Jácara

Jácara oli Hispaanias ja hispaaniakeelses Ladina-Ameerikas 17. ja 18. sajandil populaarne muusikažanr, mida esitati eelkõige teatris etenduste eel ja vaheaegadel lauluna ja/või instrumentaalse vahepalana koos tantsuga. Kirikus sulas "jácara" ühte 17. sajandi vaimuliku "villancico"'ga, samuti kasutati seda instrumentaalmuusikas variatsioonide alusena ja see kuulub säilinud palade arvu poolest koos "passacaglia"'ga kõige populaarsemate hulka.
Kirjeldus.
"Jácara"'t kirjeldatakse kui särtsakat laulu või vahepala, mille sisuks on kelmide ja päevavaraste igapäevaelu, nii nagu seda on kirjeldatud pikareskses kirjanduses ja mille žargoonis või murdes tekst sisaldas pilget ja satiiri.
"Jácara" arenes 17. sajandil Hispaania teatri kuldsel ajastul populaarseks žanriks, mille ülesanne oli lõbustada teatripublikut vaatuste vahel ja etenduse järel ning "jácara" paigutati sageli kohe "comedia" (nii nimetati kõiki ilmaliku sisuga näidendeid) esimese vaatuse järele. "Jácara" on äratuntav teatud muusikaliste tunnuste järgi ja seda laulsid ja mängisid või tantsisid madalama plaani tegelased, näiteks "gracioso" (teener hispaania barokkteatris). Erinevad autorid on toonud välja "jácara" päritolu madalamate sotsiaalsete klasside hulgast. Arvukad "jácara" tekstid on leitavad Pedro Calderón de la Barca, Miguel Cervantese, José de Cañizarese, Francisco Gómez de Quevedo, Juan Vélez de Guevara ja paljude teiste 17. sajandi näitekirjanike teostes.
Muusika.
Olgugi et "jácara" meloodiline ja harmooniline struktuur polnud jäigalt standardiseeritud, korduvad instrumentaalseadetes äratuntavalt mõned elemendid – neljataktilised ühikud rõhutatud hemiooliga kahes viimases taktis. Sellised lõigud muutusid peaaegu klišeeks, see tituleeriti "hispaania stiiliks" ning need esinevad sageli Santiago de Murcia, Ruiz de Ribayazi, Gaspar Sanzi, Francisco Gueráu ja Antonio Martín y Colli "jácara"'te sissejuhatuses. Tavaline "jácara" algus sisaldas pöördumist publiku poole, näiteks "Oigan, escuchen, atienden a la jacarilla" ('Kuulake, kikitage kõrvu, tähele pange "jácara"'t') või "Vaya, vaya a la jacarilla" ('Hei, ennäe "jacara"'t!').
Kirik kasutas "jácara" žanri sama innukalt kui teater ja säilinud on arvukalt selle muusikaga vaimulikke "villancico"'sid. Need on peaaegu alati minoorsed, tavalisim helistik D-minoor, ja elavas 6/8 meetrumis siin-seal ettetulevate hemioolidega ning need vaimulikud "jácara"'d kandsid sama kõrgendatud meeleolu nagu nende ilmalikud paarikud teatrilaval. Tavaliselt vaheldus nagu "villancico" puhul koori ja ansambli esitatud "estribillo" (refrään) lühikeste "copla"'tega (salmid), mida üksikult või rühmakaupa esitas solist või solistide rühm. Näiteks Mehhiko 17. sajandi helilooja Gutiérrez de Padilla juhend "villancico" "A la xácara xacarilla" esitamise kohta ütleb, et "estribillo" lauldakse iga kolme salmi järel. 
Kitarrile ja klahvpillile loodud variatsioonide aluseks saanud meloodia- ja harmooniamustrite hulgas, nagu "folías", "villanos", "vacas", "canarios", "marizápalos" jne, oli "jácara" üks tähtsamaid, olles teoste arvult teisel kohal "pasacalles"'i järel.
Tants.
"Jácara" on ka üks Hispaania barokiaja tantsudest, see kuulub tantsude hulgas "baile"'de rühma: need olid karakterilt lärmakamad ja ohjeldamatumad kui "danza"'d ja neid saadeti tavaliselt kastanjettide rütmiga. Tantsu karakter on kooskõlas "jácara" arvatava päritoluga lihtrahva hulgast.