Peenike punane joon

"Peenike punane joon" (originaali pealkiri "The Thin Red Line") on ameerika kirjaniku James Jonesi neljas romaan. See tugineb paljuski Jonesi kogemustele Teisest maailmasõjast Guadalcanalil: Mount Austeni, Galloping Horse'i ja Sea Horse'i lahingutes. Kirjanik teenis Ameerika Ühendriikide armee 25. jalaväediviisi 27. jalaväerügemendis.
Romaan.
Septembris 1962 ilmunud raamatu "Peenike punane joon" peategelased olid needsamad, mis Jonesi eelnevas ja järgnevas maailmasõjateemalises romaanis, ehkki nende nimed olid muudetud. Algselt kavatses Jones oma eelneva romaani "Siit igavikku" meespeategelased uuesti kasutusele võtta, kuid nagu ta märkis: "Draama ülesehitus, ütleksin isegi, et esimese romaani vaimsus nõudis, et Prewitt saab selle lõpus surma." Jones lahendas selle küsimuse nii, et muutis esimese romaani kolme peategelase nimed ja need said teises romaanis uuesti esineda. Tegelaskujust Prewitt sai Witt, Wardenist sai Welsh ja Starkist sai Storm. Jonesi viimane romaan "Vilistage!" (1978) kujutab sarnaseid tegelaskujusid, kes seal kannavad nimesid seersant Mart Winch, Bobby Prell ja Johnny "Ema" Strange. Kapral Fife "Punasest joonest" taasesineb kui kompanii kirjutaja Marion Landers romaanis "Vilistage!"
Romaani tõetruu lahingukirjeldus kujutab eriti õudustäratavaid tegusid, mida sõdurid seal toime panid, nagu jaapanlaste surnukehade väljakaevamist lihtsalt nalja pärast, vangide massihukkamisi ja laipadelt kuldhammaste väljatõmbamist. Romaan käsitleb seisukohta, et tänapäeva sõda on sügavalt isiklik kogemus, mille jubedused iga sõdur personaalselt läbi elab.
James Jones kirjutas romaani oma kogemuste põhjal Galloping Horse, Sea Horse ja Kokumbona lahingutest, nimetades need oma teoses "Dancing Elephant", "Sea Slug", and "Bunabala". Olulise meenutusena läbielatust kasutab Jones ka kirjeldust, kuidas ta tappis Jaapani sõduri paljaste kätega.
Romaani pealkiri on pärit Rudyard Kiplingi luuletusest "Tommy", kogumikus "Kasarmuballaadid". Seal kirjeldab Kipling Briti jalaväelasi kui "kangelaste peenikest punast joont". Kiplingi värsid kirjeldavad Briti sõdurite võitlust 1854. aastal Krimmi sõja Balaclava lahingus. "Peenike punane joon" oli formatsioon, kus kahes viirus rivistatud punakuuelised jalaväelased avasid tule alles nii lähedalt, et tabamus oli kindel.
Vastuvõtt.
1962. aastal pälvis romaan Kirkus Reviewsi auhinna. Ära märgiti, et see sõjajutustus sisaldab kümneid tegelaskujude kirjeldusi; autor näitab, millised olid sõdurite emotsioonid nähtustele nagu taplus, hirm, surm ja homoseksuaalsus. Paralleelselt on teosesse pikitud iroonilisi märkusi sõjaväelise korralduse kohta ning seiku näidetega, kuidas elu juhivad saatus, õnn ja asjade seis.
20. sajandi kirjanduskonverentsil 2002. aastal ütles Paul Christle: "Jonesi sõjadraamade seast on "Peenike punane joon" ainuke, mis midagi tagasi hoidmata kirjeldab võitlust kogu selle julmuses. Arvustajad, kriitikud ja õpetlased on kiitnud tema realismi. Mõned, nende hulgas ka mina, paigutaksid romaani kirjanduslikku realismi, sest Jonesi sõdurite saatuse määravad juhus ning sotsiaalsed, majanduslikud, psühholoogilised ja poliitilised tegurid, mida nad ei suuda juhtida ega isegi tunnustada."
Briti ajaloolane ja sõjakirjanik John Keegan mainis, et "Peenike punane joon" on tema arvates üks kahest Teise maailmasõja võitlusi käsitlevast teosest, mida võiks võrrelda parimatega, mis on kirjutatud esimesest maailmasõjast. (Teine oli briti kirjaniku David Holbrooki "Flesh Wounds" (1966)).
Filmiversioonid.
Romaani põhjal on tehtud vähemalt kaks mängufilmi "The Thin Red Line", millest ühe on lavastanud Andrew Marton 1964. ja teise Terence Malick 1998. aastal.