tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Sofi Oksanen

Sofi Oksanen (sünninimi Sofi-Elina Oksanen; sündinud 7. jaanuaril 1977 Jyväskyläs) on ema poolt eesti päritolu soome kirjanik. 
Romaani "Puhdistus" ("Puhastus") eest sai ta 2008. aastal Finlandia kirjandusauhinna, 2009. aastal Runebergi kirjandusauhinna ning 2010. aastal Põhjamaade Nõukogu kirjandusauhinna. 2013. aastal pälvis ta kogu senise loomingu eest Rootsi Akadeemia Põhjamaade kirjandusauhinna.
Sofi Oksanen on õppinud Helsingi Ülikoolis kirjandusteadust ja Helsingi teatrikõrgkoolis dramaturgiat. Nii tema esimene romaan "Stalini lehmad" kui ka kõigepealt näidendi ja hiljem romaanina ilmunud "Puhastus" ning nende järg "Kui tuvid kadusid" räägivad Eestist ja eestlastest. Ta on lubanud samal teemal kirjutamist jätkata.
"Puhastuse" vastuvõtt Eestis on olnud vastuoluline. Ühelt poolt on Oksaneni tunnustatud Eesti ajaloo valusate teemade käsitlemise ning nende rahvusvahelisele üldsusele tutvustamise eest (Maimu Berg ja Vilja Kiisler). Teiselt poolt on teda süüdistatud Nõukogude-aegse Eesti elu ühekülgses kujutamises, vägivalla trivialiseerimises ja klišeelisuses (Piret Tali, Jaan Kaplinski, Rein Raud, Rein Veidemann ja Kaarel Tarand).
Kriitikale vaatamata on Oksaneni teosed osutunud menukaiks nii raamatute kui ka teatrilavastustena.
2012. aastal valmis romaani "Puhastus" järgi Soome-Eesti koostööna samanimeline mängufilm, mis jõudis vaatajate ette esilinastusel Tallinnas 30. augustil 2012. Sama aasta septembris esitati see Soome poolt Oscari filmiauhinnale, mida film aga ei võitnud.
Soome ajakirjaniku Marko Gustafssoni dokumentaalfilm "Sofi Oksanen – syntynyt kirjailijaksi" (YLE 2013; Eesti esmaeeter 5. mail 2014 ETV2-s pealkirjaga "Sofi Oksanen – kirjanikuks sündinud") portreteerib kirjanikku: koos käiakse Pariisi raamatumessil, näidendi "Puhastus" esietendusel Londonis, lapsepõlvemaadel Haapsalu lähedal ja Kullamaal, endises KGB peakorteris Tallinnas.
Oksanen on tegutsenud ka mitme ajalehe kolumnistina ning avaldanud ajakirjanduses arvamust ühiskondlikel ja poliitilistel teemadel. Ajakirjanik Leena Hietaneni ja publitsist Johan Bäckmanit, kes on väitnud, et Eesti liitus Nõukogude Liiduga vabatahtlikult, on Oksanen võrrelnud holokausti eitajatega.
Sofi Oksanen kuulub gooti subkultuuri austajate hulka.
Näidendid.
Esietendus teatris Vanemuine 18. septembril 2010 ("Puhastus"; tõlkija Kalju Kruusa; lavastaja Liisa Smith). Esietendus 5-osalise sarikuuldemänguna ERR-i Raadioteatris 2011. aastal (stsenarist ja lavastaja Taago Tubin). Esietendus 2011. aastal Off-Off-Broadway teatris La MaMa New Yorgis. Alates oktoobrist 2011 on seda iseseisvalt lavastatud Oslos, Pariisis, Londonis, Lissabonis, Madridis, Stockholmis, Reykjavikis, Leedus, Saksamaal ja Ungaris.
Isiklikku.
Oksanen abiellus 6. augustil 2011 Helsingis Seurasaaris IT alal töötava Juha Korhoneniga.
Lola Pagnani

Lola Pagnani (sündinud Anna Lola Pagnani Stavros; 3. aprillil 1972) on Itaalia tantsija ja näitleja.
Ta sündis Rooma kirjaniku ja stsenaristi Enzo Pagnani ning teatri kostüümikunstniku Gilda Pizzolante Stavrose tütrena. Õppis Pariisis kaasaegset tantsu ja temast sai Momixi esitantsija maailmatuuril, kes töötas edukalt ka koos Circe du Soleiliga Montréalis. Siis sai temast Müncheni ooperi esitantsija lavastaja Lina Wertmülleri ja dirigent Giuseppe Sinopoli käe all. Hiljem õppis ta kaasaegset tantsu veel ka Alvin Ailey Ameerika tantsuteatris New Yorgis ja õppis näitlemist HB Studios, samuti New Yorgis. 
Itaaliasse naasnuna töötas ta koos selliste Itaalia ning rahvusvaheliste teatri ja kino suurnimedega nagu Ettore Scola, Giulio Base, Lina Wertmüller; ka mängis ta Spike Lee, John Turturro ja Abel Ferrara filmides. Itaalias töötas ta kaks aastat ka Maurizio Costanzo "talkshow"'s.
Hiljuti otsustas ta teha dokumentaalfilmi koos ameerika produtsendi ja lavastaja Melissa Baliniga. Projekt kannab nime "Women Seeking Justice" ja sisaldab lugusid ebaõiglusest üle maailma. Pagnani räägib vabalt itaalia, prantsuse, hispaania ja inglise keelt.
Maire Haava

Maire Haava (sündinud 20. oktoobril 1962) on eesti laulja, metsosopran. 
Lõpetanud Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia klassikalise laulu erialal, töötas ta aastatel 1994–2003 Rahvusooperis Estonia. Alates aastast 2004 tegutseb vabakutselise lauljana.
Tema olulisemate rollide hulka kuuluvad Cherubino Wolfgang Amadeus Mozarti ooperis "Figaro pulm", Vürstinna Aleksandr Dargomõžski ooperis "Näkineid", Frugola Giacomo Puccini ooperis "Mantel", Fidalma Domenico Cimarosa ooperis "Salaabielu", Miss Todd Gian Carlo Menotti ooperis "Vanatüdruk ja varas".
Maire Haava on esinenud aldisolistina Joseph Haydni Stabat Materis, Wolfgang Amadeus Mozarti Missas C-Duur ning Franz Schuberti Missas Es-Duur. 2004. aastal osales ta Kuressaare Kammermuusika Päevade lõppkontserdil Johannes Brahmsi vokaaltsüklite "Armastuslaulud" op. 54 ja Robert Schumanni "Hispaania laulumäng" op. 74 ettekannetel.
Maire Haava on esinenud Savonlinna Ooperifestivali galakontsertidel ja teinud koostööd organistide Rolf Uusvälja ja Tiia Tennoga.
Maire Haava tegutseb ka produtsendina Pille Lille Muusikute Toetusfondi juures.
Roland Liiv

Roland Liiv (sündinud 9. novembril 1971 Tõrvas) on eesti ooperilaulja (tenor).
Lõpetas 1998. aastal Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia bakalaureuseõppe (dotsent Ervin Kärveti lauluklassis) ja 2007. aastal magistriõppe (professor Jaakko Ryhäneni lauluklassis). Täiendanud end Taru Valjakka, P. Molli, M. Acda, R. Piernay, L. A. Llaneza, I. Kremlingi meistrikursustel. 
Roland Liiv on laulnudrahvusooperis Estonia, Tartu Vanemuises, Pärnu Endla teatris ja ka välismaal: Inglismaal Buxtonis Gilber ja Sullivani festivalil 2001, Soomes Vaasa Ooperiteatris 2005, Prantsusmaal Baugé Opera's 2007. Olnud ka suurvormide ettekandja: Wolfgang Amadeus Mozarti „Reekviem" ja „Litaniae Lauretanae“, Johann Sebastian Bachi „Jõuluoratoorium“ ja kantaat nr. 82a, C. F. Gounod' „Messe solenelle oe Sante-Cecile“ jne.
Repertuaar.
Roland Liivi lauldud rollide hulka kuuluvad Arbace Wolfgang Amadeus Mozarti ooperis „Idomeneo“ (Opéra de Baugé), Don Jose Georges Bizet’ ooperis „Carmen“ (Pärnu Endla teater, Rahvusooper Estonia), Alfredo Giuseppe Verdi ooperis „La traviata“, Virve isa Veljo Tormise ooperis „Luigelend“ (Eesti Draamateater), Edoardo Milfort Gioachino Rossini ooperis „La Cambiale di Matrimonio“, Polidoro Wolfgang Amadeus Mozarti ooperis „La finta semplice“, Don Ramiro Gioachino Rossini ooperis „Tuhkatriinu“, Acis Georg Friedrich Händeli „Acis ja Galatea“, Tamino Wolfgang Amadeus Mozarti ooperis „Võluflööt“, Naaber Tõnis Kaumanni ooperis „Mina – Napoleon!“, Pinkerton Giacomo Puccini ooperis „Madama Butterfly“, Bonnius Eduard Tubina ooperis „Barbara von Tisenhusen“, Tšekalinski Pjotr Iljitš Tšaikovski ooperis „Padaemand“, Karl/Clem/Alfred Benjamin Britteni ooperis „Väike korstnapühkija“, Remendado Georges Bizet’ ooperis „Carmen“, Borsa Giuseppe Verdi ooperis „Rigoletto“, Max Carl Maria von Weberi ooperis „Nõidkütt“, Joosep Kerge/Raadiku muusikalis „Vargamäe tõde ja õigus“, Camille de Rossillion Franz Lehári operetis „Lõbus lesk“, Don Gasparo Gaetano Donizetti ooperis „La favorita“, Arturo Gaetano Donizetti ooperis „Lucia di Lammermoor“, Mozart Nikolai Rimski-Korsakovi ooperis „Mozart ja Salieri“.
NSV Liidu Ministrite Nõukogu esimees

NSV Liidu Ministrite Nõukogu esimees, lühendatult NSVL MN esimees (aastatel 1946–1991 Председатель Совета Министров СССР e "Predsedatel Soveta Ministrov SSSR" ja aastatel 1923–1946 NSV Liidu Rahvakomissaride Nõukogu esimees Председатель Совета Народных Комиссаров СССР e "Predsedatel Soveta Narodnõhh Komissarov SSSR") oli Nõukogude Liidu valitsusjuht ehk peaminister. 
NSV Liidu Ministrite Nõukogu esimees.
NSV Liidu konstitutsiooni järgi oli NSV Liidu Ministrite Nõukogu pädev otsustama kõiki riigi poliitilisi küsimusi, kuid tegelikult sündisid need otsused Nõukogude Liidu Kommunistliku Partei Keskkomitee Poliitbüroos. Paljudel juhtudel oli NSVL MN esimees ja NLKP peasekretär sama isik, ei see olnud alati nii.
Totar

Totar (või Totaar) on 1993. aastal Venemaal sündinud täisvereline ruun, kes oli Gunnar Klettenbergi võistlushobune. Totar võitis ratsutaja Zigmantas Sarkaga maailma karikasarja (MK) Tallinna etapi (Palladium cupi) 2001.
Aeroioon

Aeroioon on õhukeskkonnas olev ioon (katioon või anioon). 
Tuntuimad aeroioonid on O3-, N2+ jpt.
Eestimaa Kommunistliku Partei piirkondlikud asutused

Eestimaa Kommunistliku Partei piirkondlikud asutused on loetelu Eestis aastatel 1941–1990 tegutsenud NLKP territoriaalse allüksuse Eestimaa Kommunistliku Partei piirkondlikest allorganisatsioonidest ja nende juhtidest.
EKP piirkondlikud asutused moodustati vastavuses antud ajal kehtinud Eesti NSV haldusjaotusele, linna- ning maakonna/rajooni- ja linnarajoonikomiteedena.
EKP linnakomiteed.
EKP Sillamäe Linnakomitee.
1957. aastal muudeti Sillamäe alev vabariikliku alluvusega linnaks aga juba 1956. aastal toimus linnakomitee büroo esimene koosolek
EKP rajoonikomiteed.
Rajoonikomitee oli põhikirjajärgselt rajooni parteiorganisatsiooni juhtiv organ, koosnes konverentsil valitud komiteest ja büroost. Komitee oli EKP kohalik võimuorgan, mis tegeles kõigi maakonna probleemidega, kontrollis asutuste ja ettevõtete (eriti kohalike nõukogude) tööd ning kõrgemate parteiorganite otsuste täitmist neis, kinnitas inimesi (ka parteituid) paljudele ametikohtadele, korraldas poliitharidust ja ideoloogiatööd, pidas kommunistide arvestust, kinnitas parteisse vastuvõtu ning sealt väljaheitmise, arutas parteiliikmete personaalküsimusi. Struktuur : sekretariaat ( üldosakond), partei-, ametiühingute ja komsomoliorganite osakond (1955. aastast organiseerimisosakond), propaganda- ja agitatsiooniosakond, parteistatistika ja ühtse parteipileti sektor (arvestussektor).
Ajalugu.
EK(b)P 1940–1941.
EK(b)P Saaremaa maakonnakomitee sekretär Aleksander Mui ja A.Kuul
(kirjutatud juurde tindiga, võib olla viga kirjes) EK(b)P Harjumaa maakonnakomitee
Caffè latte

Caffè latte (itaalia keeles: "caffè e latte"), ka late, on kohvijook, kus on 1/4 espressot ja 3/4 vahustatud piima. Kuum espresso (umbes 7 cl) valatakse klaasi või tassi põhja, selle peale valatakse kuuma auruga vahustatud piim (umbes 2 dl).
"Caffè latte"'t juuakse tavaliselt kõrgest klaasist. Ka teisi "latte"'l põhinevaid maitsekohvisid juuakse kõrgetest klaasidest. Joogi peal on piimavaht. 
Sõna "latte" tuleb itaalia keelest ning tähendab piima. Ingliskeelsetes maades viidatakse sellega kohvijookidele, mille tegemisel on kasutatud kuuma piima. Itaalias kutsutakse seda jooki nimetusega "caffè e latte" või "caffellatte", mis tähendab "kohvi ja piima". Prantslaste "café au lait" on sarnane, kuid mitte päris identne jook. 
Veel 1980. aastatel sai Itaalias kohvikus "caffè latte"'t tellides klaasi piima. Termin "latte" tähendab üldiselt maailmas "caffè latte"'t.
Café au lait

Café au lait [kaˈfe ɔˈlɛ] on prantsuspärane kohv, mis sõna-sõnalt tähendab kohvi piimaga. See valmistatakse kohvi ja sooja piima (mitte piimavahtu) kokku segades. See on kohvijook, mis sarnaneb Itaaliast pärit "caffè latte"'ga. "Café au lait"'is ei ole aga espressot; kohv tehakse tavalist kohvi piimaga segades. Samuti on piim leige või soe, mitte kuum. "Café au lait" sisaldab võrdses koguses piima ja kohvi.
Cappuccino

Cappuccino [kaputš'iino] on kohvijook, kus espressole on lisatud kuuma piima ja piimavahtu. Kodumaal Itaalias juuakse "cappuccino"'t ainult hommikuti, näiteks koos sarvesaiaga. "Cappuccino" on väga levinud jook kohvikutes kõikjal maailmas.
Traditsiooniliselt on "cappuccino"'s kolmandik espressot, kolmandik kuuma piima ja kolmandik piimavahtu. Tänapäeval esineb aga palju muidki variatsioone. "Cappuccino" ei ole pealt täiesti valge, "crema" peab olema äärtes nähtav. Ideaalse "cappuccino" maitse peab olema tasakaalus, piima magusus ja espresso peavad olema harmoonias. Joogis ei tohi olla tunda liiga palju piima, espresso maitse peab olema selgelt eristatav. 
Piim vahustatakse espressomasina küljes oleva aurutustoru abil. Piima aurutades üritab barista tekitada mikrovahtu. Hea mikrovahuga võib hea barista luua "latte art"'i. Aurutatud piima maitse on magusam kui tavalisel kuumal piimal, kuna aurutamisega muutub piima konsistents. 
"Cappuccino" serveeritakse portselantassis nii esteetilistel kui ka praktilistel põhjustel. Portselan hoiab kuumust paremini kui teised materjalid. Joogi peal olev vaht isoleerib kohvi ning hoiab seda kauem kuumana. Hea "cappuccino"-tass on ümara põhjaga ja ülalt laienev, vaid siis seguneb vahustatud piim espressoga õigel moel. Ülalt laienev tassisein teeb lihtsamaks ka joogi pinnale piimavahuga kujundite joonistamise, "latte art"'i.
Poodidest on võimalik osta ka kiir-"cappuccino"-pulbrit, mis segatakse kuuma veega. Seda jooki ei saa siiski nimetada "cappuccino"'ks. 
Arvatakse, et "cappuccino" on nimetuse saanud kaputsiinide järgi, sest kaputsiinide kasutatav pruun rüü on sama värvi nagu kohvijook.
Latte art

Latte art on väljend, mis tähistab kujundite loomist espressokohvi pinnale. Selleks kasutatakse peamiselt kaht meetodit või nende kombinatsiooni. 
Esimese meetodina luuakse kujundid vahustatud piima valamisega espressokohvi peale. Nii saab espressokohvi pinnale moodustada mitmesuguseid pilte, näiteks lehti, taimi või südameid. Abivahendina võib kasutada lusikat. Teise meetodina kasutatakse šabloone, mille abil tehakse espressokohvi pinnale näiteks kakaopulbriga kujundeid. 
Peamiselt tehakse "latte art"'i "caffè latte" peale, kuna piltide loomiseks on vaja palju piima. Kujundeid võib teha ka muude kohvijookide, näiteks "cappuccino", "macchiato" ja espresso peale. 
Baristade vahel korraldatakse ka "latte art"'i võistlusi, kus aga ei ole määrav mitte ainult joogi välimus, vaid ka espresso ja "crema" kvaliteet.
Houston Stewart Chamberlain

Houston Stewart Chamberlain (9. september 1855 Southsea – 9. jaanuar 1927 Bayreuth) oli inglise päritolu saksa filosoof.
Chamberlain oli Bayreuthi linna aukodanik. Tema elumajas asub Jean-Paul-Museum. Chamberlaini järgi nimetatud tänav nimetati hiljem ümber. Tema ja Eva Wagneri haud asub Bayreuthi linnakalmistul.
William Charles Chamberlain

William Charles Chamberlain (21. aprill 1818 – 27. veebruar 1878) oli Briti sõjaväelane (kontradmiral).
Ta oli Basil Hall Chamberlaini ja Houston Stewart Chamberlaini isa.
Andreas Virginius

Andreas Virginius (18. november 1596 Schwessini rüütlimõis Pommeris – 30. detsember 1664 Tallinn) oli usuteadlane, korduvalt Tartu Ülikooli rektor, 1650. aastast Liivimaa asekindralsuperintendent ja ülemkonsistooriumi assessor Tartus, ning alates 1658. aastast Eestimaa piiskop. 
Andreas Virginius sündis 1596 oma aadlikust isa Jakob Vergien'i pärismõisas (Schvvessien) Pommerimaal (ta ema oli aadlisoost Anna Ilammermeisters). Ta õppis esmalt Stargardis, siis kuulsas Stettini pedagoogiumis, kus õppis 3 aastat. Selle järele läks Rostocki ülikooli, kus omandas esmalt filosoofia magistri astme, oli lühemat aega Greifswaldis ja Königsbergis filosoofia fakulteedi adjunktiks, asus siis uuesti
Rostocki. 
Aastatel 1632–1658 oli ta Tartu Ülikooli I usuteaduse professor ja korduvalt (1633, 1639 (alates nov. 1638), 1642 (alates nov. 1641), 1648 (alates nov. 1647), 1655 (alates dets. rp. nov. 1654) Tartu Ülikooli rektor ning mitmekordselt usuteaduskonna dekaan. Ülikooli ülem hoolekanne ning valitsemine kuulus kantslerile ja prokantslerile, kuna tegelikuks juhiks oli Tartu ülikooli rektor, kes oli professorite hulgast määratud.
1658. aastal kinnitas Rootsi kuningas ta Eestimaa piiskopiks Rootsi piiskoppide soovitusel, ja Uppsala peapiiskop Johannes Canuti Lenaeus pühitses ta Uppsalas, Eestimaa piiskopiks (1658–1664) ning piiskopina oli ta ka Eestimaa konsistooriumi esimees.
Heinrich Hein

Heinrich Hein (1590 Rostock – 1666) oli Liivimaa usu- ja õigusteadlane, korduvalt Tartu Ülikooli rektor.
Ta oli aastail 1632–1656 Tartu Ülikooli esimene õigusteaduse professor, Rooma ja Rootsi õiguste professor (u.j.d., see tähendab "utriusque juris doctor" — mõlema õiguse doktor) ülikooli õigusteaduskonnas.
Samuti tegutses Hein Tartu õuekohtu assessorina. Sellekohane soovituskiri Rootsi kantslerilt Axel Oxenstiernalt Liivimaa kindralkubernerile Gabriel Bengtsson Oxenstiernale pärineb 12. veebruarist 1646.
Hein oli roosiristlane ning seisis lähedal liikumise juhile Johann Valentin Andreaele, kellega ta oli kirjavahetuses. Tartuski püüdis ta rajada roosiristlaste ringi.
Heinile kuulus Tartu-lähedane Taabri mõis (saksa keeles "Anrepshof"). 1646. aastal kinnitas Rootsi kuninganna Kristiina Heini õigusi tollele mõisale.
Tema pojad olid Fridericus Hein (immatrikuleeritud Tartu ülikooli 19. märtsil 1634) ja Henricus Hein (immatrikuleeritud 1. novembril 1641).
Johann Below

 
Johann Below (ka Johannes Below; 1601 Rostock – 27. detsember 1668 Rostock) oli Saksamaal ja Eestis tegutsenud arst ja Tartu Ülikooli rektor.
Below astus Rostocki ülikooli 1618. aastal. 1628. aastal kaitses ta seal doktorikraadi väitekirjaga "De variolis et morbillis" (juhendaja Jacob Fabricius). Aastatel 1632–1642 oli Below Tartu Ülikooli arstiteaduse professor, aastatel 1633–1642 aga Tartu õuekohtu- ja linnaarst. 1634. ja 1641. aastal oli ta Tartu Ülikooli rektor.
1643. aastal lahkus Johann Below Tartust ja alustas tööd Vene tsaari Mihhail Fjodorovitši (ning hiljem ka tolle järeltulijate Aleksei Mihhailovitši ja Fjodor Aleksejevitši) ihuarstina. 1651. aastal pöördus ta tagasi Saksamaale, kus asus elama Lübeckisse.
Sugulased.
Johann Belowi vend Bernhard Below oli Rootsi kuninganna Kristiina ning kuningate Karl X Gustavi ja Karl XI ihuarst. Tema vennapoeg Jakob Friedrich Below, kes töötas Tartu Ülikooli rektorina aastatel 1696–97, oli samuti arst. Pärast Poltaava lahingus vangilangemist sai Jakob Friedrichist Peeter I õukonnaarst.
Henrik Koppel

Henrik Koppel (ka Heinrich Koppel ja Hendrik Koppel; 29. detsember 1863 Naela talu, Tõnuküla, Uusna vald, Viljandimaa – 14. detsember 1944 Tallinn) oli eesti arstiteadlane, Tartu Ülikooli rektor aastail 1920–1928.
Elulugu.
Henrik Koppel sündis 29. detsembril 1863 Viljandimaal Uusna vallas Naela talus. Ta oli pere vanim laps, kellel õdesid-vendi seitse. Koppel õppis kohalikus vallakoolis, seejärel Viljandis algkoolis ja gümnaasiumis ning Tartu Aleksandri gümnaasiumis, mille lõpetas 1884. aastal. Ta õppis Tartu Ülikoolis arstiteadust ja kuulus Eesti Üliõpilaste Seltsi, olles ka selle esimees. 1890. aastal lõpetas ülikooli.
Doktorikraadi kaitses Koppel järgmisel aastal, seejärel töötas ülikooli polikliinikus ja alustas erapraksist, keskendudes kõrva-nina-kurguhaigustele. Koppel oli 1920–1928 Tartu ülikooli rektor (nimetatud Vabariigi Valitsuse poolt 13. veebruaril 1920) ja sisehaiguste polikliiniku juhataja, organiseeris ülikoolis kõrva-nina-kurguhaiguste kateedri (1904) nimetati Tartu Ülikooli audoktoriks (1928). Riigivanema otsusega 7. veebruarist 1934 vabastati ta Tartu Ülikooli eripatoloogia, teraapia ja diagnostika korralise professori kohalt arvates 1. jaanuarist 1934. Edendas tervishoidu, asutas 1903 ajakirja Tervis. Oli juhtivail kohtadel Liivimaa Linna-Hüpoteegi Seltsis, Eesti Rahva Muuseumis ja lauluseltsis Vanemuine. Tema kohta on öeldud, et enne Jaan Tõnissoni esilekerkimist oli ta Tartu eestlaste esimene mees. Koppel propageeris tervishoiuideid ning tegeles eestlastest arstkonna ühteliitmisega. Tema panus ulatub leepravastasest võitlusest looduskaitseni, alghariduse andmise edendamisest Tartu ülikooli juhtimiseni. Ta oli aktiivne seltsiliikumises, Eesti ajakirjanduse ja kiriku ajaloos ning poliitikaelus.
Koppel oli hea looduse (eriti lindude) tundja, tegi looduskaitsealast propagandat ja aitas kaasa kaitsealade rajamises.
1920 valiti ta EÜSi auvilistlaseks. 1926 valiti ta Uppsala ülikooli arstiteaduse audoktoriks, 1927 Läti Ülikooli auliikmeks, 1928 Tartu ülikooli õigusteaduse audoktoriks, 1931 Soome Arstide Seltsi, 1938 Õpetatud Eesti Seltsi ja 26. mail 1940 Eesti Arstide Seltside Liidu auliikmeks.
Henrik Koppel suri 16. detsembril 1944 Tallinnas, kuhu ta oli augustis Tartust sõjategevuse eest ära läinud. Surma põhjustas jalga tabanud gangreen, mis jäi sõja tõttu õigeaegselt opereerimata. Koppeli matusetalitus toimus Tartu Ülikooli kirikus, Eesti NSV lipp oli peahoonel pooles vardas ja matustest võttis osa ka ülikooli uus punane juhtkond.
Happy Hour

 
"Happy Hour" oli Urmas Oti telesaade Kanal 2 eetris. Sarja alustati aastal 2003 ja saate tegemine lõpetati aastal 2006.
Külalised olid näiteks Markko Märtin, Vaiko Eplik, Ingrid Rüütel, Andrus Värnik, Evelin Võigemast, Toomas Hendrik Ilves.
Aas

Aas (kõnekeeles ka "niit", "karjamaa") on harva või lühikest aega üleujutatav lammirohumaa.
Karin Veissmann

Karin Veissmann (sündinud 22. veebruaril 1968) on eesti koorijuht. 
Ta on lõpetanud Georg Otsa nimelise Tallinna Muusikakooli õpetaja Silvia Melliku ning Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia professor Ants Üleoja koorijuhtimise klassis. 
Ta on olnud Pärnu segakoori Endla, Pärnu Kunstide Maja lastekoori Pöial-Liisi ja Pärnu Noortekoori juhataja ning töötanud Pärnu Muusikakooli solfedžo- ja harmooniaõpetajana. Aastatel 2009–2013 oli ta Pärnu Muusikakooli direktor.
Ta on olnud Tallinna Vanalinna Hariduskolleegiumi Muusikakooli muusikaajaloo ja -teooria õpetaja. 2023. aasta seisuga on ta Vanalinna Hariduskolleegiumi Muusikakooli juhataja. 
Alates 1989. aastast laulab ta ansamblis Linnamuusikud. 
Mitme kollektiivi juhina on ta saavutanud tunnustust ja võistluste esikohti nii Eestis kui ka välismaal.
Atlan Karp

Atlan Karp (sündinud 3. veebruaril 1972) on eesti laulja, bariton. Aastatel 2007–2012 töötas ta Vanemuise teatri ooperisolistina, pärast seda on vabakutseline.
Haridus.
1997. aastal alustas Karp lauluõpinguid Georg Otsa nimelises Tallinna Muusikakoolis ning jätkas Eesti Muusikaakadeemias ja Soomes Sibeliuse Akadeemias Jorma Hynnise ja Pekka Kähköse juures. 2003. aastal täiendas ta end Peterburi Maria teatris. 2008. aastal lõpetas ta Sibeliuse Akadeemias magistrantuuri. Karp on osalenud G. Janowitzi, T. Krause, L. Gergijeva, D. Hvorostovsky, J. Obrastsova, A. Amaretto, H. Hagegårdi meistrikursustel.
Alberico Gentili

Alberico Gentili ("Albericus Gentilis"; 14. jaanuar 1552 – 18. juuni 1608) oli itaalia päritolu õigusteadlane, Oxfordi ülikooli esimene "professor regius" tsiviilõiguses ja üks esimesi, kes püüdis luua rahvusvahelise õiguse süsteemi.
Gentili sündis Itaalias protestantlikus perekonnas ja pidi 1579. aastal seetõttu sealt lahkuma. Enne seda oli ta jõudnud siiski käia ülikoolis ja saada õigusteaduse doktoriks. Esialgu läks ta Ljubljanasse (Laibachi), hiljem Saksamaale, kus õpetas õigusteadust Tübingenis ja Heidelbergis. 1580. aastal saabus ta aga Inglismaale, kus tegi kiiret karjääri. 1587. aastast kuni surmani oli ta Oxfordi ülikooli professor.
Üks olulisemaid küsimusi, mida Gentili käsitles, oli õiglane sõda. Senimaani polnud renessansiaegsed õpetlased, kes distantseerisid end skolastilisest õpetusest, sellele uut määratlust andnud. Skolastiline õiglase sõja doktriin aga sätestas, et sõjas võib vaid ühe poolel olla õiglus, samuti mitmeid väga piiravaid sätteid sõjale. Protestantlikele humanistlikele õigusteadlastele see aga ei sobinud, sest ususõdadeaegses Euroopas olid sõjad tihedad ja universaalset autoriteeti paavsti ja katoliku kiriku näol enam polnud. Gentili oligi üks olulisemaid ilmalikule õiglase sõja traditsioonile alusepanijaid. Tema seisukohad olid: sõda võib olla õiglane mõlemalt poolelt, sest põhjuseid õiglaseks sõjaks on väga mitmeid ja tihti satuvad need vastuollu (kaitsesõda lugesid humanistid nimelt alati õiglaseks); lubatud on ennetav sõda vastase vastu, sest ainult irratsionaalsed inimesed laseksid end kõigepealt kahjustada, et siis õiglast sõda alustada, seejuures ei ole vaja väga otsest ohtu, vaid piisab ka kartusest rünnaku ees, ehkki päris suvalise kahtluse korral siiski ka sõtta minna ei tohtinud; karistussõda on lubatud kõigile, kes suudavad õiguserikkumist karistada. Viimase alla luges ta ka variandi, kus õiglases sõjas on kahju saanud pool rünnanud ja karistab kahjutegijat, kuid teeb seda ülemäära karmilt; sel juhul võisid teised riigid karistatava poolel sõtta astuda. Samuti toetas ta ka sõjapidamist riikliku au ja kuulsuse nimel, sest pidas patriotismi kui ühe riigi inimesi liitvat jõudu väga oluliseks. Samas välistas ta kindlalt usu nimel sõttamineku, sest just see kiskus temaaegset Euroopat kõige rohkem lõhki ja oli ilmne, et ükski osapool ei suuda saavutada lõplikku võitu. Usuasjades eksijaid pidi karistama Jumal.
Gentili retoorika oli selgelt suunatud ka Hispaania, toonase Euroopa tugevaima võimu vastu, kes tema arvates plaanis universaalmonarhia kehtestamist. Gentili toetas aga selgelt uut, kujunevat suveräänsete riikide süsteemi, kus iga riik oli põhimõtteliselt teisega võrdne. Seetõttu oli universaalmonarhia tema jaoks ka täielikult negatiivne mõiste.
Gentili seisukohad olid aluseks Hugo Grotiuse ja teiste humanistlike õigusteadlaste seisukohtadele, kes tema radikaalseid positsioone tunduvalt mahendasid.
Maarja Talts

Maarja Talts (sündinud 22. aprillil 1973) on eesti pianist.
Lõpetanud aastal 2000 Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia klaveri erialal professor Valdur Rootsi klaveriklassis. 
Õpetanud Pärnu Kunstide Majas ja Pärnu Muusikakoolis klaverit ning tegutsenud samas ka klaverisaatjana. 
Esinenud pianistina erinevates kammerkoosseisudes. 
Töötanud toimetajana Pärnu linnavalitsuse kultuuriosakonnas. Tegutseb produtsendina Arbo Valdma klaverikursuste ja Pärnu Filharmoonia juures.
Anne Uusna

Anne Uusna (Lahesaare) (sündinud 14. jaanuaril 1966 Pärnus) on eesti koorijuht ja muusikapedagoog. 
Õppinud Pärnu Ülejõe Gümnaasiumis muusika eriklassis ja Georg Otsa nimelises Tallinna Muusikakoolis klassikalist ja poplaulu. Haridusteaduse magister gümnaasiumi ja põhikooli muusikaõpetaja erialal.
Võitis 1985. aastal ETV saatesarja "Kaks takti ette", edestades näiteks Siiri Sisaskit ja Thea Paluojat. 
Ta töötas alates 1993. aastast Pärnu Kunstide Majas, kus juhendas vokaalsoliste ja vokaalansambleid. Alates 2020. aastast jätkab tööd Pärnu Kunstide Koolis. Tegutseb hääleseadjana mitme Pärnu koori juures ja klaverisaatjana. 
Töötanud ka lasteaia muusikaõpetajana.
Aastal 2005 pälvis ta loomingulise tegevuse eest Pärnu linna muusika aastapreemia ja 2006 Eesti Kultuurkapitali muusika aastapreemia. 
Aastast 2006 Pärnu Kammerkoori hääleseadja, koormeister ja projektidirigent. Koori dirigendina osales ta edukalt ETV saatesarjas "Laululahing" (2008). Aastast 2007 on ta ka Pärnu Noortekoori dirigent. 
Erinevate kollektiivide juhina on saavutanud tunnustust ja esikohti nii Eestis kui ka välismaal.
Tuntud popsolistide koolitajana. Aastal 2007 vabariikliku SÜG solistide ja duettide konkursi parim juhendaja. 
Osalenud muu hulgas Pärnus tegutsenud vokaalansambli Pangelaulukuuik koosseisus, mille esituses kõlavad laulud CD-albumil "Pärnu laulud" (2003).
Annely Kuningas

Annely Kuningas (sündinud 9. novembril 1966 Pärnus) on eesti koorijuht ja muusikapedagoog. 
Lõpetanud 1985. aastal Pärnu Ülejõe Gümnaasiumi muusika eriklassi ja 1989. aastal Tartu Heino Elleri nimelise Muusikakooli koorijuhtimise erialal. 
Töötanud Sindi Gümnaasiumi muusikaõpetajana. 
Ta töötas alates 1991. aastast Pärnu Kunstide Majas koorijuhi ja vokaalansamblite juhendajana, juhendas samas laste- ja ettevalmistuskoori Pöial-Liisi, vokaalansamblit Liisud, ettevalmistuskoori ansamblit ja Audru valla segakoori ja Uulu Segakoori. Mitme kollektiivi juhina on ta saavutanud auhinnalisi kohti koorikonkurssidel nii Eestis kui ka välismaal. 
Annely Kuningas on töötanud solfedžoõpetajana Pärnu Muusikakooli filiaalis ja Audru Huvialakoolis. Osalenud laste lauluvõistluste žüriides.
2006. aastal lõpetas ta Tallinna Ülikooli kunstide teaduskonnas muusikateraapia kursuse ja alates sellest ajast on töötanud ka SA Pärnu Haigla Psühhiaatria Kliiniku Päevakeskuses muusikaterapeudina.
Alates 2007. aastast laulab ta Eesti Koorijuhtide Naiskooris. 
Aastal 2008 pälvis ta Pärnu linna aasta õpetaja aunimetuse.
Drenaaž

Drenaaž (ka "salakraavitus", "torutus") on maa-ala pinnasesse ehitatud dreenitorude süsteem, mille eesmärk on liigse vee ärajuhtimine.
Drenaažisüsteemid liigitatakse ehituse ja otstarbe järgi horisontaal- ja vertikaaldrenaažideks ning nende kahe üheaegsel kasutamisel saadud kombineeritud drenaažiks.
Kuivendus

Kuivendus (ka "kuivendamine") on melioratsioonivõte, millega mingilt alalt eemaldatakse liigne pinna- või pinnasevesi (näiteks drenaažiga). 
Kuivendamine on levinud põllumajanduses, kus liigniiskeid või antud tingimustes vähetootvaid muldi kuivendatakse, mille tagajärjel on võimalik tõsta nende viljakust ja seeläbi kasvatatava taimekultuuri tootlikkust; samuti tõuseb seeläbi agrotehniliste võtete efektiivsus (nt väetamine).
Soodest liigvee ärajuhtimist nimetatakse sookuivenduseks.
Niisutus

Niisutus (ka kastmine ja irrigatsioon) on mingi maa-ala (enamasti põllu) kunstlik veega kastmine. 
Niisutust kasutatakse üldjuhul kuivades piirkondades või kohtades, kus pikema aja vältel pole sadanud (vt põud), harvem ka põllukultuure öökülma eest kaitstes. 
Eristatakse viit niisutusviisi: uduniisutus, vihmutus, pindmine niisutus, mullasisene niisutus ja altniisutus.
Ajalugu.
Arheoloogilistes uurimistes on leitud tõendeid niisutamisest, kuna looduslikud sademed ei olnud põllukultuuride kasvatamiseks piisavad.
Niisutamine on hinnanguliselt alguse saanud Induse oru tsivilisatsioonis umbes 4500 eKr ja drastiliselt suurendanud nende asulate suurust ja jõukust. Niisutus ja veemajandussüsteemid on välja töötanud Induse oru tsivilisatsioon, kaasa arvatud kunstlikud veehoidlad Girnaris, mis pärinevad 3000 eKr ja algne kanali niisutussüsteem umbes 2600 eKr.
Hiina.
Hiina kõige vanemad ja tuntumad hüdraulika insenerid olid Sunshu Ao (6. sajandil eKr) kevadete-sügiste ajastul ning Ximen Bao (5. sajandil eKr) sõdivate riikide ajastul. Mõlemad töötasid suurte niisutusprojektidega. Vana-Hiinas asuvas Sichuani piirkonnas töötas hüdroloog ja hüdraulika insener Li Bing välja Dujiangyani niisutussüsteemi, mis tänapäevalgi varustab piirkonda veega. Hani dünastia ajal 2. sajandil pKr kasutasid hiinlased ketiga toimivaid pumpi, millega toodi vett alt kõrgemale. Selleks kasutati pedaale, vesirattaid või rattaid, mis härgade abil pöörlesid. Vett kasutati linnas elamutes ja palee aedades, kuid peamiselt põllumaa niisutamiseks.
Korea.
Koreas leiutas insener Jang Yeong-sil 1441. aastal maailma esimese vihmamõõturi. See paigutati niisutussüsteemidesse, mille abil mõõdeti ja koguti sademete andmeid prognoosimiseks.
Põhja-Ameerika.
Ameerika Ühendriikides vanim teadaolev niisutuskanal töötati välja vahemikus 1200–800 eKr ja avastati USA Arizona osariigis Maranas 2009. aastal. Niisutuskanal töötati välja umbes 2000 aastat enne Hohokami kultuuri ja ei ole kindlaks tehtud, milline kultuur sellele aluse pani, kuna Põhja- Ameerikas oli Hohokam ainus kultuur, kes teadaolevalt kasutas niisutuskanaleid. Nende niisutussüsteemid toitsid 1300 pKr suurimat edela piirkonda. 7.–14. sajandil ehitati ja hooldati ulatuslikke niisutussüsteeme madalate soode aladel ja Gila jõe ääres, mis võistlesid Vana-Egiptuse ja Vana-Hiina süsteemide keerukusega. Hohokam kultuuris kasvatati näiteks puuvilla, tubakat, maisi, ube ja kabatšokke.
Hugo Gunckel Lüer

Hugo Gunckel Lüer (23. august 1901 Temuco – 10. juuli 1997 Santiago) oli Tšiili botaanik. Botaaniline nimelühend on Gunckel.
Francisco de Vitoria

Francisco de Vitoria (umbes 1492 – 12. august 1546) oli hispaania filosoof ja teoloog, üks silmapaistvamaid hilisskolastika esindajaid.
Vitoria oli aastakümneid Salamanca ülikooli õigusprofessor, kes kuulus dominiiklaste ordusse. Ta oli 16. sajandi tähtsamaid autoriteete õiguse alal. Oma õpetuses tugines ta keskaja autoriteetidele, eriti Aquino Thomasele. Samas kohandas ta oma õpetust ka muutuvate oludega, pidades näiteks kaitseotstarbel peetavat sõda peaaegu alati õigustatuks.
Muuhulgas töötas Vitoria välja ka Ameerika vallutamise õigustamise skeemi. Tema seisukoha järgi ei saanud koloniaalvallutusi põhjendada keisri või paavsti kui maailmavalitsejate autoriteediga, hispaanlaste esmaavastuse õigusega (sest indiaanlased olid seal ometi ju varem), usu levitamise ettekäände (sest juba Innocentius IV oli keelanud kristlust vägivaldselt levitada), barbarite pattudega (sest need ei kahjusta otseselt kristlasi), sellega, et Ameerika olla Jumala kingitus Hispaaniale (seda ei saa kuidagi tõestada) või ka indiaanlaste vabatahtliku alistumisega (sest tõenäolisemalt sundisid hispaania konkistadoorid selle ikkagi vägivaldselt peale).
Tema välja toodud õiglasteks vallutuse põhjendusteks olid aga: vaba reisimise ja kaubandusõiguse rikkumine, ristiusu rahumeelse levitamise tõkestamine, vastristitute kaitse, ristitud inimeste üle valitseva paganliku valitseja kukutamise legitiimsus (sest kristlikud inimesed vajavad mõistagi kristlikku valitsejat), rahva kaitsmisega türanni eest (isegi kui rahvas seda kaitset ja abi ei taha), liitlaste kaitsmise vajadus ja ka indiaanlaste suutmatus end korralikult valitseda. Viimast argumenti ei pidanud ta väga kindlaks, kuna ei teadnud täpselt, milline Ameerika riikide valitsussüsteem oli. Samuti soovitas ta indiaanlastesse suhtuda leebelt, neid kristlikus vaimus valitseda ja aidata paremale mõistmisele, mitte aga neid orjastada.
Vitoria välja töötatud skeem sai Hispaanias valitsevaks 1550. aasta järel, kui konkureerivad Bartolomeo Las Casase ja Juan de Sepulveda vaated Valladolidi vaidluse käigus olid liialt radikaalseteks osutunud (Las Casas kaitses ägedalt indiaanlaste iseolemise õigusi, Sepulveda pidas neid aga õigusteta orjadeks, kellele on parem, et nad täielikult alla heidetaks).
Nikolai Tšistjakov

Nikolai Tšistjakov (20. mai (vkj 8. mai) 1853 Võisiku – 20. august (vkj 7. august) 1912 Rannu) oli õigeusu vaimulik.
Ta pühitseti preestriks 1888. aastal ning teenis vaimulikuna Kõrgessaare, Kikevere ja Rannu õigeusu kogudusi.
Isa Nikolai peres kasvas neli last. Tütar Ludmillast sai preester Nikolai Pätsi abikaasa, poeg Nikolai omandas juriidilise hariduse ja oli sõjaväelane.
Voldemar Päts

Voldemar Päts VR III/2 (19. juuli 1878 Tahkuranna – 27. juuni 1958 Toronto) oli eesti kunstnik ja kunstipedagoog.
Elulugu.
Voldemar Päts sündis ehitusmeistri perekonnas. Ta oli Eesti esimese presidendi Konstantin Pätsi üks noorematest vendadest.
1905. aastal lõpetas ta dekoratiivmaali erialal A. Stieglitzi kunsttööstuskooli Peterburis. 1905. aasta rahutuste järel põgenesid Konstantin Päts ja Voldemar Päts, Jaan Teemant, Peeter Speek, Otto Strandman, Karl Ast, Mihkel Martna jt Eestist. 1907. aastal täiendas Voldemar Päts Peterburi Pedagoogika Akadeemias. 
Ta alustas õpetajatööd Riias Balti Õpetajate Seminaris ja oli aastatel 1906–1917 Tallinna Nikolai I Gümnaasiumis, 1909–1917 Tallinna Reaalkoolis ja alates 1907. aastast O. Johansoni Käsitöökoolis joonistusõpetaja. 1907. aastal valiti ta esimese eesti kunstiorganisatsiooni Eesti Kunstiselts juhatusse. Samuti juhatas ta aastatel 1912–1914 Eesti Kunstiseltsi joonistuskursusi. 1914–1934 oli ta Riigi Kunsttööstuskooli direktor ja aastast 1938 Riigi Kõrgema kunstikooli auprofessor. 1. maist 1934 kuni 1940. aastani töötas ta haridusministeeriumis kutseoskuse osakonna direktorina ja aastatel 1936–1940 oli ta ka haridusministri abi. 1934. aasta mais sai ta tehnika eriteadlaste registreerimise komisjoni juhatajaks. Aastatel 1934–1940 oli ta Kujutavate Kunstide Sihtkapitali Valitsuse esimees.
Vabadussõja ajal töötas ta abiorganisatsiooni Ühistöö keskjuhatuse esimehena, mille eest talle anti 14. detsembril 1920 Vabadusristi III liigi (tsiviilteenete eest) 2. järgu teenetemärk.
7. märtsil 1938 valiti ta Eesti-Taani Sõprusühingu esimeheks. 1940. aastal oli ta saksa vähemusrahvuse kultuuromavalitsuse likvideerimiskomisjoni liige. 
Teise maailmasõja ajal põgenes Voldemar Päts Austriasse, sealt Rootsi ja 1951 Kanadasse.
Päts oli aktiivne ja mitmekülgne mees. Pätsil oli suur osa rakendusliku kallakuga Riigi kunsttööstuskooli programmi, struktuuri, õppeklasside ja -töökodade kujundamisel, kuid alalhoidlike vaadete tõttu sattus ta administraatorina kujutavate kunstnikega vastuollu. Soosis kodundus- ja käsitööharidust. Ta kuulus OÜ Kodukäsitöö juhatusse. 1937 pani Voldemar Päts Lagedi Põhikoolile nurgakivi. Pätsi algatusel hakati Lagedit varustama elektriga, rajati elektriliinid ja alajaamad. Päts oli ka Eesti Punase Risti asutaja, Eesti-Taani ja Eesti-Austria sõprusühingute esimees. Samuti oli ta Eesti Kunstnike Koondise Torontos (1956) asutajaid. On koostanud albumi "Eesti rahvariie ja ornament" I–II (1926) ja kirjutanud muid raamatuid. 
Kunstnikuna on Päts maalinud lilli ja maastikke. Päts oli Eesti üks esimesi karikaturiste, tema karikatuure avaldasid Teataja Nalja Lisa (1901–1904), Kaval Hans (1911) ja Meie Mats (1916).
16. augustil 2008 avati Lagedil Eesti Vabadusvõitluse muuseumis Voldemar Pätsi bareljeef.
Isiklikku.
Voldemar Päts oli abielus Johanna Veileriga (pärast abiellumist Päts), neil oli kaks tütart: Inna (abielus Kaldveer) ja Silvia (abielus Jürvetson). Silvia poja Tõnu poeg Steve Jurvetson on Ameerika riskikapitalist.
Spånga-Tensta

Spånga-Tensta on Stockholmi linnaosapiirkond. Koosneb Bromsteni, Flysta, Solhemi, Lundby, Sundby ja Tensta linnaosast.
Elanike arv on umbes 35 000 ja pindala 12,85 km².
Rõõmuallikas

Rõõmuallikas on allikas Tallinnas Mustamäe nõlval Nõmme-Mustamäe maastikukaitsealal. Allika vooluhulk on kuni 10 l/s. 
See on üks Glehni pargi allikatest.
Araabia kohvipuu

Araabia kohvipuu ("Coffea arabica") on madaraliste sugukonda kohvipuu perekonda kuuluv puittaimede liik. 
Araabia kohvipuu viljadest valmistatakse araabika kohvi. Araabia kohvipuud peetakse vanimaks viljeldud kohvipuuliigiks – seda hakati kasvatama Araabia poolsaare edelaosas rohkem kui 1000 aastat tagasi. Legendi järgi avastasid taime 850. aasta paiku Etioopia kitsekarjused: üks neist märkas, et tema kitsed näksivad mingit tundmatut taime ja on pärast seda nii energilised, et ei taha magadagi. Eestisse jõudis kohv 17. sajandi lõpul.
Välimus.
Araabia kohvipuu kasvab metsikult 9–12 m kõrguseks. Lehed on ovaalsed, 6–12 cm pikad ja 4–8 cm laiad, tumerohelist värvi. 
Puu õied on väikesed, valged, tugeva lõhnaga, 10–15 mm läbimõõduga. Õite magus lõhn meenutab jasmiini. Õitsemine kestab vaid paar päeva.
Puu viljaks on luuvili, mida sageli nimetatakse marjaks. Viljad on ovaalsed, umbes 1 cm pikkused ja 10–15 mm läbimõõduga. Viljad on esialgu tumerohelised, küpsedes muutuvad esialgu kollaseks, siis roosakaks ning lõpuks tumepunaseks. Vili sisaldab tavaliselt kaht seemet, mida kutsutaksegi kohviubadeks. 
Kasvukoht.
Araabia kohvipuu kannab kõige paremat vilja niiskes kliimas. Seda kasvatatakse tavaliselt 1300–1500 m kõrgusel, aga on ka istandusi merepinna kõrgusel ning ka 2800 m kõrgusel. Taim talub madalaid temperatuure, kuid mitte öökülma. Parim viljumistemperatuur jääb 20 °C ümbrusse. Erinevalt kongo kohvipuust kasvab araabia kohvipuu hästi ka varjus.
Kasvatamine.
Araabia kohvipuu jõuab viljakandmisikka umbes seitsme aastaga. Kultivarid kasvavad vaid umbes 5 m kõrguseks ning neid lõigatakse tagasi 2 m kõrgusele, et kergendada saagi korjamist ning vältida liiga suurt saaki, mis kurnaks ja kahjustaks puud. 
Viljade õigeaegne korje on väga oluline. Kuna kõik viljad ei valmi üheaegselt, kasutatakse tihti käsitsikorjet, et sekka ei satuks tooreid ega üleküpsenud marju. 
Sõltuvalt kliimast, konkreetsest puust jms saab ühelt araabia kohvipuult 0,5–5 kg kuivatatud kohviube. 
Kilo röstitud kohvi valmistamiseks kulub ligikaudu 4400 araabika kohvi marja. 
Täiuslikes kasvutingimustes, näiteks Jaava saarel, istutatakse puid igal aastaajal ning ka saaki annavad nad seega kogu aeg. Vähem ideaalsetes tingimustes, näiteks Brasiilia mõningates osades, korjatakse saaki ainult talviti. 
Parimaks araabia kohvipuu kasvatuspiirkonnaks peetakse Colombiat.
Indoneesias hakati araabia kohvipuud kasvatama 1699. aastal.
Kasutamine.
Parimad gurmeekohvid on tavaliselt valmistatud kõige kvaliteetsematest mahedamaitselistest araabia kohvipuu viljadest.
Eesti Disainikeskus

Eesti Disainikeskus on mittetulundusühing, mille asutasid 21. aprillil 2008 Eesti Kunstiakadeemia, Tallinna Tehnikaülikool, Eesti Disainerite Liit ja Eesti Disaini Instituut.
Eesti Disainikeskuse missioon on teha disain nähtavaks, teadvustada disaini kui lisandväärtuse 
andjat ning luua disaini arenguks inspireeriv, innovaatiline ja koostööle suunatud keskkond.
Visioon:
Eesti Disainikeskus on disainivaldkonna arendaja, disainialase info, teadmiste ja oskuste koguja ning vahendaja. Soovime, et inimesed mõistaksid disaini kui olulist lisandväärtuse andjat - disain aitab muuta meid ümbritsevat keskkonda toimivamaks, mugavamaks, ilusamaks ja lihtsamini kasutatavaks.
Eesti Disainikeskuse visioon aastaks 2020:
- Eesti ettevõtted ja avalik sektor kasutavad eesti disaini strateegilisel tasandil
- Eesti disainerid pakuvad konkurentsivõimelist disainiteenust nii kodu- kui ka välisturul
- Eesti disain on eestlaste jaoks väärtuslik
- Eesti disain on nähtav ja kättesaadav
- Meid ümbritsev elukeskkond muutub läbi disaini inimkesksemaks
- Juba kooliõpilane mõistab disaini olemust
Keskuse strateegilised eesmärgid on:
1. Suurendada disainibüroode ja disainerite disaini- ja ettevõtlusalaseid oskusi
 2. Toetada strateegilist disainikasutust ettevõtetes ja avalikus sektoris, edendamaks innovatsiooni ning maailma tasemel kaubamärkide loomist
 3. Tõsta teadlikkust Eesti disainist nii Eestis kui välismaal, loomaks soodsat keskkonda disainiteenuste pakkujatele
 4. Kujundada riiklikke poliitikaid, soodustamaks disaini kasutust läbi riiklike regulatsioonide
5. Aidata kaasa disaini algtõdede ja disainiprotsessi õpetamisele Eesti üldhariduskoolides
Vahš

Vahš (tadžiki "Вахш") on linn Tadžikistanis Hatloni vilajetis Vahši jõe ääres.
Linn asub umbes 100 km kaugusel lõunas pealinnast Dušanbest. Kurgonteppast asub Vahš 15 km kaugusel lõunas.
Lõugas

Lõugas on mitmetähenduslik sõna.
Termiz

Termiz (vene keeles Термез "Termez") on linn Usbekistanis, Surxondaryo vilajeti keskus. Asub Amudarja ääres Afganistani piiril.
Termiz on üle 2500 aasta vana. Kušaani riigis oli Termiz budismi keskus, 7.–8. sajandist islami keskus.
Aastal 1897 rajati linna Vene sõjaväe garnison.
Nõukogude-Afganistani sõja ajal baseerus linnas 100 000 Nõukogude sõjaväelast.
Alates 2002. aastast kasutab Saksamaa Termizis asuvat sõjaväerajatist Afganistanis tegutsevate vägede tugibaasina.
Linnas on ülikool ja mitu muud kõrgkooli.
Eesti allikate loend

"Siin on loetletud Eesti allikaid ja allikate rühmi.
Elatuskorje

Elatuskorje on mesilaste korjatud mesi, millest jätkub ainult mesilaspere enda eluvajadusteks.
Selline olukord on näiteks kevadel, kui pere hakkab end suureks kasvatama: rohkem tegeldakse haudme toitmise kui korjega. Veel võib mee vähesuse põhjuseks olla kuiv suvi, kui nektar kuivab õie sees ära ja mesilased ei saa seda kätte, aga ka pikad sajud, mille ajal mesilased korjele ei lenda.
Matšeete

Matšeete on suur nuga, mille tera on tavaliselt 50–60 cm pikk ja alla 3 mm lai. Nuga kasutatakse tihkete taimede, näiteks suhkruroo läbilõikamiseks. Algselt võeti matšeete kasutusele Ladina-Ameerikas.
Afüllia

Afülliaks ehk lehituseks nimetatakse botaanikas roheliste lehtede puudumist kõrgemate taimede puhul. 
Afülliat esineb sageli kohastumusena kuivustaimedel, kel seeläbi väheneb veekaotus. Seejuures toimub fotosüntees siis sageli vaadeldava taime teistes rohelistes organites (näiteks varres). Afüllia on omane ka mitmetele parasiittaimedele.
Kaftan

Kaftan on siidist või puuvillasest riidest meeste pealiskuub, mis ulatub pahkluuni ja mille saab eest kinni nööpida. 
Kaftan võeti kasutusele Osmanite riigis, kuid keskajaks levis see ka Indias, Pärsias, Hiinas, Veneetsias ja Genovas.
Puhmas

Puhmas ehk kääbuspõõsas (varasemas eesti keeles ka "jässikpõõsas") on puittaimede eluvorm. 
Puhmad sarnanevad põõsastega, kuid on neist madalakasvulisemad (kuni 0,5 m).
Puhma maadjas peavars muutub varases kasvustaadiumis arvukateks harudeks. Puhma võsud arenevad tavaliselt 3 kuni 10 aastat. Maadligi oksad juurduvad tihti, tekitades uusi taimi. 
Eestis kasvavad puhmastest näiteks igihaljad pohl, sookail ja kanarbik ning heitlehine mustikas.
Looduslik rohumaa

Looduslik rohumaa on rohumaa, kus on säilinud looduslik rohukamar ning kus inimtegevus piirdub põhiliselt rohusaagi kasutamisega.
Looduslike rohumaade hulka kuuluvad looduslikud karjamaad ja looduslikud niidud.
Niit

Niit ehk heinamaa on ökosüsteem, milles taimkatte moodustavad peamiselt tihedalt kasvavate mitmeaastaste mesofüütide kooslused, mille mullas toimub kamardumine ja mida võidakse regulaarselt niita. 
Niidud liigitatakse primaarseteks ja sekundaarseteks.
Primaarsed niidud on rohumaad, mis on kujunenud inimese olulise osaluseta. Primaarseiks niitudeks võivad Eestis olla mõned lamminiidud (kus üleujutuse ja jää mõjul ei kasva puid) ja mõned rannaniidud (eelkõige maatõusu alal, mis veel pole metsastunud).
Sekundaarsed niidud on kas 
Puisniidud on looduslikud niidud, millel leidub põõsaid ja puid.
Nurm

Nurmeks võidakse nimetada 
Nurm on ka perekonnanimi.
Cerro Azul (Galápagose saared)

Cerro Azul on tegevvulkaan Isabela saarel (Galápagose saared).
Vulkaani kõrgus on 1640 meetrit.
Gangkhar Puensum

Gangkhar Puensum on mägi Himaalajas, Bhutani kõrgeim tipp. Asub Bhutani ja Tiibeti (Hiina) piiril, kuid täpne asukoht pole kindel, sest Hiina ja Bhutani vahel on piirivaidlus ja kaardid selle piirkonna kohta on ebatäpsed. See on kõrgeim mägi, mille tippu siiani ei ole inimene tõusnud. Alates 1983. aastast tehti 4 ebaõnnestunud katset tippu jõuda. 1994. aastal keelati Bhutanis ronimine üle 6000 m mägede tippu ja alates 2003. aastast on alpinism täielikult keelatud kohalike uskumuste pärast, et mägede tippudes elavad jumalad.
1999. aastal jõudis Tiibetist startinud Jaapani ekspeditsioon Gangkhar Puensumi kõrvaltippu Liankang Kangrile (7535 m), mis asub täielikult Hiina territooriumil.
Mäe absoluutne kõrgus on 7570 m ja suhteline kõrgus üle 2990 m.
Kula Kangri

Kula Kangri (hiina 庫拉岡日峰) on mägi Tiibetis, mida mõnikord peetakse Bhutani kõrgeimaks tipuks. Kõrgus on 7554 m.
Et Bhutani ja Tiibeti piir pole täpselt kindlaks määratud, peetakse Bhutani kõrgemaks tipuks veidi lõuna pool asuvat Gangkhar Puensumi.
Kula Kangri tippu tõusis esimesena Jaapani ekspeditsioon 1985. aastal.
Nowshāk

Nowshāk on mägi Hindukušis, Afganistani kõrgeim tipp.
Mäe absoluutne kõrgus on 7492 m ja suhteline kõrgus 2024 m. Nowshāk on läänepoolseim üle 7000 m kõrgune mägi.
Esimestena tõusid tippu 1960. aastal jaapanlased Toshiaki Sakai ja Goro Iwatsubo.
Sardiinia lipp

Sardiinia lipp ehk nelja mauri lipp on Itaalia autonoomse staatusega Sardiinia maakonna ametlik lipp.
Ametliku sümbolina on lipp kasutusel alates 1952. aastast, kuid tolleaegsel lipul vaatasid maurid vasakule ning peapael kattis silmad. Praegune kujundus võeti kasutusele aastal 1999. 
Lipu valgel taustal on punane rist, mis jagab selle neljaks väljaks. Igal veerandikul on mauri pea.