Vägivallakuriteo ohvri õigus hüvitisele

Vägivallakuriteo ohvri õigus hüvitisele on Euroopa Liidu liikmesriikides kehtestatud õigus, mis tuleneb Euroopa Liidu Nõukogu direktiivist 2004/80/EÜ. Direktiivi eesmärk on tagada hüvitis vägivallakuriteo ohvritele ka siis, kui teo toimepanijat ei suudeta tuvastada või õigusrikkujal puuduvad vahendid kahju hüvitamiseks. Direktiiv kohustab liikmesriike kehtestama siseriiklikud hüvitise korrad, mis tagavad ohvritele õiglase ja asjakohase hüvitise. Lisaks loob see ka koostöösüsteemi, mis lihtsustab hüvitise kättesaadavust juhtudel, kus kuritegu sooritati elukohariigist erinevas riigis.
Eestis käsitleb kuriteoohvri hüvitamise korda ohvriabi seaduse 4. peatükk. Vägivallakuriteo ohvril või tema lähedasel on ohvriabi seaduse alusel võimalik taotleda näiteks ravikulude, matusekulude või isiklikele esemetele tekitatud kahju hüvitamist (OAS § 38).
Artikkel annab ülevaate, kuidas on Euroopa Kohus tõlgendanud direktiivist tulenevaid kohustusi ning milline on Eestis kehtestatud kord. 
Direktiiv 2004/80/EÜ.
Direktiiv 2004/80/EÜ (edaspidi direktiiv) tagab kuriteoohvritele hüvitise eelkõige piiriülestes olukordades. Direktiiv käsitleb peamiselt hüvitise kättesaadavust, taotlemist ja üldist menetlust. Kõige rohkem on arutelu tekitanud direktiivi artikli 12 lõige 2, mis kohustab liikmesriike looma korra, mis tagab nende territooriumil toime pandud tahtlike vägivallakuritegude ohvritele õiglase ja asjakohase hüvitise.
Lõplik direktiiv erineb oluliselt sellest, mida tutvustati direktiivi ettepanekus. Võrreldes ettepanekus esitatule annab kehtiv direktiiv liikmesriikidele suurema otsustusvõimaluse. Ettepanekus olid liikmesriikide hüvitiste kordadele seatud miinimumnõuded, näiteks ei tohtinud hüvitis oluliselt erineda sellest, mida ohver oleks õigusrikkujalt saanud ning hüvtise ülemmäär pidi olema kõrgem kui 60 000 eurot. Selliste miinimumnõuetega ei olnud nõus mitmed liikmesriigid, kuna miinimumnõuete täitmine võis tekitada probleeme riigisiseste eelarvetega. Direktiivi olulisuse tõttu jõuti kompromissini, millega jäeti välja miinimumnõuded ning säilitati üksnes hüvitise korra loomise kohustus. Vastuvõetud ehk kehtiva direktiivi nõudeks on, et ohvrid saaksid "õiglase ja asjakohase hüvitise". Kompromissi käsitlevas tekstis eelmainitud nõuet ei ole ning puudub täiendav selgitud hüvitise ulatuse kohta.
Seega loodi direktiiv liikmesriikide ja Euroopa Liidu kompromissi alusel ning jäeti liikmesriikidele lai otsustusruum hüvitamise korraldamise osas. Direktiivi eesmärgi saavutamiseks on tähtis, et liikmesriikides oleks hüvitamine nõuetekohaselt reguleeritud, et tagada ohvritele ühtlustatud kaitse. Liikmesriigid peavad direktiivi riigisisesesse õigusesse üle võtma ning võib tekkida olukord, kus siseriiklik seadus ei ole direktiivi eesmärgiga kooskõlas. Kuna direktiivi artikli 12 lõige 2, millest tulenev hüvitamise kohustus, on sõnastatud üldiselt, siis on tähtis vaadelda Euroopa Kohtu tõlgendust ja praktikat. Kohtupraktika loob selgema raamistiku hüvitise korra nõuete osas. 
Euroopa Kohtu lahenditest C-126/23 ja C-284/24 tuleneb, et direktiivi alusel peab liikmesriigi hüvitise kord tagama tahtliku vägivallakuriteo ohvrile ning tema lähedastele perekonnaliikmetele õiglase ja asjakohase hüvitise, mis arvestab nii varalist kui ka mittevaralist kahju. Mõistet "ohver" tuleb mõista laialt ning see hõlmab lisaks otsesele ohvrile ka kuriteo kaudseid ohvreid, mistõttu ei tohi siseriiklik õigus välistada teatud perekonnaliikmete ringi, vaid peab säilima juhtumipõhise lahendamise võimalus. Makstav hüvitis ei tohi olla sümboolne ega ilmselgelt ebapiisav, vaid see peab andma mõistliku panuse tekkinud kahju hüvitamiseks. 
Euroopa Kohtu praktika.
Burdene C-126/23.
Kohtuasja asjaolud.
Isik tappis enda endise elukaaslase ning talle määrati 30-aastane vangistus. Ohvri pereliikmed esitasid tsiviilhagi, millega taotleti hüvitist. Kohus rahuldas hagi ning ohvri mõlemale lapsele mõisteti välja 400 000 eurot, tema vanematele ja õele 120 000 eurot ning lahus elavale abikaasale 30 000 eurot. Süüdimõistetul puudus vara, mistõttu võimaldati talle tasuta õigusabi ning hüvitise nõuet ei olnud tal võimalik tätia. Riigisiseste õigusnormide alusel maksis Itaalia riik mõlemale lapsele 20 000 eurot ning lahus elavale abikaasale 16 666,66 eurot.
Hüvitise korra aluseks oli Itaalias kehtinud seadus nr 122/2016, mille artikkel 11 käsitles vägivallakuriteo ohvri õigust hüvitisele. Artikli lõige 2bis sisaldas kolmeastmelist hüvitise korda. Esimesel astmel olid abikaasa ja lapsed, teisel ohvri vanemad ning kolmandal ohvriga koos elanud õed-vennad, kes olid kuriteo toimepanemise ajal ohvri ülalpeetavad. Igal astmel tekib õigus hüvitisele, kui puuduvad isikud eelneval astmel.
Ohvri vanemad, õde ja lapsed leidsid, et Itaalia riigisisene õigus ei ole eelmainitud direktiiviga kooskõlas. Nad soovisid saada direktiivis sätestatud "õiglase ja asjakohase" hüvitise või alternatiivselt mõista Itaalia riigilt välja hüvitist kahju eest, mis tekkis direktiivi ebaõigest rakendamisest. Seetõttu pöördusid nad Veneetsia esimese astme kohtusse, kes esitas Euroopa Kohtule eelotsusetaotluse. Eelotsusetaotluses küsis kohus, kas Itaalia seaduses kehtestatud astmeline süsteem on kooskõlas direktiivi, Euroopa Liidu põhiõiguste harta ja Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooniga.
Euroopa Kohtu seisukoht.
Euroopa Kohus leidis, et direktiivi artikli 12 lõikega 2 on vastuolus sellised liikmesriikide õigusnormidega ettenähtud hüvitise korrad, milles on õigus hüvitisele seatud sõltuvusse sellest, kas ohvril on abikaasa või lapsed. Kuna direktiivist tuleneb, et vägivallakuriteo ohvrid peavad saama "õiglase ja asjakohase hüvitise", siis seda ei ole võimalik saavutada, kui hüvitamise kord toimub hierarhilise järjekorra alusel, mis välistab automaatselt osa perekonnaliikmeid.
Lisaks leidis Euroopa Kohus, et direktiivi artikli 12 lõike 2 järgi peab riik tagama hüvitist nii otsesele ohvrile kui ka tema lähedastele perekonnaliikmetele, kui nad kannatavad kaudselt kuriteo tagajärgede tõttu. Riigile on antud hüvitise korra kehtestamise osas kaalutlusruum ning õigustatud isikute osas on lubatud teha eelistusi, kuid riik ei tohi mingeid perekonnaliikmeid automaatselt välistada. Tähtis on arvestada juhtumi asjaoludega ning hüvitise saajate ringi täpsustada kuriteo materiaalseid tagajärgi silmas pidades.
Kohtujuristi seisukoht.
Kohtujurist selgitas, et eelotsusetaotluses esitatud küsimusele vastamiseks ja kohtuasja lahendamiseks tuleb sisustada mõiste "ohver" ning täpsustada "õiglase ja asjakohase hüvitise" ulatust. 
Mõiste "ohver".
Kuna direktiivi artiklist 12 tuleneb, et liikmesriik peab hüvitist maksma üksnes ohvrile, tuleb avada mõiste "ohver".
Euroopa Kohus selgitas, et direktiivi tähenduses tuleb mõistet "ohver" pidada autonoomseks mõisteks, mida peab kogu Euroopa Liidus tõlgendama ühetaoliselt vastavalt selle mõiste tavapärasele tähendusele. Samuti tuleb arvestada direktiivi eesmärgi ja sõnastuse kasutamise kontekstiga. Tavakeeles hõlmab "ohvri" mõiste nii isikut, kes on kuriteo otsene ohver, kui ka tema lähimaid perekonnaliikmeid, kes kannatavad kaudselt konkreetse kuriteo tagajärjel. Neid saab pidada kuriteo kaudseteks ohvriteks. 
Tähtis on ka direktiivi eesmärk. Liikmesriigil on kohustus tagada, et hüvitist saab nõuda iga tahtliku vägivallakuriteo eest. Itaalia valitsus oli seisukohal, et ohvriks saab pidada üksnes kuriteo otseseid ohvreid , kuid selline tõlgendus ei täida direktiivi eesmärki. Juhul kui mõiste "ohver" hõlmaks endas ainult kuriteo otseseid ohvreid, siis ei oleks näiteks tapmise korral riik kohustatud hüvitist maksma, sest ohver on surnud ning kohustust ei tekiks ka ohvri laste ees. Eelmainitud tõlgendust ei saa pidada õigeks, sest sellisel juhul tekiks direktiivist tulenev kohustus, vaid juhul kui ohver ellu jääb. Euroopa Kohus tõi välja ka direktiivi ettepaneku, milles oli sõnaselgelt ette nähtud, et liikmesriigid kohustuvad hüvitist maksma ka ohvri lahimatele perekonnaliikmetele ja nende ülalpeetavatele. Direktiivist sellist kohustust otseselt kirjas ei ole, kuid Euroopa Liidu seadusandja jättis selle välja üksnes miinimumnõuete kaotamise, mitte hüvitiseks õigustatud isikute ringi piiramise tõttu. 
Euroopa Kohus viitas ka varasema direktiivi 2012/29 artikli 2 lõike 1 punktis a sätestatud mõistele "kuriteoohver", mis hõlmab endas ka ohvri pereliikmeid, kes on lähedase surma tõttu kannatanud kahju. Antud määratlus ei muuda direktiivis 2004/80 sisalduvat "ohvri" mõiste ulatust, kuid toetab Euroopa Kohtu poolt antud tõlgendust.
Eelmainitust tulenevalt jõudis Euroopa Kohus seisukohale, et mõiste "ohver" direktiivi tähenduses hõlmab endas ka kuriteo kaudseid ohvreid, kelleks saab pidada perekonnaliikmeid, kui nad kannatavad kaudselt kuriteo tagajärgede tõttu. 
Mõiste "õiglane ja asjakohane hüvitis".
Euroopa Kohus täpsustas, et kuigi liikmesriikidel on hüvitise suuruse ja selle määramise viisi osas lai kaalutlusruum, peab riigi makstav hüvitis siiski olema õiglane ja asjakohane. Kohus rõhutas, et riigi makstav hüvitis ja kuriteo toimepanijalt välja mõistetav hüvitis on teineteisest eraldi seisvad ning riigil ei ole kohustust katta ohvrile tekkinud kahju täies ulatuses. Samas ei või riigi makstav hüvitis olla pelgalt sümboolne ega ilmselgelt ebapiisav. Hüvitise ulatus sõltub konkreetsetest asjaoludest ning see peab andma mõistliku panuse varalise või mittevaralise kahju hüvitamiseks. 
Lahend C-284/24.
Iirimaal elavat isikut rünnati grupi poolt ning ta esitas ICT-ile (Criminal Injuries Compensation Scheme)ohvrite hüvitise korra alusel taotluse. Isikule oli rünnaku tkäigus tekkinud raske silmavigastus, mille tagajärjel kaotas ta püsivalt osalise nägemise. Lisaks sai ta vigastusi lõualuu, vasaku õla ja käe, vöökoha nong rindkere piirkoda. Rünnaku tagajärjena kannatas isik psühholoogiliste häirete ja ärevuse all ning puudus seetõttu töölt, mille tulemusel lõpetati tema tööleping. Isik pöördus CICT-i poole, sest tuvastati, et talle põhjustati tahtliku vägivallakuriteoga isikukahju ning muudest allikatest poleks ta hüvitist saanud. CICT määras hüvitiseks 645,62 eurot, mis moodustas kuriteoga seotud kuludest, näiteks juhiloa ja prillide väljavahetamine, ravimite ostmine, haiglakulud ja sõidukulud.
Iiri õiguses loodi 1974. aastal kuriteoohvritele tekitatud kahju hüvitamise kord, mille algses versioonis nähti ette ka mittevaralise kahju hüvitamine. Kuid 1986. aastal korda muudeti ning mittevaralise kahju hüvitamine kaotati ära. Eelmainitud isik esitas Inglismaa "High Court" 'ile kaebuse, milles palus tuvastada, et Iirimaa ohvrite hüvitise kord ei ole kooskõlas direktiiviga 2004/80, sest hüvitise kord on välistanud mittevaraline kahju hüvitamise. Inglismaa "High Court" esitas Euroopa Kohtule eelotsusetaotluse, milles esitas järgnevad viis küsimust:
Euroopa Kohtu seisukoht.
Euroopa Kohus käsitles kõiki eelotsusetaotluses esitatud küsimusi koos ning jõudis järeldusele, et direktiiv kohustab ka mittevaralise kahju, sealhulgas valu ja kannatuste tõttu tekkinud kahju hüvitamist. Hüvitise määramisel peab arvesse võtma toimepandud kuriteo raskust ohvrile ning hüvitist, mida ohver oleks kuriteo toimepanijalt saanud. Kuna küsiti ka hüvitise ulatuse kohta, siis viitas Euroopa Kohus eelnevalt käsitletud lahendile C-126/23. Nagu oli varem kohtuotsuses Burdene välja toodud, selgitab direktiivi 2004/80 artikli 12 lõikes 2 sisalduva mõiste "ohver" ulatust ka direktiivi 2012/29 artikli 2 lõike 1 punktis a sätestatud mõiste "kuriteoohver" määratlus. Euroopa Kohus tõi välja, et selleks on füüsiline isik, kes on kannatanud kahju, sealhulgas füüsilist, varalist, vaimset või emotsionaalset kahju, mille on otseselt põhjustanud kuritegu. Kohtu hinnangul tuli sellest määratlusest, et kahju hõlmab endas ka mittevaralist kahju. Lisaks ei tulene kusagilt mujalt mingit alust kahelda, et direktiiv eristaks tekkinud kahju liiki. 
Kohus leidis, et isikule makstud hüvitis ei ole kooskõlas direktiiviga, sest kattis üksnes varalise kahju ehk isikule tekkinud kahju vaid osaliselt. Antud lahend annab parema arusaama sellest, kus jookseb liikmesriigi kaalutlusõiguse piir. Liikmesriigid võivad otsustada hüvitise suuruse osas, kuid see peab hõlmama endas kogu kahju, mis on kuriteo tagajärjel ohvrile tekkinud. Kaalutlusõiguse piire on ületatud, kui liikmesriigid otsustavad, millised kahju liigid kuuluvad hüvitamisele. 
Kuriteo ohvri hüvitis Eestis.
Eesti Vabariigi hüvitise kord sisaldub ohvriabi seaduse 4. peatükis. Eestis puudub selles osas kohtupraktika, kuid kehtiv seadus aitab mõista, kuidas on Eesti Vabariik direktiivist tuleneva kohustuse riigisisesesse õigusesse rakendanud. 
Ohvriabi seaduse tähenduses on ohver kuriteo, vägivalla või kriisijuhtumi tagajärjel kahjustatud või hukkunud isik (OAS § 4 lg 2). Kuriteoohvri hüvitist saab nõuda ohver ise, tema hooldaja, ülalpeetav ning muu füüsiline isik, kes kannab vägivallakuriteo ohvri tervise taastamisega seotud kulud või matusekulud (OAS § 36 lg 1). 
Hüvitist makstakse üksnes vägivallakuriteo korral, mille all mõistetakse tahtlikku tegu, mis on suunatud otseselt isiku elu või tervise vastu ning mille tagajärjeks on ohvri surm või raske tervisekahjustus karistusseadustiku tähenduses(OAS § 35 lg 1). Tegu on vägivallakuriteoga ka siis, kui selline tagajärg saabub kuriteo tõkestamisel, kurjategija kinnipidamisel või teise ohvri abistamisel (OAS § 35 lg 2). Kuriteoohvri hüvitise sisu on Eesti õiguses piiratud üksnes varalise kahjuga. Hüvitamisele kuuluvad ravikulud, isiklikele esemetele tekitatud kahju, matusekulud, ohvri ja tema hooldaja sissetuleku vähenemisest tulenev kahju ning ülalpidaja kaotusest tulenev kahju (OAS § 38). 
Eelmainitud kohtulahendi C-284/24 pinnalt ilmneb, et ohvriabi seadus ei ole kooskõlas direktiiviga 2004/80/EÜ. Ohvriabi seaduse alusel hüvitatakse vaid varaline kahju ning mittevaraline kahju on defineeritud hoopis võlaõigusseaduses (§ 128 lg 5). Definitsioon hõlmab endas eelkõige kahjustatud isiku füüsilist ja hingelist valu ja kannatusi. Ohver saab teatud juhtudel kurjategijalt nõuda mittevaralise kahju hüvitamist, kuid kuriteoohvri hüvitis seda otsesõnu ei sisalda. Seega on ohvriabi seaduses säte, mis käsitleb hüvitatava kahju liike, vastuolus Euroopa Kohtu eelnevalt käsitletud seisukohaga ning direktiivi endaga.
Vastuolu on hetkel põhjendatav sellega, et kehtiv ohvriabi seadus jõustus 2023. aasta aprillis , kuid artiklis käsitletud kohtulahend C-284/24 2025. aasta oktoobris.