Riia toomkirik

Riia toomkirik (läti keeles "Rīgas Doms", saksa keeles "Rigaer Dom") on toomkirik Lätis Riias, Toomväljakul. See on Läti Evangeelse Luterliku Kiriku peakirik. Kiriku kõrgus koos tornikiivriga on maapinnast 90 meetrit.
Katedraali kõrval, Palasta tänav 2 asub Riia toomkiriku kogudusehoone ja Palasta tänav 4, Riia Ajaloo- ja Laevandusmuuseum.
Ajalugu.
Keskaeg.
"Henriku Liivimaa kroonika" andmeil lasi piiskop Albert esialgse väikse toomkiriku ehitada linna asutamise aastal 1201 või sellele järgnenud aastal 1202. Ta pühitses "õndsaima jumalaema Maarja auks" selle koos Maarjamaaga (Vana-Liivimaaga).
Ehituse algfaasist teatakse üsna vähe, kuigi halduslik korraldus usaldati munkadele Prémontré ordust. 1210. aastal Roomast naastes kutsus piiskop Albert neid Vestfaalis asunud Cappenbergi kloostrist kaasa Riiga. Erinevalt tsistertslastest ei piiranud premontraatlaste ehitusprojekte jäigad eeskirjad või reeglid.
25. juulil 1211 pani Riia piiskop Albert piduliku tseremoonia käigus nurgakivi praegusajani samal kohal kõrguvale toomkirikule. Ta oli lasknud ehitise rajada oma piiskopikoja õue tagusele maale, liivlaste kunagisse kalurikülla, mis asus Daugava jõe lähedal.
1215. aasta kevadel tuli ehitustöödega kiirustada, sest keset asulat asunud kirik oli maha põlenud. Lisaks hakati Riia toomkapiitlile ehitama romaani stiilis kooli ja kloostrit.
1236. (?) aastal pidas Gregorius IX paavstluse legaat, Modena piiskop Wilhelm, kontsiili juba vastses Riia toomkirikus. Arvatavasti oli selleks ajaks ristlööv pooleliolevast kirikust juba müüriga eraldatud ja kooriruum valminud.
1211 lõi Riia piiskop Albert Liivimaa vanima õppeasutusena Riia toomkiriku juurde Riia toomkooli.
13. sajandi teisel poolel jõudis katedraali põhiplaani järgne ehitus lõpule, sajandivahetuseks võis tornikiiver kõrguda 140 meetrini. Riia toomkirikust oli kujunenud märkimisväärseimaid varagootika näiteid terves Baltikumis.
Põhjasõjas 1710. aastal Riia piiramise ajal sai kiriku katus rängalt kannatada, mille renoveerimine ja rekonstrueerimine jätkusid kuni 1727. aastani. 1881. aastal algasid kirikus remondi- ja restaureerimistööd, mis jätkusid kuni 1914. aastani, mille tulemusel kirik omandas oma praeguse ilme.
Uusim aeg.
Nõukogude ajal olid jumalateenistused keelatud aastail 1959–1989. Toomkirikut kasutati kontserdisaalina ja selle lõunatiivas asus Riia meresõidu- ja ajaloomuuseum. Peakirik avati sakraalseteks talitusteks taas aastal 1991, mil traditsioone jätkab endiselt Läti Evangeelne Luterlik Kirik.
Arhitektuur.
Ehitise vundamendid on rajatud pinnasesse rammitud puitvaiadele, mida kaasajal on märgata hoone alumise korruse abiruumides maapinna paljanditel. 1220. aastate tarinduste käigus kujundati romaanipäraselt paekivist sokkel ja välisnurgad. Müüritis on iseloomulik tellisgootikale. Läänefassaadi kaunistab sellest perioodist pärit ümmargune roosaken. Astmikportaali arhivoldi sammaste kapiteelid on varagootika vormides reljeefse taimdekooriga, mille mõjutused pärinevad tõenäoliselt Ojamaalt.
Basiilika põhimõtete kohaselt hakati kesklöövi lõppu ehitama koori kolme poolringikujulise apsiidiga, millele järk-järgult lisandusid ruumid piiskopkonnale. Kiriku struktuur ja proportsioonid muutusid selle tulemusel teiselaadseks. Neid muutusi on näha põhjaportaalil ehk tollasel linnapoolsel küljel, toomkapiitli koosolekusaalis ja peaaegu kandilises kloostrihoovis. Katedraali lääneosa jäi kroonima gooti stiilis massiivne kirikutorn, mille põhja- ja lõunaküljel paiknevad neljatahulised, suurte kaaravadega pikilöövi sisemusse avanevad kabelid. Lisaks neile ehitati 14.–16. sajandini kabelid põhja- ja lõunapoolsetesse külglöövidesse (kabelilööv).
Keskajal kroonis torni kaheksanurkne püramiidjas tornikiiver. Seda toomkiriku torni võib näha 16. sajandi keskpaigast pärineval Riia vanimal linnavaatel Sebastian Münsteri raamatus "Kosmograafia". Renessanslik kahe galeriiga püramiidjas tornikiiver ehitati toomkirikule 16. sajandi lõpus. Samal ajal toomkiriku torni paigaldatud kukk on tänapäeval eksponeeritud katedraalis. 18. sajandi lõpus ehitati kirikule uus barokkvormides torn.
19. sajandi lõpul ja 20. sajandi algul toimusid restaureerimistööd, mille tulemusena omandas kirik oma praeguse ilme.
Vaatamisväärsused.
Riia toomkirikus asuvad 1883. aastal saksa meistri Walcker &amp; Cie poolt valmistatud Toomkiriku orel, mis on üks maailma suurimaid ja ajaloolisemaid. Kirikus tegutseb ka Riia Toomkiriku muuseum, kus saab tutvuda toomkiriku ja Riia linna ajaloo, samuti luteri usu arenguga Lätis ning näitusel on esitatud ajaloolised esemed, kirikutarbed ja kunstiteosed. Kiriku kompleksis on säilinud osaliselt keskaegne kloostrihoov. Tähelepanuväärilised on ka toomkiriku vitraažaknad.
Riia toomkirikus asuvad ka Liivimaa piiskopi 1186–1196 Meinhardi haud, Riia peapiiskopi Wilhelm von Brandenburg (von Hohenzollern) (1498–1563) hauaplaat. 
Toomkiriku seintele ja võlvialustesse on paigaldatud kümneid rikkalikult kaunistatud vappepitaafe. Paljud neist pärinevad 17. ja 18. sajandist, mil Riia oli tähtis hansalinn ja Rootsi kuningriigi, hiljem Venemaa keisririigi osa. Nad kuuluvad saksa päritolu Riia patriitsiperekondade (Bergmann (läti k. ), Berens von Rautenfeldi, Dreyling (), Hollanderi (), Schwartz (), Wiedau (), Riia rae, käsitöölisi ühendava Riia Väikegildi liikmetele, aadlikele, riigiametnikele, sõjaväelastele ja vaimulikele (Rigemann, Mengdenid: Otto von Mengden (1597–1681), Gustav von Mengden (1627–1688), Himsel, Kröger, Schick, Henrich, Benckendorff).