Kulešovi efekt

Kulešovi efekt on filmimontaaži efekt, mille korral vaatajad tajuvad kahe järjest paigutatud kaadri koosmõjus teistsugust infot, kui kannavad need kaadrid eraldi. Selle eelduseks on järjestatud kaadrite ruumiline pidevus. Efekti töötas 1910. aastatel välja Nõukogude Liidu filmirežissöör ja filmiteoreetik Lev Kulešov. 
Kulešovi efekt omandas nõukogude filmikunstis montaaži vallas kaaluka koha ning Kulešov pani sellega aluse nõukogude montaaži kuldajale aastail 1924–1930. Efekti kasutasid paljud nimekad režissöörid, nagu Sergei Eisenstein, Vsevolod Pudovkin, Dziga Vertov ja Aleksandr Dovženko, ning seda võib näha filmides "Soomuslaev Potjomkin" (1925), "Oktoober" (1927), "Ema" (1926), "Sankt Peterburi viimased päevad" (1927) ja "Inimene filmikaameraga" (1929). 1930. aastatel hakkas Nõukogude Liidu riigi- ja parteijuht Jossif Stalin uuendusmeelseid tõrjuma, sest sellised uuendused olid vastuolus ametliku sotsialistliku realismi doktriiniga.
Efekti sisu.
Lev Kulešov leidis, et filmi kui iseseisva kunstivormi põhialus seisneb montaažis. Tema arusaama järgi koosneb film tükkide kokkusobitamisest ja selliste elementide kooslustest, mis tavaelus on eristatavad. Filmilooja ülesanne on liita need elemendid tervikuks.
Montaažist sõltuva mulje loomise efekti demonstreerimiseks monteeris ta ümber kaadreid olemasolevast filmist, kus mängis romantiliste osatäitmiste poolest tuntud matineenäitleja Ivan Mozžuhhin. Lühifilmis näidati vaheldumisi kaadreid Mozžuhhini neutraalsest näoilmest ning teisi kaadreid: taldrikutäit suppi, tüdrukut kirstus ja naist diivanil. Filmi näinud publik tajus, et pärast iga korda, kui oli näidatud teisi kaadreid, oli Mozžuhhini näoilme erinev, väljendades vastavalt nälga, leina ja iha. Tegelikult oli korratud samu kaadreid. Vene filmilavastaja, stsenarist ja näitleja Vsevolod Pudovkin (kes hiljem väitis, et on eksperimendi kaasautor) kirjeldas 1929. aastal publiku "meeleärevust nähtud näitlejatööst … sügavmõtteline melanhoolsus unustatud supist seguneb sügava kurbusega, kui ta vaatab surnud last, ja täieneb ihaga, kui näeb naist. Aga me ju teame, et kõigil kolmel juhul on näoilme täpselt sama".
Kulešov demonstreeris eksperimendiga montaažist sõltuvat mõju: vaataja kaasab filmi vaatamisse oma emotsionaalsed reaktsioonid, omistab need näitlejale ning jälgib näitleja emotsioonitut nägu enda emotsioonide kaudu. Montaažirežissöör Liis Nimik on öelnud, et efekt toimib vaid siis, kui vaataja analüüsib nähtut peamiselt intellektuaalselt. 
Efekti uurimine.
Kulešovi efekti on uurinud nii psühholoogid kui ka tuntud filmitegijad. 
Filmilavastaja Alfred Hitchcock viitas sellele jutuajamistes filmilavastaja François Truffaut'ga, kasutades näites näitleja James Stewartit. Hitchcocki kuulsas CBS-ile antud intervjuus "Definition of happiness", kus teda intervjueeris Fletcher Markle, selgitab ta detailselt montaaži liike. Neist viimast (tema sõnul "pure cinematics" – 'puhas kino') selgitab ta Kulešovi efekti najal visuaalselt. Esimestes kaadrites on näha põrnitsev mees (keda kehastab Hitchcock ise), siis näidatakse naist lapsega ja seejärel sama meest naeratamas. Hitchcocki sõnul võiks sellest järeldada, et tegemist on toreda, hooliva mehega. Teises kaadrite reas on naine lapsega asendatud bikiinides naisega. Hitchcock selgitab: "Kes ta nüüd on? Ta on räpane vanamees. Ta ei ole enam hooliv mees, kes armastab lapsi. Vaat seda suudab film teha."
Kulešovi efekti on psühholoogid uurima hakanud viimastel aastakümnetel. Filmiteoreetik Stephen Prince ja kommunikatsiooniprofessor Wayne E. Hensley korraldasid 1992. aastal 137 vabatahtlikuga algupärase katse, kuid ei saavutanud ootuspäraseid tulemusi. Neuroteadlase Dean Mobbsi jt 2006. aastal korraldatud katses leiti, et efektil on positiivne, negatiivne ja neutraalne mõju: kui neutraalset nägu näidati enne kurba stseeni, siis tundus see kurb, kui enne õnnelikku, siis tundus see õnnelik. 2016. aastal tegid visuaalse kommunikatsiooni ja filmi teadlane Daniel Barratt jt katseid 36 osalisega, kasutades 24 filmikaadrit viit emotsionaalset seisundit (rõõm, kurbus, nälg, hirm, iha) kujutava vahel, lisaks neutraalset seisundit. Katse kinnitas Mobbsi katse tulemusi, aga midagi uut ei selgunud. 2017. aastal tegid Kulešovi efekti uurimiseks katseid ka psühholoogid Andreas M. Baranowski ja Heiko Hecht, kes kombineerisid muusikat neutraalsete portreekaadritega. Nad leidsid, et muusikast sõltub palju see, kuidas vaataja tajub kaadris olnud näo emotsioone.