tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Kurt Gerstenberg

Kurt Gerstenberg (23. juuli 1886 Chemnitz – 2. november 1968 Würzburg) oli saksa kunstiteadlane.
1920 esitasid Adolph Goldschmidt ja Heinrich Wölfflin Gerstenbergi kandidaadiks Tartu Ülikooli kunstiajaloo professori kohale. Valituks osutus hoopis Josef Strzygowski. Viimase loobumisel sai 1922. aastal Tartu Ülikooli esimeseks kunstiajaloo professoriks Tor Helge Kjellin.
Oma Münchenis kaitstud dissertatsioonis lansseeris Gerstenberg arhitektuurimõiste "Deutsche Sondergotik", mida hilisgooti arhitektuuri käsitlevates uurimustes siiamaani kasutatakse, ehkki seda on hinnangulisuse ja irratsionaalsete argumentide pärast ka kritiseeritud.
Ta töötas Würzburgi ülikoolis kunstiajaloo professorina.
Erwin Panofsky

Erwin Panofsky (30. märts 1892 Hannover – 14. märts 1968 Princeton, New Jersey) oli juudi päritolu Saksamaa ja USA kunstiteadlane.
Muuhulgas esitati ta 1921. aastal kandidaadiks Tartu Ülikooli kunstiajaloo professori kohale. Valituks osutus hoopis Josef Strzygowski. Viimase loobumisel sai 1922. aastal Tartu Ülikooli esimeseks kunstiajaloo professoriks Tor Helge Kjellin.
Kõnnu-käosulane

Kõnnu-käosulane ("Hippolais languida") on roolindlaste sugukonda käosulase perekonda kuuluv linnuliik.
Levila.
Kõnnu-käosulane on levinud Kesk-Aasias Kaspia merest idas ja Pärsia lahest põhjas, samuti paiguti Lähis-Idas Iisraelis ja Kagu-Türgis.
Välimus.
Ta on umbes 14 cm pikkune. Ülapool on kõnnu-käosulase sulestik on hall, alapool valkjas. Küünarsulgede heledad servad moodustavad tiivalaigu. Sugupooled on sarnased.
Elupaik.
Kõnnu-käosulane elab põõsastikega liivasel ja kaljusel kõnnumaastikul tamariski- ja türnpuutihnikutes nii tasandikel kui ka mägedes 1600 m kõrguseni.
Pesitsemine.
Taimeosadest tehtud kausikujuline pesa on põõsas 0,5–2 meetri kõrgusel maapinnast.
Kurnas on neli kuni viis muna.
Toitumine.
Toiduks on peamiselt putukad.
Bernhart Jähnig

Bernhart Arnulf Jähnig (sündinud 7. oktoobril 1941 Klagenfurtis) on saksa ajaloolane.
Jähnig on õppinud ajalugu, germanistikat ja filosoofiat Göttingeni ning Kölni ülikoolis. 1966. aastal sai ta kõrgkooliõpetaja kutse, 1968. aastal omandas ta Göttingenis doktorikraadi ning 1970. aastal lõpetas ta Marburgi arhiivikooli. Samal asus ta tööle Bückeburgi riigiarhiivi, 1971. aastal aga Göttingeni riiklikku arhiivikogusse, kus ta kuni 2006. aastani vastutas Königsbergi ajaloolise riigiarhiivi eest. 1979–2006 töötas ta ka Preisimaa Salaarhiivis Berliinis. 1989. aastast õpetas Jähnig ka Berliini Vaba Ülikooli Friedrich Meinecke nimelises instituudis, alates 2004. aastast on ta selle auprofessor. 1995–2010 oli Jähnig Lääne- ja Ida-Preisimaa Ajaloouurimiskomisjoni (Historische Kommission für ost- und westpreußische Landesforschung) esimees.
Jähnig on peamiselt uurinud Saksa ordu ajalugu, tema doktoridissertatsiooni teemaks oli Saksa ordu liikmest Riia peapiiskopi Johann von Wallenrode elu ja tegevus. Hiljem on ta uurinud peamiselt Preisimaa ajalugu seoses ordu ajalooga, aga ka Riia peapiiskopkonna ajalugu.
2011. aastal ilmus Jähnigilt Liivi ordu valitsemiskorraldust ja -praktikat käsitlev teos "Verfassung und Verwaltung des Deutschen Ordens und seiner Herrschaft in Livland". Samal aastal ilmus ka Jähnigi 70. juubeli tähistamiseks koostatud tema artiklite kogumik "Vorträge und Forschungen zur Geschichte des Preußenlandes und des Deutschen Ordens im Mittelalter: ausgewählte Beiträge zum 70. Geburtstag am 7. Oktober 2011".
Onni Okkonen

Onni Okkonen (20. august 1886 Korpiselkä – 18. mai 1962 Helsingi) oli Soome kunstiteadlane ja kunstikriitik, akadeemik.
Onni Okkonen oli Helsingi Ülikooli kunstiajaloo professor aastatel 1927–1948 ning valiti Soome Akadeemia liikmeks 1948. aastal. 
Enne Helsingi Ülikooli kunstiajaloo professoriks saamist oli ta 1921. aastal esitatud kandidaadiks Tartu Ülikooli kunstiajaloo professori kohale, valituks osutus aga Josef Strzygowski. Viimase loobumisel sai 1922. aastal Tartu Ülikooli esimeseks kunstiajaloo professoriks Tor Helge Kjellin.
Onni Okkonen on maetud Helsingi Hietaniemi kalmistule.
Mauri käosulane

Mauri käosulane ("Iduna opaca") on leet-käosulase alamliik või liik käosulase perekonnas. Ta on levinud Pürenee poolsaarel ja Põhja-Aafrikas, talvitab Saharast lõunas. Mauri käosulane on leet-käosulasest suurem, ülapoolel on pruunim varjund ja nokk suurem. Laul on kiire ninahäälne sädin.
Lõuna-käosulane

Lõuna-käosulane ("Iduna rama") on roolindlaste sugukonda kuuluv linnuliik. 
Levila.
Lõuna-käosulane on pesitsusajal levinud Araabia poolsaare kirdeosast Afganistanini. Talvitab Hindustani poolsaarel kuni Sri Lankani. Euroopas on teda kohatud umbes 15 korral.
Välimus.
Linnu pikkus on 11–13 cm. Ta sarnaneb väga väike-käosulasega, mille alamliigiks teda vahel peetakse.
Linnu ülapool on hele pruunikashall, alapool hallikasvalge. Ta on väike-käosulasest hallim ja natuke suurem, sarnanedes mõnel määral ka leet-käosulasega.
Elupaik ja pesitsemine.
Elab põõsaste ja kõrge rohttaimestikuga avamaastikul. Kurnas on kolm kuni neli muna.
Toitumine.
Lõuna-käosulane sööb putukaid.
Väike-käosulane

Väike-käosulane ("Iduna caligata", ka "Hippolais caligata") on roolindlaste sugukonda kuuluv linnuliik.
Levila.
Väike-käosulane on Kesk-Aasia päritoluga liik. Tema levila on laienenud Euroopa idaossa. Ta on rändlind, talvitab peamiselt Indias.
Eestis.
Väike-käosulase pesitsemine tõestati esmakordselt juunis 2002, mil soome linnuhuvilised leidsid Setumaal Obinitsa lähedal Veretinäs laulva väike-käosulase. Sama aasta juuli lõpuks leiti kaks poegi toitvat paari. Väike-käosulase esimesed isendid saabuvad Eestisse mai lõpul-juuni algul.
Väike-käosulane on haruldase haudelinnuna levinud peaaegu vaid maa kaguosas, arvukust on hinnatud 5–20 paarile.
Välimus.
Üldpikkus 11,5 cm. Väike-käosulane sarnaneb aed-roolinnuga. Sulestik on keha ülapoolel kollakasruuge või kahkjaspruun, alapoolel kreemjasvalge. Kehaküljed on pruunikama varjundiga.
Väike-käosulase iseloomulikud tunnused on 1) lühike hele kulmutriip, mida toob esile tumedam joon selle ülaservas; 2) äärmiste tüürsulgede kitsas valkjas välisserv; 3) pruunikasroosad, natuke tumedamate varvastega jalad (nende järgi on liik saanud ingliskeelse nime); 4) häälitsused ja laul. Kutsehüüd "tžk" on lühike ja järsk, meenutab kahe kivi kokkulöömist.
Väike-käosulase hoiatushüüd on "trek-k". Ärevushüüd on vaikne tärin "tserrrr". Laul on kiire ja sarnaneb pruunselg-põõsalinnu ja aed-põõsalinnu lauluga. Liiki ongi lihtsaim tuvastada laulu järgi.
Elupaik.
Väike-käosulane asustab mitmesuguseid võsastikke ja sööte, millele on kasvanud paari meetri kõrgune tiheda alustaimestikuga hõre lehtvõsa.
Pesitsemine.
Väike-käosulane rajab pesa maapinnale või maast mõnekümne sentimeetri kõrgusele taimevarte vahele. Kurnas on tavaliselt neli kuni kuus muna.
Kunstiteaduse ja visuaalkultuuri instituut

1992. aastal Eesti Kunstiakadeemiasse (toona Tallinna Kunstiülikool) loodud kunstiteaduse instituut (KTI), alates 2016 kunstiteaduse ja visuaalkultuuri instituut (KVI), on valdkonna juhtiv uurimis- ja õpetamiskeskus. Instituut kasvas välja varasemast kunstiajaloo ja esteetika kateedrist. Paljude riiklike ja rahvusvaheliste teadusprojektide seas on KVI kõige pikemaajaline projekt 7-köitelise “Eesti kunsti ajaloo” koostamine (peatoim prof. Krista Kodres). 2019. aastast kuulub KVI Rahvusvahelisse Kunstiajaloo Uurimisinstituutide Assotsiatsiooni (RIHA, International Association of Research Institutes in the History of Art). 
Instituudi teadustöö ja uurimisprojektid koonduvad viide peamisse uurimissuunda: 
Instituuti on juhtinud dotsent Helli Sisask (1992–1994), prof. Mart Kalm (1994–2007), prof. Katrin Kivimaa (2007–2012), prof. Andres Kurg (2012–2017) ja prof. Virve Sarapik (2017–2023). Hetkel on KVI juhataja vanemteadur Epp Lankots. KVI enam kui 20 teadustöötaja hulgas on samuti prof. Linda Kaljundi, prof Krista Kodres ja emeriitprof. David Vseviov. Mitmed õppejõud on tegevad mh kuraatorina.
KVI-st on võrsunud suur hulk Eesti mõjukamaid kunstiteadlasi, -kriitikuid ja kuraatoreid. 
KVI-s õpetatakse ainsana Eestis kunstiteadust nii bakalaureuse, magistri kui doktori tasemel. Esimene bakalaureuselend kunstiteadlasi lõpetas 1996. aastal; 2024. aasta seisuga on lõpetanuid 190. Esimene magistritöö (Juta Keevallik) kaitsti 1992., esimesed doktoritööd (Juhan Maiste ja Rein Zobel) 1995. aastal. Magistrikraadi on KVIs omandanud kokku 90, doktorikraadi 21 inimest. 
Lisaks on KVI-l magistri tasemel kirjandus-, visuaalkultuuri- ja filmiteooria ühisõppekava Tallinna Ülikooliga. KVI enda magistriõppes on võimalik spetsialiseeruda kunstiteaduse ja visuaalkultuuri uuringute kõrval veel museoloogia või kuraatoriõppe erialale.
Roo-ritsiklind

Roo-ritsiklind ("Locustella luscinioides") on linnuliik põõsalindlaste või "Acrocephalidae" sugukonnast ritsiklinnu perekonnast.
Levila.
Roo-ritsiklind on levinud Lõuna- ja Kesk-Euroopas, Põhja-Aafrikas ja Kesk-Aasias kuni Mongooliani. Ta on rändlind, talvitab Aafrikas Saharast lõunas.
Roo-ritsiklind leiti Eestis esmakordselt 1977. aasta kevadel, kui Matsalu lahe idaosas täheldati seitse laulvat territoriaalset isaslindu. Viimase hinnangu järgi on roo-ritsiklindude pesitsusaegne arvukus 5000 – 10 000 paari. Saabub mais, lahkub septembris.
Välimus.
Linnu pikkus on 13,5–15 cm. Ülapool on punakaspruun, alapool hallikas. Rinnal on oliivpruun varjund. Saba alapoole pikad kattesuled on heledate tippudega. 
Kutsehüüd on lühike vali "tsvik", mis ärevusel võib jätkuda pika kiire jadana. Laul on võsa-ritsiklinnu laulust lühem ja madalatooniline surin "tžrrrrr...". Laulab peamiselt öösel. Tavatseb laulda roovarrel. 
Euroopa vanim roo-ritsiklind on olnud 7 aasta ja 6 kuu vanune.
Elupaik.
Roo-ritsiklind asustab põõsastike ja roostikega märgalasid, ka hundinuiastikke.
Pesitsemine ja toitumine.
Pesa paikneb varjatult roostikus või kõrgrohustus maapinnal või taimejäänuste lademel. Kurnas on kolm kuni kuus muna, mida mõlemad vanemad hauvad 10–12 päeva. 
Ta on putuktoiduline.
Jõgi-ritsiklind

Jõgi-ritsikind ("Locustella fluviatilis") on linnuliik põõsalindlaste või "Acrocephalidae" sugukonnast ritsiklinnu perekonnast.
Levila.
Jõgi-ritsiklind pesitseb Ida- ja Kesk-Euroopas ning talvitub Ida-Aafrikas.
Eestis on ta üldlevinud tavaline haudelind, kelle pesitsusaegset arvukust hinnatakse 50 000–80 000 paarile. Kuni 1950. aastateni oli jõgi-ritsiklind Eestis hõredalt levinud ning veel tänapäeval on ta Ida-Eestis sagedasem kui Lääne-Eestis.
Välimus.
Ta on 13,5 cm pikkune. Ülapool jõgi-ritsiklinnu sulestik on oliivja varjundiga mustrita hallikaspruun, alapool hallikasvalge. Puguala on ebaselgelt triibuline või täpiline.
Kutsehüüd on tasane "prk" või "trk". Laul on ühetugevune pikk sirin "dzidzidzidzidzi...". Jõgi-ritsiklind laulab sageli hämaras ja enamasti 2–5 meetri kõrgusel põõsas või puuvõras.
Elupaik.
Ta asustab põõsasniite, pajustikke ja teisi lehtvõsastikke sageli jõe, oja või sooserva lähedal.
Pesitsemine.
Pesa paikneb maapinnal tiheda rohu varjus või põõsa all, see koosneb kuivadest kõrtest ja lehetükkidest ning on vooderdatud peenemate taimekiudude või jõhvidega. Kurnas on 4–6 muna.
Toitumine.
Linnu toiduks on putukad ja ämblikud.
Võsa-ritsiklind

Võsa-ritsiklind ("Locustella naevia") on linnuliik põõsalindlaste või "Acrocephalidae" sugukonnast ritsiklinnu perekonnast.
Levila.
Ta pesitseb Euroopas ja Aasias. Talvitab Loode-Aafrika–India joonel.
Võsa-ritsiklind on Eestis võrdlemisi üldlevinud väikesearvuline kuni harilik haudelind, pesitsusaegset arvukust on hinnatud 70 000 – 100 000 paarile.
Välimus.
Linnu pikkus on 13–14 cm. Ülapool on mustriga oliivpruun, alapool valkjas või kollakas. Pugualal on tumedam varjund ja mõnel isendil selged peened triibud. Tagakeha külgedel ja saba alapoole kattesulgedel on alati tumedad triibud. 
Hääl.
Kutsehüüd on vali "stipp". Laul on üksluine kõrge "lrrrrr...", mis võib lühikeste vahedega kesta mitu tundi järjest. Laulab madalal põõsas või kõrge rohttaime varrel, aktiivsemalt videvikus ja koidu ajal.
Elupaik.
Elab kuivadel või niisketel niitudel, eriti luhtadel, kraavipervedel ja sooservades.
Pesitsemine ja toitumine.
Pesa asub tasasel pinnal või mättal tiheda rohttaimestiku varjus, see koosneb kuivadest kõrtest ja taimevillast. Kurnas on neli kuni seitse muna. Pojad väljuvad pesast 10–13 päeva vanuselt.
Toiduks on putukad.
Kaunis tugev tuul

Kaunis tugev tuul ehk värske tuul ehk üsna tugev tuul on tuul, mille tugevus on 5 palli Beauforti skaala järgi ehk 5 bofoori. Tuule kiirus võib olla 16–20 sõlme ehk 18–24 miili tunnis ehk 29–38 km/h ehk 8,0–10,7 m/s. 
Selle tugevusega tuult on käe peal tunda. Suured lipud lipendavad. Peened puud õõtsuvad, nõrgad tüved ja keskmise suurusega oksad liiguvad.
Meri kohiseb, tekivad keskmised veelained kõrgusega 2–3 meetrit (6–9 jalga), lainete periood muutub pikemaks, kõikjal tekivad valged vahuharjad. Tekivad pritsmed.
Tugev tuul

Tugev tuul on tuul, mille tugevus on 6 palli Beauforti skaala järgi ehk 6 bofoori. Tuule kiirus võib olla 21–26 sõlme ehk 25–30 miili tunnis ehk 39–49 km/h ehk 10,8–13,8 m/s. 
Selle tugevusega tuule mõjul undavad peened traadid, õõtsuvad jämedad puuoksad. Vihmavarju kasutada on raske. Tühjad plastmassist vedelikunõud kukuvad ümber.
Meres või järves tekivad suured veelained kõrgusega 3–4 meetrit (9–13 jalga), kõik laineharjad on vahused, veepinnal on rohkesti vahtu. Laineharjadelt pritsib vett.
Vali tuul

Vali tuul ehk kõva tuul on tuul, mille tugevus on 7 palli Beauforti skaala järgi ehk 7 bofoori. Tuule kiirus võib olla 27–33 sõlme ehk 31–38 miili tunnis ehk 50–61 km/h ehk 13,9–17,1 m/s. 
Selle tugevusega tuul vilistab kogu taglases, vastu tuult on raske käia. Puutüved õõtsuvad, oksad kalduvad. 
Meres või järves on veepind vahuvöödiline, tekivad pika perioodiga veelained kõrgusega 4–5,5 m (13–19 jalga), mille laineharjad murduvad ja moodustavad pikki valle, tuul moodustab lainevahust triipe.
Waikato jõgi

Waikato on jõgi Uus-Meremaal Põhjasaarel. See on Uus-Meremaa pikim jõgi.
Jõgi algab Ruapehu idanõlvalt, voolab läbi Taupo järve ning suubub Tasmani merre.
Jõe pikkus on 425 kilomeetrit.
Jõe ääres asuvad Turangi, Taupo, Mangakino, Arapuni, Cambridge, Hamilton, Ngaruawahia, Meremere, Tuakau, Huntly ja Port Waikato.
Jõel on Huka kosk.
Waikato jõgi on andnud nime Waikato piirkonnale.
Tormine tuul

Tormine tuul ehk väga kõva tuul ehk rajutuul on tuul, mille tugevus on 8 palli Beauforti skaala järgi ehk 8 bofoori. Tuule kiirus võib olla 34–40 sõlme ehk 39–46 miili tunnis ehk 62–74 km/h ehk 17,2–20,7 m/s. 
Selle tugevusega tuul liigutab kohalt kinnitamata esemeid ja võib põhjustada kergeid purustusi. Igasugune liikumine vastu tuult on ülimalt raske, autod maanteel kalduvad kõrvale. Tuule mõjul murduvad puuoksad. 
Meres tekivad keskmiselt kõrged (5,5–7,5 m ehk 18–25 jalga) pikad suure perioodiga veelained, tuul heidab murduvate lainete harjadelt pritsmeid, vahust on moodustunud triibud vastavalt tuule suunale.
August Velner

 
August Velner (varem ka Vellner või Wellner; 17. märts (vkj) / 29. märts 1884 Arula vald, Otepää kihelkond, Tartumaa – 3. detsember 1952 Tallinn) oli eesti tehnikateadlane, Eesti hüdroenergeetika rajaja.
Hariduskäik.
Ta lõpetas 1904. aastal Tartu Reaalkooli ja 1911. aastal Peterburi Teedeinseneride Instituudi. Akadeemiliselt oli ta EÜS Põhjala liige.
Ta sai 1947. aastal oma teadussaavutuste eest Moskvas tehnikadoktori kraadi.
Töökäik.
Osales aastatel 1911–1920 Venemaal Angara jõe energeetilise kasutamise ja Obi-Jenissei, Volga-Doni veeteede uurimis- ja projekteerimistöödel.
Ta tuli 1920. aastal tagasi Eestisse.
Teadustöö.
Uurimisvaldkonnad: hüdraulika (eriti jõgede hüdraulika), hüdroloogia (eriti Eesti siseveekogude oma), meteoroloogia, vee-energia kasutamine, Angara jõe vesikonna veeressursid ja nende kasutamise võimalused, veeteed, raudteed, veevarustus ja kanalisatsioon.
Looming.
Raamatuid ja artikleid.
111 teaduspublikatsiooni.
Isiklikku.
Tema poeg oli tehnikateadlane Harald-Adam Velner.
Izmenõ väin

Izmenõ väin ehk Notsuke väin (vene keeles "пролив Измены", jaapani keeles 野付水道) on Vaikse ookeani väin, mis eraldab Kunaširi saart Hokkaido saarest ning ühendab Kunaširi väina Lõuna-Kuriili väinaga. 
Izmenõ väina pikkus on umbes 24 km, laius umbes 20 km ja suurim sügavus 22 meetrit. Rannik on madal ja väheliigestatud. 
Väina suubuvad Rikordi, Golovini ja Sennaja jõed. Väina põhjaosa moodustavad Izmenõ laht ja Paltussovi madal.
Sai nime vene meresõitja Vassili Golovnini järgi, kes veetis aastad 1811-1813 jaapani vangipõlves.
Väina rannikul asuvad Golovnino, Paltussovo (Venemaa), Shibetsu (Jaapan) ja mitmed teised asulad.
Väin paikneb Venemaa Sahhalini oblasti ja Jaapani akvatooriumis.
Walter Johanson

Walter Johanson (ka Hans Walter Johanson; sündinud 28. jaanuaril 1951 Sydneys Austraalias) on roomakatoliku sotsiaaltööorganisatsiooni Caritas Eesti juht, enne katoliiklusse üleminekut oli luteri kiriku õpetaja Kanadas.
Hariduskäik.
Walter Johanson sündis Austraalias, aastal 1958 kolis ta koos vanematega Kanadasse. 1970. aastal lõpetas ta Ontario provintsis Torontos Georges Vanier Keskkooli. Aastal 1973 lõpetas ta kirikumuusika ajaloo alase bakalaureusetööga Waterloo Luterliku Ülikooli. Aastal 1977 lõpetas ta magistrikraadiga teoloogias ("Master of Divinity") Waterloo Luterliku Seminari. 27. novembril 1977 ordineeriti ta Toronto Vana-Andrese kirikus õpetajaks. Ordinatsiooni toimetasid Ida-Kanada sinodi eesistuja Otto F. Reble, piiskop Karl Raudsepp, Willowdale'i advent luteri kiriku pastor W. D. Huras, Toronto Vana-Andrese koguduse õpetaja Andres Taul ja kohaliku läti koguduse õpetaja J. Calitis. Kuna ordinatsiooni läbiviijaks oli kanada kirik, oli ordinatsioon ingliskeelne.
Aastal 1979 täiendas ta end Lutheran Church in America misjonikoolitusel koguduste elu ülesehitamise erialal. Aastatel 1984–1990 õppis ta Notre Dame'i Ülikoolis (Indiana, USA) magistrantuuris liturgiat. 1992. aastal lõpetas ta ärijuhtimise osakonna Capilano Kolledži Vancouveris infotehnoloogia haldamise erialal. Ta oli ka mitu aastat kiriku veebilehtede hooldaja.
Teenistuskäik.
Walter Johanson on teeninud mitmes Kanada luterlikus koguduses. 1977–1980 teenis ta Püha Peetruse Luterliku Kiriku õpetajana Milletis ja Ülestõusmise Luterliku Kiriku õpetaja Calmaris (mõlemad Alberta provintsis). 1981–1991 teenis ta õpetajana Faith koguduses Burnabys Briti Columbias. Aastatel 1980–1984 oli ta Ameerika Luterliku Kiriku, Lääne-Kanada Piiskopkonna, Briti Columbia praostkonna abipraost, aastatel 1984–1985 aga praost. Aastatel 1992–2011 oli ta E.E.L.K. Vancouveri Peetri koguduse õpetaja, aastatel 2006–2011 oli ta Kanada praostkonna abipraost. Aastal 2011 võeti ta vastu Rooma Katoliku Kirikusse. Alates 2011 on ta Caritas Eesti ühingu juht.
2007. aasta jõuluõhtu jumalateenistuse raames pakkus Johanson oma kogudusele eesti keele kursust, mida võiks vahendada Skype. Ta korraldas esimese Skype’i kaudu peetava kursuse eesti keelt õpetada soovijatele 2. märtsil 2008. Kursust õpetas semioloog Piret Vaher. Nad tutvustasid keelte õpetamist Skype'i vahendusel Finno-Ugritic Studies Association of Canada (FUSAC) konverentsi osalejatele Vancouveris 8. juunil 2008. Seal osalejad viisid uue idee laiali maailma, ka Austraaliasse.
Isiklikku.
Tema isa Hans Johanson oli Ryersoni Ülikooli haldusjuhtimise professor. Tema ema Vally nee Meschin oli vaba ajakirjanik. Abikaasa Teresa, kellel on magistrikraad muusikas Colorado Ülikoolist, on kiriku organist ja laulukooride juhataja. Neil on kaks lapsendatud poega.
Theodor Heinrich Renatus Hesse

Theodor Heinrich Renatus Hesse (28. märts 1837 Kuressaare – 19. veebruar 1927 Kanigowo) oli Eesti vaimulik.
Õppis aastatel 1857–1862 Tartu Ülikooli usuteaduskonnas. Ordineeriti aastal 1864 õpetajaks.
Oli 1864–1871 Mustjala Anna koguduse õpetaja. 1871–1903 oli Sangaste ja Laatre koguduse õpetaja. Alates 1903 elas Tartus. Alates 1924 elas Ida-Preisimaal Neidenburgi maakonnas Kandienis (praegu Kanigowo Nidzica maakonnas Warmia-Masuuria vojevoodkonnas).
Isiklikku.
Tema isa oli Saaremaa superintendent Conrad Eduard Hesse. Poeg Eduard Alexander Hesse oli luterlik vaimulik Jekaterinoslavis; poeg Albert Freimund Daniel Hesse oli Sangaste ja Laatre koguduse õpetaja ning hiljem pastor Ida-Preisimaal Kandienis (praegu Kanigowo) ja Lötzenis (praegu Giżycko Warmia-Masuuria vojevoodkonnas) ning poeg Carl Immanuel Philipp Hesse, kes mõrvati 18. detsembril 1918 enamlaste poolt, oli Jõhvi Mihkli koguduse õpetaja.
Square

Square (ingliskeelne sõna tähenduses 'ruut') võib tähendada järgmist:
Kunaširi väin

Kunaširi väin ehk Nemuro väin (vene keeles Кунаширский пролив ehk Немуро, jaapani keeles 根室海峡) on Vaikse ookeani väin, mis eraldab Kunaširi saart Hokkaidō saare Shiretoko poolsaarest ning ühendab Izmenõ väina Ohhoota merega.
Väina pikkus on umbes 74 km, laius alates 24 km väina lõunaosas kuni 43 km põhjaosas. Väin on kuni 2500 km sügav. Rannik on järsk ja väheliigestatud. Kummalgi rannikul on kõrgeid vulkaane (Kunaširil 1819 m kõrgune Tjatja ja Hokkaidōl 1545 m kõrgune Shari).
Väin paikneb Venemaa Sahhalini oblasti ja Jaapani akvatooriumis. Väina idakallas kuulub Venemaale ja läänekallas Jaapanile.
Väina põhjapiiriks on umbes Kunaširi põhjaneeme Dokutšajevi neeme ja Hokkaidō kirdeneeme Shiretoko neeme vaheline joon. Väina lõunapiiriks on umbes Kunaširi lõunatipus oleva Golovnino ja Hokkaidōl oleva Shibetsu vaheline joon.
Kunaširi väina idaosas on Aljohhini laht. Väinas on Blizki saar (Kunaširi saare lähedal). 
Rannikul asuvad Rausu ja teised asulad.
Hainani Tiibeti autonoomne ringkond

Hainani Tiibeti autonoomne ringkond on 2. järgu haldusüksus (autonoomne ringkond) Hiinas Qinghai provintsis. Asub Tiibeti Amdo piirkonnas. 
Haldusjaotus.
Ringkond jaguneb viieks maakonnaks:
Rahvastik.
2000. aasta rahvaloenduse andmeil oli Hainani rahvuslik koosseis järgmine:
Nominaatvorm

Nominaatalamliik ehk nominaatvorm on alamliik, mille nimetus ühtib liiginimetusega (st liigiepiteediga). Näiteks "Motacilla alba alba", kus positsioonilt esimene "alba" on liigiepiteet ja teisel positsioonil "alba" on alamliigi näitaja.
Albert Freimund Daniel Hesse

Albert Freimund Daniel Hesse (5. mai 1869 Mustjala – 24. august 1941 Bad Reichenhall) oli Eesti vaimulik.
Ta lõpetas Tartus rahvakooli. Õppis Tartu Ülikooli usuteaduskonnas aastatel 1890–1895. Ordineeriti 3. detsembril 1896 õpetajaks Peterburis.
Ta oli aastatel 1896–1902 pastor saksa asunduses Eigenheimis (Bessaraabia). 1902–1918 oli ta pastor Sangaste ja Laatre koguduses, 1919–1923 Lötzenis Ida-Preisimaal (praegu Giżycko, Warmia-Masuuria vojevoodkonnas) ning 1923–1932 Kandienis (praegu Kanigowo, Warmia-Masuuria vojevoodkonnas). Emerituuris olles elas 1932–1935 Königsbergis ja 1935–1941 Bad Reichenhallis (Baieri liidumaal). Bad Reichenhallis ta ka suri.
Isiklikku.
Tema isa Theodor Heinrich Renatus Hesse oli 1871–1903 Sangaste koguduse õpetaja. Tema vend Carl Immanuel Philipp Hesse oli 1907–1918 Jõhvi koguduse õpetaja, kes mõrvati bolševike poolt; teine vend Eduard Alexander Hesse oli luterlik vaimulik Jekaterinoslavis. Tema vanaisa Conrad Eduard Hesse oli 1834–1880 Kuressaare Laurentiuse koguduse ülemõpetaja.
Kubinka

Kubinka (vene keeles Кубинка) on linn Venemaal Moskva oblastis 63 km Moskvast läänes Setuni jõe ääres.
Elanike arv on 2002. aasta rahvaloenduse andmetel 26 260.
Kubinkal on raudteeühendus Moskvaga.
Kubinkas asus Nõukogude Liidu tankide katsepolügoon, mis rajati 1931. aastal. Tänapäeval asub seal Kubinka tankimuuseum.
Linnas asub ka MAPO lennukite remonditehas nr 121 ja Kubinka lennuväli, mis rajati varsti pärast tankipolügooni.
Ajalugu.
Kubinka küla asutati 15. sajandil ja võib olla nimetatud vürst Ivan Kubenski järgi, kes oli tähtis kohalik maaomanik.
Küla tähtsus kasvas 19. sajandi teisel poolel, kui Moskva-Smolenski raudtee hakkas piirkonda läbima.
Kubinka sai linnaks 2004. aastal.
T-100

T-100, hüüdnimega Sotka, oli kahe torniga rasketanki prototüüp, mis töötati välja Nõukogude Liidus enne Teist maailmasõda. T-100 projektiga konkureerisid tankid SMK ja KV-1. Võrdluskatsetel Kubinka polügoonil ja hiljem lahingkatsetel Talvesõjas osutus parimaks KV-1. T-100 loonud OKMO konstrueerimisbüroo kasutas selle keret liikursuurtüki SU-100Y loomisel, kuid ka see ei läinud tootmisse. 
Eellugu.
Nõukogude Liidu "vabatahtlike" üksuste koosseisus osalesid Hispaania kodusõjas ka T-26 ja BT-5 tüüpi tankid. Selgus, et nende soomus ei ole võimeline vastu seisma uutele 37 mm tankitõrjekahuritele ja isegi tankitõrjepüssid olid võimelised neid hävitama. Probleemseks osutusid ka tankide bensiinimootorid. Bensiin on väga plahvatusohtlik ja tankid kippusid tabamuse korral kergesti süttima. Sama näitasid ka kokkupõrked Jaapaniga Kaug-Idas (Halhõn goli lahing). 
Leiti, et vaja on uutele nõuetele vastavaid tanke. Uute tankide soomus pidi taluma 37 mm kahuri tuld igalt kauguselt ja kaugemalt kui 1000 meetrit olema läbistamatu kuni 76,2 mm mürskudele. Uued tankid pidid olema diiselmootoriga. 
T-35-t asendava uue rasketanki loomise ülesanne anti kahele konkureerivale meeskonnale: üks oli Kirovi tehase meeskond Zožef Kotini juhtimisel, teine tehase nr 185 meeskond OKMO, mõlemad asusid Leningradis. Rasketankile esitati järgmised nõudmised: sellel pidi olema viis torni, soomus pidi taluma 37 mm kahuri tuld igalt kauguselt ja kaugemalt kui 1200 m olema läbistamatu kuni 76,2 mm mürskudele. Insenerid olid viie torni nõudele teravalt vastu ja nõuet vähendati kolmele tornile. Esialgsed kavandid valmisid 1938. aasta mais ja neid esitleti Kaitsenõukogule, kuhu kuulus ka Stalin. T-100 oli OKMO mudel ja sellega konkureeris Kotini meeskonna mudel oli SMK. Kotin kritiseeris kolme torni nõuet ja viitas sellest tulenevatele kaaluprobleemidele. Vaidluse käigus olevat Stalin lõpuks ühelt mudelilt lausa kolmanda torni ära murdnud, öeldes: "Milleks teha tankist komisjonipood?"
Kasutamine.
Esimene T-100-a prototüüp valmis 1939. aasta mais. See oli kahe torniga ja sarnanes nii välimuselt kui ka relvastuselt oluliselt konkureeriva SMK-ga. Septembris saadeti see koos SMK ja KV-1 prototüüpidega Kubinkasse võrdluskatsetele. Kõige paremini esines KV-1. Kõik kolm prototüüpi saadeti 20. Rasketanki Brigaadiga 91. Tankipataljoni koosseisus lahingukatseteks Talvesõtta Soome vastu. Kõige paremaid tulemusi saavutas taas KV-1. SMK sõitis Soome positsioonide vahel miinile ja katsed seda T-100 abil minema vedada ebaõnnestusid. Juba enne lahingkatsete lõppu otsustati, et tootma hakatakse KV-1.
Kuna lahingutes selgus, et olemasolevate rasketankide pearelvad jäävad kindlustuste vastu liiga nõrgaks, siis Nõukogude 7. Armee juhataja Talvesõjas Kirill Meretskov soovis, et konstrueeritaks rasketank, mis suudaks punkreid hävitada. OKMO ehitas oma viimase projektina ümber ühe T-100 valmimata prototüübi ja sellest sai 130 mm merekahuriga liikursuurtükk SU-100Y, mis jäigi prototüübiks. Selle asemel võeti relvastusse Kotini projekteeritud 152 mm haubitsaga tank KV-2.
Abies yuanbaoshanensis

Abies yuanbaoshanensis on igihaljas okaspuu nulu perekonnast.
Kirjeldus.
Puu kasvab kuni 25 m kõrguseks. Tüve läbimõõt on 60–80 cm. Tüve koor on punakaspruun, ebakorrapäraste vagudega. Noored võrsed on kollased või helepruunid, 2–3 aasta pärast muutuvad tumepruuniks. Talvised pungad on pruunikaspunased, koonusekujulised, väga vaigused. Okkad on kinnitunud võrsetele kahes reas, alumised okkad on pikemad kui pealmised, 1–2,7 cm pikkused, tipuosas vaevumärgatava sisselõikega, allküljel kaks heledat õhulõheriba. Käbid on 8–9 cm pikkused ja läbimõõduga 4,5–5 cm, rohelised või kollakasrohelised, valminult helepruunid. Seemned on punakaspruunid, umbes 10 mm pikkuse kestaga ja kestast umbes kaks korda pikema tiivakesega.
Levila ja ökoloogia.
Liigi väga väike levila asub Hiina Guangxi autonoomse piirkonna põhjaosas, Yuanpao mäel, kus ta kasvab segametsade koosseisus, 1700–2050 m kõrgusel üle merepinna. Tolmleb mais, seemned valmivad oktoobris. Kasvuala muldade lähtekivimiks on peamiselt graniit ning selle pH on 4,5–5,0 (happelise reaktsiooniga). Külmakraade talub kuni –18...–23 °C.
Populatsioonis kasvab vaid ligi 700 puud, kellest umbes 420 on täiskasvanud. Kasvuala suurus on ligi 20 hektarit.
Piirkonna kliima on jahe ja sademeterohke. Aasta sademete hulk ulatub kuni 2000 mm. Suved on jahedad ja pilvised, lumerohked talved kestavad 4–5 kuud.
Curt Albert Glück

Curt Albert Glück (15. märts 1911 Tartu – 13. oktoober 1961 Weitmar-Mark) oli Eesti vaimulik.
Ta lõpetas Tartu Saksa klassikalise gümnaasiumi. Õppis aastatel 1929–1934 Tartu Ülikooli usuteaduskonnas. Täiendas end Königsbergi ja Tübingeni ülikoolis. Oli prooviaastal Pärnu Nikolai koguduses. Ordineeriti õpetajaks 27. detsembril 1936.
Oli aastatel 1936–1939 Pärnu Nikolai koguduse õpetaja Waldemar Thomsoni adjunkt.
1939. aastal lahkus umsiedlungi käigus Saksamaale. Oli aastatel 1940–1945 pastor Filehne koguduses (praegu Wieleń Czarnkowsko-Trzcianecki maakonnas Suur-Poola vojevoodkonnas), 1945–1947 Bochum-Wiemelhausenis (Bochumi linnaosa Nordrhein-Westfaleni liidumaal), 1947–1950 Bochum-Weitmaris, 1950–1961 Bochum-Weitmaris. Suri Weitmar-Markis (Bochumi linnaosas).
Luigi Cherubini

Luigi Cherubini (14. september 1760 – 15. märts 1842) oli itaalia helilooja, kes veetis suurema osa oma loomeaastatest Prantsusmaal.
Luigi Cherubinit peetakse klassitsismi ja romantismi ühenduslüliks. Ta alustas muusikuteed Itaalias, kus toodi lavale mitu tema varasemat ooperit. Pariisi asus elama enne Prantsuse revolutsiooni. 
Cherubini lõi oma tähtsamad ooperid Pariisis Napoleoni valitsusaja alguses:
Siis sattus ta Napoleoniga vastuollu ja siirdus 1805. aastal Viini, kus tutvus Haydni ja Beethoveniga. 1816. aastal sai Cherubini Pariisi konservatooriumi professoriks, hiljem direktoriks.
Cherubini õpilaste hulka kuulusid Daniel Auber ja Jacques Halévy (Bizet' õpetaja).
Albu Põhikool

Albu Põhikool oli põhikool Järva maakonnas Järva vallas Albus.
Kool asutati 1921. aastal ja tegutses Albu mõisa peahoones, mis renoveeriti aastatel 1995–2000. Kool suleti 2023. aastal. Järva valla koolivõrgu reorganiseerimise tulemusel muudeti Aravete Keskkool põhikooliks ja sellega liideti Albu Põhikooli kooliosa ja Ambla-Aravete Kooli kooliosa. Reorganiseeritud Aravete Keskkooli nimi on alates 1. septembrist 2023 Põhja-Järva Kool, millel on kolm õppekohta: Aravetel, Amblas ja Albus. Albu Põhikooli lasteaiaosa liideti Ambla-Aravete Kooli lasteaiaosaga. Koolieelse lasteasutuse nimi on alates 1. septembrist 2023 Põhja-Järva Lasteaed, millel on neli õppekohta: Albus, Aravetel, Amblas ja Ahulas.
Ajalugu.
Kool tegutses põhikoolina alates 1989. aastast. 2017. aastal liideti Albu Põhikooliga Albu Laste Mängutuba ja Ahula lasteaed (reorganiseeritud Ahula Lasteaed-Algkool). Ühendasutus oli üks Järva valla seitsmest koolist. 2019/2020. õppeaastal õppis koolis 69 õpilast ja lasteaedades 55 last. Õppetöö toimus kolmes hoones. Põhikool tegutses Albu mõisas, kehaline kasvatus toimus Albu rahvamaja saalis, lasteaia Albu õppekoht asus samas hoones ja lasteaia Ahula õppekoht asus Ahula külas.
Normandia hertsogkond

Normandia hertsogkond oli hertsogkond Prantsusmaa põhjarannikul aastatel 911–1469. Nime sai hertsogkond selle järgi, et viikingeid kutsuti normannideks.
Normandia hertsogkond tekkis, kui Lääne-Frangi kuningas Charles III Lihtsameelne tunnistas 911. aastal Saint Clair-sur-Epte'i rahulepinguga viikingi väepealiku Hrolfi, ladinapärase nimega Rollo õigusi osale Neustria Roueni krahvkonnast. See oli tulevase Normandia hertsogkonna tuumik La Manche'i väina ääres Seine'i suuet ümbritsevad maadel, mida viikingid olid oma rüüsteretkede käigus koloniseerinud 8. sajandist alates. Rollo (Hrolf) tunnistas end kuninga vasalliks, lasi end ristida ning abiellus Charles III tütrega.
Normandia piirnes La Manche'i väina, Bretagne'i hertsogkonna, Mani saare, Orléansi, Île-de-France'i ja Picardiega.
912. aastast oli selle pealinn Rouen.
Põhja-Prantsusmaa Anjou ja Normandia hertsogi dünastiate vahelises võimuvõitluses 11. sajandil saavutas Normandia hertsog võidu Maine'i üle, sellest sai ka tugipunkt Normandia hertsogkonna valitsejale William Vallutajale Inglismaa vallutamisel. 1066. aastal vallutas see Normandia hertsog Inglismaa kuningriigi ning tõusis Inglismaa troonile. Sellest ajast oli Normandia hertsog Inglise kuninga tiitel, kuigi 1204. aastal vallutas Normandia (välja arvatud Kanalisaared) Prantsusmaa kuningas Philippe II. 
1069. aasta linnaelanike ülestõusuga läks võim Maine'i linnas Hugh V-le, kellest sai Maine'i hertsog, ning sama pärilusliini kaudu jäi Maine'i valitsema Anjou dünastia. Anjou dünastiast pärit Geoffroy V abiellus 17. juunil 1128 Le Mansi katedraalis Inglismaa-Mathilde'ga (William Vallutaja lapselapsega), millest sai alguse Inglismaa kuninglik Plantagenet' dünastia. Liidust 1130. aastal sündinud Henry II Plantagenet ristiti Le Mansi katedraalis ning 1154 päris ta ka Inglismaa kuningriigi trooni. 
Normandia hertsogi tiitlit tarvitavad Suurbritannia valitsejad tänapäeval Kanalisaarte (Guernsey, Jersey) valitsejana.
Lesja Ukrajinka

Lesja Ukrajinka (ukraina "Леся Українка"; pärisnimega Larõssa Kossatš-Kvitka, ukraina "Лариса Петрівна Косач-Квітка"; 25. veebruar (vkj 13. veebruar) 1871 Novograd-Volõnskõi – 1. august (vkj 19. juuli) 1913 Surami, Gruusia) oli ukraina luuletaja ja publitsist, üks ukraina tähtsamaid luuletajaid.
Ta oli kirjastaja Olga Dragomanova-Kosatši teine laps. Olga vend ja Lesja onu oli tuntud teadlane Mõhhailo Dragomanov. Kodus räägiti ainult ukraina keelt ja vene keele vältimiseks ei pandud Lesjat kooli vaid palgati koduõpetajad. Ta õppis lugema ka vene, poola, bulgaaria, kreeka, ladina, prantsuse, itaalia, saksa ja inglise keeles.
Lesja Ukrajinka hakkas luuletusi kirjutama 8-aastaselt. Juba 13-aastaselt ilmusid tema esimesed luuletused ajalehes Zorja. Ema soovitusel võttis ta kasutusele pseudonüümi, mille all teda tänini tuntakse. 1879 kolis perekond Lutskisse ja 1880. aastatel Kiievisse. Onu Mõhhailo innustas teda tutvuma ukraina rahvaluule ja muinasjuttudega. 1888 asutas ta koos oma vennaga kirjandusliku ringi, mis tegeles ukraina kirjanduse edendamisega ja väliskirjanduse tõlkimisega ukraina keelde. Muu hulgas tõlkisid nad ukraina keelde Nikolai Gogoli "Õhtud külas Dikanka lähedal". 1893 ilmus Ukrajinka esimene luulekogu "Laulutiivul". Kuna Vene keisririigis oli ukrainakeelse kirjanduse avaldamine keelatud, trükiti raamatud Lääne-Ukrainas Galõtšõnas, mis tollal kuulus Austria-Ungarile. Seejärel smugeldati raamatud Kiievisse. 1899. aastal ilmus luulekogu "Mõtted ja unistused" ning 1902 "Vastukajad".
Ukrajinka kirjutas ka eepilist luulet, näidendeid, proosat ja kirjanduskriitikat. Tema tuntumad näidendid on "Sügismuinasjutt", "Katakombides", "Metsalaul" ja "Kivist peremees".
1881 haigestus ta tuberkuloosi ning pidi seetõttu viibima palju kuiva kliimaga piirkondades. Ta viibis lühemat või pikemat aega Saksamaal, Austrias, Itaalias, Bulgaarias, Krimmis, Kaukaasias ja Egiptuses.
Lesja Ukraina tegutses aktiivselt tsaarivõimu vastu. Ta kuulus mitmesse marksistlikkusse rühmitusse ja tõlkis 1902. aastal Kommunistliku partei manifesti ukraina keelde.
1907. aastal abiellus ta jurist Klõment Kvitkaga.
1900. aastal külastas ta Tartu Ülikoolis õppivat vanemat venda Mõhhailo Kossatšit (1868–1903), peatudes 20. veebruarist 1. märtsini venna juures Tartus aadressil Kastani 65. M. Kossatš elas Tartus kümme aastat (1891–1901). Ta lõpetas Tartu ülikooli 1894. a. kevadel matemaatika alal ja kohe seejärel asus füüsikat õppima. Pärast seda jäi M. Kossatš ülikooli juurde assistendiks ja töötas hiljem füüsikakateedri eradotsendina. 1901. aastal siirdus ta Harkovi ülikooli. 2001. aastal paigaldas Ukraina riik hoonele graniidist mälestustahvli poetessi portreega (tahvli autor Kiievi kunstnik Vitali Kademski) ning tekstiga eesti ja ukraina keeles.
Lesja Ukrajinka suri aastal 1913 Suramis Šida Kharthli piirkonnas Gruusias; ta on maetud Baikove kalmistule Kiievis.
Lesja Ukrajinkat on kujutatud Ukraina 200-grivnasel rahatähel.
Püramiid-akakapsas

Püramiid-akakapsas ("Ajuga pyramidalis") on huulõieliste sugukonda kuuluv taimeliik.
Ta on Eestis arvatud II kaitsekategooriasse (seisuga 2012).
Väike konnarohi

Väike konnarohi ("Alisma gramineum") on konnarohuliste sugukonda kuuluv taimeliik.
Ta on Eestis arvatud II kaitsekategooriasse (seisuga 2012).
Nurmlauk

Nurmlauk ("Allium vineale") on amarülliliste sugukonda kuuluv taimeliik.
Ta on Eestis arvatud II kaitsekategooriasse (seisuga 2012).
Gmelini kilbirohi

Gmelini kilbirohi ("Alyssum montanum subsp. gmelinii") on ristõieliste sugukonda kuuluv taimeliik.
Ta on Eestis arvatud II kaitsekategooriasse (seisuga 2012).
Meripuju

Meripuju ("Artemisia maritima") on korvõieliste sugukonda kuuluv taimeliik.
Ta on Eestis arvatud II kaitsekategooriasse (seisuga 2012).
Oja-haneputk

Oja-haneputk ("Berula erecta") on sarikaliste sugukonda kuuluv taimeliik.
Ta on Eestis arvatud II kaitsekategooriasse (seisuga 2012).
Kiirjas ruse

Kiirjas ruse ("Bidens radiata") on korvõieliste sugukonda kuuluv taimeliik.
Ta on Eestis arvatud II kaitsekategooriasse (seisuga 2012).
Varju-püsikluste

Varju-püsikluste ehk varjuluste ("Bromus benekenii") on kõrreliste sugukonda luste perekonda kuuluv taimeliik.
Taim kasvab varjukates leht- ja segametsades. Taim on Eestis haruldane.
Ta on Eestis arvatud II kaitsekategooriasse (seisuga 2012).
Peen jänesekõrv

Peen jänesekõrv ("Bupleurum tenuissimum") on sarikaliste sugukonda kuuluv taimeliik.
Ta on Eestis arvatud II kaitsekategooriasse (seisuga 2012).
Sile kardhein

Sile kardhein ("Ceratophyllum submersum") on kardheinaliste sugukonda kardheina perekonda kuuluv mitmeaastane mage- ja riimveetaim.
Taime pikkus 30–100 cm. Lehed männases, rohelised, pehmed, niitjad, 3–4 korda harunenud, väikeste jäikade hambakestega. Õied lihtsa õiekattega, ühesugulised, kattelehti 9–12. 
Liik on Eestis arvatud III kaitsekategooriasse (seisuga 2020).
Uimastav varesputk

Uimastav varesputk ("Chaerophyllum temulum") on sarikaliste sugukonda varesputke perekonda kuuluv ühe- või kaheaastane rohttaim.
Kirjeldus.
Taim on 35–90 cm kõrge. Lehtede sulgjalt paiknevad lehekesed on kuni 0,5 cm laiad, terava tipuga, hõredate pikkade karvadega. Õied valged. Liitsarikas 15–20 sileda kiirega. Osakatis 5–6 enam-vähem paljast lehekesest. 
Ta on Eestis arvatud II kaitsekategooriasse (seisuga 2012).
Nikolai Anderson

Nikolai Karl Adolf Anderson (24. september 1845 Kulina – 9. märts 1905 Narva) oli baltisaksa filoloog.
Ta oli Kaasani ülikooli soome-ugri keelte professor, töötades sellel ametikohal aastatel 1894–1905.
Isiklikku.
Tema pojad olid Wilhelm, Walter ja Oskar Anderson.
Laialehine nestik

Laialehine nestik ("Cinna latifolia") on kõrreliste sugukonda kuuluv taimeliik.
Suurekasvuline (50–140 cm kõrge), longus õisikuga.
Kasvab peamiselt Pärnumaal ja Alutagusel, haruldane. Vanade märgade metsade liik. 
Ta on Eestis arvatud II kaitsekategooriasse (seisuga 2012).
Pori-nõiakold

Pori-nõiakold ("Circaea lutetiana") on pajulilleliste sugukonda kuuluv taimeliik.
Ta on Eestis arvatud II kaitsekategooriasse (seisuga 2012).
Taani merisalat

Taani merisalat ("Cochlearia danica") on ristõieliste sugukonda merisalati perekonda kuuluv kaheaastane soolalembene rohttaim.
Kirjeldus.
Taime kõrgus 6–25 cm. Juurmised lehed pika rootsu ja kolmnurkselt südaja lehelabaga. Varrelehed lühikese rootsu ja kolmnurkselt munaja labaga, lehealus sageli odajas. Õied väikesed, valged. Vili ümarmunajas kõdrake. 
Ta on Eestis arvatud II kaitsekategooriasse (seisuga 2012).
Vahelmine lõokannus

Vahelmine lõokannus ("Corydalis intermedia") on magunaliste sugukonda lõokannuse perekonda kuuluv taimeliik.
Ta on Eestis arvatud II kaitsekategooriasse (seisuga 2012).
Kevad-ristmadar

Kevad-ristmadar ("Cruciata glabra") on madaraliste sugukonda kuuluv taimeliik.
Ta on Eestis arvatud II kaitsekategooriasse (seisuga 2012).
Pruun lõikhein

Pruun lõikhein ("Cyperus fuscus") on lõikheinaliste sugukonda kuuluv taimeliik.
Ta on Eestis arvatud II kaitsekategooriasse (seisuga 2012).
AXR

AXR (ingliskeelne lühend sõnadest "Arbitrary XML Rendering") on projekt, mille eesmärk on luua parem standard veebilehtede ja -rakenduste loomiseks.
Mõru vesipipar

Mõru vesipipar ("Elatine hydropiper") on vesipipraliste sugukonda kuuluv taimeliik.
Ta on Eestis arvatud II kaitsekategooriasse (seisuga 2012).
Sale villpea

Sale villpea ("Eriophorum gracile") on lõikheinaliste sugukonda villpea perekonda kuuluv mitmeaastane rohttaim.
Ta on Eestis arvatud II kaitsekategooriasse (seisuga 2012).
Rand-ogaputk

Rand-ogaputk ("Eryngium maritimum") on sarikaliste sugukonda kuuluv taimeliik.
Ta on Eestis arvatud II kaitsekategooriasse (seisuga 2012).
Oroszlány

Oroszlány (saksa keeles "Ohreslahn") on linn Ungaris Komárom-Esztergomi komitaadis, Oroszlányi kreisi halduskeskus.
Mets-aruhein

Mets-aruhein ("Festuca altissima") on kõrreliste sugukonda kuuluv taimeliik.
Ta on Eestis arvatud II kaitsekategooriasse (seisuga 2012).
Sinine emajuur

Sinine emajuur ("Gentiana pneumonanthe") on emajuureliste sugukonda emajuure perekonda kuuluv mitmeaastane rohttaim.
Levila.
Sinine emajuur on levinud parasvöötmes nii Aasias, Põhja-Euroopas kui ka Põhja-Ameerikas. Mõned liigid on levinud ka Austraaliasse ning Loode-Aafrikasse. Eestis on sinist emajuurt leitud peamiselt mandri idaosades.
Kirjeldus.
Sinine emajuur on karvadeta. Risoom on lühike, jäme ning narmasjuurtega. Varsi on tal enamasti üks, harva mitu. Varred on alusel munajate soomustega, osaliselt puitunud, tavaliselt harunemata ja püstised . Varte kõrgus ulatub 15–45 (60) sentimeetrini . Taimel juurmine lehekodarik puudub, alumised lehed on soomusjad ning väiksemad kui varrelehed . Varrelehed on 3–7 sentimeetrit pikad ja 3–6 millimeetrit laiad. Nad on lineaalsed või lineaalsüstjad, ühe rooga ning enamasti tömbi tipuga (vahel ka teritunud tipuga). Alusel on nad ahenenud ja lühikesteks tuppedeks kokku kasvanud ning on rohkem või vähem tagasikäändunud servaga .
Õied paiknevad sinisel emajuurel üksikult ülemiste lehtede kaenlas või ühe- või kahekaupa varre tipul. Õiekroon on viietipmeline, tumesinine, alusel valkjas, lehterjas-kellukjas. Kroon on 30–45 millimeetrit pikk, seespool viie rohelise joonega. Hõlmad on munajad, kolmnurkja teritunud tipuga ning krooniputkest palju lühemad. Seemned on käävjad, pisut tiivulised, võrkja pinnaga ning ligikaudu 1,5 millimeetrit pikad. Ühes kupras võib seemneid olla 300 kuni 700. Õitseb juulist septembrini, vahel oktoobrini .
Ta on Eestis arvatud II kaitsekategooriasse (seisuga 2012).
Kivi-kurereha

Kivi-kurereha ("Geranium columbinum") on kurerehaliste sugukonda kurereha perekonda kuuluv taimeliik.
Kirjeldus.
Kivi-kurereha meenutab kõige rohkem vereva kurereha kiduraid taimi, ent on temast erinevalt ühe- või kaheaastane, väiksemate õitega (1,2 cm läbimõõdus, vereval kurerehal enamasti paar sentimeetrit läbimõõdus) rohttaim. 
Kasvukohad ja levik.
Kasvab klibustel ja kivistel niitudel (loopealsed, karbonaatsed kuivad niidud), teeservadel, prahipaikadel. 
Looduslikult levinud eelkõige Lõuna-Euroopas ja Väike-Aasias, Ameerikas tulnukana. 
Eestist 1902 leitud Põhja-Saaremaalt Võhma ja Panga külast. Uuesti leidis kivi-kurereha Lääne-Saaremaalt Kipi küla ümbrusest 2000. aastal Mari Reitalu. Harulduse tõttu on ta arvatud II kaitsekategooriasse (seisuga 2012), kuid liikide ohustatuse hindamisel on talle omistatud koguni väljasuremisohus liigi staatus. Taimede uue levikuatlase andmetel jäävad kõik leiukohad ühtle atlase ruutu Lääne-Saaremaal.
Läikiv kurereha

Läikiv kurereha ("Geranium lucidum") on kurerehaliste sugukonda kuuluv taimeliik.
Läikiv kurereha on ühe- või kaheaastane nõrkade juurte ja vartega, peaaegu paljas taim. Lehed on viieti kuni seitsmeti sõrmlõhised, täkilise servaga, paljad, sügiseti tavaliselt punased. Õied paiknevad 1–1,5 cm pikkustel raagudel, kroonlehed 8–10 mm pikad ja kuni 3,5 mm laiad, roosad, äraspidimunajad, tömbi tipuga. Õitseb maist või juunist augustini.
Maailmas levinud Euroopas ja Väike-Aasias. Eestis oma areaali kirdepiiril. Eestis levinud läänesaarte lääneosas. Kasvab kiviaedadel ja -hunnikutel, loopealsetel, kuivadel niitudel ja teeservadel. Mandri leiud pole kontrollitud ega tõendatud. 
Ta on Eestis arvatud II kaitsekategooriasse (seisuga 2012). Liikide ohustatuse hindamisel on teda peetud väljasuremisohus olevaks (2018). Üheaastasele taimele omaselt kõigub arvukus leiukohtades aastati tugevasti (ühel aastal näiteks 300 isendit, järgmisel 30 isendit jne).
Kahar parthein

Kahar parthein ("Glyceria lithuanica") on kõrreliste sugukonda kuuluv taimeliik.
Ta on Eestis arvatud II kaitsekategooriasse (seisuga 2012).
Cucuteni-Tripilja kultuur

Cucuteni-Tripilja kultuur (ka Cucuteni kultuur, Tripilja kultuur või Tripolje kultuur) on neoliitikumi ja halkoliitikumi arheoloogiline kultuur, mis asus 4800–3000 eKr aladel Karpaatidest Dnestri ja Dneprini tänapäeva Rumeenia, Moldova ja Ukraina aladel, kokku enam kui 35 000 ruutkilomeetril. Kultuur on saanud nime kahe asula järgi: Cucuteni Rumeenias ja Tripilja Ukrainas.
Tripilja faasides BII, CI ja CI-II rajasid Cucuteni-Tripilja kultuuri inimesed kiviaegse Euroopa suurimaid asulaid, millest mõnes oli ligi 1600 ehitist. Enamik Cucuteni-Tripilja asustusest koosnes siiski väikestest tihedatest asulatest, mis asusid üksteisest 3-4 kilomeetri kaugusel ning paiknesid peamiselt Sireti, Pruti ja Dnestri jõeorgudes.
Üks Cucuteni-Tripilja kultuuri silmapaistvaid jooni oli asulate regulaarne hävitamine, iga üksiku ehitise eluiga oli ligikaudu 60–80 aastat. Asulate mahapõletamise eesmärgi kohta on mitmesuguseid teooriaid. Mõned asulad taastati korduvalt varasemates paikades, säilitades vanemate hoonete kuju ja orientatsiooni. Poduri asulas Rumeenias on leitud 13 asustuskihti, mis rajati paljude aastate vältel üksteise peale.
Hall soolmalts

Hall soolmalts ("Halimione pedunculata") on maltsaliste sugukonda soolmaltsa perekonda kuuluv taimeliik, keda on tihti loetud ka maltsa perekonda kuuluvaks ("Atriplex pedunculata").
Kirjeldus.
Üheaastane hõbedane rohttaim, kes on tavaliselt 2–25 cm kõrgune. Hõbedase värvuse annavad väikesed kõõma meenutavad karvakesed. See aitab valguse peegeldamise kaudu vähendada gaasivahetusega kaasnevat veekadu, mis on vajalik sooldunud kasvukohtadel (rannaniitudel) kasvavale taimele. Iseloomulikud on väikesi sirgeid pasunakesi meenutavad viljad. 
Kasvukohad.
Hall soolmalts kasvab rannakarjamaadel ja soolakutel. Talle on vajalikud rohukamarasse kariloomade tallatud rajad, augud ja muud kamardumata kohad, kus üheaastase taimena saab seemnetest kergesti kasvama hakata. Tema tavalised kaaslased on soodahein ja soolarohi. 
Levik.
Üldlevilalt Euraasia liik, kahe suurema osaareaaliga Põhja-Euroopas ja kontinentaalses Euraasias. Eestile lähimad leiukohad on Ojamaal ja Ölandil. Eestis jäänud haruldaseks, olles levinud nüüdisajal peamiselt Väinamere rannikul ja saartel, täpsemalt Hiiumaal, Kassaris ja Muhus. Ta on Eestis arvatud II kaitsekategooriasse (seisuga 2012).