tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Vojtěch Filip

Vojtěch Filip (sündinud 13. jaanuaril 1955 Jedovarys České Budějovice lähedal) on Tšehhi poliitik, Čechy ja Morava Kommunistliku Partei esimees.
Vojtěch Filip sündis kutselise sõjaväelase perekonnas. Gümnaasiumis õppides astus ta sotsialistlikku noorteorganisatsiooni. Õppis Brnos õigusteadust ja asus 1978. aastal České Budějovices tööle tehase juristina. Aasta hiljem abiellus, tal on poeg ja tütar.
1983. aastal astus Filip Tšehhoslovakkia Kommunistlikku Parteisse. 1986. aastal hakkas tegema koostööd julgeolekuga, andes kuni aastani 1989 regulaarselt infot, muuhulgas kolleegide kohta välismaareiside ajal. Algselt otsustas kohus 1992. aastal, et Filip ei teinud koostööd teadlikult, pärast tema toimiku avaldamist internetis aga muutis kohus 2006. aastal oma otsust: Filip tegi koostööd küll teadlikult, kuid ei teadnud, et vastav luureteenistus kuulus julgeolekuameti alla.
1990. aastal sai Filip Tšehhoslovakkia Kommunistliku Partei rahvasaadikuks, tema mandaat lõppes 31. detsembril 1992 seoses Tšehhoslovakkia lagunemisega. Parlamendiliige sai temast jälle 1996. aastal, siis juba Čechy ja Morava Kommunistliku Partei kandidaadina. Alates 2002. aastast on ta parlamendi alamkoja aseesimees, alates 1. oktoobrist 2005 oma partei esimees.
Filip on nn ortodoksse kommunistina alati eitanud igasugust varasema režiimi kriitikat ja kaitsnud näiteks illegaalselt piiri ületanud inimeste tulistamist. Ta on võrrelnud George W. Bushi Hitleriga ja nimetanud NATO-t kuritegelikuks organisatsiooniks.
Vassili Aksjonov

Vassili Pavlovitš Aksjonov (vene keeles Василий Павлович Аксёнов; 20. august 1932 Kaasan – 6. juuli 2009 Moskva) oli vene kirjanik, stsenarist ja teisitimõtleja.
Ta sattus oma loomingu pärast vastuollu Nõukogude võimudega ning 1980. aastal emigreerus Nõukogude Liidust Ameerika Ühendriikidesse, kus elas kuni 2004. aastani.
Looming.
1960. aastatel ja 1970. aastate alguses külastas Aksjonov tihti Eestit. 1960. aastate Eestist on juttu tema romaanis "Tähepilet" (1961), Tallinna-aineline on romaan "On aeg, mu sõber, on aeg" (1965).
Mustakivi Selver

Mustakivi Selver on Selveri ketti kuuluv supermarket Tallinnas Lasnamäel Mustakivi tee ja Osmussaare tee nurgal.
Pood avati 13. oktoobril 2005 aadressil Mustakivi tee 3a. Pood läbis põhjaliku uuenduse 2020. aasta lõpus.
Selveri ees on 130-kohaline parkla. 2021. aasta seisuga asuvad hoones veel ka apteek, lillepood ja juuksurisalong.
Maja parempoolsel küljel on ka taaraautomaat.
Arthur Hiller

Arthur Hiller (22. november 1923 Edmonton – 17. august 2016 Los Angeles) oli Kanada filmirežissöör ja produtsent, tuntud eelkõige 1970. aasta menufilmi "Armastuse lugu" lavastajana.
Tema karjäär kestis üle 50 aasta, mille jooksul ta lavastas mitmeid komöödiaid, draamasid ja romantilisi filme. 
Hiller oli Ameerika režissööride gildi president aastatel 1989–1993 ja Ameerika Filmiakadeemia president aastatel 1993–1997.
Tunnustus.
Arthur Hiller kandideeris 1971. aastal filmiga "Love Story" kahele Oscarile: parima lavastaja ja parima filmi kategoorias. Sama film tõi talle ka Kuldgloobuse parima režissööri kategoorias.
2001. aastal pälvis Hiller Jean Hersholti humanitaarauhinna – Ameerika Filmiakadeemia kõrge tunnustuse silmapaistva panuse eest heategevusse ja ühiskondlikku tegevusse.
Arthur Hiller on pälvinud mitu auhinda Režissööride Gildilt (Directors Guild of America, DGA). Tunnustuseks pikaajalise panuse eest filmikunsti ja lavastustöösse on ta pälvinud Honorary Life Member Awardi (1993) ja Robert B. Aldrich Achievement Awardi (1999).
Lisaks on tema film "The Hospital" (1971) võitnud Berliini rahvusvahelisel filmifestivalil žürii eriauhinna ja OCIC-i erisoovituse ning kandideerinud Kuldkaru (Golden Bear) auhinnale.
Hiller oli Primetime Emmy auhinna nominent ka 1962. aastal parima lavastaja kategoorias telesarja "Naked City" eest.
Rapuntsel (muinasjutt)

"Rapuntsel" (ATU 310) on saksa muinasjutt, mille panid kirja Jacob ja Wilhelm Grimm aastal 1812.
Esialgne versioon.
Rapuntseli vanemad olid talupojad, kes elasid nõia valduste kõrval. Tema ema oli rase ja tal tuli himu nõia aias kasvavate rapuntseli-nimeliste aedviljade järele. (Missugust taime siinjuures silmas peeti, on teadmata.) Isa läks nõia aeda vargile ja jäi vahele. Karistuseks käskis nõid tal vastsündinud laps endale tuua ja isa pidi seda tegema. (Niisugune ebavõrdne vahetus esineb paljudes muinasjuttudes, näiteks muinasjutus "Jack ja oavars" vahetab Jack härja kotitäie ubade vastu, muinasjutus "Tulipunane lilleke" vahetab kaupmees oma täiskasvanud tütre ühe lille vastu.)
Nõid võttis Rapuntseli enda juurde ja kasvatas üles oma lapsena. Kui ta oli 14-aastane, pani nõid ta kinni torni, millest ilma kõrvalise abita ei saanud üles ega alla ronida. Seal elas ta vangistuses ja arvatavasti ei käinud ta sellest ajast peale tornist väljas.
Rapuntselil olid väga pikad juuksed. Kui ta need aknast välja laskis, ulatusid need maani ja nõid ronis juukseid mööda hommikul välja. Õhtul, kui ta koju tagasi tuli, tuues muu hulgas Rapuntselile ja endale süüa, hüüdis ta: "Rapuntsel, Rapuntsel, lase oma juuksed alla!" Rapuntsel tegi seda ja nõid ronis lossi.
Ükskord kuulis üks noormees, kuidas nõid hüüab Rapuntselit, see laseb juuksed aknast välja ja nõid ronib neid mööda üles. (Noormeest nimetati printsiks, kuid tema valdusi ega sugulasi ei nimetata kordagi, samuti ei ole kindel, kuidas prints saab iga päev nii omapead ringi liikuda.) Printsi hakkas asi huvitama ning järgmisel päeval, kui nõid oli läinud, astus prints torni juurde ja hüüdis nõia lause. Rapuntsel laskis juuksed aknast välja ja prints ronis neid mööda üles. Niimoodi kohtusid nad pärast seda palju kordi ja astusid sageli sugulisse vahekorda, kuni Rapuntsel jäi rasedaks.
Ühel päeval küsis Rapuntsel nõialt, miks tema riided nii tihedalt kõhu ümber on. Nõid sai aru, et Rapuntsel on rase, ja neiu tunnistas talle printsi külaskäigud üles. Nõid sai vihaseks, lõikas Rapuntselil juuksed peast ja pagendas neiu läheduses asuvasse kõrbe. Järgmisel päeval, kui prints Rapuntselit hüüdis, laskis nõid Rapuntseli juuksed välja. Prints ronis mööda neid üles. Nähes üleval nõida, kukkus ta ehmatusest alla, maandus astelpõõsasse ja torkas oma silmad peast.
Pimedana hulkus prints mööda ilma, kuni sattus lõpuks Rapuntseli juurde. Rapuntseli pisarad kukkusid printsi silmadele ja prints sai nägemise tagasi. Prints viis Rapuntseli endaga kaasa. Mis sai nende lapsest ja nõiast, ei selgitata.
Hilisemad muudatused.
Pärastpoole peeti ebasoovitavaks rääkida printsi ja Rapuntseli sugulisest vahekorrast ja Rapuntseli rasestumisest. Selle asemel saab nõid printsi olemasolust teada siis, kui Rapuntsel temalt küsib, miks printsi on kergem juukseidpidi üles tõmmata kui nõida.
Hiljem lisati muinasjuttu ka koht, et nõid pillas Rapuntseli juuksed aknast alla ega saanudki seetõttu enam tornist välja.
Põhjalutsern

Põhjalutsern ("Medicago borealis") on ühekojaline rohttaim liblikõieliste sugukonnast lutserni perekonnast.
Taime kõrgus 30–60 cm. 
Kasvab kuivadel niitudel. Eestis kasvab loode- ja lääneosas.
Õitseb juulist oktoobrini. 
Põhjalutsern sarnaneb sirplutserniga. Mõlema taime kaunad on sirbi moodi kõverad. Viimased aga on püstistel raagudel ning veidi karvased, põhjalutserni kaunad on seevastu rippuvatel raagudel ja paljad.
Hernes (perekond)

Hernes ("Pisum") on liblikõieliste sugukonda kuuluv taimeperekond.
Levila.
Herneliigid on pärismaised Vahemere maades ja Lähis-Idas. 
Kultuurina kasvatatakse harilikku hernest, sealhulgas Eestis. 
Süstemaatika.
Perekonda arvatakse olenevalt süstemaatikast üks kuni seitse liiki.
Jaan Rebane (majaomanik)

Jaan Rebane (6/18. veebruar 1877 Vastemõisa vald – 30. september 1963) oli eesti tööstur ja tuletõrjuja.
Ta oli riidevärvimistöökoja omanik 1901–1903 Pärnus, alates 1903 Kilingi-Nõmmes ja alates 1910 Viljandis. Ta oli ka Viljandi tuletõrjeühingu esimees, Viljandimaa tuletõrje brigaadi pealik ja Majaomanikkude Koja liige.
Rio Branco jõgi

Rio Branco (portugali keeles 'valge jõgi') on jõgi Brasiilia põhjaosas, Rio Negro suurim põhjapoolne lisajõgi. 
Rio Brancosse suubub palju lisajõgesid. Need algavad Guajaana mägismaalt, mis eraldab Venezuelat ja Guyanat Brasiiliast. Rio Branco jõe peamised lisajõed ülemjooksul on Urariquira ja Takutu ning nende ühinemiskohta peetaksegi Rio Branco lähteks. Viimase jõe lähe on peaaegu ühenduses Essequibo jõe omaga.
Rio Branco jõgi voolab lõuna suunas. Selle pikkus on 775 km. Jões on mitu saart. 378 km kaugusel suudmest on palju kärestikke.
Rio Branco suurimad lisajõed on Rio Mucajai (paremalt), Rio Ajarani (paremalt), Rio Anauá (vasakult), Rio Catrimani (paremalt) ja Rio Xeriuini (paremalt).
Suurvee ajal, mis kestab oktoobrist aprilli või maini, on jõgi laevatatav kuni Caracaraí linnani.
Üle Rio Branco on ehitatud üksainus sild. See on 1200 m pikkune Macuxi sild Brasiilias Roraima osariigis Boa Vista linnas.
Kaelusrästas

Kaelusrästas ("Turdus torquatus") on linnuliik rästaslaste sugukonnast rästa perekonnast.
Levila.
Kaelusrästas on pesitsusajal levinud Lääne-, Kesk- ja Lõuna-Euroopa mäestikes, Lapimaal, Kaukasuses ja Türkmenistanis. Ta on suuremas osas levilast rändlind. Talvitub Vahemere maades.
Kaelusrästas on Eestis haruldane läbirändaja, teda kohatakse peamiselt läänesaartel.
Välimus.
Üldpikkus 24–27 cm. Isaslind on must või tumehall, välja arvatud valge laik pugualal ja pruunikaskollane musta tipuga nokk. Tema tiivad on hõbedaläikelised. Emaslind ja noorlind on tuhmimad. Noorlinnu heledat pugulaiku on sügisel ja talvel raske eristada, see muutub selgeks kevadel seoses sulgede kulumisega.
Kesk- ja Lõuna-Euroopa alamliigil "alpestris" on heledad suleäärised laiemad ja silmatorkavamad.
Kaelusrästas on üsna pelglik lind, siiski istub ta musträstast meelsamini silmapaistval kohal puul või põõsal. Lend on sirgjooneline ja erineb tüüpilisest rästa lennust.
Laul koosneb mõnest nukrakõlalisest vilesilbist, millele mõnikord järgneb sädin. Häälitseb musträsta taoliselt naksutavalt.
Elupaik.
Pesitsusajal elab mägede okasmetsades, Lapimaal tundrutes, Briti saartel nõmmrabades.
Rändel peatub mitmesugusel avamaastikul.
Pesitsemine.
Kaelusrästas pesitseb põhjas ühe korra, lõunas sageli kaks korda suve jooksul. Ta rajab oma poolkerakujulise pesa okaspuu või põõsa alla maapinnale. Pesamaterjaliks kasutab oksaraage, kõrsi, juuri ja sammalt. Kurnas on 3–6, tavaliselt neli muna, neid hauvad ja poegi toidavad mõlemad vanemad. Munad on sinirohelised, pruunide laigukestega. Pojad saavad suguküpseks ühe aastaga.
Toitumine.
Sööb putukaid, vihmausse ja teisi selgrootuid ning marju.
Hoburästas

Hoburästas ("Turdus viscivorus") on linnuliik rästaslaste sugukonnast rästa perekonnast.
Levila.
Hoburästas on levinud Euroopas, Lääne-Siberis, Loode-Aafrikas ja Edela-Aasias.
Hoburästas on Eestis väikesearvuline haudelind, tema pesitsusaegset arvukust hinnatakse 25 000–35 000 paarile.
Välimus.
Ta on suur rästas, üldpikkusega 26–29 cm. Hoburästas on Eesti suurim rästas ja suuremaid laululinde vareslaste kõrval. Vanalinnu ülapool on hallikaspruun, veidi heledama päranipualaga. Alapool on valge või nõrgalt ookerkollakas ja kogu ulatuses tihedalt kirjatud suurte mustpruunide tähnidega, mis erinevalt laulurästast on puguala külgedel sageli sulandunud ühtseks tumedaks vööks. Tiivasulgedel on heledad äärised. Linnu laskudes on sageli näha äärmiste tüürsulgede valged tipud.
Noorlind sarnaneb vanalinnuga, kuid kogu ülapoolel on valkjaskollased rootriibud ja mustpruunid suletipud.
Lend.
Hoburästa lend on lainjas, liuglemisjärgus kokku tõmmatud tiibadega nagu tuvil.
Laul.
Kutsehüüd on tüüpiline, kuiv särisev või puristav "rrrrr", mida toob ta kuuldavale eriti lennul. Laul sarnaneb musträsta lauluga ja koosneb pausidega eraldatud lühikestest flöötivatest stroofidest, kuid on väiksema hääleulatusega ja stroofi lõpus ilma kiginata. Laulab tihti vihmas või muu kehva ilmaga, kui teised rästad vaikivad.
Elupaik.
Hoburästas elab Eestis mitmesugustes männikutes, sealhulgas nõmme- ja rabamännikutes, männi-kuuse segametsades ja Lääne-Eestis ka salu-puisniitudel.
Lääne-Euroopas asustab ka suuri parke ja aedu.
Pesitsemine.
Pesa paikneb okas- või lehtpuul oksaharude vahel, vastu peatüve või rõhtsal külgoksal kuni üle 10 meetri kõrgusel. Üksikuid pesi on Lääne-Eestis leitud ka heinaküünidel. Pesa valmib umbes ühe nädalaga.
Pesa koosneb väljast peentest oksaraagudest, jämedatest kõrtest, samblast ja samblikest, seinas leidub ka mulda. Pesa on seestpoolt paksult vooderdatud rohukõrtega.
Kurnas on 4–6 muna, mis on rohekad või sinakad, tumedate laikudega. Mõlemad vanemad toidavad poegi peamiselt putukate, vihmausside ja nälkjatega. Pojad lahkuvad pesast kahe nädala vanustena ja paar nädalat hiljem iseseisvuvad.
Hoburästas võib pesitseda suve jooksul kaks korda, isaslind hoolitseb sel juhul esimese kurna poegade eest ja emaslind muneb ning haub teist kurna.
Toitumine.
Toiduks on putukad, ussid ja marjad. Kesk-Euroopas on hoburästa talvine toit peamiselt puuvõõriku marjad.
Sotsiaaltöö

Sotsiaaltöö on sotsiaalprobleemide ennetamiseks, vähendamiseks või kaotamiseks tehtav kutsetöö. Sotsiaaltöö ülimateks põhimõteteks on inimese olemusliku väärtuse ja inimväärikuse austamine, kahjustamisest hoidumine, erinevuste austamine ning inimõiguste ja sotsiaalse õigluse kaitsmine.
2014. aastal Rahvusvahelise Sotsiaaltöötajate Föderatsiooni heaks kiidetud definitsiooni kohaselt on sotsiaaltöö "praktikapõhine elukutse ja akadeemiline distsipliin, mis edendab sotsiaalset muutust ja arengut, sotsiaalset sidusust, inimeste võimestamist ja vabastamist. Sotsiaaltöö keskseteks pritsiipideks on sotsiaalne õiglus, inimõigused, kollektiivne vastutus ja erinevuste respekteerimine. Tuginedes sotsiaaltöö teooriatele, sotsiaal- ja humanitaarteadustele ning pärimusteadmusele kaasab sotsiaaltöö inimesi ja struktuure, et lahendada elu väljakutseid ja suurendada heaolu."
Sotsiaaltöötajatel on Eestis oma ajakiri Sotsiaaltöö, mida annavad välja Eesti Vabariigi Sotsiaalministeerium ja Tervise Arengu Instituut.
Sotsiaaltöö on tihedalt integreeritud eripedagoogika, meditsiini, sotsioloogia, psühholoogia, politoloogia ja avaliku haldusega.
Eripedagoogika mõisteid

"Siin on loetletud eripedagoogika mõisteid. (Üld)pedagoogika mõisted on loetletud koondartiklis pedagoogika mõisteid"
B.
=C=
=D=
=E=
=F=
=G=
=H=
=I=
=J=
=K=
=L=
=M=
=N=
=O=
=P=
=R=
=S=
=T=
=U=
=V=
=W=
=Õ=
=Ä=
=Ü=
Lembit Aaslav-Kaasik

Lembit Aaslav-Kaasik (6. märts 1930 Tartu – 17. aprill 2025 Laoküla) oli eesti veemootorisportlane, Euroopa meister (2001) ja maailmarekordi (1972) püstitaja. 
Ta on lõpetanud Pärnu Merekooli nr 2 motoristina, Eesti NSV Kalatööstuse Pärnu merekooli 1955. aastal, töötas aastast 1957 DOSAAF Tallinna vetelpäästejaamas Pirital tuuker-motoristina ja aastail 1964 -1996 Noorte Meremeeste Klubis laevamehaanikuna ning juhendas samas 1966. aastast veemotoringi.
Ta on valmistanud võidusõidupaate, eriti tuntud oli ta võidusõidupaatide sõukruvide ehk vintide valmistajana, isa tööd jätkab noorim poeg Erik Aaslav-Kaasik ettevõttes LAK Propellers.
Sportlasena.
Ta hakkas veemootorispordiga tegelema 1957. aastal. 
Ta tuli aastatel 1959–1987 30 korda Eesti NSV meistriks ning kuulus aastatel 1958–2005 Eesti NSV ja Eesti koondisse. 
Ta sai Nõukogude Liidu meistrivõistlustel viis kuld-, kolm hõbe- ja kaks pronksmedalit. 
2000. aastal võitis ta O-125 klassi maailmameistrivõistlustel hõbemedali ning tuli samas võistlusklassis 2001. aastal Euroopa meistriks. Veel 2005. aastal osales ta 75-aastaselt Tallinnas Harku järvel toimunud O-125 klassi maailmameistrivõistlustel ja sai 16. koha.
Rekordeid.
Ta on esimene eestlane, kes ületas vee peal kiiruse 100 km/h (1966, O-175 klass, 101,694 km/h). 
Ta püstitas esimese eesti veemotosportlasena maailmarekordi (Lipetskis 1972, O-250 klass, 99,96 km/h, 10 miili sõit) ning mitmes võistlusklassis kokku 17 Eesti NSV ja Eesti ning 3 Nõukogude Liidu rekordit.
Treenerina.
Ta on töötanud treenerina 1958. aastast. Tema õpilasi: Maie, Ahto, Uku, Erik Aaslav-Kaasik ja Lembit Aaslav-Kaasik juunior ning Vello Lehtma, Urmas Sepp, Urmas Mägi, Rivo Jõõras ja Alo Näks. 
Tema õpilane Toomas Mets püstitas 1975. aastal maailmarekordi ja tuli 2005. aastal maailmameistriks. 
Liikmesus.
Kuulunud Nõukogude mereväe klubidesse, ALMAVÜ-sse ja Eesti Vetelpäästeühingusse.
Isiklikku.
Tema abikaasa aastatel 1957–1966 oli veemotosportlane Maie Aaslav-Kaasik. Neil on tütar Ingrid.
Lembit Aaslav-Kaasiku teisest abielust on tütar ning pojad Ahto ja Uku, pojad on isa jälgedes samuti veemotosportlased, niisamuti pojatütar Sanna.
Tema kolmas abikaasa Eve Aaslav-Kaasik on tegutsenud veemoto võistlustel kohtunikuna, nende pojad on veemotosportlased Erik ja Lembit.
Eduardo da Silva

Eduardo Alves da Silva (ka Eduardo; sündinud 25. veebruaril 1983) on Brasiilia päritolu endine Horvaatia jalgpallur (ründaja).
Aastatel 2001–2007 mängis ta Zagrebi Dinamos, 2007–2010 Arsenalis ning 2010–2014 ja 2015–2016 Donetski Šahtaris. Zagrebi Dinamoga tuli ta kolmel korral Horvaatia meistriks ja Donetski Šahtariga neljal korral Ukraina meistriks. Aastatel 2005 ja 2006 valiti ta Horvaatia kõrgliiga aasta jalgpalluriks. Tema jalgpallurikarjääri viimaseks klubiks jäi 2018. aastal Poola kõrgliiga klubi Varssavi Legia.
Aastal 2006 valiti ta Horvaatia aasta jalgpalluriks.
Koondisekarjäär.
Da Silva võttis endale Horvaatia kodakondsuse 2002. Esimest korda kutsuti ta Horvaatia koondisse 2004. aasta Euroopa U-21 meistrivõistluste finaalturniiriks, kus Horvaatia jäi alagrupis viigi ja kahe kaotusega viimaseks. Ta kuulus koondisse ka 2006. aasta U-21 valikturniiril, kus da Silva lõi 9 mängus 7 väravat. Horvaatia võitis alagrupi suure eduga (+8 =1 -1), aga otsustavates kohtumistes kaotas Serbiale ja Montenegrole 1:3 võõrsil ja 1:2 kodus ning jäi finaalturniirilt eemale. Da Silva lõi sealjuures mõlemad Horvaatia väravad. Kokku lõi ta Horvaatia 16 väravast valikturniiril pooled.
Vahepeal kutsuti da Silva ka täiskasvanute koondisse. Ta debüteeris 16. novembril 2004 sõprusmängus Iirimaa jalgpallikoondise vastu. Oma esimese värava koondises lõi ta 1. veebruaril 2006 Hongkongi jalgpallikoondise vastu. See oli 4:0 lõppenud mängu kolmas värav.
Da Silva oli Horvaatia koondise kandidaat 2006. aasta MM-iks, aga peatreener Zlatko Kranjčar ei valinud teda koondisse, kuna ta oli liiga noor. MM-il ei pääsenud Horvaatia alagrupist edasi.
Pärast MM-i sai ta koondise põhikoosseisu liikmeks. Juba 16. augustil 2006 lõi ta sõprusmängus maailmameistri Itaalia jalgpallikoondise vastu avavärava – mäng lõppes 2:0. 11. oktoobril skooris ta ka 2008. aasta EM-valikturniiril kodus Inglismaa jalgpallikoondise vastu, lüües jällegi 2:0 lõppenud mängus avavärava. Ning 15. novembril 2006 lõi ta EM-valikmängus Iisraeli jalgpallikoondise vastu 3 väravat, lüües võõrsil 4:3 võidetud mängus Horvaatia 2 viimast väravat. Samasse alagruppi kuulus ka Eesti jalgpallikoondis, keda Horvaatia võitis võõrsil 1:0 ja kodus 2:0. Da Silva lõi neis mängudes kõik väravad. Peale Iisraeli ja Eesti ei ole da Silva ühegi teise riigi vastu 3 väravat suutnud lüüa. Horvaatia võitis alagrupi (+9 =2 -1) ja da Silva oli kõigi alagruppide peale kokku resultatiivsuselt teine pallur. Finaalturniiril võitis Horvaatia oma alagrupis kõik mängud, aga langes välja veerandfinaalis Türgi jalgpallikoondise vastu, kui Horvaatia pärast 1:1 lisaaega suutis 4 penaltist vaid 1 realiseerida. Da Silva finaalturniiril väravaid ei löönud.
2010. aasta MM-valikturniiril lõi da Silva ainult 3 väravat Horvaatia 19-st. Horvaatia jäi alagrupis Inglismaa ja Ukraina jalgpallikoondise järel kolmandaks ega pääsenud MM-ile.
Aastatel 2004–2014 mängis da Silva Horvaatia rahvuskoondises 64 mängu ja lõi neis 29 väravat.
Kinnine ninahääldus

Kinnine ninahääldus ehk "rhinophonia clausa" on rinolaalia vorm, mida iseloomustab ninaresonantsi vähesus ning õhuvoolu ninast läbi pääsemise raskused. Kõnes kaotavad täishäälikud oma loomuliku kõla ning nasaalid asenduvad sulghäälikute või indiferentsete häälikutega. Mõjutatud on ka intonatsioon ja kõne selgus.
Kui põhjused on orgaanilised, on probleem võimalik lahendada kirurgilise sekkumisega. Kui põhjused on funktsionaalsed, tuleb pöördudalogopeedi poole.
Jürg Wyttenbach

Jürg Wyttenbach (2. detsember 1935 Bern – 22. detsember 2021) oli Šveitsi helilooja, dirigent ja pianist. Elas Baselis.
Õpingud.
Jürg Wyttenbach õppis Berni Kunstikõrgkoolis (Hochschule der Künste Bern) Kurt Fischeri õpilasena klaverit ja Pariisi Konservatooriumis (Conservatoire de Paris) Sándor Veressi õpilasena heliloomingut. 
Tegevus.
Interpreet.
Algusest peale tegutses pianisti ja dirigendina eelkõige nüüdismuusika interpreedina. 
Dirigendina kandis ette üle saja nüüdisheliteose, millest enamiku puhul oli tegu esiettekandega. Juhatas Dresdeni Filharmoonikuid (Dresdner Philharmonie), Baden-Badeni Raadio Sümfooniaorkestrit (SWR Sinfonieorchester Baden-Baden) ja Freiburgi Raadio Sümfooniaorkestrit (Südwestfunk-Orchester), Hesseni Raadio Sümfooniaorkestrit (Hessischer Rundfunk-Orchester) ning Krakówi Sümfooniaorkestrit. Ta juhatas ka paljusid nüüdismuusikale spetsialiseerunud ansambleid, nagu näiteks Ensemble Modern, Klangforum Wien, Ensemble recherche, Baseli nüüdismuusikaühingu (Internationale Gesellschaft für Neue Musik IGNM) ansambel, Ensemble l'Itinéraire ja Ensemble Forum Lyon.
Jürg Wyttenbach oli regulaarne külaline Donaueschingeri Muusikapäevadel (Donaueschinger Musiktage), Pariisi festivalil "Festival d’Automne", festivalidel "Wien modern", "Festival musica“ Strasbourgis ja "Varssavi sügis". Tegi pidevalt koostööd Basel Sinfoniettaga, osaledes selle orkestriga festivalidel "Archipel" Genfis ja "Octobre en Normandie" Rouenis.
Õppejõud.
Ta töötas õppejõuna Bieli Muusikakoolis ja Berni Konservatooriumis. 1967–2003 juhtis ta Baseli linna muusikaakadeemia juures asuva konservatooriumi (Konservatorium der Musik-Akademie der Stadt Basel) klaveriklassi ja alates 1970. aastast nüüdismuusika interpretatsiooni klassi.
Helilooja.
Teda kui heliloojat mõjutas kõigepealt Béla Bartók ja hiljem Mauricio Kagel. Jürg Wyttenbach kirjutas enamasti teoseid, mis lähenevad erinevatele teatrivormidele.
Tunnustus.
Lisaks paljudele positiivsetele heliplaadiarvustustele on Jürg Wyttenbachi dirigeeritud Giacinto Scelsi kogutud koori- ja orkestriteoste CD saanud auhinna Grand Prix du Disque ning Saksa heliplaadikriitika preemia (Preis der Deutschen Schallplattenkritik). 
1993. aastal sai Jürg Wyttenbach Baseli linna kultuuripreemia (Kulturpreis der Stadt Basel) ning 2003. aastal Šveitsi Helikunstnike Liidu (Schweizerische Tonkünstlerverein) heliloomingupreemia.
Sohrab Uduman

Sohrab Uduman (sündinud 1962 Sri Lankal) on Briti helilooja. 
Elulugu.
Alustas klarnetiõpingud Surrey Ülikoolis ("University of Surrey") ning jätkas heliloomingu õpinguid Birminghami Ülikoolis ("University of Birmingham") Vic Hoylandi ja Jonty Harrisoni juures.
Tema muusika on kõlanud paljudel festivalidel, näiteks Oxfordi nüüdismuusikafestivalil ("Oxford Festival of Contemporary Music"), Spitalfieldsi festivalil ("The Spitalfields Festival"), Cheltenhami rahvusvahelisel muusikafestivalil ("Cheltenham International Festival of Music") ja Darmstadti suvekursustel. Töötanud Arditti keelpillikvarteti tellimusel IRCAM'is teosega keelpillikvartetile ja "live"-elektroonikale.
Ta on saanud mitmeid preemiaid, millest olulisemad on Huddersfieldi nüüdismuusikafestivali ("Huddersfield Festival of Contemporary Music"), Bourges'i rahvusvahelise elektroakustilise muusika konkursi ("The Bourges International Competition for Electroacoustic Music") preemiad, George Butterworthi preemia ning Oskar Backi Fondi preemia noorele Euroopa heliloojale ("Oskar Back Foundation Prize for Young European Composers"). 
Töötanud 1991–1996 kompositsiooniõppejõuna Durhami ülikoolis ("University of Durham") ning töötab praegu Keele'i ülikooli muusikaosakonnas ("Department of Music at the University of Keele").
Püsiasustus

Püsiasustus on paikne (vastandina rändlevale) või pidev (vastandina hooajalisele) asustus. 
Eesti õigusaktides kasutatakse seda terminit eelkõige asustatud väikesaarte puhul (püsiasustusega väikesaar).
Basaalkommunikatsioon

Basaalkommunikatsioon on kehalise orientatsiooniga eripedagoogika kontseptsioon, mis pakub välja kommunikatiivse võimaluse inimestele, kel puudub enese kõnelise väljendamise võimalus. Eelkõige on see võimalus neile, kel inimestevaheline kogemuste vahetamine meie tavapäraste suhtlusviisidega pole võimalik.
Basaalkommunikatsiooni rajaja on Winfried Mall, kes sai inspiratsiooni Andreas D. Fröhlichi basaalstimulatsiooni ideest.
Basaalkommunikatsioon on mõeldud inimestele, kel on
Basaalkommunikatsiooni seisukohalt aitab vaid kommunikatsioonisituatsioon inimesi paremini mõista. Taju tundlikkust suurendatakse kehalisi väljendusvahendeid kasutades (sh partneri kompimise teel). Nii on võimalik suhtlusprobleeme vältida või neist jagu saada.
Saastaja maksab

"Saastaja maksab" (ka põhimõte "saastaja maksab", "reostaja maksab", põhjustajapõhimõte, saastaja rahalise vastutuse põhimõte) on põhimõte, mille järgi kulud, mis tehakse saaste vältimiseks, piiramiseks ja käitlemiseks, katab saastaja. 
Põhimõtte "saastaja maksab" rakendamise vahend on keskkonnavastutus.
Gunnar Press

Gunnar Press (sündinud 5. augustil 1957 Tallinnas) on eesti spordiajakirjanik ja kirjanik. 
Lõpetas 1975. aastal Tallinna 37. Keskkooli ja 1980. aastal Tallinna Polütehnilise Instituudi majandusteaduskonna.
Töötas 1975–1983 Noorte Hääle korrespondendina ja 1983–1990 osakonnajuhatajana. 1990–1995 oli Päevalehe ja 1995–1999 Eesti Päevalehe spordiosakonna juhataja ning 1999–2006 Õhtulehe ja SL Õhtulehe spordiosakonna juhataja. 2006–2008 Õhtulehe erikorrespondent ja alates 2009. aastast vabakutseline spordikirjutaja.
Teosed.
Autoriraamatud.
Kirjutanud artikleid mitmesse kogumikku, näiteks kaheksa artiklit raamatusse "Eesti kergejõustiku kullakamber" (koostaja Deivil Tserp; 2010).
Isiklikku.
Tema isa oli sportlane ja spordiajakirjanik Endel Press (1929–1982).
Peeter Kaljumäe

Peeter Kaljumäe (sündinud 20. mail 1966 Pärnus) on eesti näitleja ja laulja. 
Ta on lõpetanud Pärnu 6. Keskkooli. Aastatel 1984–1991 õppis klassikalist laulu ja koorijuhtimist Georg Otsa nimelises Tallinna Muusikakoolis.
Aastatel 1991–1992 Pärnu Raadio toimetaja, aastatel 1992–1998 oli Endla ja 1998–2001 ning 2003 Vanalinnastuudio näitleja. Hiljem on ta tegutsenud vabakutselisena, osaledes muu hulgas Variuse teatri ja Vana Baskini Teatri lavastustes. 
Aastast 1994 kuulub Eesti Näitlejate Liitu.
Rolle lavastustes.
Mänginud viies eri lavastuses Paul Pinnat (sealhulgas Ludvig Holbergi "Miks Jeppe joob" – Endla, 1993, Pinna/Hindrey/Sarapuu/Kaljumäe „Paul Pinnat otsimas“ – Varius, 2002 ja Heidi Sarapuu "Lõbusad estoonlased" – Varius, 2011). Kuues lavastuses Eduard Vildet (Heidi Sarapuu „Tervist, härra Vilde“ – Varius, 2001, „Rida on raha“ – Varius, 2009, "Viis kuud Vildega" - Varius, 2013, "Wilded" - Varius, 2019 ja "Treffpunkt - Berlin!" - Varius, 2020). Olaf Kopvillemit (Juhan Saare/Olaf Kopvillemi „Toronto-Vilsandi, nõudmiseni“ – Endla, 1993 ja Heidi Sarapuu „Üle vee“ – Varius, 2003), Bernhard Lindet (Heidi Sarapuu/Elem Treieri "See ei ole Tammsaare" - Varius, 2008 ja Heidi Sarapuu "Kui me elasime raamatukogus" - Varius, 2013), Artur Rinnet (Heidi Sarapuu "His Masters Voice" - Varius, 2008 ja Heidi Sarapuu "Suurem kui saatus" - Varius, 2015).
Lisaks: Leopold Brandtmeyer (Ralph Benatzky operett “Valge Hobu“ võõrastemaja“ – Endla, 1993), BB (George Bernard Shaw „Doktori dilemma“ – Endla, 1997), Lövenborg (Selma Lagerlöf/Ülev Aaloe „Gösta Berlingi saaga“ – Endla, 1994), Manny Weinstock (Terrence McNally „Maria Callase meistrikursus“ – Endla, 1997 ja Komöödiateater, 2019), diakon Pobedov (Anton Tšehhovi/Lauris Gundarsi "Duell" - Endla, 1997), Jaan Imelik (Oskar Lutsu/Voldemar Panso "Kevade" - Endla, 1996) jne. 
Kokku laval üle 50 osatäitmise.
Filmid.
Samuti mänginud paljudes BFMi tudengifilmides.
Muu tegevus.
Laulis kupleeansambli Talong (1987–1993) koosseisus. Salvestanud Olaf Kopvillemi laule (DVD ja CD "Vindilised viisid", 2007). Koos dirigent Endel Nõgenega asutanud peamiselt operetti esitava Ferenc Lehári Orkestri ja esinenud sellega korduvalt mitmel pool Eestis. Tegutsenud ka konferansjee ja õhtujuhina.
Lavavälist.
Kaljumäe on 2004. aastast Sotsiaaldemokraatliku Erakonna liige. 
Aastatel 2021–2025 õppis EELK Usuteaduste Instituudis kirikumuusika õppesuunal. On Tallinna Püha Vaimu koguduse liige ja osaleb sealse pühapäevakooli ja kiriku noorte muusikatöös.
Vabaduse Liit – Demokraatlik Liit

Vabaduse Liit – Demokraatlik Liit (tšehhi "Unie svobody - Demokratická unie", lühend "US-DEU") on Tšehhi Vabariigi liberaalne parempoolne poliitiline partei.
1997. aastal tekkisid Kodanike Demokraatliku Partei (ODS-i) sees vastuolud ning osa liikmetest püüdis kukutada partei tollast juhtkonda, eelkõige esimeest Václav Klausi, kellel oli väga tugev positsioon. Pärast ebaõnnestunud katset muuta partei juhtkonda astusid need liikmed parteist välja ja asutasid Vabaduse Liidu, mis registreeriti 22. jaanuaril 1998.
Algul oli uuel parteil suur meedia, presidendi ja osa üldsuse toetus ning sellele ennustati suurt tulevikku, kuid asutamisaastal sai erakond ODS-iga võrreldes ennetähtaegsetel parlamendivalimistel väga vähe hääli. Siiski kuulus Vabaduse Liit aastatel 1998–2002 koos Tšehhi Sotsiaaldemokraatliku Partei ja ODS-iga koalitsiooni, mis lagunes vahetult enne 2002. aasta parlamendivalimisi.
2001. aasta detsembris liitus partei Demokraatliku Liiduga ja nii tekkis US-DEU.
2002. aasta valimiste järel kaotas partei valijate poolehoiu ning parteist astusid välja järelejäänud väljapaistvad isikud. 2006. aasta parlamendivalimisteks muutis partei oma imagot ning püüdis noorte anarhistlike ja ultraliberaalsete valijate hääli. Siiski saadi vaid 0,3% häältest. Selle peale astus partei juhtkond koos esimees Pavel Němeciga tagasi. Aasta jagu oli partei esimees Jan Hadrava ja seejärel aastatel 2007–2011 Jan Černý.
Sojapiim

Sojajook ehk sojapiim on sojaubadest valmistatud jook, üks taimse piima liike.
Seda müüakse valmiskujul, kuid seda saab ka ise spetsiaalse sojapiimamasinaga valmistada. Sageli rikastatakse sojajooki vitamiinide ja mineraalainetega, sest võrreldes lehmapiimaga on selles neid aineid vähem. 
2017. aastal otsustas Euroopa Kohus, et Euroopa Liidus ei tohi täiesti taimse toote turustamisel kasutada selle nimes sõna "piim", mistõttu müüakse seda enamasti näiteks sojajoogi nimetuse all.
Sojapiimast valmistatakse tofut, mis on kohupiima- või juustulaadne toiduaine.
Koostis.
Sojapiim on väga valgurikas ja tema aminohappeline koostis on suhteliselt lähedane loomsete valkude omale. Sojapiim on kergesti seeditav ja sisaldab arvestataval hulgal nõrkade anaboolsete omadustega hargnenud ahelatega aminohappeid ja aminohapet glutamiini. See aitab suurendada jõudu ja võimaldab rohkem lihaseenergiat dieedi ajal.
Raviomadused.
Sojapiim on raviomadustega – tal on kolesterooli taset langetav toime. Ta kaitseb aju, aeglustades aju degeneratiivseid protsesse. Sojapiimal on peavalu ja põletikulisi protsesse vähendav toime ning lahustav/lagundav toime. Taimetoitlastele on sojapiim hea valgu- ja rasvaallikas.
Sojaubades sisalduv rasv kujutab inimorganismi jaoks väärtuslikku õli, mis mitmest aspektist sarnaneb oliiviõliga – väike küllastatud rasvhapete ja suur oleiinhappe sisaldus ning suhteliselt hea asendamatute rasvhapete – linool-("n"-6) või -(ω-6) ja alfalinoleenhappe ("n"-3) või -(ω-3) vahekord.
Alfalinoleenhappe sisaldus sojas aitab kaasa luude tugevuse tagamisele, soodustades kaltsiumi jäämist luudesse. Sojaubades leiduv õli on suure bioloogilise aktiivsusega, millest inimene omastab kuni 98%. Õlis leidub rohkesti letsitiini. Letsitiini tunneme lisaainena (E322), seda toodetakse põhiliselt sojast nii meditsiinipreparaatide kui ka toiduainetetööstuse jaoks (emulgaator). Letsitiini vaegus toidus võib põhjustada rasvumise kiirenemist ja kolesterooli taseme tõusu, aga ka mälu ja ajutöö probleeme.
Sojapiimas on suhteliselt vähe süsivesikuid, mis teeb soja asendamatuks toiduaineks diabeetikule ja tänuväärseks ka kaalujälgijale ning tsöliaakia korral.
Soja on rikas küllastumata rasvade poolest. Kuna sojatooted on looduslikult väikse küllastatud rasvade sisaldusega, aitavad need säilitada tervislikku kaalu. Sojas on arvestatavalt ka kiudaineid, mis koos rikkaliku valgu ja rasvaga annavad pikemaks ajaks täiskõhutunde, võimaldades kaalu langetada.
Toitumisteadlased soovitavad päevas tarvitada 100–300 g sojapiima või sojapiimatooteid. Sojapiima väärtuslikud toitained ringlevad organismis 24–36 tundi.
Valio tehtud uuringute põhjal on Eestis ligi 100 000 inimest, kes ei talu lehmapiima.
Tinamulased

Tinamulased ("Tinamidae") on lindude sugukond tinamuliste seltsist. Siia arvatakse 47 liiki, kes kõik elavad Põhja- ja Lõuna-Ameerikas.
Sulev Vedler

Sulev Vedler (sündinud 2. aprillil 1970) on eesti ajakirjanik, kahe Bonnieri preemia (2003 ja 2019) laureaat. 
Ta on lõpetanud 1988. aastal Tartu 1. Keskkooli ja 1995. aastal Tartu Ülikooli kaubandusliku raamatupidamise erialal.
Sulev Vedler võitis 1993. aastal ajalehe Eesti Ekspress korraldatud artiklivõistluse, mis oli mõeldud õigusteaduse- ja majandusüliõpilastele. Sestpeale on ta töötanud samas ajalehes uuriva ajakirjanikuna ning olnud vähemalt 2013. aastast ühtlasi ka peatoimetaja asetäitja. 2014. aasta jaanuarist märtsini töötas ta ajalehes Postimees samuti peatoimetaja asetäitjana, aga naasis peagi Eesti Ekspressi endisele ametikohale. 
Tema kui uuriva ajakirjaniku kirjatööd käsitlevad sageli suurt raha ja tugevaid kirgi ning toovad päevavalgele vähem või rohkem peidetud ebaõiglust; näiteks on ta paljastanud euro kommertskurssi kasutavate pankade tegutsemist ja pangapettusi, Eesti riigireservi miljardite ohtusattumist välismaal ja maadevahetusmahhinatsioone kodumaal, kajastanud tavaliste eestlaste elu majanduskriisi tingimustes ja palju muud. 2025. aasta seisuga on temalt Eesti Ekspressis ilmunud üle 1800 artikli. 
Eesti tippajakirjanikuna on ta pälvinud Valgetähe IV klassi teenetemärgi ning lisaks kahele Bonnieri preemiale ka muid ajakirjanduse aastapreemiaid.
Josif Pančić

Josif Pančić (serbia keeles Јосиф Панчић; ka Josip Pančić; 17. aprill 1814 Crikvenica lähedal Horvaatias – 8. märts 1888 Belgradis) oli serbia botaanik.
Pančić sündis katoliiklaste peres neljanda pojana ja tema sünninimi oli Josip. Ta lõpetas algkooli Gospićis, lütseumi Rijekas ja 1842 Pesti Kuningliku Ülikooli arstiteaduskonna. Budapestis õppis ta ka botaanikat.
Ta soovis asuda tööle Serbiasse, kuid selleks oli tarvis mõjuvat soovitust. Soovituse andis talle serbia keeleteadlane Vuk Stefanović Karadžić Viinis. Serbiasse jõudnud, pöördus ta õigeusku ja muutis oma eesnime slaavipäraseks Josifiks.
Pančić töötas arstina Serbia maapiirkondades. Oma reisidel mööda maakohti hakkas ta dokumenteerima leitud taimi. Eriti meeldis talle mägine Kopaoniki piirkond, mida ta aastail 1851–1886 külastas 16 korda. Sealjuures avastas ta hulgaliselt varem tundmatuid taimi. Tema kõige tuntum avastus on serbia kuusk, mille ta avastas 1875 ja millele ta andis nimeks "Pinus omorika", kusjuures "Pinus" tähendab kuuske ladina keeles ja "omorika" serbohorvaadi keeles.
Pančić nimetati 5. aprillil 1887 asutatud Serbia Kuningliku Akadeemia esimeseks presidendiks. Sellel ametikohal töötas ta kuni surmani. Ta nõudis Belgradis botaanikaaia avamist. Belgradi botaanikaaed Jevremovac avati 1874 ja selle esimene direktor oli samuti Pančić.
Pančić suri Belgradis töö ajal 5. aprillil 1888. Belgradi ülikool, teaduste akadeemia ja matkajate liit rajasid talle 1951 Kopaonikisse mausoleumi. Mausoleumis on hauakiri: "Pančići palvet austades tõime ta siia igaveseks puhkama. Ühtlasi anname edasi tema teate Serbia noorsoole: "Ainult meie maa looduse põhjaliku tundmise ja analüüsimisega näidatakse, kui palju oma kodumaad armastatakse ja austatakse.""
Josif Pančići kirjeldatud taksonite juurde märgitakse autorilühend Pančić.
Sirmokkalised

Sirmokkalised ("Sciadopityaceae") on igihaljaste okaspuude sugukond okaspuulaadsete seltsist.
Sugukonna ainuliik on sirmokka perekonda kuuluv sirmokas.
Christian Luerssen

Christian Luerssen (6. mai 1843 – 28. juuni 1916) oli saksa botaanik.
Tema järgi on nime saanud kassia "Cassia luerssenii", lõikhein "Cyperus luerssenii" ning sõnajalalised "Aspidium luerssenii" ja "Dryopteris luerssenii".
Christian Luersseni kirjeldatud taksonite juurde märgitakse autorilühend Luerss..
Ebatsuuga

Ebatsuuga ("Pseudotsuga") on okaspuulaadsete seltsi männiliste sugukonda kuuluv igihaljaste puude perekond.
Ebatsuugad on üsna sarnased teiste okaspuudega. Sellepärast on neid minevikus kirjeldatud mändide, kuuskede, nulgude, tsuugade ja isegi sekvoiadena. Alles 1867. aastal kirjeldas prantsuse botaanik Élie-Abel Carrière eraldi ebatsuuga perekonna. Peamiseks eristusaluseks on iseloomulikud käbid.
Ebatsuugad kasvavad pärismaisena Põhja-Ameerikas ja Aasias ning on enamasti pikaealised. Ka Euroopas kasvatatakse neid haljastuse tarbeks.
Esimesena tõi ebatsuuga, täpsemalt hariliku ebatsuuga, Euroopasse ja hakkas seda Šotimaal Scone'i lossi pargis kasvatama šoti botaanik David Douglas 1827. Tema järgi on see perekond saanud ingliskeelse nime "Douglas-fir".
Kirjeldus.
Ebatsuugad kasvavad 20–120 meetri kõrguseks. Võra on koonusjas.
Väliselt sarnanevad ebatsuugad nii kuuskede kui ka nulgudega. Peamisteks erinevusteks on pikad koonusjad pungad, lameda ristlõikega okkad ja käbid, millel ulatuvad seemnesoomuste tagant välja kolmehõlmalised kattesoomused. Käbid pigem ripuvad allapoole kui kerkivad taeva suunas nagu nulgudel.
California indiaanlaste legendi järgi ronis metsatulekahju ajal hulk hiiri ebatsuugakäbi soomuste vahele peitu ning sellest ajast on käbisoomuste vahel näha hulk hiiresabasid, millest kummalgi pool paistavad hiire tagajalad.
Ebatsuuga okkad kasvavad pigem ühekaupa kui männastes. Okkad on pehmed ja lamedad, kinnituvad oksale ümberringi. Okastel on õhulõhed kahel tahul, tipp on tömpterav ja sisselõiketa, kinnituvad aheneva rootsu abil võrsete madalatele näsadele ja püsivad võrsetel kuni 8 aastat.
Isasõisikud on ruljad ja moodustuvad eelmise aasta võrsete ladvaosas okaste hõlmas. Käbikesed ehk emasõisikud on violetjad, roosakad või rohelised ning asuvad eelmise aasta võrsete tipus püstiselt ja üksikult. Ebatsuugad õitsevad tavaliselt mais, seemned valmivad sama aasta sügisel (septembris-oktoobris). Valminud käbid on rippuvad ja pruunid. Seemned on tiivakesega. Idulehti on 5–8.
Oksad on ebakorrapärastes männastes. Tüve koor on noores eas sile, vanemas eas küllaltki paks, sageli korkjas, vaoline või soomusjas, plaatjas.
Rekordid.
2001. aasta seisuga kasvas maailma kõige suurema mahuga ebatsuuga Briti Columbias. Selle ruumala oli 349 m³. Kõige kõrgem puu oli 2006. aasta seisuga 99,4 m kõrge ja kasvas Ameerika Ühendriikides Oregoni osariigis. Läbi aegade kõige kõrgem ebatsuuga on olnud 120 m kõrgune isend USA-s Washingtoni osariigis (mõõdetud 1924. aastal).
Eesti arvatavasti kõrgeim ebatsuuga on aga kunagise Taheva mõisa metsamaadel kasvav isend, mille kõrguseks mõõdeti 2024. aastal 44 meetrit.
Liigid.
Ebatsuuga perekonda kuulub viis liiki:
Kasutamine.
Ebatsuuga puitu kasutatakse peamiselt ehituskonstruktsioonide valmistamiseks ja laevaehituses.
Harilik ebatsuuga on USA-s üks peamisi jõulupuid.
Élie-Abel Carrière

Élie-Abel Carrière (4. juuni 1818 – 17. august 1896) oli prantsuse botaanik. 
Élie-Abel Carrière tegeles peamiselt okaspuude uurimisega ning kirjeldas esimesena tsuuga, keteleeria ja ebatsuuga perekonda. Ta tegeles ka aianduse ja viljapuude uurimisega ning oli muu hulgas Pariisi loodusloomuuseumi puukooli peaaednik ja aiandusajakirja peatoimetaja.
Tema tähtsaim teos on 1855. aastal ilmunud "Traité Général des Conifères".
Tema kirjeldatud taksonitele lisatakse autorilühend Carrière. Varem on kasutatud ka lühendit Carr..
Hakassid

Hakassid (endanimetus "тадарлар", varasemad nimetused "Minussinski tatarlased", "Abakani tatarlased") on turgi rahvas, kelle peamine asuala on Venemaal Hakassias. 
2002. aasta rahvaloenduse andmetel elas Venemaal 75 622 hakassi, sealhulgas Hakassias 65 421 (11,98% Hakassia rahvastikust). 2010. aasta rahvaloenduse andmetel elas Venemaal 72 959 hakassi, neist Hakassias 63 643.
Eestis elas 2011. aasta rahvaloenduse andmetel 9 hakassi.
Enamik hakasse kõneleb turgi keelte hakassi-altai rühma kuuluvat hakassi keelt ning kakskeelsena ka vene keelt. 
Tuntud hakasse on Anatoli Ulturgašev.
Abaluutõstur

Abaluutõstur (ladina keeles "musculus levator scapulae") on inimesel kaela tagaosas ja küljel asetsev lihas, mis tõstab abaluud, peamiselt selle ülemist nurka, pöörates ja nihutades abaluu alumist nurka lülisamba poole. Fikseeritud abaluu korral kallutab ta lülisamba kaelapiirkonda taha ja enda poole.
Abaluutõstureid on kaks.
Alekhsandre Abašeli

Alekhsandre Abašeli (ალექსანდრე აბაშელი; õieti Isaak Tšotšia (ისააკ ჩოჩია); 15. august 1884 – 27. september 1954) oli gruusia kirjanik. 
Ta kirjutas peamiselt luulet. Aastal 1913 ilmus tal sümbolismist mõjutatud luulekogu "Päikese naeratus" ("მზის სიცილი"). Abašeli oli ka Gruusia NSV hümni sõnade kaasautor. Ta kirjutas esimese gruusia ulmeromaani "Naine peeglis" ("ქალი სარკეში"; 1930).
Whistler Olympic Park

Whistler Olympic Park on talispordikeskus Kanadas. Seal toimusid Vancouveri 2010. aasta taliolümpiamängude laske- ja murdmaasuusatamise ning kahevõistluse ja suusahüpete võistlused, pärast seda ka paraolümpiamängude suusavõistlused.
Whistler Olympic Park asub Whistleri olümpiakülast 14 km kaugusel. Briti Columbia maanteelt nr 99 läheb Whistler Olympic Parki 8 km pikkune ühendustee.
Whistler Olympic Parkis asub kaks hüppemäge (HS 140 ja HS 106) ja seal on 14 kilomeetrit suusaradu. Pärast olümpiamänge jäi see spordikompleks avalikkuse kasutusse. Juba varem olid seal matka- ja mägirajad ning neid ehitati veel 20–25 km juurde. Lammutati üksnes olümpia ajaks ehitatud 3 ajutist tribüüni, millest igaüks mahutas 12 000 pealtvaatajat (paraolümpiamängude ajal 6000). Kokku kulus rajatistele 119,7 miljonit dollarit ja nad valmisid juba 2007. aasta sügiseks.
Suusahüppetornide ja murdmaasuusastaadioni vahele jääb päevakeskus, kus on 11 000 ruutjalga põrandapinda. Seal asuvad varustuse laenutuskeskus, riietus- ja pesuruumid, söökla, kohvik ja suveniiripood. Lisaks on kaks 6000-ruutjalase põrandapinnaga abihoonet, üks murdmaa- ja teine laskesuusatamise jaoks. Olemas on teisedki vajalikud infrastruktuurirajatised. Päevakeskust külastab nädalavahetustel keskmiselt 500 ja nädala sees keskmiselt 100 inimest päevas.
Park avati ametlikult 22. novembril 2008, kuigi lund sel ajal polnud.
Eelolümpia.
Keskuses peeti 15.–18. jaanuaril 2009 eelolümpia: murdmaasuusatamise ja kahevõistluse maailma karikasarja etapp. Kahevõistluses osales 50 ja murdmaasuusatamises umbes 230 sportlast, lisaks abipersonal, keda oli peaaegu sama palju. Nädal aega hiljem, 22.–25. jaanuaril toimusid suusahüpete MK-etapid. Niimoodi sai Whistler Olympic Park esimeseks 2010. aasta olümpiamängude rajatiseks, mille valmisolekut olümpiamängudeks testiti.
Eelolümpia võitsid sprindis Alena Prochazková (Slovakkia) ja Emil Jönsson (Rootsi), paarissprindis Magda Genuin ja Arianna Follis (Itaalia) ning Emil Jönsson ja Robin Bryntesson (Rootsi), suusavahetussõidus Justyna Kowalczyk (Poola) ja Pietro Piller Cottrer (Itaalia). Kahevõistluse võitsid esimesel päeval Bill Demong (USA) ja teisel päeval Magnus Moan (Norra). Suusahüpped võitis mõlemal päeval Gregor Schlierenzauer (Austria).
Olümpiamängudel sai neist Kowalczyk olümpiakulla, -hõbeda ja -pronksi, Demong kulla ja meeskondliku hõbeda, Cottrer hõbeda, Schlierenzaurer meeskondliku kulla ja kaks individuaalpronksi, Genuin ja Follis olid neljandad, Jönsson seitsmes.
Suure mäe suusahüpperekord 149 meetrit on Schlierenzaueri nimel.
Ökoloogiline defitsiit

Ökoloogiline defitsiit ehk ökodefitsiit on olukord, kus ökoloogiline jalajälg ületab bioloogilist taastootmisvõimet. Seda kasutatakse eriti taastumatute loodusvarade mõistes. Ökodefitsiit tähendab jätkusuutlikku arengut välistavat, elukeskkonda üha halvendavat ja ennasthukutavat eluviisi. 
Ökojalajälje ja bioloogilise taastootmisvõime vahe arvutamiseks on levinuim viis seda teha majandusest tuntud nõudluse ja pakkumise kaudu. 
Bioloogilise taastootmisvõime piir ehk pakkumine = bioproduktiivne maa (maa suurus, mida saab kasutada ressursside tootmiseks või saastete neutraliseerimiseks) x bioproduktiivsuse määr (kui palju ressursse antud maa-alalt suudab toota)
Ökoloogiline jalajälg ehk nõudlus = populatsiooni suurus x tarbimine inimese kohta x jalajälje intensiivsus (kui efektiivselt on loodusressurssidest võimalik toota tooteid ja teenuseid)
Ajalugu.
J. M. Borrero Colombiast, kirjutas raamatu ökoloogilise defitsiidi põhjal 1994. aastal. Raamat viitab põhja riikide kasvuhoonegaaside üleliigsele tootmisele ühe elaniku kohta. Ökodefitsiiti leevendab efektiivsuse tõus ja ökoloogilise jalajälje vähendamine. Akadeemilised tööd kalkulatsioonide kohta tulid hiljem.
Uuringuid tehti ka piirkondlikul tasandil. 
Osad arengumaade ametnikud on väitnud, et rikkad riigid teevad hüvitisi, mis tõestavad ülemääraste heitgaasidega tekkinud ökoloogilist võlga mitme aastakümne jooksul. 
Tänapäeval enamik riike on ökodefitsiidi olukorras. Ökodefitsiit võib põhjustada varade kaotust, ökosüsteemi hävingut või sõda. 
Globaalse ületarbimise päev.
Globaalse ületarbimise päev on päev, mil inimese kasutatud loodusvarade kogus ja looduse taastoote kogus 12 kuu jooksul on võrdne, ehk tekib ökoloogiline defitsiit. 
2010. aastal hindas ülemaailmse jalajälje võrgustik, et 21. augustiks oli inimkond tarbinud ära kõik ökoloogilised teenused alates CO2 filtreerimist kuni tooraine tootmiseni, mida loodus suudab turvaliselt sel aastal pakkuda. Alates 21. augustist kuni aasta lõpuni täitsime oma ökoloogilist nõudlust ressursivarude kahanemise ja kasvuhoonegaaside kogunemise arvel.
2016. aastal oli globaalse ületarbimise päev 8. augustil.
2017. aastal oli globaalse ületarbimise päev 2. augustil.
Ökodefitsiit Eestis.
Eestis ökodefitsiit puudub, ehk Eesti on ökoreserviga riik. Eesti ökoreservi protsent on 46%. See on madalam kui Rootsi (59%), kuid võrdne Läti protsendiga. Eesti ökoloogiline jalajälg iga elaniku kohta on 7 GHA. Bioaktiivsus elaniku kohta on 10,2 GHA. Nende vahe on 3,2 GHA. Kõige madalam ökoloogilise jalajälje ja bioaktiivsuse vahe oli 2003. aastal, kus ökoloogiline jalajälg oli 9,31 GHA ja bioaktiivsus 9,43 GHA.
Kanada jäähokikoondis

Kanada meeste jäähokikoondis esindab Kanadat jäähokis rahvusvahelistel võistlustel. See on ala edukaim koondis maailmas.
Kanada koondis kuulub koos Venemaa, Tšehhi, Soome, Rootsi ja USA koondisega kuue kõige tugevama jäähokikoondise hulka.
Raisamardiklased

Raisamardiklased ("Silphidae") on putukate sugukond mardikaliste seltsist.
Vaso Abašidze nimeline Thbilisi Muusika- ja Draamateater

Vaso Abašidze nimeline Thbilisi Muusika- ja Draamateater on teater Thbilisis. 
Teatri rajasid 1934 Mihheil Tšiaureli ja D. Dzneladze 1926. aastast tegutsenud rändteatri baasil. Teatri nimi oli Abašidze-nim. Muusikalise Komöödia Teater. Aastal 1938 lavastati selles teatris esimene gruusia operett. 
2005. aastast kannab teater praegust nime.
Abau

Abau on asula Paapua Uus-Guinea Keskprovintsis, Abau ringkonna keskus.
See asub Korallimere ranniku lähedal, pealinnast Port Moresbyst kagus.
Abaus on lennuväli (IATA kood: ABW).
Tetrarhia

Tetrarhia on riigikorraldus, kus võim kuulub neljale isikule. Tavaliselt märgitakse selle sõnaga Rooma keisririigis Diocletianuse asutatud ja aastail 293–313 kehtinud korraldust, kus kumbagi Rooma keisririigi osa (Ida ja Läänt) valitses ülemkeiser (augustus) ja temale alluv alamkeiser ("caesar"), keda on nimetatud ka abikeisriks. 
Tetrarhia kujunemine.
Tetrarhia kujunes välja, kui keiser Diocletianus nimetas väejuht Maximianuse 285. aastal oma kaasvalitsejaks ("augustus"). 293. aastal nimetas ta Galeriuse ja Constantius I Chloruse abikeisriteks ("caesar"). Keisrite ja abikeisrite vahelisi sidemeid tugevdati ka abieludega. Galerius abiellus Diocletianuse tütre Galeria Valeriaga.
Valitsemine.
Impeerium jäi ametlikult ühtseks ning õigusakte anti välja iga nelja keisri nimel. Tegelikult kehtestas kogu impeeriumis kehtivaid edikte Diocletianus.