Küllaldase aluse printsiip

Küllaldase aluse printsiip kõige lihtsamal kujul väidab, et miski ei saa toimuda ilma põhjuseta. Kaasaegne sõnastus küllaldase aluse printsiibist on omistatud Gottfried Wilhelm Leibnizile, kuigi ideed on kasutanud mitmed varasemad filosoofid nagu Anaximandros, Parmenides, Cicero, Archimedes, Spinoza, Avicenna, Thomas Aquinas, Platon ja Aristoteles. Mõned filosoofid on seostanud küllaldase aluse printsiipi põhimõttega "ex nihilo nihil fit".
Piisava põhjenduse põhimõte on vastuoluline põhimõte, mis kuulub loogika valdkonda, kuid mille seletamisel on kasutatud ka teiste valdkondade ideid nagu metafüüsika, epistemoloogia ja ontoloogia.
Sõnastus.
Põhimõttel on mitmeid väljendusi, millest kõige paremini saab kokku võtta järgmiselt:
Piisavat selgitust võib mõista nii põhjuste tingimustel või põhjustajate osas. Leibniz ei erista neid kahte ning sellest tulenevalt on põhimõte väga erinev, sõltuvalt sellest, mis tõlgendus on antud.
On avatud küsimus, kas piisava põhjuslikkuse põhimõtet saab rakendada loogilise ülesehitusega aksioomidele nagu matemaatiline või füüsikaline teooria, kuna aksioomid on eeldused, mis ei ole süsteemis õigustatud. Põhimõte väidab, et kõik väited, mida peetakse süsteemis õigeks, on ilma tõestamata aluseks teooria ülesehitamisel.
Loogika.
Küllaldase aluse printsiip oli üks neljast tunnustatud mõttelaadist 18. ja 19. sajandil Euroopa loogika pedagoogikas ja arutluskäigus ning ka filosoofias üldiselt. Mõistusseadused on põhilised loogika reeglid, millel on filosoofia ajaloos pikk traditsioon, mis üheselt määrab kuidas mõtlemine peab olema ratsionaalne. Mõne vastuolulise mõtteviisi kaotamiseks on irratsionaalsus.
Loogilise mõtlemise põhireeglid:
Leibnizi vaade.
Leibniz eristab teadmiste selguse, täpsuse ja kooskõlastuse kriteeriumitega kahesuguseid tõdesid:
Leibniz mõistis küllaldase aluse printsiipi kaheti:
Et anda millelegi ammendav seletus, tuleb ära näidata selle küllaldane alus. Kõigepealt tuleb välja selgitada kumba liiki tõega on tegemist, seejärel asuda vastavas valdkonnas otsima sellele tõele kohast küllaldast alust. Selleks tuleb rajada kõik tõed ühele alusele, mille põhjal kõikvõimas (jumal) aktualiseeris just ühe võimalikkuse teise asemel. "...mitte miski ei juhtu, ilma et oleks võimalik põhjendada, miks see juhtus nii, nagu juhtus, ega mingil muul viisil."
Monadoloogia.
Leibniz püüdles objektiivse tõsikindluse poole, mistõttu alustas ta mina asemel jumalast.
Läbi metafüüsikasüsteemi sai tema substantsi küsimuse nimeks monadoloogia. Selle järgi on olemasolevate nähtuste aluseks lihtsad substantsid ehk monaadid. Monaad on individuaalselt eksisteeriv osake ning neid on lõpmata palju. Monaad on substantsina jagamatu, ta ei koosne teistest monaadidest.
Kui Spinoza võrdles inimest terviku ilminguna, siis Leibnizi jaoks võrduski inimene tervikuga.
Kui inimene on monaad, siis jumal on loov monaad ehk algmonaad, kõik teised monaadid kiirguvad temast. Jumal on täiuslik monaad, kes on aegade algusest määranud monaadide tegevuse (ettemääratud harmoonia põhimõte). Kui jumal on loonud monaadid ja kogu nende ajaloo, siis on jumal valinud maailma.
Küllaldase aluse printsiip viis Leibnizi lõpuks tõdemuseni, et tegelik maailm on kõigist maailmadest parim, sest kõik muu läheks vastuollu võimalikkuse aktualiseeriva loovjõuga. Praeguses maailmas on võimalikult suurim kord ühendatud suurima võimaliku mitmekesisusega. Kõik halb, mis maailmas esineb ainult rõhutab head-tervik on parim võimalik.
Arthur Schopenhaueri vaade.
Arthur Schopenhauer leidis, et küllaldase aluse printsiip suunab meid alati küsima - miks? Vastused võivad aga olla nelja liiki ning vastavalt on ka küllaldase aluse printsiibil neli rakendust: