Messias

Messias (heebrea keeles מָשִׁיחַ‬‎ "mashiaẖ" 'salvitu'; vanakreekakeelses Septuagintas Μεσσίας "Messías"; tõlgituna kreeka keelde Χριστός "Khristós", ladinapäraselt "Christus") oli algselt Vana Testamendi salvitud kuningate ja ülempreestrite tiitel. Hiljem peeti messiaks eelkõige Jesaja raamatu prohvetlikes ennustustes Taaveti soost tulevast kuningat, kes vabastab oma rahva võõra poliitilise ülemvõimu alt. Kristluses on sõna kreekakeelsest tõlkest saanud Jeesuse tiitel Kristus. Jeesust peetakse kristluses messiaks, kellest räägib Jesaja raamat.
Messias judaismis.
Mõiste „messias“ tuleb heebreakeelsest sõnast, mis tähendab „võitud“. Kreeka keeles on selle täpseks vasteks "christos." Heebrea piiblis kasutatakse seda mõistet juutide kuninga kohta, keda salviti õliga tema ametissepühitsemise tseremoonial sümboolse märgina Jumala soosingust (nt 1 Sm 10:1; Ps 2:2).
Judaistlik messia ootus.
Pärast seda, kui babüloonlased 587. aastal eKr Juuda kuningriigi okupeerisid, hakkas mõiste „messias“ viitama Iisraeli tulevasele vabastajale. Juutide pärimuse kohaselt lubas Jumal oma lemmikkuningale Taavetile: „Su sugu ja su kuningriik püsivad su ees igavesti, su aujärg on kinnitatud igaveseks.“ Judaistlik idee messiast kui poliitilisest vabastajast on ilmselt selle pärimusega seotud. Judaistid ootasid, et messias viiks täide Jumala tõotused ja valitseks tõotatud maal Iisraeli rahvast justkui tulevane kuningas Taavet.
Terminit "Messias/salvitud" ei mainita kuigi tihti Vanas Testamendis ega hilisemates judaistlikes kirjutistes, mis jäävad ajaperioodi 200 eKr kuni 100 pKr, ning mitte kordagi ei esine seda seoses tulevase päästja või vabastajaga. Sõna on kasutusel kuningate ja (ülem)preestrite ametisse pühitsemisel ning ühel korral rääkides prohvetist. Suuremal osal kordadest on mõiste kasutusel seoses kuninglike isikutega. Jumaliku initsiatiivi rõhutamisele viitab väljendi "Issanda võitud" tihe kasutamine. Kuningate jumalik salvimine osutab Iisraeli Jumala ning ametisse määratud kuninga ainulaadsele ja lähedasele suhtele ning viimasele on antud võim Jumala nimel valitseda. Kuningas on Jumala maapealne esindaja, kes osaleb Jumala suveräänses valitsemises.
Kuninglikes psalmides meenutatakse Jumala lubadusi ning juhtnööre Taavetile ja tema dünastiale. Psalmistid esitavad kaugeleulatuvaid väiteid, kuid need on alati seotud võimul oleva kuningaga, mitte Taaveti tulevase pojaga. Siiski jätkati nende psalmide laulmist ka kaua aega pärast seda, kui Iisraelis enam kuningat ei olnud, mis lõi ootuse ideaalsest tulevasest kuningast, kes põlvneb Taaveti soost. Viimastes terminit "võitud" ei esine. Juudi kirjutiste analüüsimisel on selgunud, et meie ajaarvamise alguses ei olnud sõna "Messias" laialdaselt kasutusel Jumala esindaja või vahendaja kohta, kes märgiks Iisraeli ning rahvaste jaoks uue rahuajastu algust. Jumalast ajendatud radikaalse ja lõpliku muutuse ootus ei hõlmanud tingimata jumalikke päästjaid.
Messias kristluses: Jeesus Kristus.
Uue Testamendi ajaks oli juutidel tekkinud tulevasest vabastajast mitmesuguseid ettekujutusi: Taaveti-laadne sõdalasest kuningas, kosmiline üleloomulik maailma üle kohtumõistja või preesterlik valitseja, kes tõlgendaks Jumala seadust inimestele autoriteetseil viisidel. Kõiki neid tunnuseid on antiiksetes judaistlikes allikates seostatud mõistega „messias“. Mitte üheski Uue Testamendi eelses allikas pole aga tulevasele messiale viidatud, kui kellelegi, kes kannatab ja sureb inimeste pattude eest. See arusaam näib olevat kristlik loome. See võib olla kombineeritud arusaamast tulevasest messiaanlikust lunastajast ning ettekujutusest, et tõeliselt õiglane kannatab (mida väljendavad näiteks sellised kirjakohad piiblis nagu Psalm 22 ja 69 ning Jesaja 53). Mõistet „messias“ ei esine neis kirjakohtades aga kordagi.
Jeesuse kuulutamine Messiaks lõi esimeste kristlaste jaoks põhjalikku tõlgendamist vajava olukorra. Juutidest usklikele tekitas see kohe kognitiivse dissonantsi (konflikt kahe idee või idee ja kogemuse vahel), sest olukord ei sobinud kokku Toora sümbolismiga. Esimese sajandi juutidel oli mitmesuguseid erinevaid messiaanlikke ootusi, kuid mis tahes messialt eeldati olukorra paremaks muutmist ja juudi rahva iseseisvuse taastamist. Judaistide poliitiliste ootuste osas ebaõnnestus Jeesus täielikult, sest tema tõttu ei paranenud juutide poliitiline olukord üldse. Toora rangete dogmade kohaselt polnud ta ka ei õiglane ega õige messias: evangeeliumites räägitake, kuidas Jeesus sabati pühitsemist rikkus , puhtuse nõudeid eiras ning "patustega" lävis . Kõige problemaatilisem oli tema surm. Pauluse kirjutistest tuleb selgelt välja, et paganatele oli ristil juhtunu "narruseks" – taolisel viisil läksid surma orjad, mitte ülikud – ning juutidele "ärrituseks" . Tooras tundus viidatavat Jeesuse ristisurmale, kuulutades: "Neetud on igaüks, kes puu küljes ripub" . Siin ilmneb ääretu kognitiivne dissonants. Kas Jeesus on Jumala püha ning õiglane Issand, kes annab Püha Vaimu? Või tõestab ristilöömine hoopiski, et ta on Jumala poolt neetud ning nii läbikukkunud kui ka vale messias? Lood, milles Jeesuse vägi ilmneb imetegudes või mis kannavad edasi tema tarkust tähendamissõnade ja aforismide kaudu, ei tekitanud sisemist vastuolu ning nende tõlgendamine ei eeldanud suurt pingutust. Ristisurmaga oli aga teine lugu. Toora tekste hakati üle lugema ning tõlgendama. Sel ajal elavad juudid ei näinud Jesaja raamatu 52-53 peatükki, mis räägib süütust teenrist, kes teiste eest kannatab ning ise õigeks jäädes nende patud kannab, kui viidet Messiale. Jeesuse järgijad seevastu nägid. Samuti ei lugenud juudid 22. psalmi, milles räägitakse õiglasest mehest, kes ülekohtuste käes piineldes hüüab: "Mu Jumal, mu Jumal, miks sa mu maha jätsid?" ning kelle Jumal seejärel vabastab, kui messiaanlikku kirjakohta. Jeesuse järgijad aga tõlgendasid seda nii. Kuigi autul viisil ristil suremine tundus Jeesuse messia tiitli jaoks kõlbmatuks muutvat, leiti niimoodi pühakirja tõlgendades siiski võimalus Jeesust Kristusena mõista.
Messiasaladus.
Messiasaladuseks kutsutakse üht evangeeliumeid läbivat joont – Jeesus varjab enda messia-identiteeti. Olles kedagi tervendanud või mõne muu imeteo teinud, keelab ta oma jüngritel ning rahval rääkida, kellega tema puhul tegemist on.
Eriti rõhutatult leiab messiasaladuse teema Markuse evangeeliumist, terve evangeeliumi jooksul püüab Jeesus oma Kristuse-identiteeti nii palju kui võimalik varjata. Evangeeliumi autor keskendub jutustuses Kristuse isiku järkjärgulisele avaldumisele ning sellele, kuidas jüngrid sellest aegamööda aru saama hakkavad. Markuse evangeeliumis on suurel hulgal lugusid Jeesuse kuulutustöö jooksul ette tulevatest n-ö salatsemise hetkedest. Näiteks keelab ta välja aetud kurjadel vaimudel oma identiteeti paljastada , räägib tähendamissõnades "Jumala riigi saladusest" sealjuures neid vaid jüngritele privaatselt selgitades , ütleb surnust üles äratatud tüdruku vanematele, et keegi ei tohi juhtunust teada , teeb terveks kurdi ja pimeda ning seejärel keelab teistele rääkida, kes oli tervendaja , kinnitab Peetruse tunnistust, et ta on Kristus, kuid keelab jüngritel seda kellelegi edasi öelda , ilmub kirgastatult Peetrusele, Johannesele ja Jaakobusele ning keelab neil sellest rääkida, "enne kui Inimese Poeg on üles tõusnud surnuist" ning olles kuninglikult Jeruusalemma sõitnud ning kaubitsejad templist välja ajanud, keeldub ta variseridele, ülempreestritele ning vanematele ütlemast, milline meelevald tal on, et ta seda kõike teeb . Peaaegu kõik need sündmused on olemas ka Matteuse ja Luuka evangeeliumis. Samuti esitleb Johannes evangeelium omal moel "salajast Kristust", kuid hoopis teistsuguste näidete abil ning mitte nii rõhutatult. Jeesust esitletakse, kui Jumala Sõna, keda "omad" ära ei tundnud, ta ei "usaldanud ennast" n-ö järgijate kätte, sest "ta tundis inimesi" , laseb oma järjest tähelepanuväärsematel imetegudel ja tunnustähtedel enda eest rääkida, kuid ei tahtnud siiski, et teda kui jumalikku kuningat liiga vara ära tuntaks (Jh 6:15), väldib endast rääkides "Messia" või "Kristuse" tiitlit, eelistades sellele märksa hägusamat väljendit "Inimese Poeg". Siiski avalikustab Jeesus juba üsna Johannese evangeeliumi alguses oma identiteedi samaaria naisele Sühhari küla kaevul (Jh 4:25-26) ning satub ohtlikusse olukorda variseridega, kui viitab Jumalale kui oma "Isale" ning 8. peatükis ta peaaegu nimetab end "Kristuseks", öeldes: "Enne, kui Aabraham sündis, olen mina" .
Jeesus võis tahta oma identiteeti varjata järgmistel põhjustel: