Jevgeni Tšubarov

Jevgeni Jossifovitš Tšubarov (vene keeles Евгений Иосифович Чубаров; 11. detsember 1934 Nižneje Bobino küla, Metšetlino rajoon, Baškiiri ANSV – 5. detsember 2012 Mõtištši, Moskva oblast) oli vene maalikunstnik, skulptor ja graafik.
Elulugu.
Jevgeni Iosifovitš Tšubarov sündis 11. detsembril 1934 Baškiirias Mehhetlinski rajoonis Nižnee Bobino külas (isa oli armeenlane, ema baškiir). Poisi isa mõjutas suuresti tema kirg joonistamise vastu. Kuid Tšubarov sai aru, et soovib saada ka mainekamat ametit. Seetõttu läks ta onu juurde, kes aitas tal tööd saada Zlatousti metallgraveerimise rakenduskoolis. Kunstnik õppis juveliiriks, dekoratiivrelvade kujundajaks. Pärast ülikooli lõpetamist teenis Tšubarov viis aastat sõjaväes Balti laevastikus.
1950–1960.
1959. aastal läks kunstnik Saratovisse, seejärel Zagorski (praegu Sergiev Posad), kus ta töötas skulptor Dmitri Tsaplini restaureerimisstuudios. Peagi tutvus Tšubarov Ljudmila Gukovitšiga, kellest sai peagi tema abikaasa. Sel ajal töötas ta Istras lastearstina ja 1961. aastal nad abiellusid. 1963. aastal käisid Tšubarovi maalid "Märts" ja "Tehasemaastik" Moskvas noorte kunstnike näitusel. "Tehasemaastik" avaldati seejärel ajakirjas Art, vaid mõni kuu pärast seda, kui NLKP Keskkomitee esimene sekretär Nikita Hruštšov külastas Maneežis Moskva Kunstnike Liidu näitust ja kritiseeris Euroopa avangardile orienteeritud kunstnikke. Samal ajal oli Tšubarov kiindunud puuskulptuuridesse. Kunstniku naise mälestuste järgi olid need täispikad portreed, mis meenutasid Auschwitzi ohvrite fotosid. 1960. aastate graafika- ja maalitööd näitavad kunstniku huvi nii füüsilise kui ka psühholoogilise erootika vastu. 1969. aasta lõuendil on kujutatud mehe süles istuvat naist, kellel on hooletult visandatud silmade ja suuga pea asemel tumeroheline ruut. Meeskujude käsitlemist geomeetriliste varjudena võib leida selle perioodi teistest töödest. Tšubarov mõistab maskuliinset isikupäratuna, mittetäielikuna, see on alateadlike impulsside kujunemise põhietapp.
1970–1980.
1970. ja 1980. aastatel siirdus Tšubarov lihtsate kompositsioonide juurest pildi ja kehamassi suhte uue tõlgenduse juurde ja töötas palju oma võimsate mitmefiguuriliste kompositsioonide seeriaga (tindijoonistused paberil). Kompositsiooniliselt on tema teosed seotud Boschi ristikandmise (1515–1516), Boriss Grigorjevi ekspressionismi (1920.–1930. aastad) ja Pavel Filonovi analüütiliste katsetega. Kui varem maalis Tšubarov üksikuid kujusid hõlpsasti loetavates suhetes, siis nüüd loob ta maksimaalse tihedusega olukordi, täites lõuendi üha uute nägude ja kehadega, mida harva ühendab süžee. Filmis "Draka" (1982) võrdsustab Tšubarov lõuendipinna keha, nahaga, hägustades maali ja kehamassi vahelise piiri. "Võitluse" motiivid jäävad kunstnikule alles ka puhta abstraktsiooni perioodil, kuid need kanduvad arvukatele joonistele. Ka muud 1980. aastate lõuendid on täis viiteid varjatud ja demonstratiivsele seksuaalsusele – alates hauakaevaja kujundist kuni katkiste jäsemete või surnukangestunud tegelasteni. Mitu aastakümmet töötas Tšubarov kiviskulptuuride sarja kallal. Moskva Muzeoni skulptuuripargis on 283 kivipeast koosnev kompositsioon, mis on paigutatud seinale ja kaetud võre abil; selle struktuuri ja ka teose tähenduse – mälestusmärk Stalini repressioonide ohvritele – mõtles välja mitte kunstnik. 1986. aastal võeti Tšubarov NSVL Kunstnike Liitu. 
Aastad välismaal.
Nõukogude aeg Tšubarovi eluloos ei ole rikas väliste sündmuste poolest. Puuduvad viited, et kunstnik oleks olnud seotud põrandaaluse tegevusega – tema nime ei esine iseseisvalt eksponeerida püüdnud kunstnike nimekirjades. Kunstikaupmees Gary Tatintsjani kutsel läks kunstnik kõigepealt Berliini, kus ta elas ja töötas 8 aastat, ning seejärel New Yorki. Sel ajal toimub tema viisi viimane ümberkujundamine. Ekspressionismist läheb Tšubarov puhtasse abstraktsiooni ja saavutab edu – temast saab Jackson Pollock-Krasneri fondi stipendiaat, ta osaleb näitustel võrvuti sõjajärgse põlvkonna suurimate kunstnikega. Tšubarov jõuab abstraktsioonini siis, kui see lakkab olemast poliitiline žest ametlike kunstinõuete vastu. See hiline samm narratiivsest kunstist eemale rõhutab tema sisemist sõltumatust kunstilisest kontekstist, milles ta pidi töötama. Tšubarov lähenes mittefiguratiivsele maalile kui asjale – erinevates mõõtmetes objektile, mis võis olla ornamentaalse või psühholoogiline. Tšubarov pidas end vene "arhailise" kultuuri pärijaks, tõmmates paralleeli oma tehnika ja Malevitši "musta ruudu" ideede vahel. Ta tõlgendas vene stiili omal moel, püüdes visuaalselt edasi anda ümbritseva maailma energiat.
1990.
Tšubarovi peamine ülesanne maalikunstis on alates 1990. aastate algusest olnud üleminek mitmekihilisele abstraktsele kujutamisele. Selles kunstis puuduvad "tumedad kired", vastupidi, see on optimistlik võrreldes nõukogude aja teostega. Anarhilise kehalisuse kujutamise kogemus 1970. ja 1980. aastatel võimaldas Tšubarovil loobuda enesestmõistetavatest sümbolitest. Kunstnik loobus abstraktsele ekspressionismile omasest tihedast kontaktist lõuendiga, mis muudab maali kas žesti fikseerimiseks nagu Pollockil või puhta värviga spekulatiivseks ruumiks nagu Rothkol. Tšubarovi maalid on mõeldud nii lähedalt kui ka kaugelt vaatamiseks. 1990. aastate lõpus naasis Tšubarov koos abikaasaga Moskvasse, kus nende korterit külastasid sageli mitmed mitteametliku ja ametliku kultuuri esindajad (sealhulgas Ernst Neizvestnõi, Ilya Kabakov).
Näitused.
Tšubarovi monumentaalteoseid näidati tuntud kohtades Euroopas ja USA-s ning hiljem ka Venemaal. Grupinäitustel eksponeeriti Tšubarovi teoseid koos 20. sajandi klassikute maalidega – Mel Bochner, Frank Stella, Sol LeWitt, Damien Hirst, Peter Helly ja Stefan Balkenhol. 2015. aastal oli Gary Tatintsjani galeriis Jevgeni Tšubarovi isikunäitus, mis oli pühendatud kunstniku 80. sünniaastapäevale. 2016. aasta augustis avati Saksamaa linnas Hagenis Karl Ernst Osthausi muuseumis kunstniku isikunäitus “The Berlin Works”.
Kirjandus.
Djakonov V. Jevgeni Tšubarovi kohta.