Harilik aaloe

Harilik aaloe on igihaljas aaloeliik, mida kasvatatakse toataimena ning kasutatakse nii ravimtaimena kui ka kosmeetikatööstuses.
Klassifikatsioon.
Cronquisti süsteemis (1981) on aaloe liigitatud aaloeliste ("Aloeaceae") sugukonda. 
APG II süsteemis (2003) on aaloe liigitatud tooneliilialiste ("Asphodelaceae") ja APG III süsteemis heinpuuliste ("Xanthorrhoeaceae") sugukonda.
Nimi.
Nimena on kasutatud: 
Levik.
Harilik aaloe kasvab Põhja-Aafrikas ja paljudes teistes sooja kliimaga piirkondades. Aloe võib ellu jääda tingimustes, millistes teised taimed närbuvad ja surevad. Ekstreemsetes olukordades sulgeb see taim poore, hoides niiskust lehtede sees.
Lühike botaaniline iseloomustus.
Taim on väga lühikese varrega. Lehed on normaalselt hallikasrohelise värvusega ja ääristatud hambulise servaga. Õied on kollase värvuse ja toruja kujuga.
Anatoomia.
Iga leht koosneb kolmest kihist:
Harilik aaloe sisaldab hulgaliselt bioaktiivseid aineid, kuid nende sisaldus varieerub ning oleneb kasvutingimustest ja kodupinnasest.
Vitamiinid.
Harilik aaloe sisaldab nii vesilahustuvaid (B12-vitamiin, foolhape, C-vitamiin ja B4-vitamiin) kui ka rasvlahustuvaid vitamiine (A- ja E-vitamiin).
Ensüümid.
Ensüüme on vähe uuritud, kuid teatakse 8 ensüümi: "aliiase", "alkaline phosphatase", amülaas, bradükinaas, "carboxypeptidase", katalaas, tsellulaas, lipaas, ja "peroxidase".
Bradükinaasile omistatakse bradükiniini lahustamise võime põletikukolletes. Teised tuvastatud ensüümid mängivad rolli suhkrute ja rasvade lõhustamisel.
Mineraalid.
Mineraalidest sisaldab harilik aaloe tsinki, kaltsiumi, kroomi, vaske, seleeni, magneesiumi, mangaani, kaaliumi ja naatriumi.
Sahhariidid.
Harilik aaloe sisaldab monosahhariide (glükoos ja fruktoos) ja polüsahhariide.
Hiljuti avastati aaloe geelist ka allergiavastane glükoproteiin "alprogen".
Rasvhapped.
Rasvhapetest on tuvastatud 4 fütosteroidi: kolesterool, kampesterool, β-sitosterool ja "lupeol". Neid seostatakse põletikuvastase toimega.
Hormoonid.
Fütohormoonidest on ringlemas auksiinid ja giberelliinid. Neid seostatakse haavu raviva ja põletikuvastase toimega.
Aminohapped.
Harilik aaloe sisaldab ligi 20 inimesele vajalikku aminohapet.
Hariliku aaloe saadused.
Euroopa farmakopöa droog on aaloelehtedest pressitud ja kuivatatud mahl (nimetatakse saburiks).
Euroopa farmakopöa aaloe standarditud kuivekstrakti ("aloes extraxtum siccum normatum") aga valmistatakse aaloelehti keeva veega ekstraheerides. 
Toime inimestele.
Seespidiselt kasutatuna on aaloemahlal lahtistav ning bakterite arengut pidurdav toime. Välispidiselt kasutatakse aaloemahla põletikuvastase ja haavu parandava toime tõttu, ka kaitseks kiirguse eest.
Mõnede allikate kohaselt on harilik aaloe ainuke taimravim, mis aitab kiirgusnahapõletike korral.
Uuringud aaloemahla ja/või kuivekstrakti kasutamise ja toimete kohta raseduse ja lapse rinnaga toitmise ajal puuduvad.
Aaloesaadused võivad ülitundlikkust põhjustada.
Gottshall (1949) leidis, et aaloel on antimükobakteriaalne toime tuberkuloosi põhjustavate tuberkuloosi mükobakterite vastu.
"In vitro" uuringud on näidanud, et aaloe suudab immuunsust mõjutada ja omab kasvajavastast toimet.
Värskeid lehti kasutatakse ka biogeensete stimulaatorite saamiseks. Aaloelehtedes moodustuvate biogeensete stimulaatorite tekkemehhanism ja keemiline olemus on siiani veel välja selgitamata.
Biogeenseid stimulaatoreid sisaldavad preparaadid toimivad stimulaatorina: ergutavad immuunsüsteemi ning kudede taastumist. Biostimuleeritud droogist valmistatakse ravimeid nahaaluseks süstimiseks haavandtõve, kopsupõletiku, psoriaasi jms haiguse korral.
Ajaloolist.
Hariliku aaloe kasutus rahvameditsiinis on kirjas Ebersi papüürusel (~1550 eKr).
Hariliku aaloe tervendamisvõimet olevat ära kasutanud ja sellest ka kirjutanud 1. sajandil arst, farmakoloog ja botaanik Pedanius Dioscorides, teatmeteoses "De Materia Medica". Dioscoridese kirjutise kohaselt kasutati hariliku aaloe keedetud mahla furunkulite ja eesnaha ravimiseks, rahustamaks kuiva ja sügelevat nahka, haavandunud suguelundeid, ravimaks mandleid, igemeid ja ärritunud kurku, vigastuste korral ja haavade veritsuse lõpetamiseks.
Plinius Vanem (23–79 pKr) olevat kinnitanud Dioscoridese avastusi teoses "Naturalis historia". Plinius Vanem olevat neile lisanud veel ka leepra korral leproomide ravimise.
Vana-Rooma arst ja anatoom Galenos (129 – umbes 200–216) olevat kasutanud ravivahendina samuti harilikku aaloed.
Aleksander Suure sõjalise eesmärgiga külaskäigul Sokotra saarele ja Christoph Kolumbuse kaaskond olevat sõjameeste haavaravis kasutanud harilikku aaloed.
Ohutus.
Lokaalset aaloe kasutamist ei seostata märkimisväärsete kõrvaltoimetega. Aaloe suukaudne kasutamine on potentsiaalselt toksiline, mis võib põhjustada kõhukrampe ja kõhulahtisust, mis omakorda võib vähendada ravimite imendumist. Suukaudselt sisse võetud värvimata aaloe lehtede ekstrakt oli California keskkonnatervise ohtude hindamise büroo poolt loetletud "kemikaalide hulgas, mis teadaolevalt põhjustavad vähki või reproduktiivset toksilisust".