Antonio Canova

Antonio Canova [kan'oova] (1. november 1757 Possagno – 13. oktoober 1822 Veneetsia) oli itaalia skulptor ja üks tuntumaid klassitsismi esindajaid. Koos kunstnik Jacques Louis Davidiga oli ta teerajajaks uuele korrapärase vormiga ja rahulikule, justkui uinunud esteetikale.
Elukäik.
Possagno ja Veneetsia.
Nii Canova isa Pietro kui ka vanaisa Pasino tegelesid kivitahumisega. Pärast isa surma 1761. aastal võttis poisi kasvatamise üle vanaisa. 11-aastaselt asus Canova tööle skulptor Giuseppe Bernardi (tuntud ka kui Torretti) töökojas Pagnanos. Samal, 1768. aastal, kolis Bernardi oma ateljee provintslikust Pagnanost Veneetsiasse, kuhu võttis kaasa ka noore Canova.
Pärast Bernardi surma 1774. aastal jätkas Canova õpinguid Bernardi vennapoja Giovanni Ferrari ateljees. Veneetsias veedetud aja jooksul mõjutasid teda antiikteoste koopiad, eriti Filippo Farsetti kogusse kuuluvad teosed. Farsetti tellimusel lõi Canova 1774. aastal ka oma esimese iseseisva teose "Kaks puuviljakorvi".
Veneetsias avas Canova 1775. aastal enda ateljee, milles 1779. aastal valmis tema esimene oluline teos "Daidalos ja Ikaros", mille tellija oli Veneetsia prokuraator Pietro Pisani. Stiililt kohati rokokoolikku skulptuuri peeti niivõrd elutruuks, et Canovat süüdistati elus modellide kipsi valamises.
Aastad 1779–1780 veetis Canova mööda Itaaliat reisides. Grand Touril tutvus ta kunstikogudega Bolognas, Firenzes, Roomas ja Napolis. 1781. aastal rajas ta õitsva kultuuri- ja kunstieluga Rooma enda ateljee, kus tegi ka oma esimese uues, klassitsistlikus stiilis teose "Theseus ja Minotauros", millega kehtestas end ühe parema skulptorina Euroopas.
Roomas.
1783. aastal telliti Canovalt paavst Clemens XIV hauamonumendi teostus Rooma Santi Apostoli kirikus, samal aastal sai ta tellimuse ka paavst Clemens XIII hauamonumendi loomiseks Rooma Peetri kirikusse. Viimane, valminud 1792. aastal, näitab Canova arengut ja paremat klassikalise esteetika mõistmist, kui Clemens XIV loodud hauamonument. Siiski võib mõlemat teost pidada klassitsistlikult vaoshoituks, kuid samas tundeliseks.
Välismaal.
Prantsuse invasioon Rooma 1798. aastal põhjustas Canova lahkumise Viini, kus ta alustas tööd vürstinna Maria Christina (1798–1805) hauasambaga Augustinuse kirikus ("Augustinerkirche"). 1802. aastal võttis Canova paavsti õhutusel vastu Napoleoni kutse Pariisi, kus temast sai viimase õukonnaskulptor. Pariisis töötas ta nii Napoleoni büsti kui ka 1806. aastal Joseph Bonaparte tellitud Napoleoni ratsamonumendi kallal.
1808. aastal lõpetas Canova ühe oma kuulsaima teose, mis kujutas Napoleoni õde Pauline Bonaparte'i. Pauline'i kujutatakse, peaaegu paljalt nõjatumas diivanile, Venus Victrixina – segu klassikalisest jumalannast ja kaasaegsest portreest. 1811. aastal lõpetas Canova kaks kolossaalset skulptuuri Napoleonist, millel teda kujutatakse kangelasliku klassikalise aktina. Napoleoni perioodi jäävad ka ühed tema ambitsioonikamad ja ekspressiivsemad teosed, "Perseus Medusa peaga" (1801) ja "Pugilists" (1802).
Tagasi Itaalias.
1805. aastal määrati Canova paavsti valduste kaunite kunstide ja muinasesemete inspektoriks. 1810. aastal sai temast Roomas asuva Accademia di San Luca president, seda ametit pidas ta oma elu lõpuni. 1812–1816 töötas Canova ühe oma tuntuma skulptuuri "Kolm graatsiat" kallal. 1815. aastal reisis Londonisse, kus Georges IV tellis temalt elusuuruses grupiskulptuuri "Venus ja Mars". Teiste hiliste tellimuste hulka jäävad ka 1819. aastal valminud Stuarti monument Rooma Peetri kirikus, Napoleoni ratsamonumendi muutmine Charles III kujuks (1819) ning 1820. aastal tules hävinud George Washingtoni skulptuur.
Viimasel seitsmel aastal Canova elus domineerisid tellimused Briti patroonidelt, keda lummasid kunstniku looklevad figuurid ning tema kodulinnas Possagnos ehitatav kirik. "Tempio" ("Tempio Canoviano") ehitus lubas Canoval näidata lisaks oma skulptorioskustele ka maalija- ja arhitektivõimeid. Olles segu Rooma Pantheonist ja Ateena Parthenonist, on kirik ülimalt klassikalises stiilis ehitis, mille peamine sõnum on Kristuse ülistus.
Accademia di Belle Arti di Firenze
Canova surma järel peeti mälestusteenistusi nii Roomas, Veneetsias kui ka Possagnos ning lein levis üle kogu Euroopa. Canova keha on maetud Tempiosse Possagnos, tema süda asetatud Canova enda kujundatud Santa Maria Gloriosa dei Frari kirikus asuvasse hauakambrisse ning tema kätt säilitatakse Veneetsias Accademia di Belle Artis.
Accademia di Belle Arti di Firenze
Looming.
Antonio Canovat võib pidada üheks parimini klassitsistlikule maitsele ja teooriale vastavaks skulptoriks. Klassitsistliku kunsti ideaaliks peeti Johann Joachim Winckelmanni määratlust "üllas lihtsus ja rahulik suursugusus", mis väljendus joone ja kontuuri selguses ja kuju monumentaalsuses. Canova teostes säilis lisaks eelmainitule ka kontakt loodusega. Tööpäeva alustas ta natuurist maalimisega; lõpetatud teostes taotles loomulikkust, mis vastaks filosoof Immanuel Kanti looduskäsitlusele.
Oma teostes jäljendas Canova pigem Rooma skulptuuri või hellenistliku skulptuuri Rooma-aegseid koopiaid, kuna Vana-Kreeka kujudega õnnestus tal kokku puutuda alles 1815. aastal, mil ta külastas lord Elgini türklastelt ostetud Parthenoni figuuride kogu. Canova oli nähtust vaimustunud ning leidis, et neis teostes on "looduse tõde ühinenud kõige ilusama vormiga". Ka palus lord Elgin Canova abi lagunevate ja transpordi käigus viga saanud kujude taastamisel. Sellest tööst Canova keeldus, pidades peitliga kujude kallale minemist pühaduseteotuseks. 
Canova loodud maalid moodustavad vaid väikese osa tema loomingust.
Mõju.
Canova kuulsust ja skulptuuride kogu ulatust omas ajas saab mõõta ka tema Roomas asuva ateljee populaarsuse järgi, mida võis pidada üheks turistide meelispaigaks. Tema ateljees töötas suur hulk assistente, kes mahukate tööde juures kunstnikku abistasid. Samuti oli ateljee tunnustatud peatuspaik Grand Touril olevate huviliste jaoks, kes lootsid oma silmaga kunstnikku tööhoos näha.
Külalistele tutvustati ateljees kõiki Canova teoseid ning nii sai sellest omamoodi protomuuseum, kus lisaks valmis skulptuuridele sai näha ka skulptuuri valmimise protsessi: väikesi terrakota-"bozzetti"'sid, suuri savist mudeleid, valikut kipsmudeleid ning valmis marmorkujusid. Tema järgijate hulgast silmapaistvamad on Bertel Thorvaldsen (1770–1844), Gottfried Schadow (1764–1850) ja John Flaxman (1755–1826).
Canova surmale järgnenud aastatel püsis ta kuulsus niivõrd suur, et ateljees olevad teosed lõpetati ning saadeti innukatele patroonidele. Kuigi Canova maine langes 19. sajandi lõpus ja 20. sajandi alguses, on see alates 1950. aastatest taas tõusul olnud ning teda peetakse tänini üheks olulisemaks skulptoriks kunstiajaloos.