Kaasav juhtimine

Kaasav juhtimine on juhtimismudel, mille puhul avaliku sektori organisatsioonid teevad koostööd erasektori, kodanikuühiskonna ja kogukondadega, et lahendada ühiseid probleeme ja kujundada poliitikaid läbipaistvalt ning kaasavalt. Mudeli keskmes on arusaam, et keerulisi ühiskondlikke ja keskkonnaalaseid väljakutseid ei saa tõhusalt lahendada üksnes riigi või turu kaudu, vaid vaja on horisontaalset koostööd ja usaldusel põhinevat otsustusprotsessi. 
Kaasava juhtimise juured ulatuvad 1990ndatesse ja 2000ndatesse, kui traditsiooniline hierarhiline ja turupõhine juhtimine muutus ebapiisavaks keerukates poliitilistes ja halduslikes kontekstides. 
Kontseptsiooni kujundasid mitmed teadlased, nagu Chris Ansell, Alison Gash, Kirk Emerson ja Tina Nabatchi, kes tõid esile dialoogi, vastastikuse õppimise ja konsensuse rolli poliitikakujunduses.
Tänapäeval rakendatakse kaasavat juhtimist laialdaselt keskkonnapoliitikas, kohaliku omavalitsuse otsustes ja sotsiaalprogrammide juhtimisel. See aitab suurendada kodanike usaldust riigi vastu, tugevdada institutsioonide legitiimsust ja parandada poliitikate tõhusust.
Plussid ja miinused.
Esiteks aitab mitmekesiste osalejate kaasamine otsustusprotsessi arvestada laia valikut arvamusi ja huvisid, muutes otsused tasakaalustatumaks ja kõigile osapooltele vastuvõetavamaks. See soodustab osalejate vahelist paremat suhtlust ja mõistmist. Teiseks stimuleerib see lähenemisviis loovust, kuna arvamuste ja ideede mitmekesisus avab uusi võimalusi uuenduslike ja ebatraditsiooniliste lahenduste leidmiseks, mis on eriti oluline keerukate ja mitmetahuliste probleemide kontekstis. Lisaks edendab see osalejate sotsiaalset ühtekuuluvust ja kaasatust kogu protsessi.
Lisaks eelistele on sellel lähenemisviisil aga ka puudusi. Esiteks võib suur osalejate arv ja mitmed seisukohad viia konfliktide ja lahkarvamusteni, mis raskendab seisukohtade ühtlustamist ja aeglustab otsuste langetamist. See protsess võib olla pikk ja energiamahukas, mis ei ole alati sobiv kiireloomuliste ülesannete kontekstis. Teiseks nõuab erinevate inimeste kaasamine märkimisväärset aja- ja ressursikulu, kuna on vaja pidada arvukalt koosolekuid ja arutelusid, mis võib vähendada töö efektiivsust ja tulemuslikkust, eriti piiratud ressursside korral.
Näited Eestis ja välismaal.
Eesti.
Eestis on koostööpõhine valitsemine selgelt nähtav avatud valitsemise partnerluse raames, millega Eesti liitus 2012. aastal. OGP tegevuskavad koostatakse koostöös Riigikantselei, ministeeriumide, vabaühenduste ja 
kodanikeühendustega. Nende eesmärk on tugevdada valitsemise läbipaistvust ja suurendada avalikkuse kaasatust poliitikakujundamisse.
Koostööpõhist valitsemist on kasutatud ka metsanduse arengukava koostamisel, kus osalesid riigiasutused, teadlased, ettevõtjad ja keskkonnaorganisatsioonid. Kuigi protsess tugevdas osapoolte vahelist dialoogi, toodi välja ka usalduse ja väärtuskonfliktide probleemid, mis takistasid konsensuse saavutamist. 
Taani.
Taanis on alates 1990. aastatest kasutatud partnerlusleppeid kohalike omavalitsuste, ettevõtete ja kodanike vahel, et vähendada reostust ja edendada taastuvenergiat. Näiteks Aarhusi linna kliimaneutraalsuse strateegia põhineb avaliku ja erasektori koostööl, kus kohalik omavalitsus, ülikool ja ettevõtted arendavad ühiselt rohelisi energia- ja transpordilahendusi.
Kanada.
Kanadas on koostööpõhise valitsemise põhimõtteid edukalt rakendatud loodusvarade ja põlisrahvaste kaasamise valdkonnas. Näiteks Briti Columbias on loodud mitmeid ühisnõukogusid, kus föderaalvalitsuse, provintsi ja põlisrahvaste esindajad juhivad koos metsanduse ja kalavarude majandamist. Need foorumid on aidanud vähendada konflikte ja taastada usaldust valitsuse ning põlisrahvaste vahel.