Metafüüsika

Metafüüsika (kreeka keeles μετά, "meta", 'pärast', 'peale üle' + φυσικά, "füüsika", 'loodus') on filosoofia haru, mis püüab selgitada olemise põhialuseid ning algupära, reaalsuse kogemuse piire ületavaid probleeme ja algmõisteid.
Metafüüsika üritab ületada füüsika piire, kasutades vaatluse, mõõtmise ja katsete asemel oletusi, mõtisklust ja loogikat, püüdes jõuda mittemõõdetava reaalsuse ning ajatute, muutumatute ja üldkehtivate seaduspärasusteni. Traditsiooniline metafüüsika otsib vastust küsimustele "mis on?" ja "kuidas on?".
Metafüüsika uurimisobjektid on eksistents, objektid ja nende omadused, aeg ja ruum, põhjus ja tagajärg ning võimalus. 
Metafüüsika kaks põhisuunda on: 
Neid kahte suunda ühendab ontoloogia, mis uurib olevat, olemist ning olemisviise.
Etümoloogia.
Sõna 'metafüüsika' on kasutatud esimest korda Aristotelese märkmeist koostatud teoste kogumis. Metafüüsikaks nimetati seal teoseid, mis järgnesid raamatule „Füüsika“. Eesliide 'meta-' viitabki peatükkidele “peale” füüsikat. Aristoteles ise ei nimetanud oma raamatute sisu metafüüsikaks, vaid “esimeseks filosoofiaks”. Aristotelese teoste toimetaja Andronikos Rhodosest paigutas esimese filosoofia raamatud sada aastat hiljem pärast füüsika raamatuid ja kutsus neid τὰ μετὰ τὰ φυσικὰ βιβλία ("tà metà tà physikà biblía") ehk raamatuteks, mis tulevad peale raamatut "Füüsika". See mõjutas ka ladinakeelseid teadlasi, kes eksikombel tõlgendasid Aristotelese esimest filosoofiat “teadusena, mis on peale füüsikat”.
Metafüüsika teaduses.
Kui tavaline teadus on lõpetanud küsimuste küsimise, jätkab metafüüsika küsimist “miks?”. Füüsika põhineb kindlatel aksioomidel, mis tõestavad aatomeid, osakesi, jõude, laenguid, massi jne. Selliste tõestuste olemasolu loetakse teadusliku teooria lõpuks. Metafüüsika aga liigub edasi järgmiste küsimustega. 
Analüütiline filosoofia.
Varane analüütiline filosoofia kippus metafüüsikat tagasi lükkama, olles mõjutatud loogilisest positivismist. Metafüüsika toodi analüütilisse filosoofiasse tagasi 20. sajandi teisel poolel. Filosoofid David K. Lewis ja David Armstrong töötasid välja eri teooriaid metafüüsikat puudutavail eri teemadel: üldkehtivus, põhjuslikkus, võimalus, vajalikkus ja abstraktsed objektid. 
Budistlik metafüüsika.
Budistide metafüüsika esitab küsimusi reaalsuse olemuse kohta, toetudes Buddha õpetustele. Varased budistlikud tekstid räägivad rohkem eetikast ja vaimsest arengust; neist võib kohati välja lugeda, et metafüüsikast loobutakse, pidades seda kasutuks.. Metafüüsika hakkas levima peale Buddha surma abhidharma traditsioonis.
Mõiste kujunemine ja variandid.
Aristotelese "Metafüüsika".
Kui Andronikos Rhodoselt 1. sajandil eKr Aristotelesest säilinud käsikirjad välja andis, paigutas ta "Füüsika" järele "Metafüüsika" ("ta meta ta physika" 'füüsika[raamatutele] järgnevad [raamatud]'). Selle järgi ongi metafüüsika oma nime saanud.
"Metafüüsikas" määratles Aristoteles muuhulgas esimese filosoofia: see uurib olevat kui olevat. Hiljem on "esimene filosoofia" ja "metafüüsika" olnud kasutusel ka sünonüümidena. Esimest filosoofiat on nimetatud ka ontoloogiaks. Sellesse valdkonda võib vahest arvata ka olemise põhialuste ja olemise viiside ning põhjuste ja substantside uurimise. Ent "Metafüüsikas" on juttu ka muust, sealhulgas Jumalast, kes jääb loodusest väljapoole. Sõna "metafüüsika" ongi hakatud tõlgendama ka kui looduse suhtes teispoolsuse uurimist.
Metafüüsika valdkonnad Hegeli järgi.
Hegel, kes nägi senises metafüüsikas naiivset mõtteviisi, mis peab võimalikuks lõpmatute esemete (hing, maailm, loodus, vaim, Jumal) tunnetamist nendele predikaatide omistamise teel, loetles "Filosoofiliste teaduste entsüklopeedias" (§-d 33–36) metafüüsika valdkonnad ja küsimused järgmiselt.
Ontoloogia oli õpetus olemuse abstraktsetest määratlustest. Neid loetleti empiirilisel ja juhuslikul moel ning nende sisu võeti kujutlusest (sõna tarvitusest või etümoloogiast).
Ratsionaalne psühholoogia ehk pneumatoloogia tegeles hinge metafüüsilise loomusega, nimelt vaimuga kui asjaga seoses liitsuse, aja, kvalitatiivse muutumise ning kvantitatiivse kasvamise ja kahanemisega. Püüti põhjendada hinge surematust. Sealjuures tugineti sageli hinge lihtsusele.
Kosmoloogia uuris maailma, selle juhuslikkust, paratamatust, igavesust, ruumilist ja ajalist piiratust, maailmas aset leidvate muutuste formaalseid seadusi, inimese vabadust ja kurjuse päritolu.
Metafüüsika marksismi järgi.
Marksism andis metafüüsikale teise tähenduse. Marksismis vastandub metafüüsika dialektikale. Dialektika järgi on maailm pidevas muutumises ja arengus; metafüüsika eitab seda. Metafüüsikud käsitlevad esemeid ja nähtusi muutumatutena ja seesmiste vastuoludeta. Metafüüsilise mõtteviisi järgi on vastuolud omased ainult mõtlemisele ja sedagi üksnes nii palju, kui mõtlemises eksitakse.