tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Voltižeerimine

Voltižeerimine on hobuse peal võimlemine.
Ajaloos on voltižeerimine olnud tavaline number tsirkuses. 
Tänapäeval korraldatakse selles ka võistlusi. Sellega tegelevad nii mehed kui ka naised. Voltižeerimist tunnistab ratsaspordi alana Rahvusvaheline Ratsaspordi Föderatsioon.
Voltižeerimist harrastavad ka teraapilistel ja arendavatel eesmärkidel nii lapsed kui ka täiskasvanud.
Täiskasvanute gümnaasium

Täiskasvanute gümnaasium (varem ka õhtukool) on kool, kus (üldjuhul mittestatsionaarses õppevormis) antakse põhi- ja keskharidust täiskasvanuile, kellel on haridustee pooleli jäänud.
Täiskasvanute gümnaasiumis võivad õppida isikud, kes on lõpetanud põhikooli või on vähemalt 17-aastased.
Täiskasvanute gümnaasiumis õpib umbes 17% kõikidest gümnaasiumiastme õpilastest. Valdavalt on tegemist töötavate või päevakoolis õppetöö katkestanud inimestega.
Mittestatsionaarses õppes on suurem rõhk iseseisval tööl, gümnaasiumiõppes ette nähtud valikkursuste hulk on väiksem. Täiskasvanute gümnaasiumi õpilastel on võimalik õppida üksikuid õppeaineid, kehalise kasvatuse aine ei ole kohustuslik. Kutsekeskhariduse omandanud isikutel on võimalik õppida ka üksikuid aineid kas riigieksamite sooritamiseks või kõrgkoolide vastuvõtutingimuste täitmiseks.
Täiskasvanute gümnaasiumi saab lõpetada ka eksternina.
2013/2014. õppeaastal oli Eestis 16 mittestatsionaarse õppevormiga täiskasvanute gümnaasiumi (ja 202 päevase õppega gümnaasiumi).
Friedrich von Scheurmann

Christian Friedrich Anton von Scheurmann (vene Фёдор Карлович Ширман; 28. september 1780 Haapsalu – 1853 ) oli Venemaa keisririigi sõjaväelane (kindralleitnant, 1835) 
Ta oli 1812. aasta Isamaasõjast osavõtja ja 6. detsembrist 1826 Tallinna 2. komandant.
24. veebruaril 1827 kanti tema suguvõsa Eestimaa rüütelkonna aadlimatriklisse (Nr.286). 
Tema noorem vend Wilhelm von Scheurmann (1790–1868) teenis samuti Vene sõjaväes, oli Muromski jalaväepolgu komandör ja kindralmajor, ning õdedest Eleonora Christina Johanna von Scheurmann (1786–1861) oli abielus Tallinna raehärra Johann Karl Girard de Soucantoniga. 
Perekond.
Tema vanemad olid Vahakõnnu mõisaomanik leitnant Karl von Scheurmann (1752–1826) ja Augusta Dorothea von Buddenbrock (1757–1839), kes oli Seitsmeaastases sõjas hukkunud ohvitseri ja Kulina mõisniku Berend Gustav von Buddenbrocki (1718–1761) ja Kassinurme mõisast pärit vabapreili Dorothea Wilhelmine von Ungern-Sternbergi tütar. 
Friedrich von Scheurmann oli abielus Elisabeth Spafarjevaga, kes oli Tallinna sadama komandöri, Admiraliteedi kindralleitnandi Leonti Spafarjevi (1766–1847; ) tütar.
Tüüfus

Tüüfuseks ehk soetõveks nimetati mitut nakkushaigust, mis kulgevad kestva kõrge palaviku ja teadvuse hägunemisega. 
Nüüd on selgunud, et tegu on eri haigustega, näiteks:
Muusikaliste Eraettekannete Ühing

Muusikaliste Eraettekannete Ühing (saksa keeles "Verein für musikalische Privataufführungen") oli 1918. aastal helilooja Arnold Schönbergi initsiatiivil loodud mittetulundusühendus, mille eesmärgiks oli kanda oma liikmetele igal nädalal ette "muusikateoseid Mahlerist tänapäevani" (tsitaat Alban Bergi kirjast abikaasa Helenele 1. juulist 1918).
Ajalugu.
Muusikaliste Eraettekannete Ühingu loomise idee sündis Austrias Mödlingis ning ühing asutati novembris 1918. Esimesel üldkoosolekul valiti ühingu presidendiks Arnold Schönberg ning juhatuse liikmeteks 19 tema Viini õpilaste ja sõprade ringi liiget. Ühingust ei kujunenud mitte ainult uudisteoste ettekandmise koht, vaid sellel oli uudne kava koostamise põhimõte: tagamaks külastatavuse pidevust ja ühtlust, hoiti kontserdi täpset kava eelnevalt saladuses, teoseid korrati erinevatel kontsertidel, kontserdid olid mitteavalikud, keelatud olid poolehoiu- ja vastumeelsusavaldused "tagamaks kunstnikele ja kunstisõpradele tõeline ja adekvaatne modernse muusika kogemus". Proovid ja ühingu kontserdid toimusid Viini kontserdimajas ("Konzerthaus"), Muusikaühingus ("Musikverein"), Kaupmeeste ühingu saalis ("Festsaal des Kaufmännischen Vereins"), Austria raudteelaste klubis ("Klub österreichischer Eisenbahnbeamter"), Schwarzwaldi koolis ("Schwarzwald’schen Schulanstalten") ning Inseneride ja arhitektide ühingu saalis ("Festsaal des Ingenieur- und Architektenvereins"). 1921. aastal pidi ühing majanduslike raskuste tõttu kontserditegevuse lõpetama.
Schönbergi pärand annab ammendava pildi Muusikaliste Eraettekannete Ühingu tegevusest, kuna säilinud on suurem osa ühingu sisesest kirjavahetusest, teadaannetest, kontserdiprogrammidest, protokollidest ja muudest dokumentidest.
John Kristian Dahl

John Kristian Dahl (sündinud 27. märtsil 1981 Kirkenesis) on Norra murdmaasuusataja, kes on spetsialiseerinud sprindidistantsile.
Dahl sai hõbemedali juunioride MM-il sprindi vabasõidus 2001. aastal Poolas Karpacz. 2009.aasta MM-il Liberecis oli ta sprindi vabasõidus viieteistkümnes. Maailma karikasarjas jõudis Dahl poodiumile 16. detsembril 2003 Val di Fiemmes, kui saavutas sprindi vabasõidus teise koha. Esimese võidu sai ta 13. detsembril 2009 Davosi MK-etapil, kui oli esimene sprindi vabasõidus.
Saavutused.
Maailma karikasarjas.
Maailma karikasarja etapivõidud.
John Kristian Dahl on osalenud 137 maailma karikasarja etapil () ja jõudnud poodiumile 11 korral, millest kahel korral kõige kõrgemale astmele.
Soccernet.ee

Soccernet.ee on Eesti suurim jalgpalliportaal. 
Foorum.
14. detsembri 2009 seisuga oli Soccerneti foorumis 14 261 liiget, kellest 1390 on aktiivsed liikmed. Teemasid oli kokku 7525 ja postitusi 748595.
Christian Fürchtegott Gellert

Christian Fürchtegott Gellert (4. juuli 1715 Hainichen – 13. detsember 1769 Leipzig) oli saksa luuletaja ja moraalifilosoof.
Kiievi kotlet

Kiievi kotlet ehk kanafileekotlet on kulinaarias erilisel viisil kanalihast valmistatud liharoog ja toidukauplustes sageli müüdav pooltoode – maitsevõisüdamiku ümber rulli keeratud kanalihafilee, mis on paneeritud riivsaias. 
Valmistamine.
Toorained ja nende töötlus.
Kanafileekotlettide koostisained on kanafilee, või, maitseroheline ja sool. 
Toiduainete eeltöötluseks tuleb valmistada maitserohelise või ja vormida sellest kaks vorstikujulist kangi ning asetada need külmkappi. 
Kanafilee töötlemiseks tuleb fileetükid (nii suured kui väiksed) asetada toidukile vahele, lihahaamriga kergelt haamerdada ja seejärel maitsestada. 
Variatsioonid.
Klassikalises retseptis on soovitatud maitsevõi valmistamisel lisada küüslauku – soovi korral lisada 1–4 küünt (läbi küüslaugupressi aetult). 
Paneerimine.
Enne paneerimist tuleb maitsevõi keerata väikese filee sisse, ja seejärel suure sisse ning vormida korrektsed piklik-ovaalse kujuga kotletid. 
Paneerimiseks kasutatakse lahtiklopitud muna, riivsaia ja saiakuubikuid. Esmalt paneerida kotlette munasegus ja riivsaias ja siis panna külmkappi. 
Frittimine.
Enne frittimist paneeritakse kotlette munasegus ja saiakuubikutes. Frittimiseks läheb vaja toiduõli. 
Frittida tuleks kuldpruuni värvuseni. Serveerida kuumaltpearoana.
Pooltoode.
Kauplusest ostetud Kiievi kotletid pannakse harilikult külmkappi. Enne kasutamist soojendatakse need üles, näiteks mikrolaineahjus keskmisel võimsusel 2 minutit.
Berndt Otto Stackelberg

Berndt Otto Stackelberg vanem (14. mai 1662 Tallinn – 29. august 1734 Turu) oli baltisaksa päritolu Rootsi sõjaväelane (feldmarssal), vabahärra.
Berndt Otto Stackelberg oli Stackelbergide Haljava vabahärrade haru esivanem ja Rootsi feldmarssali Berndt Otto Stackelberg noorema isa.
11. juulil 1727 sai ta Rootsi kuningalt Fredrik I-lt feldmarssali auastme ja vabahärratiitli ning ta kanti Rootsi rüütelkonna aadlisuguvõsade loendisse (nr 192).
Talle kuulus Eesti aladel Haljava mõis. 
Berndt Otto Stackelberg vanem teenis nooruses Hollandi, seejärel Prantsuse armees ning sai kümne aastaga kapteniks. 
Põhjasõja algaastail oli ta algul kindral Otto Vellingki adjutant, seejärel juhtis ooberstleitnandina üht jalaväepataljoni W. Schlippenbachi armees ja siis ooberstina Pori jalaväerügementi. 1704. aastast teenis ta Adam Ludwig Lewenhaupti komando all Kuramaal ja Riias, 1706. aastal ülendati ta kindralmajoriks.1708. aastal oli Stackelberg Lewenhaupti armees jalaväeülem ja 1709. aastal juhatas ta Poltava lahingus ühte neljast jalaväekolonnist. Selle eesotsas murdis ta läbi reduutide liinist ja osales saatuslikus rünnakus Vene peaväe vastu. Põgenemise alates üritas ta oma mehi peatada, kogus neid enda ümber käputäie ja läks nende eesotsas viimasele vasturünnakule, kuid langes siis Vene vägede kätte vangi. 
B.O. Stackelbergil õnnestus vabaneda Vene sõjavangist alles Põhjasõja lõppedes. Ta suundus Rootsi, kus oli Rootsi armee Soome Pori jalaväerügemendi kindralleitnant, ülendati 1722. aastal jalaväekindraliks ja määrati Soomes asunud vägede juhatajaks. 
Perekond.
Tema vanemad olid Haljava mõisnik, ooberst ja maanõunik Wolter von Stackelberg (1625–1691) ning Helene von Lieven (Liwe). Tema ema oli Liivi mõisniku Bernhard von Lieveni (suri 1649) ja Paadrema mõisast pärit Gerdruta Uexkülli tütar, ning lesestunud abielust Ingliste mõisniku Hermann Anrepiga (suri 1658; feldmarssal Reinhold Anrepi pojapoeg ). 
Berndt Otto Stackelberg abiellus 1696 vabapreili Margaretha Elisabeth von Maydelliga, kes oli Maidla pärushärra ja Rootsi vabahärra (nr 102) jalaväekindral Georg Johann von Maydelli (1648–1710 Tallinn) ja Edise-Vääna mõisast pärit Hedwig Helene von Taube tütar. Abielust sündisid:
Kuno Areng

Kuno Areng (23. juuli 1929 Järvamaa, praegune Virumaa Järsi küla – 8. detsember 2017) oli eesti koorijuht ja muusikapedagoog.
Elulugu.
Ta lõpetas 1952. aastal Suhhumi muusikakooli klaveri erialal, 1959. aastal Tallinna Riikliku Konservatooriumi koorijuhina Gustav Ernesaksa klassis ning 1965. aastal Leningradi Konservatooriumi aspirantuuri.
Alates 1962. aastast oli Kuno Areng Tallinna Riikliku Konservatooriumi õppejõud, professor aastast 1983. Ta oli paljude kooride dirigent, sh RAMi ja Tallinna Kammerkoori dirigent, ning alates 1965. aastast üks laulupidude üldjuhte.
Tema õpilased on dirigendid Eeva Tammemägi, Aino Eesvald (Johannson), Marta Jakobson, Arda Elson, Sirje Kiik (Lillepõld), Lemmi Laja, Helju Rood, Maie Tamra, Aili Unt, Anne Dorbek, Heli-Maria Kahu, Paul Ruudi, Ene-Merike Elm, Linda Kardna, Aime Rahula, Viiu Maior, Hedda Tamkõrv, Olga Tungal, Ole Valgma, Marika Kahar, Liivi Lepik (Lukas), Aita Tammpere, Karin Rööp (Aun), Bella Ebre, Valerie Boiko, Sirje Ennik (Nõmm), Kalev Keeroja, Vladimir Tšaussov, Toomas Kapten, Ene Soots, Andres Vahisalu, Katrin Šein (Leete), Ene Kapten, Guido Ausmaa, Piret Kukk, Veljo Reier, Margit Sarri, Tiina Taremaa (Savisaar), Elo Üleoja, Sirje Kaasik, Jan Roosaar, Annelii Traks, Anne-Liis Poll-Treimann, Laine Randjärv, Indrek Vijard, Ranno-Eduard Linde, Kristel Raud (Aer), Olari Elts, Sven Peterson, Lauri Sirp, Veikko Lehto, Kristiina Harjak, Hain Hõlpus, Peeter Perens, Margit Võsa, Raivo Vainula, Kristi Kiilu, Maria Usk, Triin Koch, Imbi Pärtelpoeg, Risto Joost, Veronika Portsmuth, Marika Kibena.
Sebastián Piñera

Miguel Juan Sebastián Piñera Echenique (1. detsember 1949 Santiago – 6. veebruar 2024 Lago Ranco) oli Tšiili ärimees ja poliitik. Ta oli kahel ametiajal Tšiili president (2010–2014 ja 2018–2022).
Ta lõpetas Tšiili Katoliikliku Ülikooli majandusteaduskonna ilma teaduskraadita. Seejärel jätkas ta õpinguid Harvardi Ülikoolis, kaitstes seal algul magistrikraadi ja siis doktorikraadi majandusteaduses.
Talle kuulus muu hulgas telekanal Chilevisión, lennuettevõte Lan Airlines ja jalgpallimeeskond Colo-Colo. 2009. aasta märtsi seisuga küündis tema varanduse miljardi USA dollarini. Oma varanduse teenis ta peamiselt krediitkaartide juurutamisega Tšiilis 1970. aastatel ja järgnevate investeeringutega LANi aktsiatesse. 1994 oli ta üks LANi suurerastajatest. 2024. aastal hindas Forbes tema vara väärtuseks 2,7 miljardit USA dollarit, mis tegi temast kolmanda rikkaima inimese Tšiilis.
Piñera kuulus kuni 2010. aastani konservatiivsesse Rahvusliku Uuenemise Parteisse, aastatel 2001–2004 oli ta selle esimees. Aastatel 1990–1998 oli ta Tšiili Senati liige. Oma maailmavaateks nimetab ta kristlikku humanismi.
2005. aasta presidendivalimistel jõudis ta teise vooru, kuid kaotas seal Michelle Bachelet'le (47% 53% vastu). Detsembris 2009 peetud presidendivalimiste esimeses voorus sai ta umbes 45 protsenti häältest. Jaanuaris 2010 peetud teises voorus oli ta vastamisi endise presidendi Eduardo Frei Ruiz-Taglega ning võitis valimised. Valimiskampaanias lubas ta võidelda kuritegevusega ja parandada rahva haridust. Tema esimene ametiaeg kestis 11. märtsist 2010 kuni 11. märtsini 2014.
Tema teine ametiaeg presidendina kestis 11. märtsist 2018 kuni 11. märtsini 2022.
Ta oli abielus Cecilia Morel Montesega. Peres oli neli last: Magdalena, Cecilia, Sebastián ja Cristóbal.
Piñera hukkus 2024. aasta veebruaris helikopteriõnnetuses Los Ríose piirkonnas.
Norman Aas

Norman Aas (sündinud 9. novembril 1975) on Eesti jurist ja riigiametnik. 
Ta on töötanud riigi peaprokurörina.
Haridus- ja töökäik.
Aas lõpetas 1994. aastal Nõo Reaalgümnaasiumi ja 1998. aastal Tartu Ülikooli õigusteaduskonna. 2001. aastal sai ta magistrikraadi Greifswaldi ülikoolist. 
Aastatel 2005–2014 töötas ta riigi peaprokurörina. 2014. aasta juunis teatas ta, et lahkub ametist. 
Alates 1. septembrist 2014 kuni 2017. aastani töötas ta Justiitsministeeriumi kantslerina. 
2017. aastal ühines Norman Aas advokaadibürooga Sorainen, kus temast sai majanduskuritegude ennetamise ja uurimise valdkonna juht ning aastast 2021 advokaadibüroo partner
Alpinismiharrastus.
1994. aastal võttis Aas osa eesti esimesest ekspeditsioonist Alpides asuvale Matterhornile (4477 m) (grupi juht Erika Ader), mille käigus 7 Eesti alpinisti tõusid mööda klassikalist Hörnli marsruuti selle kuulsa mäe tippu, teiste seas ka Norman Aas.
Tunnustus.
" 2014. aastal autasustas siseminister teda graveeritud püstoliga Walther P99.
Thomas Polus

Krahv Thomas Polus (1634 Tallinn – 24. märts 1708 Stockholm) oli Rootsi riigitegelane, kantseleinõunik, Karl X Gustavi lese Hedvig Eleonora sekretär 1671–1676 ja Karl XII informaator (õpetaja).
Ta sündis, Bad Lauchstädt`ist Merseburg`i lähedalt pärit, Tallinna Gümnaasiumi poeesiaprofessori Timotheus Poluse (1599–1642) ja Elisabet von Werendesi ("Elschen von Wehren") pojana. Tema vend Johann Polus (1635–1674) oli pastor Haapsalus ja Ranna-Lääne praostkonna praost.
Ta sai 8. detsembril 1673 Rootsi aadlikuks ja 3. jaanuaril 1698 krahvitiitli (Nr.44).
Alates 1676. aastast vastutas Polus kuninga kantseleis nn Soome ekspeditsiooni abisekretärina Eesti- ja Liivimaa asjade eest, 1682–1684 juhtis ta ühtlasi Liivimaa reduktsioonikomisjoni
Stockholmis.
Ta abiellus 1673 (t.a.1693) Margaretha Elisabeth Mölleriga, kes oli Rootsi Hamburgi residendi ("Resident Schwedens in Hamburg") Johan Vincent Mölleri (1615–1668) ja Katarina Crusiuse tütar. Abikaasa emapoolseteks vanavanemateks olid Uppsala Ülikooli professor ja Svea õuekohtu assessor Benedictus Olai Crusius (suri 1633; ) ja Margaretha Hartman.
Thomas Poluse poeg, krahv Jacob Polus, oli kaardiväe kapten, kellega krahvisuguvõsa meesliin katkes.
Kudina mõis

Kudina mõis (saksa keeles "Kudding") oli rüütlimõis Tartumaal Maarja-Magdaleena kihelkonnas. See oli ajaloolise Kudina valla keskus.
Ajalugu.
Kudina mõisat on kirjalikes allikates esmamainitud 1447. aastal. Liivi sõja järel oli mõis Poola Tartu vojevoodkonna Tartu staarostkonna folvark ehk riigimõis.
17. sajandil kuulus mõis perekond von Taubedele, 18. sajandil Rosenkampffidele, kuni 1793. aastal omandas Kudina ja Jõe mõisa Magnus Johann von Bock, 1823. aastal krahv Viktor von Manteuffel, 1830. aastal Ernst Gotthard von Manteuffel (1801–1880), 1880. aastal tema pärijate ja 1882. aastal pärandavara jagamise lepinguga Ernst von Manteuffeli ainuomandisse. Mõisa viimased omanikud enne riigistamist 1919. aastal olid Manteuffelid.
Mõisaansambel.
Park.
Pargi tagumises osas on Endel Taniloo 1959. aastal loodud suur skulptuurigrupp "Leinav rahvas". Monument on pühendatud Teise maailmasõja ohvritele (NSV Liidu poolel sõdinuile).
Rahvapärimus.
Hõbeväravatega järv.
Rahvasuu rääkivat, et hõbeväravatega järv Kudina mõisa Tuuleveski mäe all olla järv, millel hõbe- (teisend: raudväravad) väravad ees olla. Kui need lahti teha, siis uputaks järv terve Kudina mõisa ära. Korra tahtnud üks juut neid ära osta (teisend: ära varastada), aga Kudina mõisa omanik ei ole lubanud .
Õnnetu armastus.
Üks Kudina mõisaga seotud lugudest puudutab Saare mõisa. Saare mõisa aadlipreili Olga olevat Kudina mõisa aednikku armunud. Noored olevat tahtnud abielluda ja koos ühist elu alustada, kuid Olga perekond, eriti ema, oli sellele tugevalt vastu. Suures meeleheites jalutas Olgal ühel suvehommikul Saare järve äärde, sõitis paadiga järve keskele ning lõpetas oma elu. Olga isal krahv Mannteuffelil õnnestus tütre surnukeha järvest välja tuua. Krahv rajas järve kadale metsa sisse perekonna kalmistu, kuhu on peale Olga maetud ka krahv ise, tema abikaasa ja õde.
Ayn Rand

Ayn Rand (sünninimi Alissa Zinovjevna Rosenbaum; 2. veebruar 1905 Peterburi – 6. märts 1982 New York) oli kirjanik ja filosoof, kes elas kuni 1926. aastani Venemaal ja seejärel Ameerika Ühendriikides. Ta oli kapitalismi toetaja ja individualismi eest seisja. 
Elulugu.
Alissa sündis Venemaal suures peres. Tema isal oli suur mugavustega korter, mille allkorrusel oli apteek. Väiksena tahtis Alissa asuda elama läände ning saada suureks mõtlejaks ja kirjanikuks. Pärast 1917. aasta veebruarirevolutsiooni natsionaliseerisid kommunistid tema isa apteegi, mistõttu perekond jäi vaesusse. Mõte läänest oli nüüd veelgi ahvatlevam ning 1926. aastal jättis ta oma pere ja kodumaa, läks New Yorki ega pöördunud enam tagasi. 
1929. aastal abiellus ta Charles Francis O'Connoriga (1897–1979). Lapsi neil polnud. 
Kümmekond aastat tegi ta juhutöid, kuid ei unustanud soovi saada suureks mõtlejaks ja kirjanikuks. Tema unistused täitusid ning ta meenutas oma raamatukangelasi, kes olid vaprad, individualistlikud ja tahtekindlad.
Rand, kes keeldus uskumast tubaka kahjulikkust, oli ahelsuitsetaja ning haigestus kopsuvähki, teda opereeriti 1974. aastal. 
Rand suri 1982. aastal oma kodus, Murray Hilli korteris, südamepuudulikkusse.
Vaated.
1943. aastal ilmus romaan "The Fountainhead" (eesti keeles "Allikas", tõlkinud Allan Eichenbaum; Varrak 2001), kuhu kirjutas ta esimest korda sisse objektivistliku filosoofia. Randi objektivistliku filosoofia kolm märksõna on individualism, mõistus ja kapitalism. Randi filosoofia kohaselt on looduslik maailm olemas. Selle eksisteerimine ei sõltu inimeste mõistusest. Selle kohaselt on ta metafüüsiline realist. Veelgi enam, ta eitab üleinimlikkust, determinismi ja fatalismi.
Inimese kõige olulisem funktsioon on võime mõelda. Mõtlemine tähendab teadvustamist, selle abil me mõistame ja loome seoseid kogemuslikus maailmas. Rand toetas nähtust, mida ta nimetas isekuse vooruseks. See ei tähenda, et võib teha, mida ise tahetakse, vaid inimese elu eesmärk on jõuda õnneni. Selleks et jõuda õnneni, mis on Randi jaoks "hea" kõrgem vorm, tuleb kasutada mõistust. 
Randi filosoofia sarnaneb kapitalismiga, mida ta tulihingeliselt pooldas.
Mõned tsitaadid:
"Inimene, kes laseb oma juhil endale ettekirjutusi teha, pole muud kui autovrakk, mida prügimäele veetakse;"
"Karjääriredelil on kõige parem ronida võimaluste pulkadele astudes;"
"Läbi sajandite on olnud inimesi, kes on asunud tundmatule teele, kaasas ei midagi muud peale omaenda nägemuse;"
"Tsivilisatsioon on progress privaatühiskonna suunas. Metslaste eksistents on avalik ja seda hoiavad ohjes hõimuseadused. Tsivilisatsioon on protsess, mis vabastab inimese inimestest;"
Teised temast.
Tema lähedane sõber ameerika filosoof Harry Binswanger kirjeldas teda kui harukordset geeniust ("once in a millennium genius").
Soome lahe õed

"Soome lahe õed" on 2009. aasta Eesti ja Soome koostöös valminud ajaloolis-psühholoogiline dokumentaalfilm, mille on lavastanud Imbi Paju.
Film käsitleb Eesti ja Soome naiskodukaitsjate ja kodutütarde (soome keeles "lotta"'d ja "pikkulotta"'d) koostööd. 1920. aastatel alguse saanud ühistegevuse katkestas Teise maailmasõja algus ja Eesti okupeerimine.
John Nance Garner

John Nance Garner IV (22. november 1868 Texas Detroit – 7. november 1967 Texas Uvalde) oli Ameerika Ühendriikide poliitik, asepresident aastail 1933–1941.
Ta on kõige vanemaks elanud USA asepresident.
Garner sündis Ida-Texases Red Riveri ääres olevas Detroiti külas. Tema vanemad olid John Nance Garner III ja Sarah Jane Garner, sündinud Guest.
Garner õppis ühe semestri Tennessees Nashville'is Vanderbilti ülikoolis, aga langes ülikoolist välja ja tuli koju tagasi. Ta õppis õigusteadust ja sai 1890 advokaadiks.
1893–1896 oli Garner Texases Uvalde maakonna maakonnakohtunik. Sel ajal polnud naistel veel valimisõigust, küll tohtisid nad ametisse kandideerida. 1893 kandideeris Garneri vastu Mariette Rheiner. 1895 nad abiellusid omavahel. Abielust sündis üks laps, poeg Tully Charles Garner.
1898–1902 oli Garner Demokraatliku Partei kandidaadina Texase Esindajatekoja liige. Sel ajal pidi Texas valima endale tunnuslille. Garner kaitses ägedalt opuntsiat, aga lõpuks valiti tunnuslilleks siniste õitega lupiin. Sellest ajast jäi Garnerile hüüdnimi Cactus Jack.
1902 valiti Garner USA Esindajatekotta. Ta valiti Esindajatekoja liikmeks 14 korda järjest, kuni 1933. aastani. Tema abikaasa tegutses sel ajal tema erasekretärina.
Garner valiti 1929 Esindajatekoja demokraatide saadikuterühma juhiks. Demokraadid olid sel ajal vähemuses. 1931 valiti ta Esindajatekoja spiikriks. 1932. aasta presidendivalimistel osales ta Franklin Roosevelti asepresidendikandidaadina ja nad võitsid valimised. 1936 valiti nad tagasi. Garner kandideeris 1940 presidendiks, aga tema võimalused nurjas asjaolu, et Roosevelt kandideeris ka ise kolmandaks ametiajaks ja võitis.
Valimiskaotuse järel lõpetas Garner oma poliitikukarjääri. Ta tõmbus koos abikaasaga tagasi oma Uvaldes olevasse maakoju, kus elas oma viimased 26 eluaastat. Ent kuigi ta oli ametlikult erus, konsulteeris ta sageli demokraatidest poliitikutega ja oli iseäranis lähedane Harry Trumaniga.
Levi P. Morton

Levi Parsons Morton (16. mai 1824 – 16. mai 1920) oli USA poliitik, asepresident Benjamin Harrisoni ametiajal aastail 1889–1893.
Ta suri oma 96. sünnipäeval ja on John Nance Garneri järel kõige vanemaks elanud USA asepresident.
Elin Sütiste

Elin Sütiste (sündinud 6. veebruaril 1975 Tallinnas) on eesti tõlkeuurija ja semiootik.
Ta lõpetas 1998. aastal Tartu Ülikooli semiootika ja kulturoloogia eriala bakalaureuseõppe ning sai samal erialal 2002. aastal teadusmagistri kraadi ("cum laude"). Ta kaitses doktoritöö "Tõlke mõiste dünaamikast tõlketeaduses ja eesti tõlkeloos" semiootika ja kulturoloogia erialal Tartu Ülikooli filosoofia ja semiootika instituudis 2009. aastal.
Sütiste on Eesti Semiootika Seltsi, Eesti Kirjanduse Seltsi ja Euroopa Tõlkeuuringute Seltsi (European Society for Translation Studies) liige. Aastatel 2004–2013 oli ta väljaande Acta Semiotica Estica toimetaja.
Fernand Meyssonnier

Fernand Meyssonnier (1931 – 8. august 2008) oli Alžeeria timukas aastail 1947–1961.
Ta päris ametikoha oma isalt pärast koolikohustuse lõppu 1947. aastal. Meyssonnieri kaugemad esivanemad olid samuti olnud timukad. Ta giljotineeris vähemalt 200 inimest. Kui Alžeeria 1961. aastal iseseisvus, asendati giljotiin hukkamisega tulirelvast.
Meyssonnier pöördus Tahitile, kus tutvus oma tulevase abikaasaga, kellega tal sündis tütar. Pärast pensionile jäämist siirdus ta Prantsusmaale, kus lõpuks suri.
Sihtasutus Innove

Sihtasutus Innove oli hariduse kompetentsikeskus, mis tegutses aastatel 2003–2020 ning koordineeris ja edendas Eestis üld- ja kutsehariduse valdkonda ning pakkus üle-eestilise Rajaleidja võrgustiku kaudu õppenõustamist. 
Innove töö põhieesmärk oli luua ja rakendada Eestis paljude võimalustega pidevat õpet toetavat õppekeskkonda ning iga õppija arengut toetavat õpikäsitust.
Innove peakontor asus Tallinnas Ülemiste Citys aadressil Lõõtsa tänav 4. Innove Rajaleidja keskused asusid kõigis Eesti maakondades. Varem tegeles Innove ka hariduse ja tööelu vallas Euroopa Liidu toetuste vahendamisega.
Ajalugu.
Innove loodi Vabariigi Valitsuse korraldusega 8. juulil 2003 ning registreeriti 3. novembril 2003 mittetulundusühingute ja sihtasutuste registris. Kuni 27. detsembrini 2011 kandis asutus nime Elukestva Õppe Arendamise Sihtasutus Innove. 
Osaliselt 1. jaanuarist 2012 ja täielikult 1. augustist 2012 anti senise Riikliku Eksami- ja Kvalifikatsioonikeskuse ülesanded üle Innovele. 
1. jaanuarist 2013 anti Innovele ka Integratsiooni ja Migratsiooni Sihtasutuse Meie Inimesed ülesanded.
Kuni 2018. aasta lõpuni pakkus Innove ka karjääriteenuseid (karjääriinfot ja -nõustamist) lastele ja noortele. Alates 2019. aastast pakub karjääriteenuseid Eesti Töötukassa.
Tegevuse lõpetamine.
1. augustil 2020 loodi SA Innove, Hariduse Infotehnoloogia Sihtasutuse, Sihtasutus Archimedese ja Eesti Noorsootöö Keskuse teenuste baasil uus Haridus- ja Teadusministeeriumi haldusalas olev ühtne valitsusasutus Haridus- ja Noorteamet, mille ülesanne on Eesti riigi haridus- ja noortepoliitika elluviimine. Varasemad neli asutust on likvideerimisel.
Juhtimine ja struktuur.
Innove viimane juhataja oli Birgit Lao. Lisaks oli asutusel kuueliikmeline nõukogu. Innoves töötas umbes 275 inimest.
Jooksev metssiga

Jooksev metssiga on jahilaskmisel kasutatav liikuv märkleht.
Märki lastakse 50 meetri kauguselt.
Ristkülikukujulisel märklehel on ühevärviline jooksva metssea kujutis, millel abaluu juures asuvad gabariitrõngad. 10–punktise ringi keskpunkt peab asuma metssea koonutipust horisontaalselt mõõdetuna 500 mm kaugusel. Vööndite numbrid 1 kuni 9 peavad olema selgelt vööndite sisse trükitud. Kasutada võib vahetatavaid märklehtede südamikke või poolikuid märklehti. Metssea pea võib olla suunatud nii paremale kui vasakule. Metssea kujutist ei tohi paberist välja lõigata.
Gabariitrõngaste läbimõõdud.
Gabariitjoonte paksus: 1 mm ( ± 0,1 mm)
Agoitz

Agoitz on linn ja vald Hispaanias Navarra autonoomses piirkonnas. Asub Pamplonast 28 km ida pool ja on ümbritsetud Longida vallast.
Elanike arv on 2354 (2008). 2001. aastal rääkis 15,18% elanikest baski keelt. Vald on ametlikult kakskeelne.
Kildin

Kildin on saar Barentsi meres Koola lahe suudmes.
Mandrist eraldab saart 700 meetri laiune Kildini väin.
Kildin on 17,6 km pikk, 7 km lai ja kuni 281 m kõrge. Kildin koosneb peamiselt kiltkivist ja liivakivist. Saare kõrgeimad paigad on põhjas ja läänes, lõuna ja ida suunas langeb maapind laiade terrassidena. Saarel valitseb tundra.
Saarel on mitu järve, sealhulgas Pridarožnoje ja Mogilnõi järv. Viimane on selles mõttes unikaalne, et temas on mitu eri omadustega veekihti ja seetõttu saavad seal elada niihästi mere- kui ka mageveeorganismid.
Saar on täielikult Venemaa Föderatsiooni sõjaväe valduses. Ajapikku on salastatuse astet vähendatud. Saarel on kaks asulat, mida on nimetatud Verhni Kildiniks ja Vostotšnõi Kildiniks, aga salastatuse tõttu kasutatakse ka teistsuguseid nimesid.
Saare idaosas oli vanasti kildinisaami asula. Säilinud on umbes 2000 aasta vanune kalmistu, kust on leitud luust ja pronksist nooleotsi.
Häälikkiri

Häälikkiri ehk tähestikkiri ehk fonograafia ehk foneetiline kiri ehk alfabeetiline kirjaviis on kiri, milles tähed ja häälikud või foneemid on omavahel ligikaudses vastavuses.
Velise vasallilinnus

Velise vasallilinnus (saksa keeles "Schloß Felx" või "Schloß Felks") oli keskaegne linnus Vigala kihelkonnas Velisel. Linnus kuulus Saare-Lääne piiskopi vasallidele Uexküllidele. Tänapäeval Rapla maakonna, Märjamaa valla, Velisemõisa külas.
Velise vasallilinnus rajati tõenäoliselt 14. sajandil. Velise mõisat on esmamainitud 1264. aastal.
Linnus rajati Aravere oja ääres paiknevale kõrgendikule. Vallikraavide rajamisega ümbritseti kõrgendik igast küljes veetõketega. Velise vasallilinnus kujutas endast tornlinnust, mille küljepikkus oli üle 20 meetri. Pealinnust ümbritses ilmselt ka kivist eeslinnus ning puittara.
Wacke ja hiljem Uexkülli perekonnale kuulunud linnus püsis 1560. aastani. Liivi sõja ajal 1560. aasta septembris põletasid venelased linnuse maha.
Linnust hiljem ei taastatud ja see jäi varemeisse. 19. sajandil, kui Velise mõis kuulus Gustav Heinrich von Wetter-Rosenthalile, ehitati lossi varemete kohale uus kivist Velise mõisa härrastemaja. Selle ehitamisel kasutati ära linnuse tervemaid müüriosi.
Motion capture

Motion capture (ka "mo-cap" või "mocap") ehk skeletaalne tuvastussüsteem on animatsioonitehnika, mille korral jäädvustatakse liikumist markerite või anduritega, mis kantakse üle digitaalsele mudelile. 
"Motion capture"'i ajalugu ulatub 1970. ja 1980. aastatesse, kui see võeti biomehaanikas kasutusele kui fotogramm-meetria analüüsi meetod. Tänapäeval on selle kasutusvõimalused laienenud meelelahutusse (kino, video- ja arvutimängud, televisioon), haridusse, sporti, meditsiini ja sõjandusse. Kõige laiemalt kasutatakse seda filmikunstis ja videomängudes. Filmikunstis jäädvustatakse selle abil näitleja liikumist ja animeeritakse digitaalseid ruumilisi tegelasi.
"Motion capture"'it võib võrrelda rotoskoobiga: mõlemal juhul filmitakse näitlejat ja luuakse salvestise põhjal animatsioon. Sel on teiste sarnaste tehnikate ees mitmesuguseid eeliseid: see lubab animeerida kiiresti ja suuremate võimalustega, teha kiireid katsetusi, animeerida reaalajas, kasutada animatsioonis keerukamaid liigutusi, lisaks on animeeritav maht suurem kui tavatehnikaid kasutades. Samas vajab see selleks loodud riistvara ja tarkvara, selle jaoks on tarvis rohkem liikumispinda ning hiljem tuleb detailid eraldi animeerida.
Kasutamine.
Esmalt kinnitatakse näitleja külge markerid. Kuna soovitakse salvestada ainuüksi liikumist (mitte näitleja väljanägemist), kinnitatakse need liigeste lähedale ja muudesse punktidesse, mille täpset liikumist soovitakse jäädvustada. Markerite kinnitamiseks võidakse kasutada ka selleks loodud kostüümi (ingl "motion capture suit"). Tänapäeval kasutatakse ka arvutiprogramme, mis jälgivad tehisintellekti kasutades liikumist ka markeriteta. 
Seejärel hakatakse filmima näitleja liikumist. Näitlejat võetakse korraga üles mitmelt küljelt ning filmitakse kaks korda suurema kiirusega, et lõppanimatsioonis oleks liikumine sujuvam. 
Seejärel eraldatakse markerid tarkvara abil videopildist ning kantakse nende liikumine üle ruumilisele skeletile. 
Kasutusvõimalused.
"Motion capture"'it kasutatakse paljudes valdkondades: arvutimängudes, filmides, sõjanduses, meditsiinis ja mujal. 
Filmides kujutatakse selle abil fiktiivseid tegelasi. Selle abil on loodud näiteks Gollum "Sõrmuste isandas" ja Jar Jar Binks "Star Warsi" seerias. Esimeseks "motion capture"'iga loodud filmiks võib pidada filmi "Sinbad: Udude loori taga" (2000), kuigi selles oli kaasatud palju tegelaskujude animaatoreid. Filmis "Polaarekspress" kehastas Tom Hanks "motion capture"'i abil kuut tegelaskuju.
Meditsiinis kasutatakse "motion capture"'it nn Gait-analüüsis. Sellel põhinevad ka rakendused, mis aitavad liikumist ja näiteks südametööd jälgides hinnata vigastuste riski või aidata inimesel vormi parandada.
Meetodid.
"Motion capture"'i loomiseks kasutatakse akustilisi, inertsiaalseid, valgusdiood-, magnet- ja peegeldavaid markereid. Meetodid võib jagada laias laastus kaheks: optilisteks ja mitteoptilisteks.
Optilised meetodid.
Liikumise eri nurkade all salvestamiseks kasutatakse mitut kaamerat. Tavaliselt kasutatakse filmimiseks 6–24 kaamerat.
Laskesuusatamine 2010. aasta taliolümpiamängudel

Laskesuusatamine 2010. aasta taliolümpiamängudel Vancouveris toimus 13.- 26. veebruarini. Võistlused peeti Whistler Olympic Parkis ja välja jagati 10 komplekti medaleid.
Medalitabel.
Laskesuusatamises jagatud medalid riigiti.
Tulemused.
Mehed.
10 km sprint.
&lt;br&gt;Finaal: 14. veebruar
&lt;br&gt;Osavõtjaid: 88
&lt;br&gt;Olümpiavõitja 2006: Sven Fischer, Saksamaa
&lt;br&gt;
&lt;br&gt;Ametlikud tulemused
12,5 km jälitussõit.
&lt;br&gt;Finaal: 16. veebruar
&lt;br&gt;Osavõtjaid: 60
&lt;br&gt;Olümpiavõitja 2006: Vincent Defrasne, Prantsusmaa
&lt;br&gt;
&lt;br&gt;Ametlikud tulemused
15 km ühisstart.
&lt;br&gt;Finaal: 21. veebruar
&lt;br&gt;Osavõtjaid: 30
&lt;br&gt;Olümpiavõitja 2006: Michael Greis, Saksamaa
&lt;br&gt;
&lt;br&gt;Ametlikud tulemused
20 km eraldistart.
&lt;br&gt;Finaal: 18. veebruar
&lt;br&gt;Osavõtjaid: 88
&lt;br&gt;Olümpiavõitja 2006: Michael Greis, Saksamaa
&lt;br&gt;
&lt;br&gt;Ametlikud tulemused
4×7,5 km teatesõit.
&lt;br&gt;Finaal: 26. veebruar
&lt;br&gt;Osavõtjaid: 19 võistkonda
&lt;br&gt;Olümpiavõitja 2006: Saksamaa &lt;br&gt;Ricco Gross, &lt;br&gt;Michael Rösch, &lt;br&gt;Sven Fischer, &lt;br&gt;Michael Greis
&lt;br&gt;
&lt;br&gt;Ametlikud tulemused
Naised.
7,5 km sprint.
&lt;br&gt;Finaal: 13. veebruar
&lt;br&gt;Osavõtjaid: 89
&lt;br&gt;Olümpiavõitja 2006: Florence Baverel-Robert, Prantsusmaa
&lt;br&gt;
&lt;br&gt;Ametlikud tulemused
10 km jälitussõit.
&lt;br&gt;Finaal: 16. veebruar
&lt;br&gt;Osavõtjaid: 60
&lt;br&gt;Olümpiavõitja 2006: Kati Wilhelm, Saksamaa
&lt;br&gt;
&lt;br&gt;Ametlikud tulemused
12,5 km ühisstart.
&lt;br&gt;Finaal: 21. veebruar
&lt;br&gt;Osavõtjaid: 30
&lt;br&gt;Olümpiavõitja 2006: Anna Carin Olofsson, Rootsi
&lt;br&gt;
&lt;br&gt;Ametlikud tulemused
15 km eraldistart.
&lt;br&gt;Finaal: 18. veebruar
&lt;br&gt;Osavõtjaid: 87
&lt;br&gt;Olümpiavõitja 2006: Svetlana Išmuratova, Venemaa
&lt;br&gt;
&lt;br&gt;Ametlikud tulemused
4x6 km teatesõit.
&lt;br&gt;Finaal: 23. veebruar
&lt;br&gt;Osavõtjaid: 19 võistkonda
&lt;br&gt;Olümpiavõitja 2006: Venemaa &lt;br&gt;Anna Bogali, &lt;br&gt;Svetlana Išmuratova, &lt;br&gt;Olga Zaitseva, &lt;br&gt;Albina Ahhatova
&lt;br&gt;
&lt;br&gt;Ametlikud tulemused
Aardla raudteepeatus

Aardla raudteepeatus on raudteepeatus Tartumaal Tartus. 
Tartu–Valga raudteeliini äärde jääva Aardla raudteepeatuse kõrval asub ka Kirsi raudteepeatus (Tartu–Koidula raudteeliin). Peatuses asub üks pikk perroon.
Piletihinnalt kuulub peatus Tartu piirkonda. 
Aastani 2008 järgnes sellele Variku raudteepeatus.
Ropka raudteejaam

Ropka raudteejaam on raudteejaam Tartumaal Kambja vallas Külitse ja Laane küla piiril.
Raudteejaam avati 1923. aastal. Toona jäi see Ropka valda. Läbi Ropka kulgeb 1887. aastast alates laiarööpmeline Tartu–Valga raudtee. Piletihinnalt kuulub jaam Tartu piirkonda, peatusest edasi Valga suunas kehtivad peatusepõhised piletihinnad.
Aastani 2008 eelnes Ropkale Variku raudteepeatus ja järgnes Aiamaa raudteepeatus. 2010. aastal avati Ropkal uus 550 mm kõrgune pikk teedevaheline perroon.
Nõo raudteejaam

Nõo raudteejaam (saksa keeles "Niggen") on raudteejaam Tartumaal Nõo vallas Nõo alevikus.
Jaamas peatuvad Elroni reisirongid liinil Tartu–Valga. Nõo jaamas asub üks 100 m pikkune raudteedevaheline perroon.
Ajalugu.
Raudteejaam avati 1898. aastal. Toona jäi see Nõo kihelkonda Vastse-Nõo mõisa ja Nõo kirikumõisa maade piirile. 
Läbi Nõo kulgeb 1887. aastal valminud laiarööpmeline Tartu–Valga raudtee. 
Raudteejaama aadress on Aleksander Lätte tänav 2.
Juhan Laas on Nõo raudteejaama kohta rääkinud:
Kuni aastani 2008 eelnes Nõole Tartu suunalt Aiamaa raudteepeatus ja oli eraldi käigus ka Tartu–Elva rongiliin.
Mertvovod

Mertvovod (ukraina keeles Мертвовод) on jõgi Ukrainas. 
Jõgi algab Kirovogradi oblastist Dnepri kõrgustikult, voolab valdavalt edelasse, läbib Bratske alevi ja suubub Mõkolajivi oblastis Voznessenskis vasakult Lõuna-Bugi. Mertvovod on 114 km pikk ja tema valgla pindala on 1820 km².
Mertvovodi suubub 148 pisikest vooluveekogu, mille kogupikkus on 565 km. Neist suurim lisajõgi on paremalt suubuv Arbuzinka.
Kesk- ja alamjooksul voolab Mertvovod kitsas maalilises kanjonis, mis on kärestikuline ja kuni 40–50 m kõrguste seintega. Selle kaitseks on moodustatud maastikukaitseala Granitno-Stepnoje Pobužje.
Mertvovodi vesi on väga kare, karedus on 19,1 milligramm-ekvivalenti liitri kohta, soolsus on 2,5‰. Jõe pinnakihid on saastunud metalliioonide (magneesium, mangaan, naatrium, raud) ja orgaaniliste ühenditega. Kareda ja soolase vee järgi ongi jõgi saanud nime Mertvovod (ukraina keeles 'surnud vesi').
Mertvovod voolab Euraasia ühes geoloogilises mõttes vanimal kohas, Ukraina kilbil. See paik ei ole viimase 60 miljoni aasta jooksul merega kaetud olnud. Mertvovodi kanjonis paljanduvad arhaikumi ja proterosoikumi graniidid.
Vanakreeka ajaloolane Herodotos kirjeldas oma "Historia" 4. köites Hypanise (Lõuna-Bugi) kanti – see jõgi asus sküütide ja maa piiril. Herodotose sõnul voolab Hypanisesse vasakult allikas kibeda veega. Allikat ja kogu seda kanti olevat nimetatud sküüdi keeles sõnaga, mis kõlab umbes nagu Eksampeios. Ajaloolaste hinnangul peetakse Eksampeiose all silmas just nimelt Mertvovodi.
Tõravere raudteepeatus

Tõravere raudteepeatus on raudteepeatus Tartumaal Nõo vallas Tõraveres.
Peatuses asub üks täispikk perroon, kus peatuvad Elroni reisirongid liinil Tartu–Valga.
Föhr

Föhr (põhjafriisi keeles "Feer", taani keeles "Før") on Saksamaale kuuluv saar Põhjameres, üks Põhja-Friisi saartest.
Föhr asub Saksamaa suurimast Põhjameres olevast saarest Syltist kagus ja Amrumist kirdes. Need kaks saart kaitsevad Föhri tormide eest ja Föhri kutsutakse sellepärast roheliseks saareks.
Saare pikkus idast läände on 12 km, põhjast lõunasse 6,8 km ja pindala on 83 ruutkilomeetrit. Ta on pindalalt Saksamaa 5. saar. Friisi saartest on ta pindalalt Hollandile kuuluva Texeli, Taanile kuuluva Rømø ja Saksamaale kuuluva Sylti järel neljandal kohal. Rannajoon on liigestumata.
Saar on madal, kõrgus kuni 13 meetrit. Saarest rõhuv enamik on vähem kui 2 meetrit kõrgel merepinnast ja osa saarest on merepinnast allpool, kõrgemad kohad on lõunarannikul. Piki rannikut asuvad umbes 2 meetri kõrgused düünid, mis kaitsevad saare keskosa mere eest.
Ajalugu.
Föhri ala oli asustatud juba neoliitikumis. Siis ta polnud veel saar. 7. sajandil saabusid sinna friisid ja rajasid oma asulad. Millal see kant Taani võimu alla läks, pole teada, kuid Valdemar II ajal oli ta Taani osa ja jäi selleks kuni 1864. aastani, mil Saksamaa selle vallutas ja annekteeris.
Kuni 16. jaanuarini 1362 oli Föhr isegi mitte poolsaar, vaid osa mandrist, mille piir jooksis tänapäeva Sylti ja Amrumi lääneservast. Tänapäeva Föhri ala ühendas merega jõesuu, mis meretõusu ajal muutus laheks. Kuid sel päeval tabas Põhjamere lõunarannikut tohutu torm, mis ujutas üle palju maad, uhtus pinnase koos sellel olevate majadega ära ning muutis Föhri, Amrumi, Sylti, Strandi ja teisi endisi kõrgemaid kohti saarteks.
1526 jõudis saarele luterlus. Reformatsioon toimus 1530.
Kuni 11. oktoobrini 1634 asus Föhrist edelas Strandi saar, siis ujutas torm selle üle ja uhtus pinnase merre, nii et saarest on tänapäeval alles üksnes kõrgeimad kohad Pellwormi ja Nordstrandi saar.
1842 valis Taani kuningas Christian VIII Föhri oma suveresidentsiks. Sellest ajast peale muutus turism Föhri jaoks tähtsaks.
1920 korraldati Saksamaa ja Taani piirialadel rahvahääletus selle kohta, kust peaks kulgema piir. Föhri saare elanikud hääletasid Taanisse kuulumise poolt, aga et Taanile lähemal olevad piirkonnad hääletasid Saksamaale kuulumise poolt, ei hakatud Föhrist Taani enklaavi tegema, vaid saar jäeti Saksamaale.
Peedu raudteepeatus

Peedu raudteepeatus (saksa keeles "Peedi") on raudteepeatus Tartu–Valga raudteeliinil Tartumaal Elvas Peedu linnaosas.
Peedul peatub mõlemas suunas päevas neli reisirongi liinil Tartu–Valga.
Ajalugu.
Peedu raudteepeatus avati koos raudteeliiniga 1887. aastal. Avamisel jäi peatus Nõo kihelkonda Vana-Nõo mõisa maadele. Puidust ootepaviljon (jaamahoone) valmis peatusega ühel ajal. Hoone on hävinud. 1940. aastal asus Peedu raudteepeatus Elva vallas, raudteepolitsei Valga komissari jaoskonnas Elva konstaabli rajoonis Tallinnast 213,7 km kaugusel. Raudteepeatuses oli oma templiga postiagentuur (Peedu-Tartumaal, alates 1. juulist 1934 Peedu Vaksal).
Ehitatud on uus ootepaviljon. Aastani 2008 eelnes Peedule Vapramäe raudteepeatus.
2010. aasta lõpul valmis Peedul uus 550 mm kõrgune pikk perroon.
Elva raudteejaam

Elva raudteejaam (saksa keeles "Bahnhof Elwa") on raudteejaam Tartu–Valga raudteeliinil Tartumaal Elvas.
Jaamas peatuvad Elroni reisirongid liinil Tartu–Valga, mille tarbeks avati 2010. aasta lõpul uus 550 mm kõrgune ja 100 m pikkune teedevaheline perroon.
Elva jaamas asub neli rööpapaari ja kaheksa pööret, lisaks suundub jaamast harutee tööstusterritooriumile. Jaamas võib toimuda ka kaupade rongidele peale- ja mahalaadimine, mille tarbeks on olemas 10 m pikkune kõrge kaubaplatvorm.
Ajalugu.
Elva raudteejaam avati 22. juulil 1889 kaks aastat varem rajatud laiarööpmelise Tartu–Valga raudtee juurde. Jaama avamine pani aluse Elva linna tekkimisele ja arengule. Avamisel jäi jaam Rõngu kihelkonda Uderna mõisa maadele.
Elva raudteejaam oli üks punkte, kust viidi märtsiküüditamise käigus eestlasi Siberisse.
Kuni 1. juulini 2008 sõitsid reisirongid lisaks Tartu–Valga rongiliinile ka liinil Tartu–Elva, mida raudtee remondijärgsel taasavamisel (30. detsembril 2009) enam ei avatud. Toona järgnes Elvale Uderna raudteepeatus.
Jaamahoone.
1889. aastal valmis ka tüüpprojekti järgi ehitatud ühekorruseline puidust V klassi jaamahoone, mis ehitati sarnaselt Lepassaare ja Sangaste jaamahoonega. Tänu raudteele populaarseks suvituskohaks saanud Elvale jäi jaamahoone aga peagi kitsaks. 20. sajandi alguskümnendeil, tõenäoliselt 1920. aastate alguses, pikendati algselt tunduvalt lühemat hoonet mõlemasse otsa lisatud juurdeehitistega, pidades kinni jaamahoone algsest stiilist. 
Ühtlasi laiendati ka ootesaali kõrvalruumide arvelt, mis saavutas just siis oma praeguse suuruse. Pikk ristkülikukujulise põhiplaaniga ühekorruseline,poolkelpkatusega rõhtpalkehitis on kaetud profileeritud laudisega. Hoone fassaadidekoor on iseloomulik 19. sajandi lõpu historitsistlikele jaamahoonetele.
Alates 1997. aastast on hoone arvel kultuurimälestisena.
Hoone algne omanik AS Eesti Raudtee loovutas vaksalihoone Elva linnale 2004. aastal tasuta. Jaamahoone remonditi põhjalikult aastatel 2006-2007.
Elva jaamahoones tegutseb praegu lisaks bussijaamale ja seminarisaalile ka perekohvik Elwa ning 2017. aastast kuni 2020. aastani tegutses ka restoran Waksal.
2017. aastal taasavati vaksaliesisel platsil ajalooline purskkaev. 
2022. aastal avas SA Elva Kultuur ja Sport Elva jaamahoones Elava Elva keskuse, kus pakutakse külalistele kasulikku turismialast informatsiooni Elva linna ja piirkonna kohta ning elavaid ideid, mida siinkandis ette võtta. Jaamahoones asub ka Elva kõige uuem toitlustuskoht Restoran Porgand.
Palupera raudteejaam

Palupera raudteejaam (varem ka Pritsu; saksa keeles "Palloper") on raudteejaam Tartu–Valga raudteelõigul Tartu maakonnas Elva vallas Paluperas. 
Palupera naaberjaam Tartu suunal on Elva ja Valga suunal Puka raudteejaam. 
Jaamas peatuvad Elroni reisirongid liinil Tartu–Valga. Paluperas asub üks lühike (30 m) osalise katusealusega raudteedevaheline perroon, mille tõttu toimub rongist väljumine ainult läbi C-ala.
Enne 2010. aastat eelnes Paluperale Tartu suunalt Uderna raudteepeatus ja järgnes Aakre raudteepeatus. Algselt oli seal "Middendorffi" peatus, mis asus Otepää kihelkonnas Palupera mõisa maadel.
Jaamahoone.
Puidust jaamahoone valmis 1926. aastal Leon Johansoni tüüpprojekti järgi sarnaselt Kaarepere ja Vaeküla jaamahoonetega. Kahekorruseline puitehitis esindas tollast Eesti arhitektuuri. Hooneid iseloomustas ühe- ja kahekorruselisest plokist koosnev kelpkatus ning püstlaudis. 
Jaamahoone alumisel korrusel asusid ametiruumid jaamaülemale ja jaamakorraldajatele, samuti piletikassa, pagasi vastuvõtulett, ruumikas ootesaal ja puhvetiruum. Hoone teisel korrusel oli jaamaülema ametikorter.
Jaamahoone lammutati 2000. aastal. 
Tänapäeval täidab jaamahoone funktsiooni silikaattellistest ja kelpkatusega elektritsentralisatsiooni post, mis püstitati 1990. aastate algul.
Puka raudteejaam

Puka raudteejaam (saksa keeles "Bockenhof") on raudteejaam Valgamaal Otepää vallas Pukal.
Raudteejaam asub laiarööpmelise Tartu–Valga raudtee ääres. Avamisel jäi see Sangaste kihelkonda Vana-Puka mõisa aladele.
2010. aasta lõpul avati Puka jaamas uus 55 cm kõrgune ja 100 m pikkune teedevaheline reisijate perroon. Enne aastat 2010 eelnes jaamale Tartu suunalt Aakre raudteepeatus.
Puka raudteejaam oli üks punkte, kust viidi märtsiküüditamise käigus eestlasi Siberisse.
Jaamahoone.
Puka jaamahoone valmis 1889. aastal, kaks aastat pärast raudtee valmimist.
Puidust kroonuhistoritsistlikus stiilis ühekorruseline jaamahoone ehitati tüüpprojekti järgi sarnaselt nt Antsla, Karula jt jaamade hoonetega. Valdavalt rõhtlaudvoodrile sekundeerib hoone sokliosas kuni aknalaudadeni püstlaudvooder, mis on eraldatud ülemisest osast kitsa liseeniga. Poolkelpkatusega hoone keskosas asus ootesaal, millele lisandusid ametiruumid maja mõlemas otsas. Jaamahoone asetseb raudtee lääneküljel, moodustades ühes abihoonetega tervikliku jaamaansambli. 
Alates 1999. aastast on hoone arvel kultuurimälestisena (nr 23202). Puka jaamahoone kuulub AS Eesti Raudteele ja on vähesel määral kasutusel tänini.
Mägiste raudteepeatus

Mägiste raudteepeatus on raudteepeatus Valgamaal Otepää vallas Ädul.
Peatuskoht on varustatud 30 m pikkuse ja 55 cm kõrguse ooteplatvormiga, mille tõttu toimub väljumine ja sisenemine rongi ainult läbi C-ala. 
Mägistel peatuvad Elroni reisirongid liinil Tartu–Valga.
Mägiste pooljaam avati 1919. aasta sügisel samanimelise küla juurde. Avamisel jäi jaam Kuigatsi valda. 
Varem asus Mägistel ka ühekorruseline puidust jaamahoone, mis lammutati 2004. aastal. 
Enne 2010. aastat järgnes Mägistele Valga suunal Pikaantsu raudteepeatus.
Keeni raudteejaam

Keeni raudteejaam on raudteejaam Valgamaal Otepää vallas Keeni külas, umbes 3 km kaugusel Keeni keskusest.
Läbi Keeni raudteejaama sõidavad Elroni reisirongid liinil Tartu–Valga. Keenil asub üks lühike perroon (30 m), mille tõttu toimub rongist väljumine ainult läbi C-ala.
Keeni raudteejaam rajati 1894. aastal senise Lota raudteepeatuse asemele seoses oluliselt tihenenud rongiliiklusega Tartu–Valga raudteel. Avamisajal asus jaam Sangaste kihelkonnas Keeni mõisa maadel.
Alates 25. märtsist 1949 küüditati läbi Keeni raudteejaama Siberisse Valgamaa elanikke.
Enne aastat 2008 eelnes Keenile Pikaantsu raudteepeatus ja järgnes Mõneku raudteepeatus.
Jaamahoone.
1953. aastal valmis Keenil stalinistlikus stiilis kivist jaamahoone. Hoone on ehitatud tüüpprojekti järgi analoogselt näiteks Abja, Orava jmt jaamahoonetega ning asub Tartu–Valga raudtee lääneküljel. Jaamahoone kuulub Eesti Raudteele ja on kasutusel tänini.
Sangaste raudteejaam

Sangaste raudteejaam (saksa keeles "Sagnitz") on raudteejaam Valgamaal Valga vallas Tsirguliinas (nime saanud Sangaste mõisa järgi). Jaamas peatuvad Elroni reisirongid liinil Tartu–Valga ja paikneb üks täispikk teedevaheline perroon.
Raudteejaam asub 1887. aastal valminud laiarööpmelise Tartu–Valga raudtee ääres. 
Sangaste jaam avati 1889. aastal. Jaamas võib toimuda ka kaupade rongidele ning neilt maha laadimine ja paikneb neli rööpapaari.
Avamisel jäi jaam Sangaste kihelkonda Laatre mõisa maadele. Enne aastat 2008 eelnes Sangastele Mõneku raudteepeatus ja järgnes Raavitse raudteepeatus.
Jaamahoone.
Sangaste esimene, nikerdatud puitornamentidega jaamahoone ehitati 1889. aastal tüüpprojekti järgi sarnaselt Elva ja Lepassaare jaamahoonetega. 1922. aastal ehitati hoone põhjalikult ümber, mille tulemusel sai uue kuju katuseosa ja lihtsustus fassaad. 1944. aastal põles jaamahoone maha ja uue jaama peahoonena hakati kasutama kõrvalhoonet, mis oli algselt ehitatud jaamatöötajate elamuks. Hoone kuulub nüüdseks AS Eesti Raudteele ja on kasutusel tänaseni.