tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Vene Kirjandusring Tallinnas

Vene Kirjandusring Tallinnas (vene Литературная кружок в Ревеле; lühemalt: Kirjandusring) oli 1898–1940 Tallinnas töötanud vene kirjandushuvilisi jt kultuuritegelasi koondav ühendus.
Aastatel 1919–1933 juhtis ühenduse tegevust Aleksandr Peškov.
Ühenduse tegevuse kõrgperioodid oli 1920–1921 ja 1926–1929 (liikmeid 158). 
Aastal 1929 tegutses ühenduse juures "Чугунное кольцо" (Malmsõrmus), mille moodustasid noored luuletajad.
Jaroslavli eesti kunstnike kollektiiv

Jaroslavli eesti kunstnike kollektiiv oli Teise maailmasõja ajal Nõukogude Liidu valitsuse korraldusel 1942. aastal Jaroslavli kogunenud eestlastest kunstnike ja graafikute kogum. 
EK(b)P Keskkomitee otsusega määrati 25. aprillil 1942 kolmeliikmeline kunstnikke organiseeriv büroo, koosseisus Adamson-Eric, Aino Bach ja Richard Sagrits, sekretärina töötas Boris Lukats. Sama aasta juulis asutati maalijate ja graafikute ühisateljee, kus asusid tööle Priidu Aavik, Arnold Alas, Märt Bormeister, Karl Burman (noorem), Eduard Einmann, Alo Hoidre, Jaan Jensen, Ernst Kollom, Paul Luhtein, Evald Okas, Eugen Vaino, Hendrik Vitsur. Skulptorid Aleksander Kaasik, Enn Roos, Garibaldi Pommer ja Ferdi Sannamees asusid tööle Moskvas. 
Kollektiivi esimeseks ühiseks suurürituseks oli osalemine näitusel "Suur Isamaasõda", mis avati 7. novembril 1942 Moskvas. Näitusel osales 11 eesti kunstnikku 18 teosega. Järgmisel aastal osaleti Punaarmee 25. aastapäeva tähistaval näitusel "Rinne ja tagala" ja Lydia Koidula 100. sünniaastapäeva näitusel. Kollektiiv tegi õppesõidu Palehhi. Suurimaks ettevõtmiseks kujunes 1943. aastal Moskvas toimunud jüriöö ülestõusu 600. aastapäevale pühendatud näitus.
1943. aastal asutati mõnede kollektiivi liikmete eestvedamisel Eesti Nõukogude Kunstnike Liit.
Steve Reich

Steve Reich (õieti Stephen Michael Reich; sündinud 3. oktoobril 1936 New Yorgis) on Ameerika Ühendriikide helilooja, üks minimalistliku muusika pioneeridest.
Tema tuntumad teosed on näiteks "It's Gonna Rain", "Clapping Music", "Music for 18 Musicians", "Different Trains", "Music for Pieces of Wood", "Nagoya Marimbas", "City Life".
Säraküünal

Säraküünal on väike käeshoitav pürotehnilise ainega kaetud metallist traatvarras, mis põleb suhteliselt aeglaselt ja pillub laiali heledaid sädemeid.
Tavaliselt on metallist vardake umbes 20 cm pikk. Säraküünla valmistamiseks on varras kaetud paksu pürotehnilise aine massiga ja lastud siis kuivada. Varda üks ots on katmata, et sellest saaks käega kinni hoida. 
Säraküünal süüdatakse põleva ainega kaetud otsast ning vardal olev aine põleb järk-järgult suunaga varda käepoolse otsa poole kuni kogu aine on ära põlenud ja alles jääb metallist varras.
Säraküünlaid kasutatakse meelelahutuseks pidupäevadel, USA-s näiteks iseseisvuspäeval, Eestis ja Soomes põhiliselt jõulude ja aastavahetuse ajal.
Francesco De Piccoli

Francesco De Piccoli (sünniaeg ja -koht: 29. november 1937; Campalto,Veneetsia) on Itaalia endine poksija. Ta oli raskekaalus (üle 81 kg) Itaalia meister aastatel 1959 ja 1960. aastal.
De Piccoli võitis raskekaalus (üle 81 kg) 1960. aasta Rooma olümpiamängude poksivõistlustel kuldmedali ning tuli olümpiavõitjaks.
De Piccoli poksis detsembrist 1960 kuni detsembrini 1965 elukutselisena. Ta osales kokku 41 kohtumisel ning võitis neist 37 (neist 29 nokaudiga) ja kaotas 4 (need kõik nokaudiga) kohtumist.
Eesti Kunstifond

Eesti Kunstifond oli aastatel 1989–1996 Eesti Kunstnike Liidu juures tegutsenud majandusühendus. 
Ühenduse ajalugu ulatub aastasse 1940, mil loodi Eesti NSV Kunstnike Kooperatiiv. Aastal 1941 lõpetas see tegevuse. 1944. aastal asutati NSV Liidu Kunstifondi Eesti Vabariiklik Osakond (1958. aasta juunist Eesti NSV Kunstifond) , mille ülesanded kattusid endise Kooperatiivi omadega. 1946. aastal asutati NSVL Kunstifondi otsusega Eesti NSV Kunstifondi Tartu osakond.
Kunstifond tegeles nõukogude perioodil loominguliste komandeeringute organiseerimisega, rahaliste toetuste maksmise ning tellimuste vahendamisega. Kunstnike ja kunstiteadlaste aga samuti ka nende perekonnaliikmete materiaalse toetamise organiseermisega. Kohaliku osakonna liikmetele rahalise toetuse andmisega ajutise töövõimetuse korral, pensionitaotluste esitamisega. Kunstnikke varustati materjalide ja inventariga. Aidati parimate tarbekunstiteoste tööstuslikku tootmisesse viimisel. Kohalikes ateljeedes valminud teoste reklaami ja levitamisega. Ettevõtete, asutuste ja eraisikute tellimuste vahendamisega kunstnikele. 
Kunstifondi varade toel asutati Tallinna ja Tartu kunstikombinaadid Ars. 
Taasiseseisvunud Eesti Vabariigi ajal kunstifondi ülesanded ahenesid ja peamiselt tegeles see kinnisvara haldamise ja ateljeede vahendamisega. Pärast 1996. aasta Kunstifondi likvideerimisest läksid selle varad Eesti Kunstnike Liidule.
Eesti NSV Kunstifond

Eesti NSV Kunstifond oli Eesti NSV Kunstnike Liidu majandus- ja finantsorganisatsioon.
Kunstifond asutati 1943. aastal nõukogude tagalas pärast Eesti NSV Kunstnike Liidu asutamist viimase majandusorganisatsioonina ning kandis 1957. aastani nime NSV Liidu Kunstifondi Eesti Vabariiklik Osakond. Kunstifondi põhiülesandeiks oli kunstnike loominguliseks tööks vajaminevate materiaalsete tingimuste tagamine, loomingulisele tööle kaasaaitamine, kõrgel ideelisel ja kunstilisel tasemel olevate kunstitööde loomine ning rahva kultuuritaseme tõstmine.
Kunstifondi alluvuses oli neli iseseisvat ettevõtet: 
Kõik Kunstifondi süsteemid loodud kunstiväärtused realiseeriti ning tekkinud summade eest finantseeriti näituse- ja ostutegevust, kunstnike lepingulisi ja eksperimentaalseid töid ning graafika eksperimentaalateljee tööd. Kunstifondi kaudu said kunstnikud sotsiaalseid tagatisi (haigusraha, toetusraha) ning elamis- ja ateljeepindu. 
Kunstifondil oli salong-kauplusi üle Eesti, kus realiseeriti kombinaatide ateljeede toodangut. 1983. aastal avas Kunstifond samal eesmärgil Tallinnas Draakoni galerii. Fondil olid loomingulised baasid Lahemaal Altja lähedal ja Musta mere ääres.
Tordipõhi

Tordipõhi on küpsetis, mida kasutatakse keskse elemendina tordi valmistamisel.
Tordipõhi küpsetatakse ahjus magusast tainast vastavalt tulevase tordi kujule kas ümmarguses või nelinurkses vormis. Taina koostis varieerub vastavalt retseptile. Tordipõhja on võimalik osta ka poest valmiskujul.
Tordipõhi kaetakse soovitud katte ja lisanditega, näiteks martsipaniga, šokolaadiga, mahlatarretisega, vahukooretordi puhul vahukoorega. Tordipõhi võidakse lõigata ka kihtideks ja kihtide vahele panna täidist (moosi, kreemi jne).
Gheorghe Negrea

Gheorghe Negrea (21. aprill 1934; Sibiu – 2001; Bukarest) oli Rumeenia poksija. Ta oli kokku seitsmekordne Rumeenia meister aastatel 1955–1961.
Negrea sai poolraskekaalus (kuni 81 kg) 1956. aasta Melbourne'i olümpiamängude poksivõistlustel hõbemedali, kaotades finaalis kuldmedali- ja olümpiavõitjale James Boydile (USA). Ta osales poolraskekaalus (kuni 81 kg) 1960. aasta Rooma olümpiamängude poksivõistlustel, kuid kaotas veerandfinaalis hilisemale pronksmedalivõitjale Anthony Madiganile (Austraalia) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja ning 1964. aasta Tōkyō olümpiamängude poksivõistlustel, kuid kaotas 1. ringis hilisemale pronksmedalivõitjale Aleksei Kisseljovile (NSV Liit) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja.
Negrea võitis poolraskekaalus (kuni 81 kg) 12. Euroopa meistrivõistlustel (Praha, 1957) kuldmedali ja tuli Euroopa meistriks. Ta sai poolraskekaalus (kuni 81 kg) hõbemedali 13. Euroopa meistrivõistlustel (Luzern, 1959), kaotades finaalis kuldmedalivõitjale ja Euroopa meistrile Zbigniew Pietrzykowskile (Poola) ning 14. Euroopa meistrivõistlustel (Belgrad, 1961), kaotades finaalis kuldmedalivõitjale ja Euroopa meistrile Giulio Saraudile (Itaalia).
Oksana Romanenkova

Oksana Romanenkova (aastani 1992 Oksana Hutornaja; sündinud 1. novembril 1970 Tallinnas) on endine iluuisutaja ja praegune treener.
Aastal 1997 lõpetas ta Tallinna Tõnismäe Reaalkooli ja 2001. aastal kõrgkooli LEX rakendussotsioloogina.
Aastatel 1987, 1988, 1989, 1990 ja 1992 tuli ta Eesti meistriks naisüksiksõidus. 
Oksana Romanenkova omab iluuisutamistreeneri 4. kategooria kutsetaset. Tema käe all on teiste seas treeninud poeg Viktor Romanenkov.
Firenze Ülikool

Firenze Ülikool (itaalia keeles "Università degli Studi di Firenze") on kõrgem õppeasutus Itaalias Firenzes. Kool arenes välja Firenze vabariigi poolt 1321. aastal asutatud "Studium Generale"'st, kus õpetati tsiviil- ja kanoonilist õigust, "klassikalist" kirjandust ja meditsiini.
2004/2005 õppeaastal oli ülikoolis 12 teaduskonda ja 70 osakonda, 122 bakalaureuseõppe kursust ja 111 magistriõppe kursust. 
Teaduskonnad.
Ülikooli 12 teaduskonnas ollakse tegevad järgmistel aladel:
Vahukoor

Vahukoor on rasvarikas rõõsk koor, mis saadakse piimakoore standardiseerimisel ≥ 35% rasvasisalduseni ning saadud koore edasisel pastöörimisel või kõrgkuumutamisel. Eestis on müügil 35- ja 38-protsendise rasvasisaldusega vahukoor. Vahukooreks nimetatakse ka vahustatud rõõska koort. 
Üle 30% rasvasisaldusega koort on võimalik vahustada, sest selles olevad rasvamolekulid hoiavad kinni õhumulle. Piimataoliseks massiks seda vahustada ei saa. Kui koort vahustada liiga kaua, muutub vaht võiks ja petiks. Rasvasemast koorest (38%) saab püsivama vahu, kuid see pole nii õhuline. Väiksema rasvaprotsendiga (35%) vahukoorest saab küll õhulisema vahu, kuid selle omadused säilivad vähem aega. Alla 30% rasvasusega koort saab vahustada vaid koos lisaainetega.
Vahustamiseks võidakse kasutada visplit, purki, šeikerit, mikserit, köögikombaini.
Vahukoort maitsestatakse tihti suhkruga; sellele võidakse lisada ka muid maitseaineid, näiteks vanilli.
Vahukoort kasutatakse magustoitudes ja jookide, näiteks kohvi, kakao või piimakokteili lisandina.
Vahustatud vahukoort müüakse poes ka valmiskujul, näiteks dosaatoriga purgis rõhu all.
Chariton

Chariton [har'itoon] (vanakreeka keeles Χαρίτων, tuntud ka lisanimedega Aphrodisieus või Aphrodisios; täpne eluaeg ei ole teada) oli vanakreeka kirjanik, vanima täielikult säilinud kreeka romaani autor.
Chariton oli pärit Früügia linnast Aphrodisiasist, ent tema elust ei ole midagi teada. Ta kirjutas kaheksast osast koosneva teose "Chaireas ja Kallirhoe" (kreeka keeles "Τὰ περὶ Χαιρέαν και Καλλιῤῥόην"), mis on ilmselt vanim terviklikult säilinud vanakreeka romaan. Papüüruseleidude põhjal võis teos olla kirjutatud 1. sajandi lõpus või 2. sajandi alguses. Teos on säilinud ainult ühes käsikirjas, mis pärineb 13. sajandist. Selle tekst avaldati alles 18. sajandil.
Kuppel

Kuppel on arhitektuurielement, mis kujutab endast õõnsat kera või muu sarnase pöördkeha ülemist poolt. Kupliks nimetatakse ka mis tahes muud sarnase õõnsa ja ümara kujuga eset või rajatist, mis on tavaliselt mõeldud millegi katmiseks.
Utkuhiksalingmiutitut

Utkuhiksaliki murre (enda nimi "Utkuhiksalingmiutitut" ᐅᑦᑯᓯᒃᓴᓕᖕᒥᐅᑎᑐᑦ ) on Kanada Nunavutis räägitav Netsilingmiuti murde murrak.
Ars

ARS (täisnimega: Eesti NSV Kunstifondi Tallinna Kombinaat ARS) oli 1944. aasta detsembris rajatud Eesti NSV Kunstifondi allasutus.
Asutamise ajal kandis ühendus nime Tarbekunsti Keskus, aastast 1957 kandis nime Kunstitoodete Kombinaat ja aastast 1975 Eesti NSV Kunstifondi Tallinna Kombinaat Ars. 
Esimesel aastal töötas kombinaadis 400 inimest, neist 20 kunstnikku, tootmisse läksi 180 kavandit. 1974. aastaks oli kombinaadil keraamika-, nahkehistöö-, metallehistöö-, tekstiili-, dekoratiivkudumis-, kujundustöö- ja monumentaalkunstiateljee. Töötajate üldarv oli 735, nendest 95 kunstnikku. Tootmisse läks 1400 kavandit nii kombinaadis töötavate kui ka vabakunstnike loomingut.
Keraamikaateljee rajati 1948. aastal. Seal valmisid pisiplastika, aiavaasid, vaasid, kohviserviisid, kannud, kruusid jms. 1945. aastal rajatud nahkehistöö ateljees viljeldi eesti nahkehistööle omaseid klassikalisi tehnikaid nahavooli, nahalõiget ja -põletust. Sortimenti kuulusid karbid, karbikesed, rahataskud ja raamatuköited. Metallehistöö ateljees valmistati kuld- ja hõbeehteid, vasest kohvikanne, suveniire ning dekoratiivvorme. Tekstiili- ja dekoratiivkudumise ateljeed loodi koos 1945. aastal. Varsti moodustas kumbki eriharu oma ateljee. Tekstiiliateljees valmistati pearätte ja silmkoeesemeid, dekoratiivkudumise ateljees dekoratiivkangaid.
Kujundustöö ateljeele, tollasele Tarbekunsti Keskuse Dekoratiivkunsti Ateljeele, pani 1948. aastal aluse kunstnik Jaan Siirak. 
Aastal 1987 hakkasid Arsi kuuluvad ateljeed ettevõttest eralduma ja iseseisvuma. Esimesed kaks olid Ars-Juveel ja Ars Monumentaal.
Nüüd kuulub hoone Eesti Kunstnike Liidule ning tegutseb ARS Kunstilinnaku nime all.
Nattiliki inuiti keel

Nattiliki inuiti murrak (enda nimi "Nattiliŋmiutut" ᓇᑦᑎᓕᖕᒥᐅᑐᑦ ) on Kanada Nunavutis (Taloyoak ja Repulse Bay) räägitav Netsilingmiuti murde murrak.
Plácido Domingo

Plácido Domingo (sünninimi José Plácido Domingo Embil; sündinud 21. jaanuaril 1941) on hispaania laulja (tenor) ja dirigent.
Ta moodustas koos José Carrerase ja Luciano Pavarottiga kuulsa trio Kolm tenorit.
Kunst ja Kodu

Kunst ja Kodu oli almanahh, mis ilmus Eestis aastatel 1958–1990. Seda andis välja kirjastus Kunst. Almanahhi ilmus kokku 59 numbrit.
Kui almanahhi koostaja oli Leida Madisson (aastatel 1958–1971), siis käsitles see peamiselt kodukujundusteemasid. Andres Toltsi koostajaks olemise ajal (1974–1982) oli väljaande temaatika laiem, näiteks käsitleti ka kunstiteooriaid, kaasaegset kunsti ja eksperimentaalseid mõttevoole.
Nunatsiavummiutut

Nunatsiavuti keel (enda nimi "Inuttut, Inuttitut, Nunatsiavummiutut, Labradorimiutut") on Kanada Newfoundland ja Labradoris (Nunatsiavutis) räägitav Ida-Kanada inuiti keel. 
Laensõna.
Saksa laensõnades:
Jaak Jõekallas

Jaak Jõekallas (sündinud 4. mail 1969) on eesti ooperilaulja (tenor).
Haridus.
Ta on lõpetanud Tallinna 2. Keskkooli 1987. aastal, Georg Otsa nimelise Muusikakooli klassikalise laulu erialal (Henn Eeriku klassis) 1995. aastal ja Tallinna Pedagoogikaülikooli bibliograafia erialal. Täiendanud end aastatel 1995–1997 Virgilijus Noreika ja 2000–2003 Heidy Tamme juures.
Töökäik.
Alates 1990. aastast laulab ta Rahvusooperi Estonia ooperikooris, sealhulgas ka solistirolle. On teinud kaasa Tartu Vanemuise, Von Krahli Teatri ja Smithbridge Productioni lavastustes.
Aastatel 2007–2010 teinud ERR-is muusikateemalisi raadiosaateid, sealhulgas on ta Klassikaraadio saatesarja "Meloodia võluvõim" autor ja toimetaja koos Triin Ellaga ning 2013–2015 Vikerraadio saatesarja "Nostalgia" autor ja toimetaja koos Triin Ellaga.
Raamatute "Unustamatu Miliza Korjus" (2012), "Estoonlased maskiga ja maskita" (2017; koos Marvi Taggoga) ning "Kinostalgia" (2018) autor.
Kirjutanud portreelugusid filminäitlejatest ajakirjale Elu Lood.
Isiklikku.
Kogub filminäitlejate, ooperilauljate, poliitikute, sportlaste, kirjanike ja teiste tunnustatud inimeste autogrammidega fotosid.
Kogub ka filminäitlejate postkaarte (Verlag Ross, Picturegoer jt, sealhulgas ka endise Nõukogude Liidu väljaanded) ning filmiajakirju ja -raamatuid.
Huvitub Romanovite dünastiast ja ajaloost. Peab kodus mitut liiki loomi.
Sinine banaan

Sinine banaan ("Blue Banana", ka "Bluemerang", prantsuse keeles "Mégalopole européenne") on nimetus Kesk-Euroopa kõige tihedama asustusega piirkonna kohta, mis ulatub Inglismaalt üle Madalmaade ja Saksamaa Põhja-Itaaliani. Banaani või bumerangi kujuga alal on rohkesti suurlinnu ja kokku umbes 110 miljonit elanikku. Piirkonda on koondunud ka suur osa Euroopa majandusest ja rahandusest. Kontseptsiooni esitas Roger Brunet' juhitud rühm prantsuse geograafe 1989. aastal. Algul nimetasid nad vanadest kaubateedest läbitud tööstuspiirkonda Euroopa selgrooks ning sinine on teatavasti Euroopa sümbolvärv (ka olümpiarõngastes).Sinise banaani kujunemise põhjused on tingitud tööstuspiirkondade tekkimisest.
Kunst.ee

Kunst.ee on aastast 2000 neli korda aastas ilmuv Eesti kunsti- ja visuaalkultuuri ajakiri. Kvartaliajakiri on 1958–1996 ilmunud almanahhi Kunst järjepidevuse jätkaja, seega sisuliselt Eesti vanim kunstialane perioodikaväljaanne. Ajakirja kirjastab sihtasutus Kultuurileht ja ajakirja väljaandmist rahastab Kultuuriministeerium ning toetab ainsa sponsorina Eesti Kunstnike Liit. Ajakirja tulubaas moodustub ettetellimistest ja numbrite üksikmüügist. 
Aastatel 2000–2008 ilmus ajakiri neli korda aastas, aastast 2009 kaks korda aastas topelt- ehk koondnumbrina (see tähendab: nr 1–2 ja nr 3–4), aastast 2012 taas kvartaliajakirjana igas märtsis, juunis, septembris ja detsembris. Ajakirja kodulehel on alates 2009. aastast elektrooniliselt tasuta kättesaadavad nii kvartaliajakirja Kunst.ee kui ka almanahhi Kunst varasemad numbrid.
Aastatel 2000–2008 oli ajakirja peatoimetaja Heie Treier ja kujundaja Tõnu Kaalep. Alates 2009. aastast on ajakirja peatoimetaja Andreas Trossek ja kujundaja Margus Tamm.
Kivallirmiutun

Kivalliqi keel (enda nimi "Kivallirmiutun, Inuktitun", inuktituti "Kivallirmiutut") on Kanada Nunavutis räägitav Ida-Kanada inuiti keel. 
Rahvastik.
Rahvastik 2001 Nunavut:
Narva Kunstiühing

Narva Kunstiühing oli aastal 1929 Narvas asutatud kunstnike ühing. Ühingu lõid Voldemar Peil, Aleksander Normak ja Aldred Tuisu. Aastal 1940 lakkas ühing tegutsemast.
Aastail 1929–1934 korraldas ühing viis näitust.
Aivilingmiutut

Aiviliki keel (enda nimi "Aivilingmiutut, Inuktitut") on Kanada Nunavutis räägitav Ida-Kanada inuiti keel. 
Murded.
Aiviliki keel jaguneb kaks murdeks:
Rahvastik.
Rahvastik 2001 Nunavut:
Kunstiteaduslikke Uurimusi

Kunstiteaduslikke Uurimusi (inglise k. "Studies on Art and Architecture", saksa k. "Studien für Kunstwissenschaft") on Eesti Kunstiteadlaste ja Kuraatorite Ühingu välja antav teadusajakiri, mis sisaldab originaaluurimusi kunstiajaloo, -teooria ja visuaalkultuuri kohta, samuti avaldatakse kunstiteaduslike raamatute ja ürituste ülevaateid.
Ajakiri ilmub aastast 1976, ilmudes:
Väljaannet on eri aegadel koostanud ja toimetanud: Tiina Abel, Boris Bernstein, Mart-Ivo Eller, Jüri Hain, Karin Hallas, Ants Hein, Ants Juske, Juta Keevallik, Mai Levin, Mai Lumiste, Kersti Markus, Evi Pihlak, Heie Treier, Reet Varblane, Lehti Viiroja. 
Aastast 2003 on Kunstiteaduslikke Uurimusi eelretsenseeritav perioodiliselt ilmuv teadusajakiri.
Duilio Bianchini

Duilio Bianchini (14. veebruar 1922 Rimini – 12. märts 2002) oli Itaalia poksija.
Bianchini võitis kergekaalus (kuni 135 naela ehk 61,2 kg) 1942. aasta Euroopa meistrivõistlustel (Breslau, 1942) kuldmedali ja tuli Euroopa meistriks. 
Bianchini poksis oktoobrist 1951 kuni juunini 1956 elukutselisena. Ta pidas kokku 39 kohtumist, millest võitis 20 (neist 6 nokaudiga), kaotas 12 (neist 4 nokaudiga) ja viigistas 7 kohtumist.
Nunavimmiutitut

Nunaviki keel (enda nimi "Nunavimmiutitut" ᓄᓇᕕᒻᒥᐅᑎᑐᑦ ) on Kanada Nunavikis räägitav Ida-Kanada inuiti keel. 
Murded.
Nunaviki keel jaguneb neli (või kaks) murdeks:
Geograafia.
Nunavik: ᑰᑦᔪᐊᕌᐱᒃ (Kuujjuaraapik/Great Whale River), ᐅᒥᐅᔭᖅ (Umiujaq), ᐃᓄᑦᔪᐊᖅ (Inujjuaq/Inukjuak), ᐳᕕᕐᓂᑐᖅ (Puvirnituq), ᒣᓚᓯᒃᑯᑦ (Mailasikkut/Chisasibi), ᐊᑯᓕᕕᒃ (Akulivik), ᐃᕗᔨᕕᒃ (Ivujivik), ᓴᓪᓗᐃᑦ (Salluit), ᑲᖏᖅᓱᔪᐊᖅ (Kangiqsujuaq), ᖁᐊᖅᑕᖅ (Quaqtaq), ᑲᖏᕐᓱᒃ (Kangirsuk), ᐊᐅᐸᓗᒃ (Aupaluk), ᑕᓯᐅᔭᖅ (Tasiujaq), ᑰᑦᔪᐊᖅ (Kuujjuaq/Fort Chimo), ᑲᖏᖅᓱᐊᓗᑦᔪᐊᖅ (Kangiqsualujjuaq), ᑕᕐᐸᖓᔪᖅ (Tarpangajuq) ve ᑭᓪᓕᓂᖅ (Killiniq/Port Burwell). 
Nunavut: ᓴᓂᑭᓗᐊᖅ (Sanikiluaq) saar. Ka, 1953. Kõrge Arktika ümberpaigutamine ("High Arctic relocation"): Resolute ja Grise Fiord
Javier Fernández

Javier Fernández on mitme tuntud inimese nimi:
Javier Fernández (iluuisutaja)

Javier Fernández López (sündinud 15. aprillil 1991 Madridis) on Hispaania iluuisutaja, kes võistles meeste üksiksõidus.
Ta on kahekordne maailmameister ja seitsmekordne Euroopa meister iluuisutamises. Ühtlasi on Fernández esimene Hispaania sportlane, kes on tulnud iluuisutamises maailmameistriks.
Fernández on tulnud Euroopa meistriks aastatel 2013–2019. Maailmameistriks tuli ta esimest korda 2015. aasta maailmameistrivõistlustel Hiinas Shanghais.
2011. aastast treenis ta Brian Orseri juhendamisel Torontos Kanadas. 
2019. aastal lõpetas ta tippspordis võistlemise ja keskendus jääetendustele. 2021. aasta detsembris avas ta Madridis oma iluuisutamisakadeemia ning korraldab iluuisutamislaagreid ka Mehhikos ja Itaalias.
Michael McCullagh

Michael McCullagh (21. juuni 1922 – 30. märts 2001; London, Suurbritannia) oli Iirimaa poksija.
McCullagh osales kergekaalus (kuni 62 kg) 1948. aasta Londoni olümpiamängude poksivõistlustel, kuid kaotas veerandfinaalis hilisemale pronksmedalivõitjale Svend Vadile (Taani) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja. 
McCullagh võitis kergekaalus (kuni 135 naela ehk 61,2 kg) 8. Euroopa meistrivõistlustel (Oslo, 1949) kuldmedali ja tuli Euroopa meistriks.
Nunivaki tšupiki murre

Nunivaki tšupiki murre (tšupiki "Cugtun") on Alaskal Nunivaki saarel räägitav keskjupiki keele murre. 
Laensõnad.
Vene laensõnad (Vene Ameerika 1733 - 1867):
Freiburgi ülikool

Freiburgi Ülikool ("Albert-Ludwigs-Universität Freiburg") on ülikool Saksamaal Freiburgis. 
Ülikool on asutatud aastal 1457.
Pinneberg

Pinneberg on linn Saksamaal Schleswig-Holsteini liidumaal, Pinnebergi kreisi keskus.
Pinneberg asub Hamburgist 18 km loodes.
Elanike arv on 42 851 (31.12.2011).
Pinnebergis on raudteejaam, kus peatuvad paljud kohalikud rongid.
Pinnebergis asus aastail 1947–1949 Balti Ülikool.
Tševaki tšupiki murre

Tševaki tšupiki murre (tšupiki "Cugtun") on Alaskal Chevakis ja Hooper Bays räägitav keskjupiki keele murre. 
Laensõnad.
Vene laensõnad (Vene Ameerika 1733 - 1867):
Michael Ondaatje

Philip Michael Ondaatje (sündinud 12. septembril 1943 Colombos Sri Lankal) on Kanada proosakirjanik ja luuletaja.
Romaani "Inglise patsient" eest sai ta Bookeri auhinna. Selle teose põhjal tehtud samanimeline film võitis üheksa Oscarit.
Kesk-Siberi jupiki keel

Siberi jupiki keel (enda nimi "Yupigestun") on Venemaal Tšuktši poolsaarel ja Alaskal St. Lawrence saarel räägitav jupiki keel. 
Murded.
Siberi jupiki keel jaguneb neli murdeks:
Näited.
Venemaa: 
Alaska:
Naukani keel

Naukani jupiki keel (enda nimi "нывуӄаӷмит" [rahvas]) on Venemaal Tšuktši poolsaarel (Naukan /посёлок Наукан/ ja Dežnjov /посёлок Дежнёв/ küla) räägitav jupiki keel.
Sireniki keel

Sireniki jupiki keel (omakeelne nimetus "Uqeghllistun") oli Venemaal Tšuktši poolsaarel Sireniki (Сиӷы́ныӽ) külas räägitud jupiki keel. 
20. sajandi alguses rääkis sireniki keelt umbes 130 inimest, 1954. aastal umbes 30 ja 1988. aastal vaid neli inimest.
Viimane sireniki keelt emakeelena rääkija suri Sireniki külas 1997. aastal. Sireniki külas elavad eskimod räägivad tänapäeval Kesk-Siberi jupiki keelt.
Valik sõnu.
Ernst Umhauer

Ernst Umhauer (sündinud 2. detsembril 1989 Cherbourgis) on prantsuse näitleja, kes saavutas rahvusvahelise tuntuse osatäitmisega François Ozoni filmis "Kodus" (2012).
Umhaueri isapoolne suguvõsa põlvneb Alsace'ist, mis selgitab ka tema saksapärast perekonnanime. Eesnime Ernst andsid vanemad talle maalikunstnik Max Ernsti järgi. Ta sündis ja kasvas üles Cherbourgi linnas Manche'i departemangus.
Lõpetanud oma kodulinnas Marcel Cachini nimelise kolledži, jätkas ta õpinguid Jean-François Millet' nimelises lütseumis kino suunal, kuid lahkus koolist pärast teise kursuse kordama jäämist. Kolmel aastal võttis ta iganädalasi teatritunde Cherbourgi noorte kultuurimajas, kus tema juhendajaks oli Michel Beurton.
Umhaueri esimesed osatäitmised kinos jäävad 2005. aastasse, kuid neis filmides oli ta statist. 2009. aastal astus ta kahes telefilmis üles väikestes kõrvalosades.
Tema läbimurre kinomaailma toimus 2011. aastal, mil ta sai oma esimese märkimisväärse osatäitmise režissöör Raphaël Mathié lühifilmis "Le Cri". Samal aastal mängis Umhauer ka Dominik Molli täispikas filmis "Le Moine", kus tema kehastada oli noore noviitsi roll.
2012. aastal saavutas Umhauer rahvusvahelise tuntuse 16-aastase koolipoisi Claude Garcia rolliga filmilavastaja François Ozoni filmis "Kodus" ("Dans la maison"). Selle osatäitmise eest esitati ta Prantsusmaa filmiauhinna César nominendiks parima uue tulija kategoorias.
Kaasaegse Kunsti Eesti Keskus

Kaasaegse Kunsti Eesti Keskus (lühend KKEK; inglise "Estonian Centre For Contemporary Art", lühend "CCA", algse nimega Sorosi Kaasaegse Kunsti Eesti Keskus) on 1992. aastal Avatud Eesti Fondi loodud sihtasutus. See on vanim kaasaegse kunsti ekspertkeskus Eestis, mis tegeleb Eesti kunstnikele ja kunstiväljale võimaluste loomisega. KKEKi tegevust rahastab peamiselt Kultuuriministeerium.
KKEKi asutav juhataja perioodil 1992–2005 oli Sirje Helme. Aastatel 2005–2013 juhtis keskust Johannes Saar ning 2013. aastast Maria Arusoo.
Eesti paviljon Veneetsia biennaalil.
Kaasaegse Kunsti Eesti Keskus on Veneetsia biennaali Eesti paviljoni ametlik korraldaja olnud alates 1999. aastast ning sellest on saanud KKEKi üks olulisemaid ja laiahaardelisemaid projekte. Eesti paviljonis esindatud projekt valitakse välja avatud konkursil ning otsuse langetab rahvusvaheline žürii. Eesti riigil ei ole oma paviljonihoonet, mistõttu on näitus aegade jooksul asunud erinevates paikades üle Veneetsia linna.
KKEKi ajakiri.
KKEKi ajakiri oli 2022. aastani ilmuv veebiajakiri, mis andis ülevaate nädala kunstisündmustest ja mõnest päevakajalisest kunstiteemast. Ajakirja toimetasid Kaarin Kivirähk ja Marika Agu. 
Kaasaegse kunsti arhiiv.
Kaasaegse Kunsti Eesti Keskuses asub kultuuri- ja kunstiajalooliselt oluline arhiiv, mis annab põhjaliku ülevaate Eesti kunstielust alates 1990. aastate algusest. 
2020. aasta alguses avalikustus kaasaegsete kunstnike andmebaas. Seal sisalduvate kunstnike profiilidelt leiab spetsiaalselt andmebaasi jaoks koostatud biograafia, valiku olulisematest viimase aja näitustest ja teostest ning viited lisainfo saamiseks.
Soome-ugri rahvaste konsultatiivkomitee

Soome-ugri rahvaste rahvusvaheline konsultatiivkomitee on organ, mis koordineerib soome-ugri rahvaste maailmakongresse. Eestlasi esindab selles komitees MTÜ Fenno-Ugria Asutus.
Konsultatiivkomitee esimene istung toimus 1992. aastal Sõktõvkaris.
Konsultatiivkomitee peakorter asub Helsingis Soome-Vene Sõprusühingus.
Soome-ugri rahvaste maailmakongress

Soome-ugri rahvaste maailmakongress on soome-ugri ja samojeedi rahvaste esindusfoorum, mille tegevus tugineb 1992. aastal Sõktõvkaris vastu võetud maailma soome-ugri rahvaste koostöödeklaratsioonil. Maailmakongress on nende kodukorra järgi valitsustest ja parteidest sõltumatu.
Maailmakongressi täitevorgan on soome-ugri rahvaste konsultatiivkomitee, kelle kaudu on maailmakongress esindatud ka ÜRO inimõiguste komitee põlisrahvaste töörühmades.
Maailmakongressi eesmärke on arendada ja kaitsta soome-ugri rahvaste kultuure ja keeli ning edendada soome-ugri rahvaste omavahelist koostööd.
Šellak

Šellak ehk šellakpolituur on looduslikku päritolu kollane kuni pruun vaik.
Šellakit toodetakse emaste kilptäide abil. Kilptäid elavad India idaosas ja Tais ning on tuntud parasiitidena. Täide sekreet kaitseb haudeid.
Seda kasutavad puidu restauraatorid peamiselt mööbliesemete viimistlemisel. Šellakeid kasutatakse dražeeglasuurina farmaatsias, isoleervärvides, puidupoleerides, närimiskummis, tintides ja tuššides. Iseloomulik on hea kleepumisvõime. Šellak kaitseb puitu lagundava ultraviolettkiirguse eest. Seda pleegitakse värviliste lakkide tegemiseks. Šellakit kasutatakse ka näiteks kuldamisel vahekihtide moodustamiseks ja vase sisaldusega imitatsioonilehe kattelakina.
Šellak lahustub metanoolis, etanoolis ja atsetoonis.
Pikka aega värske õhu käes seistes muutub šellak kollakaks ning tumeneb, läheb rabedaks ja piiritusega pole enam võimalik seda nii kergesti lahustada.
Endel Vint

Endel Vint (perekonnanimi kuni 27. märtsini 1936 Vind; 9. juuli (vkj) / 22. juuli 1907 Lembevere, Suur-Konguta vald, Puhja kihelkond, Tartumaa – 11. jaanuar 1983 Tallinn) oli eesti majandusteadlane, põllumajandusökonomist.
Ta lõpetas 1931. aastal Tartu Ülikooli põllumajandusteaduskonna ning täiendas end aastatel 1931–1932 Soomes.
Ta oli aastatel 1932–1934 Eesti Põllumeeste Keskseltsi sekretär, 1935–1937 Põllutöökoja konsulent, 1937–1940 Ühistegevuskoja kooperatiivühisuste revident ja ühtlasi Tallinna Tehnikumis õpetaja.
Isiklikku.
Tema poeg oli Tõnis Vint ja on Toomas Vint, tütar on Maara Vint.
Acer Nethercott

Acer Gary Nethercott (28. november 1977 – 27. jaanuar 2013) oli inglise sõudja.
Acer Nethercott tuli roolijaga kaheksapaadil 2008. aasta suveolümpiamängudel hõbemedalile. 2007. aasta sõudmise maailmameistrivõistlustel tuli ta roolijaga kaheksapaadi koosseisus pronksile.
Acer Nethercott suri 35-aastaselt ajuvähki, mis tal avastati juba 2010. aastal.
Kirikulaul

Kirikulaul on vaimuliku muusika vorm, mis põhines katoliku kiriku kalendril ja liturgial.
Kristlikus muusikas on kõige vanemad kirikulaulud psalmoodia ja hümnoodia. Ühehäälse kirikulaulu klassikalised ettekandeviisid olid antifooniline ja responsoorne.
Lääne kirikumuusika sündi seostatakse sümboolselt püha Ambrosiusega, kes pani aluse Milano liturgiale. Milano liturgilist laulu nimetatakse alates 9. sajandist ambroosiuse lauluks (ehk Ambrosiuse lauluks).
Roomakatoliku kiriku ühehäälne liturgiline laul on gregooriuse laul (ehk Gregoriuse laul).
Kirikulaulu kolm laulmisstiili olid
Kristlik kirikulaul on seotud kaht liiki liturgiaga: tunnipalvuse ("officium") ja missaga.
9.–12. sajandil muutus kirikulaulu suuline traditsioon aegamisi kirjalikuks ja ilmus omapärane loomingumeetod troop – traditsiooniliste tekstide vaba laiendamine.
Eestikeelne nimetus.
Sõna "kirikulaul" tõi eesti keelde heliloojast keeleteadlane Karl August Hermann, kes aastate jooksul tutvustas oma muusikaalastes kirjutistes veel selliseidki uudissõnu nagu "helilooja", "heliredel", "üksiklaul", "keelpill", "löökpill", "avamäng", "metsasarv", "tiibklaver" jm.
Retsiteerimine

Retsiteerimine (ladina keeles "recitatio" 'ettelugemine'; inglise keeles "chanting") on teksti lugemine poollauldes, poolkõneldes rütmistatult, vaid mõnel noodil. Retsiteerimine on kasutusel paljudes vaimsetes ja religioossetes praktikates, liturgiates jm. palvete, mantrate, pühade tekstide jmt lugemisel. 
Ajalooliselt tagas oluliste tekstide järjepidev retsiteerimine nende säilimise enne üles kirjutamist. Paljud pühakirjad hoiti sellisel viisil alles läbi sajandite. 
Euroopa keskajal kujunes retsiteerimisest liturgiline muusika, mis omakorda sai aluseks tänapäeval tuntud klassikalisele muusikale.
Primaarelement

Primaarelement on keemiline vooluallikas, mis on ette nähtud ühekordseks (pidevaks või vaheaegadega) kasutamiseks. Seega ei saa primaarelemente laadida (nende elektrilaengut taastada), nagu see on võimalik sekundaarallikate ehk akude puhul. Primaarelementide hulka kuuluv leeliselement on teatavatel tingimustel küll laetav, ent selle laengu täiendamist nimetatakse siis elemendi värskendamiseks.
Primaarelemente liigitatakse nende elektroodide ja elektrolüüdi materjalide järgi. Elemendi nimetuses on üldiselt esikohal negatiivse elektroodi ‒ anoodi ‒ materjal.
Liigid.
Praegusajal on kasutusel järgmist tüüpi primaarelemendid:
Tsinksüsielement

Tsinksüsielement on primaarelement, mis on Leclanché elemendi edasiarendusena olnud 1980. aastateni laialt kasutusel mitmes suuruses silindriliste elementidena ja neist koostatud patareidena. Tsinksüsielementide asemel kasutatakse tänapäeval valdavalt leeliselemente nende oluliste eeliste tõttu. 
Elektrokeemilised reaktsioonid.
Elektrokeemiliselt on tsinksüsielement soolelektrolüüdiga tsink-mangaandioksiidelement, mille põhiosad on järgmised.
Tsinksüsielemendi tühjendamisel (sellest elektrivoolu tarbimisel) toimuvad järgmised reaktsioonid:
Üldreaktsioon (redoksreaktsioon) ammooniumkloriidelektrolüüdiga elemendis: Zn + 2MnO2 + 2NH4Cl → 2MnO(OH) + [Zn(NH3)2]Cl2.
Üldreaktsioon tsinkkloriidelektrolüüdiga elemendis: 4Zn + 8MnO2 + ZnCl2 + 9H2O → [ZnCl2*4ZnO*5H2O) + 8MnO(OH).
Leeliselement

Leeliselement ehk leelismangaanelement on praegusajal kõige laiemalt kasutatav primaarelement, millel on tsinksüsielemendi ees mitmeid eeliseid. 
Toodetakse peamiselt silindrilisi leeliselemente (vt primaarelement) ja nendest koostatud silindrilisi ja risttahukakujulisi patareisid. 
Ehitus.
Leeliselemendi positiivseks elektroodiks (katoodiks) on elementi ümbritsev teraskest ja sellega elektrilises ühenduses olev mangaandioksiid (MnO2). Negatiivse elektroodi (anoodi) moodustab elemendi keskel paiknev terastihvtist voolujuht ning seda ümbritsev tsinkpulbri ja leelismetalli kaaliumi hüdroksiidi (KOH) pasta. Elektroode eraldab ioone läbilaskvast kiudainest separaator, mis on samuti immutatud elektrolüüdina toimiva kaaliumhüdroksiidiga. Normaalsel kasutamisel gaasieraldus puudub, seepärast saab elemendid valmistada hermeetilistena. Lühise korral või ülemäära kõrgel temperatuuril hoiab elemendi lõhkemise ära kaitseventiil, mille kaudu gaas eraldub.
Elektrokeemilised reaktsioonid.
Elektrokeemiliselt on leeliselement leeliselektrolüüdiga tsink-mangaandioksiidelement.
Anoodil tsink oksüdeerub, loovutades elektrone (e−); seejuures moodustunud tsinkhüdroksiid Zn(OH)2 laguneb tsinkoksiidiks ZnO ja veeks H2O:
Zn + 2OH− → Zn(OH)2 + 2e−;
Zn(OH)2 → ZnO + H2O.
Katoodil toimub reduktsioonireaktsioon: 
2MnO2 + H2O + 2e− → Mn2O3 + 2OH−.
Redoksreaktsiooni üldvalem:
Zn + 2KOH + 2MnO2 + 2e− → 2e− + ZnO + 2KOH + Mn2O3.
Seega elemendi kasutamisel leeliselektrolüüti KOH peaaegu ei kulu, nii et seda võib elemendis olla vähesel hulgal ja vastavalt saab suurendada mangaandioksiidi kogust.
Tsinkõhkelement

Tsinkõhkelement on leeliselemendi eriliik, milles oksüdeeritakse tsink õhuhapnikuga leeliselises elektrolüüdis oksiidiks või hüdroksiidiks. Tsinkõhkelementide energiatihedus (erienergia) on oluliselt suurem kui teistel primaarelementidel. 
Tsinkõhkelemente kasutatakse nööpelementide kujul kuuldeaparaatides. Nende kasutusele võtmisel eemaldatakse värviline kleeps kesta põhjas olevalt õhuavalt; seejärel on element ette nähtud ära kasutada mõne nädala jooksul. Olenevalt tüübist ja tootjast hakkab element nimipingel voolu andma mõni sekund kuni mõni minut pärast aktiveerimist (kleepsu eemaldamist). Isetühjenemise tõttu väheneb aktiveeritud elemendi laeng ka kasutqmatult võrdlemisis kiiresti. Suletuna säilib laeng mitu aastat. (isetühjenemine 3–5 % aastas).
Tühjenemisreaktsioonid.
Tsinkõhkelemendis oksüdeeritakse tsink õhuhapnikuga leeliselises elektrolüüdis oksiidiks või hüdroksiidiks ja seejuures vabaneb elektrokeemiliselt energia, mida saab elektrivooluna kasutada. Toimuvad järgmised reaktsioonid:
Tüübitähised ja põhiandmed.
Kõige levinumad tüübid on 13 (kleeps oranž), 312 (pruun) ja 10 (kollane). Neid kasutatakse kõrvatagustes (BTE, "behind the ear") ja kõrvasisestes (ITE, "in the ear") aparaatides. Tüüpi 675 (sinine) kasutatakse suure jõudlusega) BTE aparaatides ja sisekõrvaimplantaatides ("cochlear implant"). Üha enam kasutatakse tüüpi 5 (punane) eriti väikestes kuulmekäiguaparaatides (ITC, "in the canal") ja kuulmekanaliaparaatides (CiC, "completely in the canal").
Liitiumelement

Liitiumelement on primaarelement, mille negatiivse elektroodi (anoodi) aktiivaineks on liitium; sellele on juhtivuse suurendamiseks lisatud grafiiti ja muid lisandeid. Liitiumi kasutatakse selle suure elektrokeemilise aktiivsuse pärast. Positiivne elektrood võib olla sõltuvalt elemendi tüübist mitmesugusest suure oksüdatsioonivõimega materjalist, millele vastavalt on liitiumelemendi pinge 1,5–3,5 V. Kuna liitium reageerib aktiivselt veega (isegi niiske õhuga), saab elektrolüüdina kasutata ainult veevabu lahuseid või tahkiseid (tahkeid aineid).
Omadused.
Liitiumelementidel on suur erienergia (energiatihedus mahu- või massiühiku kohta), kõrge püsiv pinge ja kasutatavus ka eriti madalatel temperatuuridel. Hea hermeetilisuse tõttu toimub isetühjenemine väga aeglaselt: 10-aastase säilitamise järel on alles 80–90% laengust. 
Tüübid ja kasutusalad.
Toodetakse mitmesugust tüüpi liitiumelemente sõltuvalt katoodi ja elektrolüüdi materjalist. Kõige rohkem kasutatakse liitium-mangaandioksiidelemente. Liitiumelemente valmistatakse erinevas suuruses elementide ja patareidena. Tuntuimad on õhukesed kettakujulised elemendid.
Hõbeoksiidelement

Hõbeoksiidelement ehk tsink-hõbeoksiidelement on leeliselektrolüüdiga primaarelement, mille negatiivne elektrood koosneb tsingipulbrist ja positiivne elektrood hõbeoksiidist Ag2O.
Elemendi tühjendamisel oksüdeerub tsink tsinkoksiidiks:
Zn + 2(OH)‒ → ZnO + H2 O + 2e‒ .
Hõbeoksiid redutseerub puhtaks hõbedaks:
Ag2 O + H2 O + 2e‒ → 2Ag + 2(OH) ‒ .
Hõbeda kalliduse tõttu toodetakse hõbeoksiidelemente väikeste nööpelementidena kasutamiseks peamiselt käekellades. Elemendi energiatihedus on suurem kui teistel primaarelementidel ‒ kuni 500 Wh/dm3. Pinge püsib kasutamisel kuni tühjenemiseni peaaegu muutumatuna väärtusel 1,5‒1,55 volti. Hermeetilises pakendis säilivad elemendid kuni 5 aastat.
Nööpelement

Nööpelement ehk nööppatarei on väike silindriline keemiline vooluallikas, mille kõrgus on läbimõõdust väiksem. Nööpelemente hakati kõigepealt kasutama käekellades, seepärast tuntakse neid ka kellapatareidena.
Nööpelementide süsteemitähised.
Nööpelementidena toodetakse leelis-, hõbeoksiid-, liitium- ja tsinkõhkelemente.
Leeliselementide andmed ja tüübitähised eri tootjail.
Elemendi nimipinge on 1,5 V.
Hõbedioksiidelementide andmed ja tüübitähised eri tootjail.
Elemendi nimipinge on 1,55 V. Suure sisetakistusega elemendid on mõeldud kasutamiseks väikese ühtlase voolutarbega seadmeis. Väikese sisetakistusega elemente on soovitatav kasutada suurema ja ebaühtlase koormuse korral (näiteks valgustuse ja helisignaaliga kellas).
Liitiumelementide andmed.
Elemendi nimipinge on 3,0 V. Numbrid tüübitähises väljendavad elemendi läbimõõtu ja kõrgust.
Sekundaarelement

Sekundaarelement on korduvalt laetav keemiline vooluallikas. Laadimisel muundub elektrienergia elemendis keemiliseks energiaks ja element on taas kasutatav elektrienergia allikana.
Terminitest.
Terminit sekundaarelement kasutatakse peamiselt keemiliste vooluallikate üldisel liigitamisel primaarelementideks ja sekundaarelementideks. Sekundaarelementide ja neist koostatud patareide üldkasutatav nimetus on aku. Seega võib aku tähendada
Sekundaarelementide elektroode nimetatakse mõnikord katoodiks ja anoodiks; siis aga peab olema selge, kas kirjeldatakse tühjendus- või laadimisprotsessi. Kui primaarelemendi (galvaanielemendi) puhul on alati positiivne (+) elektrood katood ja negatiivne (‒) elektrood anood, siis aku puhul on see nii vaid tühjendamisel. Aku laadimisel toimib positiivne elektrood anoodina ja negatiivne elektrood katoodina.
Liigid.
Sekundaarelemente liigitatakse peamiselt elektroodide materjali järgi. Levinuimad liigid on
Väheinformatiivne on liigitamine elektrolüüdi järgi happeakudeks ja leelisakudeks, sest ainsa happeakuna on tuntud pliiaku, kõigis teistes praegusaegsetes akutüüpides kasutatakse leelis- ja soolelektrolüüte ning ioonvedelikke.
Lignotselluloos

Lignotselluloos on taimne biomass, mis koosneb põhiliselt tselluloosist, hemitselluloosist ja ligniinist.
Taimedele annavad tugevuse rakukestad, mille põhikoostisosad on polümeersed süsivesikud (biopolüsahhariidid nagu tselluloos ja hemitselluloos) ning nendega seondunud hüdrofoobne polümeer ligniin. Nimetatud kolm biopolümeeri – tselluloos, ligniin ja hemitselluloos – moodustavad põhimassi Maal levinud taimsest materjalist, vastavalt keskmiselt 33, 30 ja 20 protsenti biomassist. Puidus on nende sisaldus vastavalt 40–50%, 20–30% ja 20–30%.
Lignotselluloos biomass jagatakse nelja põhikategooriasse: põllumajandusjäägid (õled), energiataimed (pajuvõsa), puidujäägid (saepuru) ja vanapaber. Puitumine on polüsahhariidide ja ligniini ladestumine taime raku seintesse, mille tulemusena muutub taime vars jäigaks.
Lignotselluloosse biomassi kolm põhikomponenti interakteeruvad üksteisega ja seetõttu on selle biomassi struktuur ensümaatilisele hüdrolüüsile vastupidav. Samas on ka lignotselluloos biolagunev ja seda lagunemist (sobivates tingimustes toimuvat ensümaatilist hüdrolüüsi) teostavad looduses bakterid ja seened. Lignotselluloos on perspektiivne lähtematerjal bioetanooli või biobutanooli tootmiseks, kuid senised eeltöötlus- ja fermentatsioonitehnoloogiad on küllalt kulukad.
Nicholas Winton

Sir Nicholas George Winton (19. mail 1909 Hampstead, London – 1. juuli 2015 Slough, Berkshire'i krahvkond) oli briti filantroop, kes organiseeris Teise maailmasõja eelõhtul 669 peamiselt juudi päritolu lapse päästmise Natsi-Saksamaa poolt okupeeritud Tšehhoslovakkiast. Winton leidis neile kasuvanemad ja uued kodud ning korraldas laste transpordi Inglismaale. Suurbritannia ajakirjandus nimetas ta aastaid hiljem selle eest "Briti Schindleriks". Kümned tuhanded Tšehhoslovakkiasse sõja jalgu jäänud lapsed ja nende vanemad langesid holokausti ohvriks.
1.–4. septembrini 2009 sõitis Prahast erirong Londonisse, märkimaks alanud sõja tõttu ära jäänud viimase lähetuse 70. aastapäeva. Nn Wintoni rongiga sõitsid seni elus olevad "Wintoni lapsed", kes kohtusid ka oma elupäästjaga. Praha keskvaksali juures avati eelnevalt mälestusmärk, millel on noor Nick Winton koos laste ja reisikohvriga.
Soome-Ugri Kirjanduste Assotsiatsioon

Soome-Ugri Kirjanduste Assotsiatsioon on aastal 1993 Egeris (Ungari) asutatud ühendus, mis ühendab soome-ugri rahvaste kirjanikke, kirjandusteadlasi ja tõlkijaid.
Assotsiatsioon korraldab soome-ugri rahvaste kirjanike kongresse, mis enamasti käsitlevad mingit kindlat temaatikat. Näiteks 10. kongressi teema oli "noor kirjandus ja soome-ugri kirjanduste tulevik". 24.–25. augustil 2017 Tartus toimunud XIV Soome-ugri kirjanike kongressi teema oli "ajalugu kirjanduses".
Aastatel 1993–1996 oli assotsiatsiooni juhataja Peter Domokos, aastast 1996 Arvo Valton.
Ktesibios

Ktesibios (ka Ctesibius ja Tesibius) oli leiutaja ja matemaatik, kes elas hellenistliku Egiptuse Aleksandrias. Tema tegevusaastad olid 285–222 eKr.
Elu.
Tema elust pole peaaegu mitte midagi täpselt teada, kuid Ktesibiost kui leiutajat ja matemaatikut olevat maininud Vitruvius, Athanaeus, Philo Bütsantsist ja Heron Aleksandriast. On teada, et Ktesibios juhatas Aleksandria muuseumi. Diogenes Laertiuse järgi oli Ktesibios väga vaene. 
Leiutised.
Ktesibios oli esimene, kes uuris surutud õhu jõu mõju pumpadele. Ta kirjutas traktaate pneumaatika, hüdraulika ja surutud õhu kohta. 
Athenaios, Vitruvius ja Plinius pidasid Ktesibiost "hydraulis"'e ehk vesioreli leiutajaks 250 eKr paiku; vesiorel oli omakorda tänapäevase oreli eelkäija. Samuti olevat Ktesibios leiutanud vesikella ("clepsydra").
Soome-ugri rahvaste folkloorifestival

Soome-ugri rahvaste folkloorifestival on kultuuriüritus, kus soome-ugri rahvad tutvustavad oma kultuuri. See on soome-ugri rahvaste suurim kultuuriüritus.
VI soome-ugri rahvaste folkloorifestival toimus 1997. aastal Eestis ja seda korraldas Eesti Fenno-Ugria Asutus.
Majoolika

Majoolika on araabia päritolu keraamikatehnika.
Terrakotast nõud kastetakse tinaühendeid sisaldavasse glasuuri ning dekoreeritakse maalingute ja ornamentidega. Tulemuseks on kergelt pärlendav, valge või hiljem sinakas-roheka alusglasuuriga veekindel tarbeese. 
Majoolika on saanud nime Mallorca saare järgi, kuna 13. sajandi itaallased pidasid seda ekslikult majoolika sünnikoduks. Tegelikult leiutasid selle keraamikatehnika 6. sajandil araablased ning Mallorca oli üks neist sadamatest, kust toodangut Euroopasse toodi. Majoolikas kaunistati ajalooliselt vaagnaid, taldrikuid, kanne apteeginõusid, seina- ja põrandaplaate jne. 
Eriti kuulsad ja imetletud on Valencia 13.-14. sajandi lüsterglasuuridega kaetud esemed. Mauride loodut eeskujuks võttes arendasid itaallased 15.-16. sajandil välja omapärase Itaalia majoolika tehnika. Kuulsate keskustena kujunesid välja Faenza, Firenze, Durante, Casteldurante, Veneetsia, Gubbio, Urbino ja Siena linn. Dekooris kasutati taimornamentikat, loomamotiivide ja arabeske, tihti koos nimede, sümbolite ja väljamõeldud vappidega, aga ka portreedega. Teine suund oli ajaloo- ja piiblisündmuste kujutamine. Nn "istario"'d pandi välja maja puhvetkapil kõrvuti hõbenõude ja portselaniga.
Willem Schagen

Willem Schagen (eesnimi ka Willy; 14. november 1925 Amsterdam – 25. mai 2012 Amsterdam) oli Hollandi poksija.
Schagen sai poolraskekaalus (kuni 80 kg) 8. Euroopa meistrivõistlustel (Oslo, 1949) pronksmedali. Ta kaotas poolfinaalis hilisemale hõbemedalivõitjale Ota Rademacherile (Tšehhoslovakkia), kuid sai medali kohtunikekogu otsusega (toona valiti poolfinaalis kaotanutest üks pronksmedalisaaja).
Schagen poksis oktoobrist 1952 kuni juulini 1959 elukutselisena. Ta osales kokku 48 kohtumisel ning võitis neist 24 (neist 14 nokaudiga), kaotas 20 (neist 14 nokaudiga) ja viigistas 4 kohtumist. Ta oli poolraskekaalus (kuni 175 naela ehk 79,4 kg) elukutseliste Hollandi meister aastatel 1950–1953.
Keila mõis

Keila mõis (saksa keeles "Kegel") oli mõis Keila kihelkonnas Harjumaal. Tänapäevase haldusjaotuse järgi jääb kunagine mõisa peahoone Keila linna territooriumile Harju maakonnas. Mõisa piiritusetehase varemete asukoht jääb Valingu külla.
Ajalugu.
Mõis rajati Kegelite suguvõsa poolt Keila jõe saarele ning sinna kuulusid esialgu 3–4 kiviseinte või -vundamendiga hoonet. Aastal 1433 ostis mõisa Liivimaa ordu, mille eestvõtmisel alustati 1470. aastatel mõisa eluhoone Tallinna komtuurkonna väikelinnuseks ümberehitamist. 
17. sajandil eraomandusse läinud mõisa omanike hulka kuulusid Jost Dunte (alates 1630), Philipp Scheiding (1644), Otto Scheiding (1664), Otto Konstantin von Uexküll (1726), Hinrich Erich von Wolffenschildt (1760), Karl Reinhold von Koskull (1772), Karl von Huene (1802), Peter August Friedrich von Koskull (1805), Berend Friedrich Reinhold von Meyendorff (1816), Jakob Johann von Ramm (1834), Georg Otto Wilhelm von Meyendorff (1839), Gottlieb Magnus Friedrich von Meyendorff (1879), Natalie von Uexküll (1893), Woldemar Karl Heinrich Alexander von Uexküll (1896), Kurt Konstantin Ernst von Fersen (1906), Nikolai von Wrangell (1916), Jaan Muni ja Ado Mäeberg (1917), Alfred Kalm (1917).
1917. aastal ostis Keila mõisa Eesti ärimees Alfred Kalm. 1919. aasta maareformiga riigistati kõik mõisad ja mõisamaadest tuli loobuda ka A. Kalmul. Kuna ta soovis siiski mõisa omanikuks jääda, tuli tal Eesti riigilt mõis uuesti välja osta. 1926. aastal müüs Alfred Kalm Keila mõisa riigile tagasi. 1929-1947 töötas peahoones põllutöökool. 
Pärast Eesti Vabariigi iseseisvuse taastamist omandas Alfred Kalmu tütrepoeg Arne Kalm mõisa uuesti, kuid loovutas selle hiljem Eesti Kultuuriministeeriumile. Tänapäeval tegutseb mõisa peahoones Harjumaa Muuseum.
Hoonestus.
Vene väed põletasid ordumõisa hoonestuse maha Liivi sõja ajal 1560. aastal, kuid see taastati Rootsi ajal. 
Tugevaid kahjustusi sai linnusehoone Põhjasõja ajal (u 1710) ning jäeti maha 1750. aastatel. Üksikuid linnuseruume kasutati keldritena kuni 19. sajandini. Seejärel linnuse varemed unustati ja kaevati välja alles 1976. aastal.
Kindlustatud hoone kõrvale rajati juba Rootsi ajal väike kivist härrastemaja, mille asemele ehitati 1802. aasta paiku uus peahoone, mis jäi arhitektuuriliselt ümbruskonna mõisate (nt Ohtu, Vääna, Saue) peahoonetega võrreldes tagasihoidlikumaks. 
Majandustegevus.
Keskajal oli Keila mõis lähipiirkonna põllumajanduslik keskus. Lisaks põlluharimisele tegeleti mõisas 17. sajandi lõpus kalkunikasvatusega, 19. ja 20. sajandi vahetusel peeti friisi tõugu veiseid ning itaalia tõugu kanu. 17. sajandil oli üheks mõisa jõukuse allikaks lõhepüük.
Mõisa pruulikoda rajati 1694. aastal, mille asemele ehitati 19. sajandil väike õllevabrik (hävis põlengus 1904. aastal), kus valmistati ka karastusjooke. Tänapäeval seisavad Keila jõe lähedal mõisa piiritusetehase varemed, mis töötas lühikest aega aastatel 1888–1896.
16. sajandil vabadele möldritele renditud mõisa vesiveski tegutses kuni 1940. aastateni. Veski pais purustati 1941. aastal, kuid veski töötas veel mõned aastad abimootoriga.
Puuder

Puuder on kosmeetikas kasutatav pulber peamiselt näo kaunistamiseks.
Puudrit võidakse kasutada nii meigi aluskihina kui vastavalt vajadusele korduvaks pealekandmiseks, et vähendada rasuse naha läiget. Puuder on kas poolläbipaistev või dekoratiivse pigmendiga. Puuder ühtlustab näonaha tooni ning võib kaitsta ka päikese mõju eest.
Puuder on pakendatud kas lahtise pulbri kujul (tolmpuuder) või kokkusurutuna (kompaktpuuder). Puudrit kantakse nahale puudripadja, -pintsli või -käsnaga.
Soome-Ugri Rahvaste Infokeskus

Soome-Ugri Rahvaste Infokeskus (lühend: SURI) oli aastatel 1995–2006 tegutsenud soome-ugri rahvaste kohta käivat infot hankiv ja seda vahendav keskus. 
Infokeskus loodi 1995. aastal UNESCO ja Avatud Eesti Fondi toetusel MTÜ Fenno-Ugria Asutuse juurde. Aastatel 1996–2006 haldas SURI veebilehte www.suri.ee. Pärast SURI likvideerimist, asutati uus veebiportaal: www.fennougria.ee.