Progressiivne metal

Progressiivne "metal" on muusikažanr, mis hakkas arenema 1980. aastate keskel. Iga esitaja tõlgendab seda muusikažanri omal moel ja progressiivse "metal"’i lood on tavaliselt keerukad ja pikad.
Olemus.
Progressiivset "metal"’it võib võrrelda "pop"-"metal"’iga, kus tavaline loo ülesehitus näeb välja selline: salm-refrään-salm-"bridge"-salm-refrään. Progressiivse "metal"’i lugude eripära on aga nende pikem kestus, tavaliselt ulatudes üle 3–4 minuti. Muusikas on keerukas struktuur, mis hõlmab keerukaid rütme, tempo- ja stiilimuutusi, helistikke, dünaamikat ja akordivahetusi. See žanr hõlmab ka instrumentaalset muusikat, kus on keerukaid kitarripalasid. Näiteid sellest žanrist võib leida selliste bändide nagu Rush, Queensryche, Joe Satriani, Dream Theater, Extreme, Steve Vai ja Warrior Soul loomingust.
Selle žanri lugudes võib tihti kohata sügavamõttelisi ja eneseanalüüsi teemasid, mis kätkevad ka poliitilisi ja sotsiaalseid küsimusi. Laulude tekstides võidakse käsitleda probleeme nagu soorollide vahetamine, poliitiline korrektsus, sotsiaalne õiglus ja keskkonnakaitse. Mõned bändid, näiteks Queensryche, võivad neid teemasid käsitleda müstiliste või üleloomulike teemade kaudu.
Loo sõnum on sageli suunatud vaataja elu nägemuse esitamisele tema vaatepunktist, mitte moraalijuhi või hindaja vaatepunktist. Laulude kaudu kujutatakse sageli isikut, kes kirjeldab oma tundeid ja sündmusi, ilma nendele hinnanguid andmata. See annab kuulajatele võimaluse kaasa mõelda ja tõlgendada muusikat oma isiklikust vaatepunktist ning teeb progressiivsest "metal"’ist žanri, mis on rikas nii muusikalises kui ka tekstilises mõttes. 
Ajalugu.
Termin "progressiivne" võeti esmakordselt muusikalises kontekstis kasutusele 1960. aastate keskel ja lõpus. Seotud termin "progressiivne "pop"" sündis samal ajal. Selle termini levikuga tekkis muusikutel võime liikuda vabamalt ja kergemalt eri muusikastiilide vahel, ilma et neid takistaksid rangete stiilireeglite n-ö piirangud. See muutus mõjutas muusikamaailma märkimisväärselt, innustades muusikuid julgelt eksperimenteerima oma loominguliste ideedega viisil, mis polnud varem popmuusikas nii laialt levinud. Sellel perioodil hakkasid näiteks The Beatles ja Yardbirds "rock’n’roll"’i kombineerima India "raga"’ga, Gregoriuse lauludega ja muusuguse muusikaga. Seda on eriti hästi võimalik kuulda loos "Love You To“, mille tegi George Harrison, väljendades enda alles tekkinud imetlust India muusika vastu.
Progressiivne rokk.
Progressiivse roki žanr sündis tänu pidevatele eksperimenteerimistele ja muusikalisele innovatsioonile. Selle žanri varases perioodis saadi inspiratsiooni eelnimetatud muusikutelt, eriti nende psühhedeelse kõla pärast. King Crimson kui progressiivse roki bänd mängis siin erilist rolli, kuna nad olid ühel ajal nii progressiivse kui ka psühhedeelse roki alusepanijad.
Progressiivse roki kujunemisele andis tõuke muusikute soov eksperimenteerida laulude pikkuse ja struktuuriga, mis oli vastupidine toonastele popmuusikalugudele. Üks silmapaistvamaid ja varasemaid näiteid oli King Crimsoni "21st Century Schizoid Man", kus loo struktuur ei järginud popmuusika traditsioonilisi mustreid, vaid pakkus kuulajatele pikki instrumentaalpalasid ja soolosid . See omadus muutus progressiivse muusika üheks väga oluliseks tunnuseks, eristudes selgelt tolleaegsetest popmuusika standarditest ja pakkudes kuulajatele meeldivat üllatust. Progressiivne rokk avaldas mõju mitmetele alamžanritele, sealhulgas hilisemale progressiivsele "metal"’ile.
Progressiivse metalli sünd.
Hiljem tekkis termin progressiivne "metal", mille algset arengut juhtisid bändid Queensryche, Fates Warning ja Dream Theater. Nad on tuntud kui “suur kolmik” ja kujundasid, kuidas progressiivse "metal" välja hakkab nägema.
Kui progressiive "metal" esimest korda tekkis, oli see sarnane progressiivsele rokile, kuid suurem rõhk oli kitarridel, mis tekitasid stiililise ühtsuse "metal"’iga. "Progressiivse "metal"’i väli võtab nüüd mõõtme, mis sarnaneb rohkem preeria suurusega: see ulatub nii kaugele, kui silm näeb. Tekib kiusatus see lihtsalt omaette žanriks ümber liigitada," ütles Paul Stump.
Progressiivset "metal"it kujundasid "heavy metal"’i žanri muusikud, kes hakkasid lisama progressiivseid elemente oma muusikasse. Näiteks võttis bänd Black Sabbath kasutusele progressiivse muusika kõla oma tulevaste hittalbumite "Sabbath Bloody Sabbath" (1973) ja "Sabotage" (1975) loomisel Traditsiooniline "heavy metal" pani aluse progressiivse "metal"'i kujunemisele. Üheks "heavy metal"’it määratlevaks tunnuseks oli selle valjus ja üks tähtsamaid – "elektrikitarr ja selle heliline võimsus, mida see võimendamise kaudu projitseeris". Progressiivne "metal" võttis kasutusele sarnased omadused ja ühendas need eksperimentaalsete ja avangardismi elementidega, mis olid omased progressiivsele rokile.
Aastal 1987 loodi bänd Meshuggah, kes sai tuntuks tugevalt moonutatud kitarride ja intensiivsete vokaalide kasutamise poolest. Nende varasem looming kategoriseeriti alguses "thrash metal"’i alla. Nad lisasid oma muusikasse progressiivseid elemente, mida nad edasi arendasid kogu oma karjääri vältel. Meshuggahi teist albumit "Destroy Erase Improve" (1995) peetakse esimeseks väljaandeks, kus bänd näitas oma unikaalseid muusikalisi omadusi. Nende muusikas esineb ka avangardismi elemente, näiteks ebatavalisi kitarrisoolosid, mis vihjavad džässifusioonile, ja samuti väljapaistvat sünkroonsust esitusel. 1990. aastatel loodi kaks väga olulist bändi, kes tõusid progressiivse metal'i maailma liidriteks. Need bändid olid Opeth ja Tool ning nende loomingu mitmekesisus tõi kaasa olulisi arenguid selles žanris. Opeth alustas progressiivse "death metal"’i bändina oma "death growl"’i vokaalide pärast. Opeth hakkas ka kasutama klassikalise progressiivse roki elemente, mitmekesistades oma keerukaid ja pikki laulustruktuure, lisades akustilisi kitarrisegmente koos nende kitarri "metal"’i häälega. Neid elemente kasutades lõi Opeth omaenda unikaalse hääle, kuna sellist kombinatsiooni ei olnud varem kasutatud progressiivse "metal"'i žanris. Nad on kasutanud samu võtteid kogu karjääri vältel, kuigi nad on edasi liikunud "death metal"’ist ja keskendnunud rohkem pehmemale, meloodilisemale muusikale. Nende peamine singel "Will O the Wisp" (2016) demonstreerib rohkem "vintage"’it (vanema) progressiivse roki häält, kasutades folgisarnaseid kitarre ja flööte. Tool proovis luua omaenda unikaalset muusikat. Nende esimesed kaks stuudioalbumit liigitati alternatiivse "metal"’i hulka, milles oli ka progressiivseid elemente, kuid nende areng sai hoogu nende albumi "Lateralus" (2001) väljaandmisega. Bänd uuris unikaalseid kompositsioonimeetodeid, nagu basskitarri meloodilise instrumendina kasutamist. Nende laul "Schism" (2001) on üks progressiivse "metal"’i parimaid näiteid – basskitarr mängib loos peamist meloodiat. Tooli rohke polürütmika kasutamine koos sellega tähendas, et iga instrument täiendab teist, luues rikka ja kaasahaarava heli.