Genoomi suurus

 Genoomi suurus on genoomi ühes eksemplaris sisalduv DNA kogus. Selle massi mõõdetakse tavaliselt pikogrammides (10−12 grammi, lühend: pg). Harvemini mõõdetakse ka Daltonites või nukleotiidide aluspaaride arvuna (ingl "base pairs", lühend: bp). Üks pikogramm võrdub 978 megabaasi (ingl "mega base", lühend: Mb). Diploidses organismis kasutatakse genoomi suurust C-väärtusega vaheldumisi. Organismi keerukus ei ole otseselt võrdelises suhtes oma genoomi suurusega – mõni üherakuline organism omab DNA-d oluliselt rohkem kui inimene.
Termini päritolu.
On ekslikult arvatud, et termin ″genoomi suurus″ kuulub Hinegardnerile, kes kasutas seda vaid üks kord oma avaldatud töö pealkirjas. See mõiste on arvatavasti esmakordselt ilmunud 1968. aastal, kui Hinegardner mõtiskles oma artikli viimases lõigus, kas ″rakulise DNA sisaldus peegeldab genoomi suurust″. Selles kontekstis "genoomi suurus" tähendas geenide arvu. Ainult kaks kuud hiljem avaldatud teadustöös (veebruar, 1969) kasutati mõistet läbivalt praeguses tähenduses, mille tõttu peaks nendele autoritele kuuluma mõiste tänapäevase tähenduse päritolu. 1970. aastate alguseks oli ″genoomi suurus″ üldiselt kasutusel selle praeguses tähenduses, mille põhjuseks peetakse Susumu Ohno mõjuka raamatu "Evolution by Gene Duplication" ilmumist 1970. aastal.
Genoomi suuruse ja geenisisalduse vaheline erinevus.
Tuhandete eukarüootide genoomide suurusi on viimase 50 aasta jooksul analüüsitud ning need andmed on kättesaadavad loomade, taimede ja seente kohta veebiandmebaasides. Eukarüootidel mõõdetakse genoomi suurust kas Feulgeni värvitud tuumade densitomeetriliste mõõtmistega või läbivoolu tsütomeetriaga. Prokarüootidel on genoomi suuruse kindlaksmääramise peamised meetodid elektroforees ja genoomi sekveneerimine. Genoomi suurused varieeruvad suurel määral eukarüootsetel liikidel. Loomadel on varieeruvus rohkem kui 3300-kordne, maismaa taimedel erineb ligikaudu 1000-kordselt. Protistidel on välja selgitatud, et varieeruvus genoomi suuruste osas on rohkem kui 300 000-kordsed. Eukarüootidel, erinevalt prokarüootidest, ei ole genoomi suurus vastavuses geenide arvuga – seda väidet loeti täielikult vastuoluliseks enne mittekodeeriva DNA avastamist, mille tulemusel teatakse seda kui C-väärtuse paradoksina (ingl "C-value enigma"). Kuigi genoomi suuruse ja geeniarvu vahelise erinevuse paradoksaalset aspekti pole enam olemas, kasutatakse seda mõistet siiamaani. Mõiste selguse huvides on genoomi suuruse varieeruvust puudutavates küsimustes ühe autori poolt soovitatud kasutusele võtta C-väärtuse paradoks. Genoomi suuruse vahemik on seotud rakkude ja organismi tasemete, raku jagunemise kiirusega, taksoni, keha suuruse, ainevahetuse kiiruse, arengu kiiruse, elundite keerukuse, geograafilise leviku ning väljasuremisohuga.
Genoomi vähenemine.
Genoomi vähenemine on kulg, mille käigus genoom väheneb sugupuul esivanemate poole liikudes. Genoomi suurused varieeruvad, kuid selle vähenemine on märkimisväärseim bakteritel.
Evolutsiooniliselt kõige märkimisväärsemad juhtumid genoomi vähenemise puhul on eukarüootide organellide puhul, mis pärinevad bakteritelt: mitokondrid ja plastiidid. Need organellid pärinevad endosümbiontidelt, kes on elujõulised vaid peremeesrakkudes ja mida vajab peremeesrakk ellujäämiseks. Mitmetel mitokondritel moodustab genoomi vähem kui 20 geeni, samas kui vabalt elaval bakteril on vähemalt 1000 geeni. Paljud geenid on üle viidud peremees-tuumale, mõned on lihtsalt ära kadunud ja nende funktsioonid asendatud peremeesraku protsessidega.
Teised bakterid on muutunud endosümbiontideks või rakusisesteks patogeenideks, mille tulemuseks on ulatuslik genoomi vähenemine. See protsess domineerib väikestes populatsioonides, kus geneetilise triivi mõju on suurem. See tuleneb madalast rekombineerumise sageduse tasemest ja kõrgest mutatsioonimäärast, vastupidi osale väikestest genoomidest.
Mõne vabalt meres elava bakterplanktoni puhul on tunnuseid genoomi vähenemisest, mis on põhjustatud loodusliku valiku poolt.
Genoomi vähenemine vältimatutel endosümbiontsetel liikidel.
Vältimatud endosümbiontsed liigid ei suuda väljaspool peremeesorganismi ellu jääda. Need liigid on muutunud märkimisväärseks ohuks inimeste tervisele, sest nad on võimelised kõrvale hoidma inimese immuunsüsteemist ning kontrollivad toitainete omandamist peremeesorganismil. Kontroll peremeesorganismi üle on tingitud kompaktsest genoomist. Endosümbiont ei saa iseseisvalt hakkama, kuna on kompaktse genoomi saamiseks loobunud suurest osast võõr-DNA-st. Kui organism muutub evolutsiooni käigus endosümbiondiks, siis võib kuni 90% tema geneetilisest materjalist kaduma minna.
Tüüpilised näited liikidest, kelle genoom on vähenenud, on "Buchnera aphidicola", "Rickettsia prowazekii" ja "Mycobacterium leprae". "Ciricadellidae" perekonda kuuluv liik "Nasuia deltocephalinicola" on endosümbiont, kellel on teadaolevalt kõige väiksem genoom rakuliste organismide seas. Tema genoomi suuruseks on 112 kb. Mõne rakusisese liigi puhul on neil peremehe kohasusele positiivne mõju (mutualism, parasitism).
Vähenemise evolutsiooni mudel on välja pakutud, et määrata genoomsed ühisnäitajad, mida on näha kõigil endosümbiontidel. See mudel illustreerib vähenenud genoomide ja rakuliinide hulka kuuluvate liikide nelja üldist omadust:
Selle mudeli põhjal on selgelt näha, et endosümbiontide kohanemisprobleemid erinevad vabalt elavate liikide omadest.
Pikogrammide (pg) teisendamine aluspaaridesse (bp).
Aluspaaride arv = mass pikogrammides*9,78*108
Lihtsustatult:
1 pg = 978 Mb
Drake’i reegel.
1991. aastal pakkus John W. Drake välja reegli, et mutatsioonide kiirus genoomis ja selle genoomi suurus on omavahel pöördvõrdelised. Alus selle väite osas on teadmata.
On leitud, et see reegel on DNA-viiruste ja üherakuliste organismide jaoks ligikaudu õige. 
RNA-viiruste väikest suurust pakutakse olema kolmeosalises suhtes replikatsiooni kõlbulikkuse, genoomi suuruse ja geneetilise keerukuse vahel. Enamikul RNA-viirustest puudub RNA korrektuur, mis piirab nende replikatsiooni õigsust ja seega ka genoomi suurust. Seda on kirjeldatud ka Eigeni paradoksina.
Erand väiksese genoomi suurusega RNA-viiruste reeglile on leitud nidoviirustes. Nendel viirustel on omandatud 3’-5’ eksoribonukleaas, mis on võimaldanud genoomi suurenemist.