tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Pedro Pichardo

Pedro Pablo Pichardo (sündinud 30. juunil 1993 Santiago de Cubas) on Kuuba päritolu Portugali kolmikhüppaja. 
2012. aasta juunioride maailmameistrivõistlustel Barcelonas võitis Pichardo kuldmedali tulemusega 16.79. 2013. aasta maailmameistrivõistlustel Moskvas saavutas ta tulemusega 17.68 teise koha ning oli 2014. aasta sisemaailmameistrivõistlustel kolmas.
2015. aasta maailmameistrivõistlustel Pekingis võitis ta tulemusega 17.73 hõbemedali.
2017. aasta aprillis lahkus Pichardo Stuttgardis viibinud Kuuba koondise juurest ning ilmus välja mõni päev hiljem Portugalis. Ta liitus SL Benfica kergejõustikuvõistkonnaga ning sai sama aasta detsembris Portugali kodakondsuse. Alates 2019. aasta augustist esindab ta rahvusvahelistel võistlustel Portugali. 
2019. aasta maailmameistrivõistlustel sai ta tulemusega 17.62 4. koha. 
2021. aasta Euroopa sisemeistrivõistlustel võitis ta kuldmedali tulemusega 17.30. Sama aasta suvel tuli ta Tokyo olümpiavõitjaks uue Portugali rekordiga 17.98.
2022. aasta sisemaailmameistrivõistlustel võitis Pichardo tulemusega 17.46 Lázaro Martíneze järel hõbemedali. Maailmameistrivõistlustel Eugene'is tuli ta maailmameistriks tulemusega 17.95. Euroopa meistrivõistlustel Münchenis võitis ta tulemusega 17.50.
2023. aasta Euroopa sisemeistrivõistlustel võitis ta kuldmedali tulemusega 17.60. 
2024. aasta Euroopa meistrivõistlustel Roomas võitis Pichardo Portugali rekordiga 18.04 Jordan Díaze järel hõbemedali. 2024. aasta suveolümpiamängudel Pariisis võitis ta hõbemedali 17.84-ga, kaotades olümpiavõitjaks tulnud Jordan Díazele vaid 2 sentimeetriga.
2025. aasta maailmameistrivõistlustel Tokyos tuli ta teist korda maailmameistriks, hüpates viimases voorus 17.91.
Pichardo isiklik rekord on 18.08, mille ta püstitas 2015. aastal Havannas ja millega hoiab ta kõigi aegade edetabelis viiendat kohta. Talle kuuluvad Kuuba ja Portugali rahvusrekord kolmikhüppes.
Gostivar

Gostivar (makedoonia keeles Гостивар [ˈɡɔstivar], albaania keeles "Gostivari", türgi keeles "Gostivar") on linn Põhja-Makedoonia edelaosas Pologi piirkonnas, Gostivari omavalitsuse keskus.
Linn asub Šar Planina mäestiku jalamil. Linnast edelas asuva Vrutoki küla juures on Põhja-Makedoonia pikima jõe Vardari lähe.
Gostivar on üks suuremaid linnu Põhja-Makedoonias. 2002. aasta rahvaloenduse andmeil oli linna elanike arv 35 847. Omavalitsuses oli 81 042 elanikku.
Gostivaril on hea maantee- ja raudteeühendus teiste sama piirkonna linnadega nagu Tetovo, Skopje, Kičevo, Ohrid ja Debar.
Astrid Saare

Astrid Saare (ka Astrid Rammo-Saare, sünninimi Rammo kuni 1958; sündinud 8. aprill 1929 Tartu – 14. juuli 2016) oli eesti maalikunstnik.
1949. aastal lõpetas Tartu 3. Keskkooli. Õppis 1949. aastast Tartu Riiklikus Kunstiinstituudis ja lõpetas 1955. aastal ERKI maali erialal. Oli aastatel 1957–1992 Tartu Kunstikoolis joonistusõpetaja, aastast 1992 kuni pensionile minekuni maaliõpetajana.
Viljeles peamiselt õli- ja pastellmaali, lõi realistlikke portreid ning impressionismist mõjutatud linna- ja maastikuvaateid. Eesti Kunstnike Liidu liige aastast 1959. Tema teoseid leidub nii Tartu Kunstimuuseumis kui ka erakogudes.
Maamiin

Maamiin on maapinnale või vahetult maapinna alla reeglina peidetuna paigutamiseks valmistatud lõhkekeha, eesmärgiga hävitada seda mõjutavat vastase elavjõudu või tehnikat. 
Üldikirjeldus.
Maamiine on lihtne ja odav valmistada ning nad on üsna efektiivsed relvad, mida on lihtne paigaldada üle suurte maa-alade. Miine paigaldatakse tüüpiliselt käsitsi ning nad paigutatakse enamasti grupina, mida kutsutakse miiniväljaks.
Maamiine kasutatakse sõdurite, masinate või tankide hävitamiseks. Miinid plahvatavad üldiselt automaatselt, kui seadmele survet avaldada (näiteks sõdur astub miinile peale). Seade tekitab kahju otsesest plahvatusest või kildude levikust, mis on laiali paisatud plahvatuse tõttu.
Maamiinide kasutamine on üldiselt olnud vastuoluline. Nad võivad jääda ohtlikuks veel aastaid pärast sõja või konflikti lõppu. Rohkem on maamiinide ohvriteks langenud just tsiviilisikud. Isegi tänapäeval on keeruline kõrvaldada vanu miine, sest see on riskantne ja nõuab aega.
Tankitõrjemiin.
Tankitõrjemiinide valmistamist alustati pärast tankide leiutamist Esimeses maailmasõjas. Tankitõrjemiinid on üldiselt suuremad kui jalaväemiinid ning vajavad plahvatamiseks suuremat survet. Selline miin on mõeldud tanki liikumisvõimetuks tegema või hävitama. Enamik tankitõrjemiine vajab 158–338 kg survet. See tähendab, et plahvatust ei toimu, kui sõdur sealt üle jookseb.
Jalaväemiin.
Jalaväemiinid on mõeldud selleks, et tõrjuda jalaväge teatud kohast eemale. Need miinid võivad tappa või vigastada ning nad aktiveeruvad survejõu abil. Veel on olemas targad miinid, mis automaatselt muutuvad kahjutuks kindla aja möödudes. Tihti on need miinid disainitud nii, et nad ei tapaks vastaste sõdureid, kuid vigastaksid neid. Sel juhul peavad vastased kulutama meesjõudu ja ressursse, et vigastatud mehed lahinguväljalt ära viia. Mõned jalaväemiinid on võimelised vigastama ka masinaid või nende rattaid.
Jalaväemiinid saab jaotada kolme kategooriasse. Esiteks on plahvatusega miinid. See on kõige tavalisem ning levinum tüüp jalaväemiinidest. Miin aktiveerub siis, kui keegi astub selle peale. Teine on hüplev miin, mis lendab umbes meetri kõrgusele õhku, kui see on aktiveeritud. See on mõeldud pea või kere vigastamiseks. Kolmas on kildmiin, mis aktiveerimisel viskab laiali killud igas suunas. Need miinid võivad tekitada vigastusi kuni 200 meetrini. Miinis olevad killud on üldiselt metallist või klaasist.
Tahkona

Tahkona oli väike miinitraaler, mis oli ka Eesti merejõudude koosseisus.
Ajalugu.
Laev ehitati Soomes. 1918. aastal langes pealetungivate Saksa vägede kätte ja sai nimeks KM-4. Uppus saksa okupatsiooni ajal Matsalu lahte.
Sakslastest jäi laev pärast Esimese maailmasõja lõppu eestlastele, kes tõstsid selle üles, tegid korda, nimetasid "Tahkonaks" ja võtsid 1919. aastal teenistusse miinitraalerina Traalerite divisjonis. Laeva komandör oli 1920. aastal Aleksander Kalamees. Laev osales Eesti territoriaalmeres miinitraalimistöödel, hiljem oli kasutusel ka toetuslaevana (tenderina).
1940. aastal võeti laev nõukogude võimu teenistusse ja uppus Nõukogude-Saksa sõjas arvatavasti miinil 1941. aastal.
Käsigranaat

Käsigranaat on kerge (0,5–1,2 kg), sihtmärgile käsitsi heidetav lõhkekeha, mille viitsütik käivitub pärast kaitsesplindi eemaldamist, on mõeldud lähialal kasutamiseks. Granaadis on lõkeaine, mis plahvatab detonaatori toimel.
On mitut tüüpi granaate, üldlevinud on plahvatav granaat, mis aktiveerub löögist kokkupuutel takistusega või kindla aja möödumisel. Granaadi vajalikud komponendid on lõhkeaine ja sütik. Granaatide kasutamise eesmärgiks on suuremate lõhkeainekoguste plahvatuse esilekutsumine, tule süütamine, valgustamine või suitsu tekitamine.
Ajalugu.
Granaate on sõjapidamises kasutatud sadu aastaid. Hiinlased leiutasid granaadi umbes 1000. aastal. Eurooplased töötasid oma granaadiversiooni välja 15.–16. sajandil. Algse konstruktsiooni järgi oli granaat metallist anum, mis oli seest täidetud musta püssirohuga. Sõdur pani süütenööri põlema ning viskas granaadi võimalikult kiiresti endast eemale sihtmärgile. 18. sajandiks olid sellised granaadid aegunud ning ei omanud enam tolle aja lahingutes olulist osa.
Granaate hakati uuesti kasutama 20. sajandil. Esimeses maailmasõjas kasutasid sõdurid granaate vastase kuulipildujapesade hävitamiseks.
Granaaditüübid.
Kildgranaatide eesmärk on tekitada kahju sellega, et lõhkemisel igasse suunda laiali paiskuvad killud tabaksid võimalikult palju ründavat vaenlast. Granaate on kaht tüüpi: ründe- ja kaitsegranaadid. Ründegranaadil ei ole kilde tekitavat kesta, et granaat ei kahjustaks ründajat ennast. Kaitsegranaat on kilde tekitava kestaga, seetõttu selle surmav raadius suurem, see visatakse välja varje tagant, kaevikust jne.
Valgustusgranaat kiirgab aktiveerumisel valgust, mis võimaldab pimeduses vastast mingil maa-alal näha.
Keemiline granaat on mitmeotstarbeline ja selle kasutustarve sõltub granaadi keemilisest komponendist. Seda kasutatakse süütamiseks, signaalmärguandena, õppusel või massirahutuste laialiajamiseks.
Veel olemas mittesurmavad granaadid, mida kasutatakse väljaõppel või vastaste eksitamiseks.
Svitlodarsk

Svitlodarsk on linn Ukrainas Donetski oblastis, umbes 20 km kaugusel Debaltsevest loodes.
Svitlodarsk asub 172 meetri kõrgusel merepinnast.
Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmeil elas asulas 13 203 inimest, kellest 75,03% märkis emakeeleks vene ja 24,62% ukraina keele..
Linna lähistel asub Vuhlehirski soojuselektrijaam.
Ajalugu.
Svitlodarsk asutati 1970. aastal. 1992 sai linnaõigused.
Donbassi sõja ajal toimusid asulas ja selle lähistel mitmeid kokkupõrkeid valitsusvägede ja valitsusvastaste relvajõudude vahel.
Venemaa välisministeeriumi ettekanded inimõiguste teemal

Venemaa välisministeeriumi ettekanded inimõiguste teemal (vene Доклады МИД России о правах человека) on Venemaa välispoliitika ametkondade publikatsioonid inimõigustest USA-s, Kanadas ja reas Euroopa riikides. 
Esimene ettekanne "Inimõigustealasest olukorrast mitmes maailma riigis" avaldati 2011. aasta detsembris. 90-leheküljelises väljaandes juhivad Vene diplomaadid tähelepanu sagedastele inimõiguste rikkumistele USA-s ja mitmes Euroopa riigis, samuti rikkumistele NATO agressiooni ajal Liibüas. Ettekandes kasutatakse laialdaselt rahvusvaheliste organisatsioonide Human Rights Watch, International Amnesty, Piirideta Reporterid (inglise Reporters Without Borders (RWB)) poolt avaldatud materjale. Ettekannet kommenteerides märkis ministeeriumi täievoliline esindaja inimõiguste alal Konstantin Dolgov, et mõnel riigil on "kergem õpetada teisi, kui tegeleda inimõiguste tagamise probleemide sisulise lahendamisega oma kodus".
Ettekanded on ilmunud ka 2012. ja 2013. aastal.
Laura Ingalls Wilder

Laura Ingalls Wilder (7. veebruar 1867 Pepini maakond, Wisconsin – 10. veebruar 1957 Mansfield, Missouri) oli USA kirjanik.
Ta sündis Wisconsini osariigis "Suurte metsade" piirkonnas viielapselisse perekonnas. Laura vanemad olid Charles Phillip Ingalls ja Caroline Lake Quiner. Varases lapsepõlves kolis ta perekonnaga veel arendamata Indiaanlaste territooriumi maadele Independence'i linna lähedale (tänapäeva Kansases). Laura veetis oma lapsepõlve Kansase ja Minnesota tasandikel rännates. Kesk-Lääne süda oli rikas ja viljakas, kuid lumetormid, üleujutused, tulekahjud, rändrohutirtsude tegevus hävitasid sageli põllusaagi. Seetõttu olid asunikud sunnitud kolima uutele asumaadele ja oma senise vara maha müüa. Laura ema ja isa rändasid üha lääne poole, unistades rahulikust tsiviliseeritud kohast, kus lapsed saaksid õppida.
Tema ema nõudel asusid nad elama Dakota territooriumile De Smeti linna (tänapäeva Lõuna-Dakotas). Seal läks Laura kooli, hiljem töötas õpetaja ja õmblejana, kuni tutvus Almanzo Wilderiga (hüüdnimi Manly) (1857–1949). Nad abiellusid 1885. aastal. Nende esimene laps Rose Wilder Lane sündis 1886. aastal ning temast sai kirjanik, ajakirjanik ja poliitik. Laural ja Almanzol oli ka poeg, kes aga suri varsti pärast sündimist 1889. aastal.
Wilder sai USA-s tunnustatud kirjanikuks alles hilisemas eas. 65-aastaselt Floridas pensionipõlve pidades hakkas ta kirjutama romaanisarja, mille ainese ammutas oma lapsepõlvest. Sarja tegevus toimub 1870.–1880. aastate Metsikus Läänes – ajal, kui autor oli 5–18-aastane. Ta kirjutas sündmustest väga vabalt, mistõttu võib tema teoseid pidada ajaloolisteks romaanideks. Tema teoste põhjal on valminud draamasari "Väike maja preerias".
Wilderit ja tema tütart peetakse ühtedeks esimesteks USA naiskirjanikeks, kes olid liberaalid (koos Ayn Randi ja Isabel Patersoniga). Esialgu oli Laura veendunud demokraat, kuid ta pettus Franklin D. Roosevelti uue kursi poliitikas ja oli nördinud, et ameeriklased on üha suuremas sõltuvuses föderaalvalitsusest. Talle olid vastumeelt ka valitsusametnikud, kes käitusid taludes nagu endi omades ja küsisid talupidajatelt, kui palju aakreid nad külvavad.
Gruusia muusika

Gruusia muusika on Gruusiast pärinev või grusiinide loodud või esitatud muusika.
Gruusial on rikkalik ja endiselt õitsev muusikatraditsioon, mis arvatavalt võttis kristlikus maailmas esimesena kasutusele polüfoonia. Kuna Gruusia asub Euroopa ja Aasia piirimail, leiab sealt linnades arenenud variatsioonirikkaid polüfoonilisi laulustiile, Lähis-Ida monofooniat ja hilisemat euroopalikku harmooniat. Gruusiast pärit muusikud on hästi esindatud maailma ooperitruppides ja kontserdilavadel.
Gruusia rahvamuusika koosneb vähemalt viieteistkümnest piirkondlikust stiilist, mis traditsiooniliselt jagatakse ida- ja läänerühmaks. Idarühma kuuluva Kahhethi piirkonna lauludes on tüüpiline burdooni hoidev bass ja kaks kõrgemat soolohäält. Piirkondlikke stiile jagatakse mõnikord ka mägede ja tasandike gruppi. Eri uurijad on stiilide eristamisel ja grupeerimisel eri meelel. 
Rahvamuusika enamiku moodustavad laulud, mida iseloomustab rikkalik polüfoonia. Tänapäeva musikoloogias on tunnustatud seisukoht, et gruusia muusikasse tuli polüfoonia juba enne ristiusu jõudmist piirkonda (4. sajand). Saateta vokaalpolüfoonia, mis põhineb korduvatel motiividel ja rütmilisel burdoonil, on levinud kõigis piirkondades. Nii ida- kui ka läänepiirkondade muusikas on levinud terav dissoneeriv harmoonia (põhineb sekunditel, kvartidel, septimitel ja noonidel). Väga levinud on akord, mis koosneb kvardist ja sekundist (C-F-G), mille gruuusia etnomusikoloogia rajaja Dimitri Arakišvili nimetas "gruusia triaadiks". Veel iseloomustavad gruusia muusikat modulatsioonid ja ebatavalised helistikumuutused.
Måns Zelmerlöw

Måns Petter Albert Sahlén Zelmerlöw (ligikaudne hääldus [ˈmɔns ˈsɛlmɛrˈløːv]; sündinud 13. juunil 1986 Lundis) on Rootsi poplaulja ja telesaatejuht.
2005. aastal saavutas ta Rootsi televõistluse "Idol" teisel hooajal viienda koha. 2006. aastal võitis ta koos Maria Karlssoniga Rootsi telesaate "Tantsud tähtedega" esimese hooaja. Samal aastal mängis ta Danny Zuko rolli muusikalis "Grease". Ta sõlmis Warner Music Groupi M&amp;L Recordsiga plaadilepingu, et avaldada sooloalbum.
2007. aasta Melodifestivalenil osales ta lauluga "Cara Mia", saavutades kolmanda koha. 2009. aastal saavutas ta lauluga "Hope &amp; Glory" neljanda koha.
Aastatel 2011–2013 oli ta laulufestivali Allsång på Skansen õhtujuht.
2015. aastal võitis ta lauluga "Heroes" Melodifestivaleni ning pääses Rootsit esindama 2015. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel, mille ta samuti võitis.
2016. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel Stockholmis oli ta koos Petra Medega õhtujuht.
2025. aasta Melodifestivalenil osales ta lauluga "Revolution".
Elnur Hüseynov

Elnur Hüseynov (sündinud 3. märtsil 1987 Aşgabatis, Türkmenistanis) on Aserbaidžaani laulja.
2008. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel esindas ta Aserbaidžaani koos Samir Cavadzadəga.
2015 osales ta Türgi laulusaates "O Ses Türkiye".
2015. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel esindas ta teist korda Aserbaidžaani, esitades laulu "Hour of the Wolf".
Kurakin

Kurakin (vene keeles "Куракин") on Leedu suurvürst Gediminasest põlvnev vene põlisaadlisuguvõsa. 
Ajalugu.
Suguvõsa rajajaks oli bojaar vürst Andrei Ivanovitš Bulgakov (suri pärast 1521), kes oli Leedu suurvürst Gediminase seitsmenda põlve järeltulija. Ta sai hüüdnime "Kuraka", millest tulenes perekonnanimi Kurakin. Tema vennast vürst Mihhailist, kes kandis hüüdnime "Galitsa", põlvnes nimekas Golitsõnide vürstiperekond. Kurakinite esivanemad olid oma karjääri sidunud Moskva suurvürstide teenimisega juba sajand varem, kui Gediminase pojapojapoeg Patrikei Aleksandrovitš astus 1408. aastal suurvürst Vassili I teenistusse ja naitus tema tütre Anna Vassiljevnaga. XVI ja XVII sajandil võrsus perekonnast 12 bojaari.
Vürst Aleksandr Borissovitš Kurakini (1752−1818) abieluvälistest lastest põlvnesid Serdobini ja Vrevski suguvõsad.
Kurakinid rüütelkonna matriklis.
9. septembril 1779 võeti vennad vürst Aleksandr Borissovitš Kurakin (1752−1818), vürst Stepan Borissovitš Kurakin (1754−1805) ja vürst Aleksei Borissovitš Kurakin (1759−1829) Eestimaa ja 8. juulil 1797 Liivimaa rüütelkonna matriklisse.
Horvaatia muusika

Horvaatia muusika on Horvaatiast pärinev või horvaatide loodud või esitatud muusika.
Horvaatia muusika on mõjutusi saanud peamiselt kahelt poolt: riigi kesk- ja põhjaosa ning Slavoonia on olnud Kesk-Euroopa mõjualas, rannikualad Dalmaatsia ja Istria on mõjutatud Vahemere maade kultuurist.
Vanimad teated horvaadi muusikakultuuri kohta puudutavad vaimulikku muusikat. 15. sajandi alguses Horvaatiasse jõudnud humanism tõi uued ideed ka muusikasse. Muusikahuvi jõudis ka väljapoole kiriku- ja kloostriseinu. 16. sajandi keskel sai alguse rahvamuusika kogumine ja üleskirjutamine. Horvaadi muusikanäited sisaldusid Veneetsias koostatud antoloogiates.
Rahvamuusikast võib leida mitmesuguseid stiile. Klapa on traditsiooniline saateta lauluvorm Dalmaatsia piirkonnas.
Mitmes linnas peetakse iga-aastasi folkloorifestivale.
20. sajandi keskpaigast on Horvaatia popmuusikas põhitooni andnud šlaagritest ja šansoonidest inspireeritud laulud.
Lantingshausen

Lantingshausen oli Madalmaadest Zwollest pärit kaupmehe- ja aadlisuguvõsa.
Ajalugu.
Lanting.
Suguvõsaliin algab Albrecht Lantingiga (suri pärast 1567), kes rändas 1567. aastal Madalmaadest Tallinna. Tema pojapoeg Heinrich Lanting (u 1582−1643) valiti 1623. aastal Tallinna raehärraks. Ta omandas Eestimaal mitu mõisa, pannes nii aluse suguvõsa maavaldusele. Kaks tema poega tõsteti 1651. aastal Rootsi aadliseisusse ja said perekonnanimeks von Lantingshausen. Raehärra Heinrichi venna Tallinna Suurgildi oldermanni Albrecht Lantingiga (u 1584−1623) jätkus suguvõsa kaupmeheliin, kust võrsus mitu Tallinna rae liiget. Lantingi pealiin kustus XIX sajandi algul, Tallinna kodanik Albrecht Lantingist (1654–1680) alguse saanud noorem liin XVIII sajandi algul.
Lantingshausen.
1651. aastal tõstis Rootsi kuninganna Kristiina aadliseisusse vennad rittmeister Simon Lanting (suri 1658/1661) ja leitnant Albrecht Lanting (maeti 1674), kes said perekonnanimeks von Lantingshausen. 1743. aastal introdutseeriti suguvõsa Rootsi rüütelkonda. Vanema venna liin kustus juba järgmises põlves. Nooremast vennast alguse saanud liin võeti 1746. aastal Eestimaa rüütelkonna matriklisse nr 98 all. See haru kustus meesliinis 1828. aastal. Albrechti pojapoeg kindral "en chef" Jakob Albrekt von Lantingshausen (1699−1769) sai 1760. aastal Rootsi kuningalt vabahärra tiitli ja introdutseeriti Rootsi rüütelkonda kaks aastat hiljem. Tema poeg kindralmajor vabahärra Albrekt von Lantingshausen (1751−1820) tõusis 1800. aastal krahviseisusse ja võeti järgmisel aastal selle alusel Rootsi rüütelkonda nr 110 all. Tema poja surmaga 1856. aastal kustus Rootsi liin.
Löschern von Herzfeld

Löschern von Herzfeld oli aadlisuguvõsa. 
Suguvõsa esindaja Anders Löschern oli Järvamaal Orgmetsa mõisa omanik. 1667 sai Anders Rootsilt aadlitiitli ja nime Löschern von Herzfeld. 
Andersi poeg oli admiral Carl Gustav Löschern von Hertzfelt (surnud 1704), Rootsi Peipsi laevastiku komandör. 
Lorentz Löschern von Hertzfeld (1661–1729) oli Rootsi major, 1708-1710 Prantsusmaa teenistuses, seejärel Vene teenistuses Tallinna kubermangu viitsekuberneri ja kubernerina; Mõdriku, Rägavere ja Orina mõisa pärushärra, vappepitaaf Tallinna toomkirikus.
Karli pojapoeg Karl Wilhelm (suri 1770) oli Mödriku ja Pruuna mõisnik ning Karl Wilhelm kanti Eestimaa rüütelkonna aadlimatriklisse.
Löwis of Menar

Löwis of Menar, ka Löwis, Lowis, Loewis, Lays, Lyss ja Leiss on šoti päritolu baltisaksa aadlisuguvõsa. Liivimaale saabunult kasutas suguvõsa peamiselt nimekuju Löwis. 1857. aasta Liivimaa maapäeva otsusega kinnitati õigust kasutada perekonnanime Löwis of Menar, ehkki see oli kasutusel juba varem.
Ajalugu.
Suguvõsast on teated aastast 1434 Šotimaalt Peeblesi krahvkonnast. Suguvõsa esindaja Wilhelm Loewis (ka William Lewis) teenis Rootsi sõjaväes ning 1630 sai ta läänina kaks Liivimaa mõisat (tänapäeval jääksid Läti alale). Wilhelmi järeltulijad kanti 1742 Liivimaa rüütelkonna aadlimatriklisse. 
Suguvõsa esindaja Peter Frommhold von Löwis of Menar ostis 1827. aastal talle 1810. aastal panditud Virumaal asuva Saka mõisa. Peter kanti ka Eestimaa rüütelkonna aadlimatriklisse.
Sugupuu.
Heinrich Johann von Löwis of Menar (1707–1748), Pantene, Nurmi, Jeri mõisnik
Orajõe suguvõsaliin.
Heinrich Johann von Löwis of Menar (1773–1800), Venemaa keisririigi sõjaväelane (porutšik), Orajõe mõisa rentnik, Orajõe suguvõsaliin
Pantene suguvõsaliin.
Moritz Woldemar von Löwis of Menar (1773–1812), Venemaa keisririigi sõjaväelane (polkovnik), Woldemar Anton von Löwis of Menari (1741 Jõgeva –
1818) poeg, Pantene suguvõsaliin
Artūrs Dālbergs

Artūrs Dālbergs (18. juuli 1896 Riia – 16. oktoober 1941 Kommunarka, Moskva oblast) oli Venemaa (leitnant), Läti (kindral) ja Nõukogude Liidu sõjaväelane (kindralmajor).
Ta õppis Riia Reaalkoolis, kuid Esimese maailmasõja puhkemise järel asus õppima Moskva Aleksei Sõjakooli; pärast kooli lõpetamist võttis ta Vene Keiserlikus Armees Läti küttide koosseisus osa Esimesest maailmasõjast; sealt ta demobiliseeriti märtsis 1918.
24. detsembril 1918 astus ta Läti armeesse ja kuulus Läti üliõpilaste eriväeossa (läti keeles ). Ta võitles leitnandi auastmes Läti Sotsialistliku Nõukogude Vabariigi vägede vastu Kurzemes ja Zemgales.
Aastast 1921 töötas ta Läti armee varustusosakonnas vaneminsenerina tehnilises komisjonis, õppides samaaegselt Läti Ülikooli keemiateaduskonnas, mille lõpetas aastal 1928. Aastast 1933 oli ta Läti Armee Varustuse tehnilise osakonna ülem, aastast 1935 oli ta Läti Kindralstaabi sõjalise ökonoomika osakonna ülem, aastast 1938 27. septembrini oli ta Läti armee varustusosakonna ülem.
Seejärel oli ta 24. Läti Territoriaalse Laskurkorpuse varustusülem. 20. mail 1941 ta arreteeriti süüdistatuna kontrrevolutsioonilise organisatsiooni töös osalemises.
Väike maja preerias

"Väike maja preerias" ("Little House on the Prairie") on Laura Ingalls Wilderi autobiograafiline romaan. See ilmus 1935. aastal kolmanda raamatuna "Väikese maja" sarjas.
Romaanisarja põhjal tehti telesari "Väike maja preerias".
Eesti keeles andis romaani välja kirjastus Olion 1993. aastal.
Annarita Sidoti

Annarita Sidoti (25. juuli 1970 – 21. mai 2015) oli itaalia käija.
Ta tuli 1990. aastal Splitis ja 1998. aastal Budapestis 10 km käimises Euroopa meistriks ning 1997. aastal Ateenas maailmameistriks.
Manisa provints

Manisa provints on 1. järgu haldusüksus (provints) Lääne-Türgis. Provintsi keskus on Manisa.
Giresuni provints

Giresuni provints on 1. järgu haldusüksus (provints) Kirde-Türgis. Provintsist põhjas asub Must meri. Provintsi keskus on Giresun.
Bolu provints

Bolu provints on 1. järgu haldusüksus (provints) Loode-Türgis. Provintsi keskus on Bolu.
Lueder

Lueder oli aadlisuguvõsa. 
Suguvõsa esindaja Paschasius Luder (suri 1564) oli Saksamaa Saksimaa Quedlinburgi elanik, Lutherite suguvõsast ja ühtlasi oli ta usutegelase Martin Lutheri sugulane. 
Paschasiuse järeltulija Joachim Ernst Luder tuli umbes 1664 Tallinna ja töötas seal advokaadina. Joachimi järeltulija kolmandas põlves oli Vene sõjaväe major ja Pajaka ja Kauksi mõisnik Friedrich Gottlieb Luder (1739–1806). 
Friedrichi poeg Karl Friedrich von Lueder (1777–1857) kanti 1821 Eestimaa rüütelkonna aadlimatriklisse.
Kohila mõisnik Karl von Lueder asutas 1894. aastal Kohila sae- ja jahuveski ning 1899. aastal aktsiaseltsi Puumassi ja papitehas Kohila.
Manderstjerna

Manderstjerna (rootsi keeles "Manderstierna", vene keeles "Мандерштерн"), varem Dargemann, oli Pommerist Wolgastist pärit aadlisuguvõsa. Suguvõsa suri meesliinis välja 1888. aastal.
Ajalugu.
Suguvõsaliin algab Pommerist Wolgastist 1640. aasta paiku Rootsi rännanud Georg Dargemanniga (suri 1688), kes oli Stockholmis kullassepp. Kuningas Karl XI tõstis tema poja tolliametnik Johann Dargemanni (1659−1739) 15. märtsil 1692 aadliseisusse ja too sai perekonnanimeks Manderstierna. Viimase poeg Johann Manderstierna (u 1690 − pärast 1740) läks Rootsi sõjaväest ooberstleitnandi auastmes erru ja asus elama Eestimaale. Ta oli 1730. aastal naitunud Lihula, Matsalu ja Vatla mõisa pärija vabapreili Brita Christina Bielkega (1710−?). Keisrinna Anna doneeris mõisad talle 1735. aastal. Eestimaal kujunes suguvõsanimeks saksapärane Manderstjerna. Johanni valdused päris poeg Sten Göran von Manderstjerna (1743−1803), kes loovutas elu lõpul kõik oma Eestimaa valdused ja asus elama Moskvasse. Tema järeltulijad jäid seotuks Venemaaga. Suguvõsa kustus meesliinis 1888. aastal.
Manderstjernad rüütelkonna matriklis.
Suguvõsa introdutseeriti Rootsis 1693. aastal. Vennad alampolkovnik Thure Johann (Jaan) von Manderstjerna (1739−pärast 1774) ja rittmeister Sten Göran von Manderstjerna (1743−1803) võeti 31. jaanuaril (vkj) 1765 Eestimaa rüütelkonna matriklisse. Riia komandant kindralleitnant Karl Friedrich von Manderstjerna (1785−1862) võeti 27. juunil (vkj) 1839. aastal Liivimaa rüütelkonna matriklisse. Venemaa liini esindajad olid kantud Poltava kubermangu aadlisuguvõsaraamatusse.
Muravjov

Muravjov oli aadlisuguvõsa. 
Suguvõsa esindaja Rjazani bojaari Vassili Alapovski poeg oli Ivan Muravei, kes aastast 1488 omas Novgorodis maad. 
Suguvõsa esindaja kindralporutšik Nikolai Jerofejevitš Muravjov (1724–1770) oli Liivimaa/Riia kindralkuberner ja ta kanti 1766 Eestimaa rüütelkonna aadlimatriklisse.
Panin

Panin oli Vene päritolu aadlisuguvõsa. 
Ajalugu.
Päritolu küsimus.
Panini suguvõsa põlvnemisliini on vähe uuritud. Lünkade tõttu on mitmete sõlmküsimuste lahendamine osutunud keeruliseks. Näiteks ei ole Paninite kohta materjale 1670. ja 1680 aastatel sugupuuasjade palatile esitatud nimekirjade hulgas. Sugupuus, mida tänapäeval säilitatakse Venemaa Vanade Aktide Arhiivis (RGADA), on esitatud seisukoht, et Paninid põlvnesid Itaaliast, kus nad kandsid perekonnanime Panini. Sellele aga ei ole allikalist tõestust leitud.
Varasem ajalugu.
Esimesed teated suguvõsast pärinevad 16. sajandi II poolest. Nikita Panin oli aastast 1763 Venemaa Välisasjade Kolleegiumi juht. Nikita ja tema vend Pjotr said 1767 Venemaalt krahvitiitli. 
Paninid rüütelkonna matriklis.
Paninid (Nikita Ivanovitš Panin (1718–1783) ja Pjotr Ivanovitš Panin (1721–1789)) kanti 1766 Eestimaa ja 1769. aastal Liivimaa rüütelkonna aadlimatriklisse.
Paykull

Paykull, varem ka "Paydkull", "Paytkull", "Paiküll" ja "Paykel" (vene keeles "Пайкуль") on Liivimaalt pärit aadlisuguvõsa. 
Ajalugu.
Päritolu ja varasem ajalugu.
Paykullide päritolu on jäänud ebaselgeks. Teateid nende kohta on XIV sajandist, mil nad olid Saksa Ordu vasallid Liivimaal Laiuse piirkonnas. 1398. aastal läänistas Liivimaa maameister Wennemar von Brüggenei Nicolas (Clawes) Paitekyllele (suri pärast 1424) Laiuse alal "Lyndeni" ja Tarakvere küla. 1411. aastast pärinevas Saksa Ordu ja Kärkna kloostri vahelises maavahetustehingus on nimetatud Laiuse kihelkonnas asunud ja ordule kuulunud "Paidekull"i küla. Tõenäoliselt olid Paykullid saanud nime selle küla järgi.
Järve liin.
1508. aastal ostis Hans (Johann) Paykull (suri pärast 1540) Wedwesi suguvõsalt Virumaal Järve mõisa. Sellest kujunes suguvõsa peamine valdus, mis jäi nende kätte XIX sajandi alguseni. Kokku valdas mõisa kolme sajandi vältel kaheksa põlvkonda Paykulle. Nende ajal ehitati sinna ka kivist linnus. Sellest liinist oli pärit Rootsi sõjaväelane (kindralleitnant) vabahärra Georg (Göran) von Paykull (1605−1657), kes 1651 sai ta vabahärratiitli ning immatrikuleeriti järgmisel aastal Rootsi rüütelkonda nr.33 ja Johann Reinhold von Patkuli toetaja ja alkeemikuna tuntust kogunud Otto Arnold von Paykull (1662−1707), kes astus varakult Saksi kuurvürsti Johann Georg II teenistusse ja ülendati kindralleitnandiks (1700). 1700. aastal osales ta Põhjasõjas Saksi vägedega Riia ründamises ja mõisteti Rootsis tagaselja reeturina surma. 1705. aastal langes ta rootslaste kätte sõjavangi ja hukati 1707. aastal Stockholmis. Järve haru kustus meesliinis 1815. aastal.
Paykullid rüütelkonna matriklis.
Suguvõsa immatrikuleeriti 10. jaanuaril (vkj) 1746. aastal Eestimaa rüütelkonna matriklisse. Polkovnik Otto Gotthard Johann von Paykull (1780−pärast 1849) võeti 1818. aastal Liivimaa rüütelkonna matriklisse. Tema poeg Friedrich Robert Alexander von Paykull (1818−1876) kanti 20. aprillil (vkj) 1862. aastal koos poegadega Novgorodi kubermangu aadlisuguvõsaraamatusse.
Yogasūtra

"Yogasūtra" ehk "Joogasuutra" (sanskriti योगसूत्र "Yoga-sūtra" 'jooga juhend') on üks India ning maailma kirjanduse tuntumaid jooga filosoofia alustekste. Jooga on hinduismis üks kuuest "darshanast" ehk filosoofilisest süsteemist. 
Joogasuutra pärineb 5.–2. sajandist eKr ja traditsiooniliselt seostatakse seda Patandžali nimega, ehkki tegemist on ilmselt kompilatsiooniga varasematest tekstidest, millele hiljem on lisatud veel täiendusi.
Joogasuutra sisaldab jooga filosoofiat ja baastõdesid, mis on aluseks vaimsele arengule. Selle tekst koosneb 196 lühikesest värsireast ehk suutrast, mis jagunevad nelja ossa:
Joogasuutra teises osas on kokkuvõtvalt esindatud kaks süsteemi: "kriya yoga" ehk tegude jooga ning "ashtanga yoga" ehk kaheksaosaline jooga. 
"Ashtanga yoga" ehk kaheksaosalise jooga "ihuliikmed" või "jäsemed" on joogasuutras esindatud järgmiselt:
"Kriya yoga" ehk tegude jooga on joogasuutras esindatud "niyama" kolmes alajaotuses:
Weserstadion

Weserstadion on mitmeotstarbeline staadion Saksamaal Bremenis. Staadion asub Weseri jõe põhjakaldal. 
Weserstadion on Saksamaa jalgpalliklubi Bremeni Werderi kodustaadion. Staadion ehitati 1909. aastal. See mahutab liigamängudes 42 500 pealtvaatajat ning rahvusvahelistel mängudel 37 441 pealtvaatajat. Vahe tuleb sellest, et Saksamaa jalgpalliliigas on lubatud seisukohad.
Peetz

Peetz oli Saaremaalt pärit Eestimaa ja Venemaa aadlisuguvõsa. 
Ajalugu.
Peetzi suguvõsa päritolu on jäänud selgusetuks. Esimesi teateid nende kohta on aastast 1532, mil Jürgen Peetz (suri pärast 1532) sai Saaremaal Liivi Ordu Maasi piirkonnas lääniks Taaliku mõisa. See valdus jäi suguvõsa kätte XVIII sajandi alguseni. Ehkki Jürgeni järeltulijad võeti 1741. aastal Saaremaa rüütelkonna matriklisse, lahkusid nad XVIII sajandi alguses saarelt ja asusid elama Eestimaale. 1717. aastal võeti Jakob Friedrich von Peetz (1683−1731) Eestimaa rüütelkonna liikmeks. Aadlimatrikli sisseseadmisel immatrikuleeriti tema järglased 1746. aasta juunis matriklisse. Jakob Friedrichi vanem poeg Georg Johann von Peetz (1723−1789) rajas Pirgu liini. Tema pojapojapoeg Johann Georg Hermann von Peetz (1817−1891) tegi Venemaal sõjaväelist karjääri ja temaga sai alguse Venemaa liin. Tema järeltulijatest võrsus mitmeid Venemaa mereväelasi. Pärast revolutsioonid pöördusid Peetzid tagasi Eestisse, kust nad Umsiedlungi käigus 1939. aastal Saksamaale lahkusid. Sellest liinist oli pärit Constantin Karl von Peetz (1889−1965), kes immatrikuleeriti 1918. aastal eelviimase isikuna Liivimaa rüütelkonna matriklisse; tema surmaga kustus viiesajaaastane Peetzide suguvõsa meesliinis. Georg Johanni nooremast vennast Gustav Magnus von Peetzist (1724−maeti 1773) sai alguse suguvõsa noorem ehk Angerja haru, mis kustus meesliinis juba 1881. aastal.
Pfeilitzer-Franck

Pfeilitzer-Franck (ka "Pfeilitzer gennant Franck", lühendatult "Pfeilitzer gen. Franck") oli Saksamaalt Frangimaalt pärit aadlisuguvõsa. 
Suguvõsa esindaja Claus Franck sai 1407 lääni Kuramaal. Clausi järeltulijad kanti 1620 Kuramaa rüütelkonna aadlimatriklisse. 1724. aastal kanti suguvõsa ka Eestimaa rüütelkonna aadlimatriklisse.
Pohlmann

Pohlmann oli aadlisuguvõsa. 
Suguvõsa esindaja Jürgen Pohlmann omas umbes 1600. aastal Vana-Piigandi mõisat ja hiljem omas ta Öötla mõisat. 1662 on mainitud, et Suur- ja Väike-Öötla mõis kuulub Rootsi ooberstleitnandile Klaus Pohmannile, ehkki pole kindel, kas Klaus oli Jürgeni poeg. Arvatavasti olid Klausil pojad Johann ja Gustav, kes 1650 said Rootsilt aadlitiitli ja nime Pälman. Suguvõsa kanti 1755 Eestimaa rüütelkonna aadlimatriklisse.
Pröbsting

Pröbsting oli Saksamaalt Vesfaalist pärinev aadlisuguvõsa. 
Suguvõsa esindajatest on teada lihunik Harmen Prowestingk (1450–1546), keda 16. sajandi I poolel mainitakse Riia linnakodanikuna. Harmeni poeg Martin Prowestingk/Pröwsting (1510–1593) oli Riia raehärra ja 1567 sai ta Poola kuningalt aadlitiitli.
Gerhard Pröbsting sai 1679. aastal Rootsi kuningalt aadlitiitli, kuid ei introdutseeritud Rootsi rüütelkonda. 
Suguvõsa kanti 1752 Eestimaa rüütelkonna aadlimatriklisse nr 113 all. Suguvõsa suri välja 1888. aastal.
Mõisavaldused.
Suguvõsale kuulusid Eestimaal Konju, Uue-Kasti, Auvere, Vana-Varbla mõisad.
Raß

Raß (ka "Rass") oli aadlisuguvõsa. 
Ajalugu.
Suguvõsa esindaja Peter Rasse tuli 16. sajandi lõpul Riiga, kus sai Suurgildi oldermanniks ja aastast 1601 Riia raehärraks. Peteri pojapoeg Rootsi leitnant Adolph Stephan sai 1691 Rootsilt aadlitiitli. Adolphi pojad Karl Gustav ja Ernst Johann kanti 1746 Eestimaa ja hiljem kanti suguvõsa ka Liivimaa rüütelkonna aadlimatriklisse.
Berens von Rautenfeld

Berens von Rautenfeld oli aadlisuguvõsa. 
Suguvõsa esindaja Heinrich Berens (1699–1778) oli Riia kodanik ja 1752 sai ta Saksa-Rooma riigilt aadlitiitli nimega Berens von Rautenfeld. 
Ludwig Berens von Rautenfeld (1748–1797) kanti 1780. aastal ka Eestimaa rüütelkonna aadlimatriklisse.
Carl Gotthard Berens von Rautenfeld (1747–1809), Heinrich Berens von Rautenfeld (1740–1815), Eberhard Berens von Rautenfeld (1738–1810) ja Ludwig Berens von Rautenfeld (1748–1797) kanti 1797 Liivimaa rüütelkonna aadlimatriklisse nr 243, 244, 245, 247 all.
Johann Georg Berens von Rautenfeld (1741–1805) kanti 1800 nii Eestimaa, kui ka Liivimaa rüütelkonna aadlimatriklisse, nr 302 all.
Euthydemos (sofist)

Euthydemos (5. sajand eKr) oli vanakreeka sofist, kes oli pärit Chiose saarelt Egeuse meres. 
Ta asus ümber koos venna Dionysodorosega Suur-Kreekasse Thurioi kolooniasse. Sealt pagendatuna rändas koos vennaga teistesse Vana-Kreeka linnriikidesse, muuhulgas Ateenasse. Euthydemos ja Dionysodoros on Platoni sofistlikku väärargumentatsiooni käsitleva dialoogi "Euthydemose" keskseteks tegelasteks.
Euthydemose ja Dionysodorose tegelikus olemasolus on kaheldud ning neid on peetud Platoni väljamõeldud tegelasteks, keda viimane on kasutanud oma kaasaegsete (nt Antisthenese) kritiseerimiseks. Siiski uuemates käsitlustes on neid peetud tegelikult eksisteerinud sofistideks. Samas on kaalutud võimalust, et tegemist on Megara koolkonna filosoofidega.
Platoni dialoogis "Euthydemos" on Euthydemost ja Dionysodorost kirjeldatud mitmel sofistidele omasel viisil:
Euthydemose nimelist isikut on mainitud ka dialoogis Riigimees.
Lisaks Platonile on Euthydemose-nimelist isikut kui Kritiase armastatut maininud ka Xenophon.
Riesenkampff

Riesenkampff, hiljem Rosenkampff, ka Riesenkampff gen. Rehekampff on Saksamaa Hildesheimist pärit kaupmehe- ja aadlisuguvõsa. 
Rehekampffid olid Saksamaalt Hildesheimi piiskopkonnast Hildesheimist pärit Riesenkampffide vana suguvõsa üks harusid. Suguvõsa esindaja Jost Risencampi poeg Hans (Johann) tuli umbes 1590. aastal kaupmehena Tallinna ja sai seal Tallinna kodanikuks. Hansu pojapoeg Johann sai 1687 Rootsi kuningalt aadlitiitli ja nime Rosenkampff. 
Reinhold Johanni (surn 1739) poeg Gustav Otto Riesenkampff-Rehekampff (1730–1812) sai 1780. aastal Saksa-Rooma riigilt aadlitiitli ja nime Riesenkampff gen. von Rehekampff. ja kanti 1783. aastal nr. 277 all Eestimaa rüütelkonna aadlimatriklisse.
Suguvõsa kanti 1783. aastal nr. 277 all Eestimaa rüütelkonna aadlimatriklisse. ja 1845. aastal nr. 71 all Saaremaa rüütelkonna aadlimatriklisse.
Mõisavaldused.
Suguvõsale kuulusid läbi ajaloo mõisad: Mõntu, Parasmetsa, Aru, Triigi mõis Saaremaal, Varbuse, Pühatu, Rohu mõis, Hermannsbergi, Tõikvere, Veriora mõis, Mäe Liivimaal ning Veselauska mõis Lätimaal jt.
Rosenkampfi suguvõsaliin.
Johann Risecamp (Tallinna linnakodaniku ja Tallinna Suurgildi vanema Jost Risenkampi (surn. 1657) poeg), aadeldati 1687. aastal kui Rosenkampf, Soome Rosenkampffi suguvõsaliin kanti Soome suurvürstkonna Soome rüütelkonda 1817. aastal vabahärrasuguvõsana.
Skarvan

Skarvan on neugrundbretšast hiidrahn, mis paikneb Läänemaal Lääne-Nigula vallas Osmussaare küla läänerannikul paari meetri sügavuses vees. Rahn asub Osmussaare maastikukaitsealal. Rahn pärineb Osmussaare lähistel asuvast Neugrundi meteoriidikraatrist. Skarvan on kantud Eesti ürglooduse raamatusse.
Rannarootslastest osmussaarlased nimetasid rahnu "Kormorani kiviks" ning kasutasid seda meremärgina, et paadiga ohutult sadamasse navigeerida.
Skarvani geograafilised koordinaadid on . Rahnust 500 meetrit itta jääb Osmussaare I rahnuderühm ja 900 meetrit loodesse jäävad Osmussaare Kaksikud.
Skarvan on suurim neugrundbretšast rahn.
Monika Kuszyńska

Monika Kuszyńska (sündinud 19. jaanuaril 1980 Łódźis) on poola laulja ja laulutekstide autor. Ta esindas 2015. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel Poolat lauluga "In the Name of Love", mis sai finaalis 10 punktiga 23. koha. Ta oli bändi Varius Manx liige.
2006. aastal sattus ta autoõnnetusse, mille tagajärjel jäi alakehast halvatuks.
Andrejs Krustiņš

Andrejs Krustiņš (2. juuli 1884 Vesetnieki Dünaburgi maakond – 16. oktoober 1941 Kommunarka) oli Vene (alampolkovnik), Läti (kindral) ja Nõukogude Liidu sõjaväelane (kindralmajor).
Ta sündis Vesetniekis Dünaburgi maakonnas (praeguse haldusjaotuse järgi Aiviekste vallas Pļaviņase piirkonnas). Ta õppis Ungurmuiža vallakoolis ja Jēkabpilsi linnakoolis. Aastatel 1905–1908 õppis ta Tšugujivis Tšugujivi sõjakoolis.
Pärast sõjakooli lõpetamist teenis ta aastatel 1908–1916 178. Cēsise jalaväepolgus (mis dislotseerus aastani 1910 Liepājas ja seejärel Penzas). Aastast 1916 teenis ta 6. Tukumsi läti kütipataljonis, mis pea reorganiseeriti 6. Tukumsi läti kütipolguks ja mille komandöriks ta 13. aprillil 1917 sai; selle väeosa koosseisus võttis ta osa Esimesest maailmasõjast. Ta võttis osa Jelgava operatsioonist ja Riia lahe kaitsest. Novembris 1917 pidi ta konflikti tõttu bolševikega polgust lahkuma.
Aprillis-augustis 1918 vallutati Läti Saksa vägede poolt. Ta astus Läti Sotsialistliku Nõukogude Vabariigi 3. Läti kütibrigaadi, kus sai staabiülemaks. Pärast kaotusi mais 1919 ta arreteeriti ja ta viidi Velikije Lukis tribunali alla, kuid tal õnnestus põgeneda. 14. septembril 1919 ületas ta rindejoone ja ta astus Läti armeesse. Oktoobris 1919 võttis ta üle 8. Daugavpilsi polgu juhtimise. Ta võttis osa lahingutest Bermondt-Avalovi vägedega. 21. novembril 1919 ülendati ta polkovnikuks. 1920. aasta alguses sõdis polk tema juhtimisel edukalt Viļaka, Kuprava ja Katleši suundades.
1. aprillil 1922 määrati ta 3. Latgale diviisi asejuhatajaks, jaanuaris 1925 aga 1. Kurzeme diviisi juhatajaks. 22. juunil 1925 ülendati ta kindraliks. 25. oktoobril 1933 määrati ta 3. Latgale diviisi juhatajaks.
Pärast Balti riikide okupeerimist formeeriti ümber 24. Läti Territoriaalseks Laskurkorpuseks. Krustiņš määrati teenima 183. laskurdiviisi, kuid 9. juunil 1941 ta arreteeriti.
Kasahstani muusika

Kasahstani muusika on Kasahstanist pärinev või kasahhide loodud või esitatud muusika.
Kasahstanis tegutsevad riiklik rahvapilliorkester, riiklik sümfooniaorkester, rahvusooper ja riiklik kammerorkester.
Rahvapilliorkester on nimetatud Kurmanğazı Sağırbayulı järgi, kes oli 19. sajandi helilooja ja dombramängija.
Kasahhi rahvamuusikast rääkides tuleb eristada autentset elavat rahvamuusikat ja "folklorismi" ehk esitusi akadeemilise haridusega muusikutelt, kes püüavad säilitada vana pärimust tulevatele põlvedele.
Rahvamuusikatraditsiooni, mis on säilinud vene mõju eelsest ajast, võib jagada kahte põhirühma: instrumentaalmuusika (enamjaolt programmilised soolopalad) ja vokaalmuusika (peamiselt sündmustega seotud laulud, näiteks pulmade juurde kuuluvad, aga ka eepilised laulud, armastuslaulud, õpetlikud laulud).
Nõukogude võim tõi Kasahstani euroopalikud kontserdisaalid ja muusikaõppeasutused, kus õpetati ja esitati Euroopa muusikat. Nendesse institutsioonidesse püüti integreerida ka kasahhide enda muusikat. Enne 20. sajandit kogusid ja uurisid rahvamuusikaainest etnograafilised uurimisrühmad, kuhu kuulusid heliloojad, muusikakriitikud ja musikoloogid. Kasahhid ise ei kirjutanud oma muusikat üles kuni 1930. aastateni. Kasahstani muusikakultuur sai tugevaid mõjutusi vene ja Euroopa kultuurist. Kasahhi rahvakultuuri toetati valikulises vormis, et vältida poliitilist ja sotsiaalset ebastabiilsust. Tulemuseks oli ilmetu moonutatud variant tõelisest kasahhi folkloorist.
Jānis Liepiņš

Jānis Liepiņš on mitme inimese nimi:
Granaat (lõhkekeha)

Granaat on heidetav lõhkekeha. Heiteviisi alusel eristatakse käsigranaate ja reaktiivgranaate (granaadiheitja moon, näiteks kumulatiivgranaat, tankitõrjegranaat).
Samuti eristatakse granaate tüübi järgi:
Otstarbe järgi võidakse vahet teha ka ründe- ja kaitsegranaatidel.
Bien

Bien oli Osmussaare keskel asunud rannarootslaste küla.
Osmussaar kuulus Haapsalu kreisi Ridala kihelkonna Uuemõisa mõisa alla, aga see asus kaugel. Bieni talupojad lähtusid elukorralduses 1650. aastal Rootsi kuninganna Kristiina antud vabakirjast.
Tegemist oli seitsmest talust koosnenud sumbkülaga, kus 1930. aastatel elas umbes 140 inimest. Rannarootslased evakueeriti Teise maailmasõja eest 1940.–1944. aastatel. Nõukogude ajal oli külas Nõukogude armee sideväeosa ja seal elasid ainult sõjaväelased.
18. sajandi lõpust evakueerimiseni elas saarel seitse perekonda: Brusi, Greisa, Erkase, Marksa, Niggorsa, Nibondase ja Stavase talus. Enne 1710.–1711. aasta suurt katku oli saarel tõenäoliselt rohkem talusid. Kadunud talude nimedeks on peetud külalähedaste vanade kohtade nimesid Petes, Krupes ja Hintas. Ei ole teada, kas talusid oli kogu 17. sajandi vältel kümme. Kokku oli külas umbes 40 hoonet. Küla koosnes küll seitsmest talust, aga hiljem olid viis talu jagunenud, nii et tegelikult oli saarel 12 maaharijat. Peale selle elas saarel 1930. aastatel kolm vabadikku, kes elatusid põhiliselt kalapüügist. Kunagisest külast oli 1990. aastateks säilinud kaks hoonet: Marksa talu rehi ja Erkase talu laut.
Silmapaistvaim tolle aja ehitis on 1766. aastal rajatud lubjakivist Osmussaare kabel, millest on säilinud varemed. Kabel renoveeriti osaliselt 2009.
Tava mitte abielluda väljaspool saart elavate inimestega oli 1930. aastateks tekitanud Osmussaare elanikel märgatava kehalise degenereerumise.
Sillatank

Sillatank on soomustatud pioneerisõiduk, mis on mõeldud peamiselt assisteerima tanke, soomukeid, aga ka jalaväeüksusi jõgede, kaevikute, purustatud sildade ning muude kitsaste maalõhede ületamisel. Sillatanke on nii terve kui ka kokkukäiva sillaga.
Ajalugu.
Vajadus sillatankide järele tekkis Esimese maailmasõja ajal, kui algas tankide lai kasutuselevõtmine. Kuna tankide lindid ei olnud piisavalt pikad, kippusid tankid esiosaga kaevikusse sõitma, jäädes selle tagajärjel kaevikutesse kinni. 1919. aastaks olid Suurbritannia armeel olemas Mark V** tankid, mille külge oli monteeritud tõstetehnika, mis võimaldas kaasas vedada kerget kaasaskantavat silda. Teise maailmasõja ajal, kui muutusid populaarseks välksõjad, andis võimalikult kiire motoriseeritud üksuste liikumine sõdivale poolele väga suure eelise. Seega tekkis vajadus selliste spetsialiseeritud masinate järele, mis tagaksid soomukite ja tankide kiire liikumise lahinguväljal. Et lihtsustada nende masinate remonti ja ehitamist, kasutati nende aluseks tavaliselt olemasolevaid tankikeresid, mille külge monteeriti silla paigalduseks vajalikud tõstemehhanismid. Üks esimesi seeriatootmisse läinud sillatanke oli tank Brückenleger IV, mille kerena kasutati Panzer IV keret ning mis võeti relvastusse 1940. aastal.
Toimepõhimõte.
Takistuse ületamiseks tõstab tank oma silla takistuse kohale (kokkukäiva silla puhul lastakse sild eelnevalt sirgeks) ning toetab silla mõlemad otsad takistuse äärtele. Seejärel ühendab tank ennast silla küljest lahti ning sõidab eemale. Kui soomustehnika on silla ületanud, sõidab sillatank üle silla ning ühendab ennast silla teise otsa külge. Seejärel tõstetakse sild üles ja tank võib sõita järgmise takistuse juurde. Kuna tank on tavaliselt soomustatud ning silla maha- ja pealetõstmine käib täielikult mehaaniliselt, võib sillatank tegutseda ka vastase tule all. Silla lahti- ja kokkupanekuks kulub vaid mõni minut.
NSV Liidu meistrivõistlused vabamaadluses

NSV Liidu meistrivõistlused vabamaadluses olid 1945-1991 igal aastal NSV Liidus toimunud vabamaadlusvõistlused, kus osalesid parimad vabamaadlejad Nõukogude Liidu vabariikidest, sh Eesti NSV-st.
Esimene võistlus toimus 1945 Leningradis.
Kahel korral, 1947 ja 1961 toimusid võistlused Eestis NSV-s
NSV Liidu meistrivõistlused Kreeka-Rooma maadluses

NSV Liidu meistrivõistlused Kreeka-Rooma maadluses olid NSV Liidu meistrivõistlused Kreeka-Rooma maadluses. 
Esimesed meistrivõistlused peeti 1924. aastal Kiievis 40 osavõtjaga viies kaalukategoorias. Alates 1933. aastast toimusid need igal aastal (välja arvatud 1942 ja 1943). Aastatel 1956, 1959, 1963, 1967 ja 1975 jagati meistrivõistluste medalid NSV Liidu rahvaste spartakiaadi raames. Võistlused toimusid kokku 60 korda aastatel 1924–1991. Aastal 1992 toimusid ainsad SRÜ meistrivõistlused Kreeka-Rooma maadluses, mis oli tähtis etapp Barcelona olümpiamängude ühiskoondise formeerimisel. Edaspidi hakati igas riigis oma meistrivõistlusi pidama.
NSV Liidu meistrivõistlused murdmaasuusatamises

NSV Liidu meistrivõistlused murdmaasuusatamises olid 1924–1991 igal aastal NSV Liidus toimunud murdmaasuusatamisvõistlused, kus osalesid parimad murdmaasuusatajad Nõukogude Liidu vabariikidest, sh Eesti NSV-st.
Esimene võistlus toimus 1924 Moskvas.
Vähemalt kahel korral (1958 ja 1968) toimusid võistlused Eestis Otepääl.
Eesti-Läti Ühisliiga

Eesti-Läti Ühisliiga (tuntud ka Nordea Basketball League või Nordea ühisliiga) on Eesti ja Läti Korvpalliliidu ning Nordea Panga eestvõttel ja toetusel toimuv Eesti ja Läti korvpallinaiskondade võistlused. Liiga esimene hooaeg oli 2012/2013. Esimest hooaega on nimetatud ka inglispäraselt Estonian-Latvian United League.
Airi Vaga

Airi Vaga (aastani 1965 Airi Suomela; sündinud 22. septembril 1940 Helsingis) on soome rahvusest Eesti ajakirjanik ja keeleteadlane. 
Elulugu.
Aastal 1965 lõpetas ta "cum laude" Helsingi Ülikooli. Õpitud erialadeks olid läänemeresoome keeled, soome-ugri etnograafia, rahvaluule ja soome kirjandus. 
1975–1978 elas Rootsis ja 1978–1987 Kanadas. Alates 1987. aastast elab USA-s. 
Ta oli 1993–1995 ajalehe Vaba Eesti Sõna tegevtoimetaja ja 1995–2005 peatoimetaja.
Isiklikku.
Alates 1965. aastast oli abielus kirikuõpetaja Thomas Vagaga (1938–2023). Neil on tütar ja kaks poega.
Kastamonu provints

Kastamonu provints on 1. järgu haldusüksus (provints) Põhja-Türgis. Provints asub Musta mere ääres. Provintsi keskus on Kastamonu.
M777

M777 on 155 mm järelveetav välihaubits. 
Kirjeldus.
M777-t toodab BAE Systems. Titaanist struktuurid ja taandur-komponendid valmistatakse Ühendkuningriigis. Täielikult pannakse M777 kokku ja testitakse BAE Systemsi hoonetes Hattiesburgis Mississippis. M777 on märksa väiksem ja kergem kui M198. Seda seepärast, et tal on päris palju osi tehtud titaanist. M777 suhteline kergus annab võimaluse transportimiseks nii veduksõidukitega kui ka helikopteritega. See tähendab, et M777 on kõvasti mobiilsem kui M198. M777-l saab kasutada Exaliburi laskemoona, mida juhitakse GPS-i abil. M777 saavutab sellega laskekauguseks 40 kilomeetrit.
Relvasüsteemi eelkäija oli M198. M777 kasutati esimest korda Afganistani sõjas.
Relvasüsteemi kasutatakse USA, Kanada ja Austraalia armees ning selle kasutuselevõtuks valmistub India armee.
M777-st on erinevaid tüüpe: