Imagoloogia

Imagoloogia (ld "imago" – ‘pilt, kujutis’) on võrdleva kirjandusteaduse ehk komparativistika haru, mis tegeleb maade ja rahvaste kujutamise uurimisega.
Imagoloogiline lähenemine võimaldab süstemaatiliselt analüüsida, kuidas inimesed ja/või kultuurid tajuvad iseennast (‘oma’) ja teisi (‘võõraid’) ning milliseid kuvandeid neist luuakse ja levitatakse. Imagoloogia eesmärk on näidata, et loodud kuvandid ei pruugi peegelda objektiivset reaalsust, vaid on kultuurilised konstruktsioonid, mis teenivad ideoloogilisi ja poliitilisi eesmärke.
Imagoloogia uurimismaterjaliks on nii ilukirjandus kui kirjandusvälised tekstid, samuti teksti saatvad illustratsioonid. Lisaks (ilu)kirjandusele uuritakse kaasajal ka muid meedialiike, näiteks sotsiaalmeediat. Allikmaterjaliga töötades on oluline meeles pidada, et stereotüüpid ega kuvandid pole eraldiseisvad objektid, vaid kuuluvad alati konteksti. Seetõttu on teksti enese analüüsimise kõrval oluline ka keskenduda ajaloolisele ja sotsiaalsele kontekstile.
Kujunemislugu.
Imagoloogia kui uurimissuund sai alguse 1950. aastatel Prantsusmaal, kui võrdleva kirjandusteaduse uurijad, eesotsas Jean-Marie Carré ja Marius-François Guyard’ga, hakkasid tegelema etniliste ettekujutuste uurimisega kirjanduses. Nende töö toetas ideed, et rahvus ei eksisteeri mingisuguse loomuliku või objektiivse üksusena, vaid on kultuuriline konstruktsioon.
Olulised teoreetilised edasiarendused toimusid 1970.–1980. aastatel. Uurijad nagu Hugo Dyserinck Saksamaalt ja Daniel-Henri Pageaux Prantsusmaalt töötasid välja teoreetilised alused, mis võimaldasid süsteemselt analüüsida kirjandustekstides esinevaid kultuurilisi ja rahvuslikke kujutlusi ning nende funktsioone. Poststrukturalismi ja postkolonialismi ideedest inspireerituna võtsid ka imagoloogid omaks antiessentsialistliku käsitluse. Näiteks Edward Saidi „Orientalism“ (1978), postkolonialistliku teooria üks keskseid teoseid, avaldas mõju imagoloogia teoreetiliste seisukohtade kujunemisele. Said näitlikustas, kuidas teatud kirjanduslike ja retooriliste võtete abil loodud nn idamaise inimese kuvand toetab ja õigustab lääne koloniaalset poliitikat ja ideoloogiat.
Alates 1992. aastast ilmub imagoloogiale pühendatud teaduspublikatsioonide sari Studia Imagologica. Sarja eesmärk on edendada interdistsiplinaarset ja rahvusvahelist dialoogi, pakkudes platvormi uurimustele, mis käsitlevad rahvuslike stereotüüpide ja identiteetide konstrueerimist kirjanduses, kultuuris ja meedias.
Tänapäeval on imagoloogia interdistsiplinaarne uurimisvaldkond, mille teoreetilist raamistikku ja meetodeid ei rakendata mitte ainult rahvuste, vaid ka kultuurigruppide, ideoloogiate ja isegi ettevõtte brändide analüüsimisel. Näiteks saab imagoloogilisi meetodeid kasutada meediaanalüüsis, et uurida, kuidas kujutatakse erinevaid rahvusi või identiteete reklaamides, filmides või poliitilises retoorikas. Kaasajal on imagoloogia üks olulisemaid uurimiskeskusi Amsterdami ülikoolis ja on koondunud Joep Leersseni ümber.
Kesksed kontseptsioonid.
Imago.
Imagoloogia üks keskseid mõisteid on imago ehk kuvand (ingl k "image"). Imago on mõttes või sõnades loodud kujutluspilti teatud rahvast või selle mainest. Siia alla kuuluvad ka vaadeldavale inimrühmale omistatav iseloom ja moraalne hinnang. Näiteks reisikirjanduse kontekstis on imago poeetilise võttena kasutatud kirjeldav või hinnanguline iseloomustus maa või rahvuse kohta.
Kaheks põhiliseks imagote kategooriaks on enesekuvand (autoimago) ja võõrakuvand (heteroimago). Kuvandi mõiste kõrval on eestikeelsetes käsitlustes sünonüümina kasutusel ka pilt (enda- ja võõrapilt). Enesekuvand märgib suhtumist oma kultuuri, võõrakuvand aga suhtumist teise kultuuri. Enesekuvand mõjutab ühtlasi ka teise kujutamist – identiteet, mida projitseeritakse grupile, millest püütakse end eristada, on kõnekas aspekt „meie“ määratlemisel. Eristatakse ka metakuvandit ehk enese tajutud kuvandit, st kuidas rahvas ise arvab, et teised teda näevad.
Kuvand toimib üldistusena ja selle mõju seisneb tuttavlikkuses ja äratuntavuses, mitte tegelikkusele vastavuses. Imagote tegelikkusega mitteühtimine ei pruugi olla alati lihtsustamine, vaid teadlik või alateadlik reaalsuse deformeerimine. Selle tulemusena võib ettekujutatud objekt omandad jooned, mis sellele tegelikult omased ei ole. Seega, loodud representatsioon ei teeni mitte üksnes esteetilisi, vaid ka sotsiaalseid, poliitilisi ja kultuurilisi eesmärke.
Stereotüüp.
Imago kõrval on oluliseks imagoloogiliseks terminiks ka stereotüüp, millel on keskne roll oma ja võõra eristamisel. Imagoloogias märgib stereotüüp kivinenud kuvandit, mingi representatsiooni konstantset vormi, mis võib, aga ei pruugi olla seotud empiiriliste faktidega, ent mida sellest hoolimata käsitletakse üldiselt tõena.
Imagoloogilises käsitluses nähakse stereotüüpe üldiselt jäikadeks ja muutustele vastupidavateks konstruktsioonideks. Rahvuskuvandi stereotüüpsus sõltub ka distantsist: mida suurem on kujutatava rahva ja selle kujutaja vaheline geograafiline, ajaline, ideoloogiline või poliitiline kaugus, seda stereotüüpsemad kalduvad olema kujutised. Sõltuvalt poliitilistest jm oludest võivad stereotüübid ka taanduda ning teistsugustes oludes uuesti aktiveeruda. Uued stereotüübid võivad varasemaid ümber lükata, kuid ei muuda neid kehtetuks. Stereotüüpne arusaam mingist rahvusest võib muutuda, kuid mitte sellepärast, et muutub rahvuse iseloom, vaid seetõttu, et muutub suhtumine sellesse rahvusesse.
Stereotüüpide kujunemist mõjutavad muuhulgas kanoonilised kirjandustekstid ja prestiižsed autorid. Sellised tekstid on võõra rahvuse kuvandi loomisel eriti olulised ning nende mõju on märksa püsivam kui näiteks ajakirjanduslikel tekstidel. Ühe sellise näitena võib tuua Prosper Mérimée „Carmeni” (1845, e k 1974) loodud ettekujutust Hispaaniast.
Stereotüübid ja imagod on olemuselt sarnased, ent siiski eraldiseisvad elemendid. Kui stereotüüp on ühemõtteline, teosest teossesse korduv ning üsna jäik, siis imago tähendus avaned kirjandusteose üldises kontekstis. Seega võib öelda, et imago on avaram ja dünaamilisem, stereotüübid seevastu lihtsustatumad ja muutustele vastupidavamad ning sageli esinevad nad imago ühe osana.
Imagoloogilised vastandused.
Oma–võõras.
Oma ja võõra vastandamine imagoloogilises kontekstis keskendub sellele, kuidas erinevad rahvused ja kultuurid kujutavad teisi rahvusi läbi kirjanduse ja kultuuritekstide. Imagoloogia uurib, kuidas ‘oma’ identiteeti määratletakse ja tugevdatakse, luues sellele vastandina ‘võõra’ stereotüüpe.
‘Oma’ seostatakse sageli positiivsete omadustega nagu ratsionaalsus, areng, moraalsus. Võõrast esitletakse sageli (kuid mitte alati) negatiivses või eksootilises valguses (nt irratsionaalsus, mahajäämus, müstilisus). Võõrapildid ütlevad sageli rohkem nende kuvandi loonud autorite endi kohta ehk endapildid on iseenda identiteediloome teenistuses .
Rahvuskarakterite vastandused.
Imagoloogia kaasaja üks väljapaistvamaid uurijaid Joep Leerssen on välja toonud mitmed üldised, kõigi rahvaste kuvandite uurimisel täheldatavad vastandused, millele imagoloogilisest seisukohast analüüsides tähelepanu pöörata. Nendeks on:
Imagoloogia ja tõlketeadus.
Imagoloogilist lähenemist on viimastel kümnenditel edukalt rakendatud ka tõlkeuuringutes . Sealse tähelepanu all on see, kuidas ettekujutus teatud rahvast mõjutab tõlkimisele võetava teksti valikut ja sellega ümber­käimist.
Tõlkekirjanduse ja rahvuskuvandi suhe on kahe­suunaline: ühelt poolt tõlkekirjandus võimendab, mõjutab ja suunab seda, millisena teatud rahva kirjandust ja seda rahvast ennast nähakse. Teisalt tehakse valikuid kirjanduse tõlkimiseks selle alusel, milline on lähtekultuuri ja -kirjanduse kuvand vastuvõtvas kultuuris. Tõlketeadlane Gideon Toury on osutanud, et sihtkultuur pöördub tõlkimise poole oma lünkade täitmiseks. Teisisõnu: oluline pole mitte millegi olemasolu teises keeles või kultuuris, vaid millegi puudumine sihtkultuuris. Siiski kehtib ka teistpidine valikupõhimõte: tõlkida võetakse sageli tekste, mis esindavad seda, mis on sihtkultuurile juba tuttav ning vastab ja rõhub ­stereotüüpsetele kujutlustele, st otsitakse kinnitust sellele, mis on juba olemas.
Kriitika.
Kriitikud on imagoloogiale ette heitnud, et rahvus- ja kultuuripiltide uurimine globaliseerunud maailmas on iganenud. Ka Euroopakeskse perspektiivi universaliseerimist, lihtsustatud suhtumist teistesse rahvustesse, stereotüüpide taastootmist ning analüüsimeetodite ebapiisavust on kriitikud imagoloogiale süüks pannud.
Vastulauseks on imagoloogid väitnud, et globaliseerumisele vaatamata on rahvuslikud ja etnilised kategooriad, kas teadlikult või ebateadlikult, endiselt relevantsed. Need on ühed sügavamalt juurdunud kategooriad inimteadmiste ja -tegevuse ning kultuuripraktikate rühmitamiseks. Maailmas toimuvad poliitilised ja ühiskondlikud muutused (nt natsionalismi, populismi ja ksenofoobia kasv) on suurendanud vajadust analüüsida, kuidas rahvuseid ja teisi gruppe esitatakse ning kuidas need kujutised mõjutavad ühiskondlikke hoiakuid ja konflikte, mistõttu on imagoloogiline perspektiiv endiselt aktuaalne.