tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Julius Faerber

Julius Isaac (ka Theodor Julius) Faerber (3. oktoober 1848 –) oli Tartu Ülikooli õppejõud.
On õppinud New Yorgi Ülikoolis (1863) ja Riia Polütehnilises Instituudis (1874). Aastal 1876 astus Tartu Ülikooli, et tegelda vene keele ja kirjandusega. 
Aastail (1879)1882–1885 õppis ta inglise keelt ja kirjandust ning matemaatikat Johns Hopkinsi Ülikoolis. Ta kuulas seal 1883–1884 [[Charles Peirce]'i loenguid – sügissemestril tema kursust “The Psychology of Great Men” ja kevadsemestril kursust “Probabilities”.
Aastail 1886–1892 oli ta Tartu Ülikooli inglise keele lektor. Samuti õpetas ta [[Hugo Treffneri Gümnaasium]]is. 
Aastast 1893 töötas ta [[Harkovi Ülikool]]is. Ühtlasi õpetas ta aastail 1900–1916 inglise keelt [[Harkovi Tehnoloogiainstituut|Harkovi Tehnoloogiainstituudis]].
Viited.
[[Kategooria:Tartu Ülikooli õppejõud]]
[[Kategooria:Sündinud 1848]]
Johns Hopkinsi Ülikool

Johns Hopkinsi Ülikool (inglise "Johns Hopkins University", sageli lühendatult Johns Hopkins, Hopkins või JHU) on erateadusülikool Ameerika Ühendriikide Marylandi osariigi Baltimore'i linnas. Ülikool on asutatud 1876. aastal, tuginedes Euroopa teadusasutuste mudelile, ning seda peetakse Ameerika Ühendriikide esimeseks teadusülikooliks.
See on saanud nime ettevõtja, abolitsionisti ja filantroobi Johns Hopkinsi järgi, kelle pärandusest rahastati peale ülikooli veel mitme asutuse rajamist. Hopkins pärandas ülikooli rajamiseks 7 miljonit dollarit (2023. aastal umbes 162 miljonit dollarit), mis oli tol ajal suurim taoline annetus Ameerika Ühendriikides. 22. veebruaril 1876 inaugureeriti Daniel Coit Gilman ülikooli esimeseks presidendiks ning tema juhtimisel integreeriti ülikoolis õpetamine ja teadustöö, mis tol ajal oli uudne lähenemine. 1893. aastal asutatud Meditsiinikool on saavutanud rahvusvahelise tunnustuse oma biomeditsiiniliste uuringutega ja seda peetakse üheks USA parimaks meditsiinikooliks.
Johns Hopkinsi Ülikooli on lõpetanud mitmed tuntud isikud, kelle hulgas on näiteks USA 28. president Woodrow Wilson ja esimene naisvälisminister Madeleine Albright, Nobeli meditsiiniauhinna laureaat Thomas Hunt Morgan ja Nobeli füüsikaauhinna laureaat Adam Riess.
Haapsalu tänavate loend

"Siin on loetletud Haapsalu tänavad ja muud aadressikohad.
Unna Saiva

Unna Saiva (Lule saami keeles 'väike püha järv', rootsi keeles Lillsaivis) on püha järv Rootsi Saamimaal Gällivare vallas Norrbottenis. 
Ohvripaigast järve lähedal on arheoloogid leidnud ohvriande, mida on antud alates ligikaudu 6. või 7. sajandist alates.
Eduard Viiralti tänav

Eduard Viiralti tänav on tänav Tallinnas Kesklinna linnaosas Kompassi asumis.
Tänav algab Tartu maanteelt ja lõppeb Pronksi tänavaga ristudes. Tänava pikkus on 169 m.
Praeguse nime sai Eduard Viiralti tänav 25. septembril 1959. Enne seda oli tänava nimi Jannseni tänav.
Kase tänav (Tallinn)

Kase tänav on tänav Tallinnas Pirita linnaosas Maarjamäe ja Kose asumis. 
Tänav algab Saare tänavalt ja lõppeb Varsaallika tänavaga ristudes. Tänava pikkus on umbes 2,2 km.
Tiina Sepp

Tiina Sepp (sündinud 2. juulil 1956 Pärnus) on eesti molekulaarbioloog ja viroloog.
Ta lõpetas 1974. aastal Tallinna 4. Keskkooli ja 1980. aastal TPI.
Ta oli aastatel 1986–1989 Eesti NSV Teaduste Akadeemia aspirant ja 1989–1992 Münchenis Max Plancki Biokeemia Instituudi doktorant. Kaitses 1992. aastal Müncheni Tehnikaülikoolis väitekirja ""Protozoen und Viren: molekularbiologische Untersuchungen an" Tetrahymena pyriformis "und" Eimeria nieschulzi" ning sai "dr rer nat" kraadi.
Ta töötas aastatel 1984–1986 ZBI protozooloogia osakonna nooremteaduri ja 1986–1989 teadurina. 1992. aastast on ta California Ülikooli (San Francisco) meditsiiniosakonna teadur.
Lubja tänav (Tallinn)

Lubja tänav on tänav Tallinnas Kesklinna linnaosas Torupilli asumis.
Tänav algab Tartu maanteelt ja lõpeb Lasnamäe tänavaga ristudes. Tänava pikkus on ligikaudu 400 meetrit.
Ajalugu.
Lubja 2 ühekorruselises hoones Lubja ja Tartu maantee ristmikul trammiliini 2 ja 4 Lubja trammipeatuse lähedal asus 1970. aastatel õllebaar ja hiljem lillepood.
Lubja 4 algses hoones asus Eesti NSV Tallinna Linna Rahvasaadikute Nõukogu Täitevkomitee Siseasjade Valitsus ja Eesti politsei taastamise järel Tallinna Politseiprefektuur.
Lubja 6 hoones asus Tallinna Linna RSN TK Siseasjade Valitsuse Mererajooni siseasjade osakond (SAO) ja Tallinna Politseiprefektuuri Kadrioru Politseijaoskond. 
1993. aasta novembris toimus Tallinna Kadrioru politseijaoskonna ees plahvatus, mille tagajärjel said kaks politseinikku vigastada ning hoone ulatuslikke kahjustusi. 2021. aastal andis Põhja ringkonnaprokuratuur kohtusse Anatoli Jõhviku (varasema perekonnanimega Fedorkin), kellele taheti esitada ka süüdistus 1993. aasta pommiplahvatuses, kuid Riigikohtu otsuse järgi oli 1993. aasta kuritegu aegunud ja seega selle episoodi osas menetlus lõpetati.
Hoonestus.
Lubja 3, 5, 7 asuvad 20. sajandi alguses ehitatud Lenderi tüüpi majad.
Aadressil Lubja 4 asub 2018. aastal valminud Tallinna kohtumaja, kus asusid tööle seni kolmes hoones tegutsenud Harju maakohus, Põhja ringkonnaprokuratuur ning Registrite ja Infosüsteemide Keskus.
Aspremont (Alpes-Maritimes)

Aspremont (hääldus "aspre'mont") on asula ja vald Prantsusmaal Alpes-Maritimesi departemangus. See kuulub Tourrette-Levens'i kantonisse Nice'i ringkonnas.
Valla territoorium asub 100–855 meetri kõrgusel üle merepinna.
Vallavanem on Alexandre Ferretti.
Muru tänav (Tallinn)

Muru tänav on tänav Tallinnas Nõmme linnaosas Rahumäe asumis.
Tänav algab Nikolai von Glehni tänavalt ja lõppeb Piiri tänavaga ristudes. Tänava pikkus on umbes 260 m.Oli 1940ndal nimega Maru. Praegune nimi 1950.aastast.
Lootsi tänav (Tallinn)

Lootsi tänav on tänav Tallinnas Kesklinna linnaosas Sadama asumis.
Tänav algab Reidi teelt ning Admiraliteedi basseini juures läheb üle Laeva tänavaks.
Ajalugu.
Sadama asumi ja Lootsi tänava piirkonda arendati suurel määral 19. sajandi viimasel veerandil. Pärast Tallinna kindluse likvideerimist anti 1873. aastal linnale kogu Tallinna sadama sisesadam (Vanasadam). Piirkonda hakati ehitama tööstusettevõtteid ja laohooneid.
Lootsi tänava kanti jäid suurte kaubafirmade (Koch, Girard de Soucanton, Thomas Clayhills and Son, Meyer ja Co jt) laod. Piirkonna hoonestus on hea näide 19. sajandi lõpu laohoonetest ja sadamamiljööst. Suurkaupmees Andreas Kochi laohoone fassaadid aadressil Lootsi 8 on kaitse all riikliku kultuurimälestisena. Algsest hoonest on säilinud vaid keskmine osa, 19. sajandi lõpul lammutatud põhjapoolse hooneotsa asemele rajati 1895. aastal uus laohoone. Koos hoonetega Lootsi 6, 10 ja 14 moodustavad need 19. sajandi sadamahoonete kompleksi. Hooned on restaureeritud.
2022. aastal leiti Lootsi tänavalt ehitustööde käigus koge varemed, mille pikkus võis olla 25 ja laius 9 meetrit.
Bairols

Bairols (hääldus "be'rols") on asula ja vald Prantsusmaal Alpes-Maritimesi departemangus. See kuulub Nice'i ringkonna Vence'i kantonisse.
Valla territoorium asub 280–1803 meetri kõrgusel üle merepinna.
Vallavanem on Angelin Buerch.
Beaulieu-sur-Mer

Beaulieu-sur-Mer (hääldus "bo'ljöö sür mer") on linn Prantsusmaal Alpes-Maritimesi departemangus. See kuulub Beausoleili kantonisse Nice'i ringkonnas.
Linna territoorium asub 0–189 meetri kõrgusel üle merepinna.
Tema linnapea on Roger Roux.
Richard Aldington

Richard Aldington (sünninimega Edward Godfree Aldington; 8. juuli 1892 Portsmouth – 27. juuli 1962 Sury-en-Vaux, Cheri departemang, Prantsusmaa) oli inglise kirjanik ja luuletaja, kes kuulub imagistide hulka.
Aldington on tuntud oma esimese maailmasõja ainelise luule ja romaani "Kangelassurm" ("Death of a Hero", 1929, eesti keeles 1965) poolest. Raamat jutustab esimeses maailmasõjas võidelnute põlvkonnast.
Aldington tõlkis vanakreeka ja ladina keelest.
Aastatel 1913–1938 oli ta abielus Ameerika poeedi Hilda Doolittle'iga.
Cagnes-sur-Mer

Cagnes-sur-Mer (hääldus "kanje sür mer") on linn Lõuna-Prantsusmaal Provence-Alpes-Côte d'Azuri piirkonnas, Alpes-Maritimesi departemangus. See asub Vahemere rannikul Nice'i ja Antibes'i vahel. 
Linn kuulub kahe haldusüksuse ehk kantoni koosseisu: Cagnes-sur-Mer-1 ja Cagnes-sur-Mer-2. Linna territoorium ulatub merepinnast kuni 187 meetri kõrgusele.
Linnapea on Louis Nègre, kes on ametis olnud alates 1995. aastast ja jätkab kuni vähemalt 2026. aastani. Ta kuulub Prantsuse paremtsentristlikku erakonda Les Républicains.
Järveküla tee

Järveküla tee on Kohtla-Järve Järve linnaosa peatänav. 
Tänav on ligikaudu 5 km pikk. Lõik Kalevi ja Outokumpu tänava ristmikust kuni veetornini on eraldusribaga ja neljarealine, mujal on tänav kaherealine.
Aastatel 1972–1992 kandis tänav nime Narva maantee.
Hooned ja vaatamisväärsused.
Aadressil Järveküla tee 3 asub Issanda Muutmise kirik.
Aadressil Järveküla tee 28 ja 30 asus Kohtla-Järve Linnakohus.
Aadressil Järveküla tee 36 asub Ida prefektuuri Kohtla-Järve konstaablijaoskond.
Aadressil Järveküla tee 44 asuvad Kohtla-Järve Spordikeskus ja spordikeskuse siseujula.
Kohas, kus 1916. aastal kaevandati esimene kogus tööstuslikuks kasutamiseks mõeldud põlevkivi, asub vagonett-mälestusmärk (Järveküla tee 44a). Mälestusmärk avati 1966. aastal, selle autor on Viktor Salmre. Tegelikult asus esimene kaevandamiskoht küll sellest mõnevõrra eemal.
Aadressil Järveküla tee 50 asub Vironia kaubanduskeskus (kauplus Maxima XX, Ehituse ABC, Kohtla-Järve postkontor jmt).
Aadressil Järveküla tee 64a asub 1950. aastatel ehitatud kaevurilampi meenutav veetorn.
Aadressil Järveküla tee 68 asub Kohtla-Järve Selver.
Aadressil Järveküla tee 75 asub Tallinna Tehnikaülikooli Virumaa Kolledž. Kuni 2005. aastani asus see aga aadressil Järveküla tee 35.
Aadressil Järveküla tee 87 asub kaubanduskeskus Prestone. 
Aadressil Järveküla tee 125a asub kultuurimälestiseks arvatud 19. sajandist pärinev, praeguseks lagunenud Järve mõisa tuuleveski.
A. H. Tammsaare puiestee

A. H. Tammsaare puiestee on tänav Pärnus Rannarajooni, Eeslinn ja Mai linnaosas.
Puiestee saab alguse Supeluse tänavalt ja kulgeb algul kagu suunas. Puiestee ristub Lehe (paremalt), Aia (vasakult), Tulbi (vasakult), Kuuse (paremalt), Side ja Kanali tänavaga. Kanali tänavaga ristumisel võtab puiestee suuna itta ja ristub Karusselli (vasakult), Pardi (vasakult), Viire (paremalt), Aisa (vasakult), Villa (paremalt) ja Karja (vasakult) tänavaga. Siis teeb puiestee uuesti käänaku ja jätkub kirde suunas. Seejärel ristub Mai (paremalt), Suur-Kuke (vasakult), Kooli tänava ja Riia maantega kuni lõpeb Suur-Jõe tänaval.
Puiestee pikkus on ligikaudu 2,5 km. Tänav külgneb ka Pärnu rannapargiga. Supeluse ja Kanali tänava vahelisel lõigul on A. H. Tammsaare puiestee sõidusuunad eraldatud laia eraldusribaga, millele mahuvad puudeallee ja jalgtee.
Nimi.
Puiestee on nimetatud kirjaniku A. H. Tammsaare auks. Praegune nimi anti puiesteele 1940. aastal. Varem kandis see nime Promenaadi tänav (saksa keeles "Promenadenstraße").
Ajalugu.
Puiestee rajati 1890. aastatel vastavalt Georg Kuphaldt'ilt tellitud planeeringule. Algselt rajati puiestee äärde suvitamiseks mõeldud villasid, kuid 1930. aastatel hakati tänava piirkonda ehitama funktsionalistlikus stiilis elamuid.
Nõukogude ajal valmisid Aia tänava läbimurre ja suured sanatooriumihooned. Samal ajaperioodil ehitati ka puudeallee lõpuosas asuvad koolihoone ja kortermajad.
Ajalooliselt lõppes A. H. Tammsaare puiestee Riia maanteel. Läbimurre Suur-Jõe tänavale valmis 2013. aastal.
Vee tänav (Pärnu)

Vee tänav on tänav Pärnus Kesklinna linnaosas.
Tänav algab Tallinna maantee (Kesklinna silla), Akadeemia tänava ja Laia tänava ristumiskohast ja lõpeb Esplanaadi tänaval. Tänav ristub veel Pika (vasakult), Keskväljaku (paremalt), Uue (vasakult), Rüütli, Kuninga, Lõuna ja Ringi tänavaga. Tänav külgneb ka Vaasa pargi, Lastepargi, Jakobsoni pargi ja Munamäe pargiga.
Tänav on ligikaudu 760 m pikkune. Tallinna maanteest Lõuna tänavani on Vee ühesuunaline. Sõita saab vaid Tallinna maantee suunas.
Nimi.
Vee tänava (ajalooliselt saksa keeles "Wasserstraße") nimi tuleneb Vee väravast, mis asus tänava jõepoolses otsas. Vee värav oli üks kolmest uusaegase Pärnu kindluslinna väravatest. 1936–1940 kandis tänav Johan Laidoneri nime. 
Hoonestus.
Keskväljaku ja Vee tänava nurgal asub Endla teater (Keskväljak 1).
Toila-Oru park

Toila-Oru park (ka Oru park) on park endisaegse Oru lossi ümber. Pargi kaitseks on tänapäeval moodustatud Oru pargi maastikukaitseala.
Pargi suurus oli algul umbes 100 ha. Suur osa sellest oli kujundatud looduslikus stiilis. Pargi ehitustöödel osalesid paljud kohalikud talupojad. Lossi ja pargi ehitamise väidetav kogumaksumus oli 5 miljonit kuldrubla. 
Välislingid.
Toila Oru park Triptoestonia portaalis
Valga linnapark

Valga linnapark on park Valgas. Pargi pindala on 6,9 ha.
Park rajamist alustati Karl Taklaja eestvõttel 1902 ja park sai valmis 1913.
Belvédère

Belvédère (hääldus "belve'deer") on asula ja vald Prantsusmaal Alpes-Maritimesi departemangus. See kuulub Tourrette-Levensi kantonisse Nice'i ringkonnas.
Linna territoorium asub 575–3080 meetri kõrgusel üle merepinna.
Vallavanem on Paul Burro.
La Bollène-Vésubie

La Bollène-Vésubie (hääldus "la bol'leen ve'sübi") on asula ja vald Prantsusmaal Alpes-Maritimesi departemangus. See kuulub Tourrette-Levensi kantonisse Nice'i ringkonnas.
Linna territoorium asub 465–2122 meetri kõrgusel üle merepinna.
Valla keskuses asub Püha Laurenti kirik ("Église Saint-Laurent") ja liblikate muuseum ("Musée des Papillons").
Vallavanem on Martine Barengo-Ferrier.
Siret Talve

Siret Talve (sündinud 2. juulil 1970 Tallinnas) on eesti keskkonnateadlane.
Ta lõpetas 1988. aastal Tallinna 4. Keskkooli ning õppis aastatel 1988–1993 Tallinna Tehnikaülikoolis, mille lõpetas veevarustuse ja kanalisatsiooni erialal.
Aastatel 1993–1996 õppis ta TTÜ magistriõppes, 1996–2000 aga doktorantuuris. Kaitses 2001. aastal Helsingi Tehnikaülikoolis väitekirja "Feasibility and Limitations of Applying Life Cycle Assessment in Estonia" ning sai doktorikraadi.
Ta on olnud õppejõud TTÜ-s ning alates 2014. aastast ka Tallinna Tehnikakõrgkoolis.
Bonson (Alpes-Maritimes)

Bonson (hääldus "bonson") on asula ja vald Prantsusmaal Alpes-Maritimesi departemangus. See kuulub Vence'i kantonisse Nice'i ringkonnas.
Linna territoorium asub 119–841 meetri kõrgusel üle merepinna. Vallas asub püha Benediktuse kirik ("Église Saint-Benoît").
Vallavanem on Jean-Marie Audoli.
Le Broc (Alpes-Maritimes)

Le Broc [lö bro'k] on asula ja vald Prantsusmaal Alpes-Maritimesi departemangus. See kuulub Nice 3. kantonisse Nice'i ringkonnas.
Linna territoorium asub 91–1024 meetri kõrgusel üle merepinna.
Vallavanem on Philippe Heura.
Cap-d'Ail

Cap-d'Ail (hääldus "kap d'el" või ka "kab da") on linn Prantsusmaal Alpes-Maritimesi departemangus. See kuulub Beausoleili kantonisse Nice'i ringkonnas.
Linna territoorium asub 0–540 meetri kõrgusel üle merepinna.
Tema linnapea on Xavier Beck.
Bonson

Bonson on mitme valla nimi Prantsusmaal:
Le Broc

Le Broc on mitme valla nimi Prantsusmaal:
Rõugu talupark-dendraarium

Rõugu talupark-dendraarium on talupark-dendraarium Järva maakonnas Türi vallas Villevere külas Vahemetsa talus. Parki haldab Vahemetsa talus tegutsev "MTÜ Rõugu park". Park on aastast 1959 looduskaitse all. Pargi pindala on 7,8 ha. Pargis kasvab 237 taksonit puid-põõsaid, millest võõrliike (sealhulgas sorte) on 177.
Pargi rajamist alustas Jaan Rõuk kohe pärast 1885. aasta Vahemetsa talu ostmist. Dendraariumile pani aluse Jaan Rõugu samanimeline poeg Jaan pärast I maailmasõda. 
2007 rajati pargi juurde 150 taimega rosaarium.
Isabel I

Isabel I (22. aprill 1451 Madrigal de las Altas Torres – 26. november 1504 Medina del Campo) oli Kastiilia kuninganna aastatel 1474–1504. Ta oli abielus Aragóni krooni valduste kuninga Fernando II-ga. Nende abielu pani aluse Hispaania poliitilisele ühendamisele.
Isabel abiellus 1469. aastal Aragóni kuninga Fernando II-ga. Isabel sai Kastiilia ja Leóni kuningannaks pärast Kastiilia ja Leóni kuninga (1454–1474) Enrique IV de Castilla surma 1474. aastal. 
Isabel I ja Fernando II abielu oli dünastiline unioon, millest sai ühendatud Hispaania kuningriigile teedrajav sündmus. Sel ajal jäid nii Kastiilia kui ka Aragóni kroon eraldi territooriumile, kumbki hoidis oma traditsioonilisi institutsioone, parlamente ja seadusi.
Oma valitsusajal korraldas ta ümber valitsusinstitutsioonid, vähendas kuritegevust ja vabastas riigi oma vennast maha jäänud võlast. Tema ja ta abikaasa reformide mõju ulatus ka väljapoole nende mõlema riigi piire. Katoliiklike Isabel I ja Fernando II poolt asutati 1478. aastal Hispaania inkvisitsioon, eesmärgiga säilitada oma kuningriikides katoliku kiriku puhtust.
Isabel ja Fernando viisid lõpule rekonkista, vallutades pärast 10 aastat kestnud Granada sõda 1492. aastal Granada emiraadi kui viimase mauride kantsi. Moslemi elanikkonnaga sõlmitud lepingu järgi võisid moslemid oma usku edasi praktiseerida, küll aga aeti kõik juudid Hispaaniast välja. 1499. aastal sai kardinal Francisco Jiménez de Cisneros pahaseks moslemite liiga aeglase ristiusku astumise pärast ja käivitas sunniviisilise ristiusustamise programmi, millega rikkus lepingut. See põhjustas rahvaülestõusu, mille Kastiilia maha surus. 1501 tühistas valitsus lepingu ja nõudis kõigilt moslemitelt kas ristimist või emigreerumist. Moslemite kõrgkiht eelistas emigreeruda Marokosse, lihtrahvas laskis end pigem ristida ja järgis kodus islami tavasid edasi. 
Isabel ja Fernando toetasid ja rahastasid Christoph Kolumbuse 1492. aasta reisi üle ookeani.
Isabeli poeg Juan suri 19-aastaselt, arvatavasti tuberkuloosi. Ta oli 1497. aastal abiellunud Saksa-Rooma keisri (1493–1519) Maximilian I tütrega, kuid Austria Margaretha sai pärast oma mehe surma surnult sündinud tütre. 
Isabel I ja Fernando II pärija pidanuks olema vanim tütar Hispaania Isabella, kes oli abielus Portugali printsi Alfonso ja kuninga Manuel I-ga ja aga suri 1498. aastal 27-aastaselt sünnitusel ja tema poeg Miguel da Paz suri 1500. Seetõttu, kui Isabella 1504 suri, päris Kastiilia trooni Juana.
Juana abiellus 1496. aastal Philipp Ilusaga, kes oli Saksa-Rooma keisri Maximilian I ja Burgundia pärijanna Marie (1460–1481) poeg. Kastiilia trooni nõudis aga ka Aragóni krooni valduste kuningas Fernando II, kes tahtis kogu hilisema Hispaania valitsejaks saada. Lõpuks jõuti kompromissile ning Philipp sai Felipe I-na Kastiilia kuningaks, seda peamiselt põhjusel, et Kastiilia ülikutele ei meeldinud Fernando ambitsioonid. Kaks aastat hiljem suri Philipp ootamatult ning et tema naine Juana kuulutati hullumeelseks ja poeg Karl oli vaid kuueaastane, sai seejärel Kastiilia tegelikuks valitsejaks Fernando II.
Perekond.
Isabelil ja Fernandol sündis seitse last, kellest kaks sündis surnult:
Jõhvi linnapark

Jõhvi linnapark on linnapark Ida-Viru maakonnas Jõhvi linnas. Park võeti looduskaitse alla 1960. Pargi pindala on 41 ha. 
Park koosneb kahest osast: vanemast ehk "Jõhvi mõisa pargist" ja uuemast osast. Park on liigivaene ja seal domineerivad pärismaised puud.
Ranna tee (Tartu)

Ranna tänav on tänav Tartus.
Tänav algab Sauna tänavalt ja kulgeb paralleelset Emajõe vasaku kaldaga.
Vereplasma

Vereplasma on vere kollakas vedel komponent. Vereplasma koos vere rakulise osaga moodustavad suspensiooni: vereplasma on vererakkudele rakuvaheaineks.
Inimene.
Tervel täiskasvanul mehel on plasma osa vere mahust keskmiselt 55%. 1 liiter inimese vereplasmat sisaldab 900–910 g vett, 65–80 g valke ja 20 g madalmolekulaarseid substantse (nt glükoos, elektrolüüdid, hormoonid ja süsihappegaas).
Nadežda Tšernobai

Nadežda Tšernobai (28. aprill 1985 Kohtla-Järve – 21. detsember 2015 Tartu) oli Eesti kunstnik.
Elulugu.
Nadežda Tšernobai on õppinud aastatel 1997–2004 Jõhvi Kunstikoolis ning lõpetanud 2004. aastal kuldmedaliga Kohtla-Järve Ühisgümnaasiumi. Seejärel õppis taTartu Ülikoolis maalikunsti, sai 2007. aastal bakalaureusekraadi ja 2010. aastal magistrikraadi ning astus 2014. aastal doktoriõppesse Läti Kunstiakadeemias.
Tšernobai töötas Tartu Kunstikoolis maaliõpetajana, olles õpetanud joonistamist ka Tartu Kõrgemas Kunstikoolis.
Looming.
Kunstiajaloolase Krista Piirimäe sõnul jõuavad Tšernobai kunstis tema isiklikud probleemid "tänu vaimukusele, siirusele ja julgusele ... vaataja hinge ning saavad üldisema ja sotsiaalsema tähenduse". Tšernobai teoseid, sh miniatuurseid akvarellakte, natüürmorte ja linnavaateid, on müüdud Tartu noore kunsti oksjonil.
Maalikunstis kasutas Nadežda Tšernobai sageli enda väljendamiseks kappaltari vormi. Tema esimene altarivormis töö "Lugu ulguvast koerast" oli väljas Eesti Kunstnike Liidu 9. aastanäitusel „Enesepaljastus“ Tallinna Kunstihoones 3. juuni – 5. juuli 2009. Töö sai palju vastukaja. Tema 2011. aasta isikunäituste sari kandis juba nime "Altarid" ning viimane, 2015. aastal avatud näitus nime "Altarid. Vol 3".
Tšernobai paljudes teostes on tegevuskunsti elemente. Tema esimene puhas häppening toimus 12. jaanuaril 2009, kui ta näituse avamisel Draakoni galeriis teostas häppeningi „Lenini sümboolne äraviimine mausoleumist”. Ta lähtus tegevusmaali kontseptsioonist, kui kasutas 2009. aastal suurte paberipindade maalimisel veiseverd ja puusütt, maalimisel aga palju ka oma keha ning filmis neid protsesse. Nendest katsetamistest kasvas välja magistritöö video- ja maaliosa.
Sgrafiito.
Tšernobai hakkas monumentaalmaali viljelema sügissemestril 2006, kui ta õppis vahetustudengina Eesti Kunstiakadeemias Tallinnas. Tema sgrafiitotehnikas loodud teosed hävinesid, kui 2010. aastal EKA vana õppehoone (Tartu maantee 1) lammutati. Ainult üks fragment lõigati seinast lahti ning on uuesti eksponeeritud EKA uues hoones (Põhja puiestee 2).
Pildid.
Foto: Robert Treufeldt, 15. september 2020
2015. aastal Tartu Ülikooli kliinikumi õendusabihaiglas koos Peeter Krosmanniga loodud sgrafiitotehnikas seinakompositsioon "Aed" tõi Tšernobaile ja Krosmannile Tartu kunstielu kõrgeima autasu, Ado Vabbe preemia.
Liikmesus.
Nadežda Tšernobai oli Eesti Maalikunstnike Liidu ja Tartu Kunstnike Liidu liige. Ta on osalenud maalikunstnike rühmituses Duul.
Vabriku tänav (Tartu)

Vabriku tänav on tänav Tartus.
Tänav algab Vaksali tänavalt ja lõppeb Anna Haava tänavaga ristudes. Tänava pikkus on umbes 160 m.
Sauna tänav (Tartu)

Sauna tänav on tänav Tartus Ülejõe linnaosas.
Tänav on Kroonuaia tänava jätk, mis lõpeb Staadioni tänavaga ristudes. Tänava pikkus on umbes 550 meetrit. 20. sajandi esimesel poolel oli tänav lühem ja ühendas Kalda teed (praegune Ranna tee) Meltsiveski (praegu Ujula) tänavaga. Tsaari ajal oli tänava nimi Väike Veski tänav või Väike Meltsiveski tänav (Kleine Mühlen Str., Малая Мельничная ул.)
Friedebert Tuglase tänav

Friedebert Tuglase tänav on tänav Tartus. Tänav on nimetatud kirjanik Friedebert Tuglase järgi.
Tänav lõppeb Vaksali tänavaga ristumisel ja jätkub Betooni tänavana.
Vaktsiin

Vaktsiin on bioloogiline preparaat, mille abil on võimalik omandada immuunsus kindlale haigusele.
Tavaliselt sisaldab vaktsiin toimeainet, mis esindab haigust tekitavat mikroorganismi ning on tihti saadud nõrgestatud või surmatud mikroobivormidest, nende toksiinidest või mõnest nende pinnal olevast valgust. Organismi immuunsüsteem tuvastab toimeaine kui ohtliku, hävitab selle ja salvestab info selle ohtliku toimeaine kohta, et hiljem oleks haigust tekitavate mikroorganismidega lihtsam võidelda.
Lisaks ennetavatele vaktsiinidele on väljatöötlemisel ka ravivaktsiinid, mida juba praegu kasutatakse näiteks kasvajate ravis.
Vaktsiini manustamine on vaktsineerimine.
Vaktsiinide tüübid.
Vaktsiine saab jaotada immuunvastust tekitava aine ja kaitsva immuunsuse kujunemise protsessi järgi erinevalt. 
Surmatud vaktsiinid.
Surmatud vaktsiinides on immuunvastust tekitav antigeen surmatud kujul. Need on organismile infektsiooni mõttes kahjutud ja reaalset haigestumist ei põhjusta. Immuniseerimisel tekkiv mälu on nõrgem ja seetõttu on vaja korduvat vaktsineerimist. Sellised vaktsiinid on IPV (poliomüeliidivaktsiin), A-hepatiidi vaktsiin, marutaudivaktsiin ja enamik gripivaktsiine.
Nõrgestatud vaktsiinid.
Nõrgestatud vaktsiinides on immuunvastuse tekitajad elusad nakkustekitajad, millel on võimalikult väike virulentsus ja mis on inimesele kahjutud, kuid tekitavad siiski vajaliku immuunvastuse. Nõrgestatud vaktsiinide tekitatud immuunsus on kestvam ja mälu pikem kui surmatud vaktsiinide tekitatud immuunsusel. Seda tüüpi vaktsiine ei tohi kasutada nõrgestatud immuunsüsteemiga inimestel, kuna neil võib välja kujuneda raske kuluga infektsioon. Sellised vaktsiinid on tuberkuloosi-, polioviiruse-, mumpsi- ja punetistevastased vaktsiinid. 
Alaühikuvaktsiinid.
Alaühikuvaktsiinides on immuunvastust tekitavaks komponendiks osa haigust tekitavast organismist. Selleks võib olla valk, lipiid või polüsahhariid. Selline vaktsiin on B-hepatiidi vastane vaktsiin.
Toksoidvaktsiinid.
Toksoidvaktsiinides on antigeenseks komponendiks haigustekitajalt eraldatud toksiin, mis on muudetud inimesele mittetoksiliseks, kuid on säilitanud oma antigeense toime. Sellised on teetanuse- ja difteeriavaktsiinid.
Kombineeritud vaktsiinid.
Kombineeritud vaktsiinid tekitavad inimeses immuunsuse kas mitme haigustekitaja vastu või sama haigustekitaja eri serotüüpide vastu. Tuntuimad mitmikvaktsiinid on tetanuse-difteeria-läkaköhavaktsiin ja PPV-23 (pneumokoki polüsahhariidne vaktsiin).
Tapio Mäkeläinen

Tapio Mäkeläinen (sündinud 1958) on soome kirjanik ja estofiil. Ta on Tuglase Seltsi kultuurisekretär.
Ta kirjutab Eesti paikadest soomekeelset reisijuhtide sarja "Tapion matkassa...". 2012. aastal ilmus raamat Pärnust, 2013. aastal Kuressaarest, Tartust, Rakverest ja Lääne-Virumaast.
Tartu Poeglaste Gümnaasium

Tartu Poeglaste Gümnaasium oli poiste reaalkallakuga riigigümnaasium Tartus.
Kool loodi 1931. aastal suletud Tartu Reaalkooli ja Tartu Tehnikagümnaasiumi asemele.
Kool tegutses Riia tänaval Pauluse kiriku kõrval asuvas, 1905. aastal ehitatud koolihoones (Riia tänav 25). Hiljem on samas hoones asunud Tartu Puškini Gümnaasium ja Tartu Täiskasvanute Gümnaasium. Nüüdisajal tegutseb seal Tartu Mart Reiniku Kool.
Kooli vormimüts oli tumesinine kollaste kantidega.
Säilik

Säilik on alusüksus arhiivihalduses. See on üksikarhivaal või arhivaalide kogum.
Arhiivi füüsilise korrastamise käigus moodustatakse toimikutesse kogunenud arhivaalidest säilikud. Füüsilise korrastamise käigus eemaldatakse mittearhiiviaines: metall, kile, mittevajalikud märkmepaberid ning tühjad lehed. Säilik moodustub, kas ühe või mitme asjaajamisperioodi vältel või asja menetlemise jooksul samasse sarja ladestunud arhivaalidest, või ka üksikarhivaalist. 
Kui toimik korrastatakse vastavalt Rahvusarhiivi (RA) juhistele, siis saab sellest säilik. Igal säilikul peab olema kinnituskirje, ees valge leht ja säiliku kaanele kantud säiliku pealkiri, piirdaatumid, lehtede arv, sarja tähis, arhiivi tähis, säiliku number ja fondi number (selle annab Rahvusarhiiv).
Juhul kui säilikus paiknev arhiiviaines kuulub ühte ja samasse sarja, kirjeldatakse see tavaliselt arhivaali tasandil üksikkirjeldusena.
Djurgården

Djurgården on saar Stockholmi kesklinnas. Seal on ajaloolised hooned ja mälestusmärgid, muuseumid ja galeriid, lõbustuspark Gröna Lund, Skanseni vabaõhumuuseum, väike elamurajoon Djurgårdsstaden, jahisadamad ja ulatuslikud metsa- ja niidualad. See on populaarne ajaveetmiskoht nii kohalike kui ka turistide seas. Aastas külastab seda üle 10 miljoni inimese.
Georges Méliès

Marie-Georges-Jean Méliès (8. detsember 1861 Pariis – 21. jaanuar 1938 Pariis) oli prantsuse mustkunstnik ja filmitegija, kes on tuntud oma paljude tehniliste arenduste tõttu varases filmikunstis. Ta oli viljakas eriefektide uuendaja.
Tema tuntud filmide hulka kuulub "Reis Kuule" (1902).
1888. aastal sai Méliès'st Robert Houdini teatri (Robert-Houdini rajatud illusiooniteater) omanik. Méliès lõi üle 30 illusiooninumbri. Kümne aasta pärast oli ta tuntumaid mustkunstnikke Prantsusmaal.
Tom Stoneham

Tom Stoneham (Thomas Marmaduke Stoneham; sündinud 1973) on Briti filosoof, filosoofiaprofessor Yorki Ülikoolis Inglismaal. 
Ta on kaitsnud magistrikraadi (MA) Oxfordi Ülikoolis ning magistri- ja doktorikraadi (MPhil, PhD) Londoni Ülikoolis. Stoneham tegeleb peamiselt metafüüsika, epistemoloogia, filosoofilise loogika ja George Berkeley filosoofia uurimisega.
Aastatel 1994–2000 pidas ta loenguid Oxfordi Ülikoolis. Hiljem on ta olnud lektor ja 2008. aastast professor Yorki Ülikoolis, 2006–2014 ka filosoofiaosakonna juhataja.
Stoneham on kirjutanud artikleid sellistel filosoofilistel teemadel nagu eneseteadvus, metafüüsiline nihilism ning loogika ja keelefilosoofia. Peamiselt tuntakse teda Berkeley-uurija ning 2002. aastal ilmunud raamatu "Berkeley's World: An Examination of the Three Dialogues" (Oxford University Press) autorina, kes on samas valdkonnas kirjutanud ka artikleid ja koguteoste peatükke.
2015. aasta novembris kirjutas Stoneham alla avalikule kirjale protestiks Yorki ülikoolis rahvusvaheliseks meestepäevaks kavandatud ürituse keelustamise vastu.
Stoneham on filosoofiaajakirja Mind toimetaja.
Homenkõ

Homenkõ ("Хоменки") on mitme küla nimi Ukrainas:
Saare maakonna veekogude loend

Saare maakonna veekogude loend
Cederhilmi suvemõis

Cederhilmi mõis (ka Cederhelmi suvemõis; ) oli suvemõis kunagises Tallinna linnasarases. Tänapäeval asub suvemõisa peahoone Kristiine linnaosas Lilleküla asumis aadressil Endla tänav 61. Peahoone taga on säilinud osa endisest mõisapargist – Cederhelmi park, mis on kasutusel avaliku haljasalana. Mõisa peahoone ja park on arvele võetud kultuurimälestistena.
Mõisast on vähe teada. Arvatavasti kuulus see 1865 Luise Cederhelmile.
Helme mõis

Helme mõis (saksa keeles "Schloß Helmet") oli rüütlimõis Helme kihelkonnas Viljandimaal. Nüüdisajal jääb mõis Valga maakonda Tõrva valda.
Keskajal asus enam-vähem mõisa kohal Helme ordulinnus. 
Liivi sõja järel oli mõis Poola Pärnu vojevoodkonna Viljandi staarostkonna folvark ehk riigimõis, hiljem läänistas Poola kuningas Stefan Batory Helme mõisa vendadele Nonartitele.
Rootsi valitsusajal kuulus Helme, Aitsra ja Ala, Koorküla mõis ning Valga alev Liivimaa aadlilipkonna ooberstile Wolf Heinrich von Anrepile (surn. 1679).
Mõis kuulus Rennenkampffidele, 1866. aastast Georg von Transehele, 1888. aastast Astaf von Transehe-Roseneckile, 1892 . aastast Harald Georg Alexander von Strykile (1859–1917) ja 1918. aastast tema pärijad Eric von Stryk, Hans Heinrich Friedrich Waldemar von Stryk, Edgar Ivo Maria Arthur von Stryk, Karin Elisabeth Marie von Stryk, Gabriella Maria Justina Ferdinande von Stryk
Mõisa juurde kuulus kuni müümiseni 1875. aastal Pupsi karjamõis.
Enne 1919. aasta mõisate võõrandamist olid mõisa viimased omanikud Strykid.
Mõisahooned.
Mõisa ühekorruseline varaklassitsistlik peahoone ehitati Jakob Gustav von Rennenkampffi (1716–1791) aegu 1760–1770. aastatel. Peahoone on säilinud tänapäevani.
Kõrvalhooneist on säilinud Helme mõisa vesiveski ja Helme mõisa sepikoda. Historitsistlik maakividest sepikoda on Valga–Uulu maantee poolt ühekorruseline, õue poolt pooleteisekordne viilkatusega lõhutud maakividest ehitis. Lõunapoolne otsafassaad on lahendatud laiadele kivipostidele toetuva ulualusena, mille all asusid sepikoja väravad.
Helme lossipargis asus esimene Friedrich von Schilleri mälestusmärk (1805, hävinud)
1810. aasta Pärnu-Viljandi ülemkirikueestseisja von Liphardti korralduse alusel asutas Helme mõisnik Gustav von Rennenkampff Helme vallas asuwasse Vanakoollitare tallu kooli, mis oli esimene haridusasutis ka Helme kihelkonnas.
Helme mõisa endises härrastemajas avati 1925 Helme Põllutöökool, 1973. aastast Helme Kutsekeskkool.
Hummuli mõis

Hummuli mõis (saksa keeles "Hummelshof") oli rüütlimõis Helme kihelkonnas Viljandimaal. Nüüdisajal jääb endine mõisasüda Valga maakonda Tõrva valda.
Mõisat on esmamainitud 1470. aastal.
Mõisa kahekorruseline uusgooti stiilis peahoone ehitati 1860. aastatel.
1930. aastast ja Eesti NSV ajal tegutses mõisahoonetes Hummuli kool.
Kaagjärve mõis

Kaagjärve mõis (saksa keeles "Kawershof") oli rüütlimõis Karula kihelkonnas Võrumaal. Nüüdisajal jääb mõis Valga maakonda Valga valda , mõisasüda on Kaagjärve külas.
Mõisat on esmamainitud 1541. aastal ja tollal olid mõisa omanikud Kawerid. Nende järgi sai mõis ka nime. 
Aastatel 1801–1919 olid Kaagjärve ja Karula mõisa omanikud ühised: algul Brüggenid ja hiljem Groted.
Rootsi ajal, 1626. aastal kinkis Rootsi kuningas Gustav II Adolf Valga linna koos Sangaste, Karula, Kaagjärve ja veel mitme mõisaga õuenõunik Christop (Kristoffer) Ludvig Raschile (1584–1645).
Mõisa ühekorruseline uusrenessanss-stiilis peahoone ehitati 19. sajandi II poolel. Peahoones tegutses aastatel 1924–2007 Kaagjärve Lasteaed-Algkool.
Mõisast 2,5 km lääne pool Kaagjärve oja äärde rajati 1880. aastatel tööstuskompleks, mis on eesti keeles tuntud kui Mäemõis, saksa keeles aga kui "Kawershof Fabrik" ja "Grotenhof". Pärast Kaagjärve-Mäemõisa tööstuskompleksi rajamist hakati ajaloolist Kaagjärve mõisasüdant nimetama tihti ka Alamõisaks. 
Aastatel 1977–1983 tegutses mõisahoonetes Kaagjärve eriinternaatkool.
Karula mõis

Karula mõis on mitme mõisa nimi:
Karula mõis (Karula)

Karula mõis (saksa keeles "Karolen") oli rüütlimõis Karula kihelkonnas Võrumaal. Nüüdisajal jääb mõis Valga maakonda Valga valda.
Mõis asutati 1741 Sangaste mõisast eraldatud alast. 
1626. aastal kinkis Rootsi kuningas Gustav II Adolf Valga linna koos Sangaste, Karula, Kaagjärve ja mitme teise mõisaga õuenõunik Christop (Kristoffer) Ludvig Raschile (1584–1645).
1723. aastal andis Peeter I mõisa koos Karula kihelkonna Karula mõisa ja Kaagjärve mõisaga kindralleitnandile ja sõjakomissarile Ivan Golovinile (1672–1737). 1741. aastal eraldati Karula mõis Sangastest, kui Ivan Ivanovitš Golovin müüs mõisa polkovnik, parun Georg Albrecht Mengdenile.
Georg Albrecht von Mengden (1709–1767) kinkis mõisa 1750. aastal oma tütrele Katharina Elisabethile ja tema abikaasale major Karl Ludvig von Delwigile. Pärast mehe surma abiellus lesk 1770. aastal major Heinrich Ernst von der Brüggeniga. 1788. aastal pärandus Karula mõis nende pojale Ernst Johann Dietrich von der Brüggenile. 
1838. aastal ostis mõisa maanõunik polkovnik Moritz Friedrich von Grote, Groted olidkelle perekonna omandusse jäi see kuni 1919. aasta mõisate võõrandamiseni.
Mõisa kahekorruseline peahoone ehitati arvatavasti 18. sajandi lõpul. Peahoone hävis 1919 tulekahjus, kui seal käisid Vabadussõja lahingud.
Nõmmküla mõis (Ambla)

Nõmmküla mõis (saksa keeles "Nömküll") oli poolmõis (varem rüütlimõis) Ambla kihelkonnas Järvamaal. Nüüdisajal jääb mõis Lääne-Viru maakonna Tapa valda.
Mõis rajati 17. sajandil Selja mõisast eraldatud alast. 1873. aastani oli Nõmmküla mõis rüütlimõis, seejärel poolmõis. Nõmmküla mõis oli Selja mõisa poolmõis, mõis kuulus Wrangelite perekonnale. 
1754. aastal ostis Nõmmküla mõisa Fabian Otto von Derfelden, 1756. aastal läks mõis Otto Reinhold von Yhrmanni valdusse, 1782. aastal ostis mõisa Adam Johann von Saltza. 19. sajandil kuulus mõis Rosenbachidele, Baggehufwudtidele ja Vietinghoffidele. Mõisa viimane võõrandamiseelne omanik oli Karl Knauf.
Mõisa historitsistlik puidust peahoone ehitati tõenäoliselt 1850.–1860. aastatel.
Kuigatsi mõis

Kuigatsi mõis (saksa keeles "Kuikatz, Löwenhof") oli rüütlimõis Sangaste kihelkonnas Tartumaal. Nüüdisajal jääb mõis Valga maakonda Otepää valda.
Ajalugu.
Mõisa on esimest korda mainitud 1509. aastal. Mõis kuulus algul Dumpianitele, hiljem Dückeritele ja 18. sajandil oli mõis von Löwensternide omanduses, kelle nime järgi oli koha saksakeelne nimi "Löwenhof". 
Mõisa viimased omanikud enne 1919. aasta mõisate võõrandamist olid Nolckenid. Pärast Kuigatsi kooli likvideerimist läks mõis eraomandusse, selle ostis perekond Sõnajalg. Investeeringuid aga ei ole tehtud ning muinsuskaitse all olev Kuigatsi mõisa valitsejamaja ja peahoone seisavad tühjalt ja lagunevad.
Mõisaansambel.
Mõisa varaklassitsistlik peahoone ehitati 1770.–1880. aastatel, Löwensternide ajal.
Eesti NSV ajal 20. sajandi keskel ehitati mõisahoonet ümber, mille käigus muudeti oluliselt selle välisilmet. Viimase koolina tegutses mõisahäärberis omaaegse Valga rajooni erivajadustega laste kool (Aakre Eriinternaatkool), hiljem oli seal ka Kuigatsi lastekodu. See likvideeriti 2001. aastal. Pärast seda on mõis seisnud tühjalt. Internaatkooli perioodi tunnuseks on mõisahoone kõrvale ehitatud üldisse ansamblisse mittesobiv internaadihoone.
Mahtmodelleerimine

Mahtmodelleerimine (inglise keeles "solid modeling") on kolmemõõtmeline geomeetriline modelleerimine, mis tegeleb füüsilise objekti ruumiliste omadustega tema sisemise ehituse ja välise vormi esitamiseks. Mahtmodelleerimine erineb teistest geomeetrilise modelleerimise valdkondadest oma rõhuasetustega informatsioonilisele täielikkusele, füüsilisele vastavusele ja universaalsusele. 
Kolmemõõtmeliste objektide mahtmodelleerimiseks on välja töötatud sidus ja jätkuvalt suurenev matemaatilise ja arvutimodellerimise printsiipide hulk. 
Mahtmodelleerimise põhiteemadeks on teoreetiline põhjendamine, geomeetriline ja topoloogiline esitus, algoritmid, süsteemid ja rakendused.
Geomeetriline modelleerimine

Geomeetriline modelleerimine on matemaatika haru, milles tegeldakse geomeetriliste kujundite matemaatilise kirjeldamise meetodite ja algoritmide uurimisega. 
Kuigi geomeetriliselt modelleeritavad vormid on enamasti kahe- või kolmemõõtmelised, võib samu meetodeid ja algoritme kasutada ka paljumõõtmeliste objektide modelleerimiseks.
Oti mõis

Oti mõis, ka Pöide mõis (saksa keeles "Peudehof") oli rüütlimõis Pöide kihelkonnas Saaremaal; Saaremaa üks vanemaid mõisaid. Nüüdisajal jääb mõis Saare maakonda Saaremaa valda.
Mõisa viimased omanikud enne 1919. aasta mõisate võõrandamist olid Aderkasid.
Mõisat on esmamainitud 1309. aastal, toona oli see Pöide ordulinnuse majandusmõis. 
Mõisa peahoone sai siiani säilinud kuju 1850. aastal.
Lammasküla mõis

Lammasküla mõis (saksa keeles "Lammasküll") oli poolmõis Väike-Maarja kihelkonnas Virumaal. Nüüdisajal jääb mõis Lääne-Viru maakonda Väike-Maarja valda.
1819 eraldati poolmõis Ao mõisast. Varsti pärast eraldamist ehitati ühekorruseline puidust peahoone.
Linnamäe mõis

Linnamäe mõis (saksa keeles "Linnamäggi") oli rüütlimõis Urvaste kihelkonnas Võrumaal. Nüüdisajal jääb mõis Võru maakonda Võru valda.
Mõis rajati 1748 pärast selle eraldamist Vaabina mõisast. 
Mõisa viimased omanikud enne 1919. aasta mõisate võõrandamist olid Maydellid.
Mõisa uusrenessanslikus stiilis peahoone ehitati 1847.
Luunja mõis

Luunja mõis (saksa keeles "Lunia", varem "Probsthof") oli rüütlimõis (fideikomiss) Tartu-Maarja kihelkonnas Tartumaal. 
Mõisa kõrvalmõis oli Luunja-Vanamõisa mõis (saksa keeles "Wannamois").
Mõisaansambel.
Park.
18. sajandil rajatud barokkpark kujundati 19. sajandi lõpul ümber vabakujuliseks maastikupargiks. 1997. aastal arvati see riiklikuks ehitismälestiseks.
Kabel lõhuti 1950. aastatel. 1961. aastal oli kabel kadunud ja surnuaial olid vaid segipööratud hauakivid, mille peale veeti lõpnud loomade korjuseid.
Luunja mõisa kalmistu.
Luunja mõisa südamest linnulennult 1 km kaugusele põhjakirdesse jääva kalmistu rajasid mõisa tollased omanikud Münnichid arvatavasti varsti pärast 1767. aastat, kui Peterburis suri ja maeti Burchard Christoph von Münnich. Ta maeti millalgi ümber Luunja mõisa kalmistule. Kalmistule on arvatavasti maetud 17 inimest. Kalmistu oli jäetud maha, kui 1970. aastate algul hakkas Luunja sovhoos selle kohale ehitama sigalat ning siis lammutati ka osa kalmistut ja selle kabel.
Pahkla mõis

Pahkla mõis (saksa keeles "Pachel") oli rüütlimõis Hageri kihelkonnas Harjumaal. Nüüdisajal jääb mõis Rapla maakonda Kohila valda.
Mõis rajati 17. sajandi algul. 
Pahkla pärushärra Jürgen Johan Lode (1661–1730), Rootsi sõjaväelane (kindralmajor), müüs mõisa 1724 Hans Heinrich Fersenile.
Mõisa ühekorruseline peahoone ehitati tõenäoliselt 18. sajandi lõpul või 19. sajandi algul. 1905. aastal põletati peahoone maha ja praegu on see varemetes.
Patküla mõis

Patküla mõis (saksa keeles "Owerlack, Oberlack") oli rüütlimõis Helme kihelkonnas Viljandimaal. 
Praeguse haldusjaotuse järgi asub see Patkülas Tõrva vallas Valga maakonnas, Patküla–Kimma tee ääres.
Ajalugu.
Patküla mõisa kohta on varasemad teated 1517. ja 1533. aastast. Mõis kuulus 16. sajandi esimesel poolel Overlackerite perekonnale ja läks hiljem abielu teel (Johann von Patkulli ja Margaretha Ovelacker) Patkullide valdusse. 18. sajandil läks mõis sugulussidemete kaudu edasi von Müllerite, seejärel Freytag von Loringhovenite perekonnale. 
Mõis kuulus 19. sajandi alguses Freytag von Loringhoven perekonnale, 1803. aastal panditi mõis Friedrich Karl von Sieversile kümneks aastaks. 1819. aastal omandas mõisa Reinhold Otto Freytag von Loringhoven. Reinhold Otto Freytag von Loringhoveni surma järel läks 1853. aastal mõis tema pärijate ühisomandisse ja 1857. aastal tema poja Arthur Georgi Freytag von Loringhoveni ainuomandisse. 
1830. aasta paiku rentis Patküla mõisa eestlasest Mats Erdell. 1833. aastal sai ta ka variisiku (Voltveti mõisniku von Stryki abil) Roobe mõisa pandipidaja õigused. 
1861. aastal omandas mõisa Georg Philipp von Stryk (1833–1893), kelle surma järel omandas 1894. aastal mõisa pärija, tema poeg Harald Georg Alexander von Stryk (1857–1917). Georg Philipp von Stryki ajal algas mõisamaade kruntimine ehituskruntideks. Harald Georg Alexander von Stryk oli Helme ja Patküla mõisnik.
1919. aastal riigistas mõisa Eesti Vabariik.
Mõisahooned.
Mõisa vähesäilinud mõisaansamblisse kuulusid Patküla mõisa peahoone ja kultuurimälestiseks tunnistatud: ait-kuivati ja Patküla mõisa tall.
Patküla mõisa omandisse kuulus puidust Tõrva kõrtsihoone. Kõrtsihoone ehitati esmalt Pärnu–Tartu ja Viljandi–Valga maantee ristumiskohale 1834. aastal. 1890. aasta sügisel põles vana puidust kõrtsihoone maha ning hoone ehitati taas üles maakivist. Kõrtsihoones tegutses kõrts ning tall.
Üks Patküla mõisale kuulunud kõrtsihoone oli ka Pikasillas, milles hiljem tegutses Pikasilla algkool.
Vaata ka.
Tõrva vesiveski
Püssi mõis

Püssi mõis (saksa keeles "Neu-Isenhof") oli rüütlimõis Lüganuse kihelkonnas Virumaal. Nüüdisajal jääb mõis Ida-Viru maakonda Lüganuse valda.
Püssi nime on esimest korda mainitud kujul "Püssz" 1472. aastal.
Omanikud.
Enne Põhjasõda kuulus mõis Oxenstiernadele
1732. aastal ostis Püssi mõisa Holsteini kaardiväe kindralmajor, Eestimaa maanõunik ja Eestimaa rüütelkonna peamees (1747–1753) Otto Magnus von Stackelberg. Püssi mõis oli tema valduste keskus, lähikonnas kuulusid talle veel Purtse mõis ja Kohtla mõis. Püssi mõisa päris tema poeg Otto Magnus von Stackelberg juunior (1736–1800). Püssi mõisa rentnik oli Otto Magnus von Toll (1752–1804).
1876. aastal moodustas Otto Magnus von Stackelberg (1808–1885) fideikomissi Stackelbergide mõisatest, kuhu kuulusid Püssi, Purtse, Hirmuse, Voorepere, Kohtla ja Ereda mõisad, mille päris 1903. aastal Ernst von Stackelberg (1840–1919).
Mõisahooned.
Püssi mõisa sepikoda ja Püssi mõisa kohtumaja on tunnistatud kultuurimälestiseks.
Otto Magnus von Stackelberg juunior oli Venemaa keisririigi diplomaat ja pikaajaline kõrge positsioon Vene tsaariõukonnas tuli kasuks. Tsaariarmee toitlustamiseks ostis krahv ümbruskonnast kokku pulle, nuumas neid ning müüs edasi tsaariarmeele. Selleks rajatigi aastail 1850–1890 Püssi mõisa juurde suur karjakastell.
1917. aastal, kui Virumaal algas mõisate ülevõtmine vastavalt Eestimaa Nõukogude Täitevkomitee 24. novembri 1917. aasta otsusele, toetas otsust ka Eesti maatameeste konverents Tallinnas 3. ja 4. detsembril. Üldiselt läks mõisate ülevõtmine rahulikult, vaid Püssis tekkis tõsine konflikt 10. detsembril 1917, kus lasti 4. jalaväepolgu sõdurite poolt maha kolm Tallinnast tulnud punakaartlast Mihkel Aitsam, Rudolf Imberg ja Jüri Kalmus.
Valguta mõis

Valguta mõis (saksa keeles "Walguta") oli rüütlimõis Rannu kihelkonnas Tartumaal. Nüüdisajal jääb mõis Tartu maakonda Elva valda.
Ajalugu.
Mõis rajati 17. sajandil. 
Mõisa viimased omanikud enne 1919. aasta mõisate võõrandamist olid Siversid.
Mõisaansambel.
Mõisa puidust peahoone ehitati arvatavasti 19. sajandi esimesel poolel või keskpaigal. 1931. aastal ehitati peahoone põhjalikult ümber, et seda kasutada koolimajana.
Vana-Roosa mõis

Vana-Roosa mõis (saksa keeles "Rosenhof, Schönangern") oli rüütlimõis (fideikomiss) Võrumaal Rõuge kihelkonnas.
Schönangerni mõis oli Rosen'ite perekonna omandiks Liivimaa ordu ajast kuni 1794. aastani, välja arvatud Poola valitsusajal. 16. sajandil ja 17. sajandi alguses nimetati mõisat Schönangern ~ Schonackier ehk Rosen ~ Rozen Moysa.
Liivi sõja järel oli mõis Poola Tartu vojevoodkonna Vastseliina staarostkonna folvark ehk riigimõis.
1805. aastal pantis Gottlieb Heinrich "Theodor" von Koskull (1774–1834), Roosa mõisa kümneks aastaks 130 000 hõberubla eest Rosenite suguvõsast parun Peter August von Rosenile (1767–1848). 1818. aastal omandas Liivimaa aadli krediidiühing Roosa ja Krabi mõisad. 1821. aastal müüs Liivimaa aadli krediidiühing Roosa ja Krabi mõisad Karl Otto von Transehele, 1838. aastal omandas Roosa ja Krabi mõisad pärandavara jagamise lepinguga sillakohtunik Heinrich Robert Eugen von Transehe (1806–1882), kes müüs 1843. aastal Roosa ja Krabi mõisad John von Jürgensonnile ja Woldemar von Hagemeisterile ning 1845. aastal läksid Roosa ja Krabi mõis John von Jürgensonni ainuomandisse. 1853. aastal müüs John von Jürgensonn Roosa mõisa Viktor von Aderkasile, kes 1879. aastal müüs Vana-Roosa mõisa Friedrich von Möllerile. 1885. aastal andis Friedrich von Moeller Vana-Roosa mõisa üle Otto von Moellerile, kes 1897. aastal müüs Vana-Roosa mõisa Reinhold von Liphartile.
Mõis riigistati 1919. aasta maareformiga.
Mõisahoonetest on säilinud Vana-Roosa mõisa ait-kuivati ja Vana-Roosa mõisa aidamehe maja mis on arvatud kultuurimälestiseks.
Veriora mõis

Veriora mõis (saksa keeles "Paulenhof") oli rüütlimõis Räpina kihelkonnas Võrumaal. Nüüdisajal jääb mõis Põlva maakonda Räpina valda.
Mõis eraldati 1828. aastal Räpina mõisast ja kuulus alates 1835. aastast (alates 1844. aastast pärusvaldusena) kuni võõrandamiseni Rothide aadlisuguvõsale.
Mõisasüda ehitati arvatavasti välja 19. sajandi kolmandal veerandil. Mitmed mõisa hooned on arvatud kultuurimälestisteks (mõisavalitseja maja, teenijatemaja, laut ja abihoone). Kompleksi keskmes asunud puidust peahoone on aga hävinud. Kultuurimälestisteks on arvatud ka Veriora mõisa park ja mõisa teede piirdepostid.
Rasina mõis

Rasina mõis (saksa keeles "Rasin") oli rüütlimõis Võnnu kihelkonnas Tartumaal. Nüüdisajal jääb mõis Põlva maakonda Põlva valda.
Mõisat on esmamainitud 1611. aastal. 
Mõisa viimane omanik enne 1919. aasta mõisate võõrandamist oli Erich von Minding.
Mõisa barokne puidust peahoone on ehitatud 18. sajandi alguses. Peahoonest on säilinud vasakpoolne tiibehitis.
Roodi mõis

Roodi mõis (saksa keeles "Sallentack", varem "Ertzmann") oli rüütlimõis Pärnu-Jaagupi kihelkonnas Pärnumaal. Nüüdisajal jääb mõis Pärnu maakonda Põhja-Pärnumaa valda.
Mõis rajati 17. sajandi algul., 1625. aastal anti Peter Grotele ja ta meessoost pärijatele maid lääniks Mõisa omanikud olid tollal Groted (pärast aadeldamist Rootsi kuninganna poolt, aastast 1653 Grotenhielmid), kelle järgi mõis ka nime sai..
Mõisa viimased omanikud enne 1919. aasta mõisate võõrandamist olid Nasackinid.
Sikassaare mõis

Sikassaare mõis (saksa keeles "Siksar") oli rüütlimõis Kaarma kihelkonnas Saaremaal. Nüüdisajal jääb mõis Saare maakonda Saaremaa valda.
Mõis rajati 1740. aastatel Lümanda ja Elme mõisa äärealade maatükkidest.
Mõisa viimased omanikud enne 1919. aasta mõisate võõrandamist olid Stackelbergid.
Sprinckthali suvemõis

Sprinckthali suvemõis oli suvemõis, mis tänapäeval jääb Tallinna Kristiine linnaossa Tondi tänavale. Suvemõisa häärber aadressil Tondi 42 on tunnistatud kultuurimälestiseks.
17. sajandi keskel jagati Kristiine heinamaade ehk Linnu tee ja Mustamäe tee, Endla ja Koskla tänava ning Pärnu maantee ja Tondi tänava vahelise ala jaotamine, Rootsi kuninganna Kristina käsul 32 heinamaatükiks. Nüüdse Linnu tee ja Tondi tänava nurgale rajati Sprinckthali suvemõis, mille peahoone on praeguseni säilinud. Sprinckthali (Allikaorg) viitab liigniiskele alale.
Alates 2019. aasta jaanuarist tegutseb Sprinckthali suvemõisas hispaania keele ja kultuuri keskus Hispaania Maja, kus on ka laia valikuga raamatu- ja Hispaania maitsete pood.
Suure-Konguta mõis

Suure-Konguta mõis (saksa keeles "Schloß Congota", ka "Groß-Kongota") oli rüütlimõis Puhja kihelkonnas Tartumaal. Nüüdisajal jääb mõis Tartu maakonda Elva valda.
Ajalugu.
Mõisat on esmamainitud 1417. aastal. 
Mõisaansambel.
Mõisa vanem peahoone püstitati 19. sajandi algul või varemgi. Mõisa uus kahekorruseline heimatstiilis peahoone valmis umbes 1910. aastal.