Sakad

Sakad olid rühm iraani keeli kõnelevaid nomaadidest rahvaid, kes asustasid Euraasia steppe 8. sajandist eKr kuni 5. sajandini.
Sakade puhul polnud tegemist ühe rahvusega, vaid paljude eri rahvastega. Sakade asuala hõlmas tänapäeva Kasahstani, Kesk-Aasia, Ida-Turkestani ja Afganistani alasid.
Nimetus.
Pole teada, kas nimetus "sakad" oli nende omanimetus või antud mõnes muus keeles. Oletatud on selle pärinemist sküüdi keelest.
Vanaaja pärslased kasutasid nimetust "sakad" ning kreeklased vastavalt "sküüdid" ja babüloonlased "kimmerlased" igasuguste stepinomaadide kohta. Tänapäevastes käsitlustes nimetatakse sakadeks iraani keelt kõnelevaid rahvaid, kes elasid Euraasia stepivööndi põhja-ja idaosas ning Tarimi nõos; ja kuna kimmerlasi on kaasaegsed sageli kirjeldatud kultuuriliselt sküütidega sarnastena, on oletatud, et etniliselt võisid nad Pontose sküütidest erineda ja hiljem assimileerusid sküütidega.
Sakad kirjalikes allikates.
Sakad olid pronksiaegse Andronovo kultuuri järeltulijad. Antiiktekstid viitavad eri hõimudele. On teada, et üks rühm elas Meedias 7. sajandil eKr, keda Babüloonia allikad nimetavad kimmerlasteks. Ahhemeniidide raidkirjades on nimetatud kolme sakade rühma või hõimuliitu: "Sakā Tigraxaudā", "Sakā Haumavargā" ja "Sakā Paradrayā". Esimene neist on tõlgitud "sakad teravatipuliste mütsidega". Teise nimest osa moodustab psühhotroopse mõjuga taim "haoma", mida on tõlgendatud näiteks "haomast huntideks muutuvad sakad" või "haoma kasvatajad sakad". Kolmas rühm on tõlgitud "sakad jõe tagant" ja neid on peetud sküütideks.
Herodotos kirjeldab saka rahvaste loetelus hõimu "Orthocorybantes", kes on arvatud olevat massageedid. Need "sakad teravatipuliste mütsidega" asustasid Sõrdarja alamjooksu piirkonda Kasahstani lõunaosas ja Jetysut tänapäeva Kagu-Kasahstanis. Pärslased viitasid ühele sakade rahvarühmale kui "sakadele Sogdiana tagant" ja "Sakā Haumavargā" olid nende naabrid, kes asustasid Pamiiri-Alai mäestikku ning Fergana orgu; nende maad nimetasid iraanlased Sakastaniks.
Kirjalikes allikates puuduvad aga peaaegu täiesti sakade välimuse kirjeldused. Flavius ​​Arrianos kirjeldab nende pikka kasvu: Aleksander Suure pikimad sõdurid ulatusid vaevu sakade õlgadeni. Hiina allikad, mis kirjeldavad põhja- ja läänepoolseid sakade hõime ("ses"), mainivad sakasid rohesilmsetena: lasuriidi värvi silmad, punased juuksed ja punased näod. Persepolise palee audientsisaali viiva trepi reljeefidel sarnanevad teravatipuliste mütsidega sakad tänapäeva kasahhide ja kirgiisidega. Riietuseks on kitsad püksid pistetud kõrgetesse saabastesse ning nööbitavad jakid, mille vööle on kinnitatud pistoda; kõrge peakate meenutab kasahhi tseremoniaalset mütsi "saukele". Sarnast riietust, kaunistatud rohkete rituaalsete kujutistega kuldnaastudega, kandis ka Jesiki kuldne sõdalane.
Sakad olid kogenud sõdalased ja seda toetas nende ühiskonnakorraldus. Kõige hinnatum kaasajal oli nende ratsavägi, kelle hobused olid tuntud oma vastupidavuse poolest. Lisaks ratsaväele olid sakade sõjaväes ka jalaväelased, ratsanikud-vibukütid ja katafraktisõdalased (turvistatud ratsanikud odade ja mõõkadega), kes kuulusid sakade eliiti. On teada, et sakade sõjaväge hinnnati kõrgelt: Pärsia kuningas Kyros Suur (559–530 eKr) langes lahingus teravatipuliste mütsidega sakade hulka kuuluvate massageetidega, Aleksander Suure sõjaväkke kuulusid sakade ratsaväeosad.