Otto Wilhelm von Knorring

Otto Wilhelm von Knorring ( – ) oli baltisaksa päritolu Venemaa Keisririigi sõjaväelane (kindralleitnant). Ta osales erinevates sõdades Osmanite riigi, Rootsi ja Prantsuse Keisririigi vastu ning langes 1812. aasta Prantsuse-Vene sõjas. Talle kuulusid Vasta mõis ning maja Tartus Laial tänaval.
Elulugu.
Otto Wilhelm von Knorring sündis 7. (18.) novembril 1759 Ervita mõisas, mis asus tollal Tallinna kubermangus. Ta oli mõisniku ja meeskohtuniku Adam Friedrich von Knorringi ning tema teise abikaasa Dorothea Elisabeth von Manteuffeli noorim poeg. Perekonnas oli palju lapsi: seitse tüdrukut ja seitse poissi. Tütred kasvatati majapidamist juhtima, aga pojad valmistusid karmiks sõjaväelase eluks – harjudes taluma sõjakäikude raskusi ning pühendades palju aega kehalistele harjutustele. Kui Otto suuremaks sirgus, olid kolm vanemat venda juba kodust lahkunud. Nad teenisid armees ja unistasid saada kindraliteks. Tõepoolest, peaaegu kõigi poegade unistus täituski: viis neist said kindraliteks, sealhulgas Gotthard Johann von Knorring ja Karl Heinrich von Knorring.
Kui Otto oli saanud kümneaastaseks, alustas ta pärast jõule, 26. detsembril 1769, teenistust reamehena Astrahani karabinjeeride polgus. Oma venna Gotthard Johanni järelevalve all osales ta kuuendas Vene–Türgi sõjas (1769–1774). 29. detsembril 1770 ülendati ta karabinjeeride polgus kapraliks. 1. jaanuaril 1771 viidi ta üle Kaasani kürassiiride polku ning ülendati vahtmeistriks, seejärel 1773. aastal ratsanikuks ("Bereiter"). 1774. aastal ülendati ta Kaasani kürassiiride polgu kornetiks ning 1779. aastal määrati ta kindral "en chef" Magnus Johann von Bergi staabi ülemaudiitoriks.
25. veebruaril 1782 vabastati Knorring teenistusest 2. järgu majorina, kuid naasis sama aasta 12. septembril teenistusse Lubnõ kergeratsaväepolku. Selle koosseisus osales ta seitsmendas Vene–Türgi sõjas Moldaavias ja Vallahhias toimunud sõjakäikudes, sealhulgas Izmajili kindluse pommitamisel ja Benderi piiramisel. 19. märtsil 1792 ülendati ta 1. järgu majoriks.
1794. aastal osales ta Poolas Kościuszko ülestõusu mahasurumisel Poolas, võttes Perejaslavi ratsajäägrite polgu koosseisus Aleksandr Suvorovi juhtimisel osa Bresti, Kobyłka ja Praga lahingutest. 24. oktoobril 1794 ülendati Knorring alampolkovnikuks, olles silma paistnud tormijooksul Varssavi Praga eeslinnale. 26. oktoobril 1794 autasustati teda Püha Georgi 4. klassi ordeniga "silmapaistva vapruse eest, mida ta näitas üles poola mässuliste vastu 6. ja 8. septembril Krupczyce ning Bresti juures, kus ta ründas vastast ja vallutas kaks kahurit".
5. juulil 1796 sõlmisid Knorring ja Karl von Ritter lepingu, millega Ritter pantis Knorringile 80 aastaks Vasta mõisa (pandileping muudeti ostulepinguks 13. septembril 1811). Leping kinnitati 20. märtsil 1797. Hinnaks oli 72 000 hõberubla ja 3000 bankorubla.
29. märtsil 1797 suunati Knorring uuesti Kaasani kürassiiride polku, kus ta kunagi oli teeninud kornetina. 24. veebruaril 1798 ülendati ta ooberstiks. Alates 29. oktoobrist 1798 juhtis ta seda polku. 19. detsembril 1799 ülendati ta kindralmajoriks ja nimetati polgušefiks. Keiser Paul I valitsusajal, 4. märtsil 1800 vabastati Knorring teadmata põhjusel teenistusest kindralleitnandi auastmes ja tal lubati kanda mundrit.
1803. aastal ostis Knorring Tartus Lai tänav 36 varem Rennenkampffidele kuulunud krundi koos ehitistega, millest tema järglased ehitasid välja Knorringu aadlipalee.
Kuus aastat pärast armeest vabastamist, 15. märtsil 1806 võeti Knorring taas teenistusse endises auastmes kindralmajorina. 27. juunil 1807 nimetati ta keiserliku ihukaitse kürassiiripolgu ülemaks (šefiks), kellena ta osales Neljanda koalitsiooni sõjas Preisi sõjakäigus. Ta võitles Prantsuse vägede vastu Guttstadti, Heilsbergi ja Friedlandi lahingutes.
Seejärel osales ta Soome sõjas. 1808. aastal määrati ta Soomes paikneva Vene armee ülemjuhataja krahv Friedrich von Buxhoevedeni käsutusse ning juhtis kahte üksust talvises sõjakäigus Ahvenamaa saartele. Selle operatsiooni käigus võttis ta vangi tuhat Rootsi sõjaväelast ja vallutas 12 suurtükki.
28. oktoobril 1811 nimetati ta Novgorodi kürassiiripolgu šefiks. 1812. aasta Prantsuse-Vene sõja ajal juhtis ta 2. kürassiiride diviisi Pjotr Bagrationi 2. Läänearmees.
Enne suurt Borodino lahingut sai Knorring Ševardino reduudil raskelt haavata ning saadeti ravile Dorogobuži. Haavatud ja kurnatud keha ei pidanud aga haigusele vastu, ning Otto Wilhelm von Knorring suri 8. (20.) augustil 1812. Tema ootamatut surma peeti suureks šokiks.
19. oktoobril 1812 kustutati ta teenistusnimekirjadest surnuna. Pärast sõja lõppu toimetati tema säilmed Venemaa territooriumilt Liivimaa kubermangu ning maeti 22. jaanuaril 1813 Nõo kalmistule Luke mõisa lähedusse – sinna, kus ta kunagi abiellus paruness Friederike von Löwenwoldega.
Perekond.
Ta oli abielus Friederike Caroline Louise von Löwenwoldega (1778–1835) ning neil oli poeg Karl Gotthard von Knorring.