Saksamaa ultimaatum Leedule

Saksamaa ultimaatum Leedule oli 20. märtsil 1939. aastal Saksamaa välisministri Joachim von Ribbentropi poolt Leedu välisministrile Juozas Urbšysele esitatud suuline ultimaatum. Wehrmachti sissetungiga ähvardades nõudis Saksa valitsus, et Leedu loobuks oma Klaipėda (Memeli) piirkonnast, mis oli enne Esimest maailmasõda kuulunud Saksamaale. Arvestades Leedu ja Saksamaa vaheliste suhete aastaid kestnud pingestumist, kasvavat natsimeelset propagandat piirkonnas ja jätkuvat Saksamaa ekspansiooni Euroopas oli selline nõue oodatud. Ultimaatum esitati vaid viis päeva pärast Tšehhoslovakkia okupeerimist Saksamaa poolt. 1924. aasta Klaipeda lepingu osapooled, kes olid lubanud tagada regioonis "status quo" püsimise, Leedule mingisugust reaalset abi ei pakkunud. Suurbritannia ja Prantsusmaa järgisid suhetes Saksamaaga lepituspoliitikat, Itaalia ja Jaapan toetasid avalikult Saksamaad. Leedu nõustus ultimaatumiga 22. märtsil, vastav leping allkirjastati 23. märtsi öösel. Saksamaa jaoks oli tegemist viimase territoriaalse laienemisega enne Teist maailmasõda, Leedule tõi see kaasa majanduse ja moraali languse, Euroopale tervikuna tähendas see jätkuvat pingete kasvu.
Klaipeda staatus pärast esimest maailmasõda.
Klaipeda, oluline meresadam Ida-Preisimaal, eraldati Versailles' rahulepinguga Saksamaast ja anti Antanti valitsemise alla. Piirkonna haldamise võttis üle Prantsusmaa, kuid seda soovis oma koosseisu liita Leedu, viidates sealsele leedulastest vähemusele ja asjaolule, et tegemist oli riigi ainukese ligipääsuga Läänemerele. Territooriumi endale saamisele pretendeeris ka Poola. Kuna Antant viivitas otsuse langetamisega ja näis, et piirkond võib saada Danzigi vabalinnaga sarnase staatuse, siis haaras Leedu initsiatiivi ja organiseeris 1923. aasta jaanuaris Klaipeda ülestõusu. Toimunut toetasid nii Nõukogude Venemaa kui Saksamaa. 140 000 inimesega 2400 km² suurune Klaipeda piirkond liideti eraldi parlamenti omava autonoomse territooriumina Leeduga, mille legaalsuse kinnitas Antant 1924. aasta Klaipeda lepinguga.
1920. aastatel Leedu ja Saksamaa vahelistes suhetes suuri probleeme ei tekkinud, kuna neid ühendas Poola-vastasus. 1928. aasta jaanuaris, pärast pikki ja raskeid läbirääkimisi, sõlmisid Leedu ja Saksamaa piirilepingu, mis jättis Klaipeda piirkonna Leedule. Pinged hakkasid kasvama 1930. aastatel, mil Saksamaal Weimari vabariik asendus Adolf Hitleri juhitud natisionaalsotsialistliku Kolmanda Riigiga. Eriti teravaks muutusid suhted 1934. aasta veebruaris, kui Leedu valitsus vahistas kümneid natsimeelseid aktiviste. Vastusena vahistamistele ja järgnenud kohtuprotsessidele kuulutas Saksamaa välja boikoti Leedu põllumajandustoodangule. Boikott põhjustas Lõuna-Leedus Suvalkijas majanduskriisi, mille tagajärjel sealsed talunikud korraldasid vägivaldseid protestiaktsioone. Pärast 1935. aastal Saaris toimunud rahvahääletust, mis otsustas selle regiooni liitmise Saksamaaga, andis Leedu enamikule oma natsimeelsetest vangidest amnestia, kuid kahjustas sellega oma prestiiži nii välismaal kui ka Klaipedas, võimaldades nõnda Saksamaal seal piirkonnas oma mõju tugevdada.
Kasvavad pinged.
1938. aasta kevadel väitis Adolf Hitler mitteavalikult, et Klaipeda omandamine on pärast Sudeedimaad tähtsuselt järgmine prioriteet Saksamaa jaoks. Pärast Poola ultimaatumit Leedule 1938. aasta märtsis teatas Saksamaa, et Poola ja Leedu vahelise sõjalise konflikti korral kavatsetakse tungida Leetu ja hõivata Klaipeda koos suure osaga Lääne-Leedust. Nädal pärast Leedu nõustumist Poola ultimaatumiga esitas Saksamaa 11 punktist koosneva memorandumi, kus nõuti tegutsemisvabadust Saksamaa-meelsetele aktivistidele ja Leedu mõju vähendamist Klaipeda piirkonnas. Memorandumi punktid olid teadlikult sõnastatud hägusalt, et kergemini võimaldada Leedut nende rikkumises süüdistada. Leedu otsustas probleemiga tegelemise edasi lükata, lootes rahvusvahelise olukorra paranemisele. Samal ajal püüti sakslastest elanikkonnale kaebusteks mitte põhjust anda.
Valitud taktika edu ei toonud: natsimeelne propaganda ja protestiaktsioonid Klaipedas levisid pidurdamatult ja isegi leedulaste hulgas ning kohalik valitsus oli võimetu seda takistama. Rünnati füüsiliselt Leedu organisatsioone. 1. novembril 1938. aastal otsustas Leedu tühistada seni kehtinud kaitseseisukorra ja ajakirjanduse tsensuuri. Detsembris toimunud Klaipeda parlamendi valimistel said Saksamaa-meelsed parteid 87% häältest ja 29 kohast 25. Klaipeda Saksamaa-meelse liikumise juhiks oli 1938. aasta veebruaris vanglast vabastatud Ernst Neumann, 1934. aasta kohtuprotsesside peamine süüalune. 1938. aasta detsembris võttis ta vastu Adolf Hitler, kes kinnitas, et järgmise aasta märtsiks või aprilliks on Klaipeda küsimus lahendatud. Neumann ja teised aktivistid nõudsid piirkonnale enesemääramise õigust ja Leedu valitsuse poolt läbirääkimiste alustamist Klaipeda staatuse üle. Eeldati, et 25. märtsil 1939 kokku tulev parlament hääletab Saksamaaga liitumise poolt. Saksamaa ametlikud kanalid sellel teemal sõna ei võtnud, lootes, et Leedu loobub probleemsest regioonist vabatahtlikult, ja tahtes mitte segada Poolaga peetavaid niigi tundlikke läbirääkimisi.
Ultimaatum.
Leedu valitsuseni jõudsid kuuldused, et Saksamaal on juba olemas üksikasjalikud plaanid Klaipeda ülevõtmiseks. 12. märtsil paavst Pius XII kroonimistseremoonial osalenud Leedu välisminister Juozas Urbšys peatus tagasiteel Berliinis lootusega kuulujuttude kohta selgitusi saada. 20. märtsil nõustus Ribbentrop kohtuma Urbšysega, kuid mitte Leedu saadikuga Saksamaal Kazys Škirpaga, kel paluti oodata teises ruumis. Vestlus kestis umbes 40 minutit, mille jooksul Ribbentrop nõudis Klaipeda kiiret tagastamist Saksamaale ja ähvardas sõjalise jõu kasutamisega. Urbšys edastas saadud suulise ultimaatumi Leedu valitsusele. Kuna ultimaatum polnud antud kirjalikult ja selles puudus ametlik nõude elluviimise lõpptähtaeg, on mõned ajaloolased kirjeldanud seda pigem nõuete kogumi kui ultimaatumina. Siiski oli selgelt väljendatud, et Leedu vastuseisu korral kasutatakse sõjalist jõudu ja teistelt riikidelt abi otsida ei tasu. Ultimaatumile vastamisele selget tähtaega polnud määratud, kuid Leedult nõuti kiiret otsust ja ähvardati sõjaliselt sekkuda, kui piirkonnas toimuvates rahutustes peaks mõni sakslane hukkuma.
Ähvardustest hoolimata teavitas Leedu esitatud nõuetest salaja ka Klaipeda lepingu osapooli, kuna formaalselt ei saanud Leedu ilma nende nõusolekuta Klaipeda piirkonna staatust muuta. Itaalia ja Jaapan toetasid Saksamaa nõudmisi, Suurbritannia ja Prantsusmaa väljendasid sõnades toetust Leedule, kuid reaalset abi ei pakkunud, järgides Hitleri tegevuse suhtes aetavat lepituspoliitikat. Suurbritannia võttis samasuguse hoiaku nagu Sudeedimaa küsimuse ja Müncheni kokkuleppe puhul ega kavatsenud sekkuda võimalikku Saksamaa agressiooni Leedu või teiste Baltimaade vastu. Nõukogude Liit toetas küll põhimõtteliselt Leedut, kuid ei tahtnud sel ajal Saksamaaga suhteid rikkuda, kuna kaaluti nendega liidu loomist. Reaalse rahvusvahelise abita jäänud Leedul ei jäänud muud üle kui ultimaatum vastu võtta. Leedu diplomaatia pidas seda paratamatuks käiguks, mis võimaldab säilitada riigi iseseisvuse ja lootuse, et tegemist on ajutise järeleandmisega.
Nõustumine.
23. märtsi öösel kell 1 allkirjastasid Urbšys ja Ribbentrop vastavalt Leedu ja Saksamaa nimel lepingu, mille kohaselt Leedu andis "vabatahtlikult" Klaipeda piirkonna üle Saksamaale. Leping koosnes viiest artiklist:
Tagajärjed.
Saksa sõdurid olid Klaipeda sadamasse sisenenud juba enne lepingu allkirjastamist. Ka Hitler sõitis Saksa laevastikuga, millesse kuulus viis ristlejat, kaks hävitajate flotilli, kolm torpeedopaatide flotilli ja üks abilaevade flotill, Klaipedasse ja pidas seal lühikese kõne. Leedu mereväel oli sel ajal vaid üks laev, miinitraaler. Samal ajal kui sakslased tähistasid linna tagasisaamist, väljendasid Euroopa poliitikud muret, et Hitleri järgmiseks sihtmärgiks võib olla Danzigi vabalinn.
Leedu presidendi Antanas Smetona tingimusteta nõustumine juba teise ultimaatumiga natuke rohkem kui üheaastase vahega tekitas rahulolematuse tema autoritaarse võimuga. Saksamaa ultimaatumi vastuvõtmine päästis valla poliitilise kriisi: Vladas Mironase passiivne valitsus asendati kindral Jonas Černiuse juhitud valitsusega. Esmakordselt pärast 1926. aasta riigipööret kutsuti valitsusse ka opositsiooni esindajad. Kuna opositsiooniparteid olid keelustatud, kirjeldati neid ametlikult sõltumatute eraisikutena. Valitsusse võeti ka neli kindralit. Kuid isegi terendav rahvusvaheline kriis ei suutnud panna Leedu poliitikuid ühinema ja nad jätkasid tühiste poliitiliste vaidluste pidamist.
Oma ainsa pääsu Läänemerele kaotamine oli suur löök Leedu majandusele, sest 70–80% väliskaubandusest oli käinud läbi Klaipeda. Piirkonnas, mis hõlmas 5% Leedu territooriumist, asus kolmandik selle tööstusest. Leedu kaotas ka sadama infrastruktuuri tehtud suured investeeringud. Umbes 10 000 põgenikku, peamiselt juudid, lahkusid piirkonnast ning palusid varjupaika ja toetust Leedu valitsuselt. Tekkis märke, et paljud leedulased ise hakkasid oma riigi tulevikus kahtlema: märtsi ja aprilli jooksul võeti kohalikest pankadest ja krediidiasutustest välja peaaegu 20% hoiustest. Klaipeda kaotusega liikus Leedu ühtlasi Saksamaa mõjusfääri, eelkõige kaubanduse osas. 1939. aasta lõpuks oli Saksamaa osa Leedu ekspordis 75% ja impordis 86%. Samal aastal sõlmisid Saksamaa ja Nõukogude Liit Molotovi-Ribbentropi pakti, jagades Ida-Euroopa mõjusfäärideks, kus Leedu määrati esialgu Saksamaa poolele. Saksamaa pakkus Leedule ka võimalust osaleda Poola-vastases sõjalises liidus, lubades vastutasuks tagastada Poola käes olnud Vilniuse piirkonna, kuid Leedu otsustas kindlaks jääda neutraliteedipoliitikale.