Saksa Edela-Aafrika

Saksa Edela-Aafrika (saksa keeles "Deutsch-Südwestafrika") oli Saksa keisririigi koloonia, mis eksisteeris aastatel 1884–1919 praeguse Namiibia territooriumil.
Koloonia pindala oli 835 100 km², olles sellega Saksa keisririigist poolteist korda suurem. 1912. aasta seisuga elas seal 102 585 elanikku, kellest 14 816 olid valged (peamiselt sakslased) ja 87 768 põliselanikud (hererod, namad, damarad, sanid ja ovambod).
Saksamaa Edela-Aafrika piirnes lõunas Oranje jõge pidi Suurbritanniale kuuluva Kapi kolooniaga (millest sai 1910. aastal Lõuna-Aafrika Liit), idas Briti Betšuaanamaa protektoraadiga, põhjas Cunene ja Kavango jõgesid pidi Portugali koloonia Angolaga ja läänes Atlandi ookeaniga ning Briti eksklaavi Walvis Bayga.
Ajalugu.
1840. aastatel jõudsid piirkonda esimesed sakslased, kes asusid piirkonnas misjonitööd tegema. Koloonia asutamisaastaks peetakse üldjuhul 1883. aastat, mil Bremeni kaupmees Adolf Lüderitz ostis kohalikult pealikult maatüki nimega Angra Pequena, kuhu rajas praeguse Lüderitzi linna.
Pärast Berliini konverentsi võttis Saksa keisririik 1884. aastal võimu piirkonnas üle. Suurbritannia-Saksamaa Helgolandi-Sansibari lepinguga 1890. aastal laienes koloonia itta ja Edela-Aafrika sai omale umbes 30 kilomeetri laiuse koridori Sambesi jõeni. Uut ala hakati nimetama Caprivi koridoriks.
1885. aastal rajati Saksa Edela-Aafrika Kolooniaühing, mille sihiks oli kutsuda sakslasi uude kolooniasse elama. 1900. aastate alguses elas koloonias umbes 5000 sakslast ja 250 000 kohalikku. Uute asunike jaoks võtsid koloniaalvõimud maad ära hererodelt ja teistelt kohalikelt rahvastelt, saates nad reservaatidesse. Lisaks tegid saksa kaupmehed kohalikega sageli ebaausaid tehinguid.
Konfliktid kohalikega.
1893. aastal ründasid Saksa kuberneri Curt von Francois' väed namade juhi Hendrik Witbooi koduküla Hornkranzi ja tapsid küla naised, lapsed ning vanainimesed. Witbooi ründas kättemaksuks mitmeid Swakopmundi suunduvatel teedel liikunud inimesi. 1894. aastal suutsid järgmise kuberneri Theodor Leutweini väed Witbooi väed alistada ja ta sõlmis alistumislepingu.
1895. aastal loodi Saksa koloniaalkaitseväed (Schutztruppe), mille peamiseks sihiks on kaitsta Saksamaa huve Edela-Aafrikas ja vajadusel kohalike rahvaste vastupanu alla suruda. Vägedes oli selle tippajal umbes 15 000 Saksa sõdurit ja see sai tuntuks sageli kasutatud põletatud maa taktika tõttu. 
1904. aasta jaanuaris alustas mässu Samuel Maharero juhitud herero hõim ning tappis mitme päeva jooksul üle 120 Saksa tsiviilisikut. Sellega sai alguse Herero sõda. Konflikti esimeses faasis vallutasid hererod mitmed kehvasti kaitstud saksa asulad. Saksamaa eemaldas selle peale Leutweini võimult ja määras tema asemele kindral Lothar von Trotha, kes allkirjastas hererode vastu kurikuulsa hävitamiskäsu. Sakslased saavutasid otsustava võidu Waterbergi lahingus, kus purustasid herero väed. Kui mehed olid olnud lahingus, olid Schuztrupped rünnanud võitlejate perekondi. Ellujäänud pagesid Kalahari kõrbesse, kus paljud hukkusid. Von Trotha mürgitas kõrbega piirnevad veeallikaid ja paigutas mehed kõrbe piirile, sihiga mitte hererosid tagasi lasta.
Olles näinud julmust hererode vastu, kogunesid 1905. aastal namade juhid. Nende arutelu tulemusel kutsus Witbooi namasid ülestõusuga ühinema ja paljud vastasid sellele. Witbooi hukkumise järel lagunes aasta lõpus namade liit. Kokkupõrked sakslaste ja põliselanike vahel jätkusid veel umbes 1908. aastani, kuid 1905. aastaks oli suuremamahulisem namiiblaste vastupanu murtud. 1907. aastal kutsus Berliin von Trotha tagasi ja tema karjäär herero sõjas rakendatud julmade võtete tõttu kodumaal edasi enam ei liikunud. 
Kolooniasse kohale jäänud namad ja hererod ajasid sakslased kontsentratsioonilaagritesse, kus nad pandi ehitama koloonia jaoks taristut. Paljud surid laagrites nälga ja kurnatusse. Hererodele ja namadele kuulunud maa jagati saksa asunike vahel laiali. Paljudel raiuti pärast surma pea maha ja kolbad saadeti Saksamaale teadusuuringuteks. Ülestõusu algul elas Namiibias kuni 80 000 hererot, kellest mässu järel oli alles tagasihoidlikutel hinnangutel 15 000, 20 000 namast hukkus vähemalt 10 000. Seda peetakse 20. sajandi esimeseks genotsiidiks.
Viimased aastad.
Koloonia majandusarengu algatasid algselt erainvestorid ning hiljem jõuti riigi tugeval toel eduka kohaliku põllumajanduse arendamiseni ning maavarade (poolvääriskivide, teemantide, kulla ja muude väärismetallide) avastamiseni ja kaevandamiseni. Sellega koos algas ka raudtee arendamine. Majanduslikult kaevandati Edela-Aafrikas vaske ja kolooniast avastati teemandid, mis vallandas lühikese teemandipalaviku. Koloonia sissetulekud neelasid alla selle enda haldus-, sõjandus- ja taristukulutused ja see kasumlikuks ei kujunenud.
Esimese maailmasõja puhkemise järel sai Saksa kolooniast peagi lahinguväli. 19. septembril vallutas Briti dominioon Lõuna-Aafrika Liit Lüderitzi, sakslased vallutasid Walvis Bay. Sakslased suutsid küll esimesed pealetungid tagasi lüüa, kuid kohalik 5000 mehe suurune koloniaalkaitsevägi ei suutnud võistelda hästivarustatud ja 60 000 mehe suuruse Lõuna-Aafrika väega. Saksa väed sunnitud kõigepealt taanduma Windhoekist ja 9. juulil panid nad Khorabi lähedal tingimusteta relvad maha, misjärel kogu piirkond läks Lõuna-Aafrika Liidu sõjalise okupatsiooni alla.
Esimese maailmasõja lõpetanud Versailles' rahulepinguga loobus 1919. aastal Saksamaa oma kolooniatest, seehulgas ka Edela-Aafrikast. Piirkond anti 1920. aasta oktoobris Rahvasteliidu mandaatpiirkonnana Lõuna-Aafrika Liidule hallata. Lõuna-Aafrika okupatsiooni algusest saadik nägi dominioon ala oma uue provintsina ja seda näitas otsus pooled sakslased piirkonnast välja saata, mile Lõuna-Aafrika valitsus tegi juba enne mandaadi saamist.