Judith Leyster

Judith Jans Leyster (28. juuli 1609 – 10. veebruar 1660) oli Hollandi kuldajastu maalikunstnik. Ta on 17. sajandi Hollandi tuntuim naiskunstnik. Eluajal oli ta küll parajalt tuntud, kuid pärast tema surma unustati ta kuni 1893. aastani peaaegu täiesti ning osa tema teostest omistati Frans Halsile. Leysteri taasavastas Hollandi kunstiajaloolane Cornelis Hofstede de Groot. 
Elukäik.
Judith Leyster sündis 1609. aastal Haarlemis. Erinevalt mitmetest tema kaasaegsetest naiskunstnikest ei pärinenud Leyster kunstnike perekonnast, mis oleks võinud hõlbustada tema pääsemist kunstnike sekka. Leysteri isa Jan Willemsz oli flaami päritolu ja suundus Hollandisse elama 16. sajandi lõpul. Algul töötas ta tollal jõudsalt kasvavas tekstiilitööstuses ning 1618. aastal ostis endale pruulikoja, mis osutus halvaks investeeringuks ning 1624. aastaks olid neil rahalised probleemid. Leysteri emal Trijn Jaspersil oli samuti sidemeid tekstiilitööstusega, kuid tema kohta on väga vähe teada.
Leyster liitus 1633. aastal Haarlemi Püha Luuka gildiga. Kuigi tollal oli Haarlemis ka teisi naiskunstnikke, siis Leyster oli ainus gildi naisliige. Teistel naiskunstnikel polnud ka otsest vajadust gildiga liituda, kuna perekonna ja teiste sidemete kaudu oli neil võimalik enda kunsti müüa. Leysteri isa oli aga pankrotistumas, mistõttu oli Leysteril enam tuge vaja, kuna tema ülejäänud pere oli sunnitud linnast lahkuma. Gild pakkus Leysterile toetust, vajalikke suhteid, võimalust enda kunsti müüa ning võimaldas luua töökoja, kus õpilasi vastu võtta.
Gildi kuulus näiteks ka Frans Hals. Leyster ja Hals said üsna hästi läbi, väidetavalt oli Leyster Halsi tütre ristimisel tunnistajaks. Siiski tekkis neil 1635. aastal tüli. Leysteri õpilane oli läinud hoopis Halsi käe alla õppima ning nad ei suutnud kokku leppida õppemaksu hüvitamise osas.
Leysteri abikaasa oli žanrimaalija , kellega nad ilmselt juba 1629. aastal rekvisiite jagasid. Algselt töötasid nad Haarlemis, kuid pärast abiellumist 1636. aastal kolisid nad Amsterdami, ning juba 1648. aastal Heemstedesse. Pärast abiellumist maalis Leyster harvemini, kuna tal tekkis mitmeid lisakohustusi: lapsed, töökojas tegutsemine, päritud ja ostetud kinnisvara haldamine ja väljaüürimine. Suur osa nendest kohustustest langes Leysteri õlule. Tema abieluajast on säilinud üksainus maal: vesivärvidega maalitud tulbid 1643. aastast.
Leyster oskas ja julges enda eest seista ka "vanade meistrite" ees nagu Hals. Ta alustas noore ja vallalisena, ilma teiste kunstnike abita oma ateljee, ta vastustas suuresti enda pere vara eest ja haldas Molenaeri kunstitehinguid, ka juriidiliste ja finantsküsimustega tegeles põhiliselt Leyster.
Looming.
Leysteri looming paigutub suuresti aastatesse 1629–1636. Põhiliselt tegeles ta žanrimaaliga, kuid temalt pärinevad ka mõned portreed ja natüürmordid. Tollal oligi tavapärane, et valitakse üks žanr ning jäädakse karjääri jooksul selle juurde. Enamasti kujutab ta üht-kaht figuuri ning interjöörile oluliselt tähelepanu ei pööra, mis tekitab mõneti intiimse tunde.
Leysteri maalides (just portreedes) võib näha Frans Halsi mõjutusi. Leysteri maal "Kaks last kassiga" on sarnane viisiga, kuidas Hals tol perioodil lapsi kujutab – diagonaalne kompositsioon ja rõõmsameelsus. Ka Leysteri pintslitõmmetest leiab halsilikkust. Leysteri teostes võib näha Halsile omast faktuuri visandlikkust, selgelt nähtavaid pintslitõmbeid, kuid Leysteri pintslitõmbed on lühemad ja värv on paksemalt peale kantud.Arvatakse, et Leyster võis olla Halsi õpilane või assistent. Kõik maalid, milles halsilikkust leitakse, pärinevad umbes aastast 1629, kuid Leyster liitus gilidga oluliselt hiljem. Siiski pole säilinud tõendeid, mis seda arvamust kinnitaksid. Veel pakutakse, et ehk õppis ta Frans Pietersz de Grebberiga, kuna tema maalimisstiili on mainitud de Grebberite perega seoses, kuid de Grebberi stiil pole Leysteri teostes peaaegu üldse nähtav. On võimalik, et Leyster töötas de Grebberite pere heaks, kuna tema isa oli pankrotistunud.
Leysteri üks tuntumaid maale on "Noor flöödimängija". Selles nähakse samuti Halsi, kuid ka Utrechti karavadžismi koolkonna mõjusid. Kuigi nähakse erinevaid mõjusid, suudab Leyster lõpuks luua talle eriomase pildi. Esmapilgul tundub antud maal küll lihtne, kuid peidab endas huvitavaid detaile nagu tooli katkine seljatugi ning seinal rippuva viiuli ja plokkflööfi kõrvutamine. Viimane ei pruugi üldsegi juhuslik detail olla, kuna keelpille seostati pyhtagorliku harmooniaga, samas puhkpille niivõrd kõrgesse kategooriasse ei paigutatud, mistõttu kujutati puhkpille enam talupoegade kätes. Poisi keskendunud nägu ja kõrgele ja kaugusesse vaatav pilk võivad aga need seosed tühiseks muuta, viidata hoopis muusika inspireerivale, hingeõndsust pakkuvale loomusele, muusikaloome mõnule. 
Maalil "Ettepanek" on kujutatud naist süvenenult õmblemas üritades ignoreerida meest, kes kätt tema õlale toetab ning peopesast raha pakub. Maali on mitmetel viisidel tõlgendatud. Arvatakse, et mees pakub naisele raha seksuaalteenuste eest, kuid Leyster on naist kujutanud "vooruslikumana" kui teised sarnase teemakäsitlusega maalid, mistõttu pakutakse, et ehk pakutakse naisele münte hoopis abiellumise eesmärgil. Igatahes on tegu kiusatuse ja vastupanu teemaga.17. sajandi alguseks oli varasem kiriku ja riigi patronaaž asendunud teistsuguse kunstituruga. Hollandi õitseaeg tõi kodanikele rohkem vaba raha ning tavakodanikest said kunstnike peamised kliendid. Seetõttu pidid kunstnikud mõtlema, mis publikule meeldida võiks, et nad saaksid enda kunsti müüa. Seega saame samuti aimu, missuguseid väärtusi tähtsaks peeti. Realistliku, elulähedase kujutamisviisi taga on tihti sügavamad, tihti moraliseerivad tähendused. Maalil "Viimane piisk" on kujutatud kaht purjus meest. Nende seltskonnas paistab end nautivat ka luukere, kes hoiab käes liivakella ning Leysteri valgusekäsitlus lisab maalile dramaatilisust. Võimalik, et Leyster viitas alkoholiga ja ka üldisemalt liialdamise tagajärgedele. Kusjuures luukere oli kuni 1990. aastateni üle maalitud. "Viimast piiska" võib vaadata kontrastina "Lustlikule seltskonnale". Viimane on heledates toonides, kerge ja lõbusa loomuga ning neid kaht tihti vastandatakse ning tõlgendatakse üksteisest sõltuvalt.
"Viimane piisk" on ka üks teostest, mis omistati algselt Frans Halsile nagu ka "Carousing Couple" (1630). Lõpuks avastati, et need kuuluvad siiski Leysterile tema signatuuri tõttu, milleks on monogramm JL koos taevatähega. Leyster oli tema isa õlletehase nimi. "Lodestar" tähendas juhtivat tähte. 
Tähtsus.
Leyster oli üks väheseid professionaalseid naiskunstnikke ning tuntuim naiskunstnik Hollandi kuldajastul. Oma eluajal oli ta mõõdukalt menukas, kuid ta kustutati ajaloost peagi pärast tema surma, kohtudes sama saatusega nagu paljud teisedki naiskunstnikud.