Pürenee poolsaare esiaeg

Pürenee poolsaare esiaeg on periood esimeste inimese perekonna esindajate saabumisest Pürenee poolsaarele (üle miljoni aasta tagasi) kuni kirjalike tekstide ilmumiseni Foiniikia, Vana-Kreeka ja Vana-Rooma kolonisaatorite kohalolu tõttu (alates umbes 1100. aastast eKr) poolsaare idaosas (Hispaania Levant) ja lõunaosas.
Pürenee poolsaarel on hominiinide vanimad jäänused Euroopas, "Homo antecessor"i jäänused, kõige rohkem heidelbergi inimese fossiile, vähesel määral neandertallase jäänuseid ning muidugi "Homo sapiens"i jäänused. See viimane on meile jätnud mõned maailma kaljukunsti parimatest näidetest.
Arvukad megaliidid ning eneoliitikumi Los Millarese kultuur ja Vila Nova kultuur ning pronksiaja Argari kultuur on selged näited Pürenee poolsaare kultuurilisest arengust neoliitikumis ja metalliajal, mis tipnes Tartessose ja ibeeride varaajaloo algusega.
Sissejuhatus.
Inimene ilmus Pürenee poolsaarele vähemalt 1,2 miljonit aastat tagasi, nagu näitab viimane avastus Atapuerca leiukohast Sima del Elefantest: teadmata liigist inimese alalõualuu, mida sai seostada samast mäestikust Gran Dolinast leitud fossiilidega, mis omistati uuele inimliigile "Homo antecessor", kelle kivist artefaktid võivad olla üle miljoni aasta vanused. Need leiud on seni vanimad tõendid inimestest Euroopas.
Samuti Atapuercast pärinevad 300 000 aasta vanused heidelbergi inimese jäänused. Palju hilisem on tema järglase neandertallase kohalolek: esimesed fossiilid, mis leiti Gibraltarist, dateeriti umbes 60 000 aasta vanuseks. Lõpuks, "Homo sapiens" ilmus Pürenee poolsaarele umbes 40 000 aastat tagasi.
Looduslikud tingimused.
Pürenee poolsaar on kolmest küljest ümbritsetud merega (Atlandi ookeani ja Vahemerega, mis on vahendanud vastastikuseid mõjusid teiste maadega. Püreneed on looduslik piir ülejäänud Euroopaga ning on oma isoleeriva toimega aidanud kaasa Pürenee poolsaare kultuuriliste eripärade kujunemisele. Oma asendi tõttu on Pürenee poolsaar sild Euroopa ja Aafrika vahel. 
Poolsaare pinnamood on keeruline, paljude mäestikega, ning kliima on mitmekesine ja muutlik. Jõed olid kunagi veerikkamad, mistõttu tekkisid jõeterrassid, mis olid inimrühmadele sobivad elupaigad. Oli ka vulkaaniline aktiivsus, mille tagajärjed on näha La Garrochas (Girona provints). 
Mägede pinnamood tuleneb suuresti liustike toimest; Kvaternaari kõige külmematel perioodidel katsid need poolsaare kõrgeid alasid. Püreneedes olid need kuni 30 km pikkused ja kuni 400 m paksused. Taganedes jätsid need maha tsirkusorge, järvi ja ruhiorge..
Rannajoon muutus mere veetaseme muutumise tõttu jääaegade ja jäävaheaegade toimel. Hispaania Levandis on teada 80-meetrine transgressioon ja 120-meetriseid regressioone. Need viimased tõid kaasa Mallorca ja Menorca saare liitumise ning Vahemere rannajoone nihkumise kümneid kilomeetreid mere poole. Poolsaare pindala siiski märkimisväärselt ei kasvanud..
Pürenee poolsaare kliima oli Miotseenis ja Pliotseenis soojem ja niiskem kui Pleistotseenis, mis vastab paleoliitikumile. Umbes kümme miljonit aastat tagasi algas jahenemine ja kuivenemine, milles oli mitmeid fluktuatsioone..
Euroopa Pleistotseenis vaheldusid jäätumised ja jäävaheajad. Euroopa ja Aafrika mõjude tõttu oli klimaatiline mitmekesisus suur. Liustikke oli teadaolevalt ainult suurtes mäestikes oli liustikke ja külmale kliimale omaseid loomi, nagu põhjapõtru ja mammuteid, oli nähtavasti ainult Meseta Nortes ja Kantaabria mägedes. Poolsaare aasta keskmine õhutemperatuur viimase jääaja (21 kuni 17 000 tagasi) kõige külmematel aegadel oli 10 kuni 12 kraadi madalam kui praegu.
Kuigi jäätumised olid erineva intensiivsuse ja ulatusega, võib üldiselt öelda, et jäätumiste ajal oli Meseta kliima äärmuslikum ja sademeterohkem kui praegu, umbes nagu tänapäeva Poolas ja Venemaa Euroopa-osas. Kantaabria rannik oli palju külmem ja niiskem, umbes nagu tänapäeva Põhja-Šotimaa, ja Andaluusia oli pisut jahedam kui tänapäeva Lõuna-Prantsusmaa. Jäävaheaegadel oli Kantaabria rannikul praeguse Lõuna-Prantsusmaa kliima, Andaluusia oli väga soe ja Hispaania Levandis oli poolkõrbeline kliima. 
Pürenee poolsaare Miotseeni ja Pliotseeni metsad olid pilvemetsad harilike loorberipuudega (reliktid tänapäeval Cádizi provintsi "canuto"des ja Makaroneesias) ning parasvöötme metsad, kus kasvasid okaspuutaimed, sealhulgas ranniksekvoiad. Jäätumiste saabumisega muutus keskkond märgatavalt: viimase jääaja maksimumi olid alad, mis ei olnud Kantaabria kombel kaetud igilumega, mäestikud ja lavamaad olid külmad ja karmid stepid, kus taimkate peaaegu puudus; madalamatel aladel olid valdavad männimetsad; mõned parasvöötme metsad (tammede, saarte, harilike sarapuudega, leppadega, vahtratega jne) ja vahemerelised metsad (iilekstammede ja korgitammedega) olid säilinud rannikualadel.
Kliimamuutused puudutasid ka poolsaare loomastikku. Jääaegadel olid iseloomulikud loomad mammut, karvane ninasarvik ja põhjapõder, põhjamaised liigid, kes põgenesid Kesk-Euroopa jää eest Pürenee poolsaare mahedamasse kliimasse. Jäävaheaegadel olid arvukamad suured loomad mammut "Mammuthus meridionalis", ürgelevant "Palaeoloxodon antiquus" ja ürgninasarvik "Dihoplus kirchbergensis". Oli ka teisi liike, kes püsisid enam-vähem pidevalt hoolimata kliimamuutustest; kõige silmapaistvamad olid mitmesugused leopardid, lõvid, karulased, hundid, hüäänlased, hobused, piisonid, metssead, hirvlased ja kitsed.
Paleoliitikum.
Umbes 800 000 aastat tagasi tulid Pürenee poolsaare esmaasukad Aafrikast Euroopasse. Nende jäänuseid on leitud Atapuerca mäestikust "Homo antecessor"i, heidelbergi inimese ja neandertallase nime all. Neandertallase jäänuseid on leitud ka Bañolasest, Cova Negrast, El Sidrónist ja Sima de las Palomasest.
Poolsaare esmaasukad olid kütid-korilased.