Tüümuse primordium

Tüümuse primordium ("tüümuse rakukogum"; ladina "primordium thymi") on tänapäeval paljudel selgroogsetel loomadel pärast viljastumist (looteperioodil) keskseinandis epiteelist formeeruv lõpustaskutekkeline paariline rakukogum, kus toimub teatud lümfotsüütide populatsioonide areng.
Tüümuse primordiumi areng, anatoomia, morfoloogia, histoloogia ja patoloogia võivad erineda nii liigiti, indiviiditi kui ka arenguastmeti.
Nimetatud rakukogum formeerub tüümuseks.
Inimloote tüümuse rakukogum.
Inimeste üsasisese (prenataalse), üsavälise (postnataalse) ning noorukiea arenguetappidel teeb harkelund koos indiviidiga kaasa unikaalse ontogeneesi.
Inimloote tüümuse areng saab alguse juba raseduse esimesel trimestril spetsialiseerunud rakkude, tümotsüütide, näol. 10. rasedusnädalaks on tümotsüüte tüümuses 95%.
Tüümuse rakukogum areneb lootel koos kõrvalkilpnäärmetega 3. ja 4. lõpusetasku endodermist. Sellele järgneb mõlemale elundile spetsiifilise, algeks oleva rakukogumi moodustumine lootel, millele on iseloomulikud transkriptsioonifaktorite "Foxn1" ja "Gcm2" ekspressioon.
Kuni 6. rasedusnädalani on elund valdavalt epiteliaalne, kuid on omandanud kaudaalselt juba pikenenud kuju.
7. rasedusnädalal toimub aktiivne kattekoerakkude (epiteelirakk) paljunemine, rakud ekspresseerivad neuroendokriinseid retseptoreid, ja need migreeruvad ventraalselt.
Inimlootel lahknevad alates 8. rasedusnädalast kõrvalkilpnäärmed, tüümuse rakukogumi pooled hakkavad üksteise poole kasvama ja ühinevad südamepaunaga ning moodustuma hakkab säsiosa (alates 9.–11. nädalast). kuid ei kasva kunagi kokku – neid eraldab sidekude.
7.–8. nädala vahel areneb tüümuse epiteliaalsest rakukogumist ("thymus epithelialis") esmane lümfoidorgan ("thymus lymphaticus"). Rakukogum koosneb valdavalt tüümuse epiteelirakkudest.
10. nädalal ekspresseeritakse CD4- ja CD8-antigeene.
Tüümuse primordium on tuvastatav abordi läbinud loodetel 12. nädalal ("weeks gestation") – selle kaal oli 0,1 g ja pikkus 0,2 cm.
Ühe uurimuse kohaselt toimub alates 13. nädalast tüümuse koore ja tüümuse säsi diferentseerumine ja on tuvastatavad Hassalli kehad.
Takistused tüümuse rakukogumi migratsioonil võivad kaasa tuua ektoopilise tüümuse ("ectopia thymi") või tüümuse migratsiooni radadel paiknevaid tüümuse koe saarekesi (textus thymicus accessorius, lobuli thymici accessorii).
Ektoopiline tüümus, mis paikneb kaelas, kannab nimetust "thymus cervicalis".
Molekulaarsed arengumehhanismid.
Arvatakse, et olulist rolli 3. lõpusetasku organogeneesis mängivad "Foxg1", retinoehappe signaalirajad ja fibrobasti kasvufaktor 8 (FGF8) signaalid.
Transkriptsioonifaktorid "Foxg1", "Isl1", "Foxn1", "Cited2", "Eya1" ja "Six". ja Tbx1 (kromosoomis 22q11.2) mis reguleerivad vastavate geenide transkriptsiooni moodustamaks tüümuse primordiumi. Transkriptsioonifaktorite suhted ja toimed pole käesoleval ajal selged.
Tüümuse "Foxg1" ekspressiooniga primordiumis kaasneb kemokiini CCL25 komplekteerimine.
Embrüonaalne tüümus komplekteerib loote tümotsüütide (näiteks CD4-CD8-CD25-CD44+) migratsiooni esile kutsuvaid keemilisi signaalühendeid kemokiine: CCL21, CCL25, ja CXCL12.
Väärarendid.
Tüümuse organogeneesi jooksul väljakujunenud väärarendid on haruldased kaasasündinud väärarendid, mille hulka liigitatakse tüümuse kaasasündinud aplaasia või tüümuse vaegmoodustumus, ektoopiline tüümus ja tüümuse tsüstid.
Tüümuse üsasisese ebanormaalse arenguga (tüümuse kaasasündinud hüpoplaasia) seostatakse DiGeorge'i sündroomi (DGA – "DiGeorge anomaly") ja pärilikku autoimmuunset polüendokrinopaatia-kandidiaas-ektodermaalset düstroofiat (APEDEC, mutatsioonid "TBX1", "FOXN1" ja "AIRE"-s).
Päriliku kassikisa {cri-du-chat} sündroomi ehk viienda kromosoomi lühikese õla deletsiooni iseloomustab samuti tüümuse arenematus.
Tüümuse kaasasündinud väärareng on ka autosomaalretsessiivse kombineeritud immuunpuudulikkuse vorm- Nezelofi sündroom (RHK-10 D81.4).
Tüümuse väärarenguga seostatakse ka järgmisi kaasasündinud haiguslikke seisundeid "reticular dysgenesis" (OMIM 267500), pärilik hüpogammaglobulineemia [D80.0], "thymic alymphoplasia". 
Tüümuse kaasasündinud funktsionaalsete väärarengutega seostatakse inimestel rasket kombineeritud immuunpuudulikkuse ehk SCID-sündroomi ja ataksia teleangiektaasiat, mil tüümuses ei toimu normaalset mitootilist tegevust, ei arene tüümuse epiteelirakud ja tüümus ei arene funktsioneerivaks lümfoidelundiks.
Tüümuse kaasasündinud hüpoplaasia.
DiGeorge'i sündroom ("syndroma DiGeorge") ehk tüümuse kaasasündinud hüpoplaasia ehk tüümuse kaasasündinud aplaasia ehk tüümuse aplaasia ehk 22q11.2 deletsioonisündroom ehk tüümuse arenematus (OMIM: 188 400) on loote üsasisese perioodi arengu- ja migratsioonihäire, mida iseloomustavad kolmanda ja neljanda lõpustasku arenematusest tingitud tüümuse ja kõrvalkilpnäärmete puudumine ja 'tüümusega seotud' rakulise immuunsuse puudulikkus (1965), lisaks ka muud iseloomulikud haigustunnused ja/või nende kombinatsioonid.
DiGeorge'i sündroom liigitatakse sünnijärgselt tüümuse kaasasündinud väärarendidite hulka. Tegemist võib olla geneetilise häirega.
DiGeorge'i sündroomi kliinilist pilti kirjeldati esmakordselt tõenäoliselt 1829. aastal.
1959. aastal (Lobdell, 1959) arvati, et kaasasündinud kõrvalkilpnäärmete arenematusega võib kaasneda ka kaasasündinud tüümuse puudumine.
DiGeorge'i sündroomi kirjeldas esmakordselt 1965. aastal ameerika arst ja endokrinoloog Angelo M. DiGeorge (1921–2009).
Kaasasündinud tüümuse aplaasia korral on tüümus väike, harilikult on tuvastatavad retikulaarrakud ja suured lümfotsüüdid kuid ei ole väikseid lümfotsüüte ja puuduvad Hassalli kehad.
Ajaloolist.
Köllikeri ja Hisi arvates formeerub elund epiteelist ja sarnaneb lümfisõlmega.
Haugstedt arvas, et tüümus ilmneb inimesel 9.–10. nädalal.
Philipp Friedrich Arnoldi (1842) kirjelduste kohaselt koosneb 8-nädalase inimloote ja lehmaloote tüümus hingamiselundite limaskestast ning asetseb hingetoruga koos ja sarnaneb sellega.
Theodor von Bischoffi ("Entwicklungsgeschichte der Säugetiere und des Menschen", 1842, lk 288) ei veennud Arnoldi kirjeldus. Bischoff ei leidnud, et hingetoru ja kõri oleks tüümusega seotud, küll aga võis tüümus olla ühendatud kilpnäärmega.
J. Simon (1845) uuris lahangutel sea ja härja tüümuseid ning leidis, et Arnoldi ja Bishcoffi tüümuse kirjeldused olid ebatäpsed.