Uurali keeled

Uurali keeled on Euraasia põhjaosa kõige keelterohkem keelkond: sellesse kuulub vähemalt 30 keelt. Nendest keeltest on kolm kõige suurema kõnelejate arvuga keelt ungari, soome ning eesti keel, mis on vastavalt Ungari, Soome ja Eesti riigi elanike enamuse emakeel ja ametlik riigikeel.
Mõiste "Uurali keeled" võeti kasutusele 19. sajandil. Seda ajendas asjaolu, et paljusid nendest sugulaskeeltest kõneldakse Uurali mäestiku lähedal ning ka oletatav "Uurali keelte ürgkodu" (piirkond, kus kõneldi hüpoteetilist Uurali algkeelt) asus mitmete keeleteadlaste hinnangul Uurali piirkonna lõuna- või keskosas.
Uurali keeli ja nende kõnelejate kultuuri uurib uralistika, mis jaguneb soome-ugri keeli uurivaks fennougristikaks ja samojeedi keeli uurivaks samojedistikaks.
Uurali keeltes puudub grammatiline sugu.
Levik ja põhiharud.
Neid kõneldakse Põhja- ja Ida-Euroopas ning Aasia loodeosas laial alal, mille läänepoolne piir jääb Norrasse ja Ungarisse ning idapoolne piir Taimõri poolsaarele ning Jenissei ja Obi jõe äärde Lääne-Siberis.
Kaks põhiharu.
Uurali keeled jagatakse kaheks selgepiiriliseks põhiharuks, mis nähtavasti lahknesid teineteisest vähemalt 2500 aastat tagasi:
Soome-ugri keelte hulka kuuluva eesti keele ja ungari keele keeleline kaugus teineteisest on umbes sama suur kui saksa keelel ja vene keelel. Soome-ugri keeled on samojeedi keeltest veel palju erinevamad.
Soome-ugri keeled.
Maailmas levinumad soome-ugri keeled on ungari keel (13,6 miljonit kõnelejat), soome keel (5,7 miljonit) ja eesti keel (1,1 miljonit). Soome keel on üks kahest Soome riigikeelest, ungari keel on Ungari ainus ametlik keel ja eesti keel on Eesti ainus riigikeel. Need kolm keelt on ühtlasi ka Euroopa Liidu ametlikud keeled.
Saami keeled ehk saami keel on 9 elavast keelest koosnev rühm, mille kõnelejaid on 23–35 000. Saami keeli kõneldakse peamiselt Norras ja Rootsis, vähemal määral ka Soomes ning Venemaal Koola poolsaarel. Liivi keel on keel Lätis, eesti keele lähedane sugulane. Kõiki teisi Uurali keeli kõneldakse Venemaal.
Eesti keele naabrid ja lähemad sugulased Venemaal laial alal kuni Koola poolsaaremi välja on vadja keel, isuri keel (mõlemad peaaegu välja surnud), vepsa keel (umbes 6000 kõnelejat) ja karjala keel (128 000, peamiselt Karjala Vabariigis). Volga keskjooksu piirkonnas kõneldakse põhiliselt Mordvas mordva keeli (ersa keel ja mokša keel kokku 800 000 kõnelejaga), mari keeled põhiliselt Mari Elis (600 000 kõnelejat) ja udmurdi keel põhiliselt Udmurtias (565 000 kõnelejat). Kaugemal põhjas kõneldakse komi keeli (põhiliselt Komis; sürjakomi keelt ja permikomi keelt, kokku umbes 400 000 kõnelejat).
Uuralist idas Handi-Mansimaal kõneldakse obiugri keeli (handi keelt 12 000 kõnelejaga ja mansi keelt 3000 kõnelejaga). Need on kaugele läände tunginud ungari keele kõige lähemad sugulased. Koos moodustavad need ugri keelerühma.
Samojeedi keeled.
Samojeedi rahvad, kes hoolimata Nõukogude võimude püüdest neid paikseks muuta on jäänud tänini osalt rändrahvasteks, asustavad laia ala Põhja-Venemaal Valgest merest kuni Taimõri poolsaareni. Kõige suurem rahvas nende seas on neenetsid (umbes 35 000). Nad on Neenetsi autonoomse ringkonna ja Jamali Neenetsi autonoomse ringkonna (varem ka Taimõri (Dolgaani-Neenetsi) autonoomses ringkonnas) nimirahvus. Peale selle elab umbes 1200 metsaneenetsit Handi-Mansimaal ja umbes 800 Arhangelski oblastis. Neenetsi keelt kõneleb veel 27 000 inimest, seega umbes 77% neenetsitest. Neenetsite lähedasi keelesugulasi eenetseid Jenissei suudmealal on järel vaid 200, kellest eenetsi keelt kõneleb umbes 70 vanemat inimest.
Neist põhjas ja idas elavad nganassaanid, kellest umbes 500 kõneleb nganassaani keelt, ja sölkupid kagus Obi keskjooksul, kellest sölkupi keelt kõneleb 1570 inimest. Lõunasamojeedi keeled matori keel ja kamassi keel ning põhjasamojeedi keel juratsi keel on välja surnud. Matori keele kõnelejad võtsid 19. sajandi alguses üle ühe turgi keele, kuid seda keelt on tänu kunagisele välitööle palju uuritud. Kamassi keele viimane kõneleja suri 1989. Juratsi keel suri välja 19. sajandi alguses.
Kõnelejate arv.
Uurali keeli kõneleb kokku umbes 22 miljonit inimest.
Tüpoloogia.
Uurali keeled erinevad üksteisest märkimisväärselt, olles tüpoloogiliselt mitmekesised nii fonoloogia, morfoloogia kui ka süntaksi poolest.
Morfoloogias on valdav aglutinatsioon. Iseloomulik on käänete rohkus (kuni 20). Paljudes keeltes kasutatakse eitusverbi. Grammatilist sugu ei ole.
Levinud on vokaalharmoonia.
Taksonoomia.
Uurali keelkonda kuulub kaks põhiharu, mis jagunevad keelerühmadeks:
† = välja surnud
Uurali keeli on kokku vähemalt 31, neist vähemalt 4 on välja surnud, kõnelejaid kokku 22 miljonit.
Uurali keeli on 19. ja 20. sajandil rühmitatud kokku altai keeltega, nimetades neid kahte keelkonda koos Uurali-Altai keelteks ja turaani keelteks.
Keeleajalugu.
Uurali keelte ürgkodu asukoht on teadmata, kuid tõenäoline ürgkodu oleks Daniel Abondolo hinnangul üsna suur ja hõredalt asustatud piirkond Uurali mäestiku lõunapoolse otsa läheduses.
Uurali keelkonna sisemiste jagunemiste kohta pole täielikku selgust, kuid keeleteadlaste hulgas peaaegu üldiselt levinud arvamuse kohaselt oli esimene jagunemine samojeedi ja soome-ugri keelteks.
Samojeedi keeli arvatakse põlvnevat osalt migratsiooni ja osalt keelelise ekspansiooni kaudu ida poole levinud Uurali algkeelest, mis selle leviku käigus omandas eripärased jooned ja eripärase sõnavara. Algkeele lahknemine algas vähemalt 6000 aastat tagasi.
Samojeedi algkeelt kõnelnud kogukond pidi Daniel Abondolo hinnangul olema väga väike ning tema hinnangul pole põhjust arvata, et see märkimisväärselt suurenes enne lahknemist, mis võis toimuda sajanditel vahetult enne Kristust.
Juha Janhuneni järgi võib samojeedi ühissõnavaraks kindlalt pidada 650 juurmorfeemi, millest 150 on ühised Uurali algkeelega. Selline soome-ugri ja samojeedi keelte ühise sõnavara võrdlemisi väike osatähtsus viitab Janhuneni hinnangul sellele, et Uurali keelte esialgne hargnemine soome-ugri ja samojeedi haruks võis toimuda kuus aastatuhandet tagasi või veel varem, arvestades algsamojeedi rahvastiku arvatavaid sotsioloogilisi ja demograafilisi omadusi ja sellest tulenevat võimalikku muutuste kiirust.
Paljud samojeedi algkeele järglaskeeled on Daniel Abondolo hinnangul praeguseks jäljetult kadunud. 17. sajandist saati on maadeuurijad ja 1854. aastast saati keeleteadlased alustades Matthias Alexander Castréniga kirjeldanud kuut eraldi samojeedi keelt, mis põhja poolt lõuna poole lugedes on nganassaani keel (varasema nimega tavgi keel), eenetsi keel (varasema nimega jenisseisamojeedi keel), neenetsi keel (varasema nimega juraki keel), sölkupi keel (varasema nimega ostjakisamojeedi keel), kamassi keel ja matori keel.
Kamassi ja matori keelt tänapäeval enam ei kõnelda. Matori keele kõnelejad võtsid 19. sajandi esimesel poolel omaks turgi murded. Matori keelt tuntakse tänapäeval sõnaloendite ja nende kallal tehtud intensiivse filoloogilise töö kaudu. Viimane kamassi keele emakeelne kõneleja (Klavdija Plotnikova) suri aastal 1989.
Samojeedi keeltest on suurima kõnelejaskonnaga neenetsi keel, millel on ligikaudu 27 000 kõnelejat. Suurte omavaheliste murdeerinevustega sölkupi keelt kõneleb vähem kui 2000 inimest, nganassaani keelt ligikaudu 600 inimest ja eenetsi keelt arvatavasti 100 inimest.
Võrreldes samojeedi haruga on soome-ugri keelte haru kahest Uurali keelkonna harust suurem ning Daniel Abondolo hinnangul võib olla seda ka kogu aeg olnud, seda nii kõnelejate absoluutarvu kui ka haru seesmiste jaotuste arvu poolest. Vähemalt üks neist jaotustest peaks Daniel Abondolo hinnangul pärinema vähemalt kolmandast aastatuhandest enne Kristust, kuid keeleteadlaste hulgas pole üksmeelt, millised kaks keelerühma või millised algkeeled selle eraldumisega sündida võisid.
Hinnangud soome-ugri keelte omavahelistele sugulusseostele on püsinud enam-vähem muutusteta alates 1879. aastast. Esmakordselt 1879. aastal Otto Donneri kirjatöös avaldatud traditsioonilise seisukoha järgi jagunevad soome-ugri keeled "soome" ja "ugri" haruks:
Uurimislugu.
Esimesed soome-ugri keelesugulusest kirjutanud ning ungari keele, soome keele ja saami keelte sugulust maininud autorid olid teadaolevalt Martin Fogel ja János Sajnovics. Keiserlikus Peterburi Teaduste Akadeemias loodi 19. sajandi alguses akadeemikukohad eri keelkondade uurimiseks. Soome-ugri keelte alal sai Anders Johan (Antti Juhana) Sjögren (1794–1855) 1831. a. erakorraliseks ja 1844. a. korraliseks akadeemikuks. Tema järglaseks oli Ferdinand Johann Wiedemann (1805–1887), kes sai erakorraliseks akadeemikuks 1857. ja korraliseks 1859. aastal. Peamiselt nende kahe õpetlase teadusliku tegevusega kujunes Peterburi Teaduste Akadeemia 19. sajandil tähtsaks fennougristika keskuseks. Peterburi Teaduste Akadeemias tegelesid uurali, s. o. Soome-ugri ja samojeedi keeltega ning neid keeli kõnelevate rahvastega ka tartlane August (Aron) Christian Lehrberg ja tallinlane Franz Anton von Schiefner, Alexander von Schrenck ja Alexander Theodor von Middendorff. Keiserlikus Aleksandri-ülikoolis Helsingisis tegutses uurali keelte uurimisega Matthias Alexander Castrén (1813–1852).