Aleksandr Solženitsõn

Aleksandr Issajevitš Solženitsõn (vene keeles "Александр Исаевич Солженицын"; 11. detsember 1918 Kislovodsk – 3. august 2008 Moskva) oli vene kirjanik ja dissident; Nobeli kirjandusauhinna (1970) ja Templetoni auhinna (1983) laureaat.
Tema kuulsaim teos on "Gulagi arhipelaag", mis ilmus "samizdat"i väljaandena ja valmis suures osas Eestis. Tuntud on ka jutustus "Üks päev Ivan Denissovitši elus" (1962, eesti keeles 1963).
Elukäik.
Solženitsõn sündis kasakaperes kuus kuud pärast isa surma. Õppis Rostovi Ülikoolis ning sai ühiskondliku tegevuse ja õppeedukuse eest Stalini stipendiumi, mida anti välja vaid seitsmele noorele. Ülikoolis omandas ta matemaatika- ja füüsikahariduse, lõpetades kooli vaid pisut enne Saksamaa invasiooni. Tollal oli Solženitsõn truu kommunist, olgugi et tema ema oli kirikule truu.
Solženitsõn huvitus kirjandusest ning alustas 1939 . aastal mittestatsionaarselt õpinguid Moskva Ajaloo, Filosoofia ja Kirjanduse Instituudi filoloogiateaduskonnas.
Solženitsõn sõdis Punaarmee koosseisus Teises maailmasõjas, lõpetas 1942. aastal suurtükiväekooli, sai patareikomandöriks, kellena sõdis 1945. aasta veebruarini ja ülendati suurtükiväes kapteniks. Lahinguliste teenete eest autasustati teda kahe ordeniga. Ta arreteeriti 1945. aastal nõukogudevastase agitatsiooni eest, kuna kritiseeris erakirjas Stalinit, ja mõisteti kaheksaks aastaks vangi.
Solženitsõni laagriaastad kestsid 1953. aastani. 1950 paiku haigestus Solženitsõn vähki, millest tal õnnestus pärast vabanemist paraneda. 1952. aastal lahutas ta 1940. aastal sõlmitud abielu Natalja Rešetovskajaga. 1957. aastal abiellus Solženitsõn Rešetovskajaga uuesti, kuid ka see abielu lahutati (1972). 1973. aastal abiellus Solženitsõn Natalija Svetlovaga. Teise naisega oli Solženitsõnil kolm poega: Jermolai (1970), Ignat (1972) ja Stepan (1973).
Solženitsõni poliitilistele vaadetele avaldas tugevat mõju kongikaaslane Lubjankal Arnold Susi.
Vangilaagrist vabanemise järel oli Solženitsõn sundasumisel Kasahhi NSV-s. Pärast rehabiliteerimist 1956 asus tööle matemaatika- ja füüsikaõpetajana Rjazanis.
Tema kirjanduslik karjäär sai alguse Hruštšovi sula ajal, kui kirjandusajakiri Novõi Mir avaldas neli aastat pärast valmimist Hruštšovi isiklikul loal lühiromaani "Üks päev Ivan Denissovitši elus". Teos kirjeldas ilustamata elu vangilaagris ning selle avaldamine põhjustas suurt kära ja vastakaid reaktsioone. Menu jäi lühikeseks, juba enne Hruštšovi kukutamist 1964 muutus Solženitsõnil teoste avaldamine keeruliseks. Juba 1969 heideti Solženitsõn kirjanike liidust välja.
1970. aastal pälvis Solženitsõn Nobeli kirjandusauhinna, kuid ei sõitnud auhinnatseremooniale, kartes, et tal ei õnnestu Nõukogude Liitu naasta.
1960. aastatel viibis Solženitsõn korduvalt Eestis. Siin valmis trükiks "Gulagi arhipelaagi" käsikiri. Selle esimene osa ilmus 1973 Prantsusmaal. "Gulagi arhipelaagi" Prantsusmaal ja Ameerika Ühendriikides ilmumise järel Solženitsõn vangistati ja saadeti 14. veebruaril 1974 Nõukogude Liidust välja.
Solženitsõn ja NSV Liidu RJK.
Oma kriitiliste kirjutiste tõttu Nõukogude võimu suhtes avati NSV Liidu RJK Viienda valitsuse poolt Aleksandr Solženitsõni tegevuse kontrolliks operatiivläbitöötlustoimik (nr 14271, tingnimega "Ämblik" "(«Паук»") ja jälgimistoimik ("дело формуляра ПФ, архивный № 11375") ning teda jälgiti nii varjatult kui ka tehniliste vahenditega. 1971. aastal pandi toime katse mürgitada teda riitsinuseseemnetest ("Ricinus communis") saadava ritsiiniga (1978 Londonis mõrvati vihmavarjuga, mille otsas oli mürgikapsel ritsiiniga, Bulgaaria dissident Georgi Markov).
Eksiilis Läänes.
1973. aastal võeti Solženitsõnilt ära Nõukogude Liidu kodakondsus ja 1974. aasta veebruaris saadeti ta riigist välja. Seejärel elas ta algul Šveitsis Zürichis ja hiljem Ameerika Ühendriikides Vermonti osariigis. Solženitsõn oli väga kriitiline ka kapitalistliku maailma suhtes.
1990. aastal ta rehabiliteeriti ja 1994. aastal naasis Venemaale.
Tagasi Venemaal.
2007. aastal sai Solženitsõn Putinilt elutööpreemia silmapaistvate saavutuste eest humanitaarvallas, mille Putin ka isiklikult kirjanikule koju kätte viis. 1998. aastal keeldus ta sarnasest autasust, mille president Jeltsin oli talle määranud, öeldes, et ei soovi midagi inimeselt, kes on riigi viinud kaosesse.
Hilisemad vaated.
Ta oli suurvene rahvuslane, toetas Venemaa imerialismi, leidis, et venelased pole Nõukogude Liidu kuritegudes süüdi, neid sooritas ainult rahvusvaheline kommunism ning tsaaririigi reformi rikkusid võõraverelised ehk juudid, kaukaaslased, poolakad, lätlased ja eestlased. Ta ei toetanud Ukraina, Valgevene ja Põhja-Kasahstani iseseisvumist 1990. aastatel, ei nõustunud Holodomori sihiliku tegevuse väitega.