Henry Oldenburg

Henry Oldenburg (vahel ka Heinrich Oldenbourg) (u 1618 või 1619 Bremen – 5. september 1677 Charlton) oli Saksa päritolu Inglise õpetlane, kes tegutses pikka aega Londoni Kuninglikus Seltsis. Tema korrespondentide võrk oli üks laiemaid tollases Euroopas, võisteldes Fabri de Peiresci, Marin Mersenne'i ja Ismaël Boulliau' omadega. Londoni Kuningliku Seltsi asutamisel võttis ta selle esimese sekretärina enda peale seltsi rahvusvahelise kirjavahetuse, samuti oli ta seltsi toimetiste "Philosophical Transactions" esimene toimetaja.
Elu enne kuninglikku seltsi.
Henry Oldenburg sündis Saksamaal Bremenis, kus tema isa Heinrich Oldenburg oli Bremeni akadeemilise gümnaasiumi ("Gymnasium illustre") professor; hiljem õpetas Heinrich Oldenburg Tartu Ülikoolis. Henry Oldenburg õppis teoloogiat Utrechti Ülikoolis ning omandas teoloogiamagistri kraadi 2. novembril 1639. Lisaks saksa keelele valdas ta prantsuse, inglise ja itaalia keelt.
Tema tegevus 1640. aastail on täpselt teadmata, kuid arvatavasti töötas ta suurema osa aastakümnest Inglismaal koduõpetajana. 1648 lahkus ta Inglismaalt ja reisis, jõudes lõpuks 1652. aastal tagasi Bremenisse.
Juba aasta pärast, 1653. aastal saabus Oldenburg Londonisse diplomaadina ning seadis end sisse Inglise vabariigis. Tema algne ülesanne Bremeni senatilt oli pidada läbirääkimisi Bremeni neutraliteedi austamise üle käimasolevas Inglise-Hollandi sõjas. Cromwell kinnitas, et toetab Bremeni sõltumatust Rootsist.
Oldenburg sõlmis tihedad sidemed oma eluaegse patrooni Robert Boyle'iga ning oli tolle õepoja Richard Jonesi (tulevane krahv Ranelagh ning Londoni Kuningliku Seltsi liige 1663. aastast) koduõpetaja. Samuti õpetas Oldenburg Barnabas O'Brieni, 6. krahv Thomondi poega Henryt. Koos Jonesiga reisis ta läbi kogu Euroopa, külastades ka Marin Mersenne'i algatatud teadlaste kohtumisi. "Nähtamatu kolleegium" avaldas talle muljet, kuid Oldenburg soovis, et sellised ettevõtmised oleks vähem filosoofilised ja rohkem teaduslikud.
Kas oma lähetuse algul kohatud John Miltoni või leedi Catherine Ranelagh' kaudu, kes oli Boyle'i õde ja Richard Jonesi ema, pääses Oldenburg tähtsasse intellektuaalide ringi, kuhu kuulusid Samuel Hartlib, kelle ulatusliku korrespondentide võrgu ta hiljem üle võttis, John Dury, kellest sai tema äi, ning rida teisi nagu William Petty.
Tegevus kuningliku seltsi sekretärina.
Pärast monarhia taastamist sai Oldenburgist üks 1660. aasta 28. novembril rajatud Londoni Kuningliku Seltsi esimesi liikmeid ("original fellow"). Ta ei osalenud küll seltsi asutamistseremoonial, kuid oli liikmete nimekirjas ning määrati järgmisel aastal seltsi sekretäriks koos John Wilkinsiga.
Seltsi esimese sekretärina haldas ta teaduslikke kontakte kogu Euroopas, talle saatsid teateid oma teaduslikest tähelepanekutest nii teadlased kui ka võhikud. Temast sai ka kuningliku seltsi toimetiste ("Philosophical Transactions of the Royal Society") esimene toimetaja ning kirjastaja. 6. märtsil 1665 ilmuma hakanud ajakirja üheks eeskujuks oli Prantsusmaal veidi varem ilmuma hakanud "Journal des sçavans". Algselt kandis Oldenburg kokkuleppel seltsiga kirjastamise kulud ning teenida müügituludest; ses suhtes pidi ta pettuma, kuna toimetised ei saavutanud tema eluajal erilist äriedu. "Philosophical Transactions of the Royal Society" ilmub tänaseni ning see on maailma kõige kauem ilmuv teadusajakiri.
Oldenburgilt pärineb tava saata ajakirjale läkitatud käsikirjad ülevaatuseks asjatundjatele, kes hindavad nende väärtust enne avaldamist. Sellest said alguse nii tänapäevased teadusajakirjad kui ka teaduslik retsenseerimine.
Teaduse eesmärgi sõnastas Oldenburg kirjas Thomas Coxile järgmiselt: "Teaduse tõelised pojad on need, kes ei rahuldu tuntud tõdedega, vaid püüdlevad asjade kaugeimatele piiridele, kes sõnastavad mitte kauneid ja tõenäolisi arvamusi, vaid kindlaid ja täpseid, ning kes püüavad tungida Looduse eeskojast tema salakambrisse."
Oldenburgi korrespondents on teadusajaloos tähtis ka selle poolest, et ta õhutas teadusega tegelema mitut alles hiljem kuulsaks saanud teadlast. Nende hulgas olid Isaac Newton, John Flamsteed, Marcello Malpighi ning Antoni van Leeuwenhoek. Olulist rolli mängis Oldenburgi keelteoskus: näiteks Leeuwenhoek kirjutas talle hollandi keeles, millest ta tõlkis teksti inglise ja prantsuse keelde. Oldenburgi abita poleks Leeuwenhoek saanud osaleda Euroopa teaduskogukonna töös, kuna ta ei osanud ladina keelt.
Osa Newtoni ja Leibnizi kuulsast kirjavahetusest infinitesimaalarvutuse esmaautorluse teemal käis just Oldenburgi kaudu. 24. oktoobril 1676 Oldenburgile saadetud kirjas on ka Newtoni tuntud anagramm "6 aeccdae 13eff 7i 3l 9n 4o 4qrr 4s 9t 12vx" ("data aequatione quotcunque fluentes quantitates involvente fluxiones invenire et vice versa").
Oldenburgi kirjavahetus toetas poliitik Joseph Williamsoni; osalt varustas Oldenburg Williamsoni ka informatsiooniga.
Prantsuse õpetlane Samuel Sorbière, kes kohtas Oldenburgi sageli Pariisis, Henri Louis Habert de Montmori kodus ja seltskonnas, kirjutab temast kui "uudishimulikust sakslasest".
Kirjavahetuse tarbeks kasutas Oldenburg ära ka diplomaatilisi kanaleid. See äratas kahtlusi, et tema korrespondents polnud üksipäini teaduslik, vaid ka poliitiline. 1667. aastal oli Oldenburg Teise Inglise-Hollandi sõja ajal spionaažikahtlustusega ("ohtlike kalduvuste" pärast) lühidalt vangis Londoni Toweris. Vangistuse otseseks ajendiks olid pseudonüümi "Grubendol" all 1666. aastal ilmunud publikatsioonid.
Eraelu.
1663. aastal abiellus Oldenburg Dorothy Westiga, kes suri juba 1665. Teist korda abiellus ta 1668. aastal oma eestkostealuse Dora Katherina Dury (1654–77), õpetlase John Dury tütrega. Neil oli kaks last, Rupert ja Sophia.
Vaatamata aastatepikkusele viibimisele Inglismaal taotles Oldenburg Inglise kodakondsust alles aprillis 1677.
Elu jooksul nautis Oldenburg head tervist, kuid haigestus raskelt 3. septembril 1677 ning suri kahe päeva pärast oma kodus Pall Mallis. Ta maeti 7. septembril Püha Neitsi Maarja kirikusse Bexleys. Tema lesk suri kümme päeva hiljem.
Henry Oldenburg kirjanduses.
Oldenburg mängib tähtsat rolli Neal Stephensoni ajaloolises ulmesarjas "The Baroque Cycle".
Silmapaistvaid korrespondente.
Jan Amos Komenský
Flandria.
René François Walter de Sluse
Inglismaa.
Christopher Wren (Oxford), Edmond Halley (Oxford), Robert Boyle (Oxford), Isaac Newton (Cambridge), Thomas Hobbes, Robert Hooke, John Flamsteed
Itaalia.
Marcello Malpighi
Madalmaad.
Reinier de Graaf, Christiaan Huygens (Haag), Antoni van Leeuwenhoek (Delft), Willem Ten Rhijne, Baruch Spinoza (Amsterdam), Peter Serrarius, Jan Swammerdam (Amsterdam), Isaak Vossius
Prantsusmaa.
Adrien Auzout, Henri Justel, Pierre Petit, Melchisédech Thévenot (Pariis), Samuel de Fermat (Pierre de Fermat' poeg)
Saksamaa.
Johann Hevelius (Danzig), Philipp Jacob Sachs von Lewenheimb, Johann Daniel Major, Martin Vogel, Gottfried Leibniz, Ehrenfried Walther von Tschirnhaus (Dresden)
Taani.
Nicolaus Steno, Rasmus Bartholin