Vabatahtlik merepääste

Vabatahtlik merepääste on algusest lõpuni vabatahtlikel alustel toimiv päästeteenus, mille eesmärgiks on mereohutuse edendamine ning veekogudel õnnetusse sattunute päästmine. Eesti organiseeritud vabatahtliku merepääste ajalugu ulatub 19. sajandisse. Seisuga 24. veebruar 2018 oli Eestis üle 500 tunnistust omava vabatahtliku merepäästja.
Vabatahtlikud merepäästjad panustavad üha suuremal määral turvalise elukeskkonna loomisel. Kui 2016. aastal kaasati vabatahtlikke 67 sündmuse lahendamisse, siis 2017. aastaks oli selliste sündmuste arv kasvanud 112-ni. 
Kvalifikatsiooni alused.
Vabatahtliku merepäästja staatus kehtestati Eestis 2012. aastal. Vabatahtlikuks merepäästjaks on võimalik saada kõigil, kes vastavad riiklikult kehtestatud nõuetele, on läbinud vastava koolituse ja sooritanud eksamid. 
Vabatahtlike merepäästjate väljaõpe jaguneb kahte etappi:
1. vabatahtliku merepäästja I aste, mis peab andma oskused ja teadmised järgmistes punktides:
2. vabatahtliku merepäästja II aste, mis peab andma oskused ja teadmised järgmistes punktides:
Vabatahtlikud merepäästjad ei tegutse üksi, vaid osana vabatahtlikest merepäästeühingutest.
Vabatahtlikud merepäästeühingud.
Iseseisvuse taastanud Eestis alustati vabatahtliku merepääste arendamist 2000. aastate keskpaigas. Esimene ühing oli MTÜ Eesti Merepäästeühing, mis registreeriti 9. aprillil 2005. 2018. aasta alguse seisuga tegutseb Eestis ligi poolsada vabatahtlikku merepäästeühingut. Merepäästeühingute juriidiliseks vormiks on üldjuhul mittetulundusühing. Vabatahtliku merepääste kvalifikatsiooni omandanud isik on eelkõige oodatud ühinema oma elukohajärgse ühinguga, sest nii saab tagada reageerimise kiiruse ja olla reaalselt valves.
Esindusorganisatsioonid.
Esindusorganisatsioonid esindavad merepäästjate huvisid suhtluses riigi, ajakirjanduse ja toetajatega.
Eesti vabatahtlikel merepäästeühingutel on kaks esindusorganisatsiooni:
Rahastus.
Vabatahtlikud merepäästeühingud rahastavad oma tegevust järgmistest allikatest:
Vaatamata tervele reale erinevatele allikatele on Eestis tegutsevate vabatahtlike merepäästeühingute rahalise olukord kehv.
Ajalugu.
19. sajandi keskpaigaks kannatas Venemaa laevaehitus ja meresõit juba pikemat aega majanduslikust ja tehnoloogilisest arengust tingitud mahajäämuse all. Palju vajalikke arenguideid tuli üle võtta Euroopast. Sinna hulka kuulus ka merepääste korraldamine. 1866. aastal alustas I järgu kapten Freigang päästetegevuse korraldamiseks "na vodahh" rahakorjamist ja kutsus toetusega ühinema ka meremehi. See ei viinud aga veel päästejaamade asutamiseni. Admiral Posjeti eestvedamisel ning teiste kõrgemate mereväelaste ja merekaubandusringkondade osavõtul koguneti 1870. aastal Peterburis ja moodustati asutav komitee, kes hakkas välja töötama päästeühingu põhikirja.
Ühingu nimeks sai Mereõnnetuste Puhul Abiandmise Ühing. 1872. aastal asutati ülevenemaalise päästeühingu raames Liivimaa komitee ja pool aastat hiljem ka Eestimaa komitee. Päästeühing tegutses tihedas koostöös ja osalistes alluvussuhteis merejõududega, kelle hoole all olid Venemaal tuletornid ja kogu hüdrograafiateenistus. Ruhnu päästejaam asutati esimeste hulgas 1874. aastal, valmis sai see Sjustaka neemel 1876. aasta lõpuks. Päästejaam kuulus koos Saaremaa päästejaamadega Liivimaa komitee tegevuspiirkonda, mille keskus eesotsas kubermangu pealinna bürgermeistriga asus Riias. Ruhnu jaam kuulus kogu oma tegevusperioodil Saaremaa asjaomaste ametnike järelevaatuse alla, kuid tegutses kohaliku tuletorni ülema otseses alluvuses.
Eesti Vabariigi loomisel võttis riik päästejaamad merejõudude juhataja ettekirjutuse põhjal 8. maist 1919 üle. 1. detsembril 1927 andis Mereasjanduse Peavalitsus päästejaamad Eesti Punase Risti haldusesse. 1938. aastal oli Eestis 28 merepäästejaama, millest viis olid talvejaamad. Ruhnu merepäästejaam tegutses 1944. aastani, ruhnlaste lahkumiseni Rootsi.