tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Ketamiin

Ketamiin on keemiline ühend, mis IUPAC nomenklatuuris kannab nimetust 2-(2-kloorfenüül)-2-(metüülamino)tsükloheksaan-1-oon ja kuulub tsükloheksaani derivaatite hulka.
Kasutamine meditsiinis.
Maailma Tervishoiuorganisatsiooni ravimijaotuse põhjal on tegemist üldanesteetikumiga. Ketamiinil on organismidele mitmesugune mõju ning anesteetiliste omaduste tõttu leiab ketamiin kasutamist ennekõike humaan- ja veterinaarmeditsiinis lühiajalise valuvaigistina väikeste operatsioonide puhul.
Kuritarvitamine uimastina.
Ketamiini kuritarvitatakse meelelahutuslikel eesmärkidel hallutsinatsioonide tekitamiseks. Ainet tarvitatakse valge pulbri, värvusetu vedeliku või valgete tablettide kujul. Süstitakse, tõmmatakse ninna või lisatakse jookidele, tablette neelatakse. Süstitud aine hakkab mõjuma 15 sekundi jooksul, muul viisil manustatult 10–20 minuti jooksul. Toime kestab 30–90 minutit, järeltoimet on tunda kuni ööpäeva jooksul. Ketamiin tekitab suurt vaimustust ja ebareaalsuse tunnet. Aja- ja kohataju moonduvad, nähakse nägemusi. Mõnedel tarvitajatel esineb kehast väljumise tunne.
Märgutuled Padalaiul

"Märgutuled Padalaiul" on Eno Raua jutustus.
Jutustuse peategelased on viis eri vanuses last: Epp, Keiu, Tõnn, Taavet ja Kristjan. Lapsed lähevad suvepuhkust veetma ühele eesti rannalaiule – Padalaiule, kus teeb suviti teadustööd nende ornitoloogist vanaisa. Vanaisa pole aga laste veidi varasemast saabumisest teavitatud ning ta ei viibigi laste saabumise ajal laiul. Lapsed püstitavad vanaisa "kadumise" kohta fantastilisi teooriaid ning hulljulgete ookeaniületajate eeskujul valmistavad kõrkjatest parve "Taara". Laiul viibiva seltskonna vastu hakkavad huvi tundma kaks rannaküla poissi Kaarel ja Aivar, kes salamisi laiul maabuvad, end sukkpükstest valmistatud peamaskidega maskeerivad, kuid ometi hetkeks linnalaste vaatevälja satuvad. Tegevustik võtab kiireid humoorikaid pöördeid, kuni selgub, et igasugused teooriad vanaisa kadumisest on olnud vaid mäng, võimalus muremõtteid eemale peletada. Lapsed kogunevad pärast mitmepäevast väsitavat laiul viibimist randa, kui saabubki paadiga nende vanaisa koos rannaküla poistega, kelles nad tunnevad ära neid kohutanud "sukapead".
Päris kriminaalne lugu

"Päris kriminaalne lugu" on esimene osa Eno Raua lasteraamatute triloogiast, mis ilmus 1972. aastal ühiste kaante vahel pealkirjaga "Lugu lendavate taldrikutega" all. Eesti Telefilm on teinud triloogia esimese ja kolmanda osa põhjal 1981. aastal lastefilmi "Keskpäev" (režissöör Raivo Trass).
Sisu.
Tegevustik saab alguse nimetus Eesti väikealevis, kuhu saabub suvevaheajaks linnatüdruk Kärt. Kärdi võtavad vastu kolm poissi: Meelik, Jürnas ja Kaur. Kärt peatub Jürnase pere juures. Noormehed on esialgu nõutud, millist meelelahutust Kärdile pakkuda, et tal alevis igav ei hakkaks. Nad otsustavad alevipoiss Peetrilt üürida tema väikevenna Madise, hinnaga 20 kopikat tunnis, sest poisid on veendunud, et kõigile tütarlastele meeldib jännata väikelastega. Peetri sõbra Riho eestvedamisel varastatakse laps Jürnase juurest tagasi ning viiakse varjule Peetri tädi juurde maale. Üheskoos otsustatakse last otsima hakata, kuid "taksomeetri tiksumist" tuletatakse üürilevõtjatele silmakirjalikult meelde. 
Olukord saab ootamatu lahenduse, kui Madis, kes kannab ühelt pesunöörilt näpatud kleidikest, alevi tänaval koos Rihoga kleidi omanikule vahele jääb. Käre proua jagab Rihole hulga kõrvakiile. Olukorda sekkub Kärt, kes viib pisipoisi tema vennale Peetrile tagasi. Irooniliselt nõutakse Peetrilt leiutasu. Riho jääb varguse eest koduaresti, ehkki kleidi tegelik näppaja oli siiski Peeter, kes sooritas selle teo Riho abivalmil soovitusel.
Lugu lendavate taldrikutega

"Lugu lendavate taldrikutega" on teine osa Eno Raua samanimelisest triloogiast.
Sisu.
Lugu areneb edasi vahetult pärast raamatus "Päris kriminaalne lugu" kujutatud sündmuste toimumist. Jürnasel õnnestub oma aias seltskonda pildistades fotole püüda ufod – poisid märkavad, et fotodel on salapärased tumedad laigud. Nad otsustavad kirjutada Tõravere observatooriumisse helkivate ööpilvede spetsialistile Ants Vipermannile, et asjaloos selgust saada.
Vahepeal päästab Peeter koduarestist oma sõbra Riho (karistuse põhjust vt artikli "Päris kriminaalne lugu" alt). Nad maskeerivad Riho pea vahelejäämise hirmus marliga, nii et ainult silmad jäävad välja. Kummalise maskeeringuga noormeest peetakse tulnukaks ning alevis hakkavad liikuma kuulujutud ufode maandumisest muidu unises Eesti väikealevis. "Olendite" askeldamine ümber kohaliku lehmapidaja Naatri Leeni lehma tekitab alevis kiirituspaanika ning kõlakatele annab hoogu Jürnas, kes skafandriks peetud mesilasvõrku kandes mööda alevi aedu ringi jookseb, jälitades pereheitmisel olevat mesilassülemit. 
Olukord leiab lahenduse, kui Tõraverest saabub kiri. Teadlane selgitab lastele, et tumedad laigud fotol pole mitte ufod, vaid päikselaigud, mis tekivad alati, kui vastu valgust pildistada.
Telepaatiline lugu

"Telepaatiline lugu" on kolmas osa Eno Raua triloogiast, mis ilmus 1970. aastal tema kogumikus "Lugu lendavate taldrikutega".
Sisu.
Suvel sõbrunenud alevipoiste Meeliku, Jürnase, Kauri ja linnatüdruk Kärdi ning teiselt poolt kahe alevipoisi Peetri ja Riho seiklused jätkuvad (eelmised osad on "Päris kriminaalne lugu" ja "Lugu lendavate taldrikutega").
Triloogia kolmandas osas tegeldakse varasemast rohkem südameasjadega. Kärdi suvevaheaeg maa-alevis hakkab lõppema ning Meelik kutsub ta surnuaiale, et talle midagi tähtsat öelda. Kaur ja Jürnas märkavad Meeliku ja Kärdi kahtlast kadumist ning avastavad Jürnasel telepaatilised võimed, mille abil nad ka surnuaiale saabuvad.
Kärdi vastu on vahepeal hakanud huvi tundma ka Peetri sõber Riho, kes juba triloogia esimeses osas kujutatud Peetri väikevenna Madise kaudu proovib Kärdile läheneda. Riho teeb plaani lüüa Meeliku, Jürnase ja Kauri ning Kärdi vahele kiil, kasutades selleks Madist ning alevitüdrukut Marjut, kellega Rihol on hea läbisaamine. Peeter kutsub Kärdi jalutama ning "juhuslikult" satutakse Marju aeda.
Algab luuremäng, mis lõpeb Riho armetu vahelejäämisega ja tema plaanide ilmsikstulekuga. Poiss hüppab tänava ääres seisva auto furgooni ning sõiduk liigub paigast – auto sõidutab Riho kaugele võõrale maanteele. Telepaatia abil ei õnnestu Jürnasel aga Rihot alevisse tagasi meelitada ning lapsed on sunnitud koos Riho isaga (kes on ametilt taksojuht) minema Rihot otsima. Poiss leitakse ning sõidutatakse rahvast täis tuubitud taksoga alevisse tagasi. Riho isa teatab, et sõidu eest tasub karistuseks Riho.
Kärt aga peab ikkagi linna sõitma. Meelik ja Kärt lepivad kokku, et jäävad kirjasõpradeks.
Jälle need naksitrallid. Esimene raamat

"Jälle need naksitrallid" on kolmas raamat Eno Raua naksitrallilugude lasteraamatusarjas.
Sisu.
Triumfiga lõppenud võitlus rottidega on naksitrallidest teinud kuulsused - autogrammikütid ja pilgud jälitavad neid kõikjal. Kolmik otsustab sõita puhkusele, linnakärast eemale mere äärde, ent linnast ei õnnestu kuidagi lahkuda rahvamasside tõttu, mispeale otsustatakse ööbida hotellis, kus aga lahkumispäevale eelnenud ööl külastab neid üksik lasteta daam, kes ütleb, et tal oli äsja koer surnud vanadusse ja ta sooviks endale vestluskaaslaseks/lemmikloomaks naksitralli, neist kõige paremini sobiks talle Sammalhabe. Sammalhabe aga ütleb, et ta oma sõpru maha ei jäta. Kui aga Sammalhabe läheb öösel õue koeraputkasse magama, varastab daam ta öösel kandekotis ära.
Järgmisel hommikul, kui Muhv ja Kingpool valmistuvad linnast lahkuma, ei ole Sammalhabet kusagil ning nad aimavad halba, et Sammalhabemele võis keegi peale astuda. Nad hakkavad sõpra otsima ning juhused viivad nad haiglas kokku loomaaia töötaja Voldemariga, kellele on elevant peale astunud. Edasi otsides satub neile peale väike pruun segavereline koer, kes asub nende furgoonautot taga ajama. Muhv otsustab Krae endale lemmikloomaks võtta, hotelli tagasi jõudes meenub Muhvile kohtumine daamiga eelmisel õhtul ja et daam oligi see, kes Sammalhabeme ära varastas. Samal ajal hääbub naksitrallide kuulsus, rahvast huvitab nüüd hoopis maailma kõige pikem mees, kellega ka Muhv ja Kingpool kokku saavad.
Järgmisel päeval on daam nõus Sammalhabemega parki jalutama minema, kuigi paneb ta oma vana koerarihma otsa. Pargis satuvad neile peale Muhv ja Kingpool, kes parasjagu jalutavad Kraega ja hakkavad neid taga ajama, kuid daamil õnnestub kinni püüda vaba takso. Sammalhabe aga poetab avatud taksoaknast välja pohli, juhtides nii Muhvi ja Kingpoole daami koduni. Kui Sammalhabe on väsinud, tõstab daam ta harjavarre otsa riputatud kandekotiga aknast välja (daam nimelt võimaldab Sammalhabemel magada värskes õhus, nagu viimane on harjunud), kust Sammalhabe viskab veel ühe pohla alla. Kuna kandekott ripub neljanda korruse kõrgusel, ei tule nad kuidagi päästmise ideele, mispeale otsustavad nad minna uuesti Voldemari külastama. Mees leiab eneses nii palju hingejõudu, et tõuseb haiglavoodist ja toob öösel loomaaiast oma elevandi, kes londiga tõstab Sammalhabeme daami akna pealt alla.
Daam jätab Sammalhabemega hüvasti, lahkumine on kurb, ent seda aitab leevendada Voldemar, kellega daamil kohe hea klapp tekib. Naksitrallid lahkuvad linnast - mere poole, puhkusele.
Locrinus

Locrinus oli müütiline Inglismaa kuningas, Brutuse vanim poeg.
Pärast Brutuse surma jagati Britannia tema poegade vahel: Locrinus sai Loegria (Inglismaa), Albanactus Albany (Šotimaa) ja Kamber Cymru (Walesi) kuningaks.
Locrinus valitses kümme aastat ja hukkus lahingus oma naise Gwendoleni vastu.
Gwendolen

Gwendolen oli müütiline brittide kuninganna, Locrinuse naine. 
Pärast Locrinuse võitmist ja surma lahingus valitses Gwendolen viisteist aastat, loobus seejärel oma poja Maddani kasuks ja elas Cornwallis.
Ta oli Saamueli, Aeneas Silviuse ja Homerose kaasaegne.
Maddan

Maddan oli müütiline brittide kuningas, Locrinuse ja Gwendoleni poeg.
Ta valitses nelikümmend aastat.
Mempricius

Mempricius oli müütiline brittide kuningas, Maddani poeg.
Ta valitses kakskümmend aastat. Pärimuse järgi hukkus ta jahikäigul kui teda ründas kari hunte.
Tema kaasaegsed olid Saul ja Eurysthenes.
Ebraucus

Ebraucus oli müütiline brittide kuningas, Mempriciuse poeg.
Ta valitses 39 aastat.
Jälle need naksitrallid. Teine raamat

"Jälle need naksitrallid. Teine raamat" on neljas ja ühtlasi viimane raamat Eno Raua naksitrallilugude lasteraamatusarjas.
Sisu.
Naksitrallid on pärast sekeldusi jõudnud loodusesse. Nad peatavad oma furgoonauto, et ojast vett varuda, kuid Muhv satub emahundi küüsi, kes ta oma pessa kutsikatele mängimiseks veab. Kingpool ja Sammalhabe alustavad ennastsalgavat võitlust sõbra elu eest. Hundipesale satuvad aga peale koduloouurijad, kes avastavad sealt Muhvi hundikutsikate keskelt ja arvavad, et ta on huntide kasvandik.
Kuna koduloouurijad arvavad, et Muhvile peaks toorest liha muretsema, seavad nad üles kaks jäneselõksu, millesse langevad aga huntide eest põgenedes Kingpool ja Sammalhabe, kelle nad aitavad alla. Muhvi on nad pannud oma seljakotti, kuid öösel roomab Muhv kotis vargsi lõkke äärde ja põletab nii kotti augu, pääseb põgenema ja jõuab tagasi furgoonautosse. Kolmikust tormakaim, Kingpool, kuuleb koduloouurijate juttu pealt ja hakkab kahtlustama, et Muhv ongi huntide seast pärit ning tegelikult tunneb end huntide keskel hästi. Ta otsustab üksinda edasi rännata. Sammalhabe saab varsti Muhviga kokku ja ütleb seda Muhvile, mispeale ehmatuse ja kurvastuse tõttu teeb Muhv liiklusõnnetuse – kihutab furgoonautoga metsateel kahe puu vahele. Auto uksed kiiluvad kinni ning kaks naksitralli jäävad vee ja toiduta autosse lõksu. Kingpool aga mõistab oma arutust ning naaseb ja päästab sõprade elu. Üheskoos jõutakse lõpuks ometi mere äärde ning lasteromaan lõpeb kolme naksitralliga kuulamas lainete laksumist.
Naksitrallid. Esimene raamat

"Naksitrallid" on Eno Raua lastele suunatud romaanitetraloogia esimese raamatu pealkiri.
Sisu.
Jutustus saab alguse kolme naljaka mehikese – Muhvi, Kingpoole ja Sammalhabeme – juhuslikust kohtumisest ühe linnakese jäätiseputka ees. Selgub, et kõik kolm on üksikud, ning nad otsustavad kampa lüüa ja Muhvi mugava furgoonautoga üheskoos edasi rännata. Linnakest aga painab kassinuhtlus, kuna üks vanainimene toidab arutult kasse – loomadele läheb kogu piim ja kala, mis tekitab linnas pööraseid liiklusummikuid.
Naksitrallid meelitavad kassid Kingpoole mänguasja, ratastel hiire abil metsa. Sellega aga lugu ei lõpe, kuna vanainimene on teiste kasside hulgas kaotanud oma kassi – Alberti ning naksitrallid otsustavad vanainimest aidata. Muhv ja Kingpool põgenevad furgoonautoga kasside eest järve peale, kus nad otsustavad keeduspiraali abil järvevee ära keeta ning enne keedetud vee mahasadamist kassid järve keskel olevale saarele meelitada. Plaan õnnestubki ning kassid jäävad saare peale lõksu. Samal ajal on metsa jäänud Sammalhabeme habemesse teinud pesa lind ning hoolimata kasside ohust aitab Sammalhabe linnul järglased üles kasvatada. Üks hall kass, kes otsustab neid rünnata, kukub aga püünisesse ning ta viiakse vanainimese juurde tagasi, kus pärast kassi pesemist selgub, et tegemist on tema Albertiga. Loo lõpuks saavad naksitrallid aurahad edukalt lõppenud kassivastase võitluse eest.
Naksitrallid. Teine raamat

"Naksitrallid. Teine raamat" on Eno Raua lasteraamat.
Sisu.
Naksitrallilugude teine raamat arendab ökotasakaalu teemat edasi. Naksitrallid, värsked auraha kavalerid, satuvad oma rännakul Kingpoole lapsepõlveradadele lossivaremetes. Varemetes nähakse mõningaid rotte, mis viib Muhvi verest välja, kuid Sammalhabe soovitab selle peale rahustavat teed. Teematerjali korjama minnes astub Kingpool kogemata peale rästikule, kelle Sammalhabe paneb endale taskusse ja otsustab terveks ravida, pannes talle nimeks Rudolf. Peale teejoomist, kui Sammalhabe on läinud Rudolfile piima tooma, ning samal ajal Muhv ja Kingpool magavad, varastab harakas Kingpoole rinnast helkiva auraha ja lendab sellega mäe otsast paistvate lossivaremete juurde, kus kasvava männi otsas on linnu pesa.
Naksitrallid suunduvad auraha ära tooma, kuid varemetes avanev pilt on õõvastav – paik on koduks tervele rotikarjale! Tänu Sammalhabeme toodud rassitaimele läheb naksitrallidel läheb korda pääseda puu otsa, kust Kingpool leiab pesast oma ammukaotatud ragulka üles, kuid kui rassitaim ära närtsib, jäävad nad puu otsa rottide kätte lõksu. Kingpool kukub puu otsast alla ja jääb tigeda roti ette, kuid Rudolf roomab Sammalhabeme taskust välja ja hammustab rotti, mispeale Kingpoolel õnnestub ronida tagasi puu otsa puuõõnsusesse. Puutüve sees olevas haraka varakambris süstematiseeritakse ja pannakse kirja kogu sinna aegade jooksul kokkukantud vara, lisaks annavad naksitrallid tõotuse, et kui nad peaksid kunagi sealt eluga pääsema, peavad nad ka saarelt kassid ära päästma. Ühtäkki aga rotid lahkuvad varemetest ning sõbrad pääsevad puu otsast alla. Nad võtavad haraka varanduse kaasa ning suunduvad linna, et leid loodusloomuuseumile annetada.
Linnas aga selgub, et pärast kasside kadumist (esimeses osas), on needsamad rotid linnakese vallutanud. Valitseb kaos ja eriolukord, rahvas põgeneb, üles on seatud kontrollpunktid jne. Naksitrallid mõistavad, et omal ajal kasse linnast välja meelitades käitusid nad tormakalt ning meelitavad kassid rahva juubeldamise saatel linna tagasi. Raamatu lõppakordina kirjutab Sammalhabe loodusmuuseumi raamatusse pühenduse "Looduses peab valitsema tasakaal!".
Kaili Sirge

Kaili Sirge (sündinud 23. juulil 1983) on Eesti murdmaasuusataja.
Eero Vasar

Eero Vasar (sündinud 17. septembril 1954 Tartus) on Eesti arstiteadlane, Eesti Teaduste Akadeemia liige (alates 2010).
Elulugu.
Ta õppis aastatel 1962–1973 Tartu 5. Keskkoolis ja 1973–1979 Tartu Riiklikus Ülikoolis arstiteadust. Seejärel astus aspirantuuri füsioloogia erialal. Kaitses 1983. aastal Tartu Ülikooli juures meditsiinikandidaadi väitekirja (”Apomorfiini ja klonidiini agressiivsuse neuromediatoorsete mehhanismide farmakoloogiline analüüs”) ning 1992 samas meditsiinidoktori väitekirja („Koletsüstokiniini retseptorite osa käitumise regulatsioonis ja haloperidooli ja diasepaami toimes“). 
Alates 1991. aastast on Tartu Ülikooli füsioloogia instituudi (alates 2013 biomeditsiini instituut, alates 2016 bio- ja siirdemeditsiini instituut) juhataja. Alates 1992. aastast on ta Tartu Ülikooli korraline füsioloogia professor. Aastatel 2003–2008 arstiteaduskonna teadusprodekaan.
Eesti Teaduste Akadeemia liikmeks valiti 2010. aastal arstiteaduse alal. Ta kuulub akadeemia bioloogia, geoloogia ja keemia osakonda, on alates 2011 Eesti Teaduste Akadeemia arstiteaduse ja tervishoiu strateegia alalise komisjoni esimees. 
Teadustöö.
Uurimistöö põhisuunad on ärevusseisundite neurobioloogilised mehhanismid ning transgeense tehnoloogia rakendamine vaimu- ja neurodegeneratiivsete haiguste molekulaarsete mehhanismide selgitamiseks.
Tema sulest on ilmunud üle 300 teaduspublikatsiooni, ta on kolme patentse leiutise autor. Olnud 33 doktoritöö juhendaja. 
Isiklikku.
Eero Vasara isa oli füsioloogiaprofessor Elmar Vasar, ema psühhiaater Helju Vasar, vennad psühhiaatriaprofessor Veiko Vasar ja veresoontekirurg Olavi Vasar. Tema emapoolne vanaisa oli veterinaariaprofessor Rudolf Säre.
Linnamäe hüdroelektrijaam

Linnamäe hüdroelektrijaam on hüdroelektrijaam Harjumaal Jõelähtme vallas Jägala jõel. Jaam asub Jõesuu ja Jägala-Joa küla vahel, umbes 3,5 km Jägala joast allavoolu. 
Elektrijaam rajati aastail 1922–1924 ning 1941. aastal hävitas selle Punaarmee. Eesti Energia avas taastatud elektrijaama 2002. aastal. Varem Eesti Energiale ja nüüd Wooluvabrik OÜ-le kuuluv Linnamäe hüdroelektrijaam on Eesti suurim hüdroelektrijaam, mille võimsus on 1,1 MW ja maksimaalne elektrienergia toodang on 7 GWh aastas. 
Detsembris 2016 tunnistati hüdroelektrijaama pais omaniku ettepanekul kultuurimälestiseks kui Eesti tööstusarhitektuuri silmapaistev näide. Hüdroelektrijaama saatus on olnud aastaid küsimuse all, kuna Jägala jõgi on arvatud olulise tähtsusega lõhejõeks ning elektrijaama pais takistab kalade liikumist.
Tehnilised näitajad.
Turbiinide nimivooluhulk ja nimivõimsus: 
Propellerturbiinid, mittereguleeritavade labadega. Reguleerimisulatus – 3 × 33,3%
Tehniline seisukord.
2011. aastal viis Inseneribüroo Urmas Nugin OÜ, Läti geoloogiavaldkonna ettevõtte „UNICONE“ SIA ja Riia Tehnikaülikooli ehitusmaterjalide laboratoorium läbi hüdrosõlme tehnilise olukorra põhjalikumad uuringud seoses Linnamäe kalapääsu projekteerimisega.
2011. a uurimuse tulemusena leiti, et rajatise pikaajalise ekspluatatsioonikindluse tagamiseks on hüdrosõlme konstruktsiooniosade uuendamine või täiendamine möödapääsmatult vajalik. Nende abinõude mitterakendamise korral võib hüdrosõlme betoonkeha käitumine olla ettearvamatu.
1. betoon on piirkonniti väga erinevate tugevusnäitajatega ning külmakindlusega;
2. betooniproovide võtmisel ei satutud kordagi terasarmatuurile. Sellest võib järeldada, et armatuur nendes konstruktsioonides puudub või on väga hõre;
3. vesi tungib läbi betoonseina ja jääb püsima paisu kehas:
4. paisusisene drenaažisüsteem puudub või ei tööta.
Tänaseni ei ole ohutuse tagamiseks vajalikke töid teostatud.
Ajalugu.
Elektrijaam (algul kandis nime Jägala jõe elektrijaam) rajati Jägala jõe alamjooksule umbes 1,5 kilomeetri kaugusele jõe suudmest aastatel 1922–1924 ning elektrienergia tootmine algas 17. aprillil 1924. 
Paisu projekteeris Soome insener Axel Werner Juselius 1917. aastal, selle kultuuriväärtus seisneb kõrgetasemelises ja mastaapses insenertehnilises lahenduses. 
Teises maailmasõjas 1941. aastal Eestist taganemise ajal hävitasid elektrijaama Punaarmee väeosad.
1979. aastal kasutati elektrijaama varemeid mängufilmi "Stalker" ühe võttepaigana.
Eesti Energia taastatud elektrijaam avati 10. detsembril 2002. Taastamiseks läbi viidud Rohelise Energia kampaania kaudu toetasid Linnamäe HEJ taastamist 345 füüsilist ja juriidilist isikut.
2011. aastal lasi Eesti Energia jaama juures asuva Linnamäe paisjärve tühjaks, et hinnata paisu tehnilist seisukorda ning uurida järve põhjasetteid ja ehitusgeoloogiat enne jaamale kalatrepi rajamist. Selgitamaks järve tühjendamise vastavust firmale väljastatud vee erikasutusloale, mis lubas alandada järvepinda vaid kuni 30 cm päevas, algatas keskkonnainspektsioon kriminaalasja.
Margus Luik

Margus Luik (sündinud 11. jaanuaril 1980) on eesti võistluskäija ja spordipedagoog.
Margus Luik on õppinud Haapsalu Linna Algkoolis, Haapsalu Wiedemanni Gümnaasiumis ning Tallinna Pedagoogikaülikoolis kehakultuuri ja rekreatsiooni erialal. 
2002. aastast töötab õpetajana Tallinna Kristiine Gümnaasiumis (vanempedagoog) ja treenerina Midrimaa OÜ-s.
1990. aastast kuulus ta Läänemaa Kergejõustikuklubisse. Seal alustas ta treeninguid Endel Susi käe all. Esindades oma klubi peaaegu kõikidel kergejõustikualadel, valis põhialaks siiski suuremat edu toonud võistluskäimise. Hiljem esindas Bruno Junki Käimisklubi.
Margus Luik on 25-kordne Eesti meister, Balti karika võitja ja Läti meistrivõistluste hõbe 50 km käimises. Samalt distantsilt on ette näidata ka Baltimaade meistrivõistluste pronksmedal, Euroopa karikavõistluste 28. koht ja maailma karikavõistluste 68. koht. Tema maailma ja Euroopa karikavõistlustel välja käidud kohad on seni jäänud teistele eestlastele püüdmatuks.
Eesti meistrivõistlustelt on Luik eri käimisdistantsidel võitnud kokku 51 medalit (25 kuld-, 22 hõbe- ja 4 pronksmedalit).
Koostanud võistluskäimise trükise "Kiirkäimine – sinu võimalus särada!" (2008, 20 lk) ja spordibiograafia "Paralepast poodiumile: võistluskäija päevaraamat" (2017, 263 lk).
Ilukirjanduse vallas on Margus Luik koostöös kirjastusega Hea Lugu avaldanud suvitusromaanid "Sulnis Saara" (2020, 144 lk) ja “Elu Elisabethiga” (2024, 192 lk).
Margus Luik tegutseb ka pulmaisa ja õhtujuhina.
Ingemar Johansson

Jens Ingemar Johansson (hüüdnimi Ingo; 22. september 1932 Göteborg – 30. jaanuar 2009 Onsala, Kungsbacka vald, Hallandi lään) oli Rootsi poksija. 
Harrastajana.
Poksiga hakkas tegelema ta 1945. aastal, 16-aastaselt pidas esimese võistluse (1948).
Johansson osales 1952. aasta Helsingi olümpiamängudel raskekaalus (+79,38 kg). Finaalis kohtus ta USA tõusva tähe Edward Sandersiga. Kohtumine oli mõlemalt poolt ettevaatlik, mõlemad said ka passiivsuse eest hoiatuse. Teise raundi lõpus sai Johansson teise hoiatuse ja diskvalifitseeriti. Hõbemedal jäeti välja andmata, Johansson sai selle kätte alles 1982. aastal. Ta on hiljem väitnud, et soovis oma vastast väsitada ja kolmandas raundis otsustavalt rünnata. Selline taktika oli tema senisele võistlusstiilile tõesti omane. 
Elukutselisena.
Johansson hakkas pärast olümpiamänge elukutseliseks. Ta võitis 1956. aasta elukutseliste Euroopa meistrivõistluste finaalis Franco Cavicchi (Itaalia). Ta kohtus 1959. aastal New Yorgis maailmameistrimatšis Floyd Pattersoniga ja võitis kolmandas raundis nokaudiga. Johansson tuli maailmameistriks.
Johansson kohtus Pattersoniga uuesti 1960. aastal, Patterson võitis nokaudiga viiendas raundis ja oli esimene raskekaallane, kes oli pärast vahepealset maailmameistrimatši kaotust end uuesti maailmameistriks võidelnud. Nad kohtusid veel 1961. aastal ning jälle võitis Patterson, seekord nokaudiga kuuendas raundis. Johansson võitis 1962. aastal uuesti elukutseliste Euroopa meistrivõistluste kuldmedali raskekaalus, alistades Brian Londoni Suurbritanniast.
Johansson pidas elukutselisena 28 võistlust ja võitis neist 26, neist 17 nokaudiga. Ta lõpetas elukutselisena 1963. aastal.
Johansson tegutses hiljem USA-s filmi alal. 1990. aastate keskel diagnoositi tal Alzheimeri tõbi.
Panama vapp

Panama vapp on Panama ametlik riigivapp.
Vapp võeti kasutusele aastal 1904.
Vapikilbi keskmisel väljal on Panama kanali kujutis. Maapinna roheline värvus sümboliseerib taimekasvu. Taevas on näha lainete kohale tõusev täiskuu ja mägede taha loojuv päike, mis sümboliseerivad Panama iseseisvuse väljakuulutamise aega.
Vapi ülemisel vasakpoolsel väljal on relvad, mis sümboliseerivad valmidust vabadusvõitluseks (kuni vapi esimese muutmiseni 1941. aastal tähistasid need kodurahu) ning parempoolsel tööriistad, mis sümboliseerivad kanali rajamist ja töökust. Kilbi alumistel väljadel on jõukust tähistav küllusesarv ja tiibadega vesiratas, mis sümboliseerib progressi.
Vapikilbi kohal on iseseisvuse sümbolina kotkas, kes hoiab nokas hõbedast linti ladinakeelse deviisiga "Pro mundi beneficio" ('maailma hüvanguks'). Kotka pea kohal on üheksa tähte, mis tähistavad Panama üheksat provintsi.
Kilpi ümbritseb neli riigilippu, kaks kummalgi küljel.
Kuigi aastal 1949 vastu võetud seadus sätestas, et Panama vapi kohal on kotkas, ei määratlenud see, mis liiki kotkas see on. Üldjuhul kujutati vapil harpüiat. Aastal 2002 kinnitati harpüia Panama rahvuslinnuks. Sellest lähtudes muudeti sama aasta 17. mail Panama vapi seadust ja sätestati, et vapi ülaosas on kujutatud harpüiat.
Tuli pimendatud linnas

"Tuli pimendatud linnas" on Eno Raua jutustus, mis viib lugeja 1940. aastate Saksa okupatsiooni aega. Raud on tunnistanud, et teoses on mõndagi tõsielulist ning ka osa prototüüpe on samad, mis teostes "Roostevaba mõõk" ja "Sõjakirves on välja kaevatud".
Jutustus algab sakslaste tulekuga, kui minategelane Ülo on suvepuhkusel maal sugulaste juures ning hakkab linna naasma. Selgub, et Ülo isa on mobiliseeritud Punaarmeesse. Ülo otsustab sõbra Oleviga alustada võitlust Saksa okupantide vastu. Koos satutakse mitmetesse haaravatesse seiklustesse: saadetakse hoiatuskirju, paljastatakse sakslaste nuhk härra Velirand, levitatakse koolis Nõukogude Informatsioonibüroo teadaandeid, tegeldakse usalduse ja reetmise teemaga jne. 
Teosele vajutab pitseri selle ilmumisaeg. Tuleb tähele panna, et ehkki Eno Raud kirjeldab Saksa okupatsiooni vastavalt ilmumisaja kaanonitele kriitilises võtmes, ei püüa ta mingil moel esile tõsta lugejale teadaolevalt järgnenud Nõukogude okupatsioonivõimu eeliseid. Raud mainib põgusalt rahva rasket ainelist olukorda, vihjatakse toidukaartidele ning küllusele enne sõja algust. Ühes peatükis kirjeldatakse vestlust saksa sõduriga, misjärel minategelane Ülo järeldab, et ka saksa sõdur on eelkõige inimene, kodumaast kaugele sattunud noormees, kellegi vend või poeg, hitlerliku süsteemi käsutäitja. 
Tegeldakse ka tabuteemadega nagu vastaspooltele sõdima sattunud eestlaste ja nende omaste olukord tagalas ning vihjatakse üldisele vaesusele Venemaal. Jutuks tuleb ka kadaklus ning vihjamisi baltisakslaste lahkumine Eestist.
Jutustuse viimases peatükis tsiteerib kirjanik Eduard Bornhöhe "Tasujat". Noored süütavad linna taga asuva veski varemetes jüriööl tule, mis sümboliseerib võitlustahet ja vabadust. Sedagi võib tõlgendada mitmeti, arvestades romaani ilmumisaega 1967. aastal, mil Eestis kestis Nõukogude okupatsioon. 
Teose põhjal valmis 1973. aastal mängufilm "Tuli öös".
Roostevaba mõõk

"Roostevaba mõõk" on Eno Raua autobiograafiliste sugemetega jutustus, mis viib lugeja Teise maailmasõja eelse Tallinna äärelinna poiste mängudemaale.
Algselt 1957. aastal välja antud teosest on ilmunud ka mitu kordustrükki ning see on tõlgitud vene ja tšehhi keelde.
Sisu.
Teose konflikt saab alguse uue poisi Jaani saabumisega Männilinna, kuna Jaan kogub enda ümber kamba Sõjaliste Mängude Komitee ehk SMK. Kamp tekitab rivaliteedi juba eksisteeriva indiaani mänge harrastava poistekambaga, mille eesotsas on lastekodulaps Roland Sahk ehk Rolts, hüüdnimega Must Surm. Kahe kamba poisid jõuavad pärast väiksemaid kokkupõrkeid otsustava lahinguni, millest väljub võitjana SMK. 
Autor tegeleb teemadega nagu ustavus, andestamine ja reetmine. Teose kulminatsiooni, suure kampadevahelise lahingu järel, otsustab õppenõukogu Roltsi saata raskesti kasvatatavate laste kooli, kuna Roltsi kahtlustatakse kooli direktori kabineti akna lõhkumises (mida Roland aga pole teinud). Olukorda sekkub endine verivaenlane Jaan, kes süü enda peale võtab ja Roltsi sellest päästab. Poistest saavad head sõbrad. Selgub ka tegelik süüdlane – lastekodu juhataja poeg Uudu, kes lõhkus akna, tahtes Rolandile kätte maksta lõuahaagi eest, mille viimane talle andis.
Rolandi ja Jaani seiklused jätkuvad teoses "Sõjakirves on välja kaevatud".
Sõjakirves on välja kaevatud

"Sõjakirves on välja kaevatud" on Eno Raua teos, kus autor jätkab juba "Roostevabas mõõgas" tuttavaks saanud poiste seikluste kujutamist.
Sisu.
Käes on suvi ja vanemateta lastekodupoiss Roland Sahk ehk Rolts, hüüdnimega Must Surm, on saadetud suveks maale, sulaseks Lõuna-Eestis asuvasse Rabaranna tallu. Taluperemees aga ei anna Rolandile armu – töö on poisi jaoks harjumatu ning ebaõnnestumisi saadab varjamatult pahatahtlik suhtumine "linnamehesse". Roland saab linnasõpradelt Jaanilt ja Antsult kirja, et viimased on teel Lõuna-Eestisse jalgsimatkale ning kavatsevad teel külastada ka Rolandit.
Vahepeal on aga Rolandil tekkinud tüli turjaka külapoisi Rebase Arnoga ning pärast järjekordset sõnavahetust peremehega ütleb Roland talle koha üles. Ta lahkub talust koos Jaani ja Antsuga, kes vahepeal on saabunud.
Üheskoos minnakse külast eemale Mustmetsa, kus järve ääres seatakse üles tõeline "indiaanilaager". Sündmustik võtab pöörde, kui poisid ostavad läbisõidul olevatelt mustlastelt kana – mis nagu hiljem selgub, on varastatud Rebase-Arno talust. Arno esitab ultimaatumi – olgu kana õhtuks tagasi toodud, või tuleb verevalamine. Poisid otsustavad sõja vastu võtta.
Öine lahing lõpeb kummagi poole jaoks suurema võidu ja kaotuseta. Kana viiakse siiski õigele omanikule tagasi ning Roland leiab hiljem enesele uue teenistuskoha vaesemas, kuid sõbraliku suhtumisega talus.
Sipsik (raamat)

"Sipsik" on Eno Raua lasteraamat, mille on illustreerinud Edgar Valter.
Teost on välja antud ka inglise, komi, leedu, läti, poola, saksa, soome, tadžiki, udmurdi, ukraina, valgevene ja vene keeles.
Raamatu sisu.
Sipsik on rääkiv, mõtlev ja võrdlemisi isepäiselt tegutsev kaltsunukk, mille Mart õmbles sünnipäevaks oma pisemale õele Anule. Kaltsunukk on nagu väike laps – rõõmus, uudishimulik, kohati hulljulge, vahel mõtlik ja nukkergi. Sipsik satub koos Anuga kaasahaaravatesse seiklustesse; koos käiakse katusel ja ujumas, õpitakse sukeldumist, sõidetakse taksos, ollakse üksi kodus jm. Kirjanik tabab hästi väikse lapse mõtte- ja tundemaailma erisugustes situatsioonides.
Kui peamiselt on jutukestes just Anu see, kes seletab Sipsikule "elutõdesid", n-ö kasvatab teda, siis viimane peatükk toob muutuse. Sipsik tabab end mõttelt, et kui Anu suuremaks sirgub, ei tahagi ta enam temaga mängida. Ta palub Anu, et see ei unustaks teda, vaid paneks ta mõnda tühja kingakarpi, kust Anu ta vahel, kasvõi juba suure tüdrukuna, vahel välja võtaks ja meenutaks nende ühiseid seiklusi – sedasama katuselkäiku, ujumist jne.
Kirjanik Eno Raua isa nimi oli Mart ja ta õde on Anu Raud. Teoses on huvitav tähele panna, et samu nimesid kannavad ka raamatu peategelased.
Klitteni vald

Klitten on endine vald Saksamaal Saksimaa Alam-Sileesia Oberlausitzi kreisis praeguse Boxbergi valla territooriumil.
Vallaosad.
Dürrbach ("Dyrbach"), Jahmen ("Jamno"), Jasua, Kaschel ("Košla"), Klein-Radisch ("Radšowk"), Klein-Oelsa ("Wolešnica"), Klitten ("Klětno"), Tauer ("Turjo") ja Zimpel ("Cympl").
Kose Muusikakool

Kose Muusikakool oli muusikakool Harju maakonnas Kose vallas Kosel. Kool asutati 1978. aastal ja suleti 2019. aastal, kui asutati Kose Huvikool, kuhu koondati Kose Kunstikool, Kose Muusikakool ja Kose Spordikool. 
Kuni 2013. aastani tegutses Kose Muusikakool vanas puumajas aadressil Pikk tänav 8, seejärel koliti endise Kose Teeninduskooli ruumidesse aadressil Hariduse tänav 2. Samas jätkab tegevust ka Kose Huvikooli muusikaosakond. 
Koolis saab õppida akordioni-, klaveri-, viiuli- ja kitarrimängu, puhkpilliosakonnas antakse nii puu- kui ka vaskpillide õpet. Õpetajaid on koolis kümmekond.
Kooli direktor oli 2012. aastani Tiit Helilaid, seejärel Tarmo Velmet. 2019. aastal sai kooli direktoriks Kai Rei-Pikajago, kellest sai ka Kose Huvikooli direktor.
Kooli staažikamad õpetajad on olnud klaveriõpetajad Maarja Laas ja Karin Kivisild, viiuliõpetajad Juta Helilaid ja Angelika Kadarik ning akordioniõpetaja Karin Sarapuu.
Tuntud inimestest on Kose Muusikakoolis õppinud näiteks Rauno Roosnurm, Katrin Viirpalu, Sandra Nurmsalu, Meelis Kompus, Vahur Valgmaa, Eike Vellend, Brita Baumann, Janika Sillamaa jt.
Kõrboja peremees (film)

"Kõrboja peremees" on Leida Laiuse 1979. aastal lavastatud mängufilm. 
Film on loodud A. H. Tammsaare samanimelise romaani ainetel. Teose läbiv teema on Katku Villu ja Kõrboja Anna traagiline armastus. Peategelased kohtuvad taas pärast Villu vanglas veedetud aastaid, kuid miski pole enam endine.
Filmi "Kõrboja peremehe" võtted toimusid Kõrvemaal Paukjärve lähistel.
Mezeni laht

Mezeni laht (vene keeles Мезенская губа) on laht Euroopa põhjaosas Venemaal, Valge mere osa.
Mezeni lahte ümbritsevad Arhangelski oblasti (Abramovski rannik) ja Neenetsimaa rannik, sealhulgas Kanini poolsaare läänerannik (Konušinski rannik). Lahe pikkus on 105 km, laius 97 km, sügavus 5–25 m. Lahe pindala on 6630 km².
Lahe suudmes asub Moržovetsi saar.
Lahte läbib üsna keskelt põhjapolaarjoon, aga selle kaldad jäävad polaarjoonest üldiselt lõuna poole.
Lahte suubuvad Koida, Kuloi, Mezeni ja Nessi jõgi.
Lahe vesi on vähem läbipaistev kui mujal Valges meres. See tuleb asjaolust, et lahte suubuv Mezeni jõgi on üsna sogane.
Talvel laht jäätub, aga tugevate loodete tõttu ei ole jääkate kuigi kindel. Lahvandusi esineb südatalvelgi. Loodete kõrgus ulatub 10,3 meetrini. Seetõttu on sinna kavas rajada loodeteelektrijaam võimsusega 11,4 GW .
Mezeni lahe rannikul asuvad Koida, Kamenka ja Jažma asula, kaugele ei jää Kuloi kaldal olev Dolgoštšelje, Mezeni jõe kaldal olev Mezen ja Nossi jõe kaldal olev Noss.
Mezeni lahe äärde ei saa sõita raudteega. Mezenisse viib maantee, mis kohati on kattega ja kohati katteta.
Roy Khan

Roy Sætre Khantatat (sündinud 12. märtsil 1970), tuntud kui Roy Khan või Khan, on Norra laulja. Khan oli 2011. aastani sümfoonilise "power metal"'i ansambli Kamelot laulja. Enne "metal"-lauljana kuulsaks saamist õppis ta Norras kolm aastat ooperit. 
Enne Kamelotiga ühinemist 1997. aastal laulis Khan progressiivse "metal"'i bändis Conception. Temale eelnev Kameloti vokalist, Mark Vanderbilt, lahkus bändist 1998. aastal. Khan kirjutas kõik Kameloti laulud koos kitarristi ja asutajaliikme Thomas Youngbloodiga.
2005. aastal ühines Khan taas Conceptioniga, kellega andis kontserdid sama aasta 16. septembril ProgPower USA VI festivalil ja 1. oktoobril Norras Scream Magazine'i 15 Years &amp; 100 Issues festivalil.
Diskograafia.
Conception.
Stuudioalbumid
EP-d
Singel
Kamelot.
Stuudioalbumid
Kontsertalbumid
Külalisesinemised
Bóbr

Bóbr on jõgi Tšehhis ja Poolas, Odra vasakpoolne lisajõgi. 
Jõgi saab alguse Krkonoše mäestikus, kahe kilomeetri kaugusel Poola piirist.
Jõe pikkus on 279 km, valgala pindala 5874 km².
Suuremad jõe ääres asuvad linnad on Lubawka, Kamienna Góra, Jelenia Góra, Wleń, Lwówek Śląski, Bolesławiec, Szprotawa, Małomice, Żagań, Nowogród Bobrzański ja Krosno Odrzańskie.
Surnumatja

Surnumatja (ka matusekorraldaja) elukutseline surnute matja. Surnumatja ülesannete seas on surnu sängitamine või kremeerimine, matusetseremoonia korraldamine.
Kanini poolsaar

Kanini poolsaar on poolsaar Euroopa põhjaosas Venemaal Valge ja Barentsi mere piiril. Selle edelarannikut ümbritseb Valge mere Mezeni laht, läänerannikut Valge meri, põhja- ja kirderannikut Barentsi meri ning idarannikut ümbritseb Barentsi mere Tšoša laht. Poolsaare pikkus põhjast lõunasse on üle 300 km, pindala umbes 10,5 000 km². 
Poolsaare põhjapoolseim punkt on Kanin Nossi neem, idapoolseim punkt on Mikulkini neem. 
Poolsaare põhjaosas paikneb Kanin Kameni kõrgustik kõrgusega kuni 241 m (Mohhovaja sopka). 
Poolsaare läänerannikul asuvad Jažma, Kija ja Šoina asula ning alaline polaarjaam Mikulkin Noss.
Ilusa oja

Ilusa oja on oja Otepää ja Nõo vallas. 
Oja voolab välja Mõrtsuka järvest ja suubub Laguja jõkke.
Kalle Kilk

Kalle Kilk (sündinud 21. märtsil 1978) on eesti biokeemik.
Haridus.
Kalle Kilk on lõpetanud Tartu Ülikooli keemia erialal 2000, omandanud samas magistrikraadi biokeemia erialal 2002 ning doktorikraadi Stockholmi Ülikoolis neurokeemia erialal 2004. Doktoritöö teemaks oli "Cell-penetrating peptides and bioactive cargoes. Strategies and mechanisms."
Töökäik.
Ta on töötanud Tartu Ülikooli arstiteaduskonna üld- ja molekulaarpatoloogia instituudi immunoloogia õppetooli erakorraline teadurina 2005–2007 ning alates 2007. aastast töötab Tartu Ülikooli tehnoloogiainstituudi molekulaarse biotehnoloogia laboris erakorraline vanemteadurina ja TÜ arstiteaduskonna biokeemia instituudi meditsiinilise biokeemia õppetooli teadurina.
Tunnustus.
Kalle Kilk kuulus 2009. aastal keemia ja molekulaarbioloogia valdkonnas Eesti Vabariigi teaduspreemia pälvinud kollektiivi.
Henry Winkler

Henry Franklin Winkler (sündinud 30. oktoobril 1945 New Yorgis) on ameerika filminäitleja, -režissöör ja -produtsent.
Tšoša laht

Tšoša laht (vene keeles "Чёшская губа") on laht Euroopa põhjaosas Venemaal, Barentsi mere osa. Laht ümbritseb Kanini poolsaare idarannikut ja Mandri-Euroopa rannikut. Lahel on ümmargune kuju, pikkus 110 km ja laius kuni 130 km, tavaline sügavus on 50 m, leidub palju madalaid sügavusega 2–3 m.
Lahte suubuvad Tšoša jõgi, Vižass, Oma jõgi, Snopa ja Pjoša.
Surnud 1. veebruaril

"Siin loetletakse 1. veebruaril surnud tuntud inimesi.
Eesti Diviis

Eesti diviisiks on nimetatud mitut Eestiga seotud väeüksust.
Surnud 2. veebruaril

"Siin loetletakse 2. veebruaril surnud tuntud inimesi.
Mikrokeha (bioloogia)

Mikrokeha ehk mikrokehake on raku tsütoplasmas olev membraaniga ümbritsetud enamasti ümar organell. Mikrokehas on enamasti ensüüme, ja neis toimuvad mitmed metaboolsed protsessid.
Tüüpilised mikrokehad on peroksüsoomid ja glüoksüsoomid.
Tõnis Uibo

Tõnis Uibo (sündinud 17. novembril 1945) on eesti laulja (bariton).
Teatritee.
Tõnis Uibo õppis laulmist Tallinna Konservatooriumi ettevalmistuskursustel Jenny Siimoni juures. Õpinguid jätkas ta Vanemuise vokaalstuudios Rudolf Jõksi õpilasena. Alates 1969. aastast on ta Vanemuise ooperi- ja operetisolist. Ta täiendas ennast Linda Sauli juures.
Tõnis Uibo on lõpetanud Tartu Ülikooli kehakultuuriteaduskonna ujumise erialal.
Napihambulised

Napihambulised ("Pilosa") on selts loomi imetajate klassis. Sinna kuuluvad kaks nüüdisaegset sugukonda,
laisiklased ja sipelgaõgilased.
Varem loeti napihambuliste seltsi (siis "Xenarthra") hulka ka vöölaste sugukond. Tänapäeval eelistatakse vöölased eristada omaette vööloomaliste seltsi ("Cingulata") ning käsitleda "Xenarthra" taksonit ülemseltsina.
Tuli ja raud

"Tuli ja raud" on Karl Ristikivi 1938. aastal ilmunud esimene romaan.
Koos teostega "Õige mehe koda" ja "Rohtaed" moodustab "Tuli ja raud" Ristikivi Tallinna triloogia, mis käsitleb linnastumise mõju ühiskonna erinevatele klassidele.
Teos sai kirjastuse Loodus romaanivõistlusel esikoha. Debüütromaani ilmumise järel tituleeriti Karl Ristikivi kirjandusringkondades A. H. Tammsaare mantlipärijaks.
Sisu.
Jüri Säävel lõpetab 1880. aastail põlluharimise, kolib Tallinna ning hakkab tehasetööliseks. Ta elab üle 1905. aasta revolutsiooni, Esimese maailmasõja, Eesti iseseisvumise ja Vabadussõja. Kogu elu jooksul on tema ideaalideks raske töö, ausus ja ligimesearmastus. Üks tema poegadest hukkub õnnetuses ning teine poeg rändab isa eeskujul parema elu otsingutel Ameerika Ühendriikidesse. Jüri saadab oma vaeslapseks jäänud pojapoja vastloodud Tallinna Tehnikaülikooli. Viimane tähistab progressi: Jüri ise on valutehase tööline, tema poeg oli masinainsener ja lapselaps ülikoolidiplomiga insener.
Teoses esineb ka vastupidine arengusuund: Jüri lapselaps jätab oma naise koos väikese lapsega maha. Jüri sureb ilma pojapojale pere mahajätmist andestamata.
The Fourth Legacy

"The Fourth Legacy" on neljas Kameloti album, mis anti välja 2000. aastal Noise Recordsi / Modern Musicu kaudu.
Lugude nimekiri.
Jaapani versioon sisaldab boonuslugu: 
13. "Can You Remember?" (live) – 4:27
Raketiheitjapataljon

Raketiheitjapataljon on mitmelasuliste raketiheitjatega relvastatud pataljon, mis kuulub reaktiivsuurtükiväe relvaliigi (väeliigi) koosseisu.
Pataljon koosneb staabist ja raketiheitjapatareidest.
Diskontomäär

Diskontomäär (inglise keeles "discount rate") on keskpangast kommertspankadele ja teistele finantsvahendajatele antavatele laenudele kehtestatud intressimäär. Mida madalam on diskontomäär, seda rohkem keskpangalt laenatakse.
Berliini lahing

Berliini lahing oli Teise maailmasõja viimane Euroopas peetud suur lahing, mille tulemusena Punaarmee vallutas Berliini linna ja sundis Saksamaa alistuma.
Lahingu esimene etapp oli Seelow’ kõrgendike kaitsmine Saksa vägede pollt 16.-18. aprillil 1945.
Volbriöö

 
Volbriöö (ka Walpurgi öö või nõidade põletamise öö) on volbrilaupäeva öö vastu volbripäeva (1. maid). 
Volbripäev on saanud nimetuse püha Walburga järgi, kelle mälestuspäev on 1. mail, ning volbriöö omakorda volbripäeva järgi. Volbriööl Walburgaga sisulist seost ei ole.
Saksa folklooris seostatakse seda õhtut nõidade sabatiga Brockeni (Blocksbergi) mäel. Seda ööd saab ka keskajast võtta kui nõidade põletamise ööks, kus inimesed said rahu tunda nõidade võimust. Mitmetes Euroopa maades tähistatakse volbriööd lõkete süütamise ja tantsudega. 
Nime päritolu.
Saksakeelne nimi "Walpurgisnacht" (volbriöö) pärineb pühak Walburga nimest. Walburga nimelist päeva tähistati 1. mail keskajal (saksa rahvakalendri järgi on see nihkunud 25.veebruari peale, mis oli selle pühaku surmapäev). Esimesest maist eelnevad üheksa päeva olid tähistatud Walpurgi päevadeks, kus kiriku kellade mäng oli nõidade ja nende loitsude tõrjumiseks helisema pandud. 
Rahvausu järgi tähistasid nõiad 30. aprilli ja 1. mai ööl nõiad oma pidusid kas Brockeni või muude kõrgete mägede otsas. Selliste pidude usk oli inimestesse sisestatud 15. ja 16. sajandi kirjanduse kaudu, kes olid neid detailselt lugejatele ette maalinud. 
Idee volbriööst populariseeriti Goethe Fausti (esimese osa) kaudu, kuid varasemaid dokumentatsioone on olemas 18. sajandist. Üks sellistest dokumentatsioonidest on Adelungi sõnaraamatust (1774–1786). 17. sajandist on pärit Johannes Praetorise raamat "Brockeni häving", mis oli avaldatud Leipzigis 1668.
Kombed ja traditsioonid.
Paljud ammused volbriöö kombed elavad edasi talumeeste:
Maipuu sümboliseerib viljakust, nii põllumajanduses kui ka pereõnnes.
Paljud kombed ja traditsioonid volbriöö ümber keskenduvad noorte paaridele, kes sümboliseerivad inimeste seltskondlikust. Kui kõndida kahe volbriöö lõkete vahelt läbi, võib ennast sellega puhastada puhtaks loitsudest ja haigustest. Volbril võis loota oma sümboolsusest eemale hoida katkudest ja kõhadest. Rististumisega märgiti volber ja nende kombed paganlikuks ja nende kommete tähendused olid unustusse jäetud. 
Volbri kombeid on mitmeid ja enamasti tähistatud Saksamaal kuid ka Põhja-Euroopas. Põhja-Euroopas tantsiti, lauldi ja nauditi üksteise seltskonda lõkete lähedal sellel ööl.
Grisli

Grisli ehk grislikaru ("Ursus arctos horribilis") on pruunkaru alamliik, kes elab Põhja-Ameerika mägedes.
Aniss Murtazin

Aniss Murtazin (11. september 1939 praegune Karõmskoje rajoon, Taga-Baikali krai, Venemaa – 30. märts 2009 Tallinn) oli Eesti poksija ja poksitreener. 
Murtazin harrastas keskkoolis ja sõjaväeteenistuses Tallinnas, Nõukogude Läänemere-laevastikus edukalt mitmeid spordialasid, tal oli enne poksiga tegelema hakkamist spordijärk kümnel spordialal. Poksiga tegelemise algusest jõudis poolteise aastaga Nõukogude Liidu meistersportlase nõuete täitmiseni. Ta poksis aastatel 1961–1971, tema treener oli Karl Leman. Ta pidas 178 kohtumist ja võitis neist 170.
Murtazin oli I keskkaalus (kuni 71 kg) kahekordne Eesti NSV meister (1963–1964) ja II keskkaalus (kuni 75 kg) kuuekordne Eesti NSV meister (1965–1970). Ta osales 1962–1969 kuus korda Eesti NSV – Soome sõpruskohtumistel ning võitis viis kohtumist.
Murtazin sai NSV Liidu meistrivõistlustel II keskkaalus (kuni 75 kg) III koha (1967). Ta sai spordiühingu Dünamo üleliidulistelt meistrivõistlustelt I keskkaalus (kuni 71 kg) II koha (1963; ta ei saanud kulmu purunemise tõttu finaalvõistlust jätkata) ja II keskkaalus (kuni 75 kg) I koha (1965). Ta sai 1962. aastal Nõukogude Liidu meistersportlaseks ja 1968. aastal Nõukogude Liidu aumeistersportlaseks.
Murtazin töötas poksitreenerina 1971–2009 Karl Lemani nimelises poksiklubis. Tema õpilaste hulgas olid ka Viktor Nikulin, Vitali Kolin, Albert Starikov jt. Ta lõpetas Tallinna Polütehnilise Instituudi mehaanikateadusosakonna 1968. aastal ja hiljem Moskvas kehakultuuriinstituudis poksitreeneri eriala.
Kanin Noss

Kanin Noss (vene keeles "Канин Нос") on neem Kanini poolsaare loodeotsas Arhangelski oblastis Venemaal. Nõlvad on järsud kõrgusega 15–20 m.
Kalju Jakobsoo

Kalju-Johannes Jakobsoo (2. oktoober 1924 – 15. september 2010) oli Eesti Leegioni võitleja.
Lapsepõlv.
Kalju Jakobsoo sündis kümnelapselise pere esiklapsena. Tema isa oli võidelnud Vabadussõjas. Jakobsoo õppis Tartus Hugo Treffneri gümnaasiumis ja kuulus Noorte Kotkaste organisatsiooni. Kümneaastaselt levitas ta vabadussõjalaste ajalehte Võitlus.
Teine maailmasõda.
16-aastaselt kuulus Jakobsoo Ahja jõe lähedal tegutsenud metsavendade salka. Seejärel teenis ta politseipataljoni koosseisus.
Jakobsoo astus 1943. aastal vabatahtlikuna Eesti Leegioni ja võitles pataljoni Narva koosseisus tankitõrjekahuri meeskonnas, kus sai mitu korda haavata. Veebruaris 1944 osales ta Tšerkassõ kotist väljamurdmisel. Hiljem määrati ta Eesti Diviisi koerarakendi juhiks.
Pärast Avinurme lahingut jäi Jakobsoo Punaarmee piiramisrõngasse, kust ta Porkuni lahingus välja murdis. 1944. aasta septembri lõpus sattus ta Pärnus Punaarmee kätte vangi. Sealsamas Pärnus oli ta määratud mahalaskmisele, kuid ta päästeti ühe möödasõitva eestlasest Punaarmee ohvitseri poolt. Jakobsoo peitis end seejärel metsas ning taludes, enamasti Emajõe suursoos ning koduküla lähistel. Teda võeti mitmel korral NKVD töötajate poolt kinni, kuid uskumatul kombel suutis ta ka mitmel korral põgeneda. Ta esines ning töötas valenime all, kuni ta 1946. aastal lõplikult kinni võeti ning Siberisse saadeti.
Sõjajärgne tegevus.
Jakobsoo oli pataljoni Narva veteranide ühenduse president ja Eesti Leegioni Sõprade Klubi auliige nr 1.
Andri Ollema

Andri Ollema (sündinud 11. jaanuaril 1977 Haapsalus) on üks Eesti Leegioni Sõprade Klubi asutajaid ja juhte, Läänemaa Vabadusvõitlejate Ühenduse liige.
Andri Ollema on valmistanud Rüütliristi kavaleri Harald Nugiseksi elu ja võitlusteed kajastava kodulehe ning Eesti Leegioni sõjameeste võitluse teemalise veebilehe www.EestiLeegion.com ja pannud seal tööle Eesti Leegioni veebifoorumi.
Ta kuulus 2006–2009 Eesti Iseseisvuspartei juhatusse, kuid lahkus siis omal soovil parteist.
Mauri Kiudsoo

Mauri Kiudsoo (sündinud 9. novembril 1973) on eesti arheoloog.
Ta lõpetas 1992. aastal Tallinna Reaalkooli, 2000. aastal Tartu Ülikooli ajaloo erialal ja sai samas magistrikraadi 2007. aastal.
Kiudsoo töötab alates 1997. aastast Tallinna Ülikooli arheoloogia teaduskogu (endise TLÜ Ajaloo Instituudi) numismaatikakogu hoidjana. Tema peamised uurimisvaldkonnad on mündiaarded ja peitleiud, viikingiaegsed veeteed, muinasaegne rauakaubandus ning 1940.–1950. aastatel rajatud metsavennapunkrite arhitektuur ja kaitse. 
Kuulub Arheoloogiakeskuse (al. 2002) ja Balti Numismaatikute Ühenduse (al. 2005) juhatusse. Ajavahemikus 2013–2021 oli ta Muinsuskaitseameti arheoloogiamälestiste eksperdinõukogu liige. Perioodil 2009–2018 korraldas 20. Eesti Relvagrenaderide Diviisi Veteranide Ühenduse juhatuse esimehena 1944. aasta kaitselahingute mälestusürituse läbiviimist Sinimägedes.
Eesti Leegioni Sõprade Selts

Eesti Leegioni Sõprade Selts oli organisatsioon, mis asutati 29. jaanuaril 1943. Selle eesmärgiks oli Eesti Leegioni mobilisatsiooni propageerimine autoriteetsete eesti ohvitseride ja avaliku elu tegelaste kaudu ja jätma leegionist mulje kui "eesti asjast". ELSS-i asutamise idee pärines eesti päritolu SS-sõjakorrespondent Agu Kaselt. Ametlikult oli organisatsiooni ülesandeks leegioni ja Eesti vahelise sideme tihendamine ning leegionäride ja nende sugulaste eest hoolitsemine, mis jäi pärast algset propagandakampaaniat kiirelt soiku. Seltsi esimees oli kolonel Johannes Soodla.
Selts tegutses nimeliselt 1944. aastani Eestis ja püüti taaskäivitada Saksamaal.
2007. aastast tegutseb Eesti Leegioni Sõprade Klubi, mis peab ELSS-i oma eelkäijaks.
Kaido Nõmmik

Kaido Nõmmik (sündinud 3. märtsil 1969) on Eesti poliitik.
Aprillini 2015 oli Nõmmik Eesti Iseseisvuspartei aseesimees.
Peeter Paemurru

Peeter Paemurru (sündinud 27. juunil 1948) on Eesti tšellist ja poliitik.
Ta on Eesti Muusikaakadeemia professor. 2015. aasta aprillini oli Paemurru Eesti Iseseisvuspartei juhatuse esimees.
Isiklikku.
Ta on Mart Paemurru ja Els Aarne poeg.
Leo Tammiksaar

Leo Tammiksaar (sündinud 18. detsembril 1961) on Eesti poliitik ja Eesti Leegioni muuseumi omanik.
Aprillini 2015 oli Tammiksaar Eesti Iseseisvuspartei juhatuse liige
Oma laiahaardelise tegevuse eest Teises maailmasõjas võidelnud Eesti sõdurite pärandi säilitamisel on ta tunnistatud Eesti Leegioni Sõprade Klubi auliikmeks.