Limburgi hertsogkond

Limburgi hertsogkond oli Saksa-Rooma riigi osa. Selle põhiterritoorium, sealhulgas pealinn Limbourg, asub tänapäeval Belgias Liège'i provintsis, väike osa jääb naabrusse Belgia Limburgi provintsi Voerenist idas.
Umbes aastast 1020 oli Limburgi loss kasutuses Limburgi krahvide residentsina, kes aastal 1100 said hertsogi tiitli (saksa "Herzog", hollandi "Hertog") kui Alam-Lotringi hertsogid, üks kõige tähtsamatest ja iidsematest tiitlitest keisririigi selles osas. Hertsogiliini hääbumine aastal 1283 tekitas Limburgi pärilussõja, misjärel valitsesid Brabanti hertsogid Limburgi personaalunioonis, grupeerides selle lõpuks kokku piirneva Brabanti "Overmaasi" territooriumidega (sealhulgas Dalhem, Valkenburg ja Herzogenrath), olles üks Burgundia Madalmaade seitsmeteistkümnest provintsist. Erinevalt teistest selle provintsi osadest jäid hertsogkonna maad Habsburgide kontrolli alustes Lõuna-Madalmaades pärast kaheksakümneaastase sõja põhjustatud jagunemist ja pärast Hispaania pärilussõda puutumata. Siiski peatus hertsogkonna ajalugu pärast nurjunud Brabanti revolutsiooni aastal 1789 lõpuks okupatsiooniga Prantsuse revolutsioonivägede poolt aastal 1793. Need maad taasühendati Belgiaga alles pärast esimest maailmasõda.
Hertsogkond oli mitmekeelne: hollandi, prantsuse ja saksa murded piirnesid üksteisega ja elasid koos oma geograafilistel ääremaadel, nii oli see keskajal ja on ka praegu. Selle põhja- ja idapiirid on tänapäevase Belgia, Hollandi ja Saksamaa ligikaudsed piirid oma kolmikpunktis. Idaosa, milles on Eupen, on tänapäeva Belgia saksakeelse "Ostkantonen" halduspealinn ja põhjaosa.
Limburgina tuntud paljudest kohtadest on Limburgi hertsogkond see, kust on pärit teravalõhnaline pehme juust Limburger, mida täna tehakse paljudes kohtades. (Tänapäeva Belgias on selline juust tuntud kui Herve'i juust, samanimelise linna järgi hertsogkonnas.)
Geograafia.
Limburgi territoorium paiknes Madalmaades Maasi jõest läänes ja vabast riigilinnast Aachenist idas. Selle tähtsaimad linnad olid pealinn Limbourg ja Eupen. Limburgi valdused jagunesid üldiselt viieks kohtupiirkonnaks ("Hochbänke"):
Läänes ja lõunas piirnes Limburg Liège'i vürstlike piiskoppide territooriumiga, põhjas ja idas Reini Jülichi hertsogkonnaga. Keeleliselt paiknes Limburg germaani ja romaani keelte piiril. Kui põhja- ja idapiirkondades kõneldi Limburgi ja Ripuaari murdeid, domineeris lõuna pool Herve'i ümbruses Vallooni murre.
Ajalugu.
Kui Julius Caesar esimest korda Limburgi alale sisenes ja selle Rooma kontrolli alla võttis, asustasid ala keldi belgide hõimud: kondruusid, eburoonid, kaeroosid, segnid ja paemaanid, keda üheskoos viidati kui "Germani cisrhenani". Neil oli sidemeid nii gallide kui ka germaani rahvastega. Pole teada, mis keelt nad rääkisid, ja samuti pole teada, kuivõrd saab neid varajasi hõime samastada tungritega, kes elasid samal alal vaid mõni põlvkond hiljem. Selleks ajaks oli ala ühendatud "Civitas Tungrorumi" koosseisu, pealinn asus Tongerenis. Rooma keisririigi osana sai tungrite "civitas" "Gallia Belgica" provintsi osaks, kuid eraldati varsti sellest ja liideti "Germania Inferior"'i osaks, mille pealinn oli Köln, ning hiljem reorganiseeriti "Germania Secunda"'ks. See oli piiriala, mis meelitas sõdureid ja asunikke piki Reini Saksamaalt ja kogu keisririigist.
Hilisel Rooma ajal hakkas uus germaanlaste sisseränne põhjast ja idast (frangid) domineerima kogu "Germania Secundat", kuid Limburgi hertsogkonna ala, olles Bavay-Tongereni-Heerleni-Kölni sõjateest lõunas, jäi esialgu suhteliselt romaniseerituks, nagu viitab ka tänapäevane keeleolukord. Piirkonnas hertsogkonnast põhjas domineerisid Saali frangid ja ala idas valitsesid Ripuaari frangid. Merovingide ja Karolingide dünastiate ajal laienes frangi võim piirkonnast ümber Limbourg'i edasi ja asendas lõpuks Rooma keisrivõimu. Karl Suure ajal sai esimene frank Rooma keisriks (aastal 800), frangi kuningaid tuli tunnistada Lääne-Rooma keisririigi pärijatena. Karl Suure pojapoegade ajal (aastal 843) jagati keisririik kolme ossa, läänepoolne romaniseerunud osa vastas laias laastus hilisemale Prantsusmaale, idaosa vastas laias laastus Saksamaale ja keskosa, Lotharingia, hilisem Lorraine, mis lõpuks neeldus idapoolsesse keisririiki. Limburgi hertsogkond, nagu enamus tänapäeva Belgiast, oli Alam-Lotringis. Mõnda aega oli Alam-Lotringil oma hertsog. Sellelt hertsogkonnalt sai Limburgi hertsogkond oma hertsogistaatuse (nagu ka Brabanti hertsogkond, tänu õnnestunud pärandinõudele).
Limburgi hertsogkonna territoorium moodustus 11. sajandil ümber Limbourg'i linna tänapäeva Valloonias. 1020. aasta paiku ehitas Alam-Lotringi hertsog Frederik, pfaltskrahv Wigerichi järglane, Vesdre jõe kaldale Limburgi lossi. Tema valdused hõlmasid Baeleni (koos Limburgiga), Herve'i, Montzeni (aastast 1975 Plombières' osa), Walhorni ja edelapoolse Sprimonti eksklaavi ringkonnad. Need päris Frederiki väimees, Arloni krahv Walram, kes 1065. aasta paiku hakkas end "Limburgi krahviks" kutsuma. Walram nõudis ka Frederiki hertsogitiitlit, mille keiser Heinrich IV aastal 1101 lõpuks Walrami poja Hendriku kasuks annetas. See tähendas, et Alam-Lotringis oli nüüd kaks hertsogkonda, Brabant ja Limburg, ja Lothier' hertsogi tiitel, mida kandis Brabant, muutus lõpuks mõttetuks.
Kui Lotringi hertsogiameti vaidlustasid vägevad Leuveni krahvid, Brabanti maakrahvid, piirdusid Walrami järglased Limburgi hertsogi tiitliga ja saavutasid aastal 1165 keiser Friedrich I Barbarossalt kinnituse. Limburgi dünastia tõus jätkus, kui hertsog Walram III sai aastal 1214 Luksemburgi krahviks abielu kaudu pärijanna Ermesindega, ja tema poeg Hendrik IV sai aastal 1225 Bergi krahviks kui pärijanna Irmgardi abikaasa.
Siiski puhkes pärast Hendriku poja Walram IV surma aastal 1279, kes jättis pärijannaks vaid Irmgardi, kes abiellus Gelderni krahvi Rainaldiga, kuid suri aastal 1283 lastetuna, Limburgi pärilussõda. Brabanti hertsog võitis aastal 1288 viimase Worringeni lahingu, saades seeläbi kuningas Rudolf I nõusolekul kontrolli Limburgi hertsogkonna üle. Kuigi ta jagas Brabanti saatust, jäi Limburg eraldi keiserlikuks osariigiks, mis aastal 1404 läks Brabanti Johannalt Burgundia hertsogi Philippe Südi pojale Antoine'ile. Marie Rikka Burgundia pärandiga läks see aastal 1482 tema abikaasa Maximilian I kätte Austria Habsburgide seast. Üheskoos "Landen van Overmaas" (Maasi-tagused maad: Dalhem, Herzogenrath ja Valkenburg) ja Maastrichtiga sai hertsogkond üheks Seitsmeteistkümnest provintsist, mida Habsburgid valitsesid aastal 1512 loodud Burgundia ringkonna kaudu. Tähtsad linnad Limburgi pärusvaldustes olid Herve, Montzen, Lontzen, Eupen, Baelen ja Esneux.
Pärast keiser Karl V troonist loobumist aastal 1556 läksid Burgundia läänid tema pojale, Hispaania kuningale Felipe II-le. Felipe karmi kuberneri, Alba hertsogi rakendatud meetmed põhjustasid kaheksakümneaastase sõja, mille lõpetas aastal 1648 Vestfaali rahu. "Generaliteitslanden" ala, mis sisaldas Overmaasi osi (kuid mitte Limburgi hertsogkonna enda osi), loovutati Hollandi vabariigile. Aastal 1661 leppisid Holland ja Hispaania kokku Dalhemi krahvkonna jagamise. Limburgi hertsogkond ise jäi jagamatult Hispaania Habsburgide võimu alla kui Lõuna-Madalmaade osa, minnes Utrechti rahuga aastal 1713 Austria Habsburgidele.
Kui piirkonna okupeerisid aastal 1794 prantslased, kaotati Austria Limburgi hertsogkond ja liidendati Ourthe departemangu, samas kui enamus Overmaasi maadest said Meuse-Inférieure departemangu osaks, mis on tänapäeva Belgia ja Hollandi Limburgi provintside tuumikuks. Pärast Prantsuse keisririigi kaotust anti hertsogkonna maade idapoolne saksakeelne osa koos mitme muu territooriumiga piki tänapäevast Belgia-Saksa piiri Viini kongressil Preisimaale, kuid pärast Esimest maailmasõda läksid need maad Belgiale, taasühendades esialgsed vana hertsogkonna osad.