Lelle-Eidapere klaasikoda

Lelle-Eidapere klaasikoda oli klaasikoda. See alustas tööd 1812. aastal Lelle mõisa alal Saarepõllu (Saare) külas Lelle klaasikoja nime all. 1853. aastal muutis nime ja jätkas uuenenud kujul tööd Eidapere klaasivabriku nime all Lelle vallas, Eidapere mõisa maadel. 1929. aastal läks vabrik pankrotti ning lammutati 1935. aasta suvel. 
Klaasikojas toodeti alguses tahvelklaasi ja õõnesklaasi, hiljem peamiselt viimast, näiteks õllepudeleid ja apteegitarbeid, aga ka tarbeesemeid nagu näiteks suhkrutoose.
Lelle klaasikoda.
1812. aastal alustas Saarepõllu (Saare) külas Lelle mõisa alal, nn Mustaaugu mäel tööd Lelle klaasikoda, mis oli Eidapere klaasikoja eelkäija. Kirjalikes allikates on ekslikult peetud klaasikoja rajajaks Hermann Theodor von Hoyningen-Huenet (1813–1880), tegelikult oli selle rajamise ajal Lelle mõisa omanik Jakob Johann Pilar von Pilchau (1774–1814), kelle surma järel läks mõis 1830. aastal täisealiseks saamisel tütar Pauline Luise von Stackelbergile (1812–1866). Viimase pärijatelt ostis von Hoyningen-Huene Lelle mõisa endale päriseks alles 1870. aastal.
Lelle klaasikojas valmistati põhiliselt rohekaspruunist võsaklaasist pudeleid. Nende tootmine algas ilmselt 1816. aastal. Peamiselt tuli tooraineks vajalik liiv Eidapere mõisa maadelt, kuid selle halva kvaliteedi tõttu toodi liiva sisse ka Vändra ja Suure-Jaani leiukohtadest. Parema kvaliteediga liivast sai valmistada puhtamat klaasmassi.
Lelle klaasikoda oli Eestis ainus, mis 19. sajandi esimesel poolel Amelungide ettevõtete kõrval veel aastakümneteks püsima jäi. Samuti pakkus see konkurentsi Võrtsjärve-äärsele Meleski-Rõika suurtööstusele. Hiljem nõudluse suurenemise tõttu Lelle klaasikoda lammutati ning uus vabrik rajati Eidapere mõisasüdamesse. 
1962. aastal võis Hoone väljaku nimeliselt põllult, suure paju juurest „vabriku asemelt“ leida veel Lelle klaasikojast pärit sulanud klaasi tükke. Lähedal asuvat põldu kutsuti ka „pudeliaiaks“. Mustaaugu talu elanik, Malle Vinkel on 2004. aastal meenutanud, kuidas ta noorena põllu kündmise või mullaharimise käigus mullast värvilisi klaasikilde sai korjata. Lelle pudelimärke on hoiul mitmes muuseumis üle Eesti. 
Eidapere klaasivabrik.
1853. aastal alustas Lelle vallas, Eidapere karjamõisa lähedal tööd Eidapere klaasivabrik. Klaasivabriku kivist tööstushoone ja tööliste elamud rajati kohalike sõnul põlismetsa. Vabriku alguaegadel olid peamiseks toodanguks pudelid ja aknaklaas. 1853. aastal ehitati Eidaperre kivist vabrikuhoone aknaklaasi ja õllepudelite tootmiseks, mis oli oma aja kohta harukordne – kauni arhitektuuriga kompleks oli Eesti suurim klaasivabrik, mille toodangu moodustasid pudelid ja eriti suur sortiment klaasnõusid. Uuenenud vabrikus töötavate meistrite arv kasvas kiiresti üle 30.
1879. aastal oli klaasivabriku toodangus üle 600 müügiartikli, kuid peamiselt valmistati siiski pudeleid, purke, vaase ja lauanõusid. Umbes 1885. aastal eraldus Eidapere Lellest eraldi mõisaks. Sajandi lõpul ostis Eidapere klaasivabriku omanik Oskar von Hoyningen-Huene (1860–1918) ära ka Järvakandi klaasitööstuse. Pärast Järvakandi klaasivabriku spetsialiseerumist aknaklaaside ehk tahvelklaasi tootmisele keskendus Eidapere klaasivabrik õllepudelite ehk õõnesklaasi tootmisele.
1905. aastal uuendati vabriku sisseseadet. Lisaks lauanõudele, pudelitele ja purkidele hakati puhuma ka apteegitarbeid. Klaasitööstuse olemasolu oli Lelle mõisale kasulik ning enne Esimest maailmasõda oli peamiseks toodangu tarbijaks Peterburi. 20. sajandi algul oli klaasivabrik üks olulisemaid kohalikke taaratootjaid, valmistades umbes 131 000 pudelit ja 60 000 apteegitarvet aastas.
Esimese maailmasõja ajal vabrikus töö seiskus, sisseseade rüüstati ning tootmishoonet kasutati hobusetallina. Pärast Esimest maailmasõda oli riigi üheks prioriteediks kodumaise toiduainetööstuse arendamine. Vajaliku pakketaara tootmiseks oli Eidapere klaasivabrik kõige sobilikum, sest asus Tallinn-Viljandi-Mõisaküla raudtee liinil ning habrast materjali oli sealt lihtne transportida. 1920. aastal moodustati Eesti Klaasitööstuse Osaühisus „EKO” (kaubamärk EKO). Suurosanike hulka kuulusid Johan Laidoner, Johan Kull, Karl Lausson ja Johan Rumberg. Eidapere oli ainuke paik Eestis, kus koolitati klaasipuhujaid. Vabrikul oli oma söökla, vabriku territooriumil oli oma raudtee ja depoo. Raudtee Tallinnast ehitati just klaasivabriku tõttu ja esialgu ainult Eidapereni, hiljem edasi Pärnuni. Klaasivabrikus toodeti aastatel 1921–1929 üle 400 tooteartikli: pudeleid, purke, vaase, lambikupleid, joogi- ja napsiklaase, taldrikuid, aluseid jne. 1929. aastal klaasivabrik pankrotistus. Praegu meenutab olnut mälestuskivi.
EKO.
1920. aastast alates kuulus klaasivabrik koos Eidapere 33 mõisahoonega Eesti Klaasitööstuse Osaühingu (EKO) omandusse. EKO suuraktsionärid olid Johan Laidoner, Karl Laussen, Voldemar Lender ja teised. 1919. aasta märtsis alustas klaasivabrik taas tegevust. Sellel ajal oli vabrikus töötajaid 160–180. 1920. aastatel tootmine suurenes ning aastas toodeti kuni kolm miljonit pudelit. Tänu Juhan Kullile, klaasivabriku uuele direktorile, ehitati vabrikusse uus sulatusahi ning osteti Saksamaalt pudelivorme. Klaasipuhujateks olid peamiselt välismaalased; peamiselt olid oskustöölised pärit tollasest Tšehhoslovakkiast, sest Eestis ei leidunud inimesi, kes klaasivalmistamist oskaksid. Pakketaarat tellisid Eidaperest nii kohalikud alkoholitootjad, põllumehi koondavad ühisused, keemiatööstused kui ka apteegid. 1923. aastal ehitati juurde uued sulatusahjud.
1925. aastal ilmus EKO kaubavaliku kohta 42-leheküljeline tootekataloog. Suurema osa klaasesemetest kataloogis moodustasid alkoholi-, piima-, mee-, hoidiste ja kemikaalide jaoks mõeldud pudelid ja purgid. Lisaks olid valikus ka pressklaasist tähekausid, soola- ja suhkrutoosid ning puhutud olmeesemed.
Klaasipuhujate kool.
Odavama tööjõu jaoks ning oskustööliste arvu suurendamiseks asutati 1925. aastal klaasivabriku juurde klaasipuhujate kool. Kooli algkooli kursust õpetasid Eidapere Kooli õpetajad ning füüsikat ja keemiat, mida klaasitööstuses vaja läks, õpetas vabriku direktor Johannes Kull. Muuhulgas katsetati klaasitööstuskoolis ka piimklaasi ja poolkristalli valmistamist. Õppused toimusid 2-3 korda nädalas ja kestsid 3 aastat. Vabrik pakkus õpingute ajal õpilastele toitlustust ja elamiskohta. 
1928. aastal lõpetas kooli I lend, kuid II lend pidi õpingud katkestama, sest 1929. aastal läks vabrik pankrotti. Pankroti oli tekitanud teiste Eesti klaasivabrikutega tihenenud konkurentsi, toiduainetööstuse toodangu vähenemise ja üleilmse majanduskriisi koosmõju. 
Töötingimused.
Klaasivabrikus olid üpris halvad töötingimused. Näiteks sai pesta ainult kraanikausis ning õli- ja gaasivingustes ruumides ei olnud ventilatsiooni. Head klaasipuhujad võisid vabrikus teenida kuni 200 krooni kuus, kuid toodangu realiseerimise raskuste tõttu ei olnud vabrikul tihti võimalik töölistele palka maksta. Palgapäeva lükati edasi või maksti ainult avanssi. Eidapere Tarvitajate Ühisuse kaupluse kokkuleppel vabrikuga said töölised osta kauplusest võlgu. Palgapäeval võttis vabrik poevõla palgast maha. Selline teguviis töölistele ei meeldinud ning tekkisid lahkhelid tööliste ja vabrikantide vahel.
Eidapere klaasivabriku lõpp.
Vabriku sulgemisel jäid paljud töötajad töötuks. Vabrikul oli 100 ha maad ning Põllutööministeerium soovis maad ära osta ning jaotada need väikekohtadeks. Ministeeriumil oli plaanis maalapid töötutele jagada. Põllutööministeerium oli 1933. aastal nõus Eidapere vabriku maa eest maksma 30 000 krooni. 1933. aastal ilmunud Sakala andmetel ei olnud novembri lõpus veel selge, kas vabriku valdajad selle hinnaga vabrikut nõus müüma olid.
Et vabriku maa endale saada ja konkurendist vabaneda oli Johannes Lorup EKO osanikud kinni maksnud. Vabrikuhoone ja korsten lammutati 1935. aasta suvel ning kivid viidi Tallinna Lorupi vabriku hoonete ehitamiseks. Ka vabriku seadmed viidi Tallinna ning sinna siirdusid tööle ka enamus töötajatest.