Hüüp

Hüüp ("Botaurus stellaris") on haigurlaste sugukonda kuuluv lind. 
Eestis pesitseb ta peamiselt lääneosas, vähearvukas. Hüübi pesitsusaegne arvukus Eestis on hinnanguliselt 300–500 paari, talvine 0–5 isendit. Pesitsusaegne arvukus Euroopas on hinnanguliselt 37 600–66 400 paari.
Välimus.
Hüüpide sulestik on sooja helepruuni värvi ja mustadega tähnidega. Mustadest tähnidest moodustuvad linnu kaelale vöödid. Hüüpidel on erilised puuderudusuled, mis kasvavad lakkamatult ning ei lange maha, vaid pudenevad peeneks pulbriks, millega linnud saavad oma sulestiku puhastada. Linnul on pruunikas jäme ja terav nokk, must haberiba ja mustjas pealagi. 
Täiskasvanud isaslinnu mass on 1–1,9 ja emaslinnu mass 0,9–1,5 kg. Neil on lühike ja jäme kael, mida saab lind vajadusel välja sirutada. Hüüpide tiibade siruulatus on 125–135 cm ja keha pikkus 69–81 cm.Hüübi tiiva esiosa on märgatavalt heledam ja tipuosa tumedam, lendamisel on tiivad kaardus ja pikkade varvastega jalad pikalt välja sirutatud.
Pesitsusalad ja arvukus.
Hüübid on väikesearvulised haudelinnud, kelle levila ulatub Euroopast (välja arvatud Iirimaa, Island, Norra, Soome põhjaosa ja Rootsi põhjaosa) ning Aasia kesk- ja idaosast Põhja-Aafrikani. Omaette populatsioon hüüpe pesitseb ka Lõuna-Aafrikas.
Eestis hinnatakse hüübi pesitsusaegseks arvukuseks 300–500 paari, Euroopas 37 600 – 66 400 paari. 
Aastatel 1970–1990 vähenes hüüpide arvukus enamikus Euroopa riikides. Pärast seda on küll arvukus stabiliseerunud ning ka mitmes riigis kasvanud, kuid languseelse ajaga võrreldes pole arvukus taastunud.
Talvitumine.
Hüübid on rändlinnud, kes talvituvad Vahemere ääres, Ida-Aafrikas ja Kesk-Aafrikas. Kaukaasias aga pesitseb populatsioon hüüpe, kes on paigalinnud ning mujale talvituma ei lenda. 
Eestis pesitsevad hüübid alates märtsi lõpust või aprilli algusest kuni oktoobri lõpuni või novembri alguseni. Oktoobri lõpus või novembri alguses lennatakse talvitumisaladele. Eestisse tagasi saabumine sõltub varakevade ilmast. Mõned linnud (kuni viis isendit) on talvel ka Lääne-Eestis või saartel toime tulnud. 
Lennatakse tavaliselt üksikult. 
Elupaigad ja eluviis.
Kuna hüüpidele meeldib ennast varjata merelahtede või järvede roostikes, leidub neid enamjaolt suurtes roomassiivides – Lääne-Eesti ja Saaremaa lahtedes. 
Hüübid eelistavad seisvat vett. Nad tegutsevad videvikus, päeval peituvad ühel jalal seistes roostikus. 
Ohu korral sirutab lind kaela välja, et meenutada kuivanud roovarte vihku. Seda hüübi poosi nimetatakse vaiasendiks. 
Pesitsemine.
Sigimine.
Pesitsemine toimub kevadel. Isaslindudel on tavaliselt mitu kaaslast. Kaaslaste arv sõltub põhiliselt sellest, et kui suur ja hea territoorium isaslinnul on ning kas ta seda ka teiste eest kaitsta suudab. Üle nelja kaaslase isaslinnul enamasti ei ole. 
Hüübid saabuvad aastaid samasse pesitsuskohta. Pesitsuskoht on kõrkja- ja pillirootihnikutes, mis vahelduvad vaba vee laikudega. Esialgu saabuvad pesapaigale isaslinnud, kes hakkavad hüüdlema. Kuna isaslinnud hüüdlevad kogu pesitsusaja (ligi kolm kuud), on hüüd algul mõeldud emaslindude meelitamiseks, kuid hiljem rohkem territooriumi kaitsmise eesmärgiks. Hüüd on madal kume huigatus, mida on kuulda mitme kilomeetri kaugusele. 
Pesa.
Algselt ehitab isaslind niinimetatud mängupesa, kuid ei ole teada, kas ta ka päris pesa ehitamisel aitab. Pesad valmistab emaslind lahtisest pilliroost ja muudest veetaimedest. Kuni poolemeetrise läbimõõduga lohakas pesa asub kas veest välja ulatuvatel mätastel või madalas vees kalda ääres.
Munad ja pojad.
Aprilli lõpus või mais muneb emaslind 5–6 rohekat muna. Munemisperiood venib väga pikaks, sest munemiste vahe on pikk. Kulub 2–3 päeva, enne kui järgmine muna munemisküpseks saab. Kohe pärast esimese muna munemist hakkab emaslind hauduma. Pojad hakkavad kooruma 25–26 päeva pärast, vastavalt munemise järjekorrale. 
Emaslind toob asialgu poegadele poolseeditud toitu, kuid kahe-kolme nädala pärast lahkuvad pojad pesast ning järgnevad oma emale. Pärast seda kulub lennuvõimeliseks saamiseks veel ligi viis nädalat.
Toitumine.
Hüüp toitub kaladest, konnadest ja veeputukatest, mõnikord ka kuni mügrisuurustest imetajatest. Peamiselt on hüüp siiski kalatoiduline: sööb kokre, linaskit, ahvenat, haugi ning eriti . Noorlinde toidetakse kullestega. 
Küürakil roo vahel kõndides ja madalat vett uurides otsib hüüp toitu. Vahel seisab ta lagedama veeala servas ning ootab kala lähenemist, et siis kiirelt kala rünnata.
Kaitse.
Hüüp kuulub kaitsealuste liikide II kategooriasse. Peamisteks ohtudeks on rooalade liiga intensiivne majandamine ning piisava suurusega roomassiivide puudumine. Samuti on ohuks hüüpide häirimine pesitsusperioodil. 
Rahvusvaheliselt on hüüp küll soodsas seisundis, kuid arvukus aina väheneb.
Rahvapärased nimetused.
Hüüpide rahvapärased nimetused on roohärg, sookurat, ööhirmutaja, öölind, soiulind, küüp, järverüüpaja, mereümp, möhistaja, kõrkjalind, merihärg. 
Vanarahva uskumused.
Hüüp tekitas vanades eestlastes palju hirmu. Usuti, et kui see lind kuhugi elama asus, siis kaasnes sellega peagi õnnetus. 
Hüübi vali, kuid madal ja kärisev hääl meenutab pudelisse puhumisel tekkivat heli. Kuna inimesed ei näinud, et kust see hirmutav hääl tuleb, siis peeti linnu häälitsusi surnud inimese luu tekitatuks.