Vaestemaja

Vaestemaja oli hooldusasutus, mis rajati vanasti puudustkannatavatele vanuritele ja teistele töövõimetutele inimestele. Tavaliselt loodi vaestemajad kirikute juures.
Eestimaal.
Eestis oli vaestemajad (vene k. "Богаде́льня") suurtes linnades – Tallinnas juba 1804. aastal avatud Aleksandri vaestemaja (saksa keeles "Alexander-Armenanstalt"), Suur-Juhkentali tänav 52a Eestimaa Üldhoolekandekolleegiumi vaestemaja, Suur-Tartu maantee 24 asus 154 voodikohaga Tallinna linna vaestemaja, Suur Tatari 23/25 Tallinna Niguliste Saksa koguduse 75 toaga hoolekandeasutus, Lutheri Vaestelaste tänav 4 tegutses, 19.-20. sajandil, Tallinna linna Hermanni vanadekodu/vaestemaja, Soo tänav 15 asus Maria vaestemaja eakatele naisterahvastele, Kaasani tänav 2 asus 30-e toaga Tallinna toomkiriku leskede maja, Pärnu maantee 3 asus 40-e toaga leskede varjupaik, Nikitini tänav 14 asus Tallinna Toompea koguduse Toomkoguduse vaestemaja, Magdaleena tänav 4 - Tallinna Evangeeliumiseltsi 1887. aastal asutatud Magdaleeniumi varjupaik prostituutidele, 1889. aastal asutatud Eestimaa Jooma- ja Auta Elust Päästmise Seltsi varjupaik, Torupilli piirkonnas asus vanausuliste vaestemaja.
1783. aastal asutati Balti kubermangudes ühiskondliku hoolekande kolleegiumid, mis olid kohustatud hooldama koole, vaestemaju, orbude kodusid ning eraisikutele kuulunud raviasutusi. 19. sajandil hakkas hoolekande korraldamisel põhirõhk üle minema kirikukogudustelt valdadele. 1866. aastal vastuvõetud vallaseaduse järgi pidi iga vald ise oma vaeste eest hoolitsema. 1877. aastal kehtestati vastu linnaseadus, millega ka linnad pidid oma vaeste eest ise hoolitsema.
Hoolekandeasutused tegutsesid ka Tartus, Narvas, Rakveres, Valgas, Paides jne ning Eestimaa ja Liivimaa kubermangu maakondades (nt Harjumaal oli 1924. aastal 20 vaestemaja sh Hageri vaestemaja, Pärnumaal – 38).
Narvas kohandati 1650. aastal ümber vaestemajaks varem rajatud Suure tänava lõppu Karjavärava lähedale õigeusu kirik. Oletatavasti sai selle vaestemaja järgi oma nime endine Vaestemaja tänav (praeguse Hariduse tänava) osa.
Rüütelkonnad ning baltisakslaste sihtasutused asutasid Eesti- ja Liivimaal, pärast reformatsiooni suletud kloostrite asemel aadliseisusest ja saksa soost abivajajatele hooldekodud: nt. Tallinnas, 1863. aastal asutatud Instituudi tänav 11, Eestimaa rüütelkonna Püha Maarja varjupaik (aadlinaiste varjupaik, Adelige Marienstift) ja Uus tänav 16 asunud Püha Kanuti gildi 29 toaga Maria Varjupaik, Marie Louise Girard de Soucantoni naiste varjupaiga Tallinnas; Viljandis, Väike-Turu tänaval asus 1887. aastal asutatud Reisner-Stift ja 1797. aastal asutatud Viljandi aadlipreilide varjupaik, Jakobsoni tänav 21 ja Tallinna tänav 20 nurgahoones; Virumaal, Vinni aadlipreilide pansionaat; Saaremaal Orikülas ("Adelige Fräuleinstift in Orriküll") jt.
Eesti Vabariigis võttis Riigikogu 1925. aastal vastu hoolekandeseaduse, mille järgi kuulusid hoolekande alla kõik abi vajavad isikud. Seejuures tuli silmas pidada, et abi ei ulatuks üle nende elutingimuste, milles elasid teised kodanikud, kes hoolekande alla ei kuulunud. Hoolekannet või abi korraldas see omavalitsus, kelle piirkonnas abivajaja viibis. Märkimisväärset tööd tegid hoolekande edendamisel ka mitmed eraorganisatsioonid (Karskusliit, Punane Rist, Naisliit jt)