tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Ida Politsei Spordiklubi

MTÜ Ida Politsei Spordiklubi on 17. veebruaril 2006 loodud spordiklubi, mis tegeleb spordi populariseerimisega politseiametnike, politsei pensionäride, nende pereliikmete ja kolmandate isikute seas.
Spordiklubi liikmed on edukalt võistelnud Ida Prefektuuri rivistuses nii riigisisestel kui ka rahvusvahelistel võistlustel.
Partnerite ja sponsorite abiga soetab spordiklubi vajalikku spordiinventari, võistlusdresse ning finantseerib sportlaste lähetusi Eestis kui ka väljaspool Eestit. 
Arendatavateks spordialadeks on jalgpall, korvpall ja enesekaitse.
Konstantin Pätsi kolmas ajutine valitsus

Konstantin Pätsi kolmas ajutine valitsus oli ametis 27. novembrist 1918 kuni 8. maini 1919. 
27. novembril 1918 kujundati Maanõukogu rühmade kokkuleppel teise Ajutise valitsuse koosseis ümber, seega asus Vabadussõja puhkemise eelõhtul valitsema kolmas koosseis, kus peaminister Päts võttis enda peale ka sõjaministri kohustused, senine sõjaminister kindral Andres Larka jäi tema abiks.
Konstantin Pätsi kolmanda ajutise valitsuse koosseis.
Konstantin Pätsi kolmandas ajutises valitsuses oli eraldatud esimest korda toitlusministeerium põllutööministeeriumist. Jaan Raamot jäi jätkuvalt toitlusministriks, samas kui põllutööministriks sai Otto Strandman.
Konstantin Pätsi esimene ajutine valitsus

Konstantin Pätsi esimene ajutine valitsus oli Eestimaa Päästekomitee poolt 25. veebruaril 1918 (antedateeritud 24. veebruarile 1918) moodustatud 13-liikmeline Eesti ajutine valitsus eesotsas Konstantin Pätsiga (kaasa arvatud Konstantin Päts, kes esineb ajutise valitsuse liikmete nimekirjas kaks korda, lisaks nimetatuile on nimekirjas ka kolm vakantset ametikohta).&lt;br&gt;
Konstantin Pätsi esimese ajutise valitsuse koosseis.
Saksa, vene ja rootsi rahvusasjade ministri kohad olid valitsuse koosseisus ette nähtud, kuid jäid ajutiselt vabaks.
Villem Maasik ei võtnud oma ametikohta vastu ja tema staatus valitsuse liikmena on tänini (2018) ebaselge.
Valitsuse koosseisus toimunud muudatused.
Saksa okupatsiooni ajal, 1918. aasta "suvel ja sügisel", mil valitsuse tegevus oli salajane, toimusid selle koosseisus järgmised muudatused, mida ei avaldatud ja mille täpne kuupäev, siduvus, üksikasjad ja nimetamise alused on tänaseni ebaselged:
Konstantin Pätsi esimese ajutise valitsuse tegevus.
1918. aasta 25. veebruaril jõudsid Tallinna Saksa keisririigi väeüksused. Kõrgem võim kuulus Saksa sõjaväelastele. Saksamaa keisririik ei tunnustanud 24. veebruaril 1918 Eesti Maapäeva vanematenõukogu poolt välja kuulutatud Eesti iseseisvust. 
Eesti erakondade tegevus oli peatatud ning Eesti rahvusväeosad laiali saadetud. Esimene ajutine valitsus läks põranda alla ja ministrite nõukogu esimees Konstantin Päts viibis Saksa keisririigi alistumiseni 11. novembril 1918 interneerituna vangilaagris.
11.–14. novembril 1918 andsid Saksamaa esindajad kõrgema poliitiline võimu Balti riikides formaalselt üle rahvuslike valitsuste kätte, kuid Saksa vägede kohalolek jätkus veel mõnda aega. 11. november 1918 alustas Tallinnas tööd Eesti ajutine valitsus, mille esimesele istungile kogunes valitsus koosseisus Jaan Poska, Ferdinand Peterson, Jaan Raamot ja Juhan Kukk. 12. november 1918 täpsustasid ajutise valitsuse ja Maanõukogu vanematenõukogu ühisistungil ajutise valitsuse koosseis ja jagati ministriportfellid.
Pärast Saksa võimu langemist moodustati 12. novembril 1918 teine ajutine valitsus, kus Konstantin Päts oli pea- ja siseminister. 
12. märtsil 1918 otsustas ajutine valitsus luua ka regulaarsõjaväe, mille juhtorganiks oli Peastaap kindral Larka juhtimisel ja ülendas Aleksander Tõnissoni, Ernst Põdderi ja Andres Larka kindralmajoriks.
Konstantin Pätsi teine ajutine valitsus

Konstantin Pätsi teine ajutine valitsus oli pärast Saksa okupatsioonivõimu langemist, 12. novembril 1918 moodustatud teine Ajutine Valitsus. 
Konstantin Pätsi teise ajutise valitsuse koosseis.
24. novembril andis Ajutine Maanõukogu valitsusele õiguse seadusi vastu võtta.
Konstantin Pätsi teise ajutise valitsuse tegevus.
Pärast Saksa võimu langemist moodustati 12. novembril 1918 teine Ajutine Valitsus, kus Päts oli pea- ja siseminister. 12. novembril otsustas Ajutine Valitsus luua ka regulaarsõjaväe, mille juhtorganiks oli Peastaap kindral Larka juhtimisel.
Himeka

Catherine St-Onge (tuntud esinejanime Himeka järgi; sündinud 20. juulil 1981 Québecis) on Kanada päritolu laulja, kes 2008. aastast tegutseb Jaapanis. 
Esinejanimi Himeka on võetud ühe ta enda kirjutatud loo tegelase järgi.
Labõtnangi

Labõtnangi on linn Venemaal Jamali Neenetsi autonoomses ringkonnas. Linn asub Obi ääres Salehardi vastaskaldal.
Aastal 2006 elas linnas 39 400, aastal 2009 42 500 ja aastal 2010 43 500 inimest.
Ajalugu.
Nimi tuleneb handi sõnadest "lapõt" 'seitse' ja "nangk" 'lehis'.
19. sajandi algul tekkis hantide asula Labõtnangi. 1932. aastal tekkis kolhoos, 1948. aastal ka raudteejaam. Aastal 1952 sai Labõtnangi aleviks, aastal 1975 aga linnaks.
Armaada

Armaada (hispaania keeles "armada") on suur sõjalaevastik. 
Piltlikult võidakse armaadaks nimetada ka suurt hulka muid sõjamasinaid.
Rein Kilkson

Rein Kilkson (1. augustil 1927 Tartu – 31. oktoober 2011 Nanjing) oli väliseesti biofüüsik, bioloogiateoreetik ja viroloog.
Ta lõpetas 1947. aastal Göttingeni Eesti Gümnaasiumi ja seejärel õppis Göttingeni Ülikoolis. 1949 läks ta USAsse, kus 1953 lõpetas Yale'i ülikooli ja kaitses samas doktoriväitekirja 1956. 
Ta töötas aastatel 1970–1999 Arizona Ülikoolis füüsika ja mikrobioloogia professorina.
Isiklikku.
Tema isa oli Ernst Kilkson, ema Salme, ja vend keemik Henn Kilkson (1930–2019).
Ele Millistfer

Ele Millistfer (sündinud 19. augustil 1982) on eesti muusikalilaulja ja lauluõpetaja.
Ta on osalenud muusikalides „Miss Saigon”, „Oliver” (Nancy), „Rent” (Mimi), „Draakon” (Elsa). Ta on mänginud Sheela rolli muusikalis „Hair” rahvusvahelistes truppides Saksamaal, Taanis ja Rootsis. Kõige enam on Millistfer olnud seotud muusikaliga „Hüljatud”, mille kolmes eri lavastuses on ta mänginud nii Eponine'i kui ka Fantine'i (lavastused Eestis Tallinna linnahallis ja Vanemuises ning Soomes Tampere linnateatris). Eponine'i rolliga oli ta 2002. aastal nomineeritud Eesti Teatriliidu aastapreemiale, kuid ei võitnud.
Esimene peaosa, Donna Sheridan, oli Elle Millistferil Vanemuise teatris etendunud muusikalis „Mamma mia!“. Vanemuises osales ta ka muusikalides „Kaunitar ja koletis”, "Nunnad hoos" ja "Kinky Boots". 
Ta on laulnud festivalidel Jazzkaar, Pärnu Jazz, Pori Jazz jm ning avaldanud sooloplaadi. Millistfer on lauluõpetaja Suure-Jaani Muusikastuudios, juhendab Pilistvere koguduse Noorteansamblit ning E STuudio noortekoori.
Isiklikku.
Ta on olnud kaks korda abielus ning tal on kaks last. Tema teine abikaasa on vabakutseline lavastaja, näitleja, kirjanik ja kujundaja Ain Saviauk. 
Ele Millistferi vend on ooperilaulja Lauri Vasar.
FAO mulla klassifikatsioon

FAO mulla klassifikatsioon (nn "World Soil Classification" – Maailma mulla klassifikatsioon) on riigiülene mulla klassifikatsioon, mille lõi ÜRO Toidu- ja Põllumajandusorganisatsioon (FAO). 
Selle klassifikatsiooni aluseks oli võetud mulla tekkemisprotsessid ja nende side mullatekketeguritega. Esimest korda oli see ilmunud 1974. aastal UNESCO Maailma muldade kaardi ("UNESCO Soil Map of the World") mõõtkavas 1: 5 000 000 000 kujul. Mitmed muldade nimed, mis oli kasutatud selles klassifikatsioonis, on tuntud paljudes riikides samas tähenduses.
Kõik mullad oli jaotud 26 mullaklassiks. FAO mulla klassifikatsioon oli väga lihtne süsteem, mille järgi mullatüüpide suurimat osa võib määrata uurimuste looduses põhjal.
1998. aastal asendati seda mullaressursside määratlemise baasi ("World Reference Base for Soil Resources" ehk lühendatult "WRB") klassifikatsiooniga.
Raivo Mets

Raivo Mets (sündinud 8. aprillil 1956 Keilas) on eesti näitleja.
Ta on lõpetanud 1974. aastal Aseri Keskkooli, 1978. aastal Tallinna Pedagoogilise Instituudi näitejuhtimise erialal ja 1986. aastal Vanalinnastuudio õppestuudio.
Aastatel 1986–1988 ja 1991–2004 on ta olnud Vanalinnastuudio näitleja, seejärel vabakutseline. Aastatel 1988–1991 oli ta Pirita lillekasvatuse näidissovhoosi klubi juht.
Aastatel 1998–2000 osales ta Kanal 2 eetris olnud huumorisaates "Wigla show".
Mullaressursside määratlemise baas

Mullaressursside määratlemise baas ("World Reference Base for Soil Resources", lühend WRB) on rahvusvaheline mulla klassifikatsioon, mis loodi Rahvusvahelise Mullateaduse Seltsi ("International Union of Soil Science") juhendamisel ja millega 1998. aastal vahetati välja FAO mulla klassifikatsioon. Selle klassifikatsiooni loomise eesmärk oli luua alus riikide mullaressursside korrelatsioonide leidmiseks. Seda uuendati 2022. aastal. 
Mullaressursside määratlemise baasi eesmärk ei ole riiklike mulla klassifikatsioonide väljavahetamine, vaid see annab võimaluse neid klassifikatsioone omavahel võrrelda ja korrelatsiooni leida.
Linnu tänav (Tartu)

Linnu tänav on tänav Tartus Tammelinnas.
Tänav algab umbtänavana (täpsemalt vaid jalakäijatele läbitava teega Soinaste tänavalt), ristub Lemmatsi tänava ja Tamme puiesteega ning lõpeb Vaarika tänaval, olles seejuures 820 m pikkune.
Tempa–Suuresadama tee

Tempa–Suuresadama tee (registrinumbriga 12104) on kõrvalmaantee Hiiumaa vallas. Tee pikkus on 6,6 km.
Tee saab alguse Tempa külas Heltermaa–Kärdla–Luidja maanteel, kulgeb läbi Hellamaa, Kuri ja Sääre küla ja lõpeb Suursadamas.
Partsi–Kuri tee

Partsi–Kuri tee (registrinumbriga 12106) on kõrvalmaantee Hiiumaa vallas. Tee pikkus on 3,0 km.
Tee saab alguse Partsi külas Heltermaa–Kärdla–Luidja maanteel, kulgeb läbi Sääre küla ja lõpeb Tempa–Suuresadama teel Kuri külas.
Kitwe

Kitwe (ka Kitwe-Nkana) on linn Sambias Copperbelti provintsis Kongo DV piiri lähedal.
Kitwe asub Kafue jõe kaldal.
Kitwe on Sambia suuruselt teine linn ning oluline tööstus- ja kaubanduskeskus. 2010. aastal elas linnas World Gazetteeri arvutuse järgi 527 793 inimest.
Piirkonnas on rikkalikud vasemaagi leiukohad. Kitwe asutati 1936. aastal Cecil Rhodesi rajatava raudteeliini äärde tollase kaevanduslinna Nkana lähedale. Hiljem hakkas Kitwe kiiresti kasvama ja neelas Nkana alla.
Linnas tegutseb Copperbelti ülikool.
Kukka maastikukaitseala

Kukka maastikukaitseala on maastikukaitseala Hiiu maakonnas Hiiumaa vallas.
Manuel Inocêncio Sousa

Manuel Inocêncio Sousa (sündinud 22. juunil 1951 Mindelos) on Roheneemesaarte poliitik.
Ta on hariduselt insener.
Manuel Inocêncio Sousa kuulub Cabo Verde Sõltumatuse Aafrika Parteisse. Aastatel 1991–2001 oli ta parlamendi liige.
Aastatel 2001–2002 oli ta Roheneemesaarte välisminister ning alates 2002. aastast on olnud infrastruktuuri ja transpordiminister.
2011. aasta presidendivalimiste esimeses voorus 7. augustil 2011 sai ta 33,3% häältest ning oli 21. augustil teises voorus vastamisi enim hääli (37,4%) saanud opositsiooni kandidaadi Jorge Carlos Fonsecaga. Presidendiks valiti Fonseca.
Mindelo

Mindelo on linn Roheneemesaartel São Vicente saare põhjarannikul.
Mindelo asub Mindelo lahe kaldal ning on ümbritsetud mägedest.
See on pealinna Praia järel Roheneemesaarte suuruselt teine linn. Linnas elas 2010. aasta rahvaloenduse andmetel 76 140 inimest. Mindelos elab 92,6 protsenti São Vicente saare elanikest.
Mindelo on ajalooliselt olnud oluline sadamalinn ja telegraafside vahejaam. Tänapäeval peetakse Mindelot Roheneemesaarte kultuuripealinnaks.
Linnu tänav

Linnu tänava nime kannavad tänavad mitmes asulas:
Ameerika Arhitektide Instituut

Ameerika Arhitektide Instituut (inglise keeles "The American Institute of Architects", lühendatult AIA) on arhitektide ühendus Ameerika Ühendriikides. Asutatud 1857. aastal. Liikmeid on üle 83 500. Peakorter asub Washingtonis.
AIA poolt väljaantavad auhinnad.
AIA annab välja mitmeid auhindu, tuntumad neist on:
AIA kuldmedal

AIA kuldmedal (inglise keeles "AIA Gold Medal") on Ameerika Arhitektide Instituudi kõrgeim autasu panuse eest arhitektuuri arengusse. Alates 1947. aastast on auhinda välja jagatud enam-vähem igal aastal. Esimene auhind anti välja 1907. aastal.
Laureaate.
Arhitektid.
AAI kuldmedali on saanud paljud tuntud arhitektid, sealhulgas Louis Sullivan (1944, postuumselt), Eliel Saarinen (1947), Frank Lloyd Wright (1949), Walter Gropius (1959), Ludwig Mies van der Rohe (1960), Le Corbusier (1961), Eero Saarinen (1962, postuumselt), Alvar Aalto (1963), Pier Luigi Nervi (1964), Louis Kahn (1971), Kevin Roche (1993), Norman Foster (1994), Richard Meier (1997), Frank Gehry (1999), Michael Graves (2001), Santiago Calatrava (2005) ja Renzo Piano (2008).
Erandlik auhinnasaaja 1993. aastal.
1993. aastal määrati auhind postuumselt Thomas Jeffersonile (1743–1826), Ameerika Ühendriikide kolmandale presidendile.
Rahvusvaheline Arhitektide Liit

Rahvusvaheline Arhitektide Liit (prantsuse keeles "Union internationale des architectes", lühend UIA) on arhitektide ülemaailmne ühendus, mille eesmärk on koondada kõigist rahvustest arhitekte sõltumata rahvusest, rassist, religioonist, erialasest väljaõppest või arhitektuurikoolkonnast. 
Liit asutati 1834. aastal Lausanne'is Šveitsis. Selle liikmeteks on 124 riigi erialaliidud, kes esindavad nendes riikides töötavaid ja elavaid arhitekte. UIA on üks suuremaid ÜRO toetatavaid erialaliitude ühendusi, esindades rohkem kui miljonit arhitekti. 
UIA väljaantavad auhinnad.
UIA annab välja mitut auhinda, tuntum neist on UIA kuldmedal ("UIA Gold Medal").
Huvitav fakt.
UIA president aastatel 1972–1975 oli Nõukogude Liidu arhitekt, mitu hüdroelektrijaama projekteerinud Georgi Orlov.
UIA kuldmedal

UIA kuldmedal (inglise keeles "UIA Gold Medal") on Rahvusvahelise Arhitektide Liidu autasu panuse eest arhitektuuri arengusse. Alates 1984. aastast on auhinda välja jagatud iga kolme aasta tagant. Kuldmedalit asutades oli asutajatel eesmärgiks, et see auhind saaks prestiižilt võrdväärseks Nobeli auhinnaga.
Institution of Civil Engineers

Institution of Civil Engineers (inglise keelest 'tsiviilinseneride institutsioon', lühendatult ICE) on sõltumatu ehitusinseneride assotsiatsioon. Algselt ühendas Briti insenere, tänapäeval ühendab liikmeid enam kui 150 riigist. ICE on asutatud 1818. aastal. Liikmeid on üle 80 000. ICE peakorter asub Londonis.
Ajalugu.
"Institution of Civil Engineers"i esimeseks presidendiks valiti Thomas Telford (1820–1834). 
Üks Briti suurimaid insenere Isambard Kingdom Brunel suri enne, kui jõudis presidendi ametipostile asuda (oli asepresident aastast 1850).
ICE poolt väljaantavad auhinnad.
ICE annab välja mitmeid auhindu, tuntuim neist on:
Ekspress Grupp

AS Ekspress Grupp (harvem "Ekspress Group") on Eesti päritolu rahvusvaheline kontsern, mis tegutseb meedia, kirjastamise ja trükitööstuse valdkonnas.
Ekspress Grupile kuulub Tallinnas Printalli trükikoda, Baltimaades ja Ukrainas tegutsevad Delfi internetimeedia portaalid ning Eestis Maalehte, Eesti Ekspressi ja Eesti Päevalehte kirjastav AS Eesti Ajalehed. 2021. aasta otsustati Printalli trükikoda maha müüa.
Varem on Ekspress Grupile kuulunud Eesti infotelefon Ekspress Hotline ja raamatupoodide kett Rahva Raamat.
Ekspress Grupi aktsiad on noteeritud Tallinna börsil (tähis EEG). 2011. aasta 17. novembri seisuga kuulus Hans H. Luige valdusettevõttele HHL Rühm OÜ 27,01 protsenti Ekspress Grupi aktsiatest ja Hans H. Luigele eraisikuna 26,72 protsenti Ekspress Grupi aktsiatest.
Orkla Eesti AS

Orkla Eesti AS on Eesti juhtiv toidutööstusettevõte, mis ühendab kahte pika ajalooga kohalikku kaubamärki ja tootmisüksust – Kalevit ja Põltsamaad. Orkla Eesti ASi kaubamärkide hulgas on veel Felix, Taffel, Pai, Laima, Selga jt. Orkla Eesti ASis töötab ligi 600 inimest.
Ettevõtte omanik on Orkla. Orkla Eesti ASi tütarettevõte OÜ Maiasmokk on Eesti üks vanimaid järjest tegutsevaid kohvikuid Tallinnas.
Kaubamärgid.
Kalev.
Kalev on Eesti magusatööstuse ettevõte, mis tegutseb Harju maakonna Jüri alevikus Põrguvälja teel.
Ettevõttes töötab umbes 420 inimest. Selle alla kuulub OÜ Maiasmokk, mis haldab kohvikut Maiasmokk, kus tegutseb ka martsipani ajalugu tutvustav Kalevi martsipanimuuseumituba. 
AS Kalev 2015. aasta müügitulu oli 43,7 miljonit eurot ja ärikasum 4,5 miljonit eurot.
Ettevõtte tegevjuht on Kaido Kaare.
Ajalugu.
AS Kalev loeb oma eelkäijaks 1806. aastal Tallinnas tegutsemist alustanud Lorenz Caviezeli kondiitriäri, mis läks 1864. aastal Georg Stude omandusse.
1921. aastal asutati šokolaadi- ja kommivabrik Kawe.
1940. aastal alanud natsionaliseerimislaine käigus liideti muud väiksemad kondiitritööstusettevõtted Kawe vabrikuga. Ühtlasi liideti ühendettevõttega Stude äri martsipani- ja šokolaadikompvekkide osakond, kuid tortide ja kookide valmistamine jäi liitmisest välja ning jätkas tegevust Maiasmoka kohvikuna.
1948. aastal toimus ettevõtte nimekonkurss, mille järel muudeti nimi "Kawe" Kaleviks, kusjuures Kalevi kasuks oli konkursil ainult üks hääl rohkem. Teine nimevariant oli "Punane Kompu".
1962. aastal jõudis kondiitritööstusettevõtete liitmine lõpule, mille tulemusena jäi Eestisse alles ainult üks magusatootja, Tööpunalipuga kondiitritoodete tehas "Kalev".
Kalevi baasil moodustati 1991. aasta riiklik aktsiaselts "Kalev", mis erastati Eesti Erastamisagentuuri poolt 1995. aastal.
Aastatel 2006–2012 oli ettevõtte nimeks Kalev Chocolate Factory AS.
Kalev Chocolate Factory oli Oliver Kruuda kontrollitava valdusettevõtte Luterma tütarettevõte, kuni Luterma müüs Kalev Chocolate Factory AS-i 2010. aasta 27. mail jõustunud tehingus 257 miljoni Norra krooni ehk ligikaudu 33 miljoni euro eest Norra päritolu Orkla konglomeraati kuuluvale Soome ettevõttele Felix Abba Oy Ab.
Alates aprillist 2012 kasutab ettevõte taas nime AS Kalev.
2018. aasta 1. veebruaril võttis ettevõte uueks ärinimeks Orkla Eesti AS. Samas jätkati maiustuste tootmist Kalevi kaubamärgi all. 2. aprillil liideti ettevõttega ka AS Põltsamaa Felix.
Nätsi raba

Nätsi raba on raba, mis asub Lääneranna vallas.
Raba võeti kaitse alla 1957. aastal (pindalaga 1650 ha). 
Nätsi raba on suurema raba – Võllaraba – põhjapoolne osa.
Teomeeste leivalaud

Teomeeste leivalaud on looduskaitsealune rändrahn Hiiu maakonnas Hiiumaa vallas, Partsi–Palade metsatee ääres. 
Rahn on madal ja tasase pealispinnaga, mille tõttu see meenutab lauda. Kivi on 1,6 m pikk, 1,0 m lai ja 0,5 m kõrge, selle ümbermõõt on 5,1 m. Rahvapärimuste järgi kasutanud seda teomehed söögilauana.
Protanguilla palau

Protanguilla palau on Vaikses ookeanis Belau ranniku lähedal elutsev kalaliik angerjaliste seltsi "Protanguillidae" sugukonnast. 
Liik avastati 2010. aasta märtsis veealusest koopast 35 m sügavuses Belau ranniku lähedalt.
Kehapikkus on 4,5–20 cm. Selgroolülide arv on alla 90. Nahavärv on punakaspruun. Soomused on väikesed ja ovaalsed. Selja-, saba ja pärakuuim on kokku kasvanud ning ümbritsevad umbes 2/3 kehast.
Arvatakse, et liik eristus teistest angerjalistest üle 200 miljoni aasta tagasi.
Radamel Falcao

Radamel Falcao García Zárate (tuntud nime all Falcao; sündinud 10. veebruaril 1986 Santa Martas) on Colombia jalgpallur, Colombia jalgpallikoondise endine ründaja.
Klubikarjäär.
Falcao alustas klubikarjääri 1999. aastal Colombia esiliigas klubis Lanceros Boyacá. Klubi meeskonnas tegi ta debüüdi kõigest 13 aasta ja 199 päeva vanuselt. 2000. aasta hooajal esindas ta klubi juba seitsmes liigamängus ja lõi ka ühe värava.
2001. aasta veebruaris ostis tema mängijaõigused Argentina klubi River Plate. River Plate'i esindusmeeskonnas tegi Falcao debüüdi 2005. aasta märtsis. Hooajal 2005–06 lõi ta Argentina kõrgliigas seitsme mänguga seitse väravat ja kuulus alates järgmisest hooajast River Plate'i põhikoosseisu.
Falcao esimeseks klubiks Euroopas oli aastatel 2009–2011 Porto. Hooajal 2010–11 võitis Porto oma ajaloo teise Euroopa Liiga ja Falcao mängis selle juures meeskonnas võtmerolli. Ta lõi sel hooajal kokku 17 väravat, mis oli UEFA Euroopa Liiga rekord.
Pärast väga edukat 2010–11 hooaega Portos siirdus Falcao Madridi Atléticosse. Hooajal 2011–12 õnnestus tal Euroopa Liiga võita ka Madridi Atléticoga. Ta sai sellega esimeseks mängijaks, kes on võitnud Euroopa Liiga järjest kahe klubi meeskonnas.
Alates 2013. aastast kuulus Falcao AS Monaco koosseisu, aga hooajad 2014–2015 ja 2015–2016 veetis ta laenul Inglismaa Premier League'i klubides Manchester United ja Chelsea.
Aastatel 2019–2021 mängis ta Türgi kõrgliiga klubis İstanbuli Galatasaray ja 2021–2024 Hispaania kõrgliiga klubis Rayo Vallecano.
Koondisekarjäär.
Ta mängis Colombia noortekoondises 2005. aasta Lõuna-Ameerika juunioride meistrivõistlustel ja 2005. aasta juunioride maailmameistrivõistlustel.
Debüüdi Colombia rahvuskoondises tegi ta 8. veebruaril 2007 paar päeva enne oma 21. sünnipäeva mängus Uruguayga. Esimese värava lõi ta rahvuskoondises 2007. aasta 3. juunil Kirin Cupil, kui mängiti Montenegroga.
2011. aasta Copa Américal lõi ta viimases alagrupimängus kaks väravat Boliivia vastu (neist ühe penaltist). Veerandfinaalis Peruuga eksis Falcao penaltil, Peruu lõi lisaajal kaks väravat ja pääses edasi.
2014. aasta maailmameistrivõistluste valikturniiril oli ta üheksa väravaga Colombia suurim väravakütt, kuid ei taastunud põlveoperatsioonist taastuda ja jäi turniist eemale.
Ta kuulus Colombia koondisse 2015. aasta Copa Américal. Ta tegi kaasa kõigis kolmas alagrupimängus ja veerandfinaalimängus, kus Colombia kaotas Argentinale.
2018. aasta maailmameistrivõistluste teises alagrupimängus lõi ta värava Poola vastu.
Sokoto osariik

Sokoto osariik on Nigeeria 1. järgu haldusüksus (osariik) riigi loodeosas. Piirneb põhjas Nigeriga.
1991. aastal eraldati Sokoto osariigist Kebbi osariik ja 1996. aastal Zamfara osariik.
Sokoto osariik jaguneb 23 omavalitsusalaks. Osariigi pealinn on Sokoto. 
Suurem osa elanikest on rahvuselt hausad ja usutunnistuselt sunni muslimid.
Osariiki läbib Sokoto jõgi.
Meelis Maripuu

Meelis Maripuu (sündinud 12. veebruaril 1966) on eesti ajaloolane, Eesti Mälu Instituudi juhatuse esimees.
Maripuu lõpetas 1984. aastal Orissaare Keskkooli ning Tartu Ülikooli ajaloo erialal 2000. aastal bakalaureusekraadiga ja 2007. aastal magistrikraadiga. Tema magistritöö käsitleb juudivastast poliitikat Eestis Teise maailmasõja ajal. Samal aastal jätkas Maripuu õpinguid doktoriõppes.
Teadlasena uuribki ta peamiselt Teise maailmasõja aegseid repressioone, lisaks on ta Eesti Mälu Instituudi juhatuse esimees.
Maripuu on 2002. aastast inimsusvastaste kuritegude uurimisega tegeleva MTÜ S-Keskus tegevjuht ning S-Keskuse väljaande Sõja ja Rahu Vahel tegevtoimetaja. 
Ta on ka mitme repressiivpoliitikat käsitleva teose kaasautor.
Ivo Juurvee

Ivo Juurvee (sündinud 5. veebruaril 1979) on eesti ajaloolane, kes uurib peamiselt luuretegevuse ajalugu.
Juurvee lõpetas 1997. aastal Tallinna Reaalkooli ja 2002. aastal Tartu Ülikooli (TÜ) ajaloo erialal. 2003. aastal sai ta Kesk-Euroopa Ülikoolist Budapestis magistrikraadi ja 2013. aastal TÜ-st doktorikraadi väitekirjaga "Riigisaladuse kaitse Eesti Vabariigis 1918–1940", mille põhjal ilmus 2014. aastal raamat "Rääkimine hõbe, vaikimine kuld: Riigisaladuse kaitse Eesti Vabariigis 1918–1940".
Oma teadustegevuse eest sai Juurvee 2008. aastal haridus- ja teadusministri tunnustuskirja ning 2009. aastal ajakirja Tuna aastapreemia eelmise aasta parima artikli eest.
Isiklikku.
Tema isa oli ehitusteadlane Uno Juurvee.
FN MAG

FN MAG on Belgias toodetud 7,62-millimeetrise kaliibriga kuulipilduja.
Ajalugu.
Kuulipilduja FN MAG konstrueeris Belgia relvatööstuses Fabrique Nationale Ernest Vervier 1950. aastate algul. Relvatööstuse lühendist tulevad ka relva nime kaks esimest tähte. Relva ülejäänud nimi MAG on lühend prantsuskeelsetest sõnadest "Mitrailleuse d'Appui Général" ('üldotstarbeline kuulipilduja'). Relva toodetakse alates 1958. aastast. 
FN MAG-i sööte- ja päästemehhanismid põhinevad Saksa päritolu kuulipilduja MG42 omadel.
Relv on olnud kasutuses rohkem kui 80 riigis ja mitmes riigis on FN MAG-i litsentsi alusel toodetud.
Fabrique Nationale'i litsentsi alusel Rootsis valmistatud FN MAG-i varianti KSP 58 kasutavad ka Eesti kaitsevägi ja Kaitseliit, kus kuulipilduja on kasutusel nii jao kui ka rühma relvana.
Relva standardversioon MAG 60.20 on automaatne õhkjahutusega kuulipilduja, milles laadimine toimub tagasilöögigaaside jõul ja mis kasutab NATO 7,62×51 mm kuulipildujalinti. See on mõeldud kasutamiseks jalaväes. Tehaseversioonid on veel MAG 60.30, mis on mõeldud paigaldamiseks õhusõidukile, MAG 60.40, mis on mõeldud paigaldamiseks soomukile, ja džungliversioon MAG 10.10. Teised riigis toodavad MAG-e tavaliselt palju rohkemates versioonides.
Veeka

Veeka ehk veekaruik ("Gallirallus australis") on ruiklaste sugukonda kuuluv lennuvõimetu Uus-Meremaa lind.
Veeka kehapikkus on umbes 50 cm, isaslinnu kaal on umbes 1 kg ja emaslinnul 700 g.
Vigle

Vigle ("Limosa") on linnuperekond kurvitslaste sugukonnast.
Vigled on keskmised ja suured kahlajad, kes pesitsevad parasvöötmes ja Arktikas. Nokk on sirge või veidi ülespoole kõver. Tagavarvas on hästi arenenud ja varvaste vahel on lestad. Udusulis pojad sarnanevad koovitajatele, kuid neil on pealael tumepruun laik.
Perekonda kuulub neli liiki:
Mustsaba-vigle on Eestis lokaalse levikuga haudelind ja väikesearvuline läbirändaja, vöötsaba-vigle on vahelduva arvukusega läbirändaja.
Spioonid (seriaal)

"Spioonid" ("Spooks", ka "MI-5") oli aastatel 2002–2011 BBC kanalitel eetris olnud auhinnatud Briti draamasari. 
Sarja (kokku 86 osa) tootis filmiettevõte Kudos telekanalile BBC One.
Eestis on sarja näidanud Eesti Televisioon ja Fox Crime.
7. hooaja 2. osas mainiti küberrünnakutega seoses 2007. aastal Eestis juhtunut.
Joe Wright

Joe Wright (sündinud 25. augustil 1972 Londonis) on Inglise režissöör.
Wrighti vanemad asutasid Londonis nukuteatri. Seal sai Wright ka esimese lavakogemuse. Ta kannatab lugemisvõimetuse ehk düsleksia all ega suutnud seetõttu keskkooli lõpetada. Hiljem õppis ta näitlemist, seejärel filmitegemist.
Jane Austeni tuntuima teose järgi tehtud film "Uhkus ja eelarvamus" nimetati nelja Oscari kandidaadiks: parim naispeaosatäitja (Keira Knightley), parim muusika, parim kunstnik ja parim kostüümidisain). Film nimetati ka kahe Kuldgloobuse kandidaadiks (parim naisnäitleja – Knighley – ja parim muusikal või komöödia). Veel nimetati ta kuue BAFTA auhinna kandidaadiks: parim film, mugandatud stsenaarium, naiskõrvalosatäitja (Brenda Blethyn), uustulnukas (Wright), kostüümidisain ja grimeerija. Neist paljudest auhindadest võitis film ainult ühe: BAFTA auhinna parima uustulnuka kategoorias.
Ian McEwani menuromaani järgi tehtud film "Lepitus" kandideeris koguni neljateistkümnele BAFTA auhinnale: parim film, briti film, režissöör (Wright), meespeaosatäitja (James McAvoy), naispeaosatäitja (Keira Knightley), naiskõrvalosatäitja (Saoirse Ronan), mugandatud stsenaarium, muusika, operaator, grimm, kostüümidisain, kunstnik, montaaž ja heli. Ükski teine film ei kandideerinud sel aastal nii paljudele BAFTA auhindadele. Ta võitis kahes kategoorias: parim film ja parim kunstnik. "Lepitus" nimetati ka seitsme Oscari kandidaadiks: parima filmi, naiskõrvalosatäitja (Ronan), mugandatud stsenaariumi, operaatori, algupärase muusika, kunstniku ja kostüümidisaineri kategoorias. Ta võitis neist ühe, parima algupärase muusika auhinna. Kuldgloobuse kandidaadiks nimetati film samuti seitsmes kategoorias: parim draamafilm, režissöör, mees- ja naispeaosatäitja, naiskõrvalosatäitja (Ronan), algupärane muusika ja kunstnik. Ühtki teist filmi ei nimetatud sel aastal nii paljude Kuldgloobuste kandidaadiks. Ta pälvis neist kaks: draamafilmi ja algupärase muusika auhinna.
Wrighti kolmanda täispika mängufilmi "Solist" peaosi mängivad Jamie Foxx ja Robert Downey juunior. Film räägib skisofreeniat põdevast muusikust Nathaniel Ayersist.
2011 valmis Wrighti neljas täispikk mängufilm "Hanna", mis räägib supersõduriks kasvatatud neiust, keda kehastab Saoirse Ronan.
2011. aasta lõpul pidid algama Wrighti viienda mängufilmi "Anna Karenina" võtted. Filmi nimitegelast peaks kehastama Keira Knightley.
Wright on abielus Ravi Shankari tütre sitarimängija Anoushka Shankariga.
Johannes von der Rope

Johannes von der Rope (ka "Johann von der Rope"; surnud 1505) oli Tartu piiskop (Johannes või Johann III) aastatel 1499–1505.
Johannes von der Rope polnud seotud Buxhoevedenide suguvõsaga, kuid pärines siiski Liivimaalt. Võimalik, et ta immatrikuleeriti 1450. aastal Leipzigi ülikooli (selle aasta all on seal mainitud "Johannes de Livonia"t). Aastatel 1472–1499 on teda mainitud Tartu toompraostina.
Johannes von der Rope piiskopiks valimise aeg pole teada, tõenäoliselt leidis see aset kas 1498. või 1499. aasta alguses. 
1499. aasta 20. märtsil kinnitas paavst Aleksander VI ta Tartu piiskopiks, kui Fuggerite pankuritesuguvõsa maksis tema kinnitamise tasu ("servitium communis"). Veel sama aasta suvel ja ka sügisel toimunud Liivimaa maapäeval nimetati teda veel elektiks ja toompraostiks, järelikult ei olnud info tema kinnitamisest veel Liivimaale jõudnud. 
Johann von der Rope suri 1505. aastal, kuid tema täpne surmaaeg pole teada. Viimati mainiti teda elusolevana 26. märtsil, juulis oli aga valitud juba uus piiskop.
Kollane ajakirjandus

Kollane ajakirjandus on üldnimetus uudiste vahendamisele, mille allikad pole piisavalt usaldusväärsed või piisavad ning mille eesmärk on huvitavate pealkirjadega köita tarbijate tähelepanu, et võimalikult hästi end müüa. Kasutatakse mitmesuguseid uudiste müümise tehnikaid nagu skandaalsuse taotlemine, liialdamine ja inimestevahelistest suhetest rääkimine.
Väljend tekkis, kui Joseph Pulitzerile ja William Randolph Hearstile kuuluvad ajalehed "New York World" ja "New York Journal American" teineteist vahel väljamõeldud sensatsioonidega üle trumpasid, eriti Hispaania-USA sõja ajal. Mõlemas võistlevas lehes ilmus koomiks "The Yellow Kid", mistõttu said ajalehed rahva seas hüüdnimeks "kollase põngerja ajalehed" ehk "kollased lehed".
Mõistet kollane ajakirjandus (ingl yellow journalism) kasutatakse rohkem ameerika kultuuriruumis, aga mõistet tabloidajakirjandus (ingl tabloid journalism) briti inglise keeleruumis.
Ajakirjanik ja ajaloolane Frank Luther Mott rõhutas oma kuulsas ajakirjanduse ajalookäsitluses (esmatrükk 1941. a), et mõisteid “kollane ajakirjandus” ja "sensatsioonilisus" ei tohiks kohelda täissünonüümidena. Mott sõnastas oma ajalookäsitluses kollast ajakirjandust eristava juhise järgmiselt: “Tõsi on, et kollane ajakirjandus rajati sensatsioonilisust tähistavatele tuntud märksõnadele – krimiuudised, skandaalid, kuulujutud, lood lahkuminekutest, seks, eriline fookus õnnetuste ja spordiuudiste kajastamisel – ent kollane ajakirjandus lisandab nimetatud elemendid kollasele ajakirjandusele iseloomuliku käsitlusstiili soustiga. Erilised, kollast ajakirjandust eritlevad tehnikad on järgmised: 1. Sensatsioonilised, suured tumedas või punases trükis pealkirjad pasundavad millegi suure ja põneva toimumisest, ehkki tihtipeale uudised ise on suhteliselt ebaolulised, ja seega on kogu ülesehitus eksitav; 2. ohtralt pilte, millest paljud on suvalised, hulk pildivargust ja feik pilte; 3. mis iganes teesklus ja petukaup, näiteks välja mõeldud “uudislood” ja intervjueeritava ütlused, valemuljet loovad pealkirjad, pseudoteadus ja valearusaamade levitamine; 4. nädalalalõpulisa, milles on värvikad koomiksid ja pealiskaudne meelelahutuslik sisu; ja 5) väiksemal või suuremal määral tähelepanu kerjav haletsus nõrgemate vastu, suured üleskutsed tavainimeste kannatuste lõpetamiseks."
Imre Perli

Imre Perli (29. juuli 1973 – 15. aprill 2000) oli eesti arvutispetsialist, kes sai ta tuntuks nn Perli andmebaasi loojana.
Haridus ja varasem karjäär.
Pärast keskkooli lõpetamist asus Imre Perli õppima Tallinna Tehnikaülikooli automaatikateaduskonda, kuid õpingud katkesid peagi. 1991. aastal süüdistati teda korterivarguses ning karistati kahe ja poole aastase vabaduskaotusega tingimisi. Ta täiendas ennast Soomes aasta aega arvutialal.
1992. aastal tegi ta arvutiprogrammeerimistöid aadressbüroole. 1993. aastal oli tööl Rahvastikuregistris. 1993– töötas Eesti Mobiiltelefonis.
Nn "Perli Andmebaas".
1994. aastal sõlmis ta Politseiametiga lepingu ristkasutusega andmebaasi loomiseks autode, autoomanike, omanikuvahetuste, liiklusrikkumiste ja tagaotsitavate autode kohta. Perli lisas andmebaasi ka Eesti Telefoni, Eesti Mobiiltelefoni ja Radiolinja andmed. 1995. aasta algul arvati Perli töögrupi koosseisu, mis tegeles politseile vajalike andmebaaside loomisega. Politseiamet ise loobus kavatsetava andmebaasi loomisest, kuid Perli jätkas tööd andmebaasi loomiseks. Tal oli ligipääs paljudele delikaatsetele isikuandmetele, mis ta lisas oma andmebaasi. 1996. aastal hakkas ta oma loodud andmebaasi erafirmadele müügiks pakkuma.
Politsei asus juhtumit uurima, ning algatas 1996. aasta novembris kriminaalasja. Perli andis ennast esialgu üles, kuid seejärel hakkas juurdlusest kõrvale hoidma. Perli kuulutati tagaotsitavaks. Paradoksaalsel kombel aga tol ajal kehtinud seadusandlus ei võimaldanud kedagi karistada andmebaaside loomise eest. Politsei kätte sattus Perli juhuslikult 1997. aasta septembris. Kohtu alla anti ta 1998. aastal selle eest, et kinnipidamisel leiti tema autost narkootikume, võltsitud dokumente ja relv. Imre Perlit karistati tingimisi kolmeaastase vabaduskaotusega.
Surm.
Imre Perli suri 15. aprillil 2000. aastal Raplamaal Kaiu vallas politseioperatsiooni käigus. Surma kellaajaks on märgitud 03:24 öösel. Tema surma täpsemad asjaolud on ebaselged. Esialgu väitis politsei, et Perli mürgitas enda. Ta olevat võtnud politseinike silme all laualt mingit pulbrit, pani seda endale suhu, paari sekundi pärast purskas ta ninast verd, ning ta kukkus põrandale.
Perli surnukeha lahanud arst väitis, et ta suri ajutrauma tagajärjel. Kohale kutsutud kiirabi olevat jõudnud alles ca 50 minuti pärast (kinnitamata andmetel) Rapla politsei jõudis pärast viis kuud kestnud uurimist järeldusele, et Perli kukkus ennast vahistamise ajal surnuks, politseinikud ei olevat tema suhtes vägivalda tarvitanud.
Imre Perli viimne puhkepaik asub Liiva kalmistul. Temast jäid maha eksabikaasa Maarja ja 1997. aastal sündinud poeg Roland.
Bellis Kullman

Bellis Kullman (sündinud 12. mail 1947 Ilmatsalu) on eesti naismükoloog.
Haridus.
Ta lõpetas 1970 Tartu Riikliku Ülikooli bioloogia-geograafiateaduskonna bioloog-geneetikuna, 1983 sai doktorikraadi. 1972–1976 oli ta aspirantuuris Eesti TA Zooloogia ja Botaanika Instituudis (praegu Eesti Maaülikooli põllumajandus- ja keskkonnainstituut). 
Töökäik.
1970–2004 töötas ta Zooloogia ja Botaanika Instituudis vanemlaborandina, vaneminsenerina, teadurina ja vanemteadurina. 2005. aastast on Kullman Eesti Maaülikooli põllumajandus- ja keskkonnainstituudi mükoloogia osakonna vanemteadur, 2006. aastast osakonnajuhataja.
Teadustegevus.
Kullmani uurimisalad on eelkõige liudikulaadsete seente ökoloogia, biosüstemaatika ja tsütogeneetika, samuti endofüütsete seente elurikkus agroökosüsteemides. 
Ta on osalenud ekspeditsioonidel 1970–1990 Venemaa Kaug-Idas, Kesk-Aasias, Siberis, Kaukaasias, hiljem peamiselt Põhjamaades ja Newfoundlandil. 
Kirjeldanud mükoloogiale 3 uut liiki ja 3 uut varieteeti. 
Ta on pidanud mükoloogialoenguid ja juhendanud väitekirju Tartu Ülikoolis ja Eesti Maaülikoolis.
Teemantlindlased

Teemantlindlased ("Pardalotidae") on Austraalia endeemne värvuliste sugukond. 
Teemantlindudel on lühike saba, tugevad jalad ja jämedavõitu nokk. Nad asustavad eukalüptimetsi ja veedavad enamuse aja lehestikus toiduotsingul.
Teemantlinnud on monogaamid, pesa rajamisel ja lõimetishooldes osalevad mõlemad vanemad. Pesa jaoks uuristavad nad pinnasevalli sügava rõhtsa tunneli, mille pikkus võib küündida üle meetri. Mõned liigid pesitsevad ka puuõõnes. 
Nimi "Pardalotus" tuleb kreekakeelsest sõnast "pardalōtos" 'täpiline'.
Simon Bell

Simon Bell (sündinud 24. mail 1957) on Eesti Maaülikooli professor, maastikuarhitektuuri eriteadlane.
Ta on Eesti Maaülikooli Põllumajandus- ja keskkonnainstituudi maastikuarhitektuuri õppetooli juhataja.
Kõdulindlased

Kõdulindlased ("Orthonychidae") on Austraalias ja Uus-Guineas levinud värvuliste sugukond. Kõdulindlased on umbes rästa suurused. Nad elavad metsas, toituvad peamiselt putukatest ja tõukudest, mida otsivad maast. Pesa teevad maapinnale või selle lähedale.
Dietrich Hake

Dietrich Hake (ka "Didericus, Diderik, Theodericus Hake"; surnud 1498) oli Tartu piiskop aastatel 1485–1498.
Hake pärines Riia kodanikkonna hulgast ja tema õemees oli sealne raehärra Ernst Steven. 
1451. aastal immatrikuleeriti Hake Leipzigi ülikooli, kuid järgmisel aastal jätkas õpinguid hoopis Erfurdis. 1454. aastal sai ta samast bakalaureusekraadi. 1456. aastal jätkas Hake õpinguid Greifswaldis, kuid magistrikraadi omandas aasta hiljem siiski Erfurdis.
1465. aastal mainiti Haket esimest korda Tartu toomhärrana, ta tegutses seal meistrina ("Meister, mester"). Samal aastal loobus ta Pitkejerwe prebendist Jacobus von Wischelli kasuks. Uuesti on Haket Tartu toomhärrana mainitud alles kaheksa aastat hiljem.
1485. aasta esimesel poolel, pärast veebruari lõppu ja enne juulit, valiti Hake Tartu piiskopiks. 18. juulil kinnitas ka paavst, et Hake viibis sel ajal Roomas ja tasus vastavad maksud ("servitium communis"). 1485. aasta novembris jõudis ta tagasi Liivimaale. 
Dietrich Hake suri 1498. aastal, millalgi juuli ja detsembri vahel.
Johannes Bertkow

Johannes Bertkow (ka "Johann Bertkow de Barbeit"; surnud 1484 või 1485) oli Tartu piiskop aastatel 1473–1484/1485.
Bertkow immatrikuleeriti Rostocki ülikooli 1437. aastal, kuid puuduvad temast teated järgmise kolme kümnendi jooksul. 1473. aastaks oli temast saanud Tartu toomhärra ja varahoidja ("thesaurus"). Sama aasta märtsi alguses valiti ta Tartu piiskopiks ning viibis juuli teisel poolel Roomas, kus ta sai ka paavstliku kinnituse. 
Bertkowi täpne surmaaeg on teadmata, ta suri 1484. aasta novembri ja 1485. aasta veebruari vahel.
Ferdinand Ludwig Hörschelmann

Ferdinand Ludwig Hörschelmann (28. november 1773 Tallinn – 5. detsember 1852 Järva-Madise) oli Eesti vaimulik.
Õppis aastatel 1780–1790 Tallinna gümnaasiumis. Immatrikuleeriti 4. oktoobril 1790, oli seal kohal aastani 1793. Töötas seejärel paar aastat koduõpetajana. Sai 17. novembril 1795 Tallinna gümnaasiumi professoriks, aastast 1805 oli ülemõpetaja. Ordineeriti 27. jaanuaril 1807 õpetajaks.
Oli aastatel 1807–1852 Järva-Madise Püha Matteuse koguduse õpetaja. Aastal 1826 sai ta apellatsioonikohtu assessoriks. Pastoriameti 40. aastapäevaks 1847 ilmus kirjutis Inlandis. 45. ametiaastal, 16. märtsil 1852 sai ta Eestimaa pastorkonna vanemaks ("senior ministerii"'ks).
Kasvatus- ja usuteaduse professorina ilmus talt 18. sajandi lõpul ja 19. sajandi lõpul vaimuliku ja pedagoogilise sisuga trükiseid. Oli aastatel 1846 ja 1847 Lindforsi eestikeelse kalendri toimetaja. Gresseli kalendris trükiti aastal 1854 postuumselt tema eestikeelsed "Kennad juttud".
Isiklikku.
Tema isa Ernst August Wilhelm Hörschelmann oli Tallinna gümnaasiumi professor ja aastatel 1786–1807 "Revalische Wöchentliche Nachrichten"i väljaandja. Tema vend Friedrich August Hörschelmann oli Viru-Jaakobi koguduse õpetaja, vend Constantin Immanuel Hörschelmann oli Haapsalu Püha Johannese koguduse õpetaja, vend Paul Eduard Hörschelmann oli Pühalepa Laurentsiuse koguduse õpetaja ja Tallinna Toomkoguduse ülemõpetaja. Õemees Dietrich Martin Luther oli notar, kaupmees, suurgildi oldermann ja "Revalische Wöchentliche Nachrichten"i väljaandja. Õepoeg Theodor Dietrich Witgenstein Luther oli Tallinna Püha Vaimu- ja Tallinna Jaani koguduse õpetaja, õepoeg Robert Johann Dietrich Luther oli Jüri koguduse õpetaja. Tema poeg Otto August Leopold Hörschelmann oli Martna Püha Martini koguduse õpetaja, teine poeg Aleksander Ferdinand Leopold Hörschelmann oli Ridala Püha Maarja Magdaleena koguduse õpetaja.
Eva Ibbotson

Eva Ibbotson (sünninimi Maria Charlotte Michelle Wiesner; 21. jaanuar 1925 Viin – 20. oktoober 2010 Newcastle upon Tyne) oli Austria päritolu Briti kirjanik.
Elukäik.
Eva Ibbotson sündis Viinis füsioloog Berthold P. Wiesneri ja kirjanik Anna Gmeyneri tütrena. Kui laps oli kolmeaastane, lahutasid ta vanemad abielu ning ema kolis esialgu Berliini, hiljem elas Viinis ja Pariisis ning alates 1934 Suurbritannias. Isa elas esialgu Viinis, kolis aga 1933 Edinburgh'sse ja viimaks Londonisse. Eva kasvas algul Viini lastekodus, kuid 1933. aastal asus elama isa juurde Šotimaale.
Eva Ibbotson õppis Cambridge’i ülikoolis algul füsioloogiat. 1960. aastail töötas ta õpetajana. 1965. aastal lõpetas ta Durhami ülikooli ja sai kasvatusteaduste magistri kraadi. Ta abiellus kolleeg Alan Ibbotsoniga, neil on kolm poega ja tütar.
Looming.
Eva Ibbotson on kirjutanud raamatuid eelkõige lastele ja noortele. Algul kirjutas ta naisteajakirjadele lühijutte. Esimene lasteraamat sündis siis, kui ta noorim poeg kooli läks. 
Raamatus "The Secret of Platform 13" mainib Ibbotson Londoni Kings Crossi jaama salajast perrooni. Sama paika on hiljem kasutanud ka J. K. Rowling oma Harry Potteri sarjas.
Kirjanik on vanematelt saadud mõjutuste kohta maininud: "Ema on mind uskumatult palju mõjutanud. Eeskätt lugude kaudu, mida ta mulle jutustas. Viimaks otsustasin ma aga saada isasarnaseks, õppisin füsioloogiks, aga see oli suur viga."
Eva Ibbotsoni raamatuid on tõlgitud rohkem kui 80 keelde.
Andrei Geim

Andrei Geim ("Andre Geim"; sündinud 1. oktoobril 1958 Sotšis) on Venemaalt pärit Hollandi füüsik, Nobeli auhinna laureaat (2010). 
Ta lõpetas 1982. aastal Moskva Füüsika-Tehnika Instituudi ning kaitses 1987. aastal füüsika-matemaatikateaduste kandidaadi väitekirja NSV Liidu TA Tahke Keha Füüsika Instituudis.
2001. aastast on Andrei Geim Manchesteri ülikooli professor.
2000. aastal sai ta konna magnetlevitatsiooni eest Ig Nobeli auhinna.
2010. aastal sai Andrei Geim koos vene päritolu Suurbritannia füüsiku Konstantin Novosjoloviga teedrajava töö eest grafeeni uurimisel Nobeli füüsikaauhinna.
Ta on valitud Londonis asuva Füüsikainstituudi auliikmeks.
Helmut von Uexküll

Helmut R. von Uexküll (Helmut Baron von Uexküll-Güldenband; 10. november 1925 Marienpol, Läti – 13. jaanuar 2005 Bad Godesberg) oli põllumajandusteadlane.
Ta sündis Lätis. Doktoritöö kaitses 1954. aastal Göttingeni Ülikoolis.
Tema erialaks oli troopikaalade (eriti Kagu-Aasia) põllumajandus.
Pere.
Tema abikaasa oli Ines Leis.
William Newton-Smith

William Herbert Newton-Smith (25. mai 1943 – 8. aprill 2023) oli Kanada päritolu teadusfilosoof. 
Ta sai 1966 bakalaureusekraadi matemaatikas ja filosoofias Kanada ülikoolist Queen's University, 1968 magistrikraadi filosoofias Cornelli ülikoolist ja 1974 doktorikraadi Oxfordi ülikoolist (Balliol College). Töötas põhiliselt Balliol College'is. Alates 1970. aastast kuni pensionile minekuni 2005 oli ta seal "Fairfax Fellow and Lecturer in the Philosophy of Science". Tema ametijärglaseks sai David Wallace. 
Looming.
Armastuse kontseptuaalne uurimine.
Artiklis "A Conceptual Investigation of Love" rõhutab Newton-Smith "armastust hõlmavate suhete" ("love-comprising relations") juures kohustust ("commitment") ja vastastikusust. Iris Murdochi romaani "Bruno's Dream" järgi toob ta välja kaks omavahel vastuolus olevat pilti armastusest. Involuntaristliku ehk romantilise pildi järgi on armastus inimest valdav tunne või emotsioon, voluntaristliku pildi järgi aga tahtlik kohustus teise suhtes. Newton-Smithi järgi on mõlemad pildid asjakohased ja eri inimesed rõhutavad eri pilte. 
Newton-Smith esitab armastusele neli "üldiselt paratamatut" ("g-necessary") tingimust. 
Kui kedagi armastatakse mingi tema omaduse tõttu ja hiljem ilmub välja keegi, kellel on sama omadus, siis eelistatakse esimesena kohatut kas sellepärast, et teda kohati esimesena, või sellepärast, et ta on jõudnud armastaja heaks midagi teha. 
Newton-Smith jõuab järeldusele, et võimalike armastusekontseptsioonide mitmekesisus välistab täpsed ja määratletud mõistelised suhted. Selle määramatuse tõttu triivib see, kuidas armastusest peab (kontseptuaalselt) mõtlema, märkamatult sellesse, kuidas inimesed üldiselt armastusest mõtlevad. 
Isegi kui armastuse mõiste analüüsil on armastuse seisukohast tähtsust, ei pruugi selle teadmine head tuua. Võib-olla teevad õnnelikumaks ibsenlikud eluvaled.
Isiklikku.
Ta on olnud abielus Kanada kirjaniku Doris Heffroniga. 
Ta oli abielus Kanada ajakirjaniku Nancy Durhamiga. Neil on pojad jurist Apple Newton-Smith ja ökonomist Rain Newton-Smith.
Tara (Venemaa)

Tara (vene Тара) on linn Venemaal Siberis Omski oblastis Irtõši jõe vasakkaldal 302 km kaugusel Omskist, Tara rajooni keskus. Geograafilised koordinaadid on 56°54' N, 74°22' E. 
Tara on Omski oblasti suuruselt teine linn. 
Linn on asutatud 1594. aastal.
Lapsepõlves elas Taras näitleja Mihhail Uljanov.
Läti linn Cēsis on Tara sõpruslinn.
Suguhaigused

Suguhaigused ehk sugulisel teel levivad haigused on nakkushaigused, millesse nakatutakse tavaliselt kaitsmata suguühte tagajärjel. 
Nende hulgas on üle 20 haiguse, mida põhjustavad bakterid, viirused, seened või parasiidid.
Tara jõgi (Irtõš)

Tara jõgi (vene keeles Тара) on jõgi Venemaa Novosibirski ja Omski oblastis, Irtõši parempoolne lisajõgi.
Jõe pikkus on 806 km, valgla pindala on 18 300 km². Jõelähe asub Novosibirski oblastis Vasjugani tasandikul. Suurimad lisajõed on Itša, Verhnjaja Tunguska, Nižnjaja Tunguska, Bergamak, kõik nad on parempoolsed lisajõed.
Jõel asuvad Kõštovka ja Muromtsevo.
Camõesi auhind

Camõesi auhind (portugali Prémio Camões) on tunnustatumaid portugalikeelse kirjanduse auhindu.
Auhind on asutatud 1989. aastal ja sai nime portugali luuletaja Luís Vaz de Camõesi järgi.
Auhinna suurus on 100 000 eurot.
Turaida piiskopilinnus

Turaida linnus on Siguldast paari kilomeetri kaugusel Koiva jõe (läti keeles "Gauja") kaldal endise Turaida asula territooriumil olev piiskopilinnus.
Enne piiskopilinnuse ehitamist võis samal kohal asuda Turaida muinaslinnus, kohalike liivlaste vanema Kaupo residents, mille riialased ülestõusu kartuses 1212. aastal maha põletasid.
Turaida kivilinnuse rajamist alustas piiskop Albert 1214. aastal. Linnus on hea näide tellisgootikast. Linnus kuulus Riia peapiiskopkonnale, aga umbes 65 aastat pärast Vana-Liivimaa vallutamist läks Turaida mõisnikule.
Linnuse ehitamine ja kindlustuste täiendamine jätkus kuni 17. sajandini, misjärel linnused hakkasid oma sõjalist tähtsust kaotama. Aastal 1569 sai Turaida mõisa esimeseks omanikuks Elert Kruse, kellele see kuulus aastani 1585. Aastal 1625 annetas Rootsi kuningas Gustav II Adolf Turaida Nils Stjernscheldile, aastast 1652 said mõisa omanikeks aga Budbergid. Aastast 1818 said mõisa omanikeks Campenhausenid.
Kuni 1776. aasta tulekahjuni linnuses elati. Seejärel linnust ei taastatud, kuid Turaida mõisnik laskis linnusehoovi ehitada eluhoone.
Linnuse taastamistöid alustati 1953. aastal. 1973 algasid väljakaevamised ja restaureerimine, mis pole lõppenud tänapäevalgi. Väljakaevamiste käigus leiti umbes 5000 eset, sealhulgas keskaegseid ahje, pruulikoda, saun kerisega, umbes 30 vask- ja hõbemünti ning isegi üks kuldmünt – tukat, metallist nooleotsi ja naelu ning savinõude jäänuseid. Erilist tähelepanu pakuvad neist hüpokausti tüüpi ahjud, millesarnaseid kasutati juba Vana-Rooma termides.
Tänapäeval on täielikult restaureeritud 38 m kõrgune peatorn, mida arvukad turistid kasutavad vaateplatvormina. Sealt avaneb vaade ümbruskonna maalilisele loodusele. Vaateplatvormile viivad kiviastmetega väga kitsad ja madalad käigud: nende laius ületab vaevu poolt meetrit, aga kõrgus on natuke üle poolteise meetri.
Kõigepealt taastati linnuse peatorn. 1950. aastate lõpus taastati linnuse lääneosas kaks ehitist, sealhulgas Poolümmargune torn. 1980. aastate alguses taastati Lõunatorn, kus omal ajal oligi piiskopi residents. 1980. aastate keskel ühendati Lõunatorn linnuse lääneosaga. Pärast väljakaevamisi rajati paari meetri kõrgune müür peatornist peasissepääsuni. 1990. aastatel taastati osaliselt, 3 m kõrgusena linnuse idaosa müür. Tulevikus loodetakse peatorni ja lääneosa vahele taastada väravatorn.
Endises mõisa majandushoones avati 1962 Turaida muuseum-kaitseala ekspositsioon.
Praegu on linnus muuseum-kaitseala. Selle maa-alale jäävad Turaida ajalooline keskus, Kirikumägi keskaegse kalmistuga, Turaida Roosi haud, rahvalaulude park 26 skulptuuriga jne. Muuseum-kaitseala pindala on 42 ha ja seal asub 39 ajaloolist ehitist.
Madis Hint

Madis Hint (27. oktoober 1970 – 21. november 2001) oli eesti ajakirjanik.
Ta lõpetas 1989. aastal Tallinna 44. Keskkooli inglise keele eriklassi kuldmedaliga ja 1997. aastal Tartu Ülikoolis psühholoogia eriharu.
Aastatel 1997–2001 töötas ta Moskvas, tehes kaastööd BNS-ile, Sõnumilehele, Postimehele, Eesti Päevalehele ja Eesti Raadiole.
Isiklikku.
Tema isa oli keeleteadlane Mati Hint. 
Ta oli abielus Astrid Kanneliga, neil on poeg Joonas (sündinud 1996).
Konstantin Novosjolov

Konstantin Novosjolov (sündinud 23. augustil 1974 Nižni Tagilis) on vene päritolu Suurbritannia füüsik. 
Ta lõpetas 1997. aastal Moskva Füüsika-Tehnika Instituudi.
Alates 2001. aastast töötab ta Manchesteri ülikooli juures.
Aastal 2010 sai Konstantin Novosjolov koos Andrei Geimiga teedrajava töö eest grafeeni uurimisel Nobeli füüsikaauhinna.
Ta on valitud Füüsikainstituudi auliikmeks.