tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Kevikulised

Kevikulised ("Plecoptera") on vaegmoondeliste putukate selts. Kevikulisi on maailmas teada umbes 3000 liiki, Eestis on määratud 18 liiki, kuid arvatavasti on neid seal umbes 30. 
Kevikuliste vastsed on vee-elulised, asustades seisu- ja vooluveekogude bentaali. Kõigil keviku vastsetel on tagakeha tipus urujätkete paar.
Vastsete hulgas leidub nii röövelulisi kui ka orgaanilistest lagusaadustest (näiteks lehtedest) toitujaid, mõned söövad ka fütobentost. 
Enne maismaalise eluviisiga valmikuks saamist kestuvad nad mitmeid kordi. 
Valmikutel on kaks tiivapaari. Kevikulised on halvad lendajad, mõned liigid on lennuvõimetud.
Åbybro

Åbybro ehk Aabybro on asula Taanis Põhja-Jüütimaa piirkonnas, Jammerbugti valla keskus. Ta asetseb Vendsysselis Åby kihelkonnas mõne kilomeetri kaugusel Ålborgist. Geograafilised koordinaadid on 57° 9′ 45″ N, 9° 43′ 50″ E. 
Elanike arvu dünaamika:
Linna läbis 1897–1969 Fjerritslevi-Frederikshavni Raudtee ja 1913–1963 Hjørringi-Løkkeni-Åbybro Raudtee. 
19. sajandi lõpuni käis pargas Limfjordenist mööda Ryå'd Åbybros. 
Kuni 2007. aasta haldusreformini oli Åbybro algul Hjørringi maakonda, hiljem Põhja-Jyllandi maakonda kuulunud Åbybro valla keskus. Nüüd on ta Jammerbugti valla keskus.
Åbybros on sündinud Helle Dolleris.
Jõelähtme–Kostivere tee

Jõelähtme–Kostivere tee (riiklik registreerimisnumber 11109) on kõrvalmaantee Jõelähtme vallas. Tee pikkus on 2,6 km.
Tee saab alguse Tallinna–Narva maantee 24. kilomeetril Jõelähtme külas. Tee läbib Jõelähtme ja Parasmäe küla ning Kostivere aleviku. Tee lõpeb Maardu–Raasiku tee neljandal kilomeetril Kostivere alevikus. Tee ei ületa ühtegi silda, küll aga kolme truupi. Bussipeatusi teele ei jää.
Teelõik 1,4.–1,8. km on pinnatud kruusatee, ülejäänud on asfaltkattega tee. Tee on klassita. Liiklussagedus on tee esimesel kilomeetril kuni 200 autot ööpäevas, edasi 200–500 autot ööpäevas. Kiiruspiirang on Kostivere alevikus (50). Teevalgustuse kohta andmed puuduvad.
Nehatu–Loo–Lagedi tee

Nehatu–Loo–Lagedi tee (riiklik registreerimisnumber 11110) on kõrvalmaantee Jõelähtme vallas.
Tee pikkus on 4,0 km.
Tee saab alguse Tallinna–Narva maantee kaheteistkümnendal kilomeetril Iru külas. Tee läbib Iru küla ja Loo aleviku. Tee lõpeb Lagedi–Kostivere tee teisel kilomeetril Loo alevikus. Tee ei ületa ühtegi silda, küll aga 3 truupi.
Enne 2010. aastate alguses toimunud ulatuslikke tee-ehitustöid oli tee pikkus 3,9 km. Tee algusossa ehitati kaks ringliiklusega ristmikku.
Teele jääb mõlemas suunas Loo tee bussipeatus (0,4...0,5 km), tee lõpus suunaga Loo poole ka Lagedi mõisa bussipeatus (4,0 km).
Tee on asfaltkattega. Tee klass on V. Liiklussagedus on esimesel 1,5 kilomeetril 3000...6000 autot ööpäevas, edasi 1000...3000 autot ööpäevas. Esimesel kilomeetril kiiruspiirangut ei ole. Loo aleviku tiheasustusega alal ja Lagedi–Kostivere tee ristmikul on kiiruspiirangud (70 ja 50 km/h). Tee on valgustatud algusest kuni 1,8 km-ni.
Lagedi jaama tee

Lagedi jaama tee (riiklik registreerimisnumber 11111) on kõrvalmaantee Rae vallas Lagedi alevikus. Tee pikkus on 0,8 km.
Tee saab alguse Lagedi–Jüri tee esimesel kilomeetril ja lõpeb sama tee teisel kilomeetril. Tee ei ületa ühtegi silda ega truupi. Bussipeatusi teele ei jää.
Tee on mustkattega. Tee on klassita. Liiklussagedus on kuni 200 autot ööpäevas. Kiiruspiirangute ja teevalgustuse kohta andmed puuduvad.
Lagedi–Jüri tee

Lagedi–Jüri tee (riiklik registreerimisnumber 11112) on kõrvalmaantee Rae vallas. Tee pikkus on 4,7 km.
Tee saab alguse Tallinna ringtee kuuendal kilomeetril Soodevahe külas. Tee läbib Soodevahe ja Karla küla ning Lagedi aleviku. Tee lõpeb Assaku–Jüri tee neljandal kilomeetril Karla külas. Tee ületab ühe silla (Kanali sild üle Pirita-Ülemiste kanali tee neljandal kilomeetril) ja viis truupi. Bussipeatusi jääb teele neli: Lagedi haigla, Külma, Laiakivi ja Pruuli.
Tee on mustkattega, viiendal kilomeetril asfaltkattega. Tee on klassita. Liiklussagedus on 1,4 km ulatuses 1000–3000 autot ööpäevas, edasi 200–500 autot ööpäevas. Kiiruspiirang on lõigul 1,2–2,5 km (50). Teevalgustus on lõigul 1,3–2,3 km.
Teega ristub esimesel ja teisel kilomeetril Lagedi jaama tee.
Rubén Serrano

Rubén Serrano Calvo (sündinud 5. veebruaril 1970 Madridis) on Hispaania kirjanik ja ajakirjanik. Ta on mitme laste- ja noorteraamatu autor.
Assaku–Jüri tee

Assaku–Jüri tee (riiklik registreerimisnumber 11113) on kõrvalmaantee Rae vallas. Tee pikkus on 5,1 km.
Tee saab alguse Järveküla–Jüri tee seitsmendal kilomeetril Assaku alevikus. Tee läbib Rae, Karla ja Vaskjala küla ning Assaku ja Jüri aleviku. Tee lõpeb Jüri–Aruküla tee kolmandal kilomeetril Jüri alevikus. Tee ei ületa ühtegi silda, küll aga 9 truupi. Bussipeatusi teele ei jää.
Teelõik Assaku alevikust kuni Tallinna ringteeni on pinnatud kruusatee, ülejäänu kohta andmed puuduvad. Tee klass kuni 3,4 km-ni on V, ülejäänu kohta andmed puuduvad. Liiklussagedus Assaku alevikust kuni Tallinna ringteeni on 200–500 autot ööpäevas, ülejäänu kohta andmed puuduvad. Kiiruspiirangute ja teevalgustuse kohta andmed puuduvad. 
Teega ristub teisel kilomeetril Raeküla tee, neljandal kilomeetril Tallinna ringtee ja Lagedi–Jüri tee.
Secret and Whisper

Secret and Whisper oli Kanada rokkansambel.
Bänd loodi 2007. aastal. 2011. aasta suvel teatati, et ansambel läheb ajutiselt laiali.
Jüri–Vaida tee

Jüri–Vaida tee (riiklik registreerimisnumber 11114) on kõrvalmaantee Rae vallas. Tee pikkus on 8,5 km.
Tee saab alguse Jüri–Aruküla tee esimesel kilomeetril Jüri alevikus. Tee läbib Aaviku, Patika, Kautjala, Veskitaguse ja Suuresta külad ning Jüri aleviku. Tee lõpeb Vaida–Pajupea tee alguses Suuresta külas. Tee ületab ühe silla (Vaida III sild üle Pirita jõe tee kaheksandal kilomeetril) ja 12 truupi. Bussipeatusi jääb teele neli: Veetorni, Aaviku, Kautjala, Patika.
Tee on mustkattega. Kuni 5,6. km-ni on tee klassita, Patika liiklussõlme juures on tee klass IV, alates 6,4. kilomeetrist kuni tee lõpuni on tee klass V. Liiklussagedus on 200–500 autot ööpäevas. Kiiruspiirangud on esimesel kilomeetril (50), teisel kilomeetril Aaviku küla tiheasustusega alal (50), Patika liiklussõlmest kuni tee lõpuni (50). Teevalgustuse kohta andmed puuduvad.
Teega ristub kuuendal kilomeetril mitu Patika liiklussõlme ühendusteed.
Acajutla

Acajutla on linn El Salvadoris Sonsonate departemangus Vaikse ookeani ääres 50...65 km pealinnast San Salvadorist lääne pool, Acajutla valla keskus. Geograafilised koordinaadid on 13°35′ N, 89°50 W. 
Elanike arvu dünaamika:
Linnas asub El Salvadori üks peamisi meresadamaid (La Libertadi ja La Unióni kõrval), mille kaudu käib suur osa riigi kohvi- (40%), suhkru ja palsamiekspordist.
Sadamas on ExxonMobili naftatöötlemistehas, mis töötleb 22 000 barrelit naftat päevas. El Salvadori kodusõja (1980–1992) ajal ründasid mässulised seda tehast, mis tollal oli ainus omataoline riigis. 
Sadamast San Salvadori läheb raudtee ja maantee. Acajutlast läheb tee ka Santa Anasse. 
Ajalugu.
Koha vallutas 1524 konkistadoor Pedro de Alvarado Acajutla lahinguga. 
Acajutlast sai Hispaania koloniaalimpeeriumi tähtis sadamalinn. 
Linn sai eriti tähtsaks pärast Ajacutlat ja Sonsonatet ühendava raudteelõigu rajamist 1882.
Franz Krull

Franz Joachim Heinrich Krull (8. märts 1835 Bad Oldesloe Schleswig-Holstein – 19. mai 1901 Tallinn) oli saksa päritolu Eesti tööstur.
Krull õppis Saksamaal masinaehitust. Aastal 1864 saadeti ta saksa masinaehitusettevõtte töötajana Novgorodi kubermangu. Aastal 1865 asutas ta Narvas viinatootmisseadmete tehase, Narvas vasksepatöökojas valmistati viina-, õlle-, suhkru-, kohvi- ja muude vabrikute ning farmaatsialaboratooriumite seadmeid. Tähtsaim tooteartikkel oli siiski viinatootmisaparatuur – Franz Krulli töökoja tegi laiemalt tuntuks just 1870. aastal ehitatud uudne viinadestilleerimisaparaat, mis oli suurema tootlikkusega ja puhtamat viina ajav, kuid samas ökonoomsem. Viinatootmisseadmete müügist saadud tuluga ostis Franz Krull lõpuks töökoja ära. 
1875. aastal ümber koliti Tallinna. 1898. aastal asutasid tema pojad Franz ja Gerhard Krull koos Tallinna kaupmehe Edgar Höppeneriga AS Franz Krull.
Pierre Bourdieu

Pierre Bourdieu (1. august 1930 – 23. jaanuar 2002) oli prantsuse sotsioloog, kelle uurimused käsitlesid filosoofiat, kirjandusteooriat, sotsioloogiat ja antropoloogiat. Tema tuntuim raamat on "La distinction : critique sociale du jugement" ('sotsiaalne kriitika maitse küsimustes'), milles ta proovis ühendada esteetilisi otsuseid sotsiaalse positsiooniga. Märkimisväärne aspekt Bourdieu teoorias on metodoloogia, milles ta ühendab teooria ja empiirilised andmed selleks, et mõista subjekti objektiivses struktuuris.
Bourdieu lõi metodoloogilise raamistiku ja terminoloogia sellistele mõistele nagu "kultuuriline, sotsiaalne ja sümboolne kapital" ning mõisted nagu "habitus", "väli" ja "sümboolne vägivald". 
Bourdieu raamatutest esimesed käsitlesid Alžeeria sotsioloogiat, neile järgnesid üliõpilasi ja haridussüsteemi käsitlevad uurimused. Hiljem tegeles sotsioloog paljude teemadega: kultuur, kunst, kirjandus, poliitika, meedia, kõrged riigiametid, sotsiaalne viletsus, meessoo domineerimine jne. Üks tema põhiküsimusi oli identiteediküsimus. Bourdieu esitas selle küsimuse omamoodi ja novaatorlikult. Ta ei uurinud, milles seisneb inimese olemus üldiselt, vaid püüdis mõista, kuidas on kujunenud see või teine isiksus, tema maitse, enesehinnang ning käitumisviis. Selleks ei pidanud ta vajalikuks mitte psühhoanalüüsi tegemist, aga väliste, sotsiaalsete mõjude analüüsimist. 1990. aastatel tegeles Bourdieu meedia analüüsiga. Ta oli seisukohal, et meedia, allutatuna majanduslikule survele, mõjutab negatiivselt informatsiooni levitamist. Informatsioonist oli tema jaoks saanud liiga võimas valdkond, et seda ainult ajakirjanike hooleks jätta. 
Oma töödes toetub ta Ludwig Wittgensteini, Maurice Merleau-Pontyi, Edmund Husserli, George Canguilhemi, Karl Marxi, Gaston Bachelardi, Max Weber, Emile Durkheimi, ja Norbert Eliase teooriatele. Oluline mõju oli Bourdieule Blaise Pascalil, kelle järgi ühe Bourdieu raamatu pealkirjaks sai "Méditations pascaliennes" ('Pascali mediteerimine').
Elulugu.
Bourdieu sündis 1930. aastal Püreneede jalamil vaeses maaharija peres. Pärast filosoofiahariduse omandamist töötas ta Prantsusmaal ja Alžeerias. Bourdieu tee Prantsusmaa akadeemiliste ringkondadesse oli keeruline. 1964. aastal pälvis ta tähelepanu teosega "Les Héritiers" (Pärijad), kus käsitles Prantsusmaa kõrghariduse reformimise vajalikkust. 
1975 asutas ta ajakirja "Actes de la recherche en sciences sociales". 
1981 sai Bourdieu'st Prantsusmaa tuntuima, akadeemikuid ühendava Collége de France'i sotsioloogiaprofessor. 
1996 asutas Bourdieu assotsiatsiooni Liber/Raisons d’agir ja samanimelise kirjastuse, viimane on kuulsaks saanud neoliberalismivastaste raamatute väljaandjana. Sellest ajast teatakse Bourdieud kui laia haardega sotsioloogi ja globaliseerumise veendunud vastast. Bourdieu neoliberalismi ja massimeedia kriitika hoidis teda pidevate mõtterünnakute keskpunktis. Tema 1997. aastal ilmunud pisike punane raamat, mis rääkis televisioonist, ärgitas avalikkust mõtlema selle meediavormi telgitaguste ja mõjuhoobade tegeliku mõju üle ühiskonnas.
Puebla

Puebla on linn Mehhikos, Puebla osariigi ja Puebla valla halduskeskus. Puebla on elanike arvult neljas linn Mehhikos.
Linn asub umbes 110 km Méxicost kagus Puebla orus, 2175 meetri kõrgusel merepinnast.
Puebla pindala on 546 km²; elanike arv 2005. oli aastal 1 399 519. Puebla vallas elas 2005. aastal 1 485 941 inimest.
Puebla asutati aastal 1531 Puebla de los Ángelese nime all.
Linna ajalooline keskus kuulub 1987. aastast UNESCO maailmapärandi nimistusse.
Pueblas on üle 20 ülikooli.
Kiigelaulukuuik

Kiigelaulukuuik on Olav Ehala vokaalansambel.
Esimene kontsert toimus 3. juunil 1985 Matkamajas tollase eestvedaja Tõnu Kaljuste juhtimisel.
Ansambel on esinenud Eestis, Soomes, Saksamaal, Iirimaal, Portugalis. Ilmunud on CDd "Siidiplaat" (1995), Olav Ehala autoriplaat "Kino. Teater. Muusika" (1998) ja "Koidulast Ehalani".
Plaat "Koidulast Ehalani" valmis 2000. aastal, seda esitleti ansambli 15. tegevusaastat tähistaval kontserdil.
Bailey akaatsia

Bailey akaatsia ("Acacia baileyana") on liblikõieliste sugukonda akaatsia perekonda kuuluv põõsas või puu. 
Nimetus.
Taim on saanud nimetuse botaanik Frederick Manson Bailey järgi. Nimetuse autor on Ferdinand Mueller. 
Levik.
Bailey akaatsia on pärismaine väikesel alal Austraalia Uus-Lõuna-Walesi osariigi lõunaosas, kuid teda kultiveeritakse laialdaselt mujal Austraalias. Victoria osariigis on ta paljudes kohtades naturaliseerunud ning tõrjub välja kohalikke liike. Bailey akaatsiat on laialdaselt introdutseeritud ka Uus-Meremaale. 
Välimus ja eluvorm.
Bailey akaatsia on igihaljas põõsas või puu. See lühiealine liik on kiirekasvuline. Taime kõrgus on enamasti 4–8 m, võib ulatuda 10 meetrini. Võra laius kuni 6 m. Lehed on enamasti hõbedased (hallikasrohelised), kahelisulgjad. Õied on peaaegu alati beežid kuni kuldsed. Väikesed õied moodustavad kera- või silindrikujulisi õisikuid, milles torkavad silma tolmukad, seepärast näevad õisikud näevad välja kuldkollased. Neil on tugev lõhn.
Bailey akaatsial on ekstrafloraalsed nektaariumid. Noored kaunad on sinakad. 
Kasutamine.
Bailey akaatsiat kasvatatakse kodumaal ilutaimena, Euroopas on ta levinud lõikelillena. Baily akaatsia annab teiste liikidega ristandeid, sealhulgas haruldase liigiga "Acacia pubescens". Kasvatatakse ka roomavat leinavormi ning populaarset sinakas-purpursete lehtedega teisendit "purpurea" (sort 'Purpurea', tuntuim sort). 
Taim on soojalembene ning vajab poorset, mitte liigniisket mulda. Pikaealised seemned tuleb enne külvi valada üle keeva veega ning leotada 24 tundi. 
Akaatsia on ka meetaim. Alkaloidide sisaldus taimes on alla 0,02%.
Must akaatsia

Must akaatsia ("Acacia melanoxylon") on taimeliik akaatsia perekonnast. 
Levik.
Must akaatsia on pärismaine Austraalia ja Tasmaania idaosas. 
Välimus ja eluvorm.
Must akaatsia on kiiresti kasvav igihaljas põõsas või puu, mis kasvab 8–15 m (mõnikord kuni 45 m) kõrguseks.
Tal on püstine sirge tüvi ja tihe võra, mille kuju on püramiidjas kuni silindriline. Mõnikord ulatuvad oksad kaugele välja. 
Lehed esinevad ainult noortel taimedel, hiljem asenduvad nad fülloodidega. 
Kasvukohad.
Must akaatsia kasvab väga mitmesugusel mullal ja väga mitmesuguses kliimas, kuid on lopsakam külmemas kliimas. 
Kasutamine.
Musta akaatsia puidust tehakse muu hulgas mööblit ja paate.
Kahelisulgjas leht

Kahelisulgjas leht on sulgjas liitleht, mille pearootsu sulgjatele külgharudele kinnituvad omakorda lehekesed enamasti vastakuti paarikaupa.
Leili Tammel

Leili Tammel (sündinud 29. juulil 1943 Kärla vallas Käesla külas) on eesti laulja (metsosopran).
Ta lõpetas Leningradi Konservatooriumi laulu eriala. 
1973. aastast oli ta Eesti NSV Riikliku Akadeemilise Ooperi- ja Balletiteatri Estonia solist, 1986. aastast ka Tallinna Konservatooriumi õppejõud ja ansambli Camerata Tallinn solist. 
Pärast emeriteerumist elab Saksamaal.
Ivo Posti

Ivo Posti (sündinud 26. oktoobril 1975 Tartumaal Vana-Kuustes) on eesti ooperilaulja (kontratenor) ja religiooniantropoloog. 
Haridus.
Ivo Posti õppis aastatel 1983–1994 Tartu 7. Keskkoolis ja 1994–1996 Tartu Ülikoolis ajalugu. Aastatel 1996–2001 õppis ta Heino Elleri Muusikakoolis klassikalist laulmist (Aino Kõivu juhendamisel) ning 2001–2007 klassikalist laulu Haagi Kuninglikus Konservatooriumis Rita Damsi ja Barbara Pearsoni juhendamisel. Ta on täiendanud end ka Marius van Altena ja Diane Forlano, Taru Valjakka, Thomas Wiedenhoferi, Michael Chance'i ja Jill Feldmani meistriklassides. Aastatel 2011–2021 õppis ta Tartu Ülikooli usuteaduskonna religiooniantropoloogia magistriõppes ning sai magistrikraadi tööga "Eesti konservatiivsete kristlaste vaated keskkonnaküsimustele ja aktivismile". 
Töökäik.
Aastatel 1996–2001 töötas Ivo Posti õpingute kõrvalt Tartu Karlova Gümnaasiumis politoloogiaõpetajana.
Aastatel 1985–1995 laulis ta Tartu Poistekooris, 1994–1996 Tartu Üliõpilassegakooris ja 1995–2000 Tartu Ülikooli Kammerkooris. 1998–2000 oli ta Vanemuise teatri lepinguline solist. Aastatel 2007-2008 töötas ta Hollandis De Nederlandse Opera ooperistuudios. 2011. aasta sügisel laulis ta Vanemuises Henry Purcelli semiooperis "Haldjakuninganna" ja 2025. aastal Henry Purcelli semiooperis "Kuningas Ar­thur".
Posti on töötanud Narva Muuseumi teadusjuhina, 18. detsembrist 2017 oli ta selle muuseumi direktori kohusetäitja ja 2018–2021 direktor. 
Maist 2021 kuni veebruarini 2022 oli ta Setomaa Muuseumide direktor ja aastatel 2022–2023 Eesti Maanteemuuseumi direktor. 
2023. aasta sügisest on ta Vanemuise teatri külalissolist, üks kolmest peaosalisest (kolmest kontratenorist) Händeli barokkooperis "Julius Caesar" (2023, Vanemuine). 
Ivo Posti töötab ka produtsendi ja lauluõpetajana.
Poliitika.
1996. aastal kandideeris Ivo Posti Isamaaliidu nimekirjas Tartu linnavolikokku ning oli volikogu liige (ning laste- ja noorsookomisjoni esimees) kuni 1999. aastani.
Aastatel 1997–1999 oli ta Isamaaliidu Tartu piirkonna juhatuse liige ja 2000–2011 lihtliige.
Muusikasaavutused.
2013. aastal soleeris ta Corelli Musicu kontserdisarjas "Kirikupühad Maarjamaal" "Stabat Materis", esitades sellest Giovanni Battista Pergolesi ja Antonio Vivaldi komponeeritud versioone.
Isiklikku.
Ivo Posti on Eesti Üliõpilaste Seltsi ja Eesti Punase Risti liige. Ta harrastab ujumist, sõudmist ja korvpalli.
Vittoria Accoramboni

Vittoria Accoramboni (15. veebruar 1557 Gubbio – 22. detsember 1585 Padova) oli itaalia aristokraat, Bracciano hertsoginna. Ta sai tuntuks oma erakordse ilu ja õnnetu lõpu pärast. 
Tema seikluslik elu on andnud ainet mitmele kirjandusteosele. 
Elulugu.
Vittoria sündis Gubbios pere kümnenda lapsena. Tema isa kuulus Marchest pärit väikeaadlisuguvõssa, mis oli Gubbiosse tulnud 14. sajandil. Perekond kolis Rooma paremat elu otsima. 
Vittoria isa lükkas tagasi mitmed Vittoria kosilased ning peatus siis Francesco Perettil, kellel polnud küll erilist positsiooni, kuid kelle onu oli kardinal Felice Peretti, keda peeti paavstikandidaadiks (hiljem saigi temast paavst Sixtus V). 16-aastane Vittoria abiellus Perettiga. Pillava eluviisi tõttu sattus paar peagi võlgadesse. 
Vittoriat imetlesid ja jumaldasid paljud Rooma kõige targemad ja säravamad mehed. Tema kõige tulisemate imetlejate seas oli Paolo Giordano I Orsini, kes oli esimene Bracciano hertsog ning üks Rooma mõjukamaid isikuid. 
Aastal 1581 tappis Vittoria vend Marcello, kes tahtis, et tema õest saaks hertsogi abikaasa, Peretti. Hertsogit kahtlustati kuriteo kaasosaluses, seda enam, et arvati, et ta oli tapnud oma esimese abikaasa Isabella de' Medici. Vittoria võttis hertsogi abieluettepaneku heameelega vastu ning peagi nad abiellusid, algul salaja (1581), ja 1583, pärast paavst Gregorius XII vastuseisu ületamist, ka avalikult. 
Kadeduse tõttu püüti seda abielu tühistada ning Vittoria koguni vangistati; ta vabanes ainult tänu kardinal Carlo Borromeo sekkumisele. 24. aprillil 1585, pärast Gregorius XII surma, sai Vittoria esimese abikaasa onu kardinal Montalto paavstiks ja tõotas paarikesele kätte maksta. Neid hoiatati ning nad põgenesid algul Veneetsiasse ning sealt Salòsse, mis asus Veneetsia riigi territooriumil. Selles linnas hertsog novembris 1585 ka suri, pärandades kogu oma isikliku varanduse lesele (Bracciano hertsogkonna jättis ta oma esimese abikaasa pojale Virginio Orsinile). 
Leinav Vittoria tõmbus tagasi Padovasse, kuhu talle järgnes tema surnud abikaasa sugulane Lodovico Orsini, kes oli Veneetsia vabariigi teenistuses. Lodovicol oli plaanis püüda varandus ümber jagada. Varanduse jagamisel tekkis tüli ning Lodovico tegi ühele meesterühmale ülesandeks Vittoria tappa. Vittoria suri 1585. aasta lõpus. Veneetsia vabariik mõistis hiljem Lodovico ja peaaegu kõik tema kaasosalised surma.
Kurna–Tuhala tee

Kurna–Tuhala (riiklik registreerimisnumber 11115) on kõrvalmaantee Kiili ja Kose vallas. Tee pikkus on 20,7 km.
Tee saab alguse Tallinna–Rapla–Türi maantee 6. kilomeetril Kangru külas (Kiili vald). Tee läbib Kangru, Vaela, Sausti, Lähtse, Metsanurga, Nabala, Sõgula, Sõmeru, Tammiku ja Tuhala küla ning Kiili aleviku. Tee lõpeb Vaida–Urge tee 12. kilomeetril Tuhala külas (Kose vald). Tee ületab kaht silda (Oorna sild üle Oorna oja tee 14. kilomeetril ja Angerja sild üle Angerja oja tee 16. kilomeetril) ja 18 truupi. Bussipeatusi jääb teele 11: Nabala tee, Kangro, Ööbiku, Kurna tee, Vaela, Sausti tee, Kiili, Andrese, Lähtse, Paali ja Nabala.
Kuni 12,3. kilomeetrini on tee mustkattega, edasi kulgeb kruusatee. Tee on klassita. Kuni Tallinna ringteeni on liiklussagedus üle 6000 auto ööpäevas, edasi kuni Sausti–Kiili teeni on liiklussagedus 3000–6000 autot ööpäevas, edasi kuni Tõdva–Nabala teeni on liiklussagedus 1000–3000 autot ööpäevas, edasi tee lõpuni on liiklussagedus 200–500 autot ööpäevas. Kuni Tallinna ringteeni on kiiruspiirang 60 km/h, edasi kuni 4. kilomeetrini on kiiruspiirang 50 km/h, edasi kuni Kiili alevikuni on kiiruspiirang 70 km/h. Kiili alevikus on kiiruspiirangud 40 ja 50 km/h. Edasi kuni 9,3. kilomeetrini on kiiruspiirang 50 km/h, sealt edasi kuni 18,2. kilomeetrini on kiiruspiirang 70 km/h. Kiili alevikus on 0,9 km teed valgustatud.
Teega ristub 4. kilomeetril Tallinna ringtee, 7. kilomeetril Sausti–Kiili tee, 9. kilomeetril Lähtse–Paekna tee ja 13. kilomeetril Tõdva–Nabala tee.
Aerobiondid

Aerobiondid on õhkkeskkonna organismid. Laiemas tähenduses loetakse aerobiontideks kõiki maismaaorganisme (vastandina hüdrobiontidele, kelle elukeskkond on vesi). Kitsamas tähenduses peetakse aerobiontide all silmas üksnes kõrgemaid loomi (mitmeid linde ja imetajaid), kes on head lendajad.
Tlaxcala

Tlaxcala on linn Mehhikos, Tlaxcala osariigi ja Tlaxcala valla halduskeskus.
Tlaxcala on Mehhiko kõige väiksem osariigi pealinn. 2005. aastal elas linnas 15 777 inimest.
Kuigi linna asukohal elasid juba varem indiaanlased, peetakse linna ametlikuks asutajaks Hernán Cortési (1520. aastal), kes kasutas kohalikke oma liitlastena asteekide vastu.
Klaaspärlimäng

"Klaaspärlimäng" on Hermann Hesse romaan, mis ilmus 1943. aastal Šveitsis.
Eesti keeles ilmus see Helga Krossi tõlkes 1976. aastal ja uuesti 2005. aastal.
Romaani järgi on nime saanud Tartus toimuv klassikalise muusika festival "Klaaspärlimäng".
Kirjeldus.
Romaani tegevus toimub täpsustamata ajal, sajandeid tulevikus. Hesse kujutas ette raamatu jutustajat kirjutamas umbes 25. sajandi alguses. Tegevuspaigaks on väljamõeldud Kesk-Euroopa provints nimega Kastaalia, mis oli poliitilise otsusega reserveeritud vaimuelule; tehnika ja majanduselu on viidud range miinimumini. Kastaalias tegutseb karm intellektuaalide ordu, mille ülesanne on pidada internaatkoole ning arendada ja mängida klaaspärlimängu, mille täpne olemus on tabamatu ja millele pühendunud elavad Kastaalia erikoolis, mida tuntakse Waldzelli nime all. Mängureeglitele on vaid vihjatud – need on nii keerukad, et neid on raske ette kujutada. Mängu hea mängimine nõuab muusika, matemaatika ja kultuuriloo põhjalikku aastatepikkust õppimist. Mäng on sisuliselt kõigi kunstide ja teaduste abstraktne süntees. See toimub nii, et mängijad loovad sügavaid seoseid näiliselt mitteseotud teemade vahel.
Romaan on näide arenguromaanist ("Bildungsroman"). See jälgib Kastaalia ordu silmapaistva liikme Joseph Knechti elu. Temaperekonnanimi tähendab 'teener'. Romaani lõpus oleva "Kolme elu" esimese osa peategelase Vihmategija nimi on samuti Knecht. Teise osa on "Pihtija isa" keskne tegelane on Josephus Famulus 
()Joseph Knechti nime ladinakeelne versioon).
Romaani põhiloo süžee kajastab Knechti haridusteed noorena, tema otsust orduga liituda, Mängu valdamist ja edutamist ordu hierarhias, mille tulemusel temast sai lõpuks "Magister Ludi", Kastaalia Ordu mänguadministraatorite tegevjuht.
Hinni kanjon

Hinni kanjon on sälkorg või kanjon, mis asub Rõuge vallas Võrumaal Kahrila järve lähedal Haanja looduspargi sihtkaitsevööndis. Hinni kanjon on tähelepanuväärne seepärast, et on ainus koht Eestis, kus oja mõlemal küljel paiknevad järsud liivakivipaljandid.
Kanjoni sügavus on 15–20 m ja pikkus 300 m. Kanjoni põhjas voolab sügavalt liivakivisse lõikunud kiirevooluline Enni oja. Esimesed 50 m ülesvoolu on kanjoni laius 6–10 m, siis aga kitseneb 3 m laiuseks.
Hinni kanjon on lõikunud devoni ajastu Gauja lademe alumise osa – Sietini kihistiku liivakivisse; tegu on selle lademe osa ühe parima paljandiga Eestis.
Sälkoru järskudel veerudel paljandub ligi 200 m ulatuses 5–6 m kõrguste püstiste seinte või pankadena valge või mitut tooni kollakas põimkihiline liivakivi. Rohketele roostepruunidele liivakihtidele on värvi andnud raua oksüdeerumine kvartsiterakeste ümber.
Liivakiviseintes on jälgi ka looduse loomingust: kanjoni põhjas on näha vee tekitatud uurdeid, on ka väike allikakoobas.
Zacatecas

Zacatecas on linn Mehhikos, Zacatecase osariigi ja Zacatecase valla halduskeskus.
Linn asub kitsas sügavas orus 2496 meetri kõrgusel merepinnast. Linna tänavad on kitsad ja mäkke minevad tänavad on väga käänulised.
Ajalugu.
Zacatecas asutati 1548. aastal, kaks aastat pärast seda, kui Juan de Tolosa suure hõbedaleiukoha avastas, ja peagi sai sellest üks Mehhiko suuremaid mäetööstuskeskusi. See ja teised kaevandused läheduses meelitasid kohale palju rahvast ning 1588 andis Hispaania kuningas Felipe II Zacatecasele oma vapi. Zacatecases ka vermiti münte ja raha transporditi Hispaaniasse, et aidata maksta Hispaania kuningate arvukate sõdade eest.
Frantsisklased avasid Zacatecases 1616 kooli.
1835. aasta mais puhkes Zacatecases ülestõus Mehhiko presidendi Antonio Lopez de Santa Anna vastu, kes oli eelmisel aastal peatanud Mehhiko põhiseaduse kehtivuse ja kehtestanud diktatuuri. Santa Anna surus ülestõusu julmalt maha. Seejärel laskis ta oma sõduritel kaks päeva Zacatecases vägistada ja rüüstata. Tapeti üle 2000 tsiviilisiku.
1914. aastal Mehhiko revolutsiooni ajal elas Zacatecas üle revolutsiooni kõige verisema lahingu, Zacatecase lahingu, kus föderaalarmee sai hävitavalt lüüa konstitutsionalistide armeelt, mida juhtis Francisco Villa. Villa võit kukutas presidendi Victoriano Huerta. Lahingu ja kindral Villa monument on tänapäeval linna lähedal mäetipus ja selle juurest avaneb vaade kogu linnale.
Tänapäeval ei ole kaevandused enam linna majanduses olulised. Peamine kaevandus "Mina El Edén" ('Eedeni kaevandus') on muudetud turismi sihtkohaks, mille juurde kuuluvad maa-alune diskoteek ja suured kaevanduskoopad. Viimasel ajal ongi Zacatecas kujunenud mehhiklaste seas vaatamisväärsuseks ja paljud ärid keskenduvad turistidele.
Zacatecase ajalooline vanalinn kuulub UNESCO maailmapärandi nimistusse. Linnas on hulgaliselt kaunistatud ehitisi, vanu losse, munakivisillutisega tänavaid, koloniaalajast pärinevaid purskkaeve ja sepistatud laternaid. Linna keskmeks loetakse Armase väljakut, mille ääres on katedraal ja 18. sajandist pärit kuberneriloss. Linnas on väikeseid väljakuid ja parke, millest tuntuimad on Iseseisvuse park ("Jardín de la Independencia") ja 19 m² suurune Juáreze aed ("Jardín de Juárez"). Paljud kirikud on muudetud muuseumideks või kunstigaleriideks.
Zacatecase eeslinnade hulgas on nii tuhaplaatidest ehitatud aguleid kui ka suletud kvartaleid rikastele.
Zacatecase sõpruslinnad on Azusa, El Paso ja Santa Fe (kõik USA-s).
Zacatecase hüüdnimi on "õilis ja ustav linn".
Nõgesleht

Nõgesleht ("Acalypha") on taimede perekond piimalilleliste sugukonnast, alamtriibuse "Acalyphinae" ainus perekond.
Perekonnas on 400–500 puude ja põõsaste liiki. Kõige tuntum on toataimena kasvatatav harjaseline nõgesleht ("Acalypha hispida"). Ka Wilkesi nõgesleht ("Acalypha wilkesiana") on ilutaim. 
Nõgeslehed kasvavad peamiselt troopikas ja lähistroopikas (kuid puuduvad Hawaii saartel ja mõnel muul Vaikse ookeani saarel), parasvöötmes on vähe liike. Kaks kolmandikku teadaolevatest liikidest kasvab Ameerikas USA lõunaosast kuni Uruguayni ja Argentina põhjaosani.
Harjaseline nõgesleht

Harjaseline nõgesleht ("Acalypha hispida") on taimeliik nõgeslehe perekonnast. 
Taimel on kaunid punased rippuvad õisikud, mille tõttu teda kasvatatakse toataimena.
Tõenäoliselt on ta pärit Uus-Guinealt. Teda kasvatatakse kõikjal troopikas ning ta on sageli metsistunud.
Acámbaro

Acámbaro on linn Mehhikos Guanajuato osariigis Lerma jõe ääres, Acámbaro valla keskus.
Linn asub 1800 m kõrgusel merepinnast.
Elanike arv:
Linn on raudteede sõlmpunkt ja sillalinn.
See on ainuke koht Mehhikos, kus on veel käigus akvedukt.
Harilik ogahai

Harilik ogahai ehk katraan ("Squalus acanthias") on hailiik ogahailaste sugukonnast. 
Tal on sale, väljavenitatud keha ja terav koon. Selg ja küljed on helehallid kuni pruunid valgete laikudega, kõht on hele. 
Kummagi seljauime ees on terav oga, mis on vao kaudu ühenduses mürginäärmega. 
Ogahaid kasvavad umbes meetri pikkuseks ning kaaluvad kuni 10 kg, harva rohkem. 
Nad elavad 50–200 m sügavusel ning liiguvad suurte parvedena. 
Ogahaid elavad kuni 20 aastat. Suguküpseks saavad nad alles 10-aastaselt. Emased on siis umbes 75–90, isased 60–80 cm pikad. Pärast sisemist viljastamist kopulatsiooni teel moodustuvad emasel munakapslid, kus on kuni kuus muna. Embrüod kooruvad kapslitest juba emaihus ja arenevad emaka piirkonnas sünnikasvuni 20–30 cm (ovovivipaaria). 18–22 kuu pärast sünnib 2–11 poega. 
Sellise aeglase paljunemise tõttu on harilik ogahai sarnaselt teiste hailiikidega ohustatud ülepüüdmisest ja on kantud punasesse raamatusse. 
Harilikku ogahaid tarvitatakse toiduks.
San Luis Potosí vald

San Luis Potosí vald on vald Mehhikos San Luis Potosí osariigis.
Valla pindala on 1443,14 km2 ja elanike arv 2005. aastal oli 730 950.
San Luis Potosí valla halduskeskus on San Luis Potosí.
Mart Kalm

Mart Kalm (sündinud 3. septembril 1961 Tallinnas) on eesti arhitektuuriajaloolane, Eesti Kunstiakadeemia professor (rektor aastatel 2015–2025) ja Eesti Teaduste Akadeemia liige (asepresident aastatel 2014–2024).
Elukäik.
Mart Kalm on sündinud Tallinnas toimetajate peres. Ta lõpetas 1979. aastal Tallinna 2. Keskkooli. Aastatel 1979–1984 õppis ta Tartu Riiklikus Ülikoolis ajalugu ja kunstiajalugu. 1991. aastal kaitses ta väitekirja arhitekt Alar Kotlist Moskvas Üleliidulises Arhitektuuri ja Linnaehituse Ajaloo ja Teooria Teadusliku Uurimise Instituudis ja sai kunstiteaduse kandidaadi kraadi. Doktoritöö Eesti sõdadevahelise perioodi arhitektuurikultuurist kaitses ta 1998. aastal Eesti Kunstiakadeemias.
Aastatel 1984–1985 oli Mart Kalm Tallinna 56. keskkooli ajalooõpetaja, 1985–1990 Ehituse TUI arhitektuuriosakonna arhitekt ja nooremteadur, 1990–1991 Paul Getty stipendiaat (London, Viin, Tallinn) ning 1991–1992 Eesti arhitektuurimuuseumi vanemteadur.
Eesti Kunstiakadeemias töötab Mart Kalm 1992. aastast (kunstiteaduse instituudi loomise tõttu), professor alates 2000. aastast. Aastatel 1994–2007 ehitas ta üles Kunstiteaduse instituudi. 2007–2012 oli Kunstikultuuri teaduskonna dekaan ja seejärel teadusprorektor.
27. jaanuaril 2015 valiti Kalm Eesti Kunstiakadeemia rektoriks, tema ametiaeg algas 4. aprillil 2015. Ta valiti tagasi 2020. aastal ning täitis rolli ametiaja lõpuni 2025. aastal.
2010. aastal valiti Mart Kalm esimese kunstiteadlasena Eesti Teaduste Akadeemia akadeemikuks ja 2014. aastal selle asepresidendiks. Kalm täitis asepresidendi rolli 2024. aastani. Ta kuulub akadeemias humanitaar- ja sotsiaalteaduste osakonda.
Kalm on kuulunud Muinsuskaitseameti ehitismälestiste eksperdinõukogusse, 2006–2010 juhtis ta Muinsuskaitsenõukogu. Aastatel 2010–2013 oli ta UNESCO Maailmapärandi komitees Eesti delegatsiooni kaasjuht. 
Teadustöö.
Arhitektuuriajaloolasena on ta peamiselt uurinud Eesti arhitektide loomingut nii enne kui pärast teist maailmasõda. Tema peateos on mahukas "Eesti 20. sajandi arhitektuur" (2001, 2002, Kultuurkapitali suur aastapreemia). Kirjutanud monograafia arhitekt Alar Kotlist (1994, Kristjan Raua preemia), koos näitusega valmis raamat Olev Siinmaast (2011). 2010 ilmus tema koostatud "Eesti kunsti ajaloo" V köide (1900–1940), mis pälvis ajalookirjanduse aastapreemia. Ta on kirjutanud eesti funktsionalismi arhitektuurijuhi (1998) ja osalenud mitme teatmeteose koostamisel. Viimastel aastatel on Kalm keskendunud kolhoosiarhitektuuri uurimisele. 
Mart Kalm on olnud arhitektuurikriitik, keda sageli on huvitanud maastiku- ja sisearhitektuur, nooruses kirjutas ka kunsti- ja disainikriitikat. Sageli on ta sõna võtnud muinsuskaitse küsimustes, aga osalenud ka praktilises restaureerimistegevuses (Riigikogu hoone, Presidendi kantselei, Villad Rüütli 1a ja Lõuna 2b Pärnus), 2004. aastal tegi ta "Muinas-TV" saatesarja. 
Isiklikku.
Mart Kalm on abielus graafik Anu Kalmuga, neil on lapsed Gustav (õigus- ja majandusantropoloog) ja Helga (julgeolekupoliitika ekspert). Nad elavad 1970. aastatel valminud kortermajas ja maakodu asub Saaremaal. Tema õde on etnograaf Piret Õunapuu. 
Mart Kalm on dendroloogiahuviline.
Kanepilind

Kanepilind ("Linaria cannabina") on linnuliik vintlaste sugukonnast kanepilinnu perekonnast.
Levik.
Ta elutseb Euroopas, Põhja-Aafrikas, Ees-Aasias ja Kesk-Aasias. Eestis on kanepilind harilik haudelind, kelle pesitsusaegset arvukust hinnatakse 40 000–60 000 paarile, talvist arvukust 10–200 isendile.
Välimus.
Kanepilinnul on sale keha, lühike kael ja peenikesed jalad. Tunnuslikud on kastanpruun seljaosa ja hallikaspruun pea. Tiivad ja kaheharuline saba on tumepruunid valgete triipudega.
Kanepilinnud on umbes 13–14 cm pikkused. Tiibade siruulatus on umbes 23 cm. Kehakaal on enamasti 15–20 g. 
Kanepilinnul on pulmarüül tugevalt väljendunud sooline dimorfism. Isasel on hall pea ning säravalt karmiinpunane otsmik ja rind. Valkjal kõril on pruunid triibud. Selg on punakaspruun. Mustadel tiibadel ja sabasulgedel on valged ääred. Kõhupool on kollakaspruun ning rohkem või vähem selgete tumedamate pikitriipudega. Tavarüül on isase punane värv selgelt tuhmim. Üleminek pulmarüüle toimub pärast täielikku sulgimist sügisel ilma lisasulgimiseta. Talve jooksul tulevad rinna- ja perasulgede hallide või helepruunikate äärte või otste alt nähtavale punased sulelõigud.
Emasel ei ole sulestikus üldse punast. Tema seljapool on tumepruun. Selja- ja kõhupool on selgete tumepruunide pikitriipudega.
Pojad on pikkade hallide udusulgedega. Kurk on roosapunane ja nokamõhud helekollased.
Kanepilind võib segi minna mägi-kanepilinnu ja urvalinnuga. Mägi-kanepilind sarnaneb emase kanepilinnuga, aga tal on tiibadel ja sabal vähem valget, samuti on tal kollane nokk ja pulmarüüs punane päranipp. Urvalind on kanepilinnust väiksem ning tal on must lõug ja kollane nokk.
Kanepilinnu lennupilt on laineline nagu vintidel ikka.
Häälitsused ja laul.
Lähihüüd on lühike "gigigi". Häirimise puhul laseb kanepilind kuuldavale nasaalse läbitungiva "düjee". Hoiatushüüd on tasane ja venitatud "tjuiid". Kutsehüüd on "gjä-gjä". Sageli häälitsevad kanepilinnud ka nasaalselt "glüü".
Kanepilinnu laul on kestev ja sädistav. See algab valjude kiirenevate "staccato" elementidega. Sageli järgneb kiire triller ja nasaalsed häälitsused. Kanepilind võib üle võtta ka teiste lindude laulu. Kanepilinnu laulu võib kuulda aasta läbi, välja arvatud sulgimise ajal. Ta laulab enamasti kõrgel kohal, harvem ka lennul. Seejuures raputab isane rippuvate tiibadega erutatult oma sulestikku. Laul õpitakse varajases nooruses isase ettelaulmise põhjal. Kanepilinnud laulavad sageli kooris.
Emased toovad enne paaritumist või ka enne munemist kuuldavale tasase laulu. Seda laulu võib kuulda ka pärast sulgimist.
Elupaigad.
Tüüpilise kultuurmaastikulinnuna eelistab ta põõsa- ja hekimaastikke.
Toitumine.
Ta toitub metsikute rohttaimede seemnetest, samuti puuseemnetest.
Looduskaitse.
Kanepilindu ei loeta ohustatuks.
Ogapaanaks

Ogapaanaks ("Acanthopanax") on taimede perekond või alamperekond araalialiste sugukonnast (alamperekonnana eleuterokoki perekonnast). 
Liikide seas on:
Acanthopterygii

Acanthopterygii on kiiruimsete ülemselts. 
Sinna kuuluvad seltsid:
Acanthosicyos

Acanthosicyos on taimeperekond kõrvitsaliste sugukonna alamsugukonnast "Cucurbitoideae". 
Ta on endeemne Lõuna-Aafrikas. 
Teada on kaks liiki:
Acanthosicyos horridus

Acanthosicyos horridus ehk Acanthosicyos horrida on taimeliik perekonnast "Acanthosicyos". 
Taim on endeemne Namibi kõrbele. Ta kasvab 40...60 km laiusel ribal 1000 km pikkusel rannikul Oranje jõest lõunas kuni Kunene jõeni põhjas. Sellel alal esineb ta ainult "rivier"'ide kallastel ja luidete äärtel, kus nende juured ulatuvad põhjaveeni. Ta ääristab Walvis Bay luiteid tihedate hekkidena. 
Populatsiooni hinnatakse mõnele sajale kuni mõnele tuhandele eksemplarile. Nende arvukus ja viljade suurus on viimastel aastatel vähenenud. 
"Acanthosicyos horridus" on Namibi kõrbe kõige sagedasem taim. Teised taimed saavad seal kasvada tänu temale. 
Fossiilide põhjal oletatakse, et liik on eksisteerinud 40 miljonit aastat. 
See on lehtedeta okaspõõsas, mis kasvab 0,5...1 m kõrguseks. Ta moodustab läbimatuid tihnikuid, millest igaüks võib katta kuni 1500 m² ja elada üle 100 aasta. Tihnik kogub liiva, moodustades kõrgeid luiteid, kusjuures suurem osa taimest on liiva sees peidus. Tema käsivarrejämedused (kuni 30 cm paksused) lihakad sageli 15 m pikkused (kuni 40 m pikkused) juured ulatuvad põhjaveeni. 
"Acanthosicyos horridus" on kahekojaline taim. Õie läbimõõt on 3 cm ja õied paiknevad üksikult. Nii emas- kui ka isastaimedel on helekollased või rohekad õied. Emasõitele on iseloomulik alumine sigimik õiekarika all. 
Põõsas on kaetud paarikaupa asetsevate 2...3 cm pikkuste ogadega. Fotosüntees toimub okstes, õites ja ogades. 
Viljad on algul rohelised, hiljem oranžikaskollased, melonikujulised, ogadega kaetud. Nad sisaldavad palju vett ning kasvavad jaanalinnumunasuurusteks (läbimõõt umbes 15 cm) ja kaaluvad umbes 1 kg. Viljas on umbes 250 seemet. Beežid seemned maitsevad pähklitaoliselt ning on õlirikkad (umbes 55%) ja valgurikkad (umbes 30%). 
Vilju söövad paljud kõrbeloomad, sealhulgas kaelkirjak, orüks, ninasarvik, šaakal, hüään ja mitmesugused mardikad. Seemneid levitavad peamiselt elevandid, samuti okassead, sest neil jäävad seemned suurelt jaolt seedimata. Väiksemad närilised, kes vajavad palju energiat, näiteks "Gerbillurus paeba", söövad aga peamiselt toitainerikkaid seemneid. 
Kasutamine.
Viljaliha ja seemned (inglise keeles butterpits) on olnud namadele (hotentottidele) ja damaradele toiduks. Kohalikud nimetavad selle vilja "!Nara".
Seemneid säilitatakse kuivatamise teel. 
Namiibias kasutatakse taime ka maovalude vastu, haavade paranemise kiirendamiseks ja kaitseks päikese eest.
Karusõrg

Karusõrg ("Acanthus") on taimede perekond karusõraliste sugukonnast.
Karusõrgi on 30 liiki. Nad kasvavad Vana Maailma troopikas ja parasvöötmes. Kõige suurem mitmekesisus on Vahemere maades ja Aasias. 
Perekonda kuuluvad püsikutest rohttaimed, harva puhmad. Liikidel on ogalised lehed ja kobarõisikud. Taime kõrgus on 40–200 cm. 
Mõned liigid, sealhulgas ogaline karusõrg ja pehme karusõrg, on ilutaimed.
Stiliseeritud karusõraleht (akantus) on ehismotiiv.
Tōru Takemitsu

Tōru Takemitsu (武満 徹 "Takemitsu Tōru"; 8. oktoober 1930 – 20. veebruar 1996) oli jaapani helilooja ja muusikateoreetik. 
Ta oli peamiselt iseõppija. 1960. aastate lõpus hakkas teda üha enam huvitama jaapani rahvamuusika ja ta hakkas lisama oma loomingusse jaapani pille (näiteks "shakuhachi"). 1967. aastal kirjutatud "November Steps" oli esimene teos, kus Takemitsu kasutas lääne klassikalisi pille ja jaapani pille koos.
Nitšeaan

Nitšeaan (pärisnimest "Nietzsche" kuuluvustuletis) on Friedrich Nietzsche (1844–1900) õpetuse järgija ja näitab õpetuslikku kuuluvust. 
Nitseaanliku õpetuse põhijoonteks on tegevuse ja elutunnetuse kokkukuulumine. Elutung väljendab end inimeses vahetult, mistõttu mistahes elurõõmu pärssimine on ebaloomulik tegu enda inimliku terviklikkuse vastu. Inimene peab enda loomust täiesti vabalt väljendama, selleks et eneserealisatsioon saaks aset leida.
Sitatorn

Sitatorn oli Leo Luksi toimetatud ja suures osas kirjutatud omaalgatuslik väljaanne tema varasel perioodil aastatel 1997–2002. Luks on üllitist eelistanud nimetada kultuurileheks. Luks on intervjuus Päevalehele tunnistanud, et väljaande nimetus on tekkinud vastukaaluks Jehoova tunnistajate misjoniajakirjale Vahitorn, mida talle tudengiaastatel tüütuseni üritati varastel hommikutundidel Narva maantee ühiselamus pakkuda. Valdav osa Tartu filosoofilisest kogukonnast on tema ettevõtmisse suhtunud ükskõiksusega, ometi on väike ring teda innukalt toetanud, vaid üksikud on sellist teguviisi pidanud jäledaks, vastutustundetuks ja sallimatuks.
Rõuge kihelkond

Rõuge kihelkond (lühend Rõu; ) oli kirikukihelkond Võrumaal ja Tartu ja Võru kreisis Liivimaa kubermangus.
Piirkonna ajalugu.
Rõuge kihelkond tekkis 16. sajandil. Paikkonna varasem kihelkondlik kuuluvus pole teada. Rõuge kiriku rajas ilmselt 1550. aastatel Rõuge mõisnik Kursell. 
Tartu kreisi kihelkond sai Põhjasõjas kannatada. Sõjas kannatada saanud kirik lammutati ning 1729. aastal hakati uut rajama. 1780. aastatel loodi Riia asehaldurkonna Tartu kreisi lõunapoolsetest aladest, sh Rõuge kihelkonnast Võru kreis, maakonnakeskus ja kreisilinn (1784) Võru linn.
Kihelkonna alad tänapäeval.
Rõuge kihelkond oli pindalalt üks Eesti suuremaid. Tänapäeval jääb kunagise Rõuge kihelkonna territoorium peamiselt Võru maakonda ning väike osa ka Põlva maakonda.
Endise kihelkonna aladel asuvad Rõuge, Antsla ja Räpina vald.
Ööbikuorg

Ööbikuorg on org Lõuna-Eestis Rõuge vallas. Selle pikkus on 300 meetrit ja sügavus 12–15 meetrit.
Ööbikuoru juures asub Rõuge linnamägi, kus on külastajate jaoks Rõuge vaatetorn ja suur kiik. Matkahuvilistele on matkarada. 
Ööbikuoru lähedal asuvad kaks vesioinast.
Kontsert (täpsustus)

Kontsert on mitmetähenduslik sõna:
Krišjānis Barons

Krišjānis Barons (31. oktoober 1835 Strutele – 8. märts 1923 Riia) oli läti kirjanik, folklorist ja rahvusliku liikumise tegelane.
Aastatel 1856–1862 õppis ta Tartu Ülikoolis matemaatikat ja astronoomiat. 
Aastail 1862–1865 oli ta ajalehe Pēterburgas Avīzes toimetaja. 1867. aastal läks ta koduõpetajaks Moskvasse. Alles 1893. aastal läks ta tagasi Riiga.
Ta sai tuntuks läti rahvalaulude (Daina) koguja ja kogumise korraldajana. Tema peateos on kuueköiteline läti rahvalaulude kogu "Latvju dainas", mis ilmus 1894–1915 ja sisaldab 217 996 laulu.
Krišjānis Baronsit on kujutatud Läti 100-latisel pangatähel.
Ta on maetud Riia Suurele kalmistule.
James Lovelock

James Ephraim Lovelock (26. juuli 1919 Letchworth Garden City, Hertfordshire – 26. juuli 2022 Abbotsbury, Dorset) oli inglise atmosfäärikeemik, polühistor ja populaarteaduslike raamatute autor.
Ta lõpetas Manchesteri ülikooli keemia erialal ning sai hiljem Londonis meditsiini alal doktorikraadi. Sellele järgnes USAsse kolimine, kus ta töötas mitmes ülikoolides teadurina. Aastal 1961 asus ta tööle NASAsse. Aastaks 1970, kui Vikingi programm Marsile jõudis, oli Lovelock arutlenud palju Marsi atmosfääriolude üle. Ta leidis, et kõik elusorganismid planeedil peavad ära kasutama ka planeedi atmosfääri ja selle läbi ka seda muutma, kuid Marsi atmosfäär oli peaaegu täielikus keemilises tasakaalus. Sellest järeldas ta Maa näite põhjal, et Marsil ei saa olla elu.
Tuntuse on Lovelock saanud oma raamatutega Gaia hüpoteesist. Ta on arutlenud ka uue ajastu novatseeni teemadel.
1964. aasta Eurovisiooni lauluvõistlus

1964. aasta Eurovisiooni lauluvõistlus oli 9. Eurovisiooni lauluvõistlus ja see toimus 21. märtsil 1964 Kopenhaagenis Taanis. Selle võitis Itaalia.
Võistluse videosalvestis on vaid osaliselt säilinud (helisalvestis on olemas), väidetavalt hävis see DR (Danish Broadcasting Corporationi) stuudios 1970. aastatel aset leidnud tulekahjus. On öeldud, et BBC stuudiost leiti lao tühjendamisel videosalvestis 1964. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusest, aga see karp oli tühi.
Klaus Gustav von Essen

Klaus Gustav von Essen on olnud mitme tuntud inimese nimi.
Klaus Gustav von Essen (1720–1777)

Klaus Gustav von Essen (sündis augustis 1720; maeti 31. detsember (vkj. 20. detsember) 1777 Kalvi mõisas) oli baltisaksa mõisnik.
Klaus Gustav von Essen sündis Kalvi, Aseri, Vana-Alatskivi ja Kokora mõisniku Klaus Gustav von Esseni (surnud 1740) ja Lunetta von Rohri (maetud 1752) pojana. Tema noorem vend oli Venemaa sõjaväelane Reinhold Wilhelm von Essen (1722–1788).
Essen teenis Venemaa keisririigi ratsakaardiväes, kus sai rittmeistri auastme. Hiljem oli ta 1767–1777 Eestimaa maanõunik.
Talle kuulusid Kalvi ja Aseri mõis.
Perekond.
Klaus Gustav von Essen abiellus 30. juulil (vkj. 19. juulil) 1744 Tallinnas Magdalena Elisabeth von Stackelbergiga, kes oli Eestimaa rüütelkonna peamehe Otto Magnus von Stackelbergi tütar. Abielust sündisid:
1965. aasta Eurovisiooni lauluvõistlus

1965. aasta Eurovisiooni lauluvõistlus oli 10. Eurovisiooni lauluvõistlus ja see toimus 20. märtsil 1965 Napolis Itaalias. Selle võitis Luksemburg.
Rootsi laul oli inglise keeles (kuigi riiklikus eelvoorus lauldi rootsi keeles), erinevalt kõikidest teistest lauludest (ka varasematel lauluvõistlustel), kui kõik laulud olid mõnes vastava riigi ametlikus keeles. Pärast seda lisatigi järgmise aasta võistlusel vastav keelereegel, mis kehtis kuni 1972. aastani, ning uuesti 1977–1998.
Märten Ross

Märten Ross (sündinud 26. juulil 1971 Tallinnas) on eesti majandusteadlane ja riigiametnik.
Haridus.
Märten Ross on lõpetanud Tallinna 2. Keskkooli 1989. aastal, Tallinna Tehnikaülikooli tootmise ökonoomika ja juhtimise erialal 1993 ning Stockholmi Ülikooli sotsiaalteaduste magistrina 1993. Tema magistritöö teema oli "Asset Selection Principles of Estonian Commercial Banks, 1992–1993".
Töökäik ja tegevus ühingutes.
Ross on töötanud Tallinna Tehnikaülikooli statistika kateedris assistendina 1991, Eesti Panga keskpangapoliitika osakonna spetsialistina ja peaspetsialistina 1992–1993, juhataja asetäitjana 1993–1998, juhataja kohusetäitjana ja juhatajana 1998–2000, pangastatistika ning analüüsi osakonna juhataja asetäitjana 1993. 
Ross oli Eesti Panga juhatuse liige alates 1999 ning Eesti Panga asepresident 2000–2011. Aastatel 2011–2013 töötas ta Soome Pangas nõunikuna. Alates 2013. aasta sügisest kuni 2022. aastani oli ta rahandusministeeriumi finantspoliitika ja välissuhete asekantsler, seejärel välissuhete nõunik. 
Ross pidas Tallinna Tehnikaülikoolis alates 1994. aastast rahvusvahelise rahanduse loenguid ning oli kaasvastutav Tartu Ülikoolis loengusarja "Keskpangapoliitika" eest 1996–1999. 
Ross on korporatsioon Vironia vilistlaskogu liige.
Isiklikku.
Ta on abielus ja tal on neli last. Tema ema on Eevi Ross ja isa Heino Ross.
1966. aasta Eurovisiooni lauluvõistlus

1966. aasta Eurovisiooni lauluvõistlus oli 11. Eurovisiooni lauluvõistlus ja see toimus 5. märtsil 1966 Luxembourgis Luksemburgis. Selle võitis Austria.
Kümnejalalised

Kümnejalalised ("Decapoda") on selts kõrgemaid vähke. 
Nende hulgas on jõevähid, krabid, krevetid ja garneelid. 
Mitmed sellesse rühma kuuluvad vähid omavad suurt töönduslikku tähtsust. 
Enamik kümnejalalisi on raisasööjad. 
Süstemaatika.
Tänapäeval jagatakse kümnejalalised sõltuvalt lõpuste ja jalgade ehitusest ning vastsestaadiumitest kahte alamseltsi:
Krabilised

Krabilised ehk lühihännalised ("Brachyura") on kümnejalaliste seltsi kuuluvate kõrgemate vähkide rühm, kes tänapäeval süstemaatiliselt paigutatakse infraseltsi alla. 
Krabiliste tagakeha on redutseerunud, kõverdunud ja jääb suure rindmiku alla. Krabilisi katab enamasti tugev välisskelett ning esimesed käimisjalapaarid on muundunud sõrgadeks. 
Krabisid võib leida kõikidest maailma ookeanidest, peale selle elutseb neid ka magevees ja maismaal. Eriti liigi- ja vormirohkelt leidub krabilisi troopilistes piirkondades. 
Krabide suurus varieerub 1 millimeetrist kuni jaapani hiidkrabi ("Macrocheira kaempferi") suuruseni, kelle jalgade siruulatus küünib 3,8 meetrini.
Eestis on krabilistest sagedasti kohatud Läänemeres hiina villkäppkrabi ("Eriocheir sinensis"), mis on Euroopasse jõudnud laevade ballastveega. Alates 2011. aastat on siin invasiivse liigina järjest enam kohatud ka Põhja-Ameerika rannikult pärit mudakrabi ("R. harrisii").
Süstemaatika.
Krabiliste süstemaatika on keeruline ja teadlaste seas täies osas üksmeel puudub. Krabiliste ülemseltse on 20 ringis ja nende alla kuuluvaid sugukondi on umbes 93.
Kanama–Jõgisoo tee

Kanama–Jõgisoo tee (riiklik registreerimisnumber 11116) on kõrvalmaantee Saue vallas Jõgisoo külas. Tee pikkus on 5,1 km. 
Tee saab alguse Tallinna ringtee kolmekümne teisel kilomeetril. Tee lõpeb Tallinna–Pärnu–Ikla maantee kahekümne neljandal kilomeetril. Tee ei ületa ühtegi silda, küll aga ühe truubi. Bussipeatusi teele ei jää. Teega ristub viiendal kilomeetril Valingu–Jõgisoo tee, kuuendal kilomeetril Jõgisoo II ühendustee Keila jõe liiklussõlmes.
Tee on kuni 0,7 km-ni asfaltkattega, edasi kuni Valingu–Jõgisoo teeristini on pinnatud kruusatee, tee lõpp on mustkattega. Tee klass pole määratletud. Liiklussageduse, kiiruspiirangute ja teevalgustuse kohta andmed puuduvad.