tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Mets-hiirehernes

Mets-hiirehernes ("Vicia sylvatica") on taimeliik liblikõieliste sugukonnast hiireherne perekonnast.
Muuga sadama tee

Muuga sadama tee (registrinumbriga 94) on tugimaantee Maardu linnas. 
See saab alguse Tallinna–Narva maantee 15. kilomeetril. Tee pikkus on 3,4 km. Tee lõpeb Muuga sadamas.
Keskööpäike

"Keskööpäike" (algupärandi pealkiri "Midnight Sun") on Stephenie Meyeri romaanisarja "Videvik" planeeritud raamat, mis esitab romaani "Videvik" tegevuse Edward Culleni vaatepunktist. Sellele eelnes sarja neljas osa "Koidukuma".
2008. aasta augustis katkestas Meyer raamatu kirjutamise, sest selle 12 peatükki olid lekkinud internetti. Ta teatas, et juhtunu tõttu jääb raamat määramata ajaks ootele.Aga nüüd avalikustas ta isiklikult et raamat siiski ilmub 04.08.2020 inglise keeles
Zaijaniidide riik

Zaijaniidide riik ehk Abdalvadiidide riik oli riik praeguse Alžeeria alal 1235–1556. Seda valitses Abdalvadiidide dünastia. Pealinn oli Tlemcen.
Riigi senine Almohaadide asevalitseja kuulutas end iseseisvaks 1235. aastal Almohaadide riigi lagunemisel, 14. sajandil (1337–1358) oli riik valitsetud Maroko Mariniidide dünastia poolt. 
15. sajandil riik nõrgenes ning sattus naaberriikide - Ifriqiyat (Tuneesia, Ida-Alžeeria ja Lääne-Liibüa-Tripolitaania) valitsenud Hafsiidide dünastiast kaliifide, Maroko Mariniidide ja Vahemere põhjarannikul valitsenud Aragoni mõju alla.
1554. aastal langes nõrgenenud riik Osmanite riigi vasalliseisusesse.
Tartu–Kõrveküla tee

Tartu–Kõrveküla tee (varem "Kõrveküla–Tartu tee", registrinumber 95) on üks Eesti tugimaanteedest. 
See saab alguse Tartus Narva maantee ja Puiestee tänava ristmikult ja lõpeb Raadi alevis Jõhvi–Tartu–Valga tee 127. kilomeetril. Tee pikkus on 3,5 km. Linna piires kattub tugimaantee Narva maanteega (kohalik tee).
Maantee algusest 2,2 km kaugusel ületab see Raadi kergliiklustee tunnelit.
Ian Carmichael

Ian Gillett Carmichael (18. juuni 1920 – 5. veebruar 2010) oli Briti filmi- ja teatrinäitleja.
Carmichael kogus tuntust selliste filmidega nagu "Private's Progress" (1957), "Brothers in Law" (1957) ja "I'm All Right Jack" (1959). Samuti tegi ta kaasa BBC draamasarjas "The World of Wooster" ja BBC sarjas "Wives and Daughters".
‘Abd ar-Raḩmān I

‘Abd ar-Raḩmān I (araabia عبد الرحمن الداخل‎; 731 Damaskus – 30. september 788) oli Córdoba emiraadi rajaja, esimene Córdoba emiir (756–788) Andaluusias.
‘Abd ar-Raḩmān I oli kaliif Hishāmi pojapoeg. Pärast 750. aastal toimunud Umaijaadide kukutamist kalifaadis ja Abbasiidide veresauna Umaijaadide kallal põgenes ta Palestiina ja Egiptuse kaudu Magribisse. Seal aitas teda berberite hõim, millest tema ema pärit oli. Berberite toetusel maabus ta augustis 755 Andaluusias Málaga ja Almería vahel ning võitis mais 756 asevalitsejat Yūsuf ibn ‘Abd ar-Raḩmān al-Fiḩrīd. Samal aastal ülendas ta end emiiriks, lahutades sellega Andaluusia Abbassiidide kalifaadist. Kuni 760. aastani tuli tal siiski veel võidelda Abbassiidide pooldajatega. 
‘Abd ar-Raḩmān I alustas valitsemist emiraadi korraldamisest. Andaluusia jaotati provintsideks, Kesk-Hispaaniasse aga rajati Mérida markkrahvkond, Toledo markkrahvkond ja Zaragoza markkrahvkond, mille eesotsas olid sõjaväelised komandandid, kes pidid kaitsma põhjapiiri kristlike riikide (sealhulgas Astuuria) eest. Markkrahvkondades valitsesid vägevad suguvõsad, mis valitsesid osalt Córdobast üsna sõltumatult. Nii valitses Zaragozat ja Ebro orgu kuni 907. aastani suure autonoomiaga Banū Qāsī suguvõsa. 778. aastal leidis aset esimene kokkupõrge Frangi riigiga, kui mässuline Fiḩrī suguvõsa sõlmis liidu Karl Suurega. Zaragoza piiramine frankidel siiski ebaõnnestusid. Maha suruda tuli ka mitu berberite mässu (766–776). Siiski jättis ‘Abd ar-Raḩmān I oma järglasele kindlustatud riigi. 
‘Abd ar-Raḩmān I ajal algas intensiivsem araablaste sisseränd Süüriast, mis kiirendas tunduvalt Andaluusia kultuurilist arabiseerimist. Juba ‘Abd ar-Raḩmān I alustas ulatuslikku ehitamist. Peale Córdoba kindlustamise rajas ta Arruzafa palee ning alustas Córdoba mošee ehitamist. Uute niisutus- ja kanaliehitustehnikatega edendati põllumajandust. See lõi eeldused keskmise suurusega ja väikeste talumajapidamiste arenguks ning pani aluse hilisemale põllumajanduse õitsengule. 
Pärast ‘Abd ar-Raḩmān I surma 788. aastal tõusis troonile tema poeg Hishām I.
Veisekasvatus

Veisekasvatus on loomakasvatuse haru, mis tegeleb veiste pidamisega piima, liha ja naha saamiseks või tööloomana kasutamiseks.
Otstarbe järgi liigitatakse veisetõuge järgmiselt:
Piimatõugude kasvatamisega tegeleb piimakarjakasvatus ja lihatõugude kasvatamisega lihakarjakasvatus. 
Peale veiste tegeleb veisekasvatus kodustatud pühvlite, jakkide, seebude ja seebulaadsete veiste bantengide, gajaalide ja teiste liikide kasvatamisega.
‘Abd ar-Raḩmān III

‘Abd ar-Raḩmān III (araabia keeles عبد الرحمن لثالث ) ehk ‘Abd ar-Raḩmān ibn Muḩammad ibn ‘Abd Allāh (889 või 891 – 15. oktoober 961 Córdoba) oli Umaijaadide dünastiast kaheksas Córdoba emiir 912–929 ja esimene Córdoba kaliif 929–961.
‘Abd ar-Raḩmān III oli Córdoba emiir al-Mundhīri venna pojapoeg ning sai oma vanaisa ‘Abd Allāh ibn Muḩammadi järglasena Córdoba emiraadi valitsejaks (vanaisa oli lasknud tema isa hukata). Tal õnnestus kõigepealt mitu mässu maha suruda ning 913 alistada Sevilla. Võitlust mässulistega kergendasid ‘Umar ibn Ḩafşūni surm (918) ning järgnev võimuvõitlus Ḩafşūni suguvõsa sees. Ka kodusõja puhkemine Leóni kuningriigis 925 nõrgendas markkrahvkondade muslimitest mässulisi, keda toetas León. Aastal 928 oli Ḩafşūni suguvõsa Bobastros sunnitud kapituleeruma. Samal aastal alistati Mérida markkrahvkond. Toledo vallutamisega jõudis mässude mahasurumine riigis lõpule. 
16. jaanuaril 929 võttis ‘Abd ar-Raḩmān III endale kaliifi tiitli. Peamine põhjus oli oht Magribi šiiitidest Fatimiidide poolt, kes samuti nõudlesid Kalifaati. Hiljem oli Fatimiididega kokkupõrkeid ülevõimu pärast Marokos. Juba alates 914. aastast oli rajatud sõjalaevastikku, ning 931 hõivati mereäärsed linnad Ceuta ja Tanger (Melilla oli vallutatud juba 927) ning need muudeti kindlusteks. Liidud berberi hõimudega (sealhulgas "Banū Īfrān") ja Salihhiididega takistasid Fatimiidide ekspansiooni jätkumist Marokos. 
Ka Kastiilia ning Leóni kuningriigi vastu kaitses ‘Abd ar-Raḩmān III end pikaajalises võitluses hästi, näiteks võideti 920 Leóni ja Navarra kuningriiki. Ent augustis 939 sai ‘Abd ar-Raḩmān III Simancase lahingus Leónilt rängalt lüüa; kaliif ise sai haavata ja pääses napilt vangivõtmisest. Siiski õnnestus 951 kehtestada Córdoba kalifaadi ülevõim Leóni, Kastiilia ja Barcelona üle, millega kaasnesid kristlastelt suured andamid. Córdoba kalifaadi tähtsust näitab ka tõik, et Bütsants sõlmis selle riigiga liidu Fatimiidide vastu ning Otto Suur saatis Córdobasse Saksa saatkonna. 
Pärast mässude mahasurumist puhkes riigi majandus õitsele. Sellele aitasid kaasa muu hulgas Idamaade niisutustehnikate kasutuselevõtt põllumajanduses ning siidiussikasvatuse alustamine. Ka Vahemere kaugkaubandusel oli suur tähtsus. 
Tänu kunsti, kultuuri ja teaduse edendamisele ning intensiivsele ehitamisele tõusis Córdoba Konstantinoopoli ja Bagdadi kõrvale üheks Vahemere maade tähtsamaks kultuuri- ja majanduskeskuseks. Muu hulgas rajati pärast 936. aastat Madīnat az-Zahrā'.
Pärast ‘Abd ar-Raḩmān III surma sai Córdoba kaliifiks tema poeg al-Ḩakam II.
Kolõma mägismaa

Kolõma mägismaa ehk Gedan ehk Gõdan (vene keeles Колымское нагорье ehk Гедан ehk Гыдан) on mägismaa Venemaa kirdeosas Kirde-Siberis peamiselt Magadani oblasti territooriumil. Mägismaa lõunaosa paikneb Jama ja Gižiga lahe rannikul.
Kolõma mägismaa koosneb mäeahelikest, lavamaadest ja seljakutest, mis eraldavad Kolõma jõe jõgikonda Vaikse ookeani vesikonna jõgedest. Suntar-Hajata ahelikust ulatub ta idas ja kirdes 1300 km kaugusele Anadõri jõelähteni. Mägismaa edelaosas on ülekaalus lavamaad, lühikesed mäeahelikud ja graniidist mäemassiivid kõrgusega 1500–1800 m. Kirdes paikneb mitu mäeahelikku, mis on eraldatud tektooniliste nõgude poolt. Need on Maimandžinski ahelik (kuni 1800 m), Ola lavamaa, Seimtšani-Bujundini nõgu, Omsuktšani ahelik (kuni 1962 m), Omsuktšani nõgu, Korkodoni ahelik, Kedoni ahelik, Ülemkedoni nõgu, Kongini ahelik, Molongdini ahelik jt.
Kolõma mägismaa läänenõlval on mandriline paraskliima. Juuli keskmised õhutemperatuurid on +8...+10 °С, jaanuari –40 °С. Suvi on kuiv. Idanõlv on tuulepealne niiske kliimaga. Juuli keskmine õhutemperatuur on +4 °С, jaanuari kuni –20 °С.
Kolõma mägismaa 2/3 territooriumist on metsatu, esineb sammalde ja samblikega mägitundra ning kääbus-seedermänd. Jõeorud ning mäeahelike ja seljakute nõlvade alaosad on kaetud kõrguseni 500 m põhja- ja kuni 800 m lõunanõlvadel hõredate lehisemetsadega. Orgude põhjas on levinud lammimetsad.
Kolõma mägismaal on kulla, tina ja haruldaste muldmetallide leiukohad. Nõgudes on kivi- ja pruunsöe leiukohad. Mägismaal on rohkesti termaalvett.
Dominique Strauss-Kahn

Dominique Strauss-Kahn (sündinud 25. aprillil 1949 Neuilly-sur-Seine'is, Pariis Prantsusmaa) on juudi päritolu Prantsusmaa majandus- ja poliitikategelane. 
Aastatel 2007–2011 oli Strauss-Kahn Rahvusvahelise valuutafondi juht.
Strauss-Kahn tegutses aastatel 1997–1999 Lionel Jospini valitsuses rahandus- ja majandusministrina. Ta on Prantsusmaa Sotsialistliku Partei liige ning kuulub selle vasaktsentristlikusse tiiba. Ta kavatses kandideerida 2012. aasta Prantsusmaa presidendivalimistel Sotsialistliku Partei kandidaadina.
Strauss-Kahn on olnud viimastel aastatel kriitiline neoliberaalse majanduskorralduse suhtes ja pöördunud 2000. aastatel majanduskriisi hoiatusega USA ametkondade poole. 3. aprillil 2011 esines ta pooleteisetunnise kontseptsioonilise kõnega Rahvusvahelise Valuutafondi ja Maailmapanga iga-aastasel ühisel koosolekul. Strauss-Kahn kõneles siis vajadusest kujundada kriisijärgses maailmas uus majandus- ja sotsiaalpoliitika nii riikides kui ka rahvusvahelises praktikas.
15. mail 2011 vahistati ta New Yorgi John F. Kennedy rahvusvahelisel lennuväljal kahtlustatuna hotelliteenija seksuaalses väärkohtlemises. Kohus otsustas teda eeluurimise ajaks kautsjoni vastu mitte vabastada ja ta saadeti Rikers Islandi vanglasse.
Augustis 2011 otsustas prokurör, kaebaja ebausaldusväärsuse tõttu, Dominique Strauss-Kahni vastu esitatud süüdistused tagasi võtta.
Dominique Blanc

Dominique Blanc (sündinud 25. aprillil 1956 Lyonis) on prantsuse näitleja.
6. septembril 2008 valiti ta 65. Veneetsia filmifestivalil parimaks naisnäitlejaks.
Abdera (Hispaania)

Abdera oli vanaaja sadamalinn Hispaania lõunarannikul Malaca (Málaga) ja Carthago Nova (Cartagena) vahel bastulite asualal. Ta asus künkal praeguse Adra lähedal. Geograafilised koordinaadid on 36°44′ N, 3°01′ W. 
Linna asutasid kartaagolased kaubajaamana. Mõnda aega kestnud languse järel sai sellest Rooma riigis üks Hispania Baetica provintsi tähtsamaid linnu. 
Kõige vanematel Abdera müntidel on foiniikia kirjas "abdrt" ning Heraklese (Melkarth) pea ja tuunikala. Tiberiuse-aegsetel müntidel on linna peatempel kahe sambana püstitatud tuunikalaga.
Ḩāfez̧

Khwājah Shamsoddīn Moḩammad Ḩāfez̧-e Shīrāzī (خواجه شمس‌الدین محمد حافظ شیرازی; tuntud pseudonüümiga Ḩāfez̧; umbes 1325 – umbes 1389) oli üks kuulsamaid pärsiakeelseid luuletajaid. Sageli on teda nimetatud poeetide poeediks. Varasemas eesti ortograafias on tema nime transkribeeritud kujul "Hafiz".
Ḩāfez̧i kogutud teosed ("Diivan") võib leida enamiku iraanlaste kodudest. Tänini õpitakse ta värsse pähe ning kasutatakse vanasõnadena. Tema elu ja luulet on ohtralt analüüsitud, kommenteeritud ja tõlgendatud. 14. sajandile järgnenud pärsiakeelset kirjandust pole keegi ulatuslikumalt mõjutanud kui tema.
Ḩāfez̧i gaseelide põhiteemad on armastus, veini ja joobumuse ülistus ning nende silmakirjalikkuse paljastamine, kes on seadnud end teiste üle kohtumõistjaks ja moraalivalvuriks.
Tema mõju iraanlaste elus võib näha ta luuletuste sagedas kasutuses pärsia klassikalises muusikas, kujutavas kunstis ja kalligraafias. Ḩāfez̧i haud Shīrāzis on Iraani arhitektuuri meistriteos, mida sageli külastatakse. Ḩāfez̧i luulet on tõlgitud, mugandatud ja jäljendatud kõigis levinumates keeltes.
Emil Abderhalden

Emil Abderhalden (9. märts 1877 Oberuzwili vald, Sankt Galleni kanton – 5. august 1950 Zürich) oli Šveitsi biokeemik ja füsioloog.
1895. aastast alates õppis ta Baseli ülikoolis meditsiini. Ta kaitses 1902 Baseli ülikoolis Gustav von Bunge juhendamisel doktoritöö "Kõrgõhu mõjust vere koostisele". Hermann Emil Fischeri assistendina töötades habiliteerus ta 1904 "Uued tulemused spetsiifilise valkude keemia alal". Valkude struktuuri uurides eraldas ta esmakordselt valgust polüpeptiidi. Algselt tegi ta peptiididega seotud uurimistööd koos Hermann Emil Fischeriga. Ta tegi katseid valke lõhustavate fermentidega. Ta uuris valkude sünteesi loomses organismis ja polüpeptiidide sünteesi. Ta väitis, et on avastanud spesiifilised "kaitsefermendid" ("Schutzfermente", hilisem nimetus "Abwehrfermente"). Abderhalden avastas ka uusi aminohappeid.
Esimese maailmasõja ajal sai ta haavatute transpordi koordineerimise eest 2. klassi Raudristi. Samuti vahendas ta puudustkannatajatele põllumaad, asutas imikutekodusid ja korraldas abi vanuritele.
Abderhalden andis seletuse Abderhaldeni-Kaufmanni-Lignaci sündroomile. Ta töötas välja rasedustesti (Abderhaldeni reaktsioon), mis aga ei toiminud.
Ta propageeris perekonna edendamist ning võitles alkoholi, nikotiini ja abordi vastu. Sotsiaaldarvinistina toetas ta sundsterilisatsiooni ja rassihügieeni. Artiklis "Rasse und Vererbung vom Standpunkt der Feinstruktur von blut- und zelleigenen Eiweißstoffen" (1939) väitis ta, et rasse saab valkude põhjal eristada.
Alates 1936. aastast tegeles ta sõjalise tähtsusega uuringutega ersatsainete alal ning pälvis selle eest 1944 2. klassi ordeni "Kriegsverdienstkreuz".
23. juunil 1945 deporteeriti ta Ameerika okupatsioonitsooni, kust ta pääses edasi Šveitsi.
Aastal 1998 ilmus ajakirjas Nature uurimus, mis näitab, et osa Abderhaldeni töödest, nimelt "kaitsefermentide" teooria ja selle järeldused ning nn "rasedustest", pole leidnud teaduslikku tõendatust. Juudi päritolu Saksa biokeemik Leonor Michaelis püüdis (1913) korrata Abderhaldeni eksperimente kuid need ebaõnnestusid. Saksamaa teadlased ei julgenud Abderhaldeni maine tõttu neid teooriaid kritiseerida või isegi osalesid nende eksperimentaalses tõendamises. Abderhalden ja tema õpilased kordasid selle teooria tõenduseks mõeldud katseid nii kaua, kuni saadi näiliselt positiivsed tulemused, negatiivsete tulemustega katsed aga jäeti kõrvale. Pole selge, kas tegu on andmete võltsimisega või tingis korduskatsete ebaõnnestumise mingi muu tegur.
Põhja-Baikali mägismaa

Põhja-Baikali mägismaa (vene keeles Северо-Байкальское нагорье) on mägismaa Venemaa kaguosas Baikali järve ääres Irkutski oblastis ja Burjaatias.
Põhja-Baikali mägismaal on mitu mäemassiivi ja tasaste tipualadega mäeahelikku (Ülemangara ahelik, Sõnnõri ahelik). Mägismaa kõrgeim koht 2578 m. Vitimi jõe org eraldab seda Patomi mägismaast.
Koosneb moondekivimitest, kohati graniidist. Pinnases on igikelts.
Põhja-Baikali mägismaal voolavad jõed kuuluvad Baikali järve vesikonna ja Leena jõgikonna koosseisu. Pikimad parvetusjõed on Tšaja (353 km), Tšetšui (231 km), Minja (176 km), Mogol (162 km), Okunaika (155 km), Kutima (141 km), Tõja (125 km), Domugda (115 km), Tšerepahhina (97 km) jt.
Mägede nõlvad on kaetud lehisemetsaga, kõrgemal on mägitundra.
Juuli Suits

Juuli Suits (4. mai 1884 Tartu – 13. jaanuar 1957 Tallinn) oli Eesti esimene kutseline keraamik ja tarbekunstnik.
Elukäik.
Juuli Suits õppis 1907. aastal Kristjan Raua juures, sealt siirdus Helsingisse, kus õppis Ateneumi kunsttööstuskooli ("Taideteollisuuskeskuskoulu"; asus Ateneumi majas) kõrgemas astmes keraamikat. Järgmised neli aastat õppis Saksamaal Karlsruhes ja Münchenis keraamikat ja skulptuuri. 
1913. aastal sai ta Peterburis ülevenemaalisel kunstkäsitöönduse näitusel hõbemedali ning organiseeris esimesed tarbekunstikursused Tartus. Aastal 1918 naasis ta Tartusse, kus töötas Tartu Naisühingu Käsitöökooli keraamikaosakonnas õpetajana. 
Pärast Teine maailmasõda töötas ta Tallinna Riiklikus Kunstimuuseumis restauraatorina ja 1954. aastast kuni surmani Eesti NSV Riiklikus Kunstiinstituudis.
Looming.
Suits viljeles tekstiilikunsti, dekoratiivskulptuuri ja väikeseformaadilist pronksbareljeefi. Ta avaldas Postimehes ja Käsitöölehes arvustusi keraamika ja tekstiili kohta, kirjutas ülevaateid ja artikleid tarbekunsti ajaloost. Suits õpetas keeli, joonistamist, kompositsiooni ja keraamikat.
Püstine hiirehernes

Püstine hiirehernes ("Vicia cassubica") on taimeliik liblikõieliste sugukonnast hiireherne perekonnast.
Neljaseemnene hiirehernes

Neljaseemnene hiirehernes ("Vicia tetrasperma") on taimeliik liblikõieliste sugukonnast hiireherne perekonnast.
Karvane hiirehernes

Karvane hiirehernes ("Vicia hirsuta") on taimeliik liblikõieliste sugukonnast hiireherne perekonnast.
Õied on väikesed, valkjad sinaka varjundiga, 4–7 õiega õisikutes. Õisikuraag on ligikaudu lehe pikkune. Kaunad on kahe seemnega, rombjad.
Põld-hiirehernes

Põld-hiirehernes ("Vicia villosa") on taimeliik liblikõieliste sugukonnast hiireherne perekonnast.
Géza Jakó

Géza Jakó (4. jaanuar 1886 – 19. oktoober 1943) oli ungari päritolu Eestis tegutsenud keraamik ja pedagoog.
Géza Jakó kutsuti Eestisse 1923. aastal avatava keraamikaosakonna juhatajaks. Ta oli varem õppinud rakenduskunsti Lääne-Euroopas ning töötanud tekstiili ja keraamika alal.
Jakó panus Eesti keraamikasse seisneb eelkõige modernse keraamikatöökoja rajamises ja kohalike savisortide uurimises.
1933. aastal andis Riigi Kunsttööstuskool välja Géza Jakó koostatud esimese eestikeelse keraamikaõpiku "Eesti savitööstuse käsiraamat".
Jáko juhtis keraamikaosakonda kümme aastat ja viis osakonna tugevale tehnoloogilisele alusele.
Géza Jakó viljeletud Ungari traditsioonist lähtuv keraamika kutsus Eesti kunstiringkondades esile terava kriitika.
Aastal 1933 pöördus Géza Jakó tagasi Ungarisse.
Peenelehine hiirehernes

Peenelehine hiirehernes ("Vicia tenuifolia") on taimeliik liblikõieliste sugukonnast hiireherne perekonnast.
Suvivikk

Suvivikk ehk kurehernes ehk vikk ("Vicia sativa") on taimeliik liblikõieliste sugukonnast hiireherne perekonnast. Vikk on hinnatud eelkõige söödakultuurina.
Didrik Solli-Tangen

Didrik Solli-Tangen (sündinud 11. juunil 1987 Porsgrunni vallas) on Norra laulja.
Ta valiti Norra esindajaks 2010. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel lauluga "My Heart Is Yours". Laul ei pälvinud kõrgeid punkte ning jäi 20. kohale, mis on korraldajamaale läbi aegade mitte kõige halvem, ent siiski üks kehvemaid tulemusi.
Jean-Louis Trintignant

Jean-Louis Trintignant (11. detsember 1930 Piolenc – 17. juuni 2022) oli prantsuse filminäitleja.
Jean-Louis Trintignanti tuntumad rollid on filmides "Mees ja naine", "", "Minu öö Maudi juures" ja "Z".
Tunnustus.
Berliini filmifestivali auhind (1968)
Cannes'i filmifestivali auhind (1969)
David di Donatello auhind (1972)
Euroopa filmiauhind (2012)
Neljal korral on ta olnud Prantsuse Kunstide Akadeemia auhinna Césari nominentide hulgas (1987, 1995, 1996 ja 1999).
Isiklikku.
Trintignant oli kaks korda abielus. Tema esimene abikaasa oli näitleja Stéphane Audran. 
Aastail 1960–1976 oli ta abielus filmilavastaja Nadine Trintignantiga. Sellest abielust sündis kolm last: Marie Trintignant (1962–2003), Vincent Trintignant (sündinud 1973) ja Pauline, kes suri 11-kuuselt.
Tema onu Maurice Trintignant oli tuntud autovõidusõitja.
Eesti I Portselanitööstus

Eesti I Portselanitööstus oli aastatel 1932?–1939 tegutsenud Eesti keraamikaettevõte.
Selle asutasid Riigi Kunsttööstuskoolis keraamikat õppinud koolivennad Helmut Käsukond ja Jüri Jüriloo. Töökoja asutamise aasta määramisel on küsitavusi, kuid üldiselt võib arvata, et see toimus 1932. aastal. Üüriti Kotzebue 16a hoovis asunud vana soolalao ruumid. Ruumidesse ehitati ahjud, paigutati savi- ja glasuuritrumlid ning muu vajalik sisseseade. Esialgne plaan oli hakata tootma tehnilist portselani: elektriisolaatoreid, õllepudelikorke, salvipurke jne. Helmut Käsukond lahkus ettevõttest üsna varsti pärast selle käivitamist. Portselanitööstusse võeti tööle 1933. aastal Keraamika Tööstuskooli lõpetanud Ainold Sauman ja Friedrich Viitman. Aastatel 1936–1938 töötas ettevõttes 1936. aastal rakenduskunstniku tunnistusega kooli lõpetanud Mari Rääk. Seal on töötanud ka Arnold Kallas. 
Tänavapoolsest puumajast võeti lisaks soolalaole kasutusele treimis- ja dekoreerimisruumidena veel kaks tuba. Kui algselt plaanitud tehnilise portselani tootmisest ei tulnud midagi välja, orienteerus Jüriloo ümber kunstilise keraamika, peamiselt kõrgkuumusesemete tootmisele. Jüriloo töökojas põletati kõrgkuumustoodete kõrval ka madalkuumuskeraamikat. Eriti tuleb tunnustada töökojas kasutusel olnud soolapõletust. Vähesed selles tehnikas säilinud nõud asuvad Eesti Tarbekunsti- ja Disainimuuseumis, Tallinna Linnamuuseumis ning ühes erakogus. Jüri Jüriloo töökojas olid kasutusel ka saviglasuurid. Nende glasuuridega kaetud esemetest on Ellinor Piipuu teostest säilinud aiafiguur „Kitsetall“ ja suur roheline draakonitega vaas.
Jüriloo töökojas käisid oma keraamikaesemeid põletamas skulptorid Ferdi Sannamees, Aleksander Kaasik, Enn Roos, ka Aino Alamaa. 1937. aastal esines töökoda oma väljapanekuga RaKÜ 5. näitusel. 
1939. aastal oli ettevõte pankrotis ja see müüdi OÜ Kodukäsitööle.
Ettevõtte toodete põhjast leiab markeeringu EIP.
Marie Trintignant

Marie Joséphine Innocente Trintignant (; 21. jaanuar 1962 – 1. august 2003) oli prantsuse filminäitleja.
Marie Trintignant oli filminäitleja Jean-Louis Trintignant' ja filmilavastaja Nadine Trintignant' tütar.
Ta on maetud Père-Lachaise'i kalmistule.
Nadine Trintignant

Nadine Trintignant (neiupõlvenimi Nadine Marquand; sündinud 11. novembril 1934 Nice'is) on prantsuse filmilavastaja.
Tema tuntum linateos on 1967. aastal valminud draamafilm "Mon amour, mon amour". Filmi peaosa mängis tema endine abikaasa Jean-Louis Trintignant. 
Isiklikku.
Nadine Trintignant oli aastail 1960–1976 abielus filminäitleja Jean-Louis Trintignantiga. Sellest abielust sündis kolm last: Marie Trintignant (1962–2003), Vincent Trintignant (sündinud 1973) ja Pauline, kes suri 11-kuuselt.
Tema vend on samuti tuntud filmilavastaja Christian Marquand.
Ohtu mõis

Ohtu mõis (saksa keeles "Ocht") oli rüütlimõis Harjumaal Keila kihelkonnas. Tänapäeval jääb kunagine mõis Harju maakonna Lääne-Harju valla territooriumile, mõisakeskus asus tänapäeva Ohtu küla lähedal.
Ajalugu.
Ohtu mõis rajati 17. sajandi algul. Nime sai see Ohtu vabatalu järgi ("Ochter", 1534). Rootsi võimu ajal läänistati mõis Nils Jönsson Krämerile. Rootsi kuningliku kammerhärra Soomes ja Rootsi Eestimaa ning Ingerimaa kammerhärra Nils Jönssoni pärand (Ohtu ja Lehola) jagati tema poegade Johann, Caspar ja Claus Nilssoni vahel.
18. sajandi alguses kuulus mõis Rötgert Johann von Wrangellile, kelle käest läks see 1720. aastatel Otto Wilhelm von Harpe valdusse. 1760. aastatel omandas mõisa Christoph Heinrich von Kursell, kes lasi mõisakompleksi esinduslikult välja ehitada. 1793. aastal läks mõis Meyendorffidele.
Viimane võõrandamiseelne Ohtu mõisnik oli Gottlieb von Meyendorff, kes lahkus perega Eestist 1918. aastal ja suri Dresdenis 1923. aastal.
Mõisakompleks.
Barokkstiilis kahekorruseline härrastemaja valmis 1769. aastal. Hoone fassaadi ilmestavad liseenid ja keskosa kohal paikneb kolmnurkfrontoon. Barokse mulje jätavad hoone kõrge kelpkatus ja väikeste ruutudega aknad.
3. novembril 1920 kolis endise Ohtu mõisa härrastemajja kool, mis enne oli tegutsenud Kuusiku talus.
Saksa okupatsiooni ajal asus hoones lühikest aega haigla.
Kool töötas endises mõisahoones 1971. aastani (mõningatel andmetel ka 1973. aastani).
1990. aastateks oli härrastemaja üsna lagunenud. Kuigi vahepeal sai mõis uue katuse, oli see vaskplekist, mistõttu langes metallivaraste saagiks. Seega jätkus vihmavee hävitav mõju.
2000. aastate esimesel poolel läks mõisakompleks eraomandisse. Seejärel on peahoone väljast ja osaliselt ka seest restaureeritud. Mõisakompleks on avatud ka külastajatele – seal korraldatakse nii kulinaarseid kui ka muid kultuuriüritusi.
2009. aasta suvel leidis mõis ja mõisapark kasutust omalaadse teatrietenduse toimumiskohana – mängitud tükk "Aiapidu" koosnes kahest osast, kus tegevus toimus korraga nii mõisahoones kui ka aias. Publik sai korraga jälgida vaid poolt tegevusest, sest erinevalt näitlejatest oli publik paikne. Seega oli publikule ette nähtud tulla etendust vaatama kahel õhtul, saades kummalgi korral jälgida poolt etendust.
Z (film 1969)

"Z" on 1969. aasta Prantsusmaa ja Alžeeria ühistööna valminud film.
Film põhineb Vassílis Vassilikóse teosel "Z". Filmi stsenaariumi kirjutas Jorge Semprún.
Filmi lavastaja on Costa-Gavras, peaosades mängivad Jean-Louis Trintignant, Yves Montand, Iríni Pappá ja Jacques Perrin. Filmi helilooja on Míkis Theodorákis.
"Z" võitis 1970. aastal parima võõrkeelse filmi Oscari ja Françoise Bonnot võitis Oscari parima montaaži eest. Samuti võitis film parima võõrkeelse filmi Kuldgloobuse. Jean-Louis Trintignant võitis Cannes'i filmifestivali parima meesnäitleja auhinna.
Louis Cyr

Louis Cyr (sünninimi Cyprien-Noé Cyr; 10. oktoober 1863 St. Cyprien de Napierville (Québec) – 10. november 1912 Montréal) oli Québeci jõumees.
Alates ajast, mil ta 12 aastat vanaks sai, töötas ta talviti metsatöölisena ja sai kiiresti tuntuks suure jõu poolest. Suviti töötas ta oma vanemate talus. Tema ema otsustas mitte oma poja juukseid lõigata, vaid lasta neil kasvada nagu Simsonil. Selle asemel lokkis ta oma poja juukseid regulaarselt.
1878 emigreerus pere USA-sse Massachusettsisse. Seal muutis nooruk oma eesnime Louis'ks, sest seda oli ameeriklastel lihtsam hääldada.
Louis Cyr kaalus 17-aastaselt 104 kilo (230 naela), hiljem 170 kg.
18 aasta vanuselt võitis ta Bostonis oma elu esimese rammumehe võistluse, tõstes õhku vähemalt kolmveerand tonni kaaluva hobuse. Selleks, et hobust oleks mugavam tõsta, oli see asetatud platvormile, millel oli kinnihaaramiseks kaks raudlatti.
1882 naasis ta Québeci juba oma abikaasaga. 1883–1885 töötas ta Montréalis politseinikuna, seejärel hakkas elukutseliseks rammumeheks. Ta moodustas trupi La Troupe Cyr ja rändas sellega mööda Québeci. Truppi kuulusid maadleja, poksija ja tõstja.
Juba järgmisel aastal võitis ta jõukatsumise Kanada senise tugevaima mehe David Michaud' vastu. Ta tõstis ühe käega 218 naela (99 kg) raskuse tõstekangi Michaud' 158 naela (72 kg) vastu ja suutis seljale tõsta 2371 naela (1076 kg) suuruse raskuse Michaud' 2071 naela (940 kg) vastu. Seejärel tunnistati ta Québeci kõige tugevamaks meheks.
Kuigi kuulujuttudes on nimetatud Cyri saavutusi suuremana, kui need tegelikult olid, on mitu tema saavutust siiski dokumenteeritud ja need avaldavad muljet. Ta on tõstnud oma seljale platvormi 20 mehega, tõstnud ühe sõrmega 500 naela (227 kg) ja tõmmanud prügiauto kaldteed mööda üles. Ta ületas 2 naelaga Eugen Sandow' rekordi kõige suurema raskuse ühe käega pea kohale tõstmises: Cyr tõstis 273 naela ehk 124 kg.
1895. aastal teatati, et ta tõstis Bostonis oma seljale platvormi 18 mehega, kokku 1967 kg (4337 naela). 12. oktoobril 1891 korraldas ta Montréalis katse, kus neli hobust, kaks kummalgi pool, ei suutnud tema käsi laiali tõmmata.
Ta suri 1912. aastal kroonilise nefriidi tagajärjel.
Tänapäeval antakse kõigile, kes võidavad Arnold Strongman Classicu, väike Louis Cyri kuju.
Montréalis on Louis-Cyri asum. See asub kohas, kus ta politseinikuna omal ajal patrullis. Tema järgi on nimetatud park Parc Louis-Cyr ja väljak Place des Hommes-Forts ('jõumehe väljak'). Tema skulptuurid asuvad Jõumehe väljakul ja Québecis tsivilisatsioonimuuseumis. Tema sünnikohas St. Cyprien de Napierville'is on tema järgi nimetatud kool.
Patomi mägismaa

Patomi mägismaa (vene keeles Патомское нагорье) on mägismaa Venemaa kaguosas Leena platoost lõuna pool ja Põhja-Baikali mägismaast kirde pool Irkutski oblasti territooriumil.
Mägismaa pikkus ja laius on umbes 300 km. Mäemassiivid kõrgusega kuni 1924 m koosnevad kiltkivist, lubjakivist ja kvartsiidist. Pinnases on laialt levinud igikelts.
Mägismaal voolavad Vitim, Tšara ja Žuja jõed.
Kõrguseni 1100 m on mägismaa nõlvad kaetud männi- ja lehisemetsadega, kõrgemal on kivine mägitundra.
Mürakarud

"Mürakarud" on koomiks, mis ilmub ajalehes Postimees ja mida joonistab Urmas Nemvalts. Seda on ilmunud alates 1998. aastast, kuid vahemikus oktoober 2008 kuni veebruar 2010 asendas seda koomiks "Linnaloom", kus "Mürakarudest" tuntud Siil toimetas linnakeskkonnas.
Koomiksitegelased kutsuvad koomiksit koomuskiks.
Koomiksitegelaste iseloomuomadused.
Siil käitub üldiselt pugejana koomiksi karudele. Ta töötab koos Jänesega paanikaosakonnas. Käis Kassiksesega, sai temaga ka mitu pesakonda okkalisi kutsikaid. Urmas Nemvalts joonistab tihti Siilikesele ka temaga juhtunud õnnetused ja väljendab Siili peal enda "alter ego". Aga tallalakkumine, pugemine ja paanika külvamine Nemvaltsi rida ei ole.
Jänes töötab koos siiliga paanikaosakonnas.
Vööga karu ehk 1. koomiksiribast tuntud Miša on hull jahimeeste järgi. Nad peavad Vööta karuga igat kahejalgset inimest jahimeheks ja söövad nad ära. Kui Vööga karu on Jahimehe ära söönud, on tal alati säärekont peos.
Vööta karu sõber Vööga karu on temast natuke aktiivsem. Vööta karu on tasasem ja rahulikum. Jahimehi armastavad mõlemad.
Karuvanaema on vanemat sorti kogukas karu, kellele õudselt meeldivad mehed. Tema vanuse ja suure kehakaalu tõttu mehed temaga kirglikku ööd voodis veeta ei taha. Sellistel puhkudel virutab väga tugeva käega Karuvanaema kellelegi vastu nägu, nii et too on terve päeva külili.
Kakuke on saiatükk, kelle repliiki kuuluvad vaid sõnad: "Eide käest veeresin, taadi käest veeresin..." 
Võts on "Vorstihull Lõuna-Ameerika loom", kes kõikvõimalikes olukordades leiab võimaluse juttu teha vorstist.
Asendaja ilmub välja igal suvel ning on pisike lipsuga mehike, kes arvab, et suudab kõiki ja kõike asendada.
Karl Magnusson

Karl Magnusson oli Linköpingi piiskop aastatel 1216–1220. 
Ta oli Magnus Minnesköldi poeg.
Osales kuningas Johan Sverkerssoni sõjakäigul Eestisse ning langes Lihula lahingus.
OÜ Kodukäsitöö

Osaühisus Kodukäsitöö oli aastatel 1927–1940 tegutsenud esimene püsivam naiskäsitöökeskus Eestis. 
Osaühisus Kodukäsitöö asutati käsitöö edendamiseks, organiseerimiseks ja selle kaudu tööpuuduse vastu võitlemiseks riigi- ja omavalitsusasutuste ning ühiskondlike organisatsioonide toetusel.&lt;ref name="O/Ü"&gt;Lühike ülevaade o/ü "Kodukäsitöö" asutamise ja esimese kahe aasta tegevuse üle – "O/Ü "Kodukäsitöö" 1927–1928 Eesti kodutööstuse edendamisel". [Tallinn : Kodukäsitöö, 1929]. ISBN 9789949360734 (pdf)&lt;/ref&gt;
Siseministeeriumis 5. veebruaril 1927 registreeritud põhikirja järgi oli 
Kodukäsitöö osaühisus, mille liikmeteks olid "riigi- ja omavalitsusasutused, seltskondlised organisatsioonid ja käsitööst huvitatud eraisikud ning ettevõtted".
Osaühisuse asutajad olid Eesti Naisorganisatsioonide Liidu juhatuse liige Klaara Holst, R. Reite naiskutsekooli õpetaja M. Sõerd, Kaubandus-tööstusministeeriumi esindaja K. Maranik ja Riigi Kunsttööstuskooli direktor Voldemar Päts.
Põhiliselt tegeleti rahvakunsti jäljendava käsitöö ülesostmise ja müügiga. 1937. aastal avati keraamikatöökoda, mille juhatajaks sai Ellinor Piipuu. Keraamikatöökojas kasutati plastilisi lahendusi; toodeti lambijalgu, raamatutugesid, reljeefseid dekoore, pisiplastikat. Töökoda oli edukas.
Tony Shalhoub

Tony Shalhoub, kodanikunimega Anthony Marcus Shalhoub (sündinud 9. oktoobril 1953) on Liibanoni päritolu Ameerika Ühendriikide filmi- ja televisiooninäitleja, kes on tuntud eeskätt Adrian Monkina telesarjast "Monk".
Tunnustus.
Emmy auhind
Kuldgloobus
Ekraaninäitlejate Gildi auhind
Magnus Minnesköld

Magnus Minnesköld (ka Minnisköld või Miniskjöld; suri tõenäoliselt 31. jaanuaril 1208 või 17. juulil 1210) oli Rootsi seadusekuulutaja. 
Magnus oli Bengt Snivili poeg ning Birger jarli ja Karl Kurdi vend.
Magnust on mainitud kahes säilinud dokumendis (DS 70 ja 116) jarli (Birger Brosa) vennana. Samuti on teda mainitud kuningas Magnus Aidaluku kirjutatud kirjas (1280), kus ta nimetab Magnus Minnesköldi oma vanaisaks. Teostes "Västgötalagens lagmanslängd" ja "Hakonarsagan" nimetatakse Magnust Eskil Magnussoni isana. Selles viimases allikas viidatakse Magnusele kui Birger jarli isale. 
Magnus Minnesköld elas suguvõsa valdustes Bjälbos. 
Tema surma kohta käivad andmed on vastuolulised. Mõnes allikas väidetakse, et Magnus Minnesköld hukkus Lena lahingus 31. jaanuaril 1208. Teiste andmete kohaselt langes ta aga Gestilreni lahingus 17. juulil 1210. Varnhemi kloostrikirikus asuvate oletatavate Birger jarli säilmete uurimisel tehti kindlaks, et Birger jarl oli surres 50–55-aastane, mistõttu pidi jarli isa Magnus Minnesköld olema elus veel 1210. aastal.
Abielu ja lapsed.
Magnuse esimese naise nimi pole teada. Esimesest abielust sündisid:
Magnuse teine abikaasa oli Ingrid Ylva. Abielust sündisid
Kujutamine ilukirjanduses.
Magnus Månesköld esineb tegelasena Jan Guillou romaanides Arn Magnussonist, kus ta on väljamõeldud tegelaste Arn Magnussoni ja Cecilia Algotsdotteri poeg ning Birger jarli ja Eskil Magnussoni isa. Birger Brosast tehakse romaanis Arni onu ehk Magnuse vanaonu.
Savi (ettevõte)

AS Savi oli ettevõte, mis tegutses aastatel 1920–1940 ning tootis ahjupotte ja savinõusid, lisategevusena ka peenkeraamikat. 
Keraamikaosakonda juhatas Meeta Hasenbusch. 
1940. aastal ettevõte natsionaliseeriti. Pärast II maailmasõda jätkas ettevõte tegevust nimega Artell Savi.
Theodor Rõuk

Theodor Rõuk VR I/2 (nimi ka Teodor; kuni 25. märts 1935 Feodor; 2. detsember (vkj)/ 14. detsember 1891 Viljandi – 21. juuli 1940 Tallinn) oli eesti advokaat, poliitik, seltskonnategelane ja sõjaväelane (reserv-alamkapten).
Lõpetanud Varssavi ülikooli õigusteaduskonna 1915 1. järgu diplomiga. Korp! Sakala vilistlane.
Venemaa Keisririigi sõjaväes 1. septembrist 1915. 1916. aasta jaanuarist maini õppis Vladimiri sõjakoolis, mille kursuse lõpetamisel ülendati lipnikuks. Teenis 172. jalaväe tagavarapolgus nooremohvitserina. 1916. aasta septembris-novembris osales ohvitseride kütikoolis täiendkoolitusel. 14. veebruaril 1917 ülendati alamleitnandiks.
Teenistus Eesti sõjaväelasena.
Alates 1917. aasta 28. maist jätkas teenistust 1. Eesti polgus kuulipildurite komando ülemana. Võttis 1917. aasta oktoobris osa Muhu operatsioonist, kust tal ühena vähestest õnnestus pääseda sõjavangi langemisest. 29. märtsil 1918 ülendati leitnandiks. Seoses Eesti rahvuslike väeosade likvideerimisega Saksa okupatsioonivõimude poolt demobiliseeriti 1918. aasta aprillis.
Pärast Saksa okupatsiooni lõppu ja võimu üleminekut Eesti Ajutisele Valitsusele nimetati leitnant ta Eesti Kaitse Liidu ülema Ernst Põdderi päevakäsuga nr 1 11. novembril 1918 Läänemaa Eesti Kaitse Liidu ülema asutuse ülemaks. Ta oli tänapäeva mõistes Kaitseliidu Lääne maleva esimene pealik, juhtides Kaitseliidu tegevust kogu tolleaegse Läänemaa piirides ja Haapsalu linnas.
15. detsembril 1918 määrati ta Peastaabi päevakäsuga Harju maakonna ja Tallinna linna Kaitseliidu ülemaks ning Tallinna komandandiks. Komandantuuri ülesandeks oli linnas avaliku korra ja julgeoleku tagamine ning garnisoniteenistuse järelevalve. 1. mail 1919 vabastati ta Tallinna ja Harjumaa Kaitseliidu ülema kohustustest, ülendati alamkapteniks ja nimetati Kaitseliidu ülema teiseks abiks. 19. detsembril määrati Tallinna tagavarapolgu ülemaks ning 1. juunil nimetati ta Sõjaväe ringkonnakohtu liikmeks.
Pärast Vabadussõja lõppu lahkus ta 5. aprillil 1920 tegevteenistusest, minnes reservi.
Tegevus poliitiku ja riigiametnikuna.
23. märtsil 1921 nimetati ta Tallinna-Haapsalu rahukogu ringkonda kohtupalati prokuröri nooremaks abiks, 22. veebruaril 1922 kohtupalati prokuröri vanemaks abiks. 15. jaanuaril 1923 nimetati ta Tallinna-Haapsalu rahukogu abiesimeheks.
26. märtsist kuni 16. detsembrini 1924 oli ta siseminister Friedrich Akeli valitsuses.
9. oktoobril 1932 Estonias peetud kõnes väitis ta, et vabadussõjalaste liikumise juhtimise õigus kuulub tundmatutele noortele meestele, kuna just noored ja tundmatud võitsidki vabadussõja ja tõid meile vabaduse ja iseseisvuse.
Oktoobris 1933 määras sisekaitseülem Gustav Jonson Theodor Rõugule 100 krooni trahvi, kuna ta oli levitanud ärevusttekitavaid aluseta kuulujutte.
Pärast Eesti okupeerimist NSV Liidu poolt lõpetas Theodor Rõuk elu enesetapuga.
Guido Kangur

Guido Kangur (sündinud 9. juunil 1956 Kohtla-Järvel) on eesti näitleja.
Ta on lõpetanud 1980. aastal Tallinna Riikliku Konservatooriumi lavakunstikateedri (IX lend). 
Aastatel 1980–1992 töötas ta Noorsooteatris ja 1992. aastast töötab ta Eesti Draamateatris. 
Looming.
Lisaks teatritööle on ta mänginud palju telelavastustes („Onu Tik-Taki seiklused“, 1981; "Vandersellid", 1982–1983; „Mona Lisa“, 1983; „Squirrel“ 1990), telesarjades („Salmonid“ 1993–1995, „V.E.R.I“ 1995–1997, „Härra Lapsti lasteteater“ 1995, „Teatriluulud“ 2000, „Kodu keset linna“ 2003, „Tuulepealne maa“ 2008, „Pilvede all“ 2010), kuuldemängudes („Härra Biedermann ja tulesüütajad“ 2000) jm.
Isiklikku.
2005. aasta juunist on ta abielus näitleja Pille Lukin-Kanguriga. Neil on poeg Karl Artur ja tütar Anna Aurelia.
Hal B. Wallis

Hal B. Wallis (kodanikunimega Harold Brent Wallis; 14. september 1898 – 5. oktoober 1986) oli Ameerika Ühendriikide filmiprodutsent.
Wallis oli teiste seas filmi "Casablanca" (1942) produtsent, mille eest sai ta Oscari. 1975. aastal anti talle Cecil B. DeMille'i nimeline elutööauhind.
Lehte Rannut

Lehte Rannut (kuni 1935 Lehte Tamberg, hiljem eestistatult Lehte Tammeste; 6. juuni 1930 Haapsalu – 9. oktoober 1978 Tallinn) oli eesti keeleteadlane. 
Kaitses kandidaadiväitekirja 1961. aastal Tartu Riiklikus Ülikoolis. 
Töötas Eesti NSV Teaduste Akadeemia Keele ja Kirjanduse Instituudis 1953–1978 (murdesektoris 1953–1961, süntaksirühmas 1961–1976, terminoloogia- ja õigekeelsussektori grammatikarühmas 1976–1978).
Isiklikku.
Tema isa August Tammeste oli algkoolijuhataja, vend Rein Tammeste oli matemaatik, õde Vaike Kapral oli arst. 
Tema abikaasa Priit Rannut oli eesti vaimulik (EELK Märjamaa Maarja koguduse õpetaja). 
Tema poeg Mart Rannut on keeleteadlane. 
Tema tädipoeg oli Kaul Kadak. Tema õe tütrepoeg on eesti vaimulik Kristjan Luhamets.
John Williams

John Towner Williams (sündinud 8. veebruaril 1932) on Ameerika Ühendriikide helilooja ja dirigent.
Ta oli 2019. aastal klassikalise muusika andmebaasi Bachtrack andmetel maailmas enimmängitud elav helilooja.
John Williams on võitnud viis Oscarit ja neli Kuldgloobuse auhinda. Ta on olnud 21 korda Kuldgloobuse ja 59 korda Grammy auhinna nominent.
Hendersoni saar

Hendersoni saar on asustamata saar Vaikse ookeani lõunaosas. Asub umbes 200 km kaugusel nii Pitcairnist kui Oeno atollist ja 360 km kaugusel Ducie atollist. Kuulub Suurbritannia meretaguste alade hulka kuuluva Pitcairni koosseisu. Saare pindala on 37,3 km ja selle moodustab ookeanist kuni 33 m kõrgusele väljaulatuv koralse päritoluga lubjakivipangas. Saarel puudub alaline magevee varu. Saarel kasvab 9 endeemset taimeliiki ja elab 4 endeemset linnuliiki.
Ajalugu.
Euroopale avastas saare arvatavasti 26. jaanuaril 1606 Portugali meresõitja Pedro Fernandes de Queirós, kes andis selle nime: San João Baptista. Uuesti leiti saar 1819. aastal Briti laevakapteni James Hendersoni poolt, kelle järgi sai saar ka oma tänapäevase nime.
1820. aasta detsembris sattus saarele kašeloti poolt uputatud Ameerika vaalapüügilava Essex meeskond. Nad veetsid saarel umbes nädala, mille järel enamus mehi otsustas paatidel saarelt lahkuda. Saarele jäänud kolm meest päästeti peale seal veedetud 107 päeva 1821. aasta 18. aprillil.
Arheoloogilised uurimised on kinnitanud, et saar oli asustatud umbes 800 kuni 1000 aastast meie aja järgi kuni umbes 16. sajandini. Leidude järgi on kindlaks tehtud, et saare elanikel oli pidev kaubavahetus piirkonna teiste saartega nagu näiteks Mangarevaga.
1988. aastal võeti saar UNESCO maailmapärandi nimistusse sealse linnustiku ja puutumatute fosfaadivarude tõttu.
Ellinor Piipuu

Ellinor Piipuu (aastani 1939 Ellinor Sinka 18. oktoober 1913 Riia – 5. aprill 2006 Tallinn) oli eesti keraamik, üks Eesti keraamikakunsti alusepanijaid.
Elulugu.
Ta lõpetas 1927. aastal Võru Õpetajate Seminari harjutuskooli ja õppis aastatel 1927–1930 Võru Õpetajate Seminaris, kus tema joonistusõpetajad olid Friedrich Hist, Natalie Mei ja Jaan Vahtra. 1930. aastal astus ta Riigi Kunsttööstuskooli, kus õppis G. ja I. Jakó juures keraamikat. Ta lõpetas 1933. aastal keraamika eriala, kuid jätkas Leonhard-Floretin Pruuli juures skulptuuri ja Voldemar Elleri juures keraamikaõpinguid. Lõpetas kooli 1935. aastal. Täiendas end Helsingis "Arabia" portselanivabrikus. 
Ellinor Piipuu töötas peamiselt vabakunstnikuna. Ta kuulus aastast 1945 Eesti NSV Kunstnike Liitu (alates 1990. aastast Eesti Kunstnike Liitu).
Ellinor Piipuu suri 5. aprillil 2006 Tallinnas 92-aastaselt, tema ärasaatmine toimus 12. aprillil 2006 Pärnamäe krematooriumis ning ta maeti 27. mail 2006 Tallinna Metsakalmistule.
Looming.
Ta alustas loometööd 1930. aastatel ning dateeris oma viimase töö aastal 1999. Ta oli esimene, kes tõi meie sõjajärgsesse keraamikakunsti vabama vormikäsitluse. Ta algatas uusi võtteid nagu kuju osaline glasuuriga katmine. Esines näitustel alates 1939. aastast, 1950.–1960. aastatel vääris tema looming mitmetel välisnäitustel äramärkimist. 
Meelisalaks jäi talle skulptuur; tema looming ulatus pisiplastikast dekoratiivsete aiaskulptuurideni. Ellinor Piipuu looming jõudis vaatajani arvukate tarbekunstinäituste ja isikunäituste vahendusel, samuti Tallinna Kunstitoodete Kombinaadi keraamikaateljee toodangu kaudu.
Kõhuõõs

Kõhuõõs (ladina keeles "cavum abdominis", "cavitas abdominalis", "cavitas abdominis") on selgroogsetel ruum, mida piiravad vahelihas, vaagnapõhi ja kõhuseinad ning mida vooderdab kõhukelme.
Kõhuõõne areng, anatoomia, morfoloogia, histoloogia ja patoloogia võivad erineda nii liigiti, indiviiditi kui ka arenguastmeti.
Kõhulihased, mis paiknevad kõhuõõne eesseinas, kaitsevad kõhuõõnes paiknevaid elundeid ja koos diafragmaga kokku tõmbudes suurendavad nad kõhuõõne rõhku. Kõhuõõnes paiknevad elundid on magu, maks, sapipõis, kõhunääre, põrn, peensool, jämesool, neerud ja neerupealised.
Kõhuõõne elundeid katab serooskelme.
Naisel ei ole kõhuõõs täiesti kinnine nagu meestel ja bakterid võivad sattuda kõhuõõnde tupe, emaka ja munajuhade kaudu.
Kõhuõõnde liikunud ained imenduvad vereringesse.
Põletiku, südamepuudulikkuse jt haiguslike seisundite korral võib loomadel (sh inimestel) kõhuõõnde koguneda suures koguses ülemäärast kehavedelikku (kõhuõõnevedelikku), seda seisundit nimetatakse astsiidiks ehk vesikõhuks.
Kõhuõõneraseduse korral võib loode areneda ka kõhuõõnes.
Kõhuõõs võib olla mitmete kasvajavormide algkoldeks aga võib metastaseerudes ka metastaase anda.
Madudel ("Colubridae", "Lampropeltis getula californiae") võib kõhuõõnes ka lümfosarkoomi esineda.
Kõhulihased

Kõhulihased ("musculi abdominis") on selgroogsetel kere eesosa lihased, mis asetsevad rindkere ja vaagna vahel.
Tagakeha

Tagakeha ehk abdoomen ("abdomen") on lülijalgsete keha tagaosa (pea ja rindmiku taga).
Kataia (perekond)

Kataia ("Cathaya") on männiliste sugukonda kuuluv igihaljaste puude perekond.
Perekonna ainuke liik on kataia ("Cathaya argyrophylla"), mis kasvab pärismaisena Hiina lõunaosas.
Thomas Newman

Thomas Montgomery Newman (sündinud 20. oktoobril 1955 Los Angeleses) on Ameerika Ühendriikide helilooja.
Thomas Newman on kirjutanud muusika sellistele filmidele nagu "Kalapoeg Nemo", "Tabamatu ilu", "Tuhkatriinumees", "Väikesed lapsed" ja "Fenomen", lühisarjale "Ameerika inglid" jpt. 
Ta on võitnud kuus Grammy auhinda, Emmy auhinna ja BAFTA.
Mukaš Abdrajev

Mukaš Abdrajev (kirgiisi keeles Мукаш Абдраев; 5. mai 1920 – 18. mai 1979) oli kirgiisi helilooja ja muusikapedagoog.
Damon Hill

Damon Graham Devereux Hill (sündinud 17. septembril 1960 Hampsteadis) on Suurbritannia endine vormelisõitja, 1996. aasta Vormel 1 maailmameister.
Ta osales Vormel 1 sarjas aastatel 1992–1999; sõitis Brabhami (1992), Williamsi (1993–1996), Arrowsi (1997) ja Jordani (1998–1999) meeskonnas.
Ta osales kokku 115 etapil ja teenis 360 punkti. Ta võitis 22 võistlust, sai 20 parimat stardikohta ja sõitis 19 kiireimat ringi.
Damon Hilli isa Graham Hill oli kahekordne Vormel 1 maailmameister.
Sgt. Frog

"Sgt. Frog" (jaapani keeles "Keroro Gunsō", ケロロ軍曹) on Jaapani manga seeria, mis on loodud Mine Yoshizaki poolt 1999. aasta lõpus.
See humoorikas mangasariseeria kestab tänaseni, inglise varianti väljastab Tokyopop. Pärast alustati sellest anime sarja tegemist, mille osasid on Jaapanis näidatud kokku juba üle 300.
Tutvustus.
Sisu räägib konna moodi tulnukast seersant Kerorost, kes pidi hakkama oma grupiga maad vallutama. See katse ebaõnnestus, kuna Keroro luuras ühes majas niikaua, kui ta selles elavale perekonnale vahele jäi. Nüüd peabki ta selle perekonna juures elama, samal ajal vallutusplaane maha mattes, ja veel ka kodutöid tehes. Loo edenedes tuleb veel konnasid juurdegi.
Loost on tehtud ka viis täispikka filmi.
Alain Prost

Alain Marie Pascal Prost (sündinud 24. veebruaril 1955) on endine prantsuse vormelisõitja, neljakordne Vormel 1 maailmameister.
Alain Prost sündis Saint-Chamondi lähedal – Saint-Etienne'i lähiümbruses Loire'i departemangus Prantsusmaal. Tema isa on André Prost ning ema Marie-Rose Karatchian, kes sündis küll Prantsusmaal, kuid on armeenia päritolu.
Alain Prost võistles Vormel 1 sarjas aastatel 1980–1991 ja 1993. Ta sõitis McLareni (1980, 1984–1989), Renault' (1981–1983), Ferrari (1990–1991) ja Williamsi (1993) meeskonnas.
Ta osales kokku 199 võistlusel ja kogus 768,5 punkti. Kui arvestada ka võistlusi, mille punkte arvesse ei võetud, teenis ta 798,5 punkti. Ta võitis 51 etappi, sai 33 parimat stardikohta ning sõitis 41 kiireimat ringi. Maailmameistriks tuli ta aastatel 1985, 1986, 1989 ja 1993.
Aastal 1997 ostis Alain Prost Ligier' vormelitiimi ning nimetas selle ümber Prost Grand Prix'ks. Meeskond osales 83 etapil ja sai kolm poodiumikohta, kuid oli sunnitud rahaliste raskuste tõttu 2001. aastal oma tegevuse lõpetama.
Akaroloogia

Akaroloogia on zooloogia haru, mille uurijad (akaroloogid) tegelevad lestaliste ("Acarina") uurimisega, sealhulgas lestade ja puukide taksonoomia, elu ja elukeskkonna uurimisega.
Eestis on akaroloogiaga tegelenud Asta Vilbaste.
Andres Laasik

Andres Laasik (11. aprill 1960 – 11. juuni 2016) oli eesti filmi- ja teatrikriitik ning ajakirjanik.
Aastal 1986 lõpetas Peterburi Teatriakadeemia ja 2005. aastal magistriõpingud Tartu Ülikoolis. Aastatel 1986–1992 töötas Laasik Kultuuriministeeriumis ja Eesti Teatriliidus. 1992–1997 töötas ta Eesti Draamateatris dramaturgina. Alates 1997. aastast oli Laasik Eesti Päevalehe filmi- ja teatrikriitik. 
Aastast 2014 surmani töötas Laasik Eesti Teatri Agentuuri juhina. 
Ta on korraldanud mitu teatri- ja filmifestivali. 
Aastatel 2003–2005 oli ta Eesti Kultuurkapitali nõukogu liige.
Tiit Tuumalu

Tiit Tuumalu (sündinud 14. veebruaril 1971 Pärnus) on eesti ajakirjanik, tantsu- ja filmikriitik.
Lõpetas 1989. aastal Miina Härma nimelise Tartu 2. Keskkooli ja 1997. aastal Tartu Ülikooli eesti filoloogina.
Aastatel 1994–2016 töötas Postimehes ajakirjanikuna. Alates 2017. aastast aitab korraldada Pimedate Ööde filmifestivali.
Krimmi õpetaja

"Krimmi õpetaja" on 2009. aastal valminud Eesti dokumentaalfilm Krimmis eestlaste külades Krasnodarkas ja Aleksandrovkas töötavast eesti keele õpetajast Tiina Rekandist ja kohaliku eestlaste seltsi esinaisest Rita Kuusk-Kadilkinast. Filmi režissöör on Vahur Laiapea.