Ludwig V (Baieri)

Ludwig V, hüüdnimega Brandenburglane (mai 1315 – 18. september 1361), Wittelsbachi dünastia liige, Brandenburgi mark]]krahv ja Baieri hertsog ning Tirooli krahv.
Ludwig valitses kui Ludwig I, Brandenburgi ja Lausitzi markkrahv aastatel 1323–1351 ja kui Ludwig V, Baieri hertsog ja Kärnteni hertsog 1347. aastast kuni oma surmani. 1342. aastast oli ta ka kaasvalitsev Tirooli krahv ja Görzi krahv abielu kaudu Meinhardiinist krahvinna Margaretega.
Perekonna ajalugu.
Ludwig oli Saksamaa kuninga Ludwig IV ja selle esimese naise Beatrycze Świdnicka vanem poeg. Tema isa, Baieri hertsog 1294. aastast, valiti kuningaks 1314. aastal, rivaalitsedes Habsburgist vastukuninga Friedrich Ilusaga. Ta pidi oma õigusi pikemas troonitülis kaitsma, võitis lõpuks Friedrichi vägesid 1322. aasta Mühldorfi lahingus ja sai 1328. aastal Saksa-Rooma keisrikrooni; küll mitte paavstilt, vaid Sciarra Colonna juhitud "Rooma rahvalt".
Brandenburgi markkrahv.
Pärast võitu Mühldorfis kasutas Saksa kuningas Ludwig IV juhust hõivata vürstita Brandenburgi markkrahvkond, kus viimane Askania valitseja Heinrich Laps 1320. aastal pärijateta suri. Eirates Heinrichi Askania sugulase Saksi-Wittenbergi hertsogi Rudolf I esitatud nõudeid, kes oli tema Habsburgist rivaali toetaja, määras ta oma vanema poja Ludwigi 1323. aastal markkrahviks. Olles alles alaealine, jäi ta Hennebergi krahvi Berthold VII hoolitsuse alla, kes tegutses kui Brandenburgi regent. Hertsog Rudolf I loobus 1324. aasta lõpul Brandenburgi valdustest, saades selle eest hüvitist.
Põhja-Saksamaal Wittelsbachide dünastia võimu edasiseks tugevdamiseks abiellus markkrahv Ludwig 1324. aastal Taani kuninga Christoffer II vanema tütre, printsess Margaretaga (1305–1340). Kuna lubatud kaasvara, 12 000 marka ehk 2,8 tonni hõbedat Taani kuningal polnud, panditi Ludwig I-le veimevaka katteks rida Taani valdustes Eestis asuvaid mõisaid. EhkkiTaani kuningas (1340–1375) Valdemar IV tunnistas 1340. aastal oma venna Otto poolt 1333. aasta kinnitust anda Eestimaa Saksa-Rooma keiser Ludwig IV pojale Brandenburgi markkrahvile Ludwig I-le kaasavaraks, Margrete (1305–1340) surma järel aga jäi kavandatud tehing Valdemar IV-Brandenburgi Ludwig I-Liivimaa ordu teostamata. Eestimaa müümine Saksa ordule teostus 1346. aastal.
Wittelsbachide võim ei pälvinud Brandenburgis kunagi suurt rahva toetust. Seoses praost Nikolaus von Bernau mõrvaga Berliini ja Cöllni kodanike poolt 1325. aastal karistati kaksiklinna paavsti interdiktiga. Seejärel tõstsid avalikud rahutused sajanditepikkuse Brandenburgi–Pommeri konflikti alates 1328. aastast taas üles. Pommeri hertsogkonna Pommeri hertsogid pidid pärast mitmeid lahinguid 1320. aastate lõpul ja 1330. aastate algul taanduma Uckermarki piirkonnast. 1330. aastal kuulutasid nad oma hertsogkonna paavsti lääniks, et vältida Brandenburgi nõudeid. 1338. aastal sõlmisid nad Wittelsbachi markkrahviga lõpuks rahu, kes loobus oma nõuetest ülemvõimule, kuid säilitas pärimisõiguse.
Saanud Brandenburgi vürstliku territooriumi lääniks, aitas Ludwig kaasa 1338. aasta Rhense deklaratsiooni koostamisele, rõhutades oma isa õigusi paavst Benedictus XII sekkumise vastu. 1340. aastal toetasid tema ja Holsteini krahv Johann III, Ludwigi naise Margareta venda Valdemar IV Taani troonile pääsemisel. Wittelsbachi dünastia säilitas head suhted Taani õukonnaga isegi pärast Margareta surma samal aastal.
Alates 1342. aastast viibis markkrahv Ludwig peamiselt Baieris ja Tiroolis. 10. veebruaril 1342 abiellus ta Tirooli krahvinna Margarethega ("Margarethe Maultasch"), et omandada selle valdused Wittelsbachi perekonnale; kuid krahvinna ei olnud veel lahutatud oma eelmisest abikaasast, Luksemburgi dünastia vürstist Johann Heinrichist. Aasta varem oli Margarethe oma abikaasa Tiroolist välja saatnud. Johann Heinrich oli Böömimaa kuninga Jan Pimeda poeg, kes oli 1310. aastal kukutanud Margarethe isa, Böömimaa kuninga Heinrichi. Kuigi keiser Ludwig IV kutsus õpetlased William Ockhami ja Marsiliuse Padovast kaitsma seda keskaja esimest "kodanikuabielu", heitis paavst Clemens VI paari kohe kirikust välja ja skandaal oli teada üle Euroopa. Kuigi Tirooli karistati paavsti interdiktiga ning Brixeni ja Trento piiskopid olid Ludwigi võimule kindlalt vastu, suutsid Wittelsbachid saavutada kohalike aadlike toetuse neile arvukalt privileege andes.
Baieri hertsog.
Kui tema isa 1347. aasta oktoobris suri, sai Ludwigist üheskoos tema viie vennaga Baieri hertsog, samuti Hollandi, Zeeland ja Hainaut' krahv. 12. septembril 1349 jaotati Baieri ja Wittelsbachide valdused Madalmaades: markkrahv Ludwig ning tema nooremad vennad Ludwig VI Roomlane ja Otto V Laisk said Ülem-Baieri; nende vennad Stephan II, Wilhelm I ja Albrecht I said Alam-Baieri, Hollandi ja Hainaut'.
Ikka veel põlualune markkrahv Ludwig ei saanud Saksamaa krooni taotleda ja tema partei üritas viia Wettinist Meißeni markkrahvi Friedrich II kuningatiitli vastuvõtmiseni, kuid viimane pidas oma hääletajaid ebakindlateks ja lükkas taotluse tagasi. Seejärel pidas Ludwig läbirääkimisi oma isa liitlase Inglismaa kuninga Edward III-ga, et konkureerida uue Luksemburgist kuninga Karl IV-ga, kes oli Margarethe abikaasa Johann Heinrichi vanem vend. Edward valiti tõepoolest 10. jaanuaril 1348 Lahnsteinis, kuid astus vaid neli kuud hiljem tagasi. Lõpuks valis Wittelsbachi partei krahv Günther von Schwarzburgi 1349. aastal vastukuningaks. Ludwig V seisis edukalt Karl IV vastas, isegi kui Günther von Schwarzburgi kuningavõim ebaõnnestus. Tal õnnestus kuni oma surmani kõik valdused Wittelsbachi dünastiale alles hoida. 
Esmalt tõrjus Ludwig edukalt tagasi Karl IV rünnaku Tirooli vastu 1347. aastal. Liidus Taani ja Pommeriga surus ta seejärel maha mässu aastatel 1348–1350, mille põhjustas "Vale-Waldemar", petis, kes teeskles olevat Brandenburgi markkrahv Waldemar, väites, et ta kuulutati palverännaku ajal pühale maale ekslikult surnuks. Tõenäoliselt Luksemburgist keisri Karl IV ja/või Askania dünastia Anhalti ja Saksi harude marionetina sai ta aastatel 1348–1350 markkrahvkonna ja võttis markkrahvi seisundi Karl IV ja Askanialaste sõjalisel toel. Wittelsbachid aeti minema enamikust Brandenburgist ning nad kontrollisid vaid "Neumarki" territooriumit ja ümberkaudseid alasid. Koos Taaniga olid Wittelsbachide poolel Pommeri hertsogid ja liit sai alguse juba 1350. aastal, kui konflikt lõppes Bautzeni lepinguga (16. veebruar): Ludwig jõudis lõpuks kokkuleppele Karl IV-ga, kes andis Wittelsbachi dünastiale Brandenburgi tagasi. Kodusõda põhjustas Brandenburgis tohutu laastamise.
Ludwig andis Brandenburgi 1351. aasta detsembris oma vendadele Ludwig VI ja Otto V, et võiks üksi Ülem-Baieri hertsogkonda valitseda. Ludwig ühendas seejärel Ülem-Baieri ja Tirooli halduse, asudes nii Münchenis kui ka Meranos. 1349. ja 1352. aastal andis ta välja kaks määrust katku tagajärgede leevendamiseks ja juutide taasasumiseks Ülem-Baierisse.
Ludwig VI Roomlane, Brandeburgi markkrahv aastatel 1351–1365, pidi taaskehtestama Wittelsbachi võimu Askanialaste vastuseisu üle, mille ta saavutas aastaks 1355. Selle protsessi käigus lahendati Brandenburgi-Pommeri piir Uckermarkis lõpuks 1354. aastal. 1356. aasta kuldbullaga said kuurvürsti tiitli ainult Wittelsbachi perekonna Pfalzi haru ja Ludwig VI Roomlane kui Brandenburgi markkrahv, mis põhjustas uue konflikti Ludwig V ja Karl IV vahel.
Hertsog Ludwig V säilitas head suhted oma Habsburgi sugulastega ja aitas 1352. aastal vahendada Austria hertsogi Albrecht II konflikte Šveitsi Konföderatsiooniga. Kui Ludwigi poeg Meinhard III abiellus 1359. aasta septembris hertsog Albrecht II tütre Austria Margarethega, vabastati paar kirikuvande alt Habsburgi perekonna toel. 
Ludwig suri ootamatult 1361. aasta septembris Müncheni lähedal Zornedingis, reisil Tiroolist Münchenisse. Tema järglaseks sai tema poeg Meinhard III, kes suri kaks aastat hiljem, pärast mida pärandas tema ema Margarethe oma Tirooli valduse Habsburgist Austria hertsogile Rudolf IV-le. Ludwig V on maetud Müncheni Frauenkirchesse.
Perekond ja lapsed.
Ludwig oli kaks korda abielus.