tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Puhasruum

Puhasruum on reguleeritud keskkonnaga ruum tootmises ja teaduslikus uurimistöös, eelkõige piiratakse saasteainete kogust sealses õhus. Saasteks võivad osutuda tolm, õhus levivad mikroobid, aerosooliosakesed ja kemikaalide aurud. Puhasruumi puhtusklassid on määratletud standardi ISO 14644-1 jaotises 4.3. Saastatust mõõdetakse osakeste arvuga kuupmeetris. ISO puhtusklass 9 määratleb tavalise tööruumi, kus suuremate kui 0,5-mikromeetrise läbimõõduga osakeste arv kuupmeetris õhus ei ületa 35 000 000. Seevastu 1. klassi puhasruumis nii suuri osakesi olla ei tohi, kuupmeetri kohta on lubatud vaid kaks osakest läbimõõduga 0,2 µm või suuremat ning kuni kümme osakest läbimõõduga 0,1 µm või suuremat.
Ülevaade.
Puhasruum võib olla vaid toasuurune või hõlmata tootmisrajatisest tuhandeid ruutmeetreid. Puhasruume vajatakse pooljuhtide tootmiseks, biotehnoloogias, meditsiinis ja teistes õhusaaste suhtes tundlikes valdkondades. Õhk siseneb puhasruumi läbi filtri, mis piirab õhusaaste etteantud tasemeni. Ruumis eneses tekkida võiva saaste eemaldamiseks puhastatakse õhku ruumis pidevalt.
Töötajad sisenevad ja väljuvad läbi õhulüüsi ning kannavad kaitsevahendeid, näiteks kapuutsi, näomaski, kindaid ja saapaid, lisameetmena võidakse kasutatada suruõhuga uhtmist lüüsis).
Seadmed puhasruumis kasutamiseks on konstrueeritud nii, et nad eritaksid võimalikult vähe õhusaastet. Koristamisel kasutatakse ainult spetsiaalseid moppe ja ämbreid. Puhasruumi mööbel eritab tahkeid osakesi minimaalselt ning on kergesti puhastatav.
Puhasruumi ei sobi looduslikust kiust materjalid nagu paber, pliiats ja tekstiilid, need asendatakse spetsiaalsete materjalidega. Osakeste loendurite abil seiratakse õhus levivaid osakesi, kuid see ei tähenda, et puhasruumid oleksid steriilsed .
Mõnikord on puhasruumides ülerõhk, mis tagab, et lekke korral suundub õhk piiratud alalt välja ning filtreerimata välisõhk ei pääse sisse.
Õigusruum.
Nõuded puhasruumi olemasolule apteekides sätestab sotsiaalministri 17. veebruari 2005. a. määruse nr 24 "Apteegiteenuse osutamise tingimused ja kord" muutmise määrus .
Sindel

Sindel on enamasti kiilja ristlõikega kattelauake, mille laiemas servas on soon. Sindlid on tehtud kuuse-, männi-, haava- või lehisepuidust.
Sindleid kasutatakse näiteks maaehituses katusekattematerjalina (sindelkatus), harvem ka seinakattematerjalina. 
Sindelkatus on traditsiooniline katusekatte tüüp, mida on Eestis ja teistes Põhja-Euroopa maades kasutatud juba sajandeid. Seda katusekatte viisi on võimalik näha eriti maamajades ja ajaloolistes taludes.
1. Konstruktsioon ja materjalid.
Sindelkatus koosneb väikestest puidust tahvlitest, mida nimetatakse sindliteks. Need sindlid valmistatakse tavaliselt kuusest, männist või lehtpuust, kuna need on piisavalt vastupidavad ja kergesti töödeldavad. Sindlid paigaldatakse kattuvates kihtides, et katta kogu katuse pind ja tagada veekindel kattekiht.
4. Paigaldusprotsess.
Sindelkatus paigaldatakse järk-järgult:
Rao Heidmets

Rao Heidmets (sündinud 15. septembril 1956 Pärnus) on Eesti animafilmirežissöör.
Rao Heidmets on lõpetanud 1976. aastal Lydia Koidula nimelise Pärnu 2. Keskkooli ja 1981. aastal Tallinna Polütehnilise Instituudi elektriinsenerina.
Heidmets on korraldanud animatsiooni töötubasid Eestis, Saksamaal, Hiinas, USA-s ja Mehhikos. Ta on õpetanud animatsiooni, filmirežiid ja loovmõtlemist Tartu Kõrgemas Kunstikoolis, Balti Filmi- ja Meediakoolis, Eesti Kunstiakadeemias ja IT Kolledžis.
2013. aastal ilmus Rao Heidmetsa "Animaõpik" – Eesti esimene algajatele mõeldud animatsioonikäsiraamat. 2019. aastal ilmus raamat "Kuidas telefoniga filmi teha".
2017. aastal andis ta välja DVD oma parimatest töödest "Best of Rao Heidmets".
Eesti Kinoliidu ja Eesti Kunstnike Liidu liige.
Elulugu.
Heidmets soovis filmindusega tegelema hakata juba pärast keskkooli lõppu, kuid vältimaks NSV sõjaväkke värbamist otsustas astuda ülikooli. Moskva kinokunsti eriala oli välistatud suure konkursi ja kehva keeleoskuse tõttu. "Kuna olin lõpetanud Koidula kooli matemaatika-füüsikaklassi, polnud mul nende ainetega probleeme, sain Tallinna Polütehnilisse Instituuti sisse ja lõpetasin selle elektriinsenerina. Õppimise ajal hakkasin Nukufilmiga sidemeid looma ja pärast lõpetamist läksin sinna tööle."
Ülikoolipäevil osales "underground"-filmide tegemisel koos Hardi Volmeri, Jaak Arro ja teistega rühmituses Päratrust Film. 1982. aastal asus tööle stuudiosse Tallinnfilm animaatorina, aastail 1983–1994 oli samas ka nukufilmide režissöör. Kui Heidmetsalt küsiti, kas ta oleks tahtnud teha pigem mängu- või nukufilme, vastas ta niiː "Kõik tahaks suuri mängufilme teha, aga selleks pidi tollal ära lõpetama, alles siis võisid režissöörina Tallinnfilmi tulla."
1991. aastal rajas ta Rao Heidmetsa Filmistuudio, kus on tootnud oma mõlemad mängufilmid ja filmi "Elulood" (2007). 
1999–2001 töötas Heidmets Eesti Televisioonis laste- ja noorteprogrammi peaprodutsendina. 2002. aastast on ta stuudio Nukufilm režissöör.
Rao Heidmets on osalenud mitme rahvusvahelise animafilmide festivali žüriis. 1997–1999 oli ta Eesti Filmi Sihtasutuse eksperdikomisjoni liige. 
Aastatel 1996–2019 oli Heidmets Eesti Animatsiooni Liidu esimees.
Filmitalu.
Kubja-Mardi talu asub Palamulla külas Raplamaal ning Filmitaluks sai see 3. mail 2018. Filmitalu eestvedajad ning MTÜ juhatuse liikmed on Rao Heidmets ja Eva Toome. Talulauta ehitatud stuudios antakse filmiõpet töötubade, koolituste, animateraapia, esitluste ja loengute kaudu.
Filmid.
Rao Heidmets on lavastanud filme. Tema animafilmides on vahel kasutatud isegi inimesesuurusi nukke ja elavaid inimesi nukkudena. Heidmetsa filmid on tihti fantaasiarikkad ja sürrealistlikud. Film "Papa Carlo teater" on ainuke eesti film, mis Cannes'i filmifestivali võistlusprogrammi valituna on olnud nomineeritud auhinnale Kuldne Palmioks (lühifilmi kategoorias).
Kõik tabeli andmed on pärit Eesti Filmi Andmebaasist.
Tunnustus.
Filmiauhinnad.
Ise peab ta neist tähtsamaiks Kanadas Ottawa ja Portugali Espinho festivalilt võidetud Grand Prix'd ning Kuldse Palmioksa nominatsiooni Cannes'is.
Isiklikku.
Tema vend on Tallinna Ülikooli professor Mati Heidmets.
Tiina Jaaksoo (muusikateadlane)

Tiina Jaaksoo (aastani 1964 Tiina Priks; 1. märts 1939 Tartu – 25. aprill 2016) oli eesti muusikateadlane ja pedagoog.
Ta õppis aastatel 1957–1960 Tallinna Muusikakoolis muusikateooriat, seejärel Tallinna Riiklikus Konservatooriumis muusikateaduse erialal, mille lõpetas aastal 1966 (töö "Ooperite "Vikerlased", "Kaupo" ja "Võidu hind" retsitatiivid", juhendaja Artur Vahter). Täiendas end 1980. aastatel Moskva konservatooriumi juures asuvas keskmuusikakoolis harmoonia, solfedžo ja elementaarteooria õpetamise metoodika alal ning Eesti Muusikaakadeemias praktilise harmoonia alal.
Ta töötas aastatel 1966–1987 ja 1989–2003 Georg Otsa nimelises Tallinna Muusikakoolis klassikalise harmoonia, solfedžo ja elementaarteooria õpetajana; aastatel 1987–1989 oli samas direktor.
Isiklikku.
Ta oli abielus informaatikateadlase Ülo Jaaksooga. Tema vend Priidu Priks on insener ja poliitik.
Püsimagnet

Püsimagnet on magnet, mida püsivalt, alaliselt ümbritseb magnetväli. Püsimagnetid valmistatakse niisugusest ferromagnetilisest materjalist, millel on suur koertsitiivsus, jääkinduktsioon ja magnetiline läbitavus. Niisugusteks materjalideks on erisugused raua sulamid (nt neodüümmagnet), samuti mittemetalsed (oksiidsed) materjalid.
Püsimagneti rakendustest oli esimene kompassinõel. Igapäevaelus on tuntuim külmkapimagnet. Püsimagnetina toimivaid osi võib leida mitmesugustest seadmetest (nt elektrimasinad, valjuhääldid ja mõõteriistad). Ka kõvakettal säilitavad bitte mikroskoopilised püsimagnetid.
Aleksandr Manevski

Aleksandr Stepanovitš Manevski (vene "Александр Степанович Маневский"; 1. august 1824 Tallinn – 3. juuli 1884 Peterburi) oli Venemaa mereväelane, kontradmiral (1880).
Manevski sündis Tallinnas. Tema isa oli Stepan Semjonovitš Manevski (surnud 1846), ema Glikerija Jakovlevna Manevskaja (surnud 1879). Tulevase admirali isa teenis 14. klassi riigiametnikuna Tallinna sõjaväeinvaliidide üksuses. 15. juunil 1838 astus Aleksandr Manevski kadetina tüürimeeste 1. poolekipaaži, mille lõpetas 7. aprillil 1846 laevastiku tüürimeeste korpuse konduktorina.
Järgmisel neljal aastal oli Manevski Peterburi keiserliku jahtklubi teenistuses ja seilas peamiselt Läänemerel. 23. aprillil 1850 ülendati ta laevastiku tüürimeeste korpuse praporštšikuks ja viidi korvetil "Olivutsa" teenima Kaug-Itta. Seal anti talle 11. aprillil 1851 mitšmani auaste ja ta määrati 27. mereväeekipaaži koosseisu. Augustis-septembris 1851 osales ta Petropavlovski sadamas esimese järgu kapteni Gennadi Nevelskoi juhitud Amuuri ekspeditsioonile varustuse tarnimises. Sel ajal tutvus ta teise silmapaistva mereväelase ja ränduri Aleksandr Petroviga.
3. juunil 1853 anti talle leitnandi auaste ning aastatel 1853–1854 oli ta komandöriks kuunaril "Anadõr", mis kurseeris Petropavlovski ja Kamtšatka jõe suudme vahel.
Krimmi sõja ajal osales Aleksandr Manevski Petropavlovski kaitsmisel. 1855. aastal oli ta komandöriks transpordilaeval "Dvina", mis aitas evakueerida Petropavlovski garnisoni Amuuri jõe suudmesse ja sattus ka De-Kastri lahes vaenlasega tulevahetusse.
11. juunil 1856 viidi Manevski üle 8. mereväeekipaaži koosseisu ja septembris 1857 pöördus ta transpordilaeval "Dvina" tagasi Kroonlinna. Sinna ei jäänud ta kauaks, sest juba 6. jaanuaril 1858 viidi ta üle Siberi mereväeekipaaži ja siirdus taas Kaug-Itta, kus teenis lootsilaeva komandörina Amuuri jõel ja De-Kastri lahes.
Aastatel 1859–1862 oli ta transpordilaeva "Baikal" komandör, pidades valveteenistust Olga lahel ja korraldades Olga sõjaväeposti ehitamistöid. 21. juunist 1861 kuni 20. augustini 1862 oli ta ühtlasi ka Olga sõjaväeposti komandör.
1. jaanuaril 1863 ülendati Manevski kaptenleitnandiks ja viidi sama aasta 31. oktoobril üle Balti laevastiku teenistusse, kus temast sai suurtükipaadi "Lava" komandör. 1. jaanuaril 1871 ülendati ta 2. järgu kapteniks ja 9. märtsist 1872 määrati Peterburi sõjasadama ekipaažimeistriks.
25. mail 1873 määrati ta tööle mereväe vanglasüsteemi, kus ta alustas karjääri vanglaülema abina ja tõusis peagi vanglaülemaks. Sellel ametikohal töötas ta kuni 19. maini 1880, mil ta saadeti kontradmirali auastmes erru.
Manevskit autasustati teenistuse kestel Püha Vladimiri ordeni IV järguga, Püha Anna ordeni II järguga ja Püha Stanislavi ordeni II järguga.
Ta suri neli aastat pärast erruminekut Peterburis ja maeti oma sünnilinna Tallinna Aleksander Nevski kalmistule. Manevski nime kannavad neem Olga lahes ja Olga lahe kõrval asuv abajas.
Eureka (Colorado)

Eureka on kummituslinn ja endine kaevandusasula Ameerika Ühendriikides Colorados San Juani maakonnas. 
Linn asub piki Animasi jõge Silvertoni ja Animas Forksi vahel.
1875 avati Eurekas postkontor. 1896 jõudis asulasse raudtee.
Asula peamised tööandjad olid kaevandus ja saeveski. Esialgne saeveski suleti ja lammutati. 1910 suleti ka läheduses olevas Animas Forksis saeveski (selle nimi oli Gold Prince Mill). 1917 Gold Prince Mill demonteeriti ja koliti Eurekasse, kus oli mõnevõrra parem kliima ja mis asus lähemal Silvertonile, mille kaudu käis ühendus ülejäänud maailmaga. Eureka asus ka madalamal (3006 m kõrgusel merepinnast, Animas Forks oli umbes 3400 m kõrgusel). Saeveski sai uueks nimeks Sunnyside Mill. Kuid 1939 suleti ka Sunnyside Mill ja pärast seda jäi Eureka kiiresti inimtühjaks.
Tänapäeval on Eurekast säilinud kruusateed, aga majadest on näha üksnes nende kunagised asukohad. Ainus säilinud hoone on kunagine vangla.
Heureka

Heureka (vanakreeka ηὕρηκα , "olen leidnud") tähendab järgmist:
Middleton (Colorado)

Middleton on asula San Juani maakonnas Colorado osariigis Ameerika Ühendriikides. Middleton asub 2985 meetri (9793 jala) kõrgusel üle merepinna. 
Middleton on saanud nime selle järgi, et asus Howardsville ja Eureka vahel. 
Esimest korda nimetati Middletoni 1883. aastal. 
Aastate jooksul kasvasid Howardsville ja Eureka nii suureks, et Middletonis elanud inimesed kolisid neisse linnadesse ja linn jäeti maha.
Needleton

Needleton on Ameerika Ühendriikides Colorado osariigis San Juani maakonnas olev kohaliku omavalitsuseta territoorium.
Needleton oli raudteepeatus, mida haldas Denveri ja Rio Grande Lääne Raudteekompanii. Needletoni postkontor avati 1882. aasta mais ja suleti 1919. aasta jaanuaris. 1927. aastal uhtus Needletoni raudteejaama ära üleujutus.
Tänapäeval on Needleton nõudepeatus, mida haldab Durango ja Silvertoni Kitsarööpmeline Raudteekompanii. Raudteepeatus asub 2523 m üle merepinna. Nõudepeatusest põhjas asuv puidust veepaak on üks kahest järelejäänust Durango ja Silvertoni vahel.
Needleton on populaarne koht lähtekoht matkamiseks Needle'i mägedesse.
Hugo Daniel Ernst Hoffmann

Hugo Daniel Ernst Hoffmann (1. august 1873 Väike-Maarja – 30. juuni 1943 Schroda) oli baltisaksa päritolu Eesti arst.
Ta lõpetas Tallinna toomkooli ja seejärel kubermangu gümnaasiumi. Seejärel astus ta Tartu Ülikooli arstiteaduskonda, mille lõpetas aastal 1898 arsti astmega.
Pärast ülikooli lõpetamist asus ta tööle Tallinnas Diakonisside Asutise haiglas kirurgina ja kõrva-nina-kurguarstina. Aastal 1900 täiendas ta end Berliinis ja promoveerus seal, omandades "dr. med." kraadi. Aastatel 1900–1902 oli ta privaatassistent Greiffenhageni haiglas, seejärel vabapraktik ja jälle Diakonisside Asutise arst. Aastast 1903 oli ta Diakonisside Asutise haigla ülemarst.
Aastal 1939 repatrieerus ta koos perega Saksamaale, kus ta aastal 1943 Schrodas (praegu Środa Wielkopolska Środa Wielkopolska maakonnas Suur-Poola vojevoodkonnas) suri.
Isiklikku.
Nii tema isa Heinrich Ferdinand Hoffmann kui ka emapoolne vanaisa Dietrich Georg Mickwitz olid Koeru koguduse õpetajad, vend Heinrich Richard Hoffmann oli misjonärina Indias, aastatel 1920–1934 oli Ridala Püha Maarja Magdaleena koguduse õpetaja; vend Arthur Friedrich Wilhelm Hoffmann oli 1904–1933 Viru-Jaakobi koguduse õpetaja. Vennad Ferdinand Hoffmann (1853–1912), Eduard Theodor Hoffmann (1857–1943) ja August Nikolai Christfried Hoffmann (1862–1928) olid arstid, samuti ka poeg Hein Hoffmann (s. 1920); vend Otto Konrad Ernst Hoffmann (1866–1919) oli arhitekt.
Mehhaniseerimine

Mehhaniseerimine on protsess, mille käigus inimese kehaline ja vaimne töö asendatakse masinate tööga.
Mehhaniseerimise peaeesmärgid on tööviljakuse suurendamine ning inimese vabastamine raskete, töömahukate ja väsitavate tööoperatsioonide sooritamisest. 
Eestis loetakse põllumajanduse mehhaniseerimise alguseks aastat 1797, kui kasutati hobuajamiga käitatavat viljapeksumasinat.
Soojustehnika

Soojustehnika on rakendusteadus, mis uurib soojusega seotud nähtusi; ühtlasi ka tehnikaharu, mis neid nähtusi tehnikas rakendab.
Elektrosüntees

Elektrosüntees ehk elektrokeemiline süntees on elektrolüüsi teel keemiliste ühendite saamine. 
Elektrosünteesiks kasutatakse näiteks anoodil toimuvaid oksüdatsioonireaktsiooni ja katoodil toimuvaid reduktsioonireaktsioone. 
Anoodireaktsioonides saadakse paljusid oksüdeerijaid, näiteks perkloorhapet HClO4, perkloraate.
Elektrosünteesi oluline valdkond on orgaaniliste ühendite elektrosüntees.
Garfieldi maakond (Colorado)

Garfieldi maakond ("Garfield County") on maakond USA-s Colorado osariigi lääneosas. Läänes piirneb maakond Utah' osariigiga.
Maakonna halduskeskus on Glenwood Springs ja suurim linn Rifel.
Maakonna pindala on 7660 km². Veepindala on 21km². 
Elanike arv oli 2020. aasta rahvaloenduse järgi 61 685. Aastal 2010 oli elanikke 56 389 ja 2000. aastal 43 791. 
Maakond on nime saanud USA presidendi James Garfieldi auks.
Ajalugu.
Maakond moodustati 1883 Summiti maakonna osast ning on oma algsed piirid säilitanud nagu ka loodes asuv Rio Blanco maakond.
Rahvastik.
2000. aasta rahvaloenduse andmed.
Garfieldi maakonnas oli 43 791 inimest, 16 229 leibkonda ja 11 279 perekonda.
Rahvastikutihedus oli 6 in/km². 
Elamuühikuid ("housing units") oli 17 336 (keskmine tihedus 2/km²). 
Rassiline koosseis oli järgmine: 
Ladinaameeriklasi (sõltumata rassist) oli 16,67%. 
16 229 leibkonna seas oli 
Leibkonnas oli keskmiselt 2,65 inimest ja perekonnas keskmiselt 3,11 inimest.
Elanikud jagunesid ealiselt nii: 
Ea mediaan oli 34 aastat. 
Iga 100 naissoost inimese kohta tuli 105,60 meessoost inimest. Iga 100 vähemalt 18-aastase naise kohta tuli 105,00 meest.
Leibkonna aastasissetuleku mediaan oli 47 016 dollarit, perekonna sissetuleku mediaan 53 840 dollarit. Meeste sissetuleku mediaan oli 37 554 dollarit, naistel 27 280 dollarit. Sissetulek elaniku kohta oli 21 341 dollarit. 
7,50% elanikkonnast ja 4,60% perekondadest elas allpool vaesuspiiri. Kogu elanikkonnast elas allpool vaesuspiiri 8,10% alla 18-aastasi ja 5,50% üle 65-aastasi.
Glenwood Springs

Glenwood Springs on linn Ameerika Ühendriikides Colorado osariigis, Garfieldi maakonna halduskeskus ja suurim linn.
Glenwood Springsis elas 2010. aasta rahvaloenduse järgi 9614 inimest; nad moodustasid 3216 leibkonda ja 1926 perekonda. 
Rahvastiku tihedus oli 622,3 in/km².
Garfieldi maakond

Garfieldi maakond on maakond mitmes Ameerika Ühendriikide osariigis:
Endised maakonnad
Sucotto järv

Sucotto järv (itaalia keeles "Lago Sucotto") on veehoidla Põhja-Itaalias Lombardia maakonnas Bergamo provintsis Valgoglios.
Orobia Alpides Serio jõe orus 1854 meetri kõrgusel merepinnast asuva järve pindala on 1,3 km², suurim sügavus 9 meetrit.
Lisaks Sucotto järvele asuvad umbes 50 kilomeetri pikkuses Serio orus veel järgmised veehoidlad:
Aviasco järv

Aviasco järv (itaalia keeles "Lago di Aviasco") on veehoidla Põhja-Itaalias Lombardia maakonnas Bergamo provintsis Valgoglios.
Orobia Alpides Serio jõe orus 2070 meetri kõrgusel merepinnast asuva järve pindala on 7,8 hektarit.
Lisaks Aviasco järvele asuvad umbes 50 kilomeetri pikkuses Serio orus veel järgmised veehoidlad:
Andmetöötlus

Andmetöötlus (inglise "data processing") on andmete (inglise k "data") sihipärane toimetamine, mille eesmärk on teadmiseni (informatsioon, info) jõudmine. 
Andmetöötluse toimingud on kogumine, dokumenteerimine, korrastamine, struktureerimine, säilitamine, kohandamine ja muutmine, päringute tegemine, lugemine, kasutamine, edastamise, levitamise või muul moel kättesaadavaks tegemise teel avalikustamine, ühitamine või ühendamine, piiramine, kustutamine või hävitamine. 
Tänapäeval rakendatakse andmetöötluseks automaattöötlusvahendeid, milleks on arvutid ja arvutisüsteemid.
Voolik

Voolik on painduvast materjalist (hrl kummist, kummeeritud riidest, plastist) toru, millega teisaldatakse vedelikku, gaasi, puist- või püdelat ainet.
Sõltuvalt vooliku ehitusest ja töötingimustest eristatakse suru- (vedelikku vms teisaldatakse surve all) ja imivoolikuteks (voolikus tekitatakse hõrendus).
Cernello järv

Cernello järv (itaalia keeles "Lago Cernello") on veehoidla Põhja-Itaalias Lombardia maakonnas Bergamo provintsis Valgoglios.
Orobia Alpides Serio jõe orus 1958 meetri kõrgusel merepinnast asuva järve pindala on 30 hektarit, suurim sügavus 4 meetrit.
Lisaks Cernello järvele asuvad umbes 50 kilomeetri pikkuses Serio orus veel järgmised veehoidlad:
Nero järv (Bergamo)

Nero järv (itaalia keeles "Lago Nero" 'must järv') on veehoidla Põhja-Itaalias Lombardia maakonnas Bergamo provintsis Valgoglios.
Orobia Alpides Serio jõe orus 2014 meetri kõrgusel merepinnast asuva järve pindala on 16 hektarit, suurim sügavus 32 meetrit, valgala suurus 283 km².
Lisaks Nero järvele asuvad umbes 50 kilomeetri pikkuses Serio jõe orus veel järgmised veehoidlad:
Malachi Throne

Malachi Throne (1. detsember 1928 – 13. märts 2013) oli USA näitleja.
Donald Pleasence

Donald Henry Pleasence (5. oktoober 1919 Worksop, Inglismaa – 2. veebruar 1995 Saint-Paul-de-Vence, Prantsusmaa) oli inglise näitleja.
Pleasence sündis Inglismaal Nottinghamshire'i krahvkonnas Worksopis. Teatrinäitlejana tegi ta debüüdi 1939. aastal. Teise maailmasõja ajal teenis ta Suurbritannia kuninglikus õhuväes. Sõja ajal oli ta aasta aega sakslaste käes vangis.
Üks tema tuntumaid teatrirolle oli 1960. aastal Londonis Arts Theatre'is etendatud Harold Pinteri lavastuses "Majahoidja" ("The Caretaker"), kus ta kehastas manipuleerivat hulkurit Daviesi. Sama rolli esitas ta 1961. aastal ka New Yorgis Broadwayl ning rolli eest pälvis ta parima meespeaosatäitja Tony auhinna nominatsiooni. Seda rolli esitas ta ka 1963. aastal valminud samanimelises filmis ning teatris uuesti 1991. aastal Londonis.
Filmidebüüdi tegi ta 1954. aastal. Ta mängis enam kui 40 aasta jooksul rohkem kui 200 filmis. Tema tuntumad osatäitmised on muu hulgas "Halloweeni" filmisarjas, James Bondi filmis "Elad vaid kaks korda" ("You Only Live Twice"; 1967) ning filmides "Suur põgenemine" ("The Great Escape"; 1963) ja "Ummik" ("Cul-de-sac"; 1966).
1994. aastal sai ta näitlejatöö eest Briti impeeriumi ordu ohvitseriks.
Joey King

Joey Lynn King (sündinud 30. juulil 1999 Los Angeleses) on Ameerika Ühendriikide näitleja.
Dixie Carter

Dixie Virginia Carter (25. mai 1939 – 10. aprill 2010) oli Ameerika Ühendriikide näitleja.
Hal Holbrook

Harold Row Holbrook (17. veebruar 1925 Cleveland – 23. jaanuar 2021 Beverly Hills) oli Ameerika Ühendriikide näitleja.
Karjäär.
Harold Row Holbrook, näitlejanimega Hal Halbrook, hakkas näitlema 17-aastaselt, kui astus Clevelandi Cain Parki teatris üles populaarses naljamängus "The Man Who Came to Dinner".
Pärast sõjaväeteenistust Newfoundlandis II maailmasõja ajal õppis Holbrook Ohio osariigis Granville'is Denisoni ülikoolis. Hiljem siirdus ta New Yorki ja õppis näitleja Uta Hageni juures. 1950. aastatel astus ta üles CBS-i seebiseriaalis "The Brighter Day".
Ta võitis oma esimese Emmy 1971. aastal töö eest NBC draamasarjas "The Bold Ones: The Senator" ja võitis veel kaks auhinda komandör Lloyd Bucheri mängimise eest 1973. aasta telefilmis "Pueblo", mis rääkis USA spioonilaeva tabamisest Põhja-Korea poolt aastal 1968.
Emmy võitis ta ka USA president Abraham Lincolni kehastamise eest minisarjas. Muuhulgas astus ta üles ka telesarjades "West Wing", "The Sopranos", "Bones", "Grey's Anatomy" ja "Hawaii Five-0".
Filminäitlejana oli Holbrook tuntud peamiselt Deep Throati rolliga filmis "All the President's Men" (1976), aga tegi rolle ka filmides "Magnum Force" (1973), "Capricorn One" (1978), "The Fog" (1980), "Wall Street" (1987), "The Firm" (1993), "Into The Wild" (2007), "Water for Elephants" (2011) ja "Lincoln" (2012).
Enim kuulsust tõi Holbrookile Ameerika kirjaniku Mark Twaini kehastamine nii teatrilaval kui ka televisioonis. Ta pälvis selle rolli eest Broadway laval 1966. aastal Tony auhinna ja 1967. aastal esimese oma kümnest Emmy nominatsioonist. Oma pika karjääri jooksul võitis Holbrook viis Emmyt.
Ta jätkas Twaini kehastamist ka 1990. aastatel, astudes üles Broadwayl ja enam kui 2200 korral mujal riigis. "Mark Twain on põhjus, miks ma hommikul voodist üles saan," ütles Holbrook 2014. aastal.
2008. aastal sai 82-aastaselt temast vanim näitleja, kes kunagi Oscarile nomineeritud. Nominatsiooni pälvis ta parima kõrvalosa eest filmis "Into the Wild". Tema rekordi ületas 2018. aastal Christopher Plummer, kes võitis samas kategoorias auhinna 88-aastaselt.
Viimastel aastatel astus ta üles USA telesarjades "Sons of Anarchy", "Rectify" ja "Designing Women".
Isiklikku.
Harold Holbrook oli kolm korda abielus. Oma kolmanda abikaasa Dixie Carteriga abiellus ta 1984. aastal. Halbrook jäi leseks 2010. aastal. Holbrook sai esimesest abielust kaks last ja teisest ühe lapse.
Tädi Maali

Tädi Maali on keskmisest madalama sissetulekuga, uuendustega mitte kaasas käiva ja pigem vanemasse põlvkonda kuuluva Eesti lihtkodaniku personifikatsioon. 
Kujuteldava tädi Maali populariseerimisele aitas kaasa president Lennart Meri 2001. aasta märtsis oma intervjuus Postimehele: 
Soomes on vastav, eriti meediahariduses kasutatud kõnekujund "Pihtiputaan mummo" (Pihtipudase memm).
Tähtsamad piiblitegelased

Nimekiri tähtsamatest piiblitegelastest
Vana Testament.
Maailma loomisest veeuputuseni.
Aadam, Sett, Enos, Keenan, Mahalalel, Jered, Eenok, Metuusala, Lemek, Noa, Seem.
Kaini liin.
Aadam, Kain, Hanok, IIrad, Mehuujel, Metuusael, Lemek, Tuubal-Kain.
Patriarhid pärast veeuputust.
Arpaksad, Selah, Eeber, Peleg, Reu, Serug, Naahor, Terah, Aabram, Iisak, Jaakob.
Iisraellased (Jaakobi järeltulijad).
Juuda, Perets, Hesron, Raam, Amminadab, Nahson, Salma, Boas, Oobed, Iisai, Taavet.
Uus Testament.
Jeesuse perekond.
Maarja, Joosep, Jeesus, Jaakobus.
Kaksteist apostlit.
Peetrus, Andreas, Sebedeuse pojad Jaakobus ja Johannes, Filippus, Bartolomeus, Matteus, Toomas, Jaakobus Alfeuse poeg, Taddeus, Siimon Kananaios, Juudas Iskariot.
Teised: Paulus, Tiitus, Mattias, Maarja Magdaleena
Malcolm McDowell

Malcolm McDowell (Malcolm John Taylor; sündinud 13. juunil 1943) on inglise näitleja.
Richard Crenna

Richard Donald Crenna (30. november 1926 – 17. jaanuar 2003) oli Ameerika Ühendriikide näitleja.
Ta mängis teleseriaalides, filmides ja töötas ka raadios. Näitlejakarjääri alustas ta noorena raadiokuuldemängudes. Tuntuks sai ta telesarjadega "Our Miss Brooks" ja "The Real McCoys". Hiljem esines ta mitmes tuntud filmis, sealhulgas "First Blood" ja selle järgedes, kus kehastas kolonel Trautmani. 
Richard Crenna pälvis oma töö eest mitmeid auhindu. 1985. aastal võitis ta Primetime Emmy auhinna parima kõrvalosa eest teleseriaalis "The Rape of Richard Beck". Lisaks oli ta mitmel korral Kuldgloobuse nominent.
David Kelly

David William Kelly (11. juuli 1929 – 12. või 13. veebruar 2012) oli iiri näitleja.
Andy Griffith

Andy Samuel Griffith (1. juuni 1926 – 3. juuli 2012) oli Ameerika Ühendriikide näitleja, koomik, teleprodutsent, gospelilaulja ja kirjanik.
Ernest Borgnine

Ermes Effron Borgnino (õieti Ernest Borgnine; 24. jaanuar 1917 Hamden, Connecticut – 8. juuli 2012 Los Angeles) oli Ameerika Ühendriikide näitleja.
Adam West

William West Anderson (19. september 1928 Walla Walla (Washington) – 9. juuni 2017 Los Angeles), esinejanimega Adam West, oli USA näitleja.
Kevin Kline

Kevin Delaney Kline (sündinud 24. oktoobril 1947 Saint Louises Missouris) on Ameerika Ühendriikide näitleja.
Ta on võitnud ühe Oscari (rolli eest filmis "Kala nimega Wanda") ja kolm Tony auhinda.
Donald Sutherland

Donald McNichol Sutherland (17. juuli 1935 Saint John, New Brunswick – 20. juuni 2024 Miami, Florida) oli Kanada näitleja.
Sutherland sai tuntuks rollidega sõjafilmides "Räpane tosin ("The Dirty Dozen"; 1967), "M*A*S*H" (1970) ja "Kelly sangarid" ("Kelly's Heroes"; 1970). Hiljem mängis ta pea- või kõrvalrollis muuhulgas filmides "Klute" (1971), "Vaata hirmus tagasi" ("Don't Look Now"; 1973), "Rohutirtsude päev" ("The Day of the Locust"; 1975), "1900" (1976), "Fellini Casanova" ("Il Casanova di Federico Fellini"; 1976), "Delta jõuk" ("Animal House"; 1978), "Kehanäppajate invasioon" ("Invasion of the Body Snatchers"; 1978), "Tavalised inimesed" ("Ordinary People"; 1980), "Max Dugani tagasitulek" ("Max Dugan Returns"; 1983), "A Dry White Season" (1989), "JFK" (1991), "Kuus ühendavat sammu" ("Six Degrees of Separation"; 1993), "Paljastus" ("Disclosure"; 1994), "Piiritu tahe" ("Without Limits"; 1998), "Kosmosekauboid" ("Space Cowboys"; 2000), "Itaalia rööv" ("The Italian Job"; 2003) ning "Uhkus ja eelarvamus" ("Pride &amp; Prejudice"; 2005). "Näljamängude" ("The Hunger Games") filmisarjas mängis ta president Snow'd. 2003. aastal mängis ta parvlaev Estonia hukust jutustavas filmis "Balti torm" ("Baltic Storm").
Rollid telefilmides "Kodanik X" ("Citizen X"; 1995) ja "Path to War" (2002) tõid talle vastavalt Primetime Emmy ja Kuldgloobuse. Ta mängis muuhulgas veel telefilmis "Ülestõus" ("Uprising"; 2001), lühisarjas "Inimkaubitsejad" ("Human Trafficking"; 2005), telesarjas "Trust" (2018) ja lühisarjas "Langenud elu" ("The Undoing"; 2020).
Sutherlandi peetakse ühe parimaks näitlejaks, keda ei esitatud kunagi Oscari viimase viie nominendi hulka, kuid 2017. aastal sai ta Academy Honorary Award'i. 1978. aastal sai ta Order of Canada ohvitseriks ja 2019. aastal kavaleriks. 2000. aastal sai ta omanimelise tähe Kanada kuulsuste alleel ja 2011. aastal Hollywoodi kuulsuste alleel.
Sutherland oli kolm korda abielus ja tal oli viis last, kellest Kiefer, Rossif ja Angus on kõik samuti tuntud näitlejatena.
Johannes Beermann (täpsustus)

Johannes Beermann on mitme tuntud inimese nimi:
Virgo Neeme

Virgo Neeme (sündinud 6. jaanuaril 1972) on eesti jalgrattur. 
Virgo Neeme on kuulunud mitme vanuseklassi Eesti NSV koondisse. Kokku on ta Eesti meistrivõistlustelt saanud 20 medalit. 
2004. aastast on ta korraldanud rattalaagreid. Osaleb maanteevõistlustel. 
7. mail 2012 asutas Virgo Neeme klubi Tervisesport. Sinna kuulub ligi 100 tervisesportlast ehk harrastusratturit.
Janno Puusepp

Janno Puusepp (sündinud 31. jaanuaril 1986 Tartus) on eesti näitekirjanik, luuletaja, lavastaja ja näitleja. 
Ta on MTÜ Vilde Teater ja MTÜ Must JaAm juhatuse liige. Loomingulise ühenduse Must JaAm asutas Janno Puusepp koos luuletaja ja näitleja Anne-Mai Tevahiga 2015. aastal. 
Puusepp põeb tsüstilist fibroosi. Ta on ka Eesti Tsüstilise Fibroosi Ühingu juhatuse liige. 2016. aastal asutas ta koos Ingrid Ulstiga MTÜ Janno Puusepa Fond. Fondi loomise ajendiks oli vajadus aidata kaasa raskeid ravimatuid haigusi (nt tsüstiline fibroos, ALS, PLS) põdevate inimeste praktiliste ja tervishoiuga seotud vajaduste katmisele, mida riiklik süsteem ei toeta (näiteks energiarikaste toitesegude ja sonditoitude soetamine haige normaalse kehakaalu säilitamiseks). Samuti näevad fondi asutajad vajadust panustada haigete ja nende hooldajate nõustamisse.
3. Suurtükiväepolk

3. Suurtükiväepolk (kuni 5. aprillini 1919 3. Raske-Välisuurtükiväe Divisjon) oli Eesti Rahvaväe suurtükiväeüksus. 
Organisatsioon.
Polgu koosseisu kuulus 1919. aprilli keskpaigas 6 suurtükipatareid, neist 3 rasked.
3. Suurtükiväepolgu baasiks oli Ülemjuhataja päevakäsuga 14. märtsist 1919. formeeritud 3. Raske Välja Suurtükiväe Divisjon ja selle komplekteerimiseks kasutati 1. ja 2. suurtükiväepolgust toodi üle 5 patareid. Divisjoni ülemaks määrati Suurtükiväe valitsuse Varustuse osakonna ülem polkovnik Martin Terras, kes asus väeosa vormeerimisele Tallinnas 16. märtsil.
3. Raske Välja Suurtükiväe divisjoni kuulusid:
3. Raske Välja Suurtükiväe Divisjon formeeriti ümber 3. Suurtükiväepolguks ja saadeti peale Vabadussõja lõppu laiali, kuid formeeriti 1921. aastal uuesti.
Tegevus rahuajal.
1920–1921.
Vabadussõja lõpus koosnes Eesti suurtükivägi 1., 2. ja 3. suurtükiväe polgust, 1. kindluse raskesuurtükiväe divisjon, 2. kindluse raskesuurtükiväe divisjon ja 3. kindluse raskesuurtükiväe divisjonist ja Kahurväe tagavaradivisjonist. 1920. aastaks suurtükiväe polgud formeeriti vastavalt 1. suurtükiväe divisjon, 2. suurtükiväe divisjon ja 3. suurtükiväe divisjoniks. 1. juuniks 1920. aastaks liideti Kindluse raskesuurtükiväe divisjonid, Kindluse suurtükiväe divisjoniks, mis aga 9. novembril 1920. aastal likvideeriti ja jagati kolme kindluse grupina suurtükiväe divisjonide vahel. 
1922. aastal toimus Vabariigi Valitsuse 1921. aasta 3. novembri "Seadluse muudatuste kohta kaitseväe organisatsioonis ja terminoloogias" alusel Eesti rahvaväe venepäraste väeosade nimetuste asendamine Lääne-Euroopas kasutatavate maa- ja mereväe sõjaväeosade nimetustega (roodud – kompaniideks ja polgud rügementideks.
15. märtsist 1924. aastal muudeti suurtükiväe organisatsioon järgmiseks: 1. diviisil oli 1. diviisi suurtükivägi, 2. diviisil 2. diviisi suurtükivägi ja 3. diviisil 3. suurtükiväe rügement. Mõlema diviisi suurtükiväed jagunesid kaheks grupiks. 1. augustil 1925. aastal loodi uus organisatsioon, kus suurtükivägi jagunes suurtükiväegruppideks: 1. diviisil oli 1. suurtükiväegrupp ja 2. suurtükiväegrupp; 2. diviisil 3. suurtükiväegrupp ja 4. suurtükiväegrupp ja 3. diviisil 5. suurtükiväegrupp.
Madisseia

"Madisseia" oli teatri Nora 2012. aasta suve lõpus valminud lavateos, mille autor ja lavastaja oli Janno Puusepp. 
"Madisseia" on kergelt improvisatsiooniline tragikomöödia, mille tekstilise ja sisulise poole loomises lõid kaasa teatri Nora trupi liikmed.
Sisu.
Tükk räägib tavalisest noormehest Madis Tilgametsast ning tema igati reaalsena tunduvatest (kuid siiski fiktsionaalsetest) eluseiklustest vahetult pärast ülikooli lõpetamist. Esimese takistusena tabab Madist töö leidmine tänapäevastes majandustingimustes ning loomulikult ei jää puudutamata ka sellised teemad nagu armastus (antud juhul karm ja rusikaga lajatav), laste kasvatamine (k.a. abort) ning liigne alkohol. Madisseia edu seisneb ilmselt selles, et läbivad teemad on ikkagi seks ja vägivald ning klišee kogemus näitab, et need müüvad alati. Siiski ei tule need kaks märksõna teoses otsejoones välja, vaid kajastuvad meie igapäevaste probleemide taustalugudena. Olles etenduse ajal publiku ilmeid jälginud, olen teatud stseenide ajal näinud nii inimesi kõveras naermas kui ka samal ajal nende kõrval teisi suurte silmadega veidi hirmunult laval toimuvat jälgimas. See on ilmselgeks viiteks, et Madisseias käsitletav temaatika on mõne jaoks raske reaalsus ning teise jaoks koomiline elukogemus. 
Etendused.
Etendused toimusid alates 8. septembrist 2012 kuni 4. maini 2013 peamiselt Tiigi Seltsimajas, aga ka näiteks Saksa Kultuuri Instituudis, Viljandi vaegnägijate päeval, Otepää Saaremäe külalistemajas, Kotka Keldris, Laeva kultuurimajas, Mart Reiniku gümnaasiumis, Pajusi Rahvamajas, Põltsamaa Kultuurikeskuses harrastusteatrite festivalil "Mõhu 2013".
"Madisseia" lavastusest on valminud videoreportaaž ja ühe osalise kokkuvõtlik blogipostitus.
Lehte Mark

Lehte Mark (17. märts 1924 Tartu – 23. märts 2013) oli eesti ooperilaulja (sopran), muusikali- ja draamanäitleja.
Haridus.
Lehte Mark alustas lauluõpinguid 1938. aastal Made Pätsi juures ning jätkas Tallinna Muusikakoolis, mille lõpetas 1947. aastal. 1952. aastal lõpetas ta Tallinna Riiklikus Konservatooriumi Jenny Siimoni lauluklassis.
Lavatöö.
1957. aastast töötas Lehte Mark solistina Vanemuise teatris, kuhu jäi ligi 40 aastaks. Tema esimene roll oli Agathe Carl Maria von Weberi ooperis "Nõidkütt", teine Juta Evald Aava "Vikerlastes" (1958). 
1960. aastatel esitas ta Vanemuise esisopranina mitmeid tipprolle: Fiordiligi (Mozarti "Cosi fan tutte", 1959), Aida ja Amneris (Giuseppe Verdi "Aida", 1961), Santuzza (Pietro Mascagni "Talupoja au", 1963), Naine (Francis Poulenci "Inimhääl", 1967) ning nimirollid Dmitri Šostakovitši "Katerina Izmailovas" (1966), Giacomo Puccini "Toscas" (1969), Georges Bizet' "Carmenis" (1969), Luigi Cherubini "Medéas" (1971) ning Eduard Tubina "Barbara von Tisenhusenis" (1971). Tema hilisemast loomingust paistsid silma Kõrtsiemand (Leoš Janáčeki "Jenufa", 1979) ja Ema (Gian Carlo Menotti "Konsul", 1985).
Lehte Mark oli võimekas nii ooperilaulja kui ka draamanäitlejana, tänu sellele sai ta mängida nii ooperites, operettides, muusikalides kui ka sõnalavastustes. Tema lavakarjäär kestis 1990. aastateni. Ta esines ka oratooriumi- ja kontsertlauljana (kontserdikava "Neegrilaulud", 1975).
Austraalia aborigeenid

Austraalia aborigeenid on Austraalia ja Tasmaania põlisasukad.
Rahvaarv.
1861. aastal oli hinnanguliselt umbes 180 000 aborigeeni päritolu inimest, 1901. aastal oli neid tõenäoliselt alla 95 000. 20. sajandi viimastel aastakümnetel suurenes aborigeenide (sealhulgas segavereliste aborigeenide) hulk jõudsalt, 2001. aasta rahvaloendusel tunnistas end aborigeeniks 410 000 inimest (2% rahvastikust) ja 2006. aasta rahvaloendusel 517 000.
Keel.
Aborigeenide keeli on üle 200. Tänapäeval kõneldavate keelte oskajaid on enamasti kuni mõnisada. Ainult umbes 45 000 aborigeeni võib teatud määral osata mingit aborigeeni keelt.
Eurooplaste mõju.
Aborigeenide esimesed kontaktid eurooplastega olid sõbralikud, kuid aborigeenide maa anastamisega algasid kokkupõrked. Aborigeenid tõrjuti maa viljatutesse sisepiirkondadesse või hävitati, sellele aitasid kaasa ka eurooplaste toodud haigused. Aborigeenide kallal vägivallatsemine kestis 20. sajandi keskpaigani ja varjatult ka hiljem. Selle näiteks oli, et aborigeenide naistelt võeti vägivaldselt ära segaverelised lapsed.
Viimastel aastakümnetel on Austraalia valitsus teinud pingutusi aborigeenide õiguste taastamiseks. Alustatud on mitut abiprogrammi ning maa tagastamist või kompenseerimist. Alates 20. ja 21. sajandi vahetusest on põhjust rääkida ka aborigeenide kultuuride ärkamisest.
Aborigeenide tavapärasest majandusest ja eluviisist on vähe säilinud, enamik aborigeene elab linnades, nad on ingliskeelsed ja on võtnud vähemalt osaliselt omaks kristluse.
Eluviis.
Peamised elatusviisid olid küttimine ja korilus ning võimaluse korral kalastamine. Maa kasutamine oli kollektiivne.
Aborigeenide sotsiaalne struktuur oli keerukas. Hõimud jagunesid mingi paigaga seotud sugukondadeks, need omakorda kaheks-kolmeks perekonnaks. Peamine majanduslik kooslus oli koos rändlev sugukond. Vanadest inimestest peeti väga lugu. Siiski pole aborigeenide ühiskonna puhul õige rääkida gerontokraatiast, sest suurema austuse tagasid ikkagi eeskätt isikuomadused ja usuline positsioon.
Aborigeenide sugulasrühma kuulutati enamasti meesliini abil, kuid selle liikmed võisid olla ka kogukonna maadel initsieeritud või kogukonna tootemiga seotud inimesed.
Usund ja kunst.
Aborigeenide mütoloogia hõlmab nii minevikku, olevikku kui ka tulevikku, peaaegu kõiki aspekte ja müütlisi olendeid. Teispoolsusega (vaimumaailmaga) kontakteerusid aborigeenid unenägude ja paljude rituaalide kaudu, meelemärkuseta olekus või muu teadvuse seisundites.
Usurituaalid olid ka peamiseks kunstivormiks, hõlmates müüte edasiandvaid laule, tantse ja rituaalseid esemeid. Muusikariistadest on üks tuntumaid didžeriduu. Liivamaalinguid ning koopa- ja kaljujoonistusi tehti ammu enne eurooplaste tulekut.
Rio Blanco maakond

Rio Blanco maakond ("Rio Blaco County") on maakond USA-s Colorado osariigis. Geograafilised koordinaadid on 39°98' N, 108°20' W. 
Maakonna halduskeskus on Meeker. 
Maakonna pindala on 8347 km². Veepindala on 2 km². 
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 6666. Aastal 2000 oli elanikke 5986. 
Maakond on saanud nime White'i jõe hispaaniakeelse nime järgi.
Rahvastik.
2000. aasta rahvaloenduse andmed.
Rio Blanco maakonnas oli 5986 inimest, 2306 leibkonda ja 1646 perekonda.
Rahvastiku tihedus oli 1 in/km². 
Elamuüksusi oli 2855 (keskmine tihedus 0/km²). 
Rassiline koosseis oli: 
Ladinaameeriklasi (sõltumata rassist) oli 4,94%. 
2306 leibkonna seas oli 
Leibkonnas oli keskmiselt 2,50 inimest ja perekonnas keskmiselt 2,98 inimest.
Elanikud jagunesid ealiselt nii: 
Mediaanvanus oli 38 aastat. 
Iga 100 naissoost inimese kohta tuli 101,90 meessoost inimest. Iga 100 vähemalt 18-aastase naise kohta tuli 101,60 meest.
Leibkonna aastasissetuleku mediaan oli 37 711 dollarit, perekonna sissetuleku mediaan 44 425 dollarit. Meeste sissetuleku mediaan oli 38 125 dollarit, naistel 19 940 dollarit. Sissetulek elaniku kohta oli 17 344 dollarit. 
9,60% elanikkonnast ja 6,70% perekondadest elasid allpool vaesuspiiri. Kogu elanikkonnast elas allpool vaesuspiiri 11,60% alla 18-aastasi ja 10,40% üle 65-aastasi.
Eesti Intellektuaalomandi ja Tehnoloogiasiirde Keskus

Eesti Intellektuaalomandi ja Tehnoloogiasiirde Keskus (EITK) on 2013. aasta jaanuari lõpus tegevust alustanud, Majandus- ja Kommunikatsiooniministeeriumi ning Kaubandus-Tööstuskoja ühisel initsiatiivil loodud mittetulundusühing, mis osutas ettevõtetele suunatud intellektuaalomandit puudutavaid teenuseid (sh teostas endise Patendiinfo Keskuse tegevusi). MTÜ kustutati pärast 6 aastat tegutsemist (Kustutatud: 10.04.2019). Ühingu ülesanded anti edasi Ettevõtluse Arendamise Sihtasutusele (EAS).
EITK viimane juht oli Kaupo Reede. Oma 6 eluaasta jooksul tegi EITK MTÜ käivet 1,38 miljonit eurot ning jäi lõppkokkuvõttes 74 757 euroga kasumisse. Parimatel päevadel oli ettevõttes tööl 3 inimest (aastal 2018) ning kõige edukam aasta oli selle firma jaoks 2017, mil jäädi kasumisse 50 334 euroga. Viimasel eluaastal oli firma tegevusalaks märgitud "Muu mujal liigitamata kutse-, teadus- ja tehnikaalane tegevus". Ettevõtte juhatusse on eri aegadel kuulunud veel Tea Danilov, Merike Saks, Marika Popp, Mait Palts ja Sigrid Rajalo.
Eelkõige nõustas EITK intellektuaalomandi õiguskaitse alal väikesi ja keskmise suurusega ettevõtteid. Keskus teostas erinevaid patendiuuringuid, kaubamärgi ja disainilahenduste otsinguid, aitamaks ettevõtjal teha õigeid otsuseid oma firma intellektuaalse vara loomisel ja arendamisel. Olemasoleva intellektuaalomandi portfelli hindamiseks osutas ettevõtjatele intellektuaalomandi kliiniku ning väärtuse hindamise teenust, mis olid olulised abivahendid investeeringute kaasamisel. Lisaks eelnevale sai ettevõtja EITK-s ka abi oma intellektuaalomandi kaitsestrateegia loomisel ja intellektuaalomandi kaasamisel äriplaani.
EITK raamatukogus saavad asjast huvitatud tutvuda intellektuaalomandi õiguskaitset käsitlevate raamatute ja ajakirjadega. Üksikleiutaja saab esmast nõu, kuhu ja kas pöörduda oma patenditaotlusega ning kuidas leida oma leiutisele kaasfinantseerimist.
Eesti Intellektuaalomandi ja Tehnoloogiasiirde Keskusel on kavas täiendada intellektuaalomandialaseid teenuseid autoriõiguse valdkonda kaasates.
Jätkatakse patentidega seotud innovatsiooni toetavate teenuste pakkumist klientidele nende äritegevuse edendamiseks. Tugiteenuseid pakutakse nii leiutamise algfaasis kui ka kommertsialiseerimise etapis.
EITK tegi koostööd Euroopa Patentameti (EPO) ja Ülemaailmse Intellektuaalomandi Organisatsiooniga (WIPO). Koostööprojektide eesmärgiks oli rahvuslike intellektuaalomandi organisatsioonide kompetentside arendamine parendamaks ettevõtetele ja eraisikutele pakutavate teenuste taset.
Meeker

Meeker on linn Ameerika Ühendriikides Colorado osariigis, Rio Blanco maakonna halduskeskus ja suurim linn.
Linn on nime saanud Nathan Meekeri järgi.
Rahvastik.
2010. aasta rahvaloenduse andmetel oli Meekeri linnas 2475 inimest, 919 leibkonda ja 605 perekonda.
Rahvastiku tihedus oli 297,5 in/km². 
Elamuühikuid ("housing units") oli 1054 (keskmine tihedus 139,8/km²). 
Rassiline koosseis oli: 
Ladinaameeriklasi (sõltumata rassist) oli 4,73%.
Rangely

Rangely on linn Ameerika Ühendriikides Colorado osariigis Rio Blanco maakonnas.
Rahvastik.
2000. aasta rahvaloenduse andmetel oli Rangelys 2096 inimest, 749 leibkonda ja 546 perekonda.
Rahvastiku tihedus oli 200,3 in/km². 
Elamuühikuid ("housing units") oli 899 (keskmine tihedus 85,9/km²). 
Rassiline koosseis oli: 
Ladinaameeriklasi (sõltumata rassist) oli 5,20%.
Supilinna Selts

Supilinna Selts on 2002. aasta aprilli lõpus Tartus Supilinnas asutatud selts, mille peamised eesmärgid on
Lisaks tegeleb selts Supilinna kohta ajaloo kogumise ja avalikkusele Supilinna tutvustamisega.
Seltsil on 30.06.2024. aasta seisuga 178 liiget. Juhatuse liikmed on 2025. aastast Indrek Kuusk (esimees), Tiit Sild, Säde Sepp ja Olev Roots.
Ajalugu ja ettevõtmised.
2002. aasta aprillis toimusid esimesed Supilinna päevad, mille korraldusmeeskonnast kujunes Supilinna Seltsi algatustuumik: Supilinna päevade peakorraldaja Aleksander Sünter kutsus meeskonnaliikmeid seltsis osalema. Sama aasta mais loodi selts.
2003. aastal korraldati "munakivitalgud": renoveeritaval Herne tänaval koguti munakivid kokku, et neid hiljem koos ajalooliste põletatud tellistega tänava taastamisel kasutada. Hiljem hakati sarnast kujunduselementi kasutama teistel Tartu tänavatel.
2004. aastast alates annab selts välja tiitli "Parim maja": aasta jooksul kõige originaalilähedasemalt renoveeritud või miljöösse kõige paremini sobituv uus maja. Tiitlivõitja seinale kinnitatakse vastav tahvel. Samal aastal koostati seltsi algatusel ja juhtimisel Supilinna edendamise kavand 2006–2016
2006. aastal anti välja supilinlaste mälestuste raamat "Supilinn minu elus".
2011. aastal tehtud uuringule (postkastidesse viidud ankeedid, 286 vastajat) vastanutest 84,2% pidas Supilinna seltsi tegevuse mõju linnaosale pigem positiivseks, 2,2% negatiivseks, 12% polnud seltsi tegevusega kursis, 53,5% soovis seltsilt senise aktiivse linnaosa tegevusse sekkumisega jätkama, 43,7% soovis suuremat aktiivsust. Samal aastal paigaldati seltsi eestvedamisel koer Riku bareljeef Tähtvere tänavale.
2012. aastal vaidlustas selts Herne 45 hoone kõrguse (arendaja Gert Roosaar), hiljem ka teised mõõtmed, kuna arendaja oli need ettenähtust suuremaks teinud. Hiljem hoone osaliselt lammutati.
2013. aastal esitas selts Oa tänav 10b ja 10c kortermajade ehituse peatamist, kuna algselt kavas olnud garaažide ümberehitus ületas ettenähtud mahu. Skandaali tulemusel astus ametist tagasi Tartu linnavalitsuse arhitektuuri ja ehituse osakonna juhataja Karin Raid, kes on Oa 10B ja 10C arendaja Marko Perve õde. Üks hoonetest tehti hiljem uuesti väiksemaks.
Merle Talvik

Merle Talvik (ka Merle Talvik-Kappel; sündinud 6. juunil 1954 Tallinnas) on eesti filmi- ja teatrinäitleja, varieteesolist ja kostümeerija.
Merle Talvik on mänginud rohkem kui 20 mängu- ja telefilmis ning sadakonnas teatrilavastuses.
Haridus.
Ta on õppinud Tallinna Muusikakeskkoolis (erialapillina viiulit) ning aastatel 1974–1975 Tallinna Riiklikus Konservatooriumis koorijuhtimist. 1978. aastal lõpetas ta Tallinna Riikliku Konservatooriumi lavakunstikateedri (8. lennus) näitleja erialal. 
Töö ja looming.
Aastatel 1973–1982 töötas ta varieteesolistina Viru Varietees ja 1980–1981 ühtlasi Eesti Raadio segakoori lauljana. 
Ta on töötanud ka Tartus Kaunase restoranis tantsija ja lauljana ning esinenud telesaadetes, kontsertidel ja heliplaatidel solisti või taustalauljana.
Aastatel 1978–1979 töötas ta näitlejana Vanemuises ja seejärel 1981–2001 Vanalinnastuudios, kus tegi üle 50 rolli. 2001. aastal esines ta revüüteatris Bel-Étage. 
Üks tema populaarsemaid peaosatäitmisi on olnud Eesti Telefilmi muusikalises mängufilmis "Teisikud" (1982, režissöör Leo Karpin), kus nii tema kui ka meespeaosaline Jaak Joala täitsid kaksikrolle (Talvik kehastas Tiina Salumit ja Heli Paali). Talviku kui varieteesolisti kogemused tulid aga kasuks kahejaolises muusikafilmis "Savoy ball" (1985, režissöör Ago-Endrik Kerge), kus ta mängis Daisyt.
Filminäitlejana on ta lisaks Eesti filmidele mänginud ka Mosfilmi, Lenfilmi ja Riia Filmistuudio filmides.
Ta on kaasa teinud mitme Eesti teatri muusikalavastustes ja eriprojektides, näiteks Noorsooteatris lavastatud Olav Ehala kultusmuusikalis/rokkooperis "Johnny", Kaari Sillamaa Laste Kaunite Kunstide Kooli muusikalis "Jane Eyre" (Mrs. Alice Fairfaxi rollis) jpm.
Merle Talvik on Eesti Teatriliidu (1984) ja Näitlejate Liidu liige (1993).
Pärast kutselisest teatrist lahkumist on ta teinud oma ammusest harrastusest põhitöö ning töötanud õmbleja ja kostümeerijana, kes kannab hoolt nii varietee-, teatri- kui ka peotantsulavadel esinejate kostüümide eest. Vähemalt 2010. aastast on ta töötanud moestuudio Must Luik kostüümilaenutuses.
Merle Talviku üks erioskusi on maskotikostüümide valmistamine. Alates 2006. aastast on ta neid teinud näiteks jalgpalliklubidele, ettevõtetele, lasteaedadele ja koolidele, aga ka omavalitsustele.
Isiklikku.
Merle Talvik on olnud kaks korda abielus. Tema esimene abikaasa oli Viljo Saldre. Abielust Margus Kappeliga on tal poeg Karl Olaf.
Eedo Karrisoo

Eedo Karrisoo (aastani 1936 Eduard Johannes Karlson; 11. oktoober 1907 Tammistu – 23. november 1982 Portland, USA) oli eesti laulja (tenor).
Ta õppis Tartu reaalkoolis, laulmist aastatel 1931–1935 Armanda degli Abbati juures ja aastatel 1935–1936 Tallinna Konservatooriumis (Aleksander Arderi ja Aino Tamme klassis).
Aastatel 1936–1944 oli ta (vaheaegadega) Estonia teatri solist. Aastatel 1938–1939 täiendas ta end Milanos E. Napoli juures. Sai Viinis rahvusvahelisel lauljate võistlusel hõbemedali, laulis seejärel Viini Riigiooperis ja Stockholmi Kuninglikus Ooperis.
1944. aastal põgenes ta Rootsi, kus esines kontserdilauljana. Oli Rootsi Eesti Ooperi üldorganiseerija. 1950. aastast elas ta USA-s ja töötas algul Chicago konservatooriumis laulupedagoogina, hiljem andis ta eratunde.
Tema poeg oli käsipallitreener Enno Karrisoo.