Henriku Liivimaa kroonika

Henriku Liivimaa kroonika (ladina "Heinrici chronicon Livoniae" või "Origines Livoniae") on arvatavasti preester Henriku (ka Läti Henriku) kirjutatud misjonikroonika, mis käsitleb tänapäeva Eesti ja Läti alal elanud rahvaste ristiusku pööramist ning allutamist saksa ja taani võõrvõimudele ning katoliku kirikule 13. sajandi alguses.
Kroonika on kirjutatud ladina keeles ja tõenäoliselt ajavahemikus 1224–1227. Oletatavasti kirjutati see aruandena paavsti legaadile Modena Wilhelmile.
Sisu ja roll ajalookirjutuses.
Kroonika tegevus algab 1180. aastatel, mil liivlaste juurde saabus esimene piiskop Meinhard, ja lõpeb 1227. aastaga, mil Saaremaa elanikud ristisõdijatele alistusid. Teose põhiosa käsitleb piiskop Alberti aega (alates aastast 1199), eriti eestlastevastast võitlust, mille tänapäeval kasutatavad ajalised piirid tulenevadki kroonikas käsitletud ajavahemikust. Palju ruumi on pühendatud ka Läti alal elanud hõimude alistamise kirjeldamisele. Kroonika on peamine kasutatav allikas tolle aja Eesti ja Läti ajaloo kohta. Ehkki Henriku vaated on igati piiskop Alberti meelsed, tunnustab ta ka eestlaste ja mitme teise paganarahva meelekindlust ja visadust oma maa kaitsmisel. Tema kirjeldused tunduvad enamjaolt tõelähedastena. Palju on valmiskujul kasutatud piiblist pärinevaid fraase, mistõttu tekstis tsiteeritud kroonika tegelaste väljendid ei pruugi tegelikega sõnasõnaliselt kokku langeda. Samas on Henriku kroonika ainus üksikasjalik otsene allikas eestlaste ja nende lõunanaabrite alistamise kohta, seetõttu sõltub tänapäevane arusaam enamjaolt just selles kirjutatust. Võib arvata, et kroonika annab mõnevõrra moonutatud pildi eriti piiskopi rivaalide, ordu ja taanlaste tegevusest, püüdes nende rolli Liivimaal vähendada.
Käsikirjad ja väljaanded.
Henriku kroonika originaaltekst pole säilinud. Vanim ärakiri on 14. sajandi algusest pärinev "Codex Zamoscianus Warsawiensis" (avastatud Varssavis 1862. aastal), mida peetakse ka kõige originaalilähedasemaks ümberkirjutuseks.
Esimest korda ilmus Henriku kroonika trükis 1740. aastal Johann Daniel Gruberi väljaandel, 1747. aastal ilmus ka selle saksakeelne tõlge Johann Gottfried Arndti poolt. Parimaks kroonika teaduslikuks väljaandeks peetakse Leonid Arbusow noorema ja Albert Baueri saksa- ja ladinakeelset publitseeringut, mis ilmus 1955. aastal.
Eesti keeles ilmus Henriku kroonika osi Jakob Hurda teoses "Pildid isamaa sündinud asjust" 1871 Postimehe lisalehes ja 1879 ka eraldi raamatuna. Kroonika esimene täielik tõlge eesti keelde ilmus 1881–1884 Jaan Jungi teostatuna. Järgmine, Julius Mägiste väljaanne ilmus alles 1962 Rootsis. Seni teaduslikus mõttes parimaks tõlkeks peetakse 1982. aastal ilmunud Richard Kleisi tõlgitud ja Enn Tarveli toimetatud versiooni, kus paralleelselt eestikeelse tekstiga on olemas ka ladinakeelne. Sellest on ilmunud kolm uustrükki (1993, 2005 ja 2013), kus ladinakeelne tekst puudub. 2005. aasta trükk sisaldab Enn Tarveli parandusi tõlke ja kommentaaride osas. 2008. aastal ilmus uuesti ja Eestis esimest korda Mägiste 1962. aasta tõlge.
1920. aastatel tõlkis kroonika Keila pastor Ado Köögardal. Kuid trükis see ei ilmunud ja käsikiri on kadunud. 
Kroonika on tõlgitud ka läti (Matīss Siliņš, 1883; Jānis Krīpēns, 1936; Ābrams Feldhūns, 1993), vene (Sergei Anninski, 1938, 2 trükki), inglise (James A. Brundage, 1961, 2003), leedu (Juozas Jurginis, 1991), soome (Tuomas M. S. Lehtonen, 2003) ja itaalia keelde (Piero Bugiani, 2005).
Struktuur.
Kroonika on jagatud 30 peatükiks, millest esimesed kaks käsitlevad vastavalt piiskoppide Meinhardi ja Bertholdi aega, järgnevatest käsitleb aga igaüks üht piiskop Alberti ametiaastat. Aastate arvestus käibki kroonikas piiskop Alberti ametissepühitsemise aja järgi, mis oli ilmselt märtsikuus, umbkaudu maarja-aasta alguses.
Kroonikas mainitud isikuid ja nähtusi.
Paljude praeguses Eesti ja Läti ajaloos oluliseks saanud isikute ja nähtuste kohta on Henriku Liivimaa kroonika ainus allikas.
Eestlaste nimed kroonikas.
Kroonikas on nimepidi mainitud Kyriawan, Lembitu, Maniwalde, Meme, Thabelin, Unnepewe, Wottele ja Wytamas (viimane võib olla ka Lembitu hüüdnimi). Enamik neist on mainimist leidnud vaid ühe korra ja ühegi isiku olemasolu ei kinnita mõni teine ajalooallikas. Nimede valik ei ole representatiivne (nii puuduvad täielikult saarlased), mis ei ole tõenäoliselt olnud ka Henriku eesmärk. Ainsana annab kroonik ühekordsest mainimisest ulatuslikumat informatsiooni Lembitu kohta, kellesse ta ülivaenulikult suhtub.