Baieri pärilussõda

Baieri pärilussõda (saksa "Bayerischer Erbfolgekrieg"; 3. juuli 1778 – 13. mai 1779) oli vaidlus Austria Habsburgide monarhia ning Saksimaa ja Preisimaa liidu vahel Baieri kuurvürstkonna pärimise üle pärast Wittelsbachi dünastia Baieri haru hääbumist. Habsburgid püüdsid omandada Baierit ja liit oli selle vastu, eelistades Wittelsbachide teist haru. Mõlemad pooled mobiliseerisid suured armeed, kuid sõja ainsaks võitluseks olid mõned väiksemad kokkupõrked. Tuhanded sõdurid surid aga haigustesse ja nälga, pälvides konfliktile nime "Kartoffelkrieg" (kartulisõda) Preisimaal ja Saksimaal; Habsburgide Austrias kutsuti seda mõnikord "Zwetschgenrummel" (ploomisekeldus).
30. detsembril 1777 suri lastetuna rõugetesse Maximilian III Joseph, viimane Wittelsbachide nooremas liinis. Wittelsbachide vanema haru järglane Karl Theodor oli lähim sugulane, kuid ka temal ei olnud seaduslikke lapsi, kes oleks saanud tema järeltulijaks. Tema nõol Karl II Augustil oli seega õigustatud õigusnõue Karl Theodori eeldatav pärijana. Teisel pool Baieri lõunapiiri ihaldas Saksa-Rooma keiser Joseph II Baieri territooriumit ja abiellus 1765. aastal Maximilian Josephi õe Maria Josephaga, et tugevdada oma nõudeid. Tema kokkulepe pärija Karl Theodoriga territooriumi jagamise kohta jättis tähelepanuta kõik eeldatava pärija Karl Augusti nõuded.
Territooriumi omandamine saksakeelsetes osariikides oli oluline osa Josephi poliitikast laiendada oma perekonna mõju Kesk-Euroopas. Preisimaa kuninga Friedrich II jaoks ähvardas Josephi nõue Preisimaa mõju Saksamaa poliitikas, kuid ta kahtles, kas ta peaks säilitama "status quo" sõja, diplomaatia või kaubanduse kaudu. Keisrinna Maria Theresia, kes valitses koos Josephiga, ei pidanud ühtegi konflikti Baieri kuurvürstkonna üle verevalamist väärt olevaks ning tema ega Friedrich ei näinud vaenutegevuse jätkamisel mõtet. Joseph ei loobunud oma nõudest hoolimata ema vastupidisest nõudmisest. Saksimaa kuurvürst Friedrich August III soovis säilitada Baieri territoriaalset terviklikkust oma õemehele Karl Augustile ja tal polnud huvi näha, et Habsburgid omandaksid tema lõuna- ja läänepiiril täiendavat territooriumi. Hoolimata oma vastumeelsusest Preisimaa vastu, kes oli kahes eelmises sõjas olnud Saksimaa vaenlane, otsis Karl August Friedrichi toetust, kes esitas hea meelega Habsburgidele väljakutse. Prantsusmaa sekkus jõudude tasakaalu säilitamiseks. Lõpuks sundis Venemaa keisrinna Katariina II ähvardus sekkuda Preisimaa poolel viiekümnetuhandelise Vene sõjaväega Josephit oma seisukohta ümber mõtlema. Katariina abiga pidasid tema ja Friedrich läbirääkimisi Baieri pärimisprobleemi lahendamiseks, tulemuseks 13. mail 1779 sõlmitud Tescheni rahu.
Mõne ajaloolase jaoks oli Baieri pärilussõda viimane "Ancien régime"i ajastu vanas stiilis kabinetisõda, kus väed manööverdasid samal ajal, kui diplomaadid reisisid pealinnade vahet, et lahendada oma monarhide kaebusi. Järgnenud Prantsuse revolutsioonisõjad ja Napoleoni sõjad erinesid ulatuse, strateegia, korralduse ja taktika poolest.
Taust.
1713. aastal kehtestas Saksa-Rooma keiser Karl VI pärimisliini, mis andis tema enda tütardele eelise tema surnud vanema venna keiser Joseph I tütarde ees. Habsburgide pärandi kaitsmiseks sundis, meelitas ja veenis ta Euroopa kroonitud päid pragmaatilise sanktsiooniga nõustuma. Selles kokkuleppes tunnistasid nad kõiki tema seaduslikke tütreid Böömimaa, Ungari ja Horvaatia seaduslikeks kuningannadeks ning Austria ertshertsoginnadeks – paus agnaatilise primogenituuri traditsioonist.
Saksa-Rooma keisrid olid valitud Habsburgide kojast enamuse eelmisest kolmest sajandist. Karl VI sõlmis oma vanema tütre Maria Theresia ja Lorraine'i Franz III abielu. Franz loobus Prantsusmaa naaberriigist Lotringi hertsogkonnast vastutasuks Toscana suurhertsogiriigile, et teha end atraktiivsemaks kandidaadiks lõpuks keisriks valimisel. Paberil võtsid paljud riigipead, ja mis kõige tähtsam, Saksa-Rooma riigi Saksa osariikide valitsejad, omaks pragmaatilise sanktsiooni ja idee Franzist, kui järgmisest keisrist. Kaks peamist erandit, Baieri kuurvürstkond ja Saksimaa kuurvürstiriik, korraldasid olulisi kuurvürstide hääli ja võisid takistada või isegi blokeerida Franzi valimist. Kui Karl 1740. aastal suri, pidi Maria Theresia võitlema oma perekonna õiguste eest Böömimaal, Ungaris ja Horvaatias ning tema abikaasal oli Saksa-Rooma keisriks valimisel konkurents.
Baieri kuurvürst ja hertsog Karl Albrecht nõudis Joseph I väimehena Habsburgide Saksa territooriume ja esitles end ka Karl VI seadusliku keiserliku järeltulijana. Ta väitis, et kui naised pärivad, peaks tema perekond olema ülimuslik: tema naine Maria Amalia oli Joseph I tütar. Nii Karl VI kui ka tema eelkäija Joseph I surid poegadeta. Baieri Karl Albrecht tegi ettepaneku, et seaduslik pärand läheks Josephi naissoost lastele, mitte noorema venna Karl VI tütardele. Erinevatel põhjustel toetasid Preisimaa, Prantsusmaa, Hispaania ja Poola-Saksi monarhia Baieri Karli nõudeid Habsburgide territooriumile ja keisritiitlile ning loobusid pragmaatilisest sanktsioonist.
Baieri Karl Albrecht vajas sõjalist abi, et jõuga omandada keisritiitel, mille ta tagas Nymphenburgi lepinguga (juuli 1741). Järgnenud Austria pärilussõja ajal vallutas ta edukalt Praha, kus ta krooniti Böömimaa kuningaks. Ta tungis Ülem-Austriasse, plaanides vallutada Viini, kuid diplomaatilised hädad tegid tema plaanid keeruliseks. Tema Prantsuse liitlased suunasid oma väed ümber Böömimaale, kus Friedrich Suur, ise vastne Preisimaa kuningas, kasutas ära Austria ja Baieri kaose, et annekteerida Sileesia.
Karl Albrechti sõjalised võimalused kadusid koos prantslastega. Võttes vastu uue plaani, õõnestas ta keisrivalimisi. Ta müüs Glatzi krahvkonna Preisimaale madalama hinnaga vastutasuks Friedrichi hääle eest. Karli vend, Kölni kuurvürstkonna peapiiskop ja kuurvürst Clemens August, hääletas keisrivalimistel tema poolt ja kroonis ta isiklikult 12. veebruaril 1742 traditsioonilisel tseremoonial Frankfurdis. Järgmisel päeval kapituleerus Karl VII Baieri pealinn München austerlaste ees, et vältida rüüstamist Maria Theresia vägede poolt. Järgmistel nädalatel vallutas tema armee suurema osa Karli territooriumitest, okupeeris Baieri ning keelas tal pääseda esivanemate maadele ja Böömimaale.
Karl VII veetis suurema osa oma kolmeaastasest keisrina valitsemise ajast Frankfurdis, samal ajal kui Maria Theresia võitles Preisimaaga oma pärandi eest Böömimaal ja Ungaris. Friedrich ei suutnud Böömimaad Karlile tagada, kuid tal õnnestus austerlased Baierist välja tõrjuda. Oma lühikese valitsemisaja viimased kolm kuud elas podagra käes vaevlev Karl Münchenis, kus ta 1745. aasta jaanuaris suri. Tema poeg Maximilian III Joseph (tuntud kui Max Joseph) päris oma isa kuurvürsti positsiooni, kuid mitte tema keisriambitsiooni. Füsseni rahuga (22. aprill 1745) lubas Max Joseph hääletada eelseisvatel keisrivalimistel Maria Theresia abikaasa Lorraine'i Franzi poolt. Ta tunnistas ka pragmaatilist sanktsiooni. Vastutasuks sai ta tagasi oma perekonna kuurvürstipositsiooni ja territooriumid. Tema alamate jaoks lõpetasid tema läbirääkimised viis aastat kestnud sõjapidamise ning tõid rahu ja suhtelise õitsengu, mis algas tema isa surmaga 1745. aastal ja lõppes tema omaga 1777. aastal.
Baieri hertsogina oli Max Joseph Saksa-Rooma riigi saksakeelse osa ühe suurima osariigi vürst. Kuurvürstina kuulus ta keisririigi kõrgeimale auastmele, omades laialdasi juriidilisi, majanduslikke ja kohtulikke õigusi. Kuurvürstrina oli ta üks meestest, kes valis kandidaatide hulgast välja Saksa-Rooma keisri. Ta oli ühe Saksa-Rooma keisri (Karl VII) poeg ja teise (Joseph I) lapselaps. Kui ta 30. detsembril 1777 rõugetesse suri, ei jätnud ta järglaseks lapsi ja mitmed ambitsioonikad mehed valmistusid tema pärandit tükkideks raiuma.
Pretendendid.
Pärija.
Wittelsbachide Sulzbachi haru päris Baieri kuurvürstkonna. Selles liinis oli esimene nõudleja Berg-Jülichi hertsog 55-aastane Karl IV Theodor. Paraku oli Karl Theodor ka Pfalzi kuurvürst. 1648. aasta Vestfaali rahu tingimuste kohaselt pidi ta enne Baieri kuurvürstkonna nõudmist Pfalzi kuurvürstkonna oma pärijale loovutama. Ta ei tahtnud seda teha, kuigi Baieri oli suurem ja tähtsam. Ta eelistas elada Pfalzis, kus on tervislik kliima ja sobiv sotsiaalne elukeskkond. Ta patroneeris kunsti ja arendas oma pealinnas Mannheimis välja hulga teatreid ja muuseume, mis tekitasid tema alamatele tohutult kulusid. Ta võõrustas Voltaire'i ühes oma paljudest paleedest. Visiidi ajal oli ta meelitanud Voltaire'i sekretäri Firenze aadliku Cosimo Alessandro Collini (1727–1806) oma teenistusse, mida mõnes valgustusaja ringkonnas peeti riigipöördeks.
Kuurvürstinna oli andnud talle poja, kes oli kohe surnud, kuid Karl Theodori "eriline kiindumus" salasuhtlejate järele, kellest enamik olid prantsuse näitlejannad, kelle ta oli tõstnud krahvinna staatusesse, olid sünnitanud mitu vallaslast. Max Josephi surma ajaks oli ta seadustanud seitse oma eri liitu kuuluvatest meessoost järglastest ja kaalus veel kahe seadustamist. Kuigi Karl Theodor soovis oma meessoost järeltulijate kõrval kindlasti rohkem territooriume omandada, vajas ta, et need oleks territooriumid, mille ta saaks testamendi kaudu pärandada, mitte territoorium, mida koormab seaduslik tagajärg, mis võib üle minna ainult seaduslikule lapsele.
Tehingu tegija.
Austria ertshertsog ja oma ema keisrinna Maria Theresia kaasvalitseja Joseph II ihkas Baierit. Tema arvates oli Austria pärilussõda näidanud, et Habsburgide-Lotringite koda vajab Saksa-Rooma riigi saksakeelsetes piirkondades laiemat mõjusfääri. Ilma selleta ei saanud perekond loota oma valitud meeskandidaadi keisriksvalimisele ega ka Habsburgide Böömimaa, Ungari ja Horvaatia territooriumite vaidlustamata pärimise peale. Suurema osa Josephi täiskasvanueast püüdis ta tugevdada oma perekonna mõju saksakeelsetel maadel. Tema jaoks tähendas see Saksa maade omandamist (üldiselt majanduslikult paremini arenenud), mitte maade omandamist Habsburgide impeeriumi idapiirkonnas, isegi selliseid strateegilisi territooriume nagu Bukoviina.
Joseph abiellus 1765. aastal Max Josephi õe Maria Josephaga, lootes, et ta võib Baieri kuurvürstkonna oma järglastele nõuda. Pärast kaheaastast õnnetut abielu suri Maria Josepha järglasteta. Kui Max Joseph kümme aastat hiljem suri, sai Joseph esitada Alam-Baierile vaid nõrga juriidilise nõude keiser Sigismundi poolt 1425. aastal Habsburgide kojale antud kahtlase ja iidse toetuse kaudu. Teades selle kehva õiguslikku alust, pidas Joseph vahetult pärast Max Josephi surma Karl Theodoriga läbirääkimisi salalepingu sõlmimiseks. Selle lepinguga (3. jaanuar 1778) loovutas Karl Theodor Alam-Baieri Austriale vastutasuks ülejäänud kuurvürstkonna vaidlustamata pärimise eest. Karl Theodor lootis Josephilt saada ka koormamata osa Austria Madalmaadest ja Kaugema Austria osad, mida ta saaks pärandada oma vallaslastele, kuid seda pole lepingusse kirjutatud ja Joseph ei olnud eriti helde mees. Lisaks eiras leping täielikult Karl Theodori enda eeldatava pärija Karl II Augusti huve Pfalz-Zweibrücken-Birkenfeldi kojast. Karl August oli Karl Theodori valduste ja tiitlite eeldatav pärija. Tal oli selge ja otsene huvi Baieri kuurvürstkonna, eriti selle territoriaalse terviklikkuse kontrolli üle.
Eeldatav pärija.
Karl Theodori või Josephi teadmata alustas lesknaine (ajaloolased pole kindlad, "kumb" lesk) Preisimaaga salajasi läbirääkimisi, et kindlustada Karl II Augusti (Karl Augusti) võimalik pärilus. Mõned ajaloolased väidavad, et aktiivne läbirääkija oli Max Josephi lesk Saksimaa Maria Anna. Teised väidavad, et see oli Max Josephi õde Baieri Maria Antonia, kes oli ka Karl Augusti ämm ja valitseva Saksimaa kuurvürsti ema.
Karl August ei olnud Josephi suur austaja. Noorema mehena oli ta palunud Joosepi õe, ertshertsoginna Maria Amalia kätt. Ta oli tema kosjadega üsna rahul olnud, kuid Joseph ja nende ema nõudsid, et ta abielluks selle asemel paremate sidemetega Parma hertsogi Ferdinandiga. Pärast seda pettumust abiellus Karl II August 1774. aastal Saksimaa Maria Amaliaga; too oli Saksimaa kuurvürsti Friedrich Christiani (suri 1763. aastal) ja tema naise, Max Josephi õe Maria Antonia tütar. 1769. aastal abiellus valitsev Saksi kuurvürst Friedrich August III Karl Augusti õega. Karl August, keda mõnikord nimetatakse "duc de Deux-Ponts" (prantsuskeelne tõlge Zweibrückenist ehk kahest sillast), oli Prantsuse klient ja võis teoreetiliselt oma nõuetes tugineda Prantsusmaa toetusele. Eriti head suhted olid tal aga Saksi kuurvürstiga: nii tema ämm kui ka õemees tahtsid tagada, et Maria Amalia abikaasa saaks oma õigusjärgse pärandi.
Diplomaatia.
Huvitatud osapooled.
Friedrich Suure peaminister krahv Karl Wilhelm von Finckenstein uskus, et iga Austria omandamine Baieris nihutab jõudude tasakaalu Saksa-Rooma riigis, vähendades Preisimaa mõju. Preisimaa hiljutised edusammud olid raskelt saavutatud: kolmkümmend aastat varem oli Friedrich osalenud pikaajalistes sõdades Sileesias ja Böömimaal, mille tulemusel annekteeris Preisimaa suurema osa Sileesiast, ja nüüd, kui majandus ja ühiskond tema juhtimisel moderniseerus, oli Preisimaa suurvõimuna esile kerkimas. Sileesia sõdades ja Seitsmeaastases sõjas oli Friedrich pälvinud Euroopa suurriikide Prantsusmaa, Venemaa, Suurbritannia ja Austria poolt oma kuningriigile sõjalise ja diplomaatilise võimekuse eest uue, kuigi vastumeelse austuse. Preisimaa staatuse ja territooriumi kaitsmiseks sõlmisid Finckenstein ja Friedrich liidu Saksimaa kuurvürstiga, näiliselt selleks, et kaitsta Karl II Augusti õigusi.
Kuigi Prantsusmaa oli võrdselt huvitatud oma mõju säilitamisest Saksa riikide seas, oli Prantsusmaal topeltprobleem. Põhja-Ameerikas mässumeelsete Briti kolooniate toetajana soovis ta vältida mandripoolset seotust; ta võib Põhja-Ameerikas brittidele rohkem kahju teha kui Euroopas. 1756. aasta Diplomaatiline revolutsioon läks vastuollu kakssada aastat väldanud Prantsusmaa välispoliitikaga, mis seisis Habsburgide koja vastu, tuues väidetavalt Prantsusmaale tohutu territoriaalse võidu korduvates sõdades Habsburgide Austria ja Hispaaniaga. Selle poliitika ümberpööramine 1756. aastal sidus Prantsusmaa välispoliitika Euroopas Viiniga, mis, kuigi see võis anda Prantsusmaale täiendavat mõjuvõimu ja hooba, võis samuti halvata riigi diplomaatilisi manöövreid teiste võimumängijatega: Suurbritannia, Venemaa ja Preisimaa. Sellest ümberkorraldamisest hoolimata valitses Prantsuse Versailles' õukonnas ja Prantsusmaal üldiselt tugev Austria-vastane meeleolu. Tollase dofääni Louis' ja Austria ertshertsoginna Marie Antoinette'i personaaluniooni (abielu diplomaatiline termin) peeti paljude prantslaste silmis nii poliitiliseks kui ka abielusuhteks. See lendas vastu 200 aastat kestnud Prantsusmaa välispoliitikale, mille keskseks aksioomiks "oli olnud vaenulikkus Habsburgide koja vastu". Prantsuse välisminister krahv de Vergennes säilitas sügavalt juurdunud vaenu austerlaste vastu, mis eelnes 1756. aasta liidule. Ta ei kiitnud heaks nihet Prantsusmaa traditsioonilistes sidemetes ja pidas austerlasi ebausaldusväärseteks. Seetõttu õnnestus tal 1778. aastaks vabastada Prantsusmaa otsestest sõjalistest kohustustest Austria ees.
Pinged kasvavad.
3. jaanuaril 1778, mõni päev pärast Max Josephi surma, kuulutas kuurvürstkonna tallmeister Karl Theodori pärilust. Tragunid ratsutasid Müncheni tänavail, mõned lõid trumme ja mõned puhusid trompetit ning teised karjusid: "Elagu meie kuurvürst Karl Theodor". Vastavalt Josephi ja Karl Theodori vahelisele 3. jaanuaril sõlmitud kokkuleppele okupeeris 15 000 Austria sõdurit Mindelheimi, mis oli rohkem territooriumi, kui oli Josephile lubatud. Karl Theodor, kes oli unistanud Burgundia riigi ülesehitamisest, mõistis, et Joseph ei kavatse tõsiselt Baierit või isegi osa sellest Austria Madalmaade vastu vahetada. Parimal juhul võib ta omandada mõned osad sellest, võib-olla Hainaut' või Gelderni, Luksemburgi, Limburgi või mitmesuguseid hajutatud valduseid Kaugemas Austrias, millest enamik asus Edela-Saksamaal, kuid Joseph ei vabastaks kunagi suurt osa territooriumist ja kindlasti mitte ühtegi strateegilist sõjalise või kaubandusliku väärtusega territooriumi.
Kui Karl Theodori unistus Burgundia renessansist taandus, jätkas Joseph oma kurssi osa Baieri annekteerimiseks. Lesk – Max Josephi lesk või ämm või mõlemad – esitas Karl II Augusti nimel Preisimaale avalduse. Friedrichi saadikud eeldatava pärija juures veensid seda alatut vürsti esitama proteste Regensburgi Riigipäeval. Josephi väed jäid Baieri osadesse, rajades isegi Austria administratsiooni Straubingis, põhjustades diplomaatilise kriisi. Baieri okupeerimine Austria poolt oli Karl Augusti eestvõitlejale Friedrichile vastuvõetamatu. Preisi väed mobiliseerusid Preisimaa ja Böömimaa piiri lähedal, meenutades 1740. aasta sissetungi, mis seadis nii ohtu Maria Theresia pärimise Habsburgide pärusmaadele. Vahepeal vingerdasid prantslased välja oma diplomaatilistest kohustustest Austria ees, öeldes Josephile, et Preisimaa-vastases sõjas ei oleks Pariisilt sõjalist toetust. Preisimaa tugevaim liitlane Suurbritannia oli juba Põhja-Ameerikas sõjas, kuid Preisimaa sõjavägi oli Seitsmeaastasest sõjast toibunud ja Friedrich ei vajanud abi. Preisimaa teine liitlane Saksimaa, kes oli kahe abieluga Karl Augustiga seotud, oli strateegiliselt valmis sõjaks Austria vastu ja valmis panustama 20 000 sõdurit. Peterburist vaadatuna oli Katariina II nõus Vene impeeriumi sõjasaaki kokku koristama, kuid ei tahtnud sekkuda järjekordsesse kulukasse Euroopa konflikti.
Neli kuud sõitsid läbirääkijad Viini ja Berliini, Dresdeni ja Regensburgi ning Zweibrückeni, Müncheni ja Mannheimi vahet. 1778. aasta varakevadeks seisid Austria ja Preisimaa vastamisi Seitsmeaastase sõja ajast mitu korda suuremate vägedega ning nende vastasseis võis plahvatada uueks üleeuroopaliseks sõjaks.
Tegevus.
Kui sai selgeks, et teised monarhid ei nõustu Baieri "de facto" jagamisega, otsisid Joseph ja tema välisminister Anton von Kaunitz Habsburgide valdustest vägesid ning koondasid Böömimaale, Moravasse ja Austria Sileesiasse 600 kahurit ja 180 000 – 190 000-mehelise Austria armee. See moodustas suurema osa Austria 200 00-mehelisest väest, jättes suure osa Habsburgide piirialadest Osmanite riigiga alamehitatuks. 6. aprillil 1778 rajas Preisimaa Friedrich oma 80 000-mehelise armee Preisimaa piirile Böömimaaga, Neisse, Schweidnitzi ja Glatzi krahvkonna lähistele, viimase oli Friedrich omandanud Wittelsbachide kandidaadilt 1741. aastal vastutasuks Karl VII valimistoetuse eest. Glatzis lõpetas Friedrich ettevalmistused sissetungiks: ta kogus varusid, korraldas marsiliini, tõi üles oma suurtükiväe ja drillis oma sõdureid. Tema noorem vend prints Heinrich moodustas Saksimaa põhja- ja lääneosas 75 000 – 100 000 mehelise teise armee. Aprillis ühinesid Friedrich ja Joseph ametlikult oma armeedega väljal ning diplomaatilised läbirääkimised lõppesid.
1778. aasta juuli alguses läks Preisi kindral Johann Jakob von Wunsch (1717–1788) mitmesaja mehega Náchodi kindlustatud linna lähedal Böömimaale. Kohalikku garnisoni, mida juhtis Friedrich August Joseph von Nauendorf, tollal rittmeister (ratsaväekapten), kuulus vaid viiskümmend husaari. Vaatamata arvulisele allajäämisele püüdis Nauendorf Wunschi meestega tegeleda. Kui tema väike vägi Wunschi omani jõudis, tervitas ta preislasi kui sõpru; selleks ajaks, kui preislased olid piisavalt lähedal, et mõista husaaride truudust, oli Nauendorf ja tema väike salk saavutanud ülekaalu. Wunsch taganes; järgmisel päeval ülendati Nauendorf majoriks. Oma pojale saadetud kirjas kirjutas keisrinna Maria Theresia: "Öeldakse, et olite nii rahul Carlstadtist või Ungarist pärit uustulnuka Nauendorfiga, kes tappis seitse meest, et andsite talle kaksteist tukatit".
Sissetung.
Mõni päev pärast Wunschi kohtumist Nauendorfiga sisenes Friedrich Böömimaale. Tema 80 000 sõdurit hõivasid Náchodi, kuid ei edenenud enam. Habsburgide armee seisis Elbe jõe kõrgustikel, nimeliselt Josephi alluvuses, kuid praktiliselt juhtis krahv Franz Moritz von Lacy. Lacy oli Seitsmeaastase sõja ajal teeninud marssal Dauni alluvuses ja tundis sõjategevust. Ta asetas Austria armee kõige kaitsvamale saadaolevale positsioonile: keskusega Jaroměřis, reduutide kolmekordne liin ulatus piki jõge 15 km edelasse Königgrätzini. Ka austerlased täiendasid seda kaitseliini kuuesaja suurtükiga.
Kui Habsburgide põhiarmee seisis Friedrichiga silmitsi Elbel, valvas väiksem armee parun Gideon Ernst von Laudoni juhtimisel pääseteid Saksimaalt ja Lausitzist Böömimaale. Laudon oli veel üks lahingukarastusega ja laialdase välikogemusega komandör, kuid isegi tema ei suutnud pikka piiri täielikult katta. Varsti pärast Friedrichi Böömimaale sisenemist manööverdas prints Heinrich, omaette geniaalne strateeg, Laudoni vägede ümber ja sisenes Hainspachis Böömimaale. Tiivalt haaramise vältimises taandus Laudon üle Iseri jõe, kuid augusti keskpaigaks sattus Austria peaarmee ohtu, et Heinrich haarab selle vasakut tiiba. Keskel ja paremal seisis see silmitsi hästidistsiplineeritud armeega, mida juhtis Friedrich, kes oli vaieldamatult ajastu parim taktikaline kindral ja kes kartis eelmises sõjas Prantsusmaa ja Austria vastu võidetud võitude pärast.
Kui tema peamine armee püsis Elbe kõrgustikel, julgustas Joseph Preisi vägede vastu haaranguid. 7. augustil 1778 juhtis kartmatu "nekrut", nüüd major Nauendorf, koos oma rügemendi kahe eskadroniga reidi Preisi konvoi vastu Bieberdorfis Glatzi krahvkonnas. Üllatunud konvoi andis alla ja Nauendorf vangistas selle ohvitserid, 110 meest, 476 hobust, 240 vankrit jahu ja 13 transpordivankrit. Selline tegevus iseloomustas kogu sõda. Suuri lahinguid ei toimunud; sõda koosnes reast haarangutest ja vasturünnakutest, mille käigus vastaspooled elasid maal ja püüdsid keelata üksteise juurdepääsu varude ja sööda hankimisele. Sõdurid ütlesid hiljem, et veetsid rohkem aega toidu otsimisel kui võitlemisel.
Sõjaväed jäid kampaaniahooajaks oma laagritesse, samal ajal kui mehed ja hobused sõid kilomeetrite ulatuses ära kogu toidu ja sööda. Prints Heinrich kirjutas oma vennale, soovitades neil oma operatsioonid lõpule viia 22. augustiks, selleks ajaks arvas ta, et oleks ammendunud kohalikud toiduvarud meestele ja söödavarud hobustele. Friedrich nõustus. Ta plaanis ületada Elbe ja läheneda Austria vägedele tagantpoolt, kuid mida rohkem ta uuris Josephi kaevumist, seda enam mõistis ta, et kampaania oli juba kaotatud. Isegi kui tema ja Heinrich korraldaksid samaaegselt rünnakuid Königgrätzi kõrgendikele, avaks selline plaan Heinrichi külgrünnakule Laudoni poolt. Tõenäoliselt ei õnnestuks ka koordineeritud rünnak eest ja tagant. Isegi kui see juhtuks, oleksid Preisi kaotused vastuvõetamatud ja lammutaksid tema armee võimet seista vastu teistele sissetungijatele. Friedrichi vaatenurgast olid venelased ja rootslased alati valmis ära kasutama Preisi nõrkust, samuti ei saanud prantslasi usaldada distantsi hoidmist. Friedrichi jaoks oli see risk, mida ei tasu võtta. Sellest arusaamisest hoolimata jäid neli armeed – kaks Austria ja kaks Preisi armeed – paigale kuni septembrini, süües nii palju riigi ressursse kui suutsid.
Königgrätzi soodsalt kõrgustikult pommitasid austerlased sageli nende all laagris olnud Preisi armeed. Samal päeval, kui Friedrichi arstid tal verd lasksid, kasvas Austria kanonaad nii tugevaks, et Friedrich sõitis välja kahjustusi jälgima. Sõidu ajal avanes tal veen. Kompanii meedik sidus tema haava kinni – seda juhtumit kujutas hiljem maalikunstnik Bernhard Rode.
Nauendorf jätkas oma rüüsteretki, sõdurid otsisid toitu ja kaevasid üles kohaliku kartulisaagi ning Joseph ja Friedrich vaatasid Königgrätzi juures üksteisele otsa. Maria Theresia oli saatnud Kaunitzi Berliini salajasele missioonile vaherahu pakkuma. Teisel reisil pakkus ta lahendust ja lõpuks kirjutas keisrinna Katariinale Venemaale, et paluda abi. Kui Joseph avastas ema manööverdamise tema selja taga, pakkus ta raevukalt troonist loobumist. Tema ema palus abi, mida ta vajas. Katariina pakkus end vaidluse vahendajaks; kui tema abi oli vastuvõetamatu, oli ta valmis saatma 50 000 sõdurit Preisi vägede suurendamiseks, kuigi talle ei meeldinud Friedrich ja tema liit oli rangelt kaitsev. Friedrich tõmbas osa oma vägedest tagasi septembri keskel. Oktoobris tõmbas Joseph suurema osa oma sõjaväest Böömimaa piirile ja Friedrich viis oma ülejäänud väed Preisimaale. Böömimaale jäid talvekordonit pakkuma kaks väikest husaaride ja tragunite väge; need väed võimaldasid Josephil ja Friedrichil teineteise vägedel silma peal hoida, kuni nende diplomaadid Teschenis läbirääkimisi pidasid.
Talvised toimingud.
Austria talvekordoni ülemaks määratud Dagobert Sigmund von Wurmser andis kolonel Wilhelm Klebecki juhitud väikesele rünnakukolonnile käsu rünnata Dittersbachi küla. Klebeck viis horvaatide kolonni külla. Aktsiooni käigus tapeti 400 preislast, vangistati veel 400 ja tabati kaheksa värvi. Pärast edu preislaste vastu andis Joseph 21. oktoobril 1778 Wurmserile Maria Theresia sõjaväelise ordeni Rüütliristi.
Teises haarangus 1. jaanuaril 1779 juhtis kolonel Franz Levenehr 3200 meest (neli pataljoni, kuus eskadroni ja 16 suurtükki) Zuckmantelisse, Sileesia külla Preisi piiril, 7 km Ziegenhalsist lõunas. Seal ründas ta 10 000-mehelist Preisi väge, mida juhtis kindral Johann Jakob von Wunsch; austerlased võitsid preislasi otsustavalt, kaotusega 20 meest (haavatuna) preislaste kaotatud 800 mehe vastu. Kaks nädalat hiljem edenes Wurmser Glatzi krahvkonda viie kolonniga, millest kaks, mida juhtis kindralmajor krahv Franz Joseph Kinsky, piirasid 17.–18. jaanuaril Habelschwerdti. Kui üks kolonn kindlustas lähenemist, tungis teine kolonel Pallavicini juhtimisel külasse ja vangistas Hessen-Philippsthali maakrahvi, 37 ohvitseri, pluss 700–1000 meest, kolm kahurit ja seitse värvi; selles aktsioonis kaotasid preislased surnute või haavatutena 400 meest. Wurmser ise juhtis kolmandat kolonni rünnakus nn Rootsi plokkmajale Oberschwedeldorfis. Selle ja Habelschwerdti küla süütasid haubitsad. Ülejäänud kahe kolonniga katnud kindralmajor Terzi (1730–1800) tõrjus vaenlase toetuse tagasi ja võttis kolmsada Preisi vangi. Samal ajal säilitas Wurmser oma positsiooni lähedalasuvates Rückertsi ja Reinerzi külades. Tema eelpatrullid jõudsid Glatzi äärelinna ja patrullisid enamikku Silesian piirist Preisimaaga Schweidnitzi lähedal. Halberschwerdt ja Oberschedeldorf hävisid mõlemad.
3. märtsil 1779 ründas Nauendorf suure jalaväe ja husaaride väega uuesti Berbersdorfi ning vallutas kogu Preisi garnisoni. Joseph autasustas teda Maria Theresia sõjaväelise ordeni Rüütliristiga (19. mail 1779).
Mõju.
Tescheni rahuga (mai 1779) andis Maria Theresia Alam-Baieri tagasi Karl Theodorile, kuid säilitas nn Innvierteli, 2200 km² maariba Inni orus. Tema ja Joseph olid üllatunud, kui avastasid, et väikesel territooriumil elab 120 000 elanikku. Saksimaa sai peamistelt võitlejatelt rahalist tasu kuus miljonit kuldnat sekkumises osalemise eest.
Baieri pärilussõda oli viimane sõda nii Friedrichi kui ka Maria Theresia jaoks, kelle valitsemisaeg algas ja lõppes sõdadega teineteise vastu. Kuigi nad kasutasid kolm kuni neli korda suuremaid armeesid kui Seitsmeaastase sõja armeed, ei kasutanud kumbki monarh kogu nende käsutuses olevat sõjalist jõudu, muutes selle lahinguteta sõja tähelepanuväärseks. Vaatamata monarhide vaoshoitusele viitavad mõned 19. sajandi alguse hinnangud ohvritele sellele, et kümned tuhanded surid nälga ja näljaga seotud haigustesse. Carlyle'i mõõdukam hinnang on umbes 10 000 Preisi ja tõenäoliselt veel 10 000 Austria surnut. Michael Hochedlinger hindab hukkunute koguarvuks ligikaudu 30 000; Robert Kann ei anna hinnanguid hukkunute arvule, kuid oletab, et peamised surmapõhjused olid koolera ja düsenteeria. Gaston Bodart, kelle 1915. aasta tööd peetakse endiselt autoriteediks Austria sõjaliste kaotuste osas, on konkreetne: 5 Austria kindralit (nimesid nimetamata), üle 12 000 sõduri ja 74 ohvitseri surid haigustesse. Väiksemates aktsioonides ja kokkupõrgetes hukkus 9 ohvitseri ja 265 sõdurit ning 4 ohvitseri ja 123 sõdurit sai haavata, kuid mitte surmavalt. 62 ohvitseri ja 2802 sõdurit langes vangi ja 137 sõdurit jäi teadmata kadunuks. Üle 3000 keiserliku sõduri deserteerus. Lõpuks vabastati 26 ohvitseri ja 372 sõdurit, kel oli puue. Bodart annab ka Preisi kaotused: 1 kindral tapeti (nime nimetamata), 87 ohvitseri ja 3364 sõdurit tapeti, haavati või vangistati. Kokkuvõttes annab ta kaotuseks 10% võitlusjõududest. Tsiviilohvreid on vähe avastatud, kuigi kindlasti kannatasid tsiviilisikud ka nälja ja haiguste käes. Kahjusid oli teisigi: näiteks Habelschwerdt üks selle alevikke hävisid tulekahjus.
Vaatamata oma lühikesele kestusele läks sõda ise Preisimaale maksma 33 miljonit floriini. Austerlaste jaoks oli hind kõrgem: 65 miljonit floriini riigi jaoks, mille aastatulu oli 50 miljonit floriini. Joseph ise kirjeldas sõda kui "õudset asja ... paljude süütute inimeste hävitamist."
Muutused sõjapidamises.
See oli viimane vanas stiilis Euroopa sõda, kus armeed manööverdasid rahulikult eemal, samal ajal kui diplomaadid tunglesid pealinnade vahel, et lahendada monarhide erimeelsusi. Arvestades aja pikkust – kuus kuud – oli elu ja vara hind kõrge. Arvestades sõjategevuse ulatust, mida Euroopas kogeti vähem kui põlvkond hiljem Prantsuse revolutsioonisõdades ja Napoleoni sõdades, tundub see kuus kuud kestnud tegevus siiski leebe. Kuigi ajaloolased pidasid seda sageli "Ancien régime" sõjapidamise arhailisest viisist viimaseks, nägid sõja elemendid ette tulevasi konflikte: lähetatud armeede suur suurus peegeldas esilekerkivaid võimeid ja valmisolekut ajateenistusse kutsuda, koolitada, varustada ja välja panna suuremaid armeesid, kui oli tehtud eelmiste põlvkondade jooksul.
Sõda peegeldas ka uut kõrgust sõjalistes kulutustes, eriti Habsburgide poolt. Pärast Seitsmeaastast sõda kahanes Habsburgide sõjaväe suurus 201 311 relvakandjalt 1761. aastal 163 613 relvakandjani 1775. aastal. Teiseks suvekampaaniaks valmistudes kasvas Josephi armee 195 108 relvakandjalt 1778. aasta suvel 308 555 relvakandjani 1779. aasta kevadel. Aastatel 1779–1792, mil Austria astus Esimese koalitsiooni sõtta, ei langenud Habsburgide sõjaline jõud kordagi alla 200 000 relvakandja. Mitu korda tõusis see üle 300 000 relvakandja, vastates vajadustele Osmanite piiril või ülestõusule Austria Madalmaades. Sõjaväes tehti ka ulatuslik organisatsiooniline ümberehitus.
Rahvakeeles kutsusid austerlased sõda "Zwetschgenrummel" ("Ploomisekeldus") ning preislased ja saksid kutsusid seda "Kartoffelkrieg" ("Kartulisõda"). Euroopa sõjapidamise historiograafias kirjeldavad ajaloolased Baieri pärilussõda peaaegu alati "tõrjuvalt või pilkavalt [kui] vana režiimi sõjapidamise apoteoosi (või võib-olla karikatuurina)", hoolimata selle suurest nimest. Mõned ajaloolased on väitnud, et keskendumine maa saaduste tarbimisele andis sõjale populaarse nime. Teised viitavad sellele, et kaks armeed lobistasid kahurikuulide või mortiiride asemel kartuleid. Kolmas teooria väidab, et sõda sai oma populaarse nime, kuna see toimus kartulivõtu ajal.
Probleemi taassünd.
Põhiprobleemi ei lahendatud: Josephi välispoliitika dikteeris Habsburgide mõju laienemist saksakeelsetele aladele ja ainult see takistas, tema arvates, Preisimaa kasvavat jõudu keiserlikes asjades. 1785. aastal püüdis Joseph uuesti sõlmida territoriaalset kokkulepet Karl Theodoriga, pakkudes taas Baieri territooriumi osade vahetamist Austria Madalmaade osade vastu. Seekord oleks tegu otsekaubandusega: territoorium territooriumi vastu, ilma jagamisteta. Kuigi Austria Madalmaad oli jõukas territoorium, oli see Josephile pinnuks silmas, seistes vastu tema haldus- ja bürokraatlikele reformidele ning õgides sõjalisi ja haldusressursse, mida ta mujal oma valdustes hädasti vajas. Vaatamata oma probleemidele ei saanud Joseph endale lubada Madalmaadest täielikult loobuda, nii et tema jõupingutused osalise territoriaalse vahetuse läbirääkimistel tagasid talle osa rahalisest kasust nii tema Madalmaade valduste kui ka Baieri territooriumide osas.
Isegi kui Joseph pidi Austria Madalmaadest loobuma, tähendas see "kaitsmatu strateegilise positsiooni vahetuskaupa ja ... majanduslikku vastutust suure territoriaalse ja poliitilise kasu saamiseks monarhia kõrval". Taas pahandas Zweibrückeni hertsog Karl II August oma Baieri ootuse võimaliku kaotuse pärast ja taas pakkus Preisimaa Friedrich abi. Seekord ei arenenud sõda, isegi mitte "kartulisõda". Selle asemel asutas Friedrich "Fürstenbundi" ehk vürstide liidu, kuhu kuulusid Põhja-Saksa riikide mõjukad vürstid, ja need isikud avaldasid ühiselt Josephile survet, et ta loobuks oma ambitsioonikatest plaanidest. Selle asemel, et suurendada Austria mõju Saksamaa asjades, suurendas Josephi tegevus Preisi mõju, muutes Preisimaa justkui kaitseriigiks ahne Habsburgide imperialismi vastu (irooniline kontrast Saksa dualismi varasemale etapile, kus Friedrich vallutas saksakeelseid maid sõjalise jõuga ja ilma ametlikku sõda kuulutamata, mistõttu enamik Saksa riike ühines Austriaga). 1799. aastal läksid Baieri ja Pfalz Karl Augusti vennale Maximilian IV Josephile, kelle ainus laps suri 1784. aastal.
Pikaajaline mõju: Saksa dualismi intensiivistumine.
Joseph Joseph mõistis probleeme, millega tema paljurahvuseline pärand silmitsi seisab, ja austerlaste ambivalentset positsiooni Saksa-Rooma riigis. Kuigi Habsburgid ja nende järglased Habsburg-Lorraine'id pidasid, kahe erandiga, keisri ametit juba alates 15. sajandi algusest, ei asunud 18. sajandi Habsburgide võimu alus mitte Saksa-Rooma riigis endas, vaid Habsburgide aladel Ida-Euroopas, kus perekonnal olid tohutud valdused. Et Joseph või tema järglased saaksid saksakeelsetes riikides mõju avaldada, pidid nad omandama täiendavaid saksakeelseid alasid. Kesk-Euroopa alade omandamine saksakeelsete alamatega tugevdaks Austria positsiooni Saksa-Rooma riigis. Mis puudutab Josephit, siis ainult see võis Habsburgide impeeriumi keskpunkti nihutada saksakeelsesse Kesk-Euroopasse. See tegevuskava muutis hädavajalikuks nii Austria Madalmaad – Habsburgide territooriumid, mis asusid kõige kaugemal läänes – kui ka Galiitsia, mis asus kõige kaugemal idas. See muutis oluliseks ka saksakeelse Sileesia taastamise ja uute territooriumite omandamise Baieris.
1770. aastate lõpuks seisis Joseph silmitsi ka oluliste diplomaatiliste takistustega Habsburgide mõju tugevdamisel Kesk-Euroopas. Kui britid olid olnud Austria liitlased, võis Austria oma sõdades loota brittide toetusele, kuid Suurbritannia oli nüüd liidus Preisimaaga. Diplomaatilises revolutsioonis asendasid prantslased britte Austria liitlastena, kuid nad olid muutlikud, nagu Joseph avastas, kui Vergennes vabastas Versailles' kohustustest. Venemaa, kes oli ka suurema osa Seitsmeaastasest sõjast olnud Austria oluline liitlane, otsis võimalusi laienemiseks oma nõrkade naabrite arvel. 1778. aastal tähendas see Poolat ja Osmaneid, kuid Joosep mõistis täielikult ohtu Venemaa silmis nõrgana näida: Habsburgide maid sai Katariina diplomaatilise noaga hõlpsalt ära lõigata. Siiski oli Preisimaa Friedrich kõige kindlam vaenlane, nagu ta oli olnud terve Theresia ja Franzi valitsusaja enne teda, kui Preisi riigi tõus Euroopa areenile toimus Habsburgide kulul, esmalt Sileesia kaotamisega ning hiljem 1750. ja 1760. aastatel. Joseph püüdis ühendada oma valduste eri osi, mitte Saksa riike tervikuna, ning luua Habsburgide hegemoonia saksakeelses Kesk-Euroopas, alustades Baieri jagamisest.
Sajandi viimase viiekümne aasta jooksul muutusid Euroopa riikide laiad geograafilised piirjooned kiiresti, Poola jagamisega ning territooriumite vahetusega vallutuste ja diplomaatia kaudu. Valitsejad püüdsid tsentraliseerida kontrolli oma valduste üle ja luua täpselt määratletud piirid, mille sees nende volitused olid seadused. Josephi jaoks seoks Baieri või vähemalt selle osade omandamine Habsburgide alad Böömimaal Tirooli aladega ja hüvitaks Austriale osaliselt Sileesia kaotuse. Baieri pärimiskriis andis Josephile elujõulise võimaluse tugevdada oma mõju Kesk-Euroopa riikides, tugevdada oma rahalistes raskustes olevat valitsust hädavajalike tuludega ja tugevdada oma armeed saksa keelt kõnelevate ajateenijatega. Ülemvõim Saksa riikides oli sõda väärt, kuid Friedrichi jaoks Karl Augusti pärandi säilitamine mitte. Ta oli oma valitsemisaja esimestel aastatel pidanud piisavalt sõdu ja viimase kahekümne aasta jooksul püüdis ta säilitada "status quo" mitte astuda riskantsetesse seiklustesse, mis võiksid seda häirida. Kui ta pidi Joosepi sõjaväega seotusest loobuma, oli selline ohver ajutine meede. Sõjapidamine oli vaid üks diplomaatia vahend ja ta võis selles võistluses Austriaga kasutada teisi. Järgmise sajandi ühinemisliikumises domineerinud Austria-Preisi dualism möllas Baieri pärilussõjas kurjakuulutavalt.