tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Katvari mõis

Katvari mõis (saksa keeles "Kadfer", läti keeles "Katvaru muiža") oli rüütlimõis (fideikomiss) Liivimaal Volmari kreisis Umurga kihelkonnas. Tänapäeval jääb mõisakompleks Limbaži piirkonda ja Katvari valda Katvari ning Līcīši külade maadele.
Ajalugu.
Esimene teadaolev omanik oli XIV sajandil Jacob Live. Riia peapiiskop (1348–1369) Fromhold von Vyshusen andis selle aastal 1357 Johann Aderkasi valdusse. Aastal 1630 müüs Karsten Aderkasi lesk osa mõisa maadest Johann Dobberwitzile. Mõisa põhiosa päris Karsteni tütar, kes abiellus Ernst von Mengdeniga. Aastal 1738 vahetas Carl Gustav von Mengden Katvari, Roperbeķi ja Kalnamuiža mõisa Boyedega Meeri mõisa vastu. Aastal 1750 vahetas vabahärra Johann Christoph von Campenhausen (1716−1782) selle Liepa mõisa vastu. Aastaks 1775 omandas ta piirkonnas suured maavaldused, mille pärija oli tema kasupoeg Friedrich Reinhhold von Berg (1736−1809).
Aastal 1759 ostis vabahärra von Campenhausen Lemsalu mõisalt tüki maad ("Ahlenhof"), mis liideti Katvari mõisaga. Aastal 1806 pantis Friedrich Reinhold Katvari ja Muižkalnsi mõisa 62 000 rubla eest 10 aastaks Christian Bernhard von Zimmermannile (1771−1841). Aastal 1834 müüs tema poeg selle koos Šķirstiņi ja Suceni mõisaga 92 500 rubla eest polkovnik Traugott Carl von Sommerile (1800−1865). Pärast viimase surma pärandus mõis tema lesele Mary-Ann von Sommerile (sündinud Balfour) (1815−1895) ja lastele. Pärandijagamislepinguga omandas 1867. aastal selle poeg Michael Carl Johann Gottlieb von Sommer (1836−1906), kes moodustas mõisast 1868. aastal fideikomissi. Viimane omanik oli aastatel 1906−1920 Erich Carl Alphons Hermann Michael von Sommer (1879−1945).
Mõisaansambel.
Tumepunastest tellistest tumepruuni katusega häärber valmis XVIII sajandil. Häärberi kamin ja kolme toa laed on muinsusmälestistena riikliku kaitse all.
Mõisakompleksist on säilinud mitmed looduskaitsealused põlispuud. Kaitse all on Katvari mõisa tamm ümbermõõduga 4,2 meetrit ja Katvari pärnad: esimese ümbermõõt 4,14, kõrgus 31 meetrit, teise ümbermõõt 4,13 ja kõrgus 28 meetrit, kolmanda ümbermõõt 4,02, kõrgus aga 26,8 meetrit. Mõisasüdamest lähtuvatele alleedele jäävad tammed ümbermõõduga 4,39 ja 4,42 meetrit, Akmentiņi tamm ümbermõõduga 4,17 meetrit ning 34 meetri kõrgune Katvari lehis.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 6 ja 3/8 adramaad, sellele allus koos Muižkalnsi mõisaga 243 mees- ja 269 naishinge. Aastal 1641 oli mõisate suurus 9 ja 1/2 adramaad. Aastal 1688 oli mõisate suurus 8 ja 1/2 adramaad, aastal 1734 oli adramaid 3 ja 5/8, aastal 1757 aga 10 ja 5/8. Aastal 1823 oli mõisate suurus üksteist adramaad. Aastal 1832 oli mõisatel adramaid 11, aastal 1881 aga 5 ja 41/80, lisaks 13 ja 66/80 adramaad mõisatele kuuluvate talude valduses.
Karjamõisad.
Mõisale kuulus 1816. aastal kaks karjamõisa: "Johannisfeld" ja "Neuhof".
Tiegaži mõis

Tiegaži mõis (saksa keeles "Tegasch", läti keeles "Tiegažu muiža") oli rüütlimõis Liivimaal Volmari kreisis Umurga kihelkonnas. Tänapäeval jääb mõisakompleks Limbaži piirkonda ja Katvari valda Tiegaži küla maadele.
Mitmed Tiegaži mõisa allee pärnad ja Tiegaži mõisa allee saar on looduskaitse all.
Ajalugu.
Mõisa maad kuulusid aastal 1520 Gerdt Lindele. Toona pantis too maad 1700 marga eest oma kasupojale Jacob Krüdenerile, ent aastal 1528 läksid need Riia peapiiskoppide valdusse. Mõis moodustati nendele maadele aastal 1643, mil Rootsi kuninganna Kristiina andis selle sekretär Paul Helmesele. Teine osa mõisast kuulus varem Katvari mõisale, ent aastal 1671 müüs Dietrich Aderkas selle 600 marga eest Leonhard Blodowile. Selle Irbeni nime kandva valduse omandas hiljem Jacob Jonston, kes müüs selle aastal 1649 Paul Helmesele. Seesama Dietrich Aderkas müüs ka teise maatüki 1000 marga eest Johann Brinckenile, mis hakkas kandma nime Brinckenland. Edasi sai selle omanikuks Daniel von Essenile, kes selle siis 1634. aastal 3600 marga eest Jacob Jonstonile müüs, nii et ka see maa rändas hiljem Paul Helmese valdusse. Aastal 1651 sai Helmes uue nime Helmersen. Edasi läks mõis abielu teel Sasside valdusse. Aastal 1807 ostis Tiegaži 33 000 taalri eest Theodor Heinrich von Schröder, aga 1809. aastal 43 000 taalri eest dr. Böhme. See pani mõisa panti ja aastal 1827 omandas mõisa Robert von Holst.
Aastal 1838 pärisid mõisa Roberti lesk ja tütar. Aastal 1858 ostis Friedrich von Palmstrauch mõisa neilt 55 000 rubla eest ära. Aastal 1873 ostis parun Campenhausen 105 600 rubla eest ära. Hiljem vahetas mõis mitmel korral oktsionil omanikke.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal neli adramaad, sellele allus 123 mees- ja 145 naishinge. 1688 oli Tiegaži (koos Irbeni ja Brinckenlandiga) suurus 6 ja 1/2 adramaad, aastal 1734 oli adramaid 2 ja 1/3, aastal 1757 aga 4 ja 1/4. Aastal 1823 oli mõisa suurus 5 ja 1/24 adramaad. Aastal 1832 oli mõisadel adramaid 5 ja 1/24, aastal 1881 aga 4 ja 51/80, lisaks 5 ja 6/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.
Karjamõisad.
Mõisale kuulus aastal 1816 üks karjamõis: "Brinkenhof".
Umurga mõis

Umurga mõis (saksa keeles "Ubbenorm", läti keeles "Umurgas muiža") oli riigimõis Liivimaal Volmari kreisis Umurga kihelkonnas. Mõisakompleks jääb tänapäeval Limbaži piirkonda ja Umurga valda Umurga külla.
Ajalugu.
1630 annetas Rootsi kuningas Gustav II Adolf Vainiži, Aluliina ja Kulna lossiläänid oma feldmarssalile Gustav Hornile. Vainiži lääni kuulusid "Wainseli, Sarumi, Ubbenormi, Rorveni ja Signitzi" vakused. Mõisate reduktsiooni ajal sai sellest riigimõis.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal koos Sārumi mõisaga 13 ja 3/4 adramaad, neile allus 305 mees- ja 313 naishinge. Aastal 1641 oli Umurga, Vainiži ja Sārumi mõisa suurus 26 adramaad. Aastal 1688 oli mõisate suurus 22 adramaad, aastal 1734 oli adramaid 9 ja 7/8. Aastal 1757 oli Umurga ja Sārumi mõisa suurus 13 ja 3/4 adramaad. Aastal 1832 oli mõisatel adramaid 11 ja 3/20, aastal 1881 aga 8 ja 3/80 adramaad mõisatele kuuluvate talude valduses.
Karjamõisad.
Mõisale kuulus 1816. aastal kaks karjamõisa: "Althof" ja "Neuhof".
Vainiži mõis

Vainiži mõis (saksa keeles "Wainsel", läti keeles "Vainižu muiža") oli riigimõis Liivimaal Volmari kreisis Umurga kihelkonnas. Tänapäeval jääb mõisakompleks Limbaži piirkonda ja Umurga valda Vainiži küla maadele.
Ajalugu.
Mõis rajati juba XIV sajandil. Kuni XVI sajandini oli see Riia peapiiskoppide lauamõis. Mõisakompleks kujunes Vainiži piiskopilinnusest poole kilomeetri kaugusele.
1630. aastal andis Rootsi kuningas Gustav II Adolf Vainiži, aga samuti Aluliina ja Kulna lossiläänid oma feldmarssalile Gustav Hornile. Vainiži lääni kuulusid "Wainseli, Sarumi, Ubbenormi, Rorveni ja Signitzi" vakused. Mõisate reduktsiooni ajal sai sellest riigimõis. XIX sajandi alguses olid mõisa rentnikeks Brümmerid.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 10 ja 1/2 adramaad, sellele allus 329 mees- ja 411 naishinge. 1641. aastal oli Vainiži, Umurga ja Sārumi mõisa suurus 26 adramaad. 1688. aastal oli mõisate suurus 22 adramaad, 1734. aastal oli adramaid 9 ja 7/8. 1757. aastal oli Vainiži mõisa suurus 10 ja 1/2 adramaad. 1832. aastal oli mõisal adramaid 12 ja 1/20, 1881. aastal aga 11 ja 20/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.
Ārciemsi mõis

Ārciemsi mõis (saksa keeles "Erküll", läti keeles "Ārciema muiža") oli rüütlimõis (fideikomiss) Liivimaal Volmari kreisis Umurga kihelkonnas. Tänapäeval jääb mõisakompleks Limbaži piirkonda ja Pāle valda Ārciemsi küla maadele.
Ajalugu.
Aastal 1400 ostsid mõisa Aderkased. Aastal 1506 andis Michael Hildebrand, kes oli mõisa omandanud Dirik Aderkaselt, Ārciemsi Michael Nötkenile, samas kui Uexküllid olid selle ostnud Jasper Nötkenilt. Uexküllid asusid ka mõisa, kuid olid selle sunnitud hiljem Michaelile loovutama. Michale pantis kaks küla, mis läksid hiljem Lemsalu mõisa valdusse. Aastal 1537 päris mõisa tema poeg Johann, ent hiljem läks see tütrele, kes abiellus Tiesenhausenite suguvõssa. Aastal 1670 ostis mõisa Carl Friedrich von Mengden. Kuigi mõis panditi aastal 1713 Oettingenidele, jäi Ārciems siiski Mengdenite valdusse aastani 1831, mil selle ostis Georg Bernhard Mellin.
Kuni kahekümnenda sajandi alguseni asus mõisa juures Umurga kihelkonna Ārciemsi kirik.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 9 ja 5/8 adramaad, sellele allus 262 mees- ja 249 naishinge. Aastal 1641 oli mõisa suurus seitse adramaad. 1688 oli mõisa suurus kaheksa adramaad, aastal 1734 oli adramaid 3 ja 7/8, aastal 1757 aga 9 ja 5/8. Aastal 1823 oli mõisa suurus 8 ja 16/25 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 8 ja 1/3, aastal 1881 aga 6 ja 22/80, lisaks 10 ja 18/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.
Karjamõisad.
Mõisale kuulus aastal 1816 kaks karjamõisat: "Johannenhof" ja "Gustavsberg".
Pociemsi mõis

Pociemsi mõis (saksa keeles "Posendorf", varem "Hof zu Pahl", läti keeles "Pociema muiža") oli rüütlimõis Liivimaal Volmari kreisis Umurga kihelkonnas. Tänapäeval jääb mõisakompleks Limbaži piirkonda ja Katvari valda Pociemsi küla maadele.
Mõisa peahoone ees asus varem kaks lõvikuju, mis olid Vērmane aeda rajatud lõvikujude koopiad.
Ajalugu.
Esimene teadaolev omanik oli Bertram Tiesenhausen, kes pantis selle 1466. aastal 2000 Riia marga eest Otto von Dalenile. Otto surma järel läks mõis Riia peapiiskoppide valdusse. Hiljem oli see Werner Adeleffi omandis. 1524. aastal päris mõisa Johann Tiesenhausen.
1570. aastal ostis Theodor Aderkas 2500 Riia marga eest Johann Brickenilt Pociemsi mõisa. Paar aastat hiljem kuulus mõis juba Patkulitele. 1681. aastal omandas mõisa lühikeseks ajaks Carl Johann Ritter, ent 1683. aastal tagastati mõis mõisate reduktsiooni käigus Patkulitele. Heinrich Patkul müüs mõisa Krüdeneridele, seejärel panditi see Mengdenitele. Gustav von Mengden müüs mõisa 1759. aastal parun Campenhausenile, kes omandas 1775. aastaks piirkonnas suured maavaldused, mille pärijaks oli tema kasupoeg Friedrich Reinhold von Berg.
1816. aastal ostis Pociemsi mõisa 46 000 rubla eest eelmise omaniku poeg Balthasar Dietrich von Berg. Tolle tütrepojad Lilienfeldid müüsid mõisa 1857. aastal vabahärra Georg Gottlieb Ernst von Wolffile (1823−1896). 1897−1920 oli mõisa viimaseks omanikuks vabahärra Basil Gustav Otto Gottlieb von Wolff (1862−1939).
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 6 ja 1/8 adramaad, sellele allus 234 mees- ja 258 naishinge. 1641. aastal oli mõisa suurus 2 ja 1/2 adramaad. 1688. aastal oli mõisa suurus 5 ja 1/2 adramaad, 1734. aastal oli adramaid 2 ja 1/8, 1757. aastal aga 7 ja 7/8. Aastal 1823 oli mõisa suurus üksteist adramaad. 1832. aastal oli mõisal adramaid 11, 1881. aastal aga 5 ja 12/80, lisaks 12 ja 29/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.
Karjamõisad.
Mõisale kuulus 1816. aastal kolm karjamõisa: "Katharinenhof", "Dreimann" ja "Alenhof".
Sārumi mõis

Sārumi mõis (saksa keeles "Sarum", läti keeles "Sāruma muiža") oli riigimõis, Umurga kõrvalmõis Liivimaal Volmari kreisis Umurga kihelkonnas. Mõisakompleks jääb tänapäevase haldusjaotuse järgi Limbaži piirkonda ja Umurga valda Kaijciemsi külla.
Ajalugu.
1630. aastal annetas Rootsi kuningas Gustav II Adolf Vainiži ning Aluliina ja Kulna lossiläänid oma feldmarssalile Gustav Hornile. Vainiži lääni kuulusid "Wainseli, Sarumi, Ubbenormi, Rorveni ja Signitzi" vakused. Mõisate reduktsiooni ajal sai sellest riigimõis.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal koos Umurga mõisaga 13 ja 3/4 adramaad, neile allus 305 mees- ja 313 naishinge. Aastal 1641 oli Umurga, Vainiži ja Sārumi mõisa suurus 26 adramaad. 1688. aastal oli mõisate suurus 22 adramaad, 1734. aastal oli adramaid 9 ja 7/8. Aastal 1757 oli Umurga ja Sārumi mõisa suurus 13 ja 3/4 adramaad. Aastal 1832 oli mõisatel adramaid 11 ja 3/20, aastal 1881 aga 8 ja 3/80 adramaad mõisatele kuuluvate talude valduses.
Karjamõisad.
Mõisale kuulus 1816. aastal üks karjamõis: "Mellesars".
Roperbeķi mõis

Roperbeķi mõis (saksa keeles "Roperbeck", varem "Salsenhof", läti keeles "Roperbeķu muiža") oli rüütlimõis Liivimaal Volmari kreisis Umurga kihelkonnas. Mõisakompleks jääb tänapäeval Limbaži piirkonda ja Umurga valla Roperbeķi küla maadele.
Mõisa häärberisse rajati XIX sajandi lõpuaastatel vallakool. Roperbeķi mõisa tamm ümbermõõduga 5 meetrit on looduskaitse all.
Ajalugu.
1469. aastal müüs Friedrich Krüdener 4500 marga eest George Uexküllilt Johann Salseni rajatud Salsenhofi nime kandva mõisa George Uexküllile. 1480. aastal ostis Johann Uexküll Tillemann von Herzenradelt Kalnamuiža mõisa. 1496. aastal jagasid Johanni pojad omandatud valdused kaheks, Kalnamuiža ja Roperbeķi mõisaks. Herzeradede valdusse jäi veel üks tükk Umurga mõisast piiratud maad, mille päris 1509. aastal Nicolaus Uexküll. 1589. aastal päris mõisa George Mengden. End ise pärijaks pidanud Heinrich Uexküll vaidlustas selle, kuid nõustus 1619. aastal 3000 kuldna eest Mengdeneid mõisa õigusjärgseteks omanikeks pidama. 1738. aastal vahetas Carl Gustav von Mengden Katvari, Roperbeķi ja Kalnamuiža mõisa Boyedega Meeri mõisa vastu. 1750. aastal vahetas vabahärra von Campenhausen selle kompleksi Liepa mõisa vastu. 1775. aastaks omandas piirkonnas suured maavaldused, mille pärijaks oli tema kasupoeg Friedrich Reinhhold von Berg. Too müüs mõisa 1779. aastal 21 000 taalri eest George Ludwig von Vegesackile, kes selle omakorda 1803. aastal 25 000 taalri eest Adam Heinrich von Belowile müüs.
1834. aastal ostis mõisa 25 000 rubla eest Nicolai von Hartmann. See pani mõisa 1852. aastal 37 000 rubla eest panti, ostis selle siis taas vabaks ja müüs 1857. aastal 60 000 rubla eest maakohtunik Balthasar von Bergile. See müüs mõisa 1860. aastal 100 000 rubla eest Theodor von Czarnockile. Too sattus 1864. aastaks rahalistesse raskustesse ja müüs mõisa 75 000 rubla eest paruness Pahlenile, kes siis mõisa 90 000 rubla eest selle rentnikule Georg Jannaule pantis. See loovutas oma lepingu Woldemar Kiparskyle, kellelt paruness siis mõisa pandilepingu lõppemisel välja ostis ja pärast talle 45 000 rubla eest tagasi müüs. 
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 6 ja 3/4 adramaad, sellele allus 102 mees- ja 153 naishinge. 1641. aastal oli Roperbeķi ja Kalnamuiža mõisa suurus 2 ja 1/2 adramaad. 1688. aastal oli mõisate suurus 3 ja 1/2 adramaad, 1734. aastal oli adramaid 1 ja 1/4, 1757. aastal aga 6 ja 3/4. Aastal 1823 oli mõisate suurus 4 ja 1/3 adramaad. 1832. aastal oli mõisatel adramaid 4 ja 1/5, 1881. aastal 3 ja 11/80, lisaks 5 ja 14/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.
Karjamõisad.
Mõisale kuulus 1816. aastal üks karjamõis: "Maikendorf".
Umurga kirikumõis

Umurga kirikumõis (saksa keeles "Ubbenorm Pastorat", läti keeles "Umurgas mācītājmuiža") oli kirikumõis Liivimaal Volmari kreisis Umurga kihelkonnas. Mõisakompleks jääb tänapäeval Limbaži piirkonda ja Umurga valda Umurga küla maadele.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 1 ja 1/4 adramaad, sellele allus 52 mees- ja 53 naishinge. Aastal 1688 oli kirikumõisa suurus üks adramaa. 1734. aastal oli adramaid 1 ja 1/4, 1757. aastal aga 1 ja 1/4. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 1 ja 17/20, aastal 1881 aga 1 ja 3/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.
Prõpjati lõbustuspark

Prõpjati lõbustuspark on mahajäetud park Ukrainas Prõpjati linnas. 
Selle esimene avamine pidi toimuma 1. mail 1986. aastal, mil tähistatakse ka töörahvapüha. 26. aprillil toimus paari kilomeetri kaugusel Tšornobõli katastroof ning selle tõttu ei pidanud avamist toimuma. Mitmetes allikates on kirjas, et park siiski avati 27. aprillil enne linna evakueerimise väljakuulutamist, ja ühel saidil on olemas ka pildid tegevusest. Oletati, et lõbustuspark avati vaid selleks, et elanike tähelepanu õnnetusest eemale juhtida. Need oletused on tõestatud, sest paljud atraktsioonid ei olnud lõpuni ehitatud ("Paratrooper"'il polnud varikatused korralikult paigaldatud ja lõpetamata oli ka vaateratta vooderdus). Igal juhul on park ja selle vaateratas muutunud Tšornobõli katastroofi sümboliks.
Atraktsioonid.
Nõukogude Liidus ehitati kultuuri- ja puhkeparke, mis olid tüüpilised paljudes suurtes linnades. Lõbustuspargi atraktsioonid valmistas Jeiskis asuv ettevõte Atraktsioon ("Аттракцион").
Kultuuripaleest loodes asuvas Prõpjati kesklinnas oli lõbustuspargis 5 atraktsiooni:
Kiirgus.
Kiirgusastmed ümber pargi on erinevad. Pärast seda, kui radioaktiivseid materjale kandnud helikopterid kasutasid maad maandumisrajana, uhuti kiirgus mulda. Seetõttu on betoneeritud alad suhteliselt ohutud.
Filmid, mängud, meedia ja kirjandus.
Lõbustuspark mängib märkimisväärset rolli videomängudes S.T.A.L.K.E.R.: Shadow of Chernobyl (S.T.A.L.K.E.R. Tšornobõli Vari) ja Call of Duty 4: Modern Warfare (). Samuti on sellest räägitud filmis "Tšornobõli päevikud". Pargil on ka oluline roll Markijan Kamõši romaanis "A Stroll to the Zone". 
Vaaterattast tehti uudis 2017. aasta septembris, kui Poola turistid seda pöörasid, sest viimati tehti seda 1986. aastal. Hiljem pöörati see oma algsesse asendisse tagasi.
Rucka mõis (Umurga kihelkond)

Rucka mõis (saksa keeles "Würzenberg", varem "Wodis" ja "Rutzkenhof", läti keeles "Ruckas muiža") oli rüütlimõis Liivimaal Volmari kreisis Umurga kihelkonnas. Tänapäeval jääb mõisakompleks Cēsise piirkonda ja Stalbe valda.
Ajalugu.
Rucka mõisa maad kuulusid algselt Vainiži piiskopilinnusele. Aastal 1567 andis linnuse administraator Chodkiewicz sealsed maad Johann Würtenbergile, ent aastal 1586 sai sinna elupaiga poolakas Adrian Chibitz. Johann sai oma valduse tagasi aastal 1622. Tema poeg Arwid osales rootslaste väepealikuna kolmekümneaastases sõjas, mille järel ta oma nime Wittenbergiks muutis. Aastal 1670 müüsid Wittenbergid mõisa 2000 taalri eest postiteenistuse direktorile Statius Steinile. Aastal 1723 läks mõis Raßide valdusse, kuuludes neile aastani 1772. Seejärel kuulus mõis aastani 1817 Manekenidele, misjärel suguvõsa meesliin välja suri. Seejärel kuulus mõis Stegmannidele, kuni see aastal 1825 16 000 hõberubla eest Caroline von Strohkirchile panditi.
Aastal 1835 ostis mõisa 16 000 rubla eest Sophie Vegesack. Hiljem pantis ta mõisa Alexander von Bergile. See müüs mõisa pandiõigused aastal 1852 26 000 rubla eest Gotthard Faberile. Hiljem sai Sophie mõisa tagasi ja müüs selle aastal 1858 35 000 rubla eest Alexander von Palmstrauchile, kes mõisa omakorda aastal 1867 65000 rubla eest Eugen Poortenile müüs. Tollele oli panditud ka Rozbeķi mõis ja selle omanik Ottomar Loudon andis Poortenile üle Essergaili karjamõisa ning selle ümbruskonna maad.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 2 ja 3/8 adramaad, sellele allus 94 mees- ja 99 naishinge. Aastal 1641 oli Rucka suurus kaks adramaad. 1688 oli mõisa suurus 2 ja 1/8 adramaad, aastal 1734 oli adramaid 1 ja 7/8, aastal 1757 aga 2 ja 3/8. Aastal 1823 oli mõisa suurus 3 ja 1/26 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 3 ja 1/24, aastal 1881 aga 1 ja 18/80, lisaks 3 ja 16/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.
Karjamõisad.
Mõisale kuulus aastal 1816 üks karjamõisa: "Aile".
Ķipēni mõis

Ķipēni mõis (saksa keeles "Eck", varem "Neu-Eck", läti keeles "Ķipēnu muiža") oli rüütlimõis Liivimaal Volmari kreisis Umurga kihelkonnas. Tänapäeval jääb mõisakompleks Limbaži piirkonda ja Katvari valda Pociemsi küla maadele.
Ajalugu.
Esimene teadaolev omanik oli Gottschalk von der Pahl, kuigi mõis võis seal asuda juba varem. Aastal 1392 mainis liivlane Simon Tayte Ķipēnit oma testamendis, nii arvavad mõned, et juba toona asus seal mõis.
Aastal 1435 andis piiskop Henning Scharpenberg mõisa Hans von Anenile (tõenäoliselt Hahnide suguvõsast). Aastal 1542 müüs Kersten Hahn mõisa 6000 marga eest Johann von der Pahlele. Pahlenite valdusse jäi mõis aastani 1701, mil selle ostis 4300 taalri eest Martin Schlüter. Seejärel pärisid mõisa tema lesk ja kasupoeg Gerhard Bluhm. Aastal 1738 sai Bluhmist mõisa ainuomanik. Ta pani mõisas panti ja aastal 1732 müüs vabahärra von Campenhausen, kellele mõis oli panditud, osa maadest Vecķipēni mõisa nime all Lemsalu mõisale. Aastal 1775 ostis ülejäänud osa Päri Bergide, Friedrich Reinhold von Berg.
Aastal 1789 ostis Ķipēni mõisa Carl August von Transehe, kes selle 1801. aastal 24 650 taalri eest Christian von Wesselile pantis. Mõis panditi 90 aastaks. Aastal 1804 loovutas Wessel pandiõigused 28 000 taalri eest kapten Reinhold von Alstile. Aastal 1830 omandas mõisa 16100 rubla eest de la Duboissere, aastal 1832 aga 19 000 rubla eest Adolph von Pfeiffer. See kirjutas aastal 1835 mõisa oma nimele ja pantis 1849. aastal 39 000 rubla eest Ferdinand Palmzweigile. Aastal 1857 tasus Adolph pandisumma ja müüs mõisa veel samal aastal 60 000 rubla eest Georg von Loudonile. See müüs mõisa 1859. aastal 71 000 rubla eest Adalbert Mengdenile, kelle omandiks see järgmisel aastal ka kinnitati.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 5 ja 3/4 adramaad, sellele allus 69 mees- ja 67 naishinge. Aastal 1641 oli mõisa suurus 5 ja 1/2 adramaad. Aastal 1688 oli mõisa suurus 6 ja 1/2 adramaad, aastal 1734 oli adramaid 3 ja 3/8, aastal 1757 aga 5 ja 3/4. Aastal 1823 oli mõisa suurus 3 ja 13/20 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 3 ja 13/30, aastal 1881 aga 2 ja 3/80, lisaks 3 ja 64/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.
Karjamõisad.
Mõisale kuulus aastal 1816 üks karjamõis: "Jahnemuische".
Cles

Cles (saksa: "Glöß"; nonesi: "Clés" või "Cliès") on linn ja vald "(comune)" Trento provintsis Põhja-Itaalias.
Geograafia.
Cles paikneb Val di Nonis ja on selle peamine linn. Monte di Cles ja Monte Peller (2319 m) paiknevad elamualast läänes, samas Santa Giustina järv jääb itta. 
Santa Giustina järv.
Santa Giustina järv on veehoidla, mis loodi Noce ojale tammiga. Tamm lõpetati 1950. aastal, on 152 m kõrge ja oli sel ajal kõrgeim tamm Euroopas. Järv võib sisaldada kuni 180 miljonit kuupmeetrit vett, mis toidavad hüdroelektrijaama turbiine Taios. Järv on nimetatud tammi asukoha järgi, mis on nime saanud iidse ermitaaži järgi, millest on järel vaid varemed, kaetud loodusliku kaljuõõnsusega.
"Tabula clesiana".
"Tabula clesiana" on pronksplaat mõõtmetega 49,9×37,8×0,61 cm, mis avastati 1869. aastal Clesi lähedal Campi Neris. See sisaldab tseesar Claudiuse edikti aastast 46 pKr, mis annab Rooma kodakondsuse Alpi rahvastele anaunidele, sindunidele ja tulliassidele. Seda hoitakse Castello del Buonconsiglio muuseumis Trentos.
Tabula on oluline tõend Alpi farmer-kütt-rahvaste kiirest assimileerimisest Rooma maailma; kuid Rooma õiguse vaatepunktist ka esimene tõend "delatores" juurutamisest maksuvaidlustes.
Cloz

Cloz (saksa: "Klätz" või "Klotz") on vald "(comune)" Trento provintsis Põhja-Itaalias, paiknedes umbes 40 km Trentost põhjas.
Geograafia.
2004. aasta 31. detsembri seisuga elas seal 710 inimest ja valla pindala on 8,3 km².
Cloz külgneb järgmiste valdadega: Laurein, Brez, Revò, Dambel ja Romallo.
Pučurga mõis

Pučurga mõis (saksa keeles "Galandfeld", läti keeles "Pučurgas muiža") oli rüütlimõis Liivimaal Volmari kreisis Matīši kihelkonnas. Tänapäeval jääb see Valmiera piirkonda ja Matīši valda Pučurga külla.
Ajalugu.
Mõisa maad allusid varem Asti ordulinnusele. Anna Ivanovna andis selle mõisa 29. septembril 1736 krahv Löwenwolde valdusse, ent aastal 1742 sai sellest taas riigimõis. 
1744. aastal doneeriti see krahv Aleksandr Ivanovitš Rumjantsevile (1680−1749). Sellelt ostis mõisa (koos Seķi mõisaga) tema tütar, kes oli abiellunud Trubetskoide peresse. Aastal 1762 müüs ta need mõisad edasi von Siversite suguvõsale. 1806. aastal ostis Theodor Heinrich von Schröder Pjotr Rumjantsev-Zadunaiski pojalt kogusumma 489 120 rubla eest Pučurga, Astijärve, Seķi, Rūte, Zvārte, Ēķini, Briede ja Dūre mõisa.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 15 ja 1/2 adramaad, sellele allus 275 mees- ja 293 naishinge. Aastal 1757 oli adramaid 15 ja 1/8, sama suur oli mõis ka aastal 1688. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 9 ja 2/5, aastal 1881 aga 4 ja 6/80, lisaks veel 10 ja 60/80 adramaad maad mõisale alluvate talude koosseisus.
Karjamõisad.
1816. aastal kuulus mõisale üks karjamõis: "Jurrat".
Mīlīte mõis

Mīlīte mõis (saksa keeles "Neuhall", läti keeles "Mīlītes muiža") oli rüütlimõis (fideikomiss) Liivimaal Volmari kreisis Matīši kihelkonnas. Tänapäeval jääb see Valmiera piirkonda ja Matīši valda Mīlītesi külla.
Mõisaansambel.
Häärber on XIX sajandi 2. poolest pärit kahekorruseline historitsistlik hoone. Selle lähedal on uusbarokk-stiilis aidahoone. 
Mõisa juures kasvavad Mīlīte seedermänd (ümbermõõt 1,88 meetrit), Mīlīte mänd (ümbermõõt 2,81 meetrit), Mīlīte kuusk (ümbermõõt 3,81 meetrit) ja Mīlīte tammed (esimese ümbermõõt 4,49 meetrit, teise ümbermõõt 3,92 ning kõrgus 25 meetrit, kolmanda ümbermõõt 4,22 meetrit) on looduskaitse all.
Ajalugu.
Mīlīte oli riigimõis 1744. aastani, mil see koos Bauņi mõisaga doneeriti krahv Aleksandr Ivanovitš Rumjantsevile (1680−1749). Viimane müüs selle aga juba 1747. aastal krahvidele Sieversitele. Abielu kaudu omandasid Bauņi mõisa 1808. aastal Günzelid, Mīlīte müüdi aga Uexküllidele. Aastal 1866 päris mõisa Paul von Sievers.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 13 ja 1/2 adramaad, sellele allus 295 mees- ning 322 naishinge. Aastal 1757 oli mõisa suurus sama. Aastal 1734 oli mõisal (koos Bauņi mõisaga) adramaid neliteist, aastal 1688 aga 26 ja 1/2. Aastal 1832 oli Mīlīte mõisal adramaid 10 ja 17/20, aastal 1881 aga 5 ja 12/80, lisaks veel kaksteist adramaad maad mõisale alluvate talude koosseisus.
Karjamõisad.
Aastal 1816 kuulus mõisale üks karjamõis: Pumpe ("Pumpe", ka "Kirchberg").
Braslava mõis

Braslava mõis (saksa keeles "Breslau", läti keeles "Braslavas muiža") oli rüütlimõis Liivimaal Volmari kreisis Matīši kihelkonnas. Tänapäeval asub Lätis Limbaži piirkonnas Braslava vallas Braslava külas.
Mõisa juures kasvavad Braslava pargi lehis, Braslava pargi pärn ja Braslava allee tamm on looduskaitse all.
Ajalugu.
Braslava mõis on selles kihelkonnas ainus, mis ei kuulunud varem Asti ordulinnusele. Kuningas Gustav II Adolf kinkis mõisa Axel Oxenstiernale, kes tagastas selle Hans von Mahleni lesele (Hans von Mahlenile kuulus mõis enne aastat 1622). Hiljem, mõisade reduktsiooni ajal, konfiskeeriti see siiski koos teiste Oxenstiernade valdustega. Aastal 1723 tagastati see Oxenstiernade suguvõsale. Aastal 1742 ostis selle kapten von Völkersahm, aastal 1780 aga ülemleitnant Weissmann. Aastal 1783 läks mõis von Ceumernite suguvõsa valdusse. 
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 8 ja 3/4 adramaad, sellele allus 263 mees- ja 300 naishinge. Aastal 1757 oli adramaid 8 ja 3/4. Aastal 1734 oli mõisal adramaid kuus, aastal 1688 aga 8 ja 1/4. Aastal 1641 oli mõisa suurus kolm adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid kaheksa, aastal 1881 aga 7 ja 12/80, lisaks veel 12 ja 12/80 adramaad maad mõisale alluvate talude koosseisus.
Karjamõisad.
Aastal 1816 kuulus mõisale kolm karjamõisa: Kungan, Kunne ja Klahmann.
Matīši kirikumõis

Matīši kirikumõis (saksa keeles "St. Matthiä Pastorat", läti keeles "Matīšu mācītājmuiža") oli kirikumõis Liivimaal Volmari kreisis Matīši kihelkonnas. Mõisakompleks jääb tänapäeval Valmiera piirkonda Matīši valda Matīši külla.
Mõis moodustati aastal 1687 (9 aastat pärast kihelkonna moodustamist). Maad eraldati selleks otstarbeks Bauņi mõisa maadest, ka finantseeris see mõis kirikumõisa kompleksi rajamist. 
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 1 ja 3/8 adramaad, sellele allus 49 mees- ja 55 naishinge. Aastal 1757 oli adramaid 8 ja 3/4. Aastal 1734 oli mõisal adramaid 1 ja 1/4, samuti ka aastal 1688. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 1 ja 3/20, aastal 1881 aga 1 ja 15/80 adramaad maad mõisale alluvate talude koosseisus.
Väike-Salatsi kirikumõis

Väike-Salatsi kirikumõis ehk Mazsalaca kirikumõis (saksa keeles "Pastorat Salisburg", läti keeles "Mazsalacas mācītājmuiža") oli kirikumõis Liivimaal Volmari kreisis Väike-Salatsi kihelkonnas. Mõisakompleks jääb tänapäevase haldusjaotuse kohaselt Valmiera piirkonda Mazsalacasse, mõisakompleks asub aadressil Rīgas iela 10.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 1 ja 1/4 adramaad, sellele allus 38 mees- ja 45 naishinge. Aastal 1757 oli adramaid 1 ja 1/4, aastal 1734 kuulus mõisale aga üks adramaa. Aastal 1688 oli mõisa suurus sama. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 1 ja 1/4, aastal 1881 aga 1 ja 20/80.
Dikļi kirikumõis

Dikļi kirikumõis (saksa keeles "Pastorat Dickeln", läti keeles "Dikļu mācītājmuiža") oli kirikumõis Liivimaal Volmari kreisis Dikļi kihelkonnas. Tänapäeval asub Lätis Valmiera piirkonnas Dikļi vallas Dikļis.
Ajalugu.
Mõis rajati 1631. aastal ja seda finantseeris Dikļi mõisa omanik Jacob von der Pahlen.
1864. aastal korraldas sealne pastor Juris Neikens kirikumõisa juures esimese Läti laulupeo.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel ei kuulunud mõisale 1816. aastal ühtki adramaad, sellele ei allunud ka mitte ühtki hinge. Mõisal puudus majandusmaa ka muudel aastatel ja kirikumõisa pidas üleval Dikļi mõis.
Jõekruiis

Jõekruiis on reisimine mööda sisemaa veeteid. Jõekruiis peatub sageli mitmes sadamas, mis jäävad marsruudi peale. Kuna paljud suur- ja väikelinnad paiknevad sageli jõgede ümbruses, peatuvad jõekruiisi laevad korduvalt väike- ja suurlinnade keskuses.
Kirjeldus.
Päevased jõekruiisid.
Päevased jõekruiisid on päeval tehtavad ekskursioonid, mille kestus võib olla näiteks 30 minutist kuni ühe päevani. Laevad ja paadid võivad kanda kümmet kuni tuhandeid inimesi. Seda tüüpi kruiise korraldatakse tavaliselt linnas, kus jõgi voolab läbi kesklinna (London, Pariis, Amsterdam, Bangkok) või piirkonnas, kus on mitmekesist looduslikku ilu (nt Rein, Thames). 
Mõned populaarsemad sihtkohad:
Pikemad jõekruiisid.
Jõekruiisi laevad koos majutusega pakuvad pikemaid kruiise.
Douglas Ward on öelnud, et „jõekruiis esindab elu aeglasel teel, seilates rahulikus tempos koos mitmete võimalustega avastada retkel jõekallastel asuvaid linnu. See on ülimalt rahustav kogemus, vastumürk elus tekkivatele survetele tempokas maailmas, ümbruskonnas, mis on mugav, ilma et see oleks detailirohke ja nõudlik, koos hea toidu ja nauditava seltskonnaga.“
Jõekruiisi erinevused ookeanikruiisist:
Praeguseks on jõekruiisid muutunud teatud maailma paikades tähtsaks turistidele pakutavaks teenuseks, nagu näiteks:
Eestis.
Ka Eestis korraldatakse jõekruiise (eesti keeles soovitatakse sõna "kruiis" asemel kasutada sõna "ristlus"). Tartus tehakse lõbusõite Emajõel.
Liepupe kirikumõis

Liepupe kirikumõis (saksa keeles "Pernigel Pastorat", läti keeles "Liepupes mācītājmuiža") oli kirikumõis Liivimaal Volmari kreisis Liepupe kihelkonnas. Tänapäeval jäävad nii kirik kui mõisakompleks Limbaži piirkonda Liepupe valla Jelgavkrasti küla maadele.
Kirikumõisa maad, millel ka Liepupe kirik asub, olevat piiskop Michael Hildebrandile aastal 1501 koostatud aruande põhjal eraldatud juba aastal 1372.
Liepupe kirikumõisa pärn on looduskaitse all.
Rubene kirikumõis

Rubene kirikumõis (saksa keeles "Papendorf Pastorat", läti keeles "Rubenes mācītājmuiža") oli kirikumõis Liivimaal Volmari kreisis Rubene kihelkonnas. Tänapäeval asub mõisasüda Lätis Valmiera piirkonnas Kocēni vallas Rubenes.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel ei kuulunud mõisale 1816. aastal ühtki adramaad maad, sellele ei allunud ka ainsatki hinge.
Salatsi kirikumõis

Salatsi kirikumõis ehk Salacgrīva kirikumõis, ka Salaca kirikumõis (saksa keeles "Salis Pastorat", läti keeles "Salacgrīvas mācītājmuiža", ka "Salacas mācītājmuiža") oli kirikumõis Liivimaal Volmari kreisis Salatsi kihelkonnas. Mõisakompleks jääb tänapäeval Limbaži piirkonda Salatsi linna.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 1 ja 1/4 adramaad, sellele allus 21 mees- ja 41 naishinge. Aastal 1688 oli mõisa suurus 1 ja 1/4 adramaad, aastal 1734 oli adramaid 3/4, aastal 1757 aga 1 ja 1/4. Aastal 1823 oli mõisa suurus 10 ja 3/4 adramaad. Aastal 1836 oli adramaid 17/20, aastal 1881 adramaid ei olnud, ent 71/80 adramaad oli mõisale kuuluvate talude valduses.
Kivi tänav (Rakvere)

Kivi tänav on tänav Rakvere linna kaguosas Paemurru linnaosas .
Edela-kirdesuunaline Kruusa tänav on 115 m pikkune. See saab alguse Rägavere teelt, ristub Killustiku ja Paemurru tänavaga ning lõpeb Rakvere linna ja Rakvere valla vahelisel piiril Rabakivi tänaval. Kaugus Rakvere keskväljakust – Turu platsist – on linnulennult mõõdetuna ligikaudu 1,7 km. 
Tänava on äärde rajatud põhiliselt katusekorrusega ühepereelamud, mis on ehitatud enamuses 20. sajandi teises pooles.
Kaevu tänav (Rakvere)

Kaevu tänav on tänav Rakvere linna kaguosas Paemurru linnaosas.
Edela-kirdesuunaline Kaevu tänav on 217 m pikkune. Ta saab alguse Rägavere teelt ning lõpeb Rakvere linna ja Rakvere valla vahelisel piiril. Kaugus Rakvere keskväljakust – Turu platsist on linnulennul mõõdetuna umbes 1,7 km. 
Tänava äärde on rajatud põhiliselt katusekorrusega ühepereelamud, mis on ehitatud enamikus 20. sajandi teises pooles.
Pangakaart

Pangakaart on panga väljastatud maksekaart, mis võimaldab juurdepääsu kliendi rahalistele vahenditele. Tänu pangakaardile on võimalik kiiresti sooritada pangatehinguid ning olla kursis oma rahaasjadega. Pangakaart võib olla ka kiipkaart. Tavaliselt on pangakaardil kirjas kliendi nimi, emitendi nimi ja kaardi number.
Laias laastus on pangakaarte kahte tüüpi: deebetkaart ja krediitkaart. Deebetkaart tähendab seda, et kulutada on võimalik täpselt nii palju, kui kaardil parasjagu raha on. Krediitkaardiga on võimalik aga kasutada panga antud krediiti, mis tuleb pangale tagasi maksta. Krediitkaardi saamiseks eelduseks on regulaarne ja piisav sissetulek ning tuleb olla vähemalt 18-aastane. 
Ajalugu.
1949. aastal valmis esimene pangakaart, mille kontseptsiooni mõtles välja ja tutvustas maailmale John Biggins. See kaart oli mõeldud vaid väljavalitutele, kuna selle omamiseks oli vajalik pangakonto olemasolu Bigginsi pangas. Kaart kandis nime Charg ja selle omanikel oli võimalik sularaha välja andmata endale tooteid soetada. Poodidel tuli väljastada arve klientide ostude kohta Bigginsi pangale, misjärel tasus pank ostja kontolt raha võttes poele arve. Vaatamata sellele, et vaid vähesed said selle kaardi omanikeks, levis idee mugavast maksmisvõimalusest tohutu kiirusega. Neli aastat hiljem oldi ideega juba edasi jõutud ning Diners Club väljastas oma liikmetele maksekaarte, millega oli võimalik tasuda 27 New Yorgi restoranis toidu ja meelelahutuse eest. Esimesed pangakaardid olid trükitud papile või tselluloidile. 1950. aastal jõudis inimeste rahakotti aga tänapäeval tuttav plastkaart, mille väljastaja oli American Express.
Pangakaartide ajalugu Eestis.
Esimesena väljastati Eestis 1993. aastal ELT-kaardid, kui juba 1994. aastal väljastasid oma esimesed kaardid ka Ühispank ja Hansapank. Algul olid kasutusel magnetkaardid, kuid nüüdseks on need asendatud turvaliste kiipkaartidega. Rahvusvahelisi pangakaarte hakati Eestis väljastama aga alles 2000. aastal. 2016. aasta andmetel oli Eestis üle 800 pangaautomaadi ning 2015. aasta kolmandas kvartalis tehti Eestis väljastatud pangakaartidega 740 000 kaardimakset päevas kogusummas 12,6 miljonit eurot.
Rudolf von Laban

Rudolf von Laban, tuntud kui Rudolf Laban (1879–1958), oli Ungari päritolu tantsija, koreograaf ja liikumise teoreetik.
Ta oli üheks moderntantsu algatajaks Euroopas. Tema töö pani aluse Labani liikumisanalüüsi metoodikale (labanotatsioon) ning täpsemate tantsu ülesmärkimise arengutele. Teda peetakse tantsuajaloo üheks olulisemaks isikuks.
Elulugu.
Rudolf Laban sündis 1879. aastal Austria-Ungari impeeriumis. Oma noorusaastatel oli Laban huvitatud maalimisest ja arhitektuurist. Viimast õppis ta Pariisis, Écoles des Beaux Arts koolis. Pariisis viibides hakkas teda lähemalt huvitama liikuva keha ja seda ümbritseva ruumi vaheline suhe.
Pärast oma õpinguid Pariisis lavastas ta Münchenis karnevale. Tehes koostööd tantsija/koreograafi Heidi Dzinkowskaga hakkas Laban veelgi rohkem keskenduma liikumiskunstile. 
1915. aastal asutas Laban koreograafilise instituudi Zürichisse ning hiljem ka selle filiaale Itaaliasse, Prantsusmaale ja Kesk-Euroopasse. Samal ajal töötas koos oma õpilase Mary Wigmaniga välja tol ajal veel tundmata saksa ekspressionistliku tantsu.
1920. aastatel töötas koos oma õpilastega välja liikumise üleskirjutamise viisi – labanotatsiooni – mida ta 1928. aastal ka esitles. Sellest sai 20. sajandi tuntuim tantsukiri.
Labani koreograafia ja liikumise teooriad on aluseks tänapäevasele moderntantsule ja tantsu ülesmärkimisele. Ta töötas välja tantsu kui kunstivormi. 
Pärast Labani surma 1958. aastal viisid tema põhimõtteid edasi tema enda tunnustatud tantsijad: Mary Wigman, Kurt Jooss ja Sigurd Leeder.
Kodutus

Kodutuseks nimetatakse reeglina seisundit, mil inimesel puudub isiklik või üüritud eluase, alalised majutustingimused ning kes on suunatud ajutistesse alternatiiveluasemetesse või ööbib väljas.
Kodutuse liigid.
Euroopa kodutuse jälgimise keskus ("European Federation of National Organisations Working with the Homeless", FEANTSA) võtab suures osas kõik varasemad uurimused kokku ja nimetab kodutuseks nelja olukorda: 
Kodutuse põhjused.
Kodutuse põhjused jagunevad kahte rühma. 
Strukturaalsed ehk keskkonnast tulenevad põhjused: 
Indiviidist lähtuvad põhjused:
Kodutus Eestis.
Kodutus kui nähtus polnud Eestis enne 1990. aastaid päris tundmatu, kuid oli siiski haruldane. Nõukogude perioodil käsitleti kodutust kui antisotsiaalset, sotsialistlikku ühiskonda sobimatut nähtust. Elukohata isikud suunati tööle suurettevõtetesse, kust nad said ka eluaseme (koha ühiselamus). Nähtavaks muutus kodutus Eestis 1990. aastate alguses, saavutades oma kõrgaja 1994–1995. 2017. aasta seisuga oli kodutute arv Eestis vahemikus 2300–2500 inimest. 2012. aastal Tallinna Sotsiaaltöö Keskuse tellimusel valminud uuringu kohaselt elas Tallinnas umbes 1200 koduta inimest, neist ligi 200 lapsed. Kõige enam täiskasvanud kodutuid oli vahemikus 51–60 eluaastat, 65% kodututest on mehed ja 35% naised. Enne kodutuks jäämist olid 35% kodututest üürnikud, 24% eluruumi omanikud ning 30% elasid kas elukaaslase või lähisugulase korteris. Kodutuks jäämise peamisteks põhjusteks olid erinevatel põhjustel korterist ilmajäämine (22%), perekonna lagunemine (18%) ning raskused üüri maksmisel (18%).
Tallinna kodutute uuring 2020. aastal näitas, et diagnoositud psüühikahäire oli 14 protsendil. Diagnoosimata, kuid sotsiaaltöötajate hinnangul vaimse tervise probleemidega oli 24%. Sotsiaaltöötajate sõnul kasvab vaimse tervise probleemidega klientide hulk iga aastaga. Analüüsi põhjal oli 55,9% kodututest alkoholiprobleemidega.
Sama uuringu käigus ilmnes, et kodutute hulgas on nii lihtttöölise ameteid pidanuid, kui ka endisi oskustöölisi ja tippspetsialiste.
Euroopa Liidu poliitika.
Euroopa Liit on viimastel kümnenditel pööranud varasemast suuremat tähelepanu inimeste majanduslikule toimetulekule. Muuhulgas võttis Euroopa Parlament 2011. aastal vastu resolutsiooni, milles kutsus liikmesriike üles looma eluasemepõhisel lähenemisel rajanevaid kodutusega võitlemise strateegiaid ja lootis "liikmesriikidelt tulemuslikku tegutsemist, et kaotada 2015. aastaks tänavakodutus". Resolutsioon peegeldab liikmesriikides toimunud muutusi suhtumises kodutuse põhjustesse. Indiviidist sõltuvate asjaolude kõrval toonitatakse järjest sagedamini vajadust kõrvaldada strukturaalsetest põhjustest tulenevad toimetulekutõkked.
Liis Vares

Liis Vares (sündinud 26. novembril 1986 Rakveres) on eesti tantsuõpetaja ja koreograaf. 
Ta on lõpetanud Tartu Ülikooli Viljandi kultuuriakadeemia etenduskunstide osakonna tantsukunsti erialal ning täiendanud end Lissabonis, Viinis ja Hiinas. 
Õpetajatöös peab ta oluliseks improvisatsioonilist ja individuaalset lähenemist, keha ja tantsu mõiste avardamist ning võimalikku ümberhindamist ajas. Ta õpetab tantsu ka erivajadustega inimestele ja alates 2014. aastast on ta sertifitseeritud DanceAbility õpetaja. 
Isiklikku.
Liis Varese vend on näitleja Sergo Vares.
Tankitõrjemiin

 
Tankitõrjemiin on maamiini tüüp, mida kasutatakse sõidukite (kaasa arvatud tankid ja soomukid) hävitamiseks või kahjustamiseks.
Miinil on suur laeng, mis plahvatab tugeva surve toimel. Miine paigaldatakse tavaliselt käsitsi ja gruppidena. Kohti, kus on miinid maetud, nimetatakse miiniväljadeks. Miinide kasutamisele on oldud tavaliselt vastu, sest neid on pärast sõda raske eemaldada. Miinide ohvriteks on jäänud rohkem tsiviilisikud kui tankid ja sõdurid.
Ajalugu.
Esimesed tankid sõjas olid 1916 ja tankitõrjemiine enne neid polnud, kuid sarnaseid asju kasutati rongide vastu. Ameerika kodusõja ajal tehti raudteele survega käivituvad miinid, need olid esimesed tankitõrjemiinide sarnased asjad.
Esimesed tankitõrjemiinid tehti esimese maailmasõja ajal inglaste tankide vastu. Alguses olid miinid mürsud ja teised lõhkepead. Hiljem tehti eraldi miinid, nagu näiteks Flachmine 17, mis oli puukast lõhkeainetega valmistatud sakslaste poolt. Esimese maailmasõja lõpus olid tankitõrjemiinid hävitanud või kahjustanud 15% Ameerika tankidest.
Nõukogude Liit hakkas tankitõrjemiine tegema 1920, ning 1924 tegid nad nende esimese tankitõrjemiini – EZ-miini. Saksamaal tehti 1929 esimene modernne miin – Tellermine 29. Tellermine 29 oli 30 cm lai, plaadikujuline ja sisaldas umbes 5 kg lõhkeainet. 1935 tehti Tellermine 35. Mõlemat tüüpi miine kasutati teises maailmasõjas.
Tankitõrjemiinid teise maailmasõja ajal polnud piisavalt tugevad, et purustada tank täielikult ja selle juhte vigastada. Miinid suutsid tanki liikumatuks teha. Kui vedas, siis plahvatas tanki laskemoon, tappes selle meeskonna. Sakslaste kõige täiuslikum miin oli Topfmine.
Eestis kasutati teise maailmasõja ajal ka tankitõrjemiine.
Modernsed miinid.
Modernsed miinid on tehtud plastikust, mis teevad raskemini leitavaks, suuremate ja tugevamate laengutega nagu näideks RDX, mehhanismiga, mis ei lase seda kahjutuks teha ja käivituks ainult sõidukite ülesõitmisel. Modernseid miine saab käivitada ja kohale viia lennukiga või suurtükiväega.
Kuidas miin töötab.
Kõik tankitõrjemiinid on plahvatavad, sest nende ülesanne on lõhkuda tanki rööpad ja võimalikult palju selle kehast. M15 on USA miin, mille laeng on TNT ja RDX-i segu. Miin käivitub, kui tank sõidab üle miini surveplaadi, mis lükkab Belleville springi, millele on süte kinnitatud, vastu detonaatorit.
On olemas ka pulksüstikud, mis ulatuvad maast välja. Kui tank sõidab üle miini, siis pulk paindub tanki kehaga koos ning plahvatab, kui on paindunud teatud punkti, mis on tanki keskel.
Vastumeetmed.
Kõige tõhusam viis miinide vastu on nende ärakoristamine. Seda tehakse kas metalliotsijatega, miini väljale tee tegemine miinide lõhkemisega teiste lõhkeainetega, masina kasutamine, mis lükkab maad edasi koos miinidega. 
On saadetud ka vange miiniväljadele neid käivitama.
Ajujaht (konkurss)

"Ajujaht" on Eesti suurim konkurss-telesaade uuenduslike äriideede leidmiseks, mis pakub osavõtjatele tuge äriideede edasiarendamisel ja ärimudeliks vormimisel. Konkursi põhikorraldaja on Ettevõtluse Arendamise Sihtasutus.
Konkurssi kajastatakse telesaadete sarjana, mille seitset esimest hooaega näidati aastatel 2008–2018 Eesti Televisiooni kanalitel. Alates 2019. aastast näitab "Ajujahi" telesaadet TV3.
Eesmärk.
"Ajujahi" konkurss-telesaate eesmärgiks on tõsta ühiskonnas ettevõtlusteadlikkust, tutvustada ettevõtte käivitamise ja edasiarendamisega seonduvat, inspireerida ja julgustada inimesi ettevõtlusega tegelema.
Populaarsus.
"Ajujahi" 2016–2017 hooajal esitati kokku 309 äriideed. 100 parema sekka pääses rohkem kui kümne rahvuse esindajaid ning ideid tuli paljudest valdkondadest. Kaheksast saatest koosnev telehooaeg algas 6. aprillil 2017, kuhu pääsesid 100 paremat meeskonda. Finaal toimus 25. aprillil 2017, kui selgus 10. hooaja võitja, kelleks krooniti TempID.
Auhinnafond.
"Ajujahi" auhinnafond pakub võimaluse algkapitali hankimiseks. Mentorid tagavad kõrgtasemel asjatundlikkuse. Koolitused annavad teadmised idufirma loomiseks. Lisaks luuakse kontakte ja saadakse meediakajastust. "Ajujahi" 11. hooajal kandideerivad osalejad 75 000 € suurusele auhinnafondile. Ajujahi rahastaja on Ettevõtluse Arendamise Sihtasutus.
Võitjaid.
Click &amp; Grow.
Click &amp; Grow võitis "Ajujahi" 2010. aastal. Ettevõte pakub automatiseeritud hooldussüsteemiga taimepotte. Ettevõte on osalenud idufirmade ärikiirendis Y Combinator ning saanud investoritelt miljoneid eurosid. Click &amp; Grow on müünud sadu tuhandeid nutikaid potte ning ettevõtte põhiturgudeks on USA, Lääne-Euroopa, Hongkong ja Saudi Araabia.
Taxify.
2014. aastal osalenud Taxify mobiilirakenduse abil saavad kliendid tellida isiklikuks transpordiks sõiduki.
Lubja tänav (Rakvere)

Lubja tänav on tänav Rakvere linna kaguosas Paemurru linnaosas.
Edela-kirdesuunaline Lubja tänav on 150 m pikkune. See saab alguse Võidu tänavalt ning lõpeb Rakvere linna ja Rakvere valla vahelisel piiril. Kaugus Rakvere keskväljakust – Turu platsist – on linnulennult mõõdetuna ligikaudu 1,3 km. 
Tänava lõunaserva on rajatud kolm ühepereelamut, põhjaservas asuvad endised tootmismaa krundid, mis on heakorrastamata.
Ülo Tambet

Ülo Tambet (13. jaanuar 1932 Kiviõli – 1. juuli 2021 Tallinn) oli eesti mäeinsener, tööstusjuht, partei- ja sporditegelane.
1951. aastal lõpetas ta Kiviõli 1. Keskkooli. 1956. aastal lõpetas Tallinna Polütehnilise Instituudi mäeosakonna kiitusega.
1956. aastast töötas ta trusti Eesti Põlevkivi Käva-2 kaevanduse mäemeistrina, hiljem jaoskonnaülema abi, jaoskonnaülema ja kaevanduse peainseneri asetäitjana. 1968. aastast oli ta Kiviõli kaevanduse direktor, 1972. aastast trusti Eesti Põlevkivi juhataja, 1974. aastast tootmiskoondise Eesti Põlevkivi peadirektor. Aastatel 1986–1989 oli ta Eesti NSV Tehnilise ja Mäejärelevalve Valitsuse juhataja.
1966. aastast oli ta NLKP liige, 1986. aastast EKP Keskkomitee liige.
Ta oli Eesti NSV Ülemnõukogu IX, X ja XI koosseisu saadik, Eesti NSV Ülemnõukogu tööstus- ja energeetikakomisjoni esimehe asetäitja.
Aastatel 1987–1990 oli ta Eesti NSV Kergejõustikuföderatsiooni presiidiumi esimees, 1990–1999 Eesti Kergejõustikuliidu volikogu asejuhataja. Aastatel 1991–1994 oli ta Eesti Spordi Keskliidu juhatuse liige.
Viited.
 ‎
Kadjaste vabaajakeskus

Kadjaste vabaajakeskus on asutus Pärnu maakonnas Põhja-Pärnumaa vallas Kadjaste külas. Asutuse juhataja on Alliki Luuasep.
Asutus asutati 2005.
Varstu kultuurikeskus

Varstu kultuurikeskus on kultuurikeskus Võru maakonnas Rõuge vallas (enne 2017. aastat Varstu vallas) Varstu asulas. 
Asutuse juhataja on Monika Toom.
Kultuurikeskuses tegutseb raamatukogu, postipunkt ja söökla.
2023. aasta algul tegi Rõuge vald ettepaneku kultuurimaja sulgeda ja ühendada see lähedal asuva Mõniste rahvamajaga.
Raikküla valla vabaajakeskus

Raikküla valla vabaajakeskus on asutus Rapla maakonnas Raikküla vallas Lipa külas. Asutuse juhataja on Anne Kalf.
Asutus asutati 2013.
Võhma vaba aja keskus

Võhma vaba aja keskus on asutus Viljandi maakonnas Võhma linnas. Asutuse juhataja on Evelyn Härm.
Asutus asutati 1994.
Sillamäe kultuurikeskus

Sillamäe kultuurikeskus on kultuurikeskus Ida-Viru maakonnas Sillamäel.
Kultuurikeskuse hoone avati 1949. Enne seda tegutses Sillamäel rahvamaja, mis avati 1910.
Saue valla kultuurikeskus

Saue valla kultuurikeskus on kultuurikeskus Harju maakonnas Saue vallas Laagri asulas. Asutuse juhataja on Ingrid Novikova.
Rakke kultuurikeskus

Rakke kultuurikeskus on kultuurikeskus Lääne-Viru maakonnas Väike-Maarja vallas Rakke asulas. Asutuse juhataja on Rene Põllumaa.
Asutus asutati 1989 Rudolf Pälsoni nimelise sovhoosi ametiühingu klubina. 1997 korraldati asutus Rakke kultuurikeskuseks.
Rae kultuurikeskus

Rae kultuurikeskus on kultuurikeskus Harju maakonnas Rae vallas Jüri asulas; ühtlasi Rae valla kultuurikeskus. Asutuse juhataja on Toomas Aru.
1984 avati A. Sommerlingi nimelise sovhoosi ametiühingu klubi. 1999 korraldati asutus ümber Rae kultuurikeskuseks.
Palade loodushariduskeskus

Palade loodushariduskeskus on loodushariduskeskus Hiiu maakonnas Hiiumaa vallas Palade külas. Asutuse juhataja on Karin Poola.
Palade Loodushariduskeskus moodustab 2016. aastast alates Soera Talumuuseumiga ühtse loodusõpet korraldava keskuse. Keskus kasutab õppepaikadena looduskeskuse õppeklassi, keskkonnalaborit, kivimite õppehoonet ja Soera Talumuuseumit.
Keskus organiseerib keskkonnaalast tegevust erinevatele huvigruppidele: laagreid, konverentse, näitusi, loodusretki ja praktilist loodusõpet. Olulisel kohal on koolitused õpetajatele, giididele ja loodusretkejuhtidele. Seos talumuuseumiga annab hea võimaluse pärandkultuuri ja pärandmaastike õppeks.
Kivimite õppehoones saab põhjaliku ülevaate Hiiumaa maastikest, geoloogilisest minevikust, kivististest, Kärdla meteoriidikraatrist ja kivimite kasutamisest läbi aegade.
Narva-Jõesuu kultuurikeskus

Narva-Jõesuu kultuurikeskus on kultuurikeskus Ida-Viru maakonnas Narva-Jõesuu linnas. Asutuse eestotsas on Valeria Lavrova.