tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Puka (Vinni)

Puka on küla Lääne-Viru maakonnas Vinni vallas.
Ristiküla (Vinni)

Ristiküla on küla Lääne-Viru maakonnas Vinni vallas. Läbi Ristiküla kulgeb Rakvere–Luige maantee (mnt nr 21) ja Roela–Anguse tee (nr 121). Ristikülast voolab läbi ka Kunda jõgi.
Rünga

Rünga on küla Lääne-Viru maakonnas Vinni vallas.
Saara küla

Saara on küla Lääne-Viru maakonnas Vinni vallas.
Soonuka

Soonuka on küla Lääne-Viru maakonnas Vinni vallas.
Suigu (Vinni)

Suigu on küla Lääne-Viru maakonnas Vinni vallas. 
Küla on kuulunud Viru-Jaagupi kihelkonda. 
Küla läbis kitsarööpmeline Sonda–Mustvee raudteeliin ja seal asus Suigu raudteejaam.
Tammiku (Vinni)

Tammiku (18. sajandi kaartidel "Tammik") on küla Lääne-Viru maakonnas Vinni vallas.
Vana-Vinni

Vana-Vinni on küla Lääne-Viru maakonnas Vinni vallas.
Veadla

Veadla on küla Lääne-Viru maakonnas Vinni vallas.
Vetiku

Vetiku on küla Lääne-Viru maakonnas Vinni vallas.
Voore (Vinni)

Voore on küla Lääne-Viru maakonnas Vinni vallas.
Võhu

Võhu (18. sajandi kaartidel "Wohho") on küla Lääne-Viru maakonnas Vinni vallas.
Küla läbib Kunda jõgi, millel 18. sajandi kaartide järgi on olnud külas kaks vesiveskit.
Võhul toodetakse puuvilja- ja marjaveine.
Võhul tegutseb Võhu Juustuvabrik, mis asutati 2013. aastal ettevõtte Delikatess Food OÜ poolt, mis valmistab käsitsi valmistatud juustutooteid. Eriti tuntud on vabrik oma lepasuitsus küpsetatud juustupatside poolest.
Võhunõmme.
Võhust põhjas, Mõdriku-Roela maastikukaitseala servas on Võhunõmme ja Näsu. Võhust idas asub Aravuse küla ja järv.
Jean-Paul Marat

Jean-Paul Marat (24. mai 1743 Boudry – 13. juuli 1793 Pariis) oli arst ja radikaalne ajakirjanik, kes on tuntud Prantsuse revolutsiooni aegse poliitikuna.
Aastatel 1765–1776 elas ta Suurbritannias ja alates 1776. aastal Prantsusmaal Pariisis, kus ta peamiselt töötas arstina, kuid avaldas ka filosoofilisi ja poliitilisi töid. Septembrist 1789 kuni septembrini 1792 (vaheaegadega) andis välja ajakirja L'Ami du peuple ('rahva sõber'). Kirjutas peamiselt poliitilisi avaldusi, mis kaitsesid vaeste (sankülottide) huve ja nõudsid monarhia kukutamist (Prantsusmaa kuningas oli sel ajal Louis XVI) ja põhjalikku riigikorra muutmist. 
Aastatel 1790–1792 varjas ta end kahel korral Suurbritannias, kuid pärast 10. augustit 1792, mil rahvahulk tungis Tuileries' paleesse ja kukutas monarhia ning 21. septembril, mil tuli kokku uus esindajatekoda Konvent, valiti Marat sinna. Aprillis 1793 Marat arreteeriti, kuid revolutsiooniline tribunal mõistis ta õigeks. Ta juhtis ka 31. maist kuni 2. juunini 1793 toimunud rahvaülestõusu. 13. juulil 1793 tappis žirondiine pooldav Charlotte Corday Marat'.
Marat' mälestuseks maalis Jacques-Louis David maali "Marat' surm" ehk "Tapetud Marat".
Marat' järgi on nimetatud muu hulgas Nõukogude Liidu soomuslaev (endine Petropavlovsk) ja 1969. aastal Tallinnas Tartu maanteel tööd alustanud trikotaaživabrik.
Tammiku (täpsustus)

Tammiku on mitme koha nimi:
Belle Starr

Belle Star (sünninimi Myra Maybelle Shirley Reed Starr; 5. veebruar 1848 – 3. veebruar 1889) oli kuulus Metsiku Lääne naislindprii. 
Pärast tema surma tekkis legende fantastiliste tegude kohta, mida Belle Starr tegelikult ei olnud korda saatnud. Üks legend räägib, et ta oli korraga abielus kolme Youngeri vennaga, kes olid bandiidid. Esimene laps sündis tal Cole Youngeriga. Belle pani oma kuriteod toime USA Missouri, Kansase, Arkansase ja Texase osariigis. Peamiselt röövis ta panku, hobuseid jms. 
Ajakirjandus on nimetatnud Belle Starri ka Metsiku Lääne Robin Hoodiks. 
Belle Starrist on kirjutatud raamatuid ja tehtud Hollywoodi filme.
Kabeli (Viru-Nigula)

Kabeli on küla Lääne-Viru maakonnas Viru-Nigula vallas.
Kiviküla (Viru-Nigula)

Kiviküla on küla Lääne-Viru maakonnas Viru-Nigula vallas.
Loksu

Loksu on küla Lääne-Viru maakonnas Tapa vallas.
Lokuta (Tapa)

Lokuta on küla Lääne-Viru maakonnas Tapa vallas.
Läpi

Läpi on küla Lääne-Viru maakonnas Tapa vallas.
Läste

Läste on küla Lääne-Viru maakonnas Tapa vallas. 
Külas on Otsa talu kalmistu.
Ansomardi

Peäro-August Pitka (26. august 1866 Jalgsemaa küla, Järvamaa – tõenäoliselt 25. juuli 1915 Poola, Narevi jõe lähedal, täpne surmakoht teadmata) oli eestlasest Vene tsaariarmee alampolkovnik ja lastekirjanik. Tema kirjanikunimi Ansomardi on valitud isatalu järgi. Ta oli hiljem veelgi tuntumaks saanud kontradmirali Johan Pitka vanem vend.
Sajandi algusest oli avaldanud jutustustekogud "Jalgsemaa Kitse-eide muinasjutud", "Elu-pudemed", "Sõja päevilt", "Lastejutud", mitu näidendit, samuti võimlemisõpetuse, sõjandussõnastiku jm. 
Suur osa tema kirjanikutööst on laiali 20. sajandi alguse eesti ajakirjanduses, osa loomingust jäi käsikirjadesse.
Sõjaväeteenistusest vabad hetked veetis Peäro Pitka Kiltsis ja seal on sündinud ka märkimisväärne hulk ta kirjanduslikust loomingust. Kiltsi kodumajas on säilinud mitmed kirjanikule kuulunud esemed.
Peäro Pitka jäi teadmata kadunuks I maailmasõjas.
Aleksander (Poola kuningas)

Aleksander (5. august 1461 – 19. august 1506) oli Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriigi suurvürst (Aleksandrase nime all) alates 1492. aastast ja Poola kuningas alates 1501. aastast kuni surmani.
Leedu suurvürstina.
Aleksander oli viimane Leedu suurvürst, kes polnud võimule saades ühtlasi ka Poola kuningas. 
Poola kuningana.
Moskva-Leedu sõda (1500–1503).
Aleksanderi poliitika oli selgelt Moskva-vaenulik, ehkki ta abiellus Vilniuses 1495. aastal Moskva tsaari Ivan III tütre Jelenaga. Ta püüdis veel viimaseid sellega ühendamata Vene alasid Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriigiga liita. 1501 sõlmis Aleksander liidu Vana-Liivimaaga ühiseks sõjategevuseks Moskva vastu. 
Ent siis suri 1501. aastal Aleksandri Poola kuningast vend Jan Olbracht, mistõttu sõda Moskvaga nihkus tagaplaanile ning Liivi ordumeister Wolter von Plettenberg jäi Moskva vastu üksi. Ka hiljem keeldus Aleksander Liivimaad abistamast. Sõda lõpetati 1503. aastal oluliste piirimuutusteta.
1506. aastal suri Aleksander ootamatult ning Poola ja Leedu troonid päris tema vend Zygmunt.
Isiklikku ja järglased.
Aleksander oli Leedu suurvürsti (1440–1492) ja Poola kuninga (1444/1447–1492) Kazimierz IV (1427–1492) ja Elisabeth von Habsburgi poeg.
Abielu.
Aleksander abiellus Vilniuses 1495. aastal Moskva tsaari Ivan III tütre Jelenaga (1476–1513), järglasi neil ei olnud.
Piilu

Piilu on küla Lääne-Viru maakonnas Tapa vallas. Küla asub Tapa linnast 5 km kagus ning seda poolitab keskelt Tapa–Tartu raudteelõik.
Pruuna

Pruuna on küla Lääne-Viru maakonnas Tapa vallas.
Rabasaare

Rabasaare on küla Lääne-Viru maakonnas Tapa vallas. 
Ajalugu.
Rabasaare tööstusasula rajati aastatel 1936–1937 riikliku aktsiaseltsi Eesti Turbatööstused poolt, et alustada turba tööstuslikku tootmist Rebase ja Läste rabast. Asulas elas tippaegadel 600 inimest, kes said tööd Lehtse Turbatööstuselt. Planeeringu alusel valminud tööstusasulas oli ligi 20 hoonet. Ühtegi tänavat Rabasaares ei olnud, kuid majad olid nummerdatud. Parematel aegadel oli külas olemas nii pood kui ka kultuuriklubi. Kohapeal osutati meditsiiniteenuseid.
Külas hakkas rahvaarv vähenema alates 1961. aastast, kui kogu turbatootmine mehhaniseeriti. 1970. aastatel turbarabad ammendusid, kõrvalises kohas inimeste tööhõive vähenes ja küla hääbus. 1992. aastal lõppes vormiliselt säilinud ettevõttes tootmistegevus ja küla jäi praktiliselt elaniketa.
Viimane elanik lahkus külast 2020. aastal. Mahajäetud hooned on lagunemas.
Kaitseministeeriumi toel plaanitakse Rabasaarele rajada kultuuripärandi rada. 
2023. aasta 9. juunil avati Rabasaares Eesti kaitseväe linnavõitluslinnak, mille maksumus oli ligi 5 miljonit eurot.
Raudla

Raudla on küla Lääne-Viru maakonnas Tapa vallas.
Tõõrakõrve

Tõõrakõrve on küla Lääne-Viru maakonnas Tapa vallas. 
Küla läbib Tapa–Lehtse–Jäneda tee (riigi kõrvalmaantee nr 15123).
Tõõrakõrves asub Pruuna mõis.
Küla piirneb põhjas Kaitseväe keskpolügooniga (Harjumaa Kuusalu valla Kolgu küla) ning lõunas Tallinn-Tapa raudteega.
Julia Roberts

Julia Fiona Roberts (sündinud 28. oktoobril 1967) on Oscariga pärjatud USA näitleja ja endine modell. 
Ta sai kuulsaks 1990. aastate alguses, kui oli mänginud koos Richard Gere'iga armastuskomöödias "Kaunis naine" (1990). Ajakiri People on nimetanud Robertsi rekordiliselt viiel korral maailma kauneimaks naiseks.
Julia Roberts on esimene näitlejanna, kellele maksti filmirolli eest 20 miljonit dollarit, kui ta mängis filmis "Erin Brockovich" keskkonnaaktivistist nimitegelast. 2000. aastal sai temast esimene näitlejanna, kes pääses ajakirja The Hollywood Reporter 50 mõjukaima naise nimekirja, mida koostatakse alates 1992. aastast. Pärast seda sai Robertsist maailma kõige rohkem teeniv näitlejanna: Hollywood Reporteri iga-aastases suurima sissetulekuga staaride nimekirjas hoidis ta esikohta neljal aastal järjest (2002–2005).
Roberts teenis filmis "Mona Lisa naeratus" (2003) kunstiajaloo professori osa eest rekordilised 25 miljonit dollarit, mis oli sel ajal suurim naisnäitleja teenitud summa filmirolli eest.
Auhinnad ja nominatsioonid.
Parima naispeaosatäitja Oscari nominent oli näitlejanna rolli eest filmis "Pretty Woman" (1990, "Kaunis naine"), kuid auhinna võitis filmi eest "Erin Brockovich" (2000), kus mängis nimosas.
Parima naiskõrvalosatäitja Oscari nominent on Roberts olnud osatäitmiste eest filmides "Steel Magnolias" (1989, "Terasmagnooliad") ja "August: Osage County" (2013, "Augustikuu").
Parima naisnäitleja Kuldgloobuse draamafilmide osas võitis Roberts peaosatäitmise eest filmis "Erin Brockovich" (2000). Selle rolli eest on ta võitnud ka BAFTA auhinna.
Parima naisnäitleja Kuldgloobuse komöödia või muusikali žanris võitis Roberts osa eest filmis "Pretty Woman" (1990, "Kaunis naine"). Nomineeritud on ta veel olnud filmides "My Best Friend's Wedding" (1997, "Mu parima sõbra pulm"), "Notting Hill" (1999, "Notting Hill") ja "Duplicity" (2009, "Kahepalgelised").
Kuldgloobuse auhinnale on Julia Roberts olnud nomineeritud naiskõrvalosatäitja kategoorias rollide eest filmides "Steel Magnolias" (1989, "Terasmagnooliad", võitis auhinna), "Charlie Wilson's War" (2007, "Charlie Wilsoni sõda") ja "August: Osage County" (2013, "Augustikuu").
Tema saavutuste hulka kuulub ka kahe Primetime Emmy auhinna võitmine: osalemise eest draamasarjas "Law &amp; Order" (1999) ning telefilmis "The Normal Heart" (2014).
Isiklikku.
Robertsil on olnud romantilisi suhteid näitlejate Jason Patricu, Liam Neesoni, Kiefer Sutherlandi, Dylan McDermotti ja Matthew Perryga. Ta on olnud lühikest aega kihlatud Sutherlandiga (1991). 25. juunil 1993 abiellus ta kantrilaulja Lyle Lovettiga, kuid nad läksid lahku märtsis 1995. Aastatel 1998–2001 oli Julia Roberts suhtes näitleja Benjamin Brattiga.
Roberts tutvus oma teise abikaasa, operaator Daniel Moderiga filmi "Mehhiklane " võtetel 2000. aastal, kui tal oli veel suhe Brattiga. Nad abiellusid 4. juulil 2002. Neil on kolm last: kaksikud, tütar ja poeg, kes on sündinud novembris 2004, ja teine poeg, kes on sündinud juunis 2007.
Hempeli paradoks

Hempeli paradoks on 1940. aastatel Carl Gustav Hempeli esitatud paradoks. See põhineb Nicod' kriteeriumil ning seisneb selles, et kõik, mis kinnitab üht hüpoteesi, kinnitab ka sellega loogiliselt võrdväärset hüpoteesi.
Näiteks kui tõstatame hüpoteesi, et "Kõik hundid on hallid", siis selle hüpoteesi üheks võimalikuks tõestuseks oleks, et täna metsas nägin hunti, kes oli just nimelt hall, ja mingit muud värvi hunti pole ma kunagi näinud. Sellega loogiliselt võrdväärne hüpotees oleks "Kõik mittehallid asjad on mittehundid". Selle hüpoteesi tõestuseks sobiks näiteks punane auto. Seega peaks punase auto nägemine kinnitama, et kõik mittehallid asjad on mittehundid ja sellest tulenevalt ka seda, et kõik hundid on hallid. Kuid järele mõeldes tundub punase auto nägemine "Kõik hundid on hallid" hüpoteesi kohta täiesti mõttetu ja ebavajalik.
Võimalikud lahendused.
Paradoksi lahendusi on pakutud mitmeid.
Teist pakutud lahendust pooldas ka Hempel ise. Hempeli paradoks sunnib samuti sügavamalt uurima Nicod' kriteeriumi tõesust.
Beringi saar

Beringi saar (vene "остров Беринга") on saar Aleuutides, üks Komandorisaartest. Pindala 1660 km². Saar on mägine, kõrgus kuni 751 meetrit. 
Saar on nime saanud Vitus Beringi järgi, kes suri saarel 1741. aastal.
Saarel asuvas Nikolskoje külas elab umbes 800 inimest, kellest umbes 300 on aleuudid.
Kuulub Venemaale.
De magnete

"De magnete, magneticisque corporibus, et de magno magnete tellure" ("Magnetist, magnetilistest kehadest ja suurest magnetist Maast"), ka "De magnete", on inglise arsti ja teadlase William Gilberti 1600. aastal avaldatud raamat. Seda peetakse esimeseks Inglismaal ilmunud füüsikaalaseks teadusteoseks.
Mõned olulisemad ideed teosest.
Selles teoses võttis William Gilbert kokku oma kauaaegse magnetite ja magnetismi alase uurimistöö. Lisaks andis William Gilbert selles põhjaliku ülevaate oma uurimismeetodist.
Teaduslik lähenemine.
Ta vastandub selgelt peripateetilisele koolkonnale ja nõuab pidevalt hoolikate katsete tegemist, et oma ideid kontrollida. Mõned tema teaduslikku lähenemist iseloomustavad tsitaadid:
"Salajaste asjade avastamisel ja peidetud põhjuste uurimisel on kindlad eksperimendid ja demonstreeritavad tõendid tugevamad argumendid kui tõenäolised oletused ja filosoofiliste spekuleerijate arvamused."
"...nagu geomeetria tõuseb lihtsatest ja kergesti mõistetavatest eeldustest kõige kõrgemate ja keerulisemate tõestusteni, nii kerkib geniaalne mõistus eetri kohale; samamoodi meie magnetiline õpetus ja teadus toob kõigepealt õige korra kohaselt esile kindlad ja mitte haruldased faktid; neist jõuame harvemate tõsiasjadeni ja nii, pikkamisi järk-järgult jõuame kõige salajasemate ja peidus olevamate asjadeni Maal, põhjusteni, mis vanade teadmatusest ja kaasaegsete hoolimatusest on jäänud märkamata või vaatamata."
"Kes iganes teeb neid katseid ... suhtugu katsekehadesse hoolikalt, oskuslikult ja vilunult, aga mitte hoolimatult ja kohmakalt; kui katse ebaõnnestub ärgu hakaku oma ignorantsuses süüdistama meie avastusi, sest siin raamatus pole midagi, mida poleks korduvalt ja ikka jälle meie endi silme all uuritud ja proovitud."
Magnetism.
Gilbert näitas, et vanad uskumused, nagu saaks magnetit küüslauguga hõõrudes demagneetida või nagu raviks magnet peavalu, ei pea paika. Gilbert avastas magneti erinevate pooluste tõmbumise ja sarnaste pooluste tõukumise. Ta näitas, et Maa ise käitub suure magnetina, ning võttis kasutusele mõisted "magneti lõunapoolus" ja "magneti põhjapoolus". Gilbert leiutas ka tehnika metalli magneetimiseks magnetiidiga hõõrumise teel.
Tähtsus.
Gilberti magnetismiuuringud olid nii laiahaardelised ja põhjalikud, et kuni elektromagnetismi avastamiseni 1820. aastatel ja Michael Faraday töödeni ei lisandunud magnetismialastesse teadmistesse enam midagi uut. "De Magnetel" oli suur mõju Gilbertile järgnenud teadlastele, kellest eriti võiks esile tõsta Johannes Keplerit ja Galileo Galileid. Esimene sai sellest raamatust inspiratsiooni oletamaks, et Päikese ja planeetide vahel võiks olla mingi analoogiline jõud nagu magneti pooluste vahel. Galileo sai sellest tuge oma teaduslikule meetodile ning ta kordas ka ise Gilberti kirjeldatud katseid. Tema vaimustus Gilbertist oli nii suur, et see lisati Galileo protsessis üheks süüdistuspunktiks: "ketseri ja riiukuke William Gilberti toetamine".
Karjamaa (Alutaguse)

Karjamaa on küla Ida-Viru maakonnas Alutaguse vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Alajõe valda.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel elas külas 31 inimest. Eestlasi oli neist 6 (19,4%).
Karjamaa küla vana nimi oli "Võgana".
Karjamaa

Karjamaa on rohumaa, kus karjatatakse kariloomi.
Karjamaal kasvavad tavaliselt üheidulehelised ja kaheidulehelised rohttaimed, põõsad ja puud. Puudega karjamaid nimetatakse puiskarjamaadeks.
Eristatakse looduslikke karjamaid, mis on pärandkooslused, ning kultuurkarjamaid, mis on külvatud rohustuga.
Enne kunstlike toitude ja jõusööda leiutamist oli karjamaa peamine kariloomade (näiteks veiste, lammaste, kodukitsede, hobuste ja sigade) toiduallikas.
Karjamaid kasutati minevikus sageli ekstensiivselt: loomi saadeti karjamaale enam-vähem iga päev seni, kuni nad karjamaa nii-öelda paljaks sõid, seejärel saadeti nad mõnele teisele karjamaale. Niisugune eluviis on tüüpiline nomaadidele, kes koos karjaga paremate karjamaade otsingutel ringi rändavad. Tänapäeval on karjamaade ekstensiivne kasutamine koos nomaadlusega tunduvalt vähenenud, ehkki seda esineb mõnelgi pool maailmas.
Uusküla (Alutaguse)

Uusküla on küla Ida-Viru maakonnas Alutaguse vallas.
18. sajandi II poolel kandis küla algselt nime Väike-Kuru ("Klein-Kurro").
Küla on Tallinnast 182 km kaugusel ja Ida-Virumaa maakonnalinnast Jõhvist 45 km kaugusel.
Uusküla asub Peipsi järve ääres. Küla ümbritsevad ida poolt Katase küla ja lääne poolt Kuru küla.
Külast voolab läbi Uusküla oja. 
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Alajõe valda.
Külas elas 2011. aasta rahvaloenduse andmetel 36 inimest, neist 19 olid vanemad kui 65. Elanike hulgas ei ole mitte ühtegi eestlast.
2019. aasta andmetel oli elanike arv kasvanud 57 inimeseni. 
Kohalike sõnul tegeletakse seal peamiselt kalapüügist ja metsandusest. 
= Loodusest =
Põhja poolt ümbritseb Uusküla mets. Metsas asuvad Virsu soo ja Võhma luitestik.
Suur osa metsast asub Agusalu looduskaitsealal.
Mets on tasane ja soine. Piirkonnale on iseloomulikud inimtegevusest vähemõjustatud soomassiivid ja nendega seotud metsakooslused ning haruldased liigid, näiteks lendorav.
Soostik on põline meri- ja kaljukotka, metsise ning rabapüü eluala. Soodes kasvab palju jõhvikaid.
= Ajaloost=
Uuskülas on, nagu enamus Peipsi rannikuäärsel alal, elanud vanausulised.
Vanausulised saabusid sinna umbes 18. sajandil.
Nende elupaigad jõudsid piki Peipsi kallast Alajõelt Lõuna-Eestini välja. 19. sajandi alguses elas Peipsi rannikul umbes 3000 vanausklikku. 
Kuigi Uusküla pole eraldi mainitud, võib selle asukoha järgi järeldada, et vanausulised elasid ka seal. 
= Uusküla puhkekeskus =
Uusküla tuntuim koht oli ilmselt endine Uusküla puhkekeskus. 
Puhkekeskus valmis aastatel 1978-1980. See ehitati Sillamäe keemiakompleksi töötajate puhkekeskuseks. Kõik hooned kandsid puhkebaasi eesmärki.
Puhkekeskus koosnes peahoonest ja seal kõrval asuvatest paarismajadest ja kalameeste majast. Peahoone aadress oli Männiku tee 5.
Arhitekti nimi oli Drost, muu info on teadmata.
Puhkekeskus mahutas korraga kuni 200 külalist. 
1990. aastate lõpus lõpetas puhkekeskus töö, mispeale hakkasid majad lagunema ning see muutus üsna kiiresti nn tondilossiks.
Omanikud püüdsid seda pikka aega müüa, kuid tulutult. 2018. aastal lammutati terve puhkekeskus kõikide majadega maha, sest sellest oli saanud populaarne atraktsioon ja lagunevad majad muutusid ohtlikuks.
Kõrvemetsa

Kõrvemetsa on küla Jõgeva maakonnas Mustvee vallas.
Aastatel 1992–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Ida-Viru maakonnas Avinurme vallas.
Kõveriku

Kõveriku on küla Jõgeva maakonnas Mustvee vallas.
Aastatel 1992–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Ida-Viru maakonnas Avinurme vallas.
Laekannu

Laekannu on küla Jõgeva maakonnas Mustvee vallas.
Aastatel 1992–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Ida-Viru maakonnas Avinurme vallas.
Laekannu küla loodeosas Lääne-Viru maakonna piiri lähedal paiknevad endised Raja, Saare ja Rajametsa küla. Raja külast oli 20. sajandi I poolel metsatee endisse Aosilla külla, mis praegu paikneb Jõgeva valla Oti küla maa-alal.
1977 liideti Avinurme külanõukogus 20 asulat, sh Raja, Saare ja Rajametsa külad.
Lepiksaare

Lepiksaare on küla Jõgeva maakonnas Mustvee vallas.
Aastatel 1992–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Ida-Viru maakonnas Avinurme vallas.
Maetsma

Maetsma on küla Jõgeva maakonnas Mustvee vallas.
Aastatel 1992–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Ida-Viru maakonnas Avinurme vallas.
Paadenurme

Paadenurme on küla Jõgeva maakonnas Mustvee vallas.
Aastatel 1992–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Ida-Viru maakonnas Avinurme vallas.
Ajalugu.
Paadenurmet on esmamainitud 18. sajandi lõpul Mellini atlase kaardil ("Padenorm"). Naaberkülad olid Kiissa ("Kisa"), Liiva ("Liiwa") ja Laurissaare ("Laurisaar").
Esimesed andmed hingeloendusest on 1811. aastast.
1977. aastal liideti Paadenurmega Laurissaare küla.
Sälliksaare

Sälliksaare on küla Jõgeva maakonnas Mustvee vallas.
Aastatel 1992–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Ida-Viru maakonnas Avinurme vallas.
Küla läbib Kalma–Avinurme tee.
Tammessaare

Tammessaare (18. sajandi kaartidel "Tammesaar") on küla Jõgeva maakonnas Mustvee vallas.
Aastatel 1992–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Ida-Viru maakonnas Avinurme vallas.
Küla läbib Rehessaare oja, naaberkülad on olnud Maetsma ja Rehessaare küla.
Vadi küla

Vadi ("Waddi") on küla Jõgeva maakonnas Mustvee vallas.
Aastatel 1992–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Ida-Viru maakonnas Avinurme vallas.
Küla piirneb põhjas Änniksaare, idas Sälliksaare ja Maetsma ning lõunas Kärasi külaga.
Küla läbib Avijõgi.
Majavaldused paiknevad eraldatult valdavalt Avinurme–Lohusuu maantee ja Vadi–Jõemetsa tee ääres.
Ajalugu.
Vadi küla on seostatud vadjalastega, kes tulid sinna elama 10.–13. sajandil (vaata Vaiga). Õ-tähe rohket murdekeelt on peetud sarnaseks vadja keelega.
1599. aasta Poola II revisjoni järgi oli Vadi ("Wadey") külas kolm talukohta. Vadi külas tegeldi peamiselt kalatünnide valmistamisega, kuid tehti ka kapsa-, kurgi- ja võitünne.
1624. aastal kuulus Waddikill koos veskiga Võtikvere vakusesse.
1775. aastal asutati Torma koguduse õpetaja Johann Georg Eisen von Schwarzenbergi algatusel Vadi kool. 1834. aastal õppis koolis 130 last. 1888. aastal ehitati uus koolihoone, mis on tänini säilinud ja kultuurimälestisena kaitse all. 1930. aastal muudeti kool kuueklassiliseks, 1949. aastal neljaklassiliseks algkooliks. Kool suleti 1963. aastal.
1903. aastal asutati muusika-lauluselts Metsakaja.
1914. aastal kuulus küla Avinurme kroonumõisale.
1932. aasta ajalehtedes kirjutatakse: "Vadi küla Avinurmes nimetab rahvas õigusega hullude külaks. Sest seal on 60 majapidamist ja vaimuhaigeid (ka kerget liiki) tervelt 40 inimest. Nendest mehi 25 ja naisi 15. Siin on haiguse põhjuseks pärivus ja soine kliima."
Änniksaare

Änniksaare on küla Jõgeva maakonnas Mustvee vallas.
Aastatel 1992–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Ida-Viru maakonnas Avinurme vallas.
18. sajandi kaartidel oli küla nimi "Ennigsaar".
Lipniku

Lipniku on küla Ida-Viru maakonnas Alutaguse vallas. 
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Iisaku valda.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel elas külas 12 inimest. Kõik olid eestlased.
Lõpe (Alutaguse)

Lõpe on küla Ida-Viru maakonnas Alutaguse vallas. 
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Iisaku valda.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel elas külas 6 inimest. Kõik olid eestlased.
Pootsiku

Pootsiku on küla Ida-Viru maakonnas Alutaguse vallas. 
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Iisaku valda.
2010. aasta oktoobri seisuga oli külas 18 elanikku.
Esmateated Pootsiku külast pärinevad 1497. aastast. Küla nimi tuleneb tõenäoliselt venekeelsest sõnast "бочка", rahvapärimuse järgi elas külas vanasti palju tõrvaajajaid.
19. sajandi keskpaigas kujunesid Pootsiku mõisa ümber kohalikud talud. 1920. aastatel mõisamaa tükeldati ning jagati talupoegade vahel.
1933. aastal nimetati Pootsiku küla ümber Nurme külaks. 
Nõukogude perioodil oli Pootsiku küla Iisaku külanõukogu koosseisus. 1959. aasta rahvaloenduse seisuga elas Nurme külas 110 elanikku, 1970. aastal 81 elanikku.
1977. aastal nimetati Nurme küla tagasi Pootsiku külaks. 1979. aasta rahvaloenduse seisuga elas Pootsiku külas 52 elanikku, 1989. aastal 23 elanikku.
Pootsiku külas on säilinud vana mõisapark. 1979. aastal paigaldati sinna mälestuskivi bakterioloog Karl Happichile, kes sündis Pootsiku mõisa koduõpetaja peres, juhtis 1919–1923 Tartu Veterinaariainstituuti ja muude teadussaavutuste hulgas avastas ka piima kääritamiseks tarviliku piimhappebakteri "Lactobacillus acidophilus". 
Pootsiku küla läbib Iisaku–Alajõe tee, mis ühendab küla Jõhvi–Tartu–Valga maantee ja Peipsi põhjarannikuga.
Elena Jončeva

Elena Jončeva (bulgaaria keeles Елена Николова Йончева; sündinud 27. mail 1964 Sofias) on bulgaaria ajakirjanik, alates 2. juulist 2019 Euroopa Parlamendi liige.
Ta on endine Bulgaaria Televisiooni korrespondent, kes on teinud telereportaaže paljudest konfliktipiirkondadest, näiteks Kosovost, Alžeeriast, Tšetšeeniast, Iisraelist, Somaaliast, Afganistanist, Iraagist, Venezuelast ja Colombiast. Ta on teinud dokumentaalfilme ka Antarktikas asuvast Bulgaaria polaarjaamast Ohridi Püha Klimenti baasist, mis asub Lõuna-Shetlandil Livingstoni saarel, ja Loode-Bulgaarias asuva Lomi linna mustlastest. Ühtekokku on tema kaasabil valminud üle 25 dokumentaalfilmi.
Aastatel 1994–2009 elas ta koos Bulgaaria endise peaministri Sergej Staniševiga. Tal ei ole lapsi. Stanišev sai hiljem lapse teise naisega, kellega seejärel abiellus.
2008. aastal osales Jončeva saatesarja "Tantsud tähtedega" Bulgaaria versioonis. Saatesari osutus menukaks: seda vaatas keskmiselt 40% nendest, kes sel ajal Bulgaarias telerit vaatasid. Kuid Jončeva langes esimesena välja.
Mais 2019 valiti ta Euroopa Parlamendi liikmeks Bulgaaria Sotsialistliku Partei nimekirjas.
Armand Assante

Armand Assante (sündinud 4. oktoobril 1949 New Yorgis) on Ameerika näitleja. 
Tema ema on iiri- ja isa itaalia-päritolu ameeriklased. 
Armand Assante esimeseks suuremaks tööks oli 1974 aasta film "The Lords of Flatbush". 
Ta oli kuni 1994. aastani abielus Karen McArniga. Tal on 2 tütart.
Vassili Kljutševski

Vassili Ossipovitš Kljutševski (vene keeles Василий Осипович Ключевский; 28. jaanuar (vkj 16. jaanuar) 1841 – 25. mai (vkj 12. mai) 1911) oli mordva päritolu Venemaa ajaloolane.
Kljutševski sündis külavaimuliku pojana. Isa suri 1850 ja pere kolis Pensasse. Vassili õppis algul kihelkonna ja hiljem kreisi vaimulikus koolis, 1856 astus Pensa vaimulikku seminari, kuid ei lõpetanud seda. 1861. aastal kolis ta Moskvasse, kus astus Moskva ülikooli ja õppis ajaloo-filoloogiateaduskonnas.
Kljutševski kaitses kandidaaditöö "Välismaalaste ütlused Moskva riigi kohta", 1871 magistritöö "Keskaegsed pühakute elulood ajalooallikana" ja 1882 doktoritöö "Bojaaride duuma keskaegsel Venemaal".
Kljutševski oli teise tuntud ajaloolase Sergei Solovjovi õpilane. Pärast Solovjovi surma 1879 sai Kljutševski tema ametikoha endale ja hakkas õpetama Venemaa ajaloo kursust Moskva ülikoolis. Ta õpetas aastakümneid Venemaa kõrgkoolides, sealhulgas Moskva vaimulikus akadeemias ja naiskursustel, olles pikka aega Moskva ülikooli ajalooprofessor. 1887–1889 oli ta ajaloo-filoloogiateaduskonna dekaan ja ülikooli prorektor.
1889 valiti Kljutševski Venemaa Teaduste Akadeemia kirjavahetajaliikmeks ajaloo- ja poliitikateaduste alal. 1900 valiti ta akadeemikuks Venemaa ajaloo ja muinsuste alal.
Tema loengute põhjal välja antud Venemaa ajaloo kursuse neljaköitelist trükki peetakse üheks parimaks Vene ajaloo üldkäsitluseks. 1899 ilmus "Venemaa ajaloo lühikursus" ja alates 1904 ilmus täiskursus. Kokku ilmunud 4 köidet käsitlevad Venemaa ajalugu kuni Katariina II valitsusajani.
1901. aastal nimetati ta Tartu Ülikooli auliikmeks. 10. aprillil 1906 valiti ta Teaduste Akadeemia poolt Riiginõukogu liikmeks, aga ta keeldus sellest aust, sest tema arvates ei olnud osalemine nõukogu töös piisavalt sõltumatu selleks, et vabalt arutada Venemaa ühiskonnas tekkivaid küsimusi.
Heinz von zur Mühlen

Heinrich Dieter von zur Mühlen (tuntud eelkõige kui Heinz; 13./26. detsember 1914 Tallinn – 1. juuni 2005 München) oli baltisaksa ajaloolane.
Heinz von zur Mühlen sündis Tallinna Niguliste koguduse õpetaja ja Saksa praostkonna praosti Konrad von zur Mühleni ning tema abikaasa Sara (sünd. von Gernet) pojana.
Mühlen uuris peamiselt linna- ja asustusajalugu ning korraldas ka Paul Johanseni avaldamata jäänud tööde avaldamist. Ta oli tegus ajaloouurija peaaegu surmani.
2002. aastal hinnati Heinz von zur Mühleni tegevust Tallinna vanemat ajalugu käsitlevate kõrgetasemeliste uurimuste eest Tallinna teenetemärgiga
Gert von Pistohlkors

Gert Olof von Pistohlkors (sündinud 17. detsembril 1935 Narvas) on baltisaksa päritolu Saksamaa ajaloolane.
Pistohlkorsi võib pidada prominentseimaks elusolevaks baltisaksa ajaloolaseks. Ta tegeleb nii Baltikumi keskaja, uusaja kui ka lähiajaloo uurimisega. 1994. aastal ilmus tema toimetamisel sarjas "Deutsche Geschichte im Osten Europas" kaalukas teos "Baltische Länder", mis on seni viimane baltisakslaste kirjutatud Baltikumi (Eesti ja Läti) ajaloo üldkäsitlus.
1998. aastal sai Pistohlkorsist Tartu Ülikooli audoktor.
1999. aastal autasustati teda Eesti ajaloo uurimise eest Maarjamaa Risti III klassi teenetemärgiga.
Elulugu.
Gert von Pistohlkohrs on endise mõisniku poeg.
Asus II maailmasõja ajal koos vanematega Saksamaale. Õppis 1955–1963 Müncheni ja Göttingeni ülikoolis ajalugu ning inglise ja saksa filoloogiat, sooritas riigieksami 1965 Müncheni Ülikoolis, "dr. phil." (1974, Göttingeni Ülikool), väitekiri "Ritterschaftliche Reformpolitik zwischen Russifizierung und Revolution. Histrorische Studien zum Problem der politischen Selbsteinschätzung der deutschen Oberschicht in den Ostseeprovinzen Ruβlands im Krisenjahr 1905". Oli 1965–1973 Rosenheimis gümnaasiumiõpetaja, ühtlasi aastast 1966 Göttingeni Ülikooli assistent, aastast 1974 Göttingeni Ülikooli ajalooseminari õppejõud ja aastast 1986 akadeemiline ülemnõunik (sks keeles "Akademischer Oberrat").
Teadustöö.
Uurinud Balti rüütelkondade 1905.–1907. aasta poliitikat, Balti provintside poliitilist ajalugu Vene revolutsioonide ajajärgul, Tartu Ülikooli ajalugu ning Balti riikide maailmasõdadevahelist ajalugu. Ajaloolasena Reinhard Wittrami õpilane. Teenekas eesti, läti ja saksa ajaloolaste koostöö edendaja (Marburgi sümpoosionid, Balti ajaloolaste korrapärased kohtumised Göttingenis). USA Association for the Advancement of Baltic Studies (AABS) liige (1976), Balti Ajaloo Komisjoni esimees (aastast 1979), Läti Teaduste Akadeemia välisliige (1990), Herderi Instituudi kuratooriumi liige (aastast 1993). Üle 40 teaduspublikatsiooni.
Kirjandus.
Norbert Angermann

Norbert Angermann (sündinud 2. novembril 1936 Forstis) on saksa ajaloolane.
Angermann tegeleb peamiselt keskaegse Baltikumi poliitiliste probleemide ja keskaegsete Vene-Saksa suhete uurimisega.
Angermann on Paul Johanseni silmapaistvamaid õpilasi. Hiljem on tema õpilastest kujunenud küllaltki lai koolkond, mis uurib samuti peamiselt keskaegse Liivimaa ajalugu, kuid mitmed omavad huvi ka hilisemate perioodide vastu, näiteks Olaf Mertelsmann. Kuni 2002. aastani, mil ta emeriteerus, oli Angermann Hamburgi ülikooli Ida-Euroopa ajaloo professor. 
Angermann on Balti Ajaloo Komisjoni liige.
Mikk Rand

Mikk Rand (sündinud 1. augustil 1970 Tallinnas) on Eesti filmilavastaja ja -produtsent.
Tänu eksperimenteerivale iseloomule on tema teosed filmitehniliselt ja žanriliselt eriilmelised.
Filmide lavastamise kõrvalt algatas Mikk Rand 2001. aastal üle-eestilise filmikoolituste organisatsiooni Kinobuss. Kinobussi eesmärk on populariseerida eesti filmi, viia kinokunst ja filmiteadmised kogu Eesti elanikeni – ka kohtadesse, kus kinosaali pole. Rännates linnast linna ja külast külla näitab Kinobuss eesti ja üleilmseid väärtfilme ja korraldab filmiõpitube.
2011. aastal toimusid Mikk Ranna eestvedamisel üle-eestilised Filmitalgud – suurejooneline filmikoolitus-eksperiment, mille käigus valmis vabatahtlikega ja vilunud filmitegijate juhendamisel üks täispikk rahvafilm. Film "Täitsa lõpp!" esilinastus 11.11.2011 kl 20.11 üle Eesti kokku 111 kinos (kinos, rahvamajas, kultuurimajas, selleks spetsiaalselt tekitatud punktis).
Sõrumäe

Sõrumäe on küla Ida-Viru maakonnas Alutaguse vallas. 
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Iisaku valda.
Sälliku

Sälliku on küla Ida-Viru maakonnas Alutaguse vallas. 
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Iisaku valda.
Taga-Roostoja

Taga-Roostoja on küla Ida-Viru maakonnas Alutaguse vallas. 
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Iisaku valda.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel elas külas 7 inimest. Kõik olid eestlased.
Tammetaguse

Tammetaguse on küla Ida-Viru maakonnas Alutaguse vallas. 
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Iisaku valda.
Tärivere

Tärivere on küla Ida-Viru maakonnas Alutaguse vallas. 
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Iisaku valda.
Täriveret (Therpeneuere) on kirjalikult esmamainitud 1330. aastal.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel elas külas 42 inimest. Kõik olid eestlased.
Külas asuv Tärivere mägi on 89,3 m üle merepinna ja on kõrguselt teine tipp Ida-Virumaal Uljaste oosi järel. Mäel asub vaatetorn.
Vaikla

Vaikla on küla Ida-Viru maakonnas Alutaguse vallas. 
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Iisaku valda.
Küla on esmamainitud 1583. aastal nimega "Poskobi" (Porska). 1837. aastal asutati külas Porskovo kool, mis oli tol ajal ainuke talurahvakool Alutaguse kihelkonnas. 1864. aastal ehitas külarahvas uue koolimaja.
Porskovo külas sündis 1910. aastal Helend Peep.
1933. aastal nimetati Porskovo küla ümber Vaikla külaks.
Vaikla küla läbib Alutaguse–Alajõe tee, mis ühendab küla Jõhvi–Tartu–Valga maantee ja Peipsi põhjarannikuga.
Varesmetsa

Varesmetsa on küla Ida-Viru maakonnas Alutaguse vallas. 
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Iisaku valda.
Edivere

Edivere on küla Ida-Viru maakonnas Alutaguse vallas. 
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Illuka valda.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Ediveres 28 elanikku, neist eestlasi 24 (85,7%).
Jaama (Alutaguse)

Jaama (varem Vihtse, "Wichtisby") on küla Ida-Viru maakonnas Alutaguse vallas, Jaama jõe ääres.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Illuka valda.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Jaama külas 30 elanikku, sealhulgas mitte ühtegi eestlast.
Jaama küla taga metsas asus kuni 2014. aasta alguseni Sotsiaalministeeriumi hallatav Illuka Varjupaigataotlejate Vastuvõtukeskus, mille ülesandeks oli korraldada taotlejale vajalike teenuste osutamist varjupaigamenetluse ajal.
Kaidma

Kaidma on küla Ida-Viru maakonnas Alutaguse vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Illuka valda.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Kaidmas 20 elanikke, neist eestlasi 18 (90,0%).
Kamarna

Kamarna on küla Ida-Viru maakonnas Alutaguse vallas. 
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Illuka valda.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Kamarna külas neli elanikku, kõik eestlased.
Karoli

Karoli on küla Ida-Viru maakonnas Alutaguse vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Illuka valda.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Karoli külas 3 elanikku, sealhulgas mitte ühtegi eestlast.
Kivinõmme

Kivinõmme on küla Ida-Viru maakonnas Alutaguse vallas. 
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Illuka valda.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Kivinõmme külas 12 elanikku, kõik eestlased.
Konsu

Konsu on küla Ida-Viru maakonnas Alutaguse vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Illuka valda.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Konsu külas 24 elanikku, neist eestlasi 17 (70,8%).
Kuningaküla

Kuningaküla on küla Ida-Viru maakonnas Alutaguse vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Illuka valda.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Kuningakülas 22 elanikku, neist eestlasi 3 (13,6%). 
Küla asub Narva jõe kaldal. Kui pärast 1939. aasta valdade reformi hakati venepäraseid asulanimesid eestistama, siis nimetati Knjaz Selo (vene keeles "Князь-Село") ümber Kuningakülaks.
Ohakvere

Ohakvere on küla Ida-Viru maakonnas Alutaguse vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Illuka valda.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Ohakveres 19 elanikku, neist eestlasi 12 (63,2%).
Ongassaare

Ongassaare on küla Ida-Viru maakonnas Alutaguse vallas. 
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Illuka valda.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Ongassaare külas 6 elanikku, neist eestlasi 5 (83,3%).
Seal on sündinud eesti helilooja ja koorijuht Alfred Karindi
Ongassaare küla all tuntakse endist Kõnnu küla mis alles peale 2010 millalgi muudeti Ongassaareks.
Vana Ongassaare oli tegelikult Ongasaare, Tärivere mõisniku metsavahi maja. Nõukogude ajal muudeti see Ongassaareks ja seal elas Ongassaare metsavaht.
Permisküla

Permisküla on küla Ida-Viru maakonnas Alutaguse vallas. 
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Illuka valda.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Permiskülas 15 elanikku, sealhulgas mitte ühtegi eestlast.
2021. aasta rahvaloenduse andmetel oli Permiskülas 33 elanikku, sealhulgas 7 eestlast.
Ajalugu.
Permisküla mõis (saksa keeles "Permesküll") oli Pagari mõisa kõrvalmõis Iisaku kihelkonnas, 1891. aastal moodustati Permisküla vald Jõhvi kihelkonnas. Vald eksisteeris 1891. aastast 23. oktoobrini 1920.
Pärast 1939. aasta valdade reformi alustati ka Narva-taguste alade venepäraste asulanimede eestistamist, ka Verhneje Selo nimetati Permiskülaks.
Permisküla saare kohal, mis asub Narva jõe keskel, toimusid 1944. aastal Narva kaitselahingud Nõukogude vägede vastu, kes püüdsid üle Narva jõe tungida. Seal võitles 6. Eesti Piirikaitse Rügement. Pärast Nõukogude vägede läbimurret lõunas Tartu suunast anti Narva rindel Saksa vägedele taandumiskäsk, nii oli ka 6. piirikaitse rügement sunnitud taanduma idarindelt ja taganema Avinurme kaudu Kesk-Eesti suunas. 6. piirikaitse rügemendi ülem oli tol ajal endine Eesti armee ohvitser kolonelleitnant Paul Lilleleht.
Puhatu

Puhatu on küla Ida-Viru maakonnas Alutaguse vallas. 
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Illuka valda.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Puhatu külas 16 elanikku, neist eestlasi 14 (87,5%).
Amula

Amula on küla Ida-Viru maakonnas Jõhvi vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Kohtla valda. 2025. aastani kuulus küla Toila valla koosseisu.
Kaasikaia

Kaasikaia on küla Ida-Viru maakonnas Jõhvi vallas. 
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Kohtla valda. 2025. aastani kuulus küla Toila valla koosseisu.
Kaasikaia küla ajaloo alguseks võib pidada 1919. aasta maareformi, mille käigus riigistatud Järve mõisa maad jagati 7–8 ha suurusteks kruntideks. Aastal 1925 ehitati külla esimene elumaja.
Kaasikvälja

Kaasikvälja on küla Ida-Viru maakonnas Jõhvi vallas. 
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Kohtla valda. 2025. aastani oli küla Toila valla koosseisus.
Mõisamaa (Jõhvi)

Mõisamaa on küla Ida-Viru maakonnas Jõhvi vallas. 
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Kohtla valda. 2025. aastani kuulus küla Toila valla koosseisu.
Ontika

Ontika on küla Ida-Viru maakonnas Jõhvi vallas. 
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Kohtla valda. 2025. aastani kuulus küla Toila valla koosseisu.
Paate

Paate on küla Ida-Viru maakonnas Jõhvi vallas. 
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Kohtla valda. 2025. aastani kuulus küla Toila valla koosseisu.
Peeri

Peeri on küla Ida-Viru maakonnas Jõhvi vallas. 
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Kohtla valda. 2025. aastani kuulus küla Toila valla koosseisu.
Roodu

Roodu on küla Ida-Viru maakonnas Jõhvi vallas. 
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Kohtla valda. 2025. aastani kuulus küla Toila valla koosseisu.
Servaääre

Servaääre on küla Ida-Viru maakonnas Jõhvi vallas. 
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Kohtla valda. 2025. aastani kuulus küla Toila valla koosseisu.
Vitsiku

Vitsiku on küla Ida-Viru maakonnas Jõhvi vallas. 
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Kohtla valda. 2025. aastani kuulus küla Toila valla koosseisu.
Raivo Suni

Raivo Suni (sündinud 13. märtsil 1976) on eesti ajakirjanik ja arheoloog. 
Hariduskäik.
Raivo Suni on lõpetanud 1991. aastal Tootsi Põhikooli, 1994. aastal Vändra Keskkooli ning 1998. aastal Tartu Ülikooli ajakirjanduse erialal. Meediamagistri kraadi sai 2001. aastal Oslo Ülikoolist. Aastatel 2022–2024 õppis ta magistriõppes Tartu Ülikooli ajaloo ja arheoloogia instituudis arheoloogiat.
Töökäik.
Eesti Televisiooni tööle asunult juhtis Suni saateid "Murdepunkt" (1996–1997), "Parlament" (2002–2003) ja "Foorum" (2003–2005) ning tegi kaastööd saatele "Osoon". Ta oli 2001.–2002. aastal Eesti Televisiooni kommunikatsioonijuht ja 2002. aasta Eurovisiooni lauluvõistluse kommunikatsioonijuht. Aastatel 2007–2011 oli Suni Eesti Rahvusringhäälingu uuringute ja analüüsi osakonna juhataja. 
Aastatel 2012–2018 töötas ta Jõgevamaa Omavalitsuste Liidu tegevdirektorina ning 2019–2022 Põltsamaa Vallavalitsuse turundus- ja kommunikatsioonispetsialistina. 
2024. aastast töötab ta Tartu Ülikoolis arheoloogia nooremteadurina.
Ühiskondlik ja kogukondlik tegevus.
Eesti Ajalehtede Liidu nõukogu nimetas Suni 2005. aasta 1. oktoobrist kaheks aastaks Pressinõukogu liikmeks. Sellega oli ta esimene avalik-õigusliku meedia esindaja selles organisatsioonis. 
2008. aastal asutas Suni nelja mõttekaaslasega Põltsamaal mittetulundusühingu, mis seadis eesmärgiks esimese eestikeelse perioodilise trükise Lühhike öppetus populariseerimise ja Eesti Pressimuuseumi rajamise. Ühing korraldas nelja aasta vältel koolitusi ja näitusi ning sisustas Põltsamaal ajakirjanduse ajaloo toa, mis oli avatud aastatel 2011–2012. Suni oli aastatel 2010–2011 sihtasutuse Põltsamaa Lossi Arendus nõukogu esimees. Ta oli üks Põltsamaa filmiklubi asutajaid (tegutses aastatel 2009–2014) ja Põltsamaale infoportaali Põltsamaa.info asutaja ja toimetaja (2013–2017). Veel on Suni olnud II Eesti Naiste Tantsupeo teabejuht ja lavastustoimkonna liige, Põltsamaa linnaruumi eksperimendi Ruumeks korraldaja ja Põltsamaa OTTi toiduvõrgustiku käivitaja.
Åke Lindman

Åke Leonard Lindman (aastani 1948 Järvinen; 11. jaanuar 1928 Helsingi – 3. märts 2009 Espoo) oli Soome filmirežissöör, näitleja ja jalgpallur.
Åke Lindman treenis nooruses jalgpalli. Ta mängis ka Soome koondises 1952. aasta suveolümpiamängudel.
Ta on maetud Helsingi Hietaniemi kalmistule.
Batman (Türgi)

Batman on linn Türgi idaosas, Batmani provintsi keskus.
Linn on saanud nime Batmani jõe järgi. 
Ajalugu.
Batman oli 1950. aastateni väike peamiselt kurdidega asustatud küla, kuid seejärel hakkas seoses naftapuurimise algusega kiiresti kasvama. Linnas asub 1955. aastal rajatud naftatöötlemistehas, mis on Türgi vanim.
Ähtäri linn

Ähtäri on linnaks nimetatav omavalitsusüksus Soomes Lääne-Soome läänis Lõuna-Pohjanmaa maakonnas.
Seal asub Ähtäri loomapark.
Magirus

Magirus GmbH on Saksamaal Ulmis asutatud ettevõte, mis hakkas 1866 tootma tuletõrjesõidukeid, 1910. aastatel ka veokeid ja autobusse.
Magirus on üks suuremaid tuletõrjeseadmete tootjaid. Selle tuletõrjeautod põhinevad tänapäeval peamiselt Iveco šassiil ja mootoritel, kuid mõnikord kasutatakse ka teiste veoautotootjate platvorme. Magirus on Iveco Groupi kaubamärk.
Ajalugu.
Ettevõtte rajas priitahtlike pritsimeeste üksuse juht Conrad Dietrich Magirus (1924–1995), kes oli spetsialiseerunud tuletõrje abivahendite leiutamisele. 1866. aastal asutas ta ettevõtte Feuerwehr-Requisiten-Fabrik C. D. Magirus, mis esialgu tootis näiteks voolikuid ja veepritse. Magirus leiutas auto katusel oleva tõstetava ja pikendatava redeli, mis jõudis kiiresti kõigi tuletõrjemasinate standardvarustusse.
Magiruse logoks oli M-täht, mis oli disainitud meenutama Ulmi katedraali. Logo võeti kasutusele 1925.
Ülemaailmse majanduskriisi ajal 1930. aastate alguses sattus Magirus raskustesse ja selle omandas 1932 pank. 1935 müüs pank ettevõtte Deutz AG-le, mis tootis omanimelisi mootoreid ja kasutas neid ka Magiruse autodel. Seetõttu kasutati sõidukitel sageli nime Magirus Deutz ja 1940–1949 Klöckner-Deutz. 1936. aastal lõppes liitumine.
1944 hakkas Deutz tootma õhkjahutusega diiselmootoreid, mida alates 1948 Magiruse sõidukitel kasutama hakati. Deutzi mootoreid toodetakse ja tänapäeval ja neid kasutamiseks põllumajanduses ja merenduses.
Iveco ajastu.
1975. aastal ostis ettevõtte IVECO ning jätkas veoautode tootmist, alates 1983 IVECO Magiruse nime all ja Iveco veokeid müüdi Magiruse kaubamärgi all Saksamaal ning teistel Euroopa ja Lähis-Ida turgudel kuni 1980. aastate lõpuni. Pärast seda loobus IVECO peatselt enamikus maailma maades Magiruse nime kasutamisest. 
Tänapäeval kasutatakse Magiruse kaubamärki ainult ettevõtte tulekustutustehnika juures. 
Ettevõtte tootmisüksused asuvad lisaks Saksamaale veel Austrias, Itaalias ja Prantsusmaal. Ettevõtte peakorter asub Ulmis Magiruse tänaval ("Magirusstraße").
Keravälk

Keravälk on harva esinev muutuva värviga helenduv kera läbimõõduga umbes 20 cm kuni meeter. Ta esineb enamasti koos tavalise äikesetormiga ning üsna sageli nähakse pärast pikselööki maapinna kohal hõljumas.
Keravälgu optilise spektri ehk valguse lainepikkuste mõõtmistulemused avaldati esmakordselt 2014. aasta jaanuaris. Spektri analüüs näitas et keravälgus oli rauda, räni ja kaltsiumi, ehk samu aineid mida leidub pinnase koostises. Lisaks oli vaadeldud keravälgu spekter üldjoontes sarnane samal ajal esinenud tavalise välgu spektriga.
On pandud tähele, et keravälk justkui langeks pilvedest. Keravälk liigub õhus aeglaselt ning võib tungida ruumidesse enamasti läbi aknaprao või korstna ja seejärel kas lõhkeda suure pauguga või kahju tekitamata ruumist lahkuda. On täheldatud juhtum, kus keravälk läbis aknaklaasi seda purustamata. Keravälgu eluiga võib ulatuda sekundist rohkem kui minutini ja tema heledus selle aja jooksul oluliselt ei muutu. Välk võib liikuda üles, kuid enamasti teeb seda muus suunas. On täheldatud, et keravälk suudab põrkuda maapinnalt nagu kerge õhupall. Keravälk kaob üldjuhul kiiresti ja see kadumine võib olla kas täiesti vaikne või toimuda plahvatuslikult.
Ta on umbes kera- või pirnikujuline, ebaselgete servadega. Heleduselt vastab ta umbes kodumajapidamises kasutatavatele valgustitele, nii et päeva ajalgi on nad selgelt näha. Keravälke on nähtud mitut värvi, aga kõige tavalisemad on punased, oranžid ja kollased toonid. Arvatavasti on tema temperatuur kõrge, mis tekitab sisisevat heli ja teravat lõhna. Siiski on tema läheduses viibinud inimesed üksnes harva kuumust täheldanud, kuid tema kadumisega kaasneb mõnikord oluline soojuse vabanemine. Tema lõhn meenutab osooni, põlevat väävlit või lämmastiku oksiide.
Teadlased on juba ammu püüdnud laboratoorsetes tingimustes keravälku valmistada. Kuigi mõned eksperimendid on tekitanud efekte, mis pealtnäha tunduvad loodusliku keravälgu moodi olevat, ei ole siiski veel välja selgitatud, kas see on juhuslik kokkusattumus või ei.
Kettvälk

Kettvälk ehk helmesvälk on väga haruldane välk, mis koosneb 20-30-st kuni 10 cm diameetriga kehast, mis liiguvad joonvälgu kanalis ja meenutavad sätendavat helmekeed. Üksikute kerade vahel on vaid mõni sentimeeter. Nähe kestab umbes pool sekundit. Enamasti on sellist välku kohatud mägedes.
Lutsk

Lutsk on linn Ukrainas, Volõõnia oblasti keskus. Ta asub Stõri jõe ääres.
Ajalugu.
Lutskit Volõõnia vürstiriigis on teadaolevalt esmamainitud 1095. aastal. Aastal 1240 vallutasid Galiitsia-Volõõnia vürstiriigi ja linna tatarlased. 
Leedu suurvürst Gediminas liitis 1340 linna Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriigiga ning tema poeg Liubartas valitses Vladimiri, Lutski ja Volõõnia vürstiriike. Leedu suurvürsti Vytautase ajal (1388–1430) oli Lutski kindlus tema teine residents Vilniuse järel. 
Alates 1569. aastast kuulus Lutsk Poola kuningriigi krooni alla. 
Kolmanda Poola jagamise järel, 1795. aastal läks linn Venemaa keisririigi koosseisu.
Aastatel 1918–1939 kuulus Lutsk taas Poolale – seda kinnitas 1921. aasta Riia rahu. Lutsk oli siis Volõõnia vojevoodkonna pealinn, vaatamata sellele polnud see vojevoodkonna suurim linn – suurim linn oli Rivne.
1938. aastal elas Lutskis 45% juute, 36% poolakaid, 9% ukrainlasi, 6% venelasi ja 4% muid vähemusi.
Pärast 1939. aasta rünnakut Poolale liideti linn NSV Liiduga ja kuulus 1991. aastani NSV Liitu, välja arvatud Saksa okupatsioon aastatel 1941–1944.
Saksa okupatsiooni ajal mõrvasid sakslased linna juudi kogukonna. Poolakad aga tõrjuti Lutskist välja pärast Poola ja NSV Liidu piiride muutmise lepingu allkirjastamist 1945. aastal Poola uuteks piirideks.
Linn kuulub iseseisvale Ukrainale alates 1991. aastast.
Scottish Borders

Scottish Borders ('Šotimaa piirid') on omavalitsus Šotimaa lõunaosas.
1975. aastal moodustati mitme endise krahvkonna ja nende osade liitmisel Scottish Bordersi piirkond. 1996. aastal muudeti see ühetasandiliseks omavalitsuseks ("council area").
Läbi piirkonna voolab Tweedi jõgi.