Tupolev Tu-95

Tupolev Tu-95 (esialgne tähistus Tupolev Tu-20; NATO koodnimi Bear) on Nõukogude Liidus konstrueeritud nelja mootoriga strateegiline pommituslennuk, mis on praeguseni Venemaa lennuväe relvastuses.
Tu-95 on maailma ainus relvastusse võetud ja üleüldse maailma ainus sarjana ehitatud turbopropellermootoritega pommituslennuk. Tu-95 on ette nähtud vaenlase tagala objektide ründamiseks tiibrakettidega mistahes ajal ja ilmaga. Tu-95 sai suurriikide kunagisel vastasseisuajal üheks külma sõja sümboliks.
Lennukit Tu-95 ehitati aastail 1955–1992. USA strateegiline pommituslennuk B-52 ja Tu-95 on ühed vähestest sõjalennukitest, mis on riikide relvastuses olnud üle poole sajandi.
Tu-95 turbopropellermootor NK-12 on tänapäevani maailma võimsaim lennukimootor oma klassis (15 000 hj).
Tu-95 (ja Tu-114) on tuntud ka maailma mürarikkaima lennukina (müratase 108–112 dB). Müra ja tugeva vibratsiooni põhjustavad lennuki nelja iga mootori kaks tandemasetusega vastassuunas pöörlevat, kokku kaheksa propellerit, mille tipud liiguvad helikiiruse lähedal või isegi ületavad seda.
Turbopropellerlennukite absoluutne FAI-s registreeritud kiiruse maailmarekord 876,47 km/h on püstitatud Tu-95 baasil loodud reisilennukiga Tu-114 9. aprillil 1960.
Väljatöötamine.
11. juulil 1951 andis NSV Liidu Ministrite Nõukogu välja määruse, millele järgnes sellele tuginev Nõukogude Liidu lennundustööstuse ministeeriumi ülesanne lennukikonstrueerimisbüroo juhile Andrei Tupolevile alustada uue kaugmaapommitaja väljatöötamist. Tupolev määras arendustööde juhatajaks Nikolai Bazenkovi. 15. juulil asuti Sergei Jegeri juhtimisel uue lennuki nõutud tehniliste andmete eskiisprojekteerimisele.
Augustis algas tulevase pommituslennuki tööjooniste valmistamine ja puidust täissuuruses maketi ehitamine. 31. oktoobril 1951 andis sõjaväekomisjon väljatöötatud projektile ja sama aasta detsembris maketile heakskiidu ja kinnituse. Moskvas asuvas lennukitehases nr 156 algas kahe Tu-95 prototüübi ehitus. 20. septembril 1952 viidi üks neist lennukitest koost lahtivõetuna Žukovskisse, pandi sealsel lennuväljal uuesti kokku ja alustati tehasekatseid. 12. novembril 1952 sooritas katselendur Aleksei Pereljot Tu-95-ga (Tu-20-ga) esimese lennu.
Esialgu kulgesid katsetused edukalt. Kuid 11. mail 1953, 17. katselennu ajal purunes 3. mootorigrupi 2TV-2F 5,6-meetrise läbimõõduga tandempropellerite reduktor. Selle tagajärjel tekkinud tulekahju tõttu kukkus lennuk Noginski lähedal alla. Pardal viibinud 11 meeskonnaliikmest pääses 7 eluga. Hukkusid lennuki komandör, pardainsener, tüürimees ja vibratsiooniuuringute asjatundja.
Teist katselennukit täiustati peaaegu kaks aastat. Lisaks paljudele tehnilistele pisimuudatustele, paigaldati lennukile varasema nelja paarismootori (kokku kaheksa mootori) 2TV-2F asemel, ettenähtud 4 täiesti uuesti arendatud mootorit TV-12 ("turbovintovoi" - 12, 12 000 hp), mis said hiljem enamikus deporteeritud Saksa spetsialistidest koosneva mootorikonstrueerijate rühma juhi (ülema) Nikolai Kuznetsovi nimetähtede järgi uueks mootorite tähiseks NK-12. Täiustatud Tu-95 katselennukiga nr. 2 sooritas esmalennu 16. veebruaril 1955 katselendur Mihhail Njuhtikov. Samal aastal alustati Tu-20 (Tu-95) ehitamist seeriana.
Tehnilised andmed.
Lennukist Tu-20, hiljem Tu-95, on arendatud hulk modifikatsioone. Tu-95 kaheksa olulise modifikatsiooni (sealhulgas kahe prototüübi) tehnilised andmed:
Õhkutõusmiseks vajab Tu-95 1580–2380 m, maandumiseks 1370–1700 m.