Tallinna asehaldurkond

Tallinna asehaldurkond (vene keeles "Ревельское наместничество", saksa keeles "Revalschen Statthalterschaft", inglise keeles "Tallinn vice-regency") oli Venemaa keisririigi halduspiirkond Eestimaal, 1783–1796.
Tallinna asehaldurkond moodustati Tallinna kubermangu asemele 1783. aastal vastavalt Venemaa keisririigis 1775. aasta kubermanguseaduse, mis kehtestati Eesti- ja Liivimaal asehalduskorra nime all. 03.07.1783 moodustati Riia ja 03.12.1783 Tallinna asehaldurkond. Halduskorralduse seadusega koondati Venemaa Keisririigi 36 kubermangu 17 asehaldurkonnaks (mille koosseisus oli 2–4 kubermangu). Erandid olid: Moskva asehaldurkond, Peterburi asehaldurkond, Viiburi asehaldurkond, Riia asehaldurkond ja Tallinna asehaldurkond, mille koosseisus oli ainult üks kubermang, kuid asehaldurkonda juhtis kindralkuberner. Seda ajajärku Baltimaade ajaloos nimetatakse asehalduskorra perioodiks ja lõppes Katariina II surma (1796) järel, 28.11.1796 taastati Eesti- ja Liivimaa kubermangud ja Venemaa keiser Paul I ukaasiga 26. veebruarist 1797 taastati asehalduskorraeelne halduskord.
Tallinna asehaldurkonnast põhja pool, üle Soome lahe asusid Rootsi võimu all olnud Soome alad, asehaldurkond piirnes kirdes Viiburi, idas Peterburi ja Novgorodi, kagus Pihkva ning lõunas Riia asehaldurkonnaga.
Asehaldurkonna valitsemine.
Riia asehaldurkonna ja Tallinna asehaldurkonna ühiseks 1. asehalduriks ehk Eesti- ja Liivimaa kindralkuberneriks sai George von Browne asukohaga Riias. 1795. aastal kui Poola jagamise tulemusel ühendati Venemaa keisririigiga endine Kuramaa vasallhertsogiriik, liideti Riia asehalduskonnaga ning Nikolai Repnin oli asehalduriks Eesti-, Liivi- ja Kuramaa kindralkubernerina.
Eesti- ja Liivimaa kindralkubernerid:
Kubernerid (vene "правитель Ревельского наместничества"):
Asekubernerid (vene "вице-губернатор ("поручик правителя") Ревельского наместничества"):
Asehaldurkorra kehtestamisega hakati Eesti- ja Liivimaa kubermange nimetama Tallinna ja Riia asehaldurkondadeks. Kehtestati uus ametnikkonna normkoosseis, mis vastas Venemaa sisekubermangude omale. Tallinnas ja Riias hakkasid tegutsema (tsiviil)kuberneri juhtimisel kubermanguvalitsused ja tsiviilkuberneride kätte koondus kubermangude tegelik haldus. Nad allusid otse senatile. Kubermangude rahaasjade korraldamiseks loodi kroonupalat. Asutuse ülesannete hulka kuulusid riigimaksude kogumine, maksualuse elanikkonna üle arvestuse pidamine, nekrutivõtmine ning riigimõisate ja –metsade haldamine.
Asehalduskorra laiendamise (1783) järel Baltimaades pandi ka Eestimaal Katariina II poolt maksma ka Vene aadlikorraldus (1786). Loodi kubermangu Eestimaa rüütelkonna seisusliku omavalitsuse aadlimarssali koht Liivi- ja Eestimaal kaotatud maamarssali, ehk Eestimaa rüütelkonna pealiku koha asemele ja osalt ka kaotatud maanõunikkude-kolleegiumi funktsioonide täitmiseks. Aadlimarssal valiti kreisimarssalite poolt ja hulgast 3 aastaks ning aadlimarssali ülesandeks oli kubermangu aadlikogu istungeil tehtud otsuste teostamine, maa postiasjanduse korraldamine, aadli rahaasjade jne. juhtimine ning aadli huvide kaitse. Aadlimarssali koht kaotati 1796. aastal koos asehalduskorraga.
Haldusjaotus 1783–1796.
5. juuni 1783. aasta ukaasiga moodustati endise nelja maakonna asemel viis maakonda.
Paldiski linnale, milline rajati tänu soodsale asukohale Läänemere ääres, moodustati juurde ka maakond. Tallinna asehaldurkonna haldusjaotus kujunes järgmiselt:
Muudatused enne asehalduskorra kehtestamist.
1783. aasta 3. märtsi ukaasiga moodustati Läänemere saartest eraldi haldusüksus – Kuressaare oblast keskusega Kuressaare linnas. Haldusüksus jaotati kaheks – Saaremaa ja Hiiumaa maakonnaks. Hiiumaale pidi tulema maakonnalinn, kuid selle koht jäi valimata ja linn rajamata.
Asehalduskorra kehtestamisel muudeti see ukaas 3. juulil 1783 ära. Hiiumaa läks tagasi Eestimaa kubermangu Haapsalu kreisi alla ning Saaremaa läks Liivimaa kubermangu Kuressaare kreisina.
Asehalduskord.
Kõrgemaks esindajaks sai mõlema asehaldurkonna jaoks üks kindralkuberner, kelle asukohaks määrati Riia linn.
Sisuliselt muutis uus kord Eesti- ja Liivimaa Venemaa keisririigi sisekubermangudeks. Asehalduskorra ajal 1783. aastal loodi Haapsalu (endine Läänemaa) ja Tallinna kreis (endine Harjumaa) vahele uue kreisina Paldiski kreis, mis küll kohe pärast asehalduskorra likvideerimist kaotati. Paldiski sai 1783. aastal linnaõigused ja säilitas need ka pärast asehalduskorra likvideerimist.
Omavalitsusreform.
1785. aastal seoses nn. aadli armukirja laiendamisega Balti provintsidele, kuulus täielikult likvideerimisele senine Eestimaa rüütelkonna omavalitsuslik organisatsioon ja kaotas maksvuse ka aadlimatrikkel. Asehalduskorra ajal kaotati ajutiselt aadlimatrikmatriklid ning aadeldatud isikud ja suguvõsad kanti Eestimaa kubermangu aadlisuguvõsaraamatusse. Maiskondliku aadli õigused muutusid nüüd võrdseteks senise immatrikuleeritud aadli omadega. Kava kohaselt, kindralkuberneri või kuberneri kutsel pidi, kolme aasta järel kokku tulema Eestimaa Maapäevale, valima kubermangu marssali (endine Eestimaa rüütelkonna peamees), maakondade marssalid ja aadlipealikud maakondades, ametiisikud kohtu, politsei ja muul alal, arutama mõningaid muid päevakorras olevaid küsimusi jne. Kuid sääraste maapäevade õigused olid endistega võrreldes tunduvalt väiksemad.
Venemaa linnaseadus.
1785. aastal kehtestati Baltimaades uus Vene linnaseadus. Uue korra sisseviimisel oli osadel (suur)linnadel õigus säilitada senine valitsemiskord, kuid kõik magistraadid, sh Tallinna ja Riia, allutati kubermangumagistraadile. Linnades, kus aga senini magistraat puudus, korraldati valitsemine uue seaduse alusel. Kõik kreisikeskused Eestimaal - Rakvere, Paide ja Viljandi said tagasi vahepeal kaduma läinud linnaõigused. Linnaõigused said uue maakonnalinnana sai 1783. aastal Paldiski ning 1784. aastal Võru. Uue linnaseadusega said kõik vabad linnaelanikud kodanikuõigused ning haldusvõim läks linnakodanike poolt valitud linnapeale ning kõiki linlaste kihte esindavale magistraadile ja rae domineeriv koht linna valitsemisel kadus. Linnade valitsemine läks linnavanema ja -valitsuse hoolde, selle koosseisu kuulusid raehärra ja kaks ratmanit ehk nõunikku. Raehärra ametiaeg oli kolm aastat. Linnakodanike poolt valitav magistraat säilis kohtuasutusena. Kaubanduse ja käsitööga võisid tegeleda kõik soovijad. Gildid ja tsunftid reorganiseeriti, suured ja väikesed gildid likvideeriti. Linnaseaduse järgi moodustasid kõik linnakodanikud ühe linnakogukonna, mis omakorda jagunes eri klassideks eriliste õiguste ja kohustustega. Esimesse klassi kuulusid varakad linnaelanikud – kinnisvaraomanikud. Linnakodanike teise klassi moodustasid gildid. Gildiliikmed jagunesid omakorda vastavalt nende käes oleva kapitali suurusele, mille nad linnavõimudele olid esitanud. Rikkamad linlased jagati vastavalt deklareeritud varandusele kolme gildi (1., 2., 3. gildi kaupmees). Iga kapitaliomanik maksis vastavalt üles antud kapitali suurusele aastas ühe protsendi riigimaksu. Näiteks kodanikud, kes olid oma vara hinnanud suuremaks kui 10 000 rubla, kuulusid esimesse gildi. Teise gildi kuulusid kodanikud, kelle vara väärtus oli 5000 – 10 000 rubla, ja kolmandasse gildi 1000–5000-rublase vara omanikud. Esimese gildi liikmed võisid näiteks tegutseda kõikidel tööstus- ja kaubandusaladel, teise gildi liikmed võisid tegutseda vaid sisemaal ning kolmanda gildi liikmetel oli võimaldatud vaid väikekaubitsemine ja madalamad käsitööalad. Sellesse gildi kuulusidki peamiselt käsitöölised, kes omakorda jagunesid tsunftideks. Käsitööliste tegevust reguleeris linnaseadusele lisatud määrustik käsitöö kohta. Linnaelanikud, kes olid alatiselt linnas viibivad sise- ja välismaalt saabunud võõrad, arvati neljandasse klassi, kusjuures neid liigitati omakorda veel rahvuste järgi. Viienda elanikkonna klassi moodustasid nimekad isikud ehk literaadid: teadusemehed, kunstnikud, suurte kapitalide omanikud jne. Viimase, kuuenda klassi moodustas lihtrahvas, kes ei omanud maju, ei tegelenud käsitööga.
Asehalduskorra ajal tsunftisundus kaotati, kuid suurem osa gilde ja tsunfte jätkasid pärast 1796. aastat tegevust vanadel alustel.
Tegelik võim linnas läks aga politseimeistri (Tallinnas, politseimeister ja Tallinna ülemkomandant) kätte, kes vastutas tervishoiu, tuleohutuse, teede ja tänavate korrashoiu, kroonule kuuluvate hoonete haldamise, mõõtude ja kaalude õigsuse eest.
Politsei- ja kohtureform.
Asehalduskorra ajal reformiti kubermanguvalitsused, loodi kroonupalatid ja üldise hoolekande kolleegiumid, mis tegelesid hoolekande, meditsiini ja haridusküsimustega. Politsei ülesandeid maakondades asus täitma alammaakohus, linnades politseivalitsus. Kubermangulinna Tallinna ja Tallinna kreisi ülempolitseimeister oli Tallinna ülemkomandant Reinhold Wilhelm von Essen. Reformijärgses kohtusüsteemis tekkis tsiviilprotsessis lepitusmenetluseks Südametunnistuskohus, talupoegade jaoks alamkorrakohus ja ülemkorrakohus, aadlike jaoks kreisikohus ja ülemmaakorrakohus. Teise astme kohtus seati ametisse prokurörid, kes allusid kubermangu peaprokurörile. Süsteemi täiendasid armuandmiskirjade süsteem. Linnades kuulusid politseilised ametikohustused linnafoogtile.
Tallinna asehaldurkonna haldus.
Asehaldurkonnavalitsuse juures asus kantselei, mis koosnes kahest osakonnast: Saksa ekspeditsioonist ja Vene ekspeditsioonist, kuhu kuulusid ka kubermanguprokurör ning kaks kubermanguadvokaati. 
Kroonupalati alluvuses tegutsesid: ökonoomiadirektori ekspeditsioon, tolliosakond, sadamatoll (Haapsalu, Toolse, Hiiumaal), tollipiiriülevaataja, kubermangurentmeistri ekspeditsioon ja kreisirenteid. Kubermanguametnike hulka kuulusid veel kubermangureviisor (maamõõtja), kubermanguehitusmeister ja kreisiarst. Haldusjärelvalvet teostas keskuses ja linnades linnafoogt. Linnu juhtisid raekolleegiumid, mille koosseis oli linnati erinev ja kuhu kuulusid linnapea, kaks bürgermeistrit, neli raehärrat jt. Uue institutsioonina loodi linnapea ametikoht.
1783. aastal määratleti Tallinna asehaldurkonna uute ametiasutuste koosseis: 1) kubermanguvalitsuses — 1 kuberner, 2 kubermangu nõunikku ja 1 sekretär; 2) kroonupalatis — 1 viitsekuberner, 1 ökonoomia direktor, 2 nõunikku, 1 kassameister, 2 assessorit, 4 vannutatud meest ja 1 sekretär; 3) tsiviilkohtupalatis — 1 eesistuja, 2 nõunikku, 2 assessorit ja 1 sekretär; 4) kriminaalkohtupalatis — 1 eesistuja, 2 nõunikku, 2 assessorit ja 1 sekretär; 5) ülem-maakohtus — kahele departemangule kokku 2 eesistujat, 10 kaasistujat, 1 prokurör, 2 asjaajajat ja 2 sekretäri; 6) Tallinna ülemkorrakohtus — kahele departemangule kokku 2 eesistujat, 10 kaasistujat, 1 prokurör, 2 asjaajajat ja 2 sekretäri; 7) kreisikohtus — 1 kohtunik, 2 kaasistujat ja 1 sekretär; 8) alam-korrakohtus — 1 kohtunik, 4 kaasistujat ja 1 sekretär; 9) alam-maakohtus — 1 esimees, 4 kaasistujat ja 1 sekretär
Kuna uus kord ei vastanud Uusikaupunki rahuga tagatud Läänemere-provintside autonoomia tingimustele, muutis uus keisri Paul I 1796. aastal asehaldurkorda. Muudatus jõustus 1797. aastal.
Koos asehaldurkorra kaotamisega likvideeriti ka enamik moodustatud asutusi. Alles jäid Eestimaa ja Liivimaa kubermanguvalitsused, kroonupalatid ja üldise hoolekande kolleegiumid.
Kirikuhaldusreformid.
Asehalduskorra ajal moodustati igas kreisis eraldi praostkond. Eestimaal oli luteri usu kogudustest kaheksa praostkonda: Tallinna, Paldiski 1., Paldiski 2., Rakvere 1., Rakvere 2., Paide, Haapsalu 1., Haapsalu 2. ja Haapsalu 3. praostkond.