Salme Reek

Salme Helene Reek (10. november 1907 Pärnu – 9. juuni 1996 Tallinn) oli eesti näitleja.
Lapsepõlv.
Salme Reek sündis Julia (neiupõlvenimega Erberg) ja Juhan Reegi pere esimese lapsena. Hiljem sündisid veel õde Hilda (1911–1990) ja vend Oskar (1922–1939). Kui Salme sündis, oli tema ema 21- ja isa 25-aastane. Mõlemad vanemad olid pärit vaesest lasterikkast perest. Pärnus elas pere Kuke tänaval ühetoalises korteris, hiljem saadi kahetoaline korter.
Lapsena meeldis Salmele hoovivärava alt välja tänavale vaadata ja inimesi jälgida. Koolist koju tulles kiikas ta sageli akendest sisse ja jälgis salaja inimeste askeldamist. Nii mõnigi Reegi lavakuju kandis argielus nähtud prototüübi tunnusjooni, mälestused väiksena nähtust ja kogetust andsid hiljem näitleja fantaasiale toitu.
Salme Reegi vanemad olid teatrihuvilised. Salme ise käis esimest korda Endla teatris 1913. aasta jõulude paiku. Kui Salme oli üheksa-aastane, viis isa ta Tallinnasse Draamateatrisse lasteetendust vaatama. Lapsepõlvest on Reegil lisaks teatris käimisele meeles ka kontserdid Pärnu ranna kõlakojas, mida terve perega kuulamas käidi. Ema ja isa austav suhtumine muusikasse ja teatrisse kujundas Salmes juba ette arusaama, et teater pole ainult mäng, vaid tõsine ja pidevat õppimist nõudev töö.
Kooliaastad Pärnus ja Tallinnas.
Esmalt õppis Salme Reek kaks aastat Pärnu algkoolis. Kui vanemad Tallinna elama asusid, õppis ta 1918/1919. õppeaasta ühes Saksa erakoolis. Seejärel pöördus perekond tagasi Pärnusse. 1923. aastal koliti taas Tallinna, kus Salme õppis Tallinna Linna II Tütarlaste Keskkoolis (praegune Tallinna Kristiine Gümnaasium), mille lõpetas 1927. aastal. Gümnaasiumi ajal köitsid Salme Reeki ajaloo- ja keeletunnid. Meelisharrastuseks kujunes aga võimlemine, mis tõi talle ka mitmeid keskkoolidevaheliste võistluste diplomeid. Aastatel 1929(?)–1933 oli ta Gerd Neggo tantsustuudio õpilane.
Esimese teatrirolli mängis üheksa-aastane Salme Reek koolilaval klassijuhataja Marta Porti juhendamisel. Koolipäevilt oli Reegil eredamalt meeles Maeterlincki näidendi "Sinilind" lavastus, kus ta mängis väikest tüdrukut Mytyli.
Teatriõpingud.
Pärast keskkooli lõpetamist 1927. aastal läks Salme Reek Draamastuudio teatrikooli katsetele ja lõpetas selle IV lennu. Salme Reegi õppimise ajal oli teatrikoolis kolm õppejõudu: lisaks Paul Sepale veel Hilda Gleser ja sama kooli I lennu lõpetanud Rudolf Engelbert. Salme Reek pidas end eeskätt Hilda Gleseri õpilaseks.
Teatrikoolis õppimise ajal rakendati õpilasi ka I lennu lõpetanute asutatud Draamastuudio Teatri lavastustes. Aastal 1930 sai Draamastuudio Teater (aastast 1937 Eesti Draamateater) Salme Reegi koduteatriks ja jäi selleks kuni näitlejanna surmani 1996. aastal.
Näitlejatee.
Salme Reek töötas alates 1930. aastast (66 aastat) Eesti Draamateatris. Tema tuntumad rollid teatri- ja telelavastustes olid ema Åse (Ibseni "Peer Gynt" 1962 ja 1978), proua Ruhsam (Kroetzi "Homme on jälle päev" 1979) ja väike Tiina (Kitzbergi "Libahunt" 1941). Näitlejanna oli ka armastatud õhtujuttude lugeja raadios.
Noore näitlejana mängis ta paralleelselt väikesi lapsi ja vanu naisi. Poisterollidest aga kujunes tema kui näitleja fenomen. Salme Reeki peetakse Eesti teatri kõige kuulsamaks meeste ja poiste rolle kehastavaks naisnäitlejaks. Erinevaid karaktereid looma õppis ta väga varakult. Teatrikooli lõpetanud Salme Reegi esimesed suuremad osad olid nimiroll A. Brigadere "Pöialpoisis" 1931. aastal ja väike tüdruk Grete V. Baumani "Hüpiknukkude meistris".
Salme Reek ei ole kunagi ühestki rollist ära öelnud. Osast äraütlemine, ka siis, kui see tundus esialgu vastumeelne, ei ühtinud näitleja põhimõtetega. Iga roll, isegi niisugune, mis kujutas endast vaid põgusat sõnatut lavalolekut, nõudis tema arvates näitleja jäägitut pühendumist. Ta ise ütleb nii: "Ükskõik, millise ülesande näitleja sai, pidi ta elu eest tegema ikkagi rolli. Ta pidi ka episoodilisse ossa panema kõik võimed ja oskused, et tähelepanu äratada."
Salme Reek ei ole eelistanud ühte lavastajat teisele või ühte partnerit teisele, ta pidas oluliseks oskust töötada kõigiga. Ilmselt just see oskus avas talle võimaluse töötada paljude lavastajatega, nagu Hilda Gleser, Paul Sepp, Leo Kalmet, August Sunne, Leo Martin, Voldemar Alev, Eduard Türk, Hanno Kompus, Oskar Põlla, Ilmar Tammur, Voldemar Panso, Gunnar Kilgas, Mikk Mikiver, Elmo Nüganen jt.
Reek: "Ma ei saa öelda, et mul oleks töö kellegagi paremini või halvemini sobinud. Peaasi, kui roll on huvitav. Siis ei saa tekkida niisugust asja, et mulle ei meeldi lavastaja. Näitleja õpib ennast tundma erinevatest tahkudest, kuna üks lavastaja õpib sind tundma ühest, teine jälle teisest kandist."
Salme Reek vajas lavastajat – tema suunavaid nõuandeid, tähelepanekuid, julgustavat sõna. Ilmselt aitas tal paljude erinevate lavastajate tööstiiliga kohaneda püüe nende taotlusi mõista. Reek oli paindlik näitleja, valmis lavastaja nägemustega õhinal kaasa minema ja vastavalt sellele oma lavakuju vormima. Reek: "Rolli teeb näitleja muidugi ise, aga see, mis kunstist kunsti teeb, tuleb vastastikusest mõistmisest lavastajaga."
Noore näitleja jaoks pidas Salme oluliseks laval pausi pidamist. Salme Reek: "Mina olen seda õppinud Mari Möldrelt (ta oli suur pausimeister, eriti kui mängis koomilisi osi). Näitleja ja publik peavad mõlemad mängu mõnu kätte saama. Kui tuleb naerukoht ja hakkan kohe edasi rääkima, võtan publikult mõnu ära. Publik on ju ka partner, pean alati oskama minna tema liini pidi."
Lasteteater ei tohtinud Reegi arvates olla rangelt didaktiline, näpuga näitamist ei pidanud ta õigeks. Laps peab ise elus kogetu või teatriilmas nähtu põhjal arusaamisele jõudma, mis on hea ja mis halb. Lastelavastuse rollide loomisel pidas ta oluliseks tee leidmist lapse fantaasiasse: "Näitleja kujutlus ja lapse kujutlus peavad ühtima. Laps peab toitu saama näitleja fantaasiast, et ta võiks rolli kaudu oma kujutluse veel huvitavamaks arendada."
Küllap kuulub Reek just nende õnnelike näitlejate hulka, kes vastavalt Panso sõnadele "suudavad säilitada uue silma, esmakordselt nägemise võime. Neil on iga päev avastus. Iga inimene ja vestlus on avastus. Ükski päev ei sarnane eelmisega."
Reek pidas ennast õnnelikuks inimeseks ja on öelnud: "Minu töö on mulle õnn. Näitlejale on juba seegi tohutu õnn, kui on suutnud haarata kas või kümmetki vaatajat. Paraku pole teatritöö selline, mille tulemust võiks katsuda-maitsta kui ahjusooja leiba. Kui leib on tehtud vastutustundetult, siis seda enam heaks teha pole võimalik. Teatritööle ei tooda kedagi vägisi. Sinna püütakse iga hinna eest saada. Ja kui juba kord seda tööd teha, siis südamega."
Isiklikku.
Reek oli kaks korda abielus. Tema esimene abikaasa (1930–1939) oli kursusekaaslane teatrikooli päevilt, teatrikunstnik ja näitleja Bernhard Rosenwald, kes 1937. aastast kandis nime Päären (ka Pärn) Raudvee (1906–1964). Nad abiellusid teatrikooli lõpetamise aastal (1930) ja elasid koos üheksa aastat. Lahku mindi ilma riiu ja vaenuta. Mõlemad olid veel noored ja teatritööga väga hõivatud ning teineteisele ei jätkunud piisavalt aega. Salme Reegi teine abikaasa oli näitleja ja lavastaja Oskar Põlla (1909–1955). Mõlemad abikaasad surid varakult ja pärast seda elas Reek oma noorema õe perekonnas. Kuigi tal endal lapsi polnud, hoidis ta õe poega Juhan Paadamit kui oma last. Armsateks ja lähedasteks pidas ta ka kõiki neid lapsi, kellega raadios kuuldemängude lavastajana tööd tegi.
Salme Reegi unistus oli reisida. Eriti huvitasid teda Põhjamaad ja Holland. Paraku olid teiste maade külastamise võimalused nõukogude ajal piiratud. Pärast Eesti taasiseseisvumist õnnestus tal sõita New Yorki sealsetele eestlastele esinema. Reis jättis talle unustamatu elamuse.