tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Viktor Kokljuškin

Viktor Mihhailovitš Kokljuškin (vene keeles "Виктор Михайлович Коклюшкин"; 27. november 1945 Moskva – 12. november 2021 Moskva) oli vene humorist ja satiirikirjanik. 
Kirjanduslikku tegevust alustas ta 1969. aastal, kui tema humoreske hakati avaldama nädalalehes Literaturnaja Gazeta. 1972. aastal asus ta tööle Moskontsertis konferansjeena. 1980. aastal hakkas kirjutama estraadipalu. 1981. aastal lõpetas Kokljuškin GITIS-e kõrgemad teatrialased kursused.
Kokljuškin esitas laval oma monolooge ise, kuid tema loomingut on kasutanud oma esinemistes mitmed tuntud estraadikunstnikud, sealhulgas Jevgeni Petrosjan, Vladimir Vinokur, Jefim Šifrin ja Klara Novikova.
Isiklikku.
Kokljuškini esimene abikaasa oli eestlanna Ljubov Sepp. Nende tütar Elga Sepp (sündinud 1972) on töötanud Milanos modellina ja üles astunud mitmes muusikalises videoklipis. 2001. aastal abiellus Elga Sepp tuntud telesaatejuhi Vladimir Solovjoviga.
Kokljuškini teine abikaasa oli kirjanik Elga Zotnik. Nende poeg Jan Zlotnik (sündinud 1984) on kujunduskunstnik.
Viktor Kokljuškin on maetud Štšerbinka kalmistule.
Taisto

Taisto on soomepärane mehenimi.
1. jaanuari 2021 seisuga oli Eestis eesnimi Taisto 52 mehel. Taisto on Eestis levikult 902. mehenimi.
Kõige populaarsem oli eesnimi Taisto vanuserühmas 40–44. Taisto oli keskmiselt 37 aasta vanune (mediaanvanus oli 38).
Velvary

Velvary (saksa keeles "Welwarn") on linn Tšehhis Kesk-Tšehhi maakonnas Kladno ringkonnas. Velvary asub Kladnost umbes 18 km kirdes ja Praha kesklinnast ligi 26 km põhjaloodes.
Velvary asub merepinnast 188 meetri kõrgusel.
Asulat on esmamainitud 1282. aastal. Kuninga omandisse läks Verlvary 1357. aastal ja omandas sel ajal tõenäoliselt ka alevi staatuse. Ei ole täpselt teada, millal Velvary sai linnaõigused, sest et Velvary arhiiv hävis tulekahjus 1482. aastal.
Velvary vanalinn on alates 10. septembrist 1992 ajalooline linnakaitseala.
Igor Latõšev

Igor Aleksandrovitš Latõšev (vene keeles "Игорь Александрович Латышев"; 9. mai 1925 Smolensk – 6. oktoober 2006 Moskva) oli vene japonist, Venemaa Teaduste Akadeemia Orientalistika Instituudi rahvusvaheliste suhete komplekssete probleemide osakonna juhtivteadur.
Latõšev kaitses 1952. aastal kandidaadiväitekirja "Sõjalis-fašistliku režiimi kehtestamine Jaapanis Vaiksel ookeanil sõja puhkemise eelõhtul" ("Установление военно-фашистского режима в Японии накануне войны на Тихом океане"). Samal aastal sai ta NSV Liidu TA Orientalistikainstituudi teadustöötajaks. 1967. aastal kaitses ta doktoriväitekirja "Valitsev Jaapani Liberaaldemokraatlik Partei ja tema poliitika" ("Правящая либерально-демократическая партия Японии и её политика"). 1981. aastal anti talle professori teaduskutse.
Töötas 15 aastat Pravda erikorrespondendina Jaapanis, avaldanud 800 artiklit, 50 teaduslikku tööd ja 13 monograafiat.
Pärast Nõukogude Liidu kokkuvarisemist (1991) esines Latõšev raamatute ja sõnavõttudega, milles vastustas järjekindlalt mistahes territoriaalseid järeleandmisi Jaapanile.
Flash mob

Flash mob (või flashmob) on hulk inimesi, kes kogunevad avalikus kohas, esinevad lühikest aega ning seejärel hajuvad kiiresti laiali. Sageli meelelahutuse, satiiri või kunstilise väljenduse eesmärkitel. 
Mõiste võeti kasutusele 2003. aastal ning ei kehti üldiselt poliitilistel eesmärkidel korraldatud ürituste ja etenduste (nt meeleavalduste), reklaamide, suhtekorraldusettevõtete kohta. Eelnimetatud puhkudel, kui tegevusel on ettekavandatud ühiskondlik eesmärk, kasutatakse sageli terminit "smart mobs".
Ajalugu.
Esimene "flashmob".
Esimesed "flashmob"'id korraldati Manhattanil 2003. aastal ajakirja Harper's vanemtoimetaja Bill Wasiku ettevõtmisel. Esimene katse ebaõnnestus, kui väljavalitud kauplus sai kogunemisplaani kohta vihje. Wasik vältis selliseid probleeme esimest edukat "flashmob"'i korraldades, mis toimus 17. juunil 2003 Macy kaubamajas, saates osalejad algul nelja Manhattani baari, kus nad said vahetult enne ürituse algust täpsed juhised sündmuse sisu ja asukoha kohta.
Loket

Loket (saksa keeles "Elbogen") on linn Tšehhis Karlovy Vary maakonnas Sokolovi ringkonnas. Loket asub Ohře jõe ääres, Sokolovist umbes 7 km idas ja Karlovy Varyst ligi 9,5 km lääneedelas.
Loketi loss rajati 12. sajandi teisel poolel. Ürikutes on Loketit esmamainitud 1234. aastal.
Loketi loss koos ümbruskonnaga on 1963. aastast ajalooline linnakaitseala.
Max Factor

Max Factor on kosmeetikatoodete sari firmalt Coty Inc.. Selle asutas 1909. aastal Max Factor &amp; Company-na kosmeetik Maksymilian Faktorowicz.
Max Factor on spetsialiseerunud filmimeigile. 1973. aastal müüdi ettevõte 500 miljoni USA dollari eest. Enne seda kuulus see Factorite perekonna mitmele põlvkonnale, saades selle aja jooksul rahvusvaheliseks ettevõtteks. Procter &amp; Gamble omandas ettevõtte aastal 1991.
Zinalrothorn

Zinalrothorn on mägi Penniini Alpides Šveitsis. Selle nimi tuleb Zinali külalt, mis asub põhjaküljel, ja saksakeelsest sõnast "Rothorn", mis tähendab "punane tipp". Kui sellele 1864. aastal esmakordselt roniti, oli mägi kohalikult tuntud kui "Moming".
Geograafia.
Zinalrothorn on üks kõrgeid mäetippe, mis eraldab Mattertali (idas) ja Val d'Anniviersit (läänes). Weisshorni mäetipp (4505 m) asub 5 km põhja pool ja Dent Blanche 7 km lääne pool. Mäe läänepoolsel jalamil asub suur Zinali liustik ja põhjapoolsel küljel Momingi liustik. L'Epaule (õlg) on väike mäetipp põhjaseljaku alusel.
Lähimad külad on Täsch ja Zermatt, samas Zinal kirdes asub kaugemal (9 km).
Ronimisajalugu.
Esimese mäkketõusu tegid 22. augustil 1864 põhjaseljaku kaudu Leslie Stephen ja Florence Crauford Grove koos teejuhtide Jakob Andereggi ja Melchior Andereggiga. Nad lahkusid Zinalist varahommikul ja tõusid Zinali liustikule. Nad jõudsid keskhommikul õlale seljakult, mis ühendab Blanc de Momingiga põhjaseljaku alusel. Seljaku ületamine tipuni võttis 2 tundi.
Veidi vähem keerulist tavamarsruuti, kaguseljakut, ronisid 5. septembril 1872 esmakordselt Clinton Thomas Denti (teejuht Alexander Burgener) ja George Augustus Passinghami (teejuhid Ferdinand Imseng ja Franz Andermatten) ühendseltskonnad.
Esimese talvise ja suuskadel mäkketõusu tegid 7. veebruaril 1914 Marcel Kurz ja T. Theytaz.
1880. aastatel jättis "Ladies' Alpine Club" esimene president Elizabeth Hawkins-Whitshed oma eemaldatava seeliku eksikombel Zinalrothornile. Tagasihoidlikkuse säilitamiseks tegi ta otsuse ronida mäele teist korda, et see sealt kätte saada, mitte pükstega Zermatti naasta.
Grandes Jorasses

Grandes Jorasses on mägi Mont Blanci massiivil, Prantsusmaa Haute-Savoie departemangu ja Itaalia Valle d'Aosta vahelisel piiril.
Esmatõusu mäe kõrgeimasse tippu ("Pointe Walker") tegi 30. juunil 1868 Horace Walker koos teejuhtide Melchior Andereggi, Johann Jauni ja Julien Grange'iga. Mäe kõrguselt teise tippu ("Pointe Whymper") ronisid 24. juunil 1865 esmakordselt Edward Whymper, Christian Almer, Michel Croz ja Franz Biner, kasutades nüüdset mäkketõusu tavamarsruuti ja seda, mida järgis Walkeri seltskond 1868. aastal.
Mäetipud (idast läände) on:
Põhjakülg.
Asudes mäe Prantsuse poolel, on põhjakülg üks kolmest Alpide suurest põhjaküljest, koos Eigeri ja Matterhorni põhjakülgedega (tuntud kui 'Triloogia'). Ühe kuulsaima seinana Alpides kõrgub see 1200 m Leschaux' liustiku kohale, mille ulatus on otsast otsani 1 km. Klassikaline marsruut mäeküljel on Walkeri kannus, mis viib otse "Pointe Walkeri" rippu. Teine peamine tugipost mäel on Crozi kannus, mis viib "Pointe Crozi" tippu. Oma soolotõusudel Alpide kuuele kõige raskemale põhjaküljele valis Alison Hargreaves selle marsruudi Walkeri kannuse asemel.
Reinhold Messner on öelnud, et tegi otsuse tõusta Mount Everestile koos Peter Habeleriga Grandes Jorassesil, kus Peter "laskus nagu tantsija".
Lõunakülg.
Mäe Itaalia poolel pääseb lõunaküljele Boccalatte hütist Planpincieux' asunduse kohal Itaalia Val Ferretis, mis on Courmayeuri omavalitsuse osa.
Mäetipu seljak.
Col des Hirondellesist ühendab tipuseljak "Pointe Walkeri" teiste tipupunktidega ja laskub siis Col des Grandes Jorassesile, kus asub bivakk-peavari - Bivouac E Canzio hütt. Seljak moodustab Prantsuse-Itaalia piiri, millest peaaegu kõik on kõrgusel üle 4000 m.
Didieji Pupojai

Didieji Pupojai on Vilniuse linnaosa, mis asub linna kirdeosas Antakalnise valla territooriumil. Didieji Pupojai piirneb lõunas Naujoji Vilniaga, edelas Rokantiškėsega, läänes Mileišiškėsega, loodes Kalnaiga, põhjas Dvarčionysiga, kirdes Galgiaiga, idas aga Mažieji Pupojaiga.
Linnaossa jääb osaliselt Rokantiškėse parkmets. Didieji Pupojai jääb osaliselt Dvarčionysi geomorfoloogilisele kaitsealale.
Linnaosa on valdavalt aianduskooperatiivide piirkond, ent seal asub ka individuaalelamuid. Osa hoonetest on vanad Didieji Pupojai küla taluhooned.
Linnaosa on tekkinud samanimelise küla aladele, mis liideti Vilniusega lõplikult aastal 1996. Tsasriajal oli asula venekeelne nimekuju "Пупайе".
Mažieji Pupojai

Mažieji Pupojai on Vilniuse linnaosa, mis asub linna idaosas Antakalnise valla territooriumil. Mažieji Pupojai piirneb lõunas Naujoji Vilniaga, läänes Didieji Pupojaiga, kirdes aga Galgiaiga.
Mažieji Pupojai jääb osaliselt Dvarčionysi geomorfoloogilisele kaitsealale.
Linnaosa on tekkinud samanimelise küla aladele, mis liideti Vilniusega aastal 1996. Asula venekeelne nimekuju oli tsaariajal Пупайе Малэ.
Kalnai

Kalnai (poola keeles "Górajce") on Vilniuse linnaosa, mis asub linna kirdeosas Antakalnise valla territooriumil. Kalnai piirneb lõunas Mileišiškėsega, kagus Didieji Pupojaiga, idas Dvarčionysiga, loodes Aukštagirisega, läänes aga Pylimėliaiga.
Linnaossa jääb osaliselt Dvarčionysi parkmets.
Linnaosa on tekkinud samanimelise küla aladele. Aastal 1905 olid selle aladel Mickūnai valda jäävad asula ja küla, toona oli seal kokku 68 elanikku. Tsaariajal kasutati küla kohta venekeelseid nimekujusid "Гуры" ja "Гурайцэ". Aastal 1931 oli Kalnais 84 elanikku.
Üllői út

Üllői út (ungari keeles 'Üllő tee') on Ungari pealinna Budapesti üks peamisi magistraale. Linna pikim puiestee kulgeb kesklinna äärelt Üllősse. Peaaegu sirgjooneline 15,6 km pikkune tee moodustab piiri linnaringkondade Ferencvárosi ja Józsefvárosi ning Ferencvárosi ja Kőbánya vahel. Selle all, Kálvini väljaku ja Határi puiestee vahel, kulgeb metrooliin M3.
Dvarčionys

Dvarčionys (poola keeles "Dworczany") on Vilniuse linnaosa, mis asub linna kirdeosas Antakalnise valla territooriumil. Dvarčionys piirneb lõunas Didieji Pupojaiga, idas Galgiaiga, kirdes Kairėnaiga, läänes aga Kalnaiga.
Dvarčionysi aladele jääb osaliselt Aukštagirise parkmets. Linnaosa läbib Dvarčionysi geomorfoloogiline kaitseala.
Dvarčionysis on algkool ja raamatukogu. Lõunapoolsemasse ossa on rajatud aianduskooperatiivid.
Dvarčionysi varasem nimekuju oli Dvarčėnai. Paik on saanud nime sealt läbi voolava Dvarčia oja järgi.
Linnaosa on tekkinud samanimelise küla aladele. Aastal 1866 oli seal 64 elanikku. Aastal 1888 rajati külla tellisevabrik, lisaks veel savikarjäär, kus kaevandati kohalikku punast savi. Aastal 1905 oli selle alal Mickūnai valda jääv küla, toona oli seal 60 elanikku. Tsaariajal kasutati küla kohta venekeelset nimekuju "Дворчаны". Aastal 1931 oli Dvarčionysis 157 elanikku. Sealne tellisevabrik suleti aastal 1940.
Nõukogude perioodil rajati külla keraamilisi plaate tootev ettevõte. Küla liideti Vilniusega aastal 1959. Pärast Leedu taasiseseisvumist tegutses seal ettevõte AB „Dvarčionių keramika“, mis jätkas keraamiliste plaatide tootmist aastani 2016, mil see pankrotistus.
Turniškės (Antakalnise vald)

Turniškės on Vilniuse linnaosa, mis asub linna kirdeosas Antakalnise valla territooriumil. Turniškės piirneb läänes Valakampiaiga, lõunas Aukštagirisega, kirdes Smėlynėga ning põhjas üle Nerise jõe Verkiai valla Turniškėsega ja Staviškėsega.
Linnaossa jääb Valakampiai parkmets. Osa Turniškėse territooriumist kuulub Valakupia lohkude geomorfoloogilise kaitseala koosseisu.
Linnaosa on prestiižikas elurajoon, kus asuvad nii Leedu presidendi kui ka paljude suursaadikute residentsid.
Linnaosa nimi on lõpu järgi otsustades leedu päritolu. Keeleteadlase Jonas Jurkštase arvates tuleneb nimetus isikunimest, ent tegemist võib olla ka hüdronüümiga – Nerise teisel kaldal voolab Turniškė oja.
Turniškėse kohal asus mesoliitikumis laagripaik, kust on leitud sarvest kirves. Kirjalikes allikates on Turniškėst esmamainitud 1780. aastal. XX sajandi alguses oli praeguse linnaosa kohal neli asulat. 1905. aastal oli selle aladel Mickūnai vallas Kontrverkiai asulas 9 elanikku, Piliakalnise asulas 26 elanikku, kahes Rulekiškėse nime kandvas asulas oli aga kokku 20 elanikku. 
1938. aastal rajati Turniškėse hüdroelektrijaam. Seda ühendas Vilniusega läbi Antakalnise kulgev kitsarööpmeline raudtee. Teise maailmasõja ajal lasid Saksa väed sealse paisu õhku. Elektrijaama administratiivhoone ja inseneride maja on tänapäeval kasutusel Leedu presidendi ja peaministri residentsidena.
1969. aastal oli Turniškėses 223 elanikku. Piirkond liideti Vilniusega 1969. aastal.
Baniškės

Baniškės (poola keeles "Baniszki") on Vilniuse linnaosa, mis asub linna kirdeosas Antakalnise valla territooriumil. Baniškės piirneb läänes Aukštagirisega, põhjas Gvazdikaiga, kagus Kairėnaiga ja lõunas Dvarčionysiga.
Linnaossa jääb Baniškėse kalmistu. Baniškės asub Kaira oja kaldal, sinna jääb Kairėnai järv. Linnaosa on aianduskooperatiivide piirkond.
Baniškėst on esmamainitud XX sajandi alguses kui Kairėnai mõisale kuuluvat asulat. 1905. aastal oli tegemist Mickūnai valda jääva vesiveskiasulaga, mis kuulus Tyszkiewiczitele. Toona oli seal 29 elanikku. Tsaariajal kandis piirkond venekeelset nimekuju "Банишки". 1931. aastal oli asulas 63 elanikku.
Gvazdikai

Gvazdikai on Vilniuse linnaosa, mis asub linna kirdeosas Antakalnise valla territooriumil. Gvazdikai piirneb edelas Aukštagirisega, loodes Smėlynėga, põhjas Žemoji Veržuvaga, idas Šilėnaiga, kagus Kairėnaiga ja lõunas Baniškėsega.
Linnaosa asub Kaira oja kaldal, Aukštagirise parkmetsa ja Kairėnai metsa vahel. Edelasse jääb Aukštagirise geomorfoloogiline kaitseala, kirdesse Veržuva hüdrograafiline kaitseala. Linnaosa on aianduskooperatiivide piirkond.
Aastal 1905 oli Gvazdikai kohal kaks Mickūnai valda jäävat asulat, mis kuulusid Tyszkiewiczitele. Sellenimelises vesiveskis oli 9 elanikku, pruulikojas aga 6 elanikku. Tsaariajal kandis piirkond vene keeles nimekujusid "Гвозьдзики" ja "Гвоздика". Aastaks 1931 olid mõlemad asustatud paigad liidetud Gvazdikai külaks, kus oli 36 elanikku.
Muinsuskaitse all on Baniškėse tumulused.
M3 (Budapesti metrooliin)

M3 (ungari keeles "M3-as metróvona" või "észak–déli metróvonal") on Ungari pealinna Budapesti kolmas ja pikim metrooliin, mille esimest etappi ehitati aastatel 1970–1976. See kulgeb Újpestist Váci puiestee all siselinnani ja sealt Üllői puiesteed järgides Kőbánya-Kispesti metroojaamani. Deák Ferenci väljaku all kohtub see Budapesti metroo liinidega M1 ja M2, Kálvini väljaku all kohtub see liiniga M4.
Kálvin tér

Kálvini väljak (ungari keeles "Kálvin tér") on Ungari pealinna Budapesti üks peamisi väljakuid. See on nimetatud prantsuse usureformaatori Johann Calvini järgi. See asub Pestis, linnaringkondade Belváros-Lipótvárosi, Józsefvárosi ja Ferencvárosi liitumiskohas. Seal ristuvad ringpuiestee Kiskörút, Üllői puiestee, Barossi tänav ja Kecskeméti tänav.
See on tähtis ühistranspordikeskus trammiga, bussiga ja trollibussiga sõitjatele. Seal asub Kálvini väljaku metroojaam, kus kohtuvad Budapesti metroo liinid M3 ja M4.
Ungari Rahva Muuseum asub väljaku lähedal.
Belváros

Belváros (saksa keeles "Innenstadt") on Ungari pealinna Budapesti kesklinn, mis vastab enam-vähem ajaloolisele Pesti vanalinnale. Seda piiritleb kitsamas mõttes ringpuiestee Kiskörút ja Doonau jõgi. Laiemas mõttes piiritleb seda ringpuiestee Nagykörút kui ka Buda poolel Margit körút.
Punktdiood

Punktdiood on pooljuhtdiood, milles pn-siire moodustub metallteraviku ja elektron- või aukjuhtivusega pooljuhtplaadi vahel.
Punktdioodi eelkäija raadiosignaalsignaali detekteerimisel oli kristalldetektor (vt Detektorraadio). Esimese stabiilsete parameetritega puntdioodi valmistas Saksa füüsik Walter Schottky 1939. aastal. Neid klaas- või keraamilises kestas dioode hakati esialgu (Teise maailmasõja aastail) kasutama eriti raadiolokatsiooni seadmeis, samuti ka mujal raadiotehnikas kõrgsagedusliku elektrivoolu alaldamiseks.
Üliväike kontaktpind andis võimaluse rakendada punktdioode väga kõrgete sagedusteni (kuni 30 GHz). Seoses mikrotehnoloogia arenguga on punktdioodide asemele tulnud Schottky dioodid ja pin-dioodid (valmistatud pinddioodidena, vt Pooljuhttehnoloogia).
Magnetdiood

Magnetdiood on pooljuhtdiood, mille elektroodidevahelist takistust saab muuta välise magnetväljaga. Takistuse muutus põhineb magnettakistuse nähtusel.
Magnetdioodi germaaniumist kiibi ühes otsas on tekitatud elektron- ehk n-juhtivusega tsoon ja teises otsa auk- ehk p-htivusega tsoon. Nende vahel on võrdlemisi lai omajuhtivusega piirkond (vt ka pin-diood). Selle piirkonna ühel äärealal on moodustatud rekombinatsioonitsoon (R-tsoon), mis neelab laengukandjaid.
Kui magnetdioodile rakendada magnetväli, hakkavad elektronid Lorenzi jõu mõjul liikuma ja R-tsooni sattudes neelduvad selles. Nii tekib elektronidest küllastunud tõkkekiht, millel on suur takistus. Välise magnetinduktsiooniga saab muuta laengukandjate rekombinatsiooni ja seega ka takistust dioodi elektroodide (väljaviikude) vahel. 
Magnetdioode kasutatakse näiteks pöörete arvu loendurites.
Ühesiirdeline transistor

Ühesiirdelineline transistor ehk ühesiirdetransistor (lühend UJT inglise keele sõnadest "UniJunction Transistor") on tegelikult kahe baasiga diood.
Suure takistusega aluskristalli on formeeritud üks pn-siire, millest väljub emitteri viik (E) ja kaks baasiviiku (B1, B2). Niisuguse seadise pinge-voolu tunnusjoonel on negatiivse takistusega osa (nagu näiteks tunneldioodil). See võimaldab luua lihtsaid impulsigeneraatoreid, näiteks türistoride tüürimpulsside kujundamiseks.
Spinntransistor

Spinntransistor (lühend Spin-FET) on väljatransistor, milles kasutatakse elektroni spinni kvantmehaanilisi omadusi Rashba efekti raames. Tavalises väljatransistoris põhineb elektrisignaali salvestamine teatavasti elektrilaengul. 
Spinntransistori lätte ja neelu elektroodid on ferromagneetikust, mis on ühesuunaliselt magneeditav. Lätte ja neelu vaheline elektronjuhtivusega kanal saab paisult polariseeritud spinniga pinge. See kutsub esile kanali elektronide spinni pretsessiooni, mis kandub kanali lõpuni. Paisule antava pingega saab muuta elektronide spinni orientatsiooni kanali lõpus vastupidiseks, võrreldes neelu magneetumusest põhjustatud orientatsiooniga. Seetõttu ei pääse elektronid kanalist neelu, mis tähendab kanali suurt takistust. Nii osutubki võimalikuks tüürida paisu elektriväljaga transistori lätte ja neelu vahelist takistust. 
Spinntransistorid võivad leida kasutamist magnetilise püsimälu (MRAM) elementidena. Uurimistööd spinntransistoride alal alustati 1990. aastail Belli Laboratooriumides. ja seda jätkatakse mitmetes uurimisprojektides.
Varssavi vaksal

Varssavi vaksal (vene keeles "Варшавский вокзал") on Peterburi endine raudteejaam, mis lakkas tegutsemast 2001. aastal.
See asub Balti vaksali naabruses.
Noyon

Noyon on Oise'i departemangu Compiègne'i ringkonna vald Prantsusmaa põhjaosas. See asub Oise'i kanali ääres Pariisist umbes 100 kilomeetrit põhja pool.
Hibatullah Akhundzada

Maulavi Hibatullah Akhundzada (puštu keeles ھیبت الله اخوندزاده; sündinud 7. juunil 1961) on Afganistani Talibani liikumise kõrgeim poliitiline, usuline ja sõjaline juht.
Parukas

Parukas on peakate, mis on enamasti valmistatud inimese juustest, loomakarvadest või sünteetilistest kiududest.
Parukaid kasutatakse oma juuste või nende puudumise varjamiseks, moeaksessuaarina või muudel põhjustel.
Inglased loobusid parukate kandmisest parukate puhastamiseks vajalikule puudrile kehtestatud puudrimaksu tõttu.
Nyose järve katastroof

Nyose järve katastroof oli siseveeline purse, mis toimus Kameruni loodeosas Massif du Mbami mäeaheliku nõlval paiknevas Nyose järves 21. augustil 1986. See tappis 1746 inimest ja umbes 3500 karilooma.
Purse, mille tekkepõhjused on jäänud täpselt teadmata, vallandas ootamatult umbes 100 000–300 000 tonni (mõnede allikate kohaselt 1,6 miljonit tonni) süsinikdioksiidi (CO2). Gaasipilv tõusis esialgu ligi 100 kilomeetrit tunnis (28 m/s) ja laskus seejärel õhust raskemana lähedalasuvatesse küladesse, tõrjudes välja kogu õhu ning lämmatades elusolendeid 25 kilomeetri raadiuses.
Meromiktilise järve äärde on paigaldatud degaseerimissüsteem, mille eesmärk on vähendada CO2 kontsentratsiooni vetes ja seega edasiste pursete ohtu.
Katrin Ventsel

Katrin Ventsel (sündinud 4. veebruaril 1964 Tallinnas) on eesti ehitusinsener.
Ta on lõpetanud 1981. aastal Tallinna 32. Keskkooli ning 1987. aastal Tallinna Polütehnilises Instituudi tööstus- ja tsiviilehituse erialal.
Juba õpingute ajal töötas ta Projekteerimise Instituudis EKE Projekt tehnikuna, hiljem insenerina. Aastatel 1997–1998 oli personalijuht AS-is Kolde Projekt, kuid aastatel 1998–1999 jätkas tööd Kolde Grupp OÜ juhatuse liikme ja tegevjuhina.
Katrin Ventsel on arhitektuuribüroo Pluss asutajaliige ja partner alates büroo loomisest 2002. aastal. Arhitektuuribüroo Pluss OÜ on projekteerinud rohkem kui 1 000 000 ruutmeetrit ühiskondlikke hooneid, kortermaju ja eramuid – nii uusehitisi kui renoveeritavaid ja restaureeritavaid hooneid. Pluss OÜ on esimesi arhitektuuribüroosid Eestis, mille koosseisu kuulub tegevjuhi ametikoht ning Katrin Ventsel on Eesti üks esimesi juhte selles ametis.
Katrin Ventsel on volitatud ehitusinsener (tase 8). Ta on läbinud täiendkoolitusi ärikorralduses, kaasaegsete insenerilahenduste ja ehitusjuhtimise meetodite, ehitusprojektide koostamise ning projekteerimise ja ehitamisega seotud õigusaktide alal.
Erialane tegevus.
Katrin Ventsel on arhitektuuribüroo Pluss esindajana olnud Eesti Ehituskonsultatsiooniettevõtete Liidu juhatuse liige. Ta on osalenud lektorina Äripäeva 2015. aasta kinnisvarakonverentsil. Alates 2019. aastast on ta kaasa löönud Arhitektuurikeskuse töörühmades. 2021. aastast kuulub ta Eesti Arhitektide Liidu projekteerimise rahastamise komisjoni töörühma.
Triin Hertmann

Triin Hertmann (sündinud 17. juulil 1980) on eesti ettevõtja ja investor.
Haridus.
Hertmann on saanud bakalaureusekraadid Tallinna Tehnikaülikoolis rahvusvahelises ärijuhtimises ja finantsjuhtimises, 2013. aastal sai ta Tallinna Ülikooli psühholoogia instituudis magistrikraadi tööga "Kommunikatsiooni ja juhtimisega rahulolu erinevused tava- ja virtuaalsetes meeskondades".
Töö.
Ta oli idufirma Wise (endise nimega Transferwise) finants- ja makseoperatsioonide valdkondade juht ning esimene selle Eesti filiaali töötaja. Varem on ta töötanud Skype'is. 
Triin Hertmann on ettevõtte Grünfin kaasasutaja.
Keit Kasemets

Keit Kasemets (sündinud 24. märtsil 1976) on Eesti riigiametnik, alates 1. veebruarist 2025 Eesti riigisekretär.
Haridus.
Keit Kasemets on lõpetanud 1994. aastal Viljandi 5. Keskkooli ja 1998. aastal Tartu Ülikoolis politoloogia eriala bakalaureuseõppe. 2000. aastal kaitses ta samas magistrikraadi.
Töökäik.
Aastatel 1999–2001 töötas Keit Kasemets Tallinna Ülikoolis lektori ja programmijuhina. Seejärel töötas ta aastatel 2001–2012 Riigikantseleis (aastatel 2001–2004 eurointegratsioonibüroos talituse juhina ja asejuhina, aastatel 2004–2006 Euroopa Liidu sekretariaadi juhina ja aastatel 2006–2012 oli Riigikantselei strateegiadirektorina). 
Aastatel 2012–2015 oli Keit Kasemets OECD territoriaalse arengu ja valitsemise direktoraadi SIGMA programmi asejuht ning strateegia ja reformide üksuse juht, vastutades Euroopa Liidu kandidaat- ja naabruspoliitika riikide riigivalitsemise arendamise eest.2016. aastal töötas ta Majandus- ja Kommunikatsiooniministeeriumis siseturu asekantslerina. 
Aastatel 2017–2022 oli Keit Kasemets Euroopa Komisjoni Eesti esinduse juht. 
2023. aasta aprillis asus ta tööle kliimaminister Kristen Michali nõunikuna. 21. juunist 2023 kuni 31. jaanuarini 2025 oli ta Kliimaministeeriumi kantsler. 
2024. aasta detsembris kaotas Riigikogu riigisekretäri ametikohalt juriidilise kõrghariduse nõude, et politoloogia haridusega Kasemets saaks sellele ametikohale asuda. Ta alustas tööd riigisekretärina 1. veebruaril 2025.
Kristi Mumm

Kristi Mumm (sündinud 8. jaanuaril 1986) on eesti õpetaja ja haridustegelane. Ta on Tartu Forseliuse Kooli õppejuht.
Haridus.
Mumm on lõpetanud Rakvere Gümnaasiumi. Ta on omandanud Tartu Ülikoolis 2008. aastal bakalaureusekraadi põhikoolis humanitaar- ja sotsiaalainete õpetamise erialal ja saanud 2011. aastal magistrikraadi kasvatusteadustes. 2012. aastast õpib samas koolis doktorantuuris. 
Töö ja ühiskondlik tegevus.
Enne õppejuhiks saamist oli Kristi Mumm Tartu Forseliuse Koolis eesti keele ja kirjanduse õpetaja. Koos kooli meeskonnaga on ta olnud 2015. aastast alates ahhaaliku koolimudeli looja ja juurutaja. Ahhaaliku koolimudeli loomisel on tehtud koostööd Tartu Ülikooli ja AHHAA Teaduskeskusega. Õppetöös on oluline süvitsi minek ja õpitu mõtestamine, samuti pööratakse suurt tähelepanu õpilaste enesejuhtimise ja õpioskuste õpetamise süsteemi arendamisele. Juba algklassides saab õppida erinevaid valikaineid, et õppijad saaksid end paremini tundma õppida. 
2013. aastal oli Kristi Mumm õpetajate auhinnagala "Eestimaa õpib ja tänab" üheks õhtujuhiks koos näitleja Tambet Tuisuga. 
2014. aastal vahetas ta pooleks päevaks töökohad haridus- ja teadusminister Jevgeni Ossinovskiga. Vahetuse eesmärgiks oli tutvuda ministri igapäevase tööga ja ministeeriumi seadusloomeprotsessidega. 
Alates 2025. aastast kuulub ta Targa Tuleviku Fondi nõukogusse.
Isiklikku.
Ta abikaasa on molekulaar- ja rakubioloogia doktorant ning Icosage Cell Factory OÜ insener Karl Mumm, neil on üks poeg. Kristi Mummi õde Karin Sirgmets on Rakvere Reaalkooli inglise keele õpetaja.
Esna Galerii

Esna Galerii on ajaloolise Esna raudteeasula endises kauplusehoones 2019. aasta kevadel avatud näituste ja kultuuriürituste toimumispaik.
Esna Galerii kuulub Lilian ja Martin Bristoli majapidamisse, milles on veel ka tekstiili- ja puutöökojad ning kuldtikandiateljee.
Ly Rootslane

Ly Rootslane (sündinud 31. jaanuaril 1971) on eesti proviisor. 
Haridus.
Ta lõpetas 1994. aastal Tartu Ülikooli arstiteaduskonna farmaatsia eriala ja 1997. aastal samast magistrikraadi ning lõpetas 2007. aastal haridusteaduskonna. Samas on ta ka märgitud, justkui oleks lõpetanud magistriõppe tööga "6. klasside õpilaste sporditreeningutes osalemise huvi".
Töö.
Ta on töötanud Ravimiameti arendusnõunikuna. Alates 2020. aastast on ta Eesti Proviisorapteekide Liidu juht.
Tiiu Männiste

Tiiu Männiste (sündinud 3. juunil 1959) on eesti kultuuriloolane.
Haridus.
Männiste kaitses doktoriväitekirja 2019. aastal Tartu ülikooli ühiskonnateaduste instituudis teemal "Elukestev õpe ühiskonna pöördeaegadel".
Töö.
Ta on Tartu ülikooli Viljandi kultuuriakadeemia kultuuriloo nooremlektor. Varem on ta olnud ka sama kooli täiendusõppetalituse juhataja ja humanitaarainete kateedri juhaja.
Isiklikku.
Tiiu Männistel on kaks tütart.
Siirius Sikka

Siirius Sikka (sündinud 26. augustil 1971 Abja külanõukogus) on eesti muusika- ja informaatikaõpetaja ning täiskasvanute koolitaja.
Haridus.
Siirius Sikka on lõpetanud Abja Gümnaasiumi ja 2005. aastal magistrikraadiga Tallinna Ülikooli informaatika instituudi. Tal on ka muusikaõpetaja ja koorijuhi kutse ja täiskasvanute koolitaja 7. tase kutse.
Töö ja ühiskondlik tegevus.
Eesti Vabaharidusliidu juhatuse liige/ volikogu liige perioodil 2019 - 2021. ETKA Andras täiskasvanuhariduse koordinaator ja koolitajate piirkondliku töötoa juht Viljandimaal. Ta on korraldanud ETV saate "Laulukarusselli" Viljandimaa vooru ning tema õpetatud lapsed on jõudnud ka selle saate finaali
Tunnustus.
2019 – Viljandimaa töötukassa aasta koostööpartner
Alphubel

Alphubel on mägi Šveitsi Penniini Alpides, paiknedes Valais' kantonis Zermatti ja Saasi orgude vahel. See on Allalini rühma osa, mis on Mischabeli rühma alamrühm, mis kulmineerub Domiga (4545 m). Alphubeli mäetipp koosneb suurest jääga kaetud platoost, mis on Fee liustiku osa selle idaküljel. Mäe läänekülg on kaljusem ja palju järsem. Sealt paistab Weingartensee.
Lähimad asulad on Täsch (Zermattist põhja pool) ja Saas-Fee.
Geograafia.
Alphubelist põhja pool on kõrgem Täschhorn, Mischabeli lõunapoolseim tipp, millest eraldab seda "Mischabeljochi sadul" (3847 m), samas kui lõuna pool asuv seljak on vähem silmatorkav, kulgedes "Alphubeljochi" (3771 m) kaudu Feechopfilr (3888 m) ja Allalinhornile. Kuigi maapind langeb järsult Mattertali orgu läänes, on idapool tasane ja naabritega võrreldes peaaegu lauge. Iseloomulikult tasane Alphubeli tipp on enamasti kaetud firniga ja sellel on peale põhitipu ka põhjapoolne tipp (4188 m), mis tõuseb vaevu tasase tipuala kohale.
Alphubelist lõikab silmapaistev jäävaba kivine seljak "Rotgrat" läänesuunas alla Täschi hütini ("Täschhütte", 2701 m), samas kui peamine põhja-lõunaseljak ja kirdesse kulgev nimetu seljak on suuresti jääga kaetud. Oma märkimisväärse kõrguse ja nõlvade suhteliselt väikese kalde tõttu on Alphubeli mäetipu alal mitu liustikku: mäetipust loodes ja läänes on Weingarteni liustik, mis on nüüdseks lagunenud kolmeks jäämassiks, ulatudes alla u. 3100 meetrini, mille ees on Weingarteni järv ("Weingartensee"). Kogu idakülje võtab enda alla piirkonna üks suuremaid liustikke Fee liustik, mille ulatus on üle mitme ruutkilomeetri ja jõuab ikka peaaegu orgu Saas-Fee lähedal. Mäetipu väikseim liustik, Alphubeli liustik, asub edelas.
Ronimisajalugu.
Esmatõusu mäele tegid 9. augustil 1860 Leslie Stephen ja Thomas Woodbine Hinchliff koos teejuhtide Melchior Andereggi ja Peter Perreniga, alustades Täschist ning kaguseljaku ja Alphubeljochi kaudu.
Marsruudid.
Alphubeli morfoloogia ja Saas-Fee funikulüüri lähedus teevad Alphubelist ühe suhteliselt kergemini ronitava neljatuhandelise Šveitsi Alpides. Sellele vaatamata on kõigil tõusudel kõrge mägireisi iseloom koos kõigi sellise tuuri tüüpiliste ohtudega.
Tavamarsruut viib "Berghaus Längfluest" (2867 m) Saas-Fee kohal üle tasase, kuid lõhedega Fee liustiku mäetippu. Tõus võtab 4-5 tundi.
Teine võimalus, mille baasiks on Saas-Fee, on kõrgetasemeline ekskursioon Mittelallalinist (3457 m), kuhu pääseb hõlpsasti Metro Alpini funikulüüriga. Sealt viib tõus, osaliselt üle kalju, "Feejochi" (3826 m), Feechopfi ja "Alphubeljochi" kaudu mäetippu (4 tundi).
Läänest viib tuntum marsruut Täschist Täschalpi ja Täschhütte kaudu ning siit üle Alphubeli liustiku Alphubeljochi kaudu üle peamise lõuna-kagu seljaku ("Eisnase") mäetippu. See marsruut võtab umbes 5 tundi.
Rimpfischhorn

Rimpfischhorn on mägi Šveitsi Penniini Alpides.
Esmatõusu mäele tegid 9. septembril 1859 Leslie Stephen ja Robert Living koos teejuhtide Melchior Andereggi ja Johann Zumtaugwaldiga. Nende retk toimus Fluh Alpist Rimpfischwänge kaudu.
Opočno

Opočno (saksa keeles "Opotschno") on linn Tšehhis Hradec Králové maakonnas Rychnov nad Kněžnou ringkonnas. Opočno asub Poola piirist 16 km kaugusel, Rychnov nad Kněžnoust umbes 16 km kirdes ja Hradec Královést ligikaudu 21 km idakirdes.
Opočno asub merepinnast 292 meetri kõrgusel.
Linna olulisim vaatamisväärsus on Opočno loss, mis on koos Opočno vanalinnaga alates 1. novembrist 1990 ajalooline linnakaitseala.
Annika Uudelepp

Annika Uudelepp (varem Annika Velthut; sündinud 14. märtsil 1978) on Eesti ametnik, riigivalitsemise ekspert.
Haridus.
Ta on lõpetanud 2003. aastal Tallinna Ülikooli haldusjuhtimise eriala magistriõppe ("cum laude") ja on alates 2008. aastast selle ülikooli doktorant. Ta on teinud teadustööd Oxfordi Ülikoolis.
Töö ja ühiskondlik tegevus.
Annika Uudelepp on töötanud Tallinna Ülikoolis. 
Alates 19. novembrist 2004 kuni 20. juunini 2008 oli ta Keskkonnaministeeriumi kantsler. Seejärel töötas ta 2015. aastani SA Poliitikauuringute Keskus PRAXIS juhatuse liikme ja riigivalitsemise eksperdina. Ta on tulundusühistu Tuleva asutaja.
Aastatel 2017–2021 töötas Annika Uudelepp OECD-s vanemnõunikuna ja nõustas Lääne-Balkani riikide valitsusi valitsemisreformide elluviimisel.
2022-2023 töötas ta Confido Healthcare Groupi terviseteenuste juhi ja juhatuse liikmena, 2024. aastast Tuleva juhatuse liikmena. 2025. aastast kuulub Uudelepp RMK nõukokku.
Liisa Past

Liisa Past (sündinud 1. mail 1980) on eesti ametnik, poliitika-, kommunikatsiooni- ja küberturbeekspert.
Haridus.
Liisa Past lõpetas Miina Härma gümnaasiumi 1999. aastal. Magistrikraadi kommunikatsiooni erialal sai ta 2012. aastal Tartu Ülikoolis. Ta on õppinud politoloogiat ka Norra Oslo Ülikoolis ja Columbia ülikooli Barnardi kolledžis.
Töö ja ühiskondlik tegevus.
Liisa Past on töötanud ajakirjanikuna ja kommunikatsioonistrateegina, Riigi Infosüsteemide juhtivanalüütikuna, olnud ametis NATO küberkaitsekeskuse juhtkonnas, USA Arizona osariigi McCaini instituudis, Riigikantselei julgeoleku ja riigikaitse koordinatsioonibüroos. Alates 2021. aasta kevadest töötas ta Siseministeeriumi infotehnoloogia- ja arenduskeskuse (SMIT) infoturbeosakonna juhina, alates 2022. aasta augustist Majandus- ja Kommunikatsiooniministeeriumi riikliku küberturvalisuse osakonna juhina. Ta on oma tegevuses keskendunud inimõiguste ja demokraatia kaitsele.
Siiri Liiva

Siiri Liiva (sündinud 7. mail 1983) on eesti ajakirjanik.
Haridus.
Ta lõpetas 2002. aastal Miina Härma gümnaasiumi. Bakalaureusekraadi riigiteadustes sai ta 2007. aastal Tartu Ülikoolis, 2017. aastal sai ajakirjanduse magistrikraadi Tallinna Ülikoolis. Ta on õppinud Lyoni II ülikooli politoloogia instituudis.
Töö.
Ta on töötanud Euroopa Noored Eesti büroo programmi konsultandina ja Valga MV noorsootöö peaspetsialistina, praktikandina NATO peakorteri rahvusvahelises sekretariaadis Brüsselis, ta on loonud Puka avatud noortekeskuse.
Ajakirjanikuna on ta töötanud Postimehes, 2021. aastal on Ärilehe toimetaja-reporter, samuti Tallinna 32. keskkooli ajakirjanduse õpetaja.
Tunnustus.
2010 – Aasta tegu: Noorsootöökeskus TANKLA loomine (eestvedajad Marek Mekk ja Siiri Liiva)
Uddalaka Aruni

Uddalaka Aruni (Sanskrit: उद्दालक आरुणि Uddālaka Āruṇi "m"; ka Uddalaka, Aruni, Uddalaka Aruni Gautama või Uddalaka Varuni) oli India kirjaliku ajaloo esimene filosoof. Ta tegutses u 8. saj eKr ja pärines Põhja-Indiast, Gangese oru loodeosast (Kuru, Panchala).
Uddalaka Arunit on mainitud paljudes veedade ajastu sanskritikeelsetes tekstides. Tema filosoofilised õpetused on kirjas "Šatapatha-braahmanas", Bṛhadāraṇyaka (jaotistes 3.7 ja 6.2), Chāndogya (CU 6.1-16 ja 5.3) ja Kaushitaki upanišadides (salmis 1.1). 
Chāndogya-upaniṣadis esitab Uddalaka Aruni küsimusi oma pojale Švetaketule tõeluse (või olemise) ja tõe kohta ning küsib, kas on midagi igavest ja muutumatut. Järgnevates vestlustes piiritleb Aruni aatmani (ehk isiku) õpetuse. Chāndogyas saabub Švetaketu koju pärast 24-aastast veedade õpinguid, uhke saadud teadmiste üle ja "peab end teadjaks". Isa aga kummutab tema enesega rahulolu, küsides temalt, kas ta sai juhiseid, "tänu millele muutub ennekuulmatu kuuldavaks, märkamatu märgatuks, tundmatu õpituks" (CU 6.3). Uddalaka Aruni õpetab seejärel poega: Alguses oli olemine ("sat"), mis tekitas kuumuse/soojuse, kuumus tekitas vee ja vesi toidu. Kõik olendid on valmistatud soojusest, veest ja toidust. 
Uddalaka Aruni kuulsaim õpilane oli Yajnavalkya.
Oleg Verhodanov

Oleg Vassiljevitš Verhodanov (vene keeles "Олег Васильевич Верходанов"; 17. märts 1965 Novgorod – 5. aprill 2020) oli vene astrofüüsik ja teaduse populariseerija. 
Tema peamised uurimisvaldkonnad olid raadioastronoomia, kosmoloogia ja kaugete raadiolainete allikate uurimine. 2002. aastast tegeles ta reliktkiirguse andmete analüüsiga.
Oleg Verhodanov lõpetas 1987. aastal Ždanovi-nimelise Leningradi Riikliku Ülikooli matemaatika-mehaanikateaduskonna. Suure osa oma elust elas ta Karatšai-Tšerkessia Zelentšukskaja rajoonis asuvas Nižni-Arhõzi asulas, kus töötas Venemaa Teaduste Akadeemia Astrofüüsika Eriobservatooriumis (viimati juhtivteadurina). 
1993. aastal kaitses Verhodanov väitekirja, mis käsitles raadiolainete allikate uurimismeetodeid 600-meetrisel raadioteleskoobil RATAN-600 (juhendaja akadeemik Juri Pariiski). Sai kandidaadikraadi. 2005. aastal kaitses ta Moskvas vaatlusliku raadioastronoomia alase väitekirja ja sai füüsika-matemaatikadoktori kraadi. 
Verhodanov töötas külalisteadurina 2004. aastal Aarhusi Ülikooli teoreetilise astrofüüsika keskuses ja Niels Bohri Instituudis ning 2005. aastal Imperial College Londonis.
Ta osales paljudes teaduse populariseerimise projektides, kus rääkis Universumi tekkimisest ja selle ehitusest, Peterburi planetaariumis pidas laiale publikule kosmoloogia teemal avalikke loenguid.
Oleg Verhodanov suri aprillis 2020 55-aastaselt müokardi infarkti tagajärjel.
Rotonda di San Tomè

Rotonda di San Tomè on 12. sajandi teisel poolel ehitatud romaani ümarkirik, mis asub Ülem-Itaalias Bergamo provintsis, Almenno San Bartolomeo väikelinnast umbes kilomeeter kagus.
Arhitektuur.
Välisseinad.
Kirik on harvaesineva ümara põhiplaaniga kivihoone, mille idaküljes on kandiline kooriruum ja selle otsas omakorda veidi kitsam poolringikujulise põhiplaaniga apsiid. Ehitatud Lombardia romaanika vormides, on see ümarehitis vertikaalselt jaotatud kolmeks erineva läbimõõduga osaks, mis annab kirikule kolmeastmelise kuju. Hoonel on ümarkaarsete astmikportaalidega sissepääsud läänes ja lõunas, lisaks pisike külgportaal kooriruumi lõunaseinas. Seinapind on liigendatud saledate turpadega, mida kroonivad väikesed kapiteelid, katuse servas on kaarfriis, muu horisontaalne liigendus puudub. Keskosa (valgmikuosa) välisseina liigendavad liseenid ning selles on kaks ristikujulist ning kaks ümarat akent, samuti piirab selle ülaserva ümarkaarfriis. Kõrgeima osa (laterna) seintes on neli saleda kesksambaga paarisakent.
Ümarkiriku idaseinas on nelinurkne kooriruum ja poolümar apsiid, mis on kaunistatud rikkalikumalt. Erinevalt lihtsatest hoone põhikehandi akendest (erandiks portaali kohal asuv lääneaken) on kolm kitsast apsiidiakent servistatud astmelise palestikuga. Kooriruumi ja apsiidi seinte ülaosas kulgeb mitte kaarfriis, vaid ristkaarfriis, mis kordub dekoorielemendina ka ümarkaares külgportaali sillusel. Ristkaarfriisi kohal on kaheastmeline konsoolidega karniis, mis veidi meenutab antiikset hammaslõiget.
Siseruum.
Ümarkiriku siseruumi ümbritsevad kaheksa võimsat monoliitset sammast, millele toetub ümarkaarne arkaad. Sammaste kõrguses ja materjalis võib märgata kergeid erinevusi, mida on kompenseeritud lisadetailidega. Ka sammaste kapiteelid on erineva kõrgusega ja erinevad teostuse kvaliteedilt. Kaks kitsast trepikäiku viivad empoorkorrusele, mille arkaadi kaheksa sammast on saledamad kui põhikorruse oma, kuid väikesi erinevusi leidub ka nende välimuses. Sissepoole kaarduvatest müüridest empoori arkaadi kohal moodustub liigendamata kuppellagi, mille keskele avaneb katuselatern.
Kairėnai

Kairėnai (poola keeles "Kojrany") on Vilniuse linnaosa, mis asub linna kirdeosas Antakalnise valla territooriumil. Kairėnai piirneb lõunas Galgiaiga, edelas Dvarčionysiga, loodes Baniškėsega ja põhjas Šilėnaiga.
Linnaossa jääb Vilniuse Ülikooli Botaanikaaed. Seal asub ka Kairėnai kalmistu (üks esimesi eraomandis kalmistuid Leedus). Linnaosa asub Kaira oja kaldal, lääneosa jääb Aukštagirise parkmetsa.
Kairėnai nime on esmamainitud XVI sajandil. Nimekuju järgi otsustades on tegemist leedu päritolu nimega ja tõenäoliselt isikunimest Kairi tuletatud kohanimega.
Arheoloogiliste andmete põhjal oli sealse linnamäe ala asustatud IV–VI sajandini. Linnaosa on kujunenud Kairėnai mõisa ümbruskonda. 1931. aastal oli mõisas 71 elanikku. 1933. aastal hakkas mõisa ruumides tegutsema psühhoneuroloogiahaigla. 1945. aastal rajati Kairėnaisse katoliku kabel. 1974. aastal leidis haigla uued ruumid, mõisakompleks läks aga Vilniuse Ülikooli valdusse ning sinna rajati botaanikaaed. Sealne kabel hävis 1982. aastal. Linnaosa on laienenud 1996. aastal Vilniusega liidetud Galgiai küla põhjapoolse osa ja Ližiškėse küla läänepoolse osa võrra.
Muinsuskaitse all on Kairėnai linnamägi, Kairėnai tumulused ja Kairėnai mõisakompleks.
Šilėnai

Šilėnai (poola keeles "Borowo") on Vilniuse linnaosa, mis asub linna kirdeosas Antakalnise valla territooriumil. Šilėnai piirneb edelas Kairėnaiga, läänes Gvazdikaiga, loodes Žemoji Veržuvaga, põhjas Vaguvaga ja kirdes Aukštoji Veržuvaga.
Linnaosa jääb Kairėnai metsa. Šilėnai on säilitanud oma külalise ilme.
Aastal 1905 oli tegemist Mickūnai valda jääva asulaga, mis kuulus Tyszkiewiczitele. Šilėnais oli toona 10 elanikku. Tsaariajal kandis piirkond vene keeles nimekujusid "Боровка" ja "Борово". Aastaks 1931 olid asulas 26 elanikku; kujunenud oli ka sellenimeline küla, kus oli 22 elanikku.
Kristi Lehto

Kristi Lehto (sündinud 12. juulil 1978) on eesti statistik.
Haridus.
Kristi Lehto on lõpetanud 1996. aastal August Kitzbergi nimelise Gümnaasiumi (hõbemedaliga). Ta kaitses 2003. aastal Tartu Ülikoolis magistritöö "Retrospektiivsetele korduvmõõtmistele tuginevad laste ja noorukite kasvumudelid". Ta on samas ülikoolis doktorant.
Töö ja ühiskondlik tegevus.
Ta on Statistikaameti juhtivmetoodik; varem on ta töötanud samas asutuses teistel ametikohtadel.
Isiklikku.
Ta osaleb Kuma loogika- ja sudokuvõistlustel, 2021. aastal tuli loogikavõistlustel kolmandaks. Mulgi uisumaratonil tuli 2016. aastal 92. kohale.
Ave Laas

Ave Laas (sündinud 24. märts 1982) on kodanikuaktivist ja teaduse populariseerija.
Ave Laas on olnud noorte robootikavõistluse Robotex tegevjuht, Eesti Vähihaigete Laste Vanemate Liidu projektijuht, heategevusliku võistluse Pardiralli projektijuht ja sihtasutuse Kelmiküla lapsed juhatuse liige. 
Ta on osalenud noorte ettevõtluskonkursi Ajujaht korraldamisel. Ta on ka kaugtööd propageeriva Targa Töö Ühingu juht.
Uhlířské Janovice

Uhlířské Janovice (saksa keeles "Kohljanowitz") on linn Tšehhis Kesk-Tšehhi maakonnas Kutná Hora ringkonnas. Uhlířské Janovice asub Výrovka jõe ääres, Kutná Horast umbes 16 km lääneedelas ja Praha kesklinnast ligikaudu 51 km kagus.
Uhlířské Janovice asub merepinnast 427 meetri kõrgusel.
Uhlířské Janovicet on esmamainitud 1352. aastal. Oletatakse, et asula on rajatud 13. sajandi keskpaiku. Alevi staatuse sai Uhlířské Janovice 1540. aastal ja linnaõigused 1739. aastal.
Eva-Maria Kangro

Eva-Maria Kangro (sündinud 27. mail 1980) on eesti psühholoog.
Haridus.
Ta lõpetas Tallinna Prantsuse Lütseumi 1998. aastal, alustas Tallinna Ülikoolis samal aastal psühholoogiaõpinguid ning kaitses 2011. aastal doktoritöö "Situatsioonitingimuste ja enesereflektsioonitaseme roll impulsiivsuse avaldumisel".
Töö ja ühiskondlik tegevus.
Alates 2008. aastast on Eva-Mariga Kangro Psience OÜ juhatuse liige, uuringuvaldkonna juht, aastatel 2011–2014 oli ta Tallinna Ülikooli psühholoogia instituudi teadur. Ta on muutuste juhtimise nõustaja ettevõttes Miltton, üks Eesti Motiveerivate Intervjueerimise Treenerite Assotsiatsiooni asutajatest, Eesti Mentorite Koja liige. 
Isiklikku.
Kangrol on kolm tütart.
Aletschhorn

Aletschhorn on mägi Šveitsi Alpides, Jungfrau-Aletschi piirkonnas, mis on kantud UNESCO maailmapärandi nimistusse. Mäe jalamil on Aletschi liustik.
Aletschhorn, Berni Alpide teiseks kõrgeim mägi Finsteraarhorni järel, on ainus kõrgematest tippudest, mis asub täielikult Valais' kantonis. See on aheliku kulminatsioonipunkt, mis kulgeb paralleelselt eraldava seljakuga ja mis ületab seda oma peamiste tippude kõrgusel. Seistes seega Berni Alpide peamise mäestiku ja Penniini Alpide vahel, jagab see Bietschhorni eelist, et ta asub enda ümber asuvate kõrgete tippude suhtes kesksel positsioonil. Sageli arvatakse, et Aletschhornil Alpide tippude panoraamvaadetest kõige ilusam.
Geograafia.
Põhjatiival asub Aletschfirn, mis on Aletschi liustiku osa. Edelas asub Oberaletschi liustik ja kagus asub Mittelaletschi liustik. Mõlemad on Massa jõe valgalas, mis saab alguse Aletschi liustikult ja jõuab Rhône'i jõkke. Selle kauge asukoht liustike keskel tähendab, et Aletschhorn on vaatamata oma kõrgusele harvemini külastatav ja vähem tuntud kui Jungfrau ja Eigeri tipud, mis asuvad umbes 10 km põhja pool.
Ronimisajalugu.
Aletschhornile roniti esmakordselt peaaegu 50 aastat pärast Jungfrau esmatõusu. Esmakordselt Jungfraule ronimisel kasutasid ronijad Aletschfirni baaslaagreid Aletschhorni jalamil.
Aletschhornile ronisid esmakordselt 1859. aastal Francis Fox Tuckett, J. J. Bennen, V. Tairraz ja Peter Bohren. Seltskond veetis öö mõnes kaljulõhes Mittel Aletschi liustiku kohal (mäe idaküljel) ning järgmisel hommikul, 18. juunil, alustas tõusu ja jõudis lumisele seljakule, mis ühendab Dreieckhorni peamise tipuga. Läbipääs piki seda seljakut nii varajasel aastaajal, enne kui lumi on hästi konsolideerunud, hõlmas teatavat riski ja 50° nurga all firninõlva, mis nõudis hoolt ja head sammulõikust. Kuid tippu jõuti ilma suuremate raskusteta. Nagu paljud teised mägironijad, võttis Tuckett kaasa baromeetri ja tegi teaduslikke tähelepanekuid. Ta märkis jäist temperatuuri ja väga tugevat tuult, mis tuiskas lund ja ähvardas ronijaid ümber lükata.
Pärast tippu jõudmist eraldus Tuckett Bennenist ja laskus koos Bohreni ja Tairraziga põhjakülje kaudu. Ta tahtis laskuda otse Lötschentali, kuid varsti pärast nende laskumise algust algas laviin otse mägironijate jalge all. Nad läksid ettevaatlikult tagasi ja laskusid Mittelaletschile.
Marika Saar (proviisor)

Marika Saar (sündinud 23. jaanuaril 1971) on eesti kliiniline proviisor.
Haridus.
Marika saar kaitses 2001. aastal magistritöö Tartu Ülikooli farmaatsia instituudis, kliinilise farmaatsia magistrikraadi 2012. aastal Strathclyde'i ülikoolis. Alates 2015. aastast on ta Tartu Ülikooli meditsiinivaldkonnas doktorantuuris.
Töö ja ühiskondlik tegevus.
Saar on töötanud Saare Apteegi proviisorina, Pärnu haigla apteegi juhatajana ja Tartu ülikooli kliinikumi proviisorina. Alates 2012. aastast on ta TÜ kliinikumi kliiniline proviisor, alates 2021. aastast Tartu Ülikoolis kliinilise farmaatsia nooremlektor.
Strahlhorn

Strahlhorn on mägi Šveitsi Penniini Alpides, paiknedes Valais' kantonis Saas-Feest lõunas ja Zermattist idas. See asub mäestikus, mis eraldab Mattertali ja Saastali ning asub umbes poolel teel Rimpfischhorni ja Schwarzberghorni vahel.
Šveitsis on kolm vähemtuntud sama nimega tippu (3027 m, 3194 m, 3200 m).
Smėlynė

Smėlynė (ka Gelvadiškis, poola keeles "Śmielinka" või "Szmelinka") on Vilniuse linnaosa, mis asub linna kirdeosas Antakalnise valla territooriumil. Smėlynė piirneb edelas Turniškėsega, lõunas Aukštagirisega, kagus Gvazdikaiga, idas Žemoji Veržuvaga, põhjas Veržuvaga ja läänes üle Nerise Staviškėsega.
Linnaosa asub Kaira oja kaldal Aukštagirise parkmetsa ja Kairėnai metsa vahel. Kirdesse jääb Veržuva hüdrograafiline kaitseala. Linnaosa on männimetsa rajatud aianduskooperatiivide piirkond. Nerise jõel on Kaira suudmes Gelvėdiškise ja Trivartė kärestik.
Varem oli Smėlynė kohal kaks asulat, Smėlynė ja Gelvadiškis. Smėlynė kohal asus XIX sajandi teisel poolel kõrts, kus 1866. aastal oli 18 elanikku (8 katoliiklast ja 10 juuti). Kõrts oli ka Gelvadiškise kohal. Tsaariajal kandis piirkond vene keeles nimekujusid "Смѣлина" ja "Смелинки". Aastal 1905 oli Smėlynė kohal Mickūnai valda jäävad asulad, neist Gelvadiškises oli 24 elanikku, kolmes Smėlynė asulas oli aga kokku 51 elanikku. 1931. aastal oli Gelvadiškises 40 elanikku, kõik Smėlynėd olid aga liidetud ühiseks Smėlynė asulaks, kus oli 32 elanikku.
Veržuva

Veržuva on Vilniuse linnaosa, mis asub linna kirdeosas Antakalnise valla territooriumil. Veržuva piirneb lõunas Smėlynėga, idas Žemoji Veržuvaga ja Vinciūniškėsega, kirdes Žemieji Karačiūnaiga, läänes üle Nerise Staviškėsega ja põhjas samal moel Ožkiniaiga.
Linnaosa asub samanimelise oja kaldal, Antaviliai metsa ja Kairėnai metsa vahel. Kagupoolsem osa jääb Veržuva hüdrograafilisele kaitsealale. Linnaossa jääb kaks aianduskooperatiivi.
XVIII sajandi teisel poolel rajati Veržuva alamjooksule suur majand. Aastal 1905 oli tegemist Mickūnai valda jäävad Tyszkiewiczitele kuuluva asulaga, kus oli 17 elanikku.
Marian Hooper Adams

Marian Hooper Adams (ka Clover Hooper Adams; 13. september 1843 Boston – 6. detsember 1885 Washington) oli Ameerika seltskonnadaam, Washingtoni kõrgseltskonna arvamusliider ja vilunud harrastusfotograaf.
Naine on olnud inspiratsiooniks mitme kirjandusteose kirjutamisel. Tema abikaasa oli kirjanik Henry Adams.
September 2021

September 2021, kroonika.
2021. aasta september algas kolmapäeval ja lõppes 30 ööpäeva pärast neljapäeval.
Bothrops jararacussu

Bothrops jararacussu on Lõuna-Ameerikas elutsev mürkmadu. Madu võib kasvada kuni 2,2 meetri pikkuseks.