Käändelõpp

Käändelõpp ehk käändetunnus on käändsõnade teatud käändele omane grammatiline tunnus, nt eesti keeles sisseütleva käände tunnus "-sse".
Käändele iseloomulik grammatiline tunnus on seotud morfeem, vormitunnus, mis ei saa esineda iseseisva sõnana. Enamasti (aga mitte alati) lisatakse käändetunnus käändeid kasutavates keeltes, sh eesti keeles, järelliitena käänatava sõna lõppu.
Käändelõppude esinemine ja roll maailma keeltes.
Eri keeltes väljendatakse sama nähtust eri viisil, nt "koolis:" seesütleva käände lõpu -"s" abil "koolis" (ee), eesõna abil (ingl "in school"), käändelõpu ja eessõnaga (vn "в школе", sks "in der Schule"); vene keeles käänatakse sõna (школа : школе), saksa keeles artiklit selle ees ("die Schule" : "der Schule"). Käändelõpp on seega keelespetsiifiline keelenähtus.
Maailma keelte morfoloogiliste põhitüüpide järgi liigitatakse keeled keeletüpoloogias aglutineerivateks, fusiivseteks ja isoleerivateks keelteks ning igale põhitüübile iseloomulikud tunnused on alljärgnevad:
Enamik keeli kuulub mitme põhitüübi alla; ka eesti keeles esineb fusiooni, nt "jõgi" : "jõe" : "jõkke." Eesti keel ei ole täiesti aglutinatiivne keel.
Grammatilised morfeemid (sh käändelõpud) näitavad, millised ülesanded on mingil sõnavormil lauses/fraasis. Käändelõppude kasutamisel on oluline osa lauseliikmete eristamisel. Eesti keeles on alus (subjekt) harilikult nimetavas, sihitis (objekt) sageli osastavas käändes või omastavas käändes. Kääne ise ilmneb käändetunnuse abil moodustatud sõnavormis. Samas erinevad keeled lause/fraasi subjekti ja objekti eksisteerimise ja määratlemise poolest, nt  inglise keel, rootsi keel ja saksa keel on subjektikesksed, jaapani keel topikukeskne. Ka eestikeelses lauses võib alus puududa ("tehti tööd").
Eesti käändelõpud, vormimoodustus.
Käändelõpp puudub nimetaval ja omastaval ning võib puududa osastaval ja sisseütleval käändel. Osastaval, sisse- ja alaleütleval käändel on mitu lõppu. Eesti käändekategooria ülejäänud käänete tunnused esinevad eesti kirjakeeles nii ainsuses kui ka mitmuses alati samal kujul. Tabelis 1 on esitatud käändetunnused ainsuses, käändelõpp on näites eraldatud sidekriipsuga:
Tabel 1. Käändetunnused ainsuses (Viht &amp; Habicht, 2019, lk 89)
Muu hulgas on täpsustatud:
Eesti käändsõnu iseloomustab vormide paljusus, varieeruvad nii sõnatüved kui ka tunnused – vormimoodustus toimub kümnete muuttüüpide abil, s.o ühesuguse vormistikuga ja ühtemoodi käänduvate sõnade rühmade abil. Sageli tuleb eri sõnade puhul sama käändevormi moodustamiseks (sh õige käändelõpu kasutamiseks) rakendada eri moodustamisvõtteid. Näiteks peab ainsuse omastava käände lõpuhäälikuks alati olema täishäälik (nimetav kääne "kass", "õpik", omastav "kassi, "õpiku) ja õige täishäälik leitakse moodustamisreeglite abil (vt käänamise reeglipärasusi nii käänete kui ka muuttüüpide kaupa H.-J. Kaalep (2012), A. Viht ja K. Habicht (2019)).
Käändelõpp eesti keele sõnajärjestuses ja sõnamuutmine.
Käändsõna aglutinatiivses sõnavormis on igal morfeemil alati kindel asukoht. Selle määrab kindlaks keele morfotaktika. Eesti käändsõna morfotaktikat vt tabelist 2: 
Tabel 2.  Eesti käändsõna morfotaktika (Viht &amp; Habicht 2019, lk 47)
Ainsusel tunnust ei ole, seega liitub käändelõpp ainsuslikes vormides enamasti sõnatüvele ("kassiga). Liited asuvad tüvele lähemal kui tunnused ja lõpud, põhijärjestus on: TÜVI + TULETUSLIITED + ARV (keeleteadus) + KÄÄNE + LIIDEPARTIKKEL, nt "kõrva+lis+te+le+gi". Tavaliselt liitub käändetunnus tüvele aglutinatiivselt, s.t selgete piiridega järelliitena ("majasse). Käändetunnus lisatakse fraasi igale käändsõnale ("sellele suurele mustale lambale), erandiks on 4 viimase käände lõpud "-ni", "-na", "-ta", -"ga", mis liituvad ainult fraasi viimasele sõnale ("selle suure musta lambani). Teatud sõnatüüpides võib mõni tunnus liituda fusiivselt, nt sulab sisseütleva käände tunnus mõne sõnatüübi lühikeses vormis tüvega ühte ("tuppa", "pessa"). Mitmuse osastava lühivormides ("jalgu", "metsi") ei ole käändelõpu mitmuse tunnusest eristamine võimalik.