuliselt edasi järgmised 40 aastat. 
Laulupeo sisu pidid määrama propagandistlikud, mitte aga koorikultuuri kategooriad, sest otsuseid tegid meie kultuurile võõrad tegelased. 3. mail jäeti kavast välja veel mõned heatasemelised koorilaulud ja lisati „ENSV põlevkivibasseini töötajate ühendkoori esinemine”. Tõsi, niisugust koori veel ei olnud olemas, aga vastavalt bolševistlikule loogikale tuli see luua. Nii algaski kampaanialik, peamiselt venelastest koosneva kaevurite koori kokkupanek. 1950. aastal peetud üldlaulupidu oli nõukogude ajal toimunutest kõige punasem pidu, nii repertuaaris olnud ideoloogiliselt õigete laulude (umbes 75% kogu kavast) kui ka kujunduse poolest. Värvid püüdsid jõuliselt kustutada eesti rahva mälust kõik selle, mida peeti rahvuslikuks ja isamaaliseks. Äsja loodud kaevurite koor esitas kolmest laulust kaks vene keeles ja lavale täiendavalt marssinud Nõukogude armee sõdurid kandsid mürtsuva orkestri saatel ette viis venekeelset ühe- või kahehäälset sõdurilaulu.
Siiski õnnestus koorijuhtidel kavasse lülitada ka vabadust ja armsat isamaad meenutavaid laule, näiteks Karl August Hermanni "Munamäel", Friedrich Saebelmanni "Kaunimad laulud" või Johannes Kappeli "Oh, kevadine kodumaa".