Videokujundus

Videokujundus (originaalnimetusega inglise keeles "" või "projection design") etenduskunstide kontekstis on performatiivse sündmuse jaoks videotehnika ning projektsioonitehnoloogia vormis loodud kujundus. Videokujunduse loob videokujundaja, kes töötab koos lavastaja, etendaja või kunstnikuga.
Videokujundus teatris.
Teatris on videokujundus muutnud traditsioonilisi ruumi ja lavakujunduse käsitlusi. Staatilised taustad muutuvad maastikeks, lavad detailsemateks stseenideks ning tegelased saavad keskkonnaga suhelda viisil, mis videokujunduse kasutuselevõtuni polnud teostatav. Videokujundus võimaldab luua reaalajas visuaalefekte, mis annavad teatrielamusele dünaamilise mõõtme.
Ajalugu.
Videokujunduse tehnoloogiline ja kunstiline areng on lahutamatult seotud varjumängu, gobode ja slaidiprojektorite evolutsiooniga. Need varasemad vahendid moodustavad vundamendi, millele tuginevad tänapäeval kasutatavad digitaalsed projitseerimistehnikad.
Varjuprojektsioonid.
Kui inimesed kuulevad sõna „projektsioon“, seostavad nad seda sageli kaasaegsete digitaalsete videoprojektsioonidega. Tegelikult ulatuvad projektsioonide juured üle 2000 aasta tagasi, kaugesse aega enne kaasaegse teatritehnoloogia teket. Varjunukukunst, mida peetakse kaasaegsete projektsioonide eelkäijaks, arvatakse pärinevat Hani dünastia perioodist. Legendi järgi leidis keiser Han Wudi nõuandja lohutava lahenduse keisri leinale tema armastatu kaotuse pärast, elustades naise mälestuse varjude mängu abil. Varjunukuteater suudab luua intiimse ja emotsionaalse sideme publikuga, pakkudes samal ajal visuaalset sügavust ja liikumise illusiooni.
Sarnanedes varjunukuteatrile, hakkasid 1800. aastatel Euroopas palju populaarsust koguma varjukastid - taustvalgustusega puidust kastid. Need kastid sisaldasid kihte puidu või paberi kujul, et luua sügavuse ja vormi illusioone. 1900. aastate alguses populariseeris kunstnik Joseph Cornell varjukastide kasutamist kunstiteostena, olles nende ainulaadsete visuaalsete kompositsioonide looja. Cornelli loomingus on selgelt näha tema mõju teatrikunstile, kus varjukastid hakkasid mängima olulist rolli visuaalsete ja narratiivsete elementide ühendamises.
Gobod.
 on varajane näide sellest, kuidas tehnoloogia abil on võimalik teatri visuaalseid elemente kujundada, projitseerides valgusega mustreid ja kujundeid. Tänapäeval on need saanud digitaalse edasiarenduse, kus traditsiooniliste metallist või klaasist gobode asemel saab projitseerida mustreid otse digitaalsete projektorite abil.
Slaidiprojektor.
1925. aasta 35 mm filmi leiutisega tulid kasutusele ka , mis algselt sarnanesid gobodega, kuid pakkusid värvilisi kujutisi. 1950–1990. aastatel olid slaidiprojektorid oluliseks vahendiks teatris, küll aga oli nende kasutamine kohmakas ja kallis. Need projektorid sillutasid siiski teed kaasaegsetele tehnikatele, võimaldades lavale tuua fotorealistlikke pilte ja värviküllaseid kujutisi, mis rikastasid lavastuste visuaalset keelt.
Videotehnoloogia.
1960. aastate keskel tuli turule Sony (patareidega varustatud iseseisev videolintide analoogsalvestussüsteem), mis võimaldas videomaterjali luua väljaspool telestuudiot. Kunstnike tähelepanu ja huvi tekitas , kes Portapaki 1965. aastal esimesena kasutusele võttis. 1970. aastatel lisandus videokassettide tehnoloogia, mis laiendas videokunsti võimalusi eskperimenteerimiseks. Kuni 1990. aastateni oli videokunst piiratud kaamera ja kassettidega, hiljem lisandusid arvutiga loodud graafika võimalused, mis ei eeldanud enam kaamera kasutamist.
LED-tehnoloogia.
21. sajandi alguses tõi LED-tehnoloogia kasutuselevõtt teatrites kaasa murrangulise arengu lavakujundustes. Opera Australia on kasutanud LED-tehnoloogiat etenduste täiustamiseks, mitte asendamiseks, rõhutades visuaalset mitmekesisust ja suuremat publikuhuvi, eriti noorema põlvkonna seas. Kunstiline juht Lyndon Terracini rõhutab, et kaasaegse tehnoloogia eesmärk on täiustada lavastusi, mitte varjutada näitlejate tööd. Kuigi visuaalide kasutamine toob uusi võimalusi, säilitatakse endiselt traditsioonilised lavakujundused, et pakkuda mitmekülgset repertuaari. Samuti kasutatakse ekraanide rentimist kulutõhusa lähenemisena, mis võimaldab uuendada tehnoloogiat ilma liigsete kulutusteta. 
Videokujundus Eesti teatris.
Eestis hakkas videokujunduse kasutamine muutuma populaarsemaks 21. sajandi alguses, eriti pärast digitaalsete tehnoloogiate arengut. Uue sajandi pealetulekuga muutus videotehnoloogia teatris üha tavalisemaks ning paljud loojad, kelle lavastustes mängib videokujundus olulist rolli, tõusid esile. Tiit Ojasoo ja Ene-Liis Semper on kaks sellist autorit, kelle teostes on videokujundus sageli kasutusel tähtsa töövahendina. Erinevates lavastustes on nad videokujundust peamiselt kasutanud live-formaadis. Tuntuimad nende teosed, kus videokujundus esindatud, on NO72 „The Rise and Fall of Estonia", NO40 „Pööriöö uni", NO88 „ГЭП ehk Garjatšije estonskije parni", „Macbeth" ja „Kuritöö ja karistus".
Eesti tuntumad videokunstnikud on Taavi Varm, Alyona Movko, Pille Kannimäe, Emer Värk ja Argo Valdmaa.
Videokujundajaks on võimalik õppida Tartu Ülikooli Viljandi kultuuriakadeemias, kus vastuvõtt toimub üle aasta.