tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Hopea

Hopea on taimeperekond sugukonnast kaksiktiibviljalised.
Perekonda kuulub umbes 113 liiki, mis on levinud Sri Lankas ja Lõuna-Indias, Andamani saartel, Myanmaris, Lõuna-Hiinas, Malaisias ja Uus-Guineas. Enamjaolt on need lauskmaa vihmametsade puud, tavaliselt metsa keskmises rindes, mõned liigid ent võivad olla kõrgemad, nagu "Hopea nutans" ja "Hopea mengerawan". Viimatinimetatust, sumatra meravanipuust on traditsiooniliselt saadud merawani-nimelist puitu ja vaiku, ent mis on Rahvusvahelise Looduskaitseliidu punases nimestikus väljasuremisohus liik.
Sisuloome

Sisuloome (inglise keeles "content creation") on protsess, mille käigus luuakse ja jagatakse erinevat sisu, näiteks tekste, pilte, videoid, helisalvestisi ja interaktiivseid materjale. Sisuloome eesmärk on edastada ideid, teavet või meelelahutust kindlale sihtrühmale, seda kasutatakse hariduse, meelelahutuse, turunduse ja kommunikatsiooni valdkondades. Sisuloome on tänapäeva digitaalse meediamaastiku keskne element ja oluline tööriist ettevõtete brändikommunikatsioonis ja turundusstrateegiates. Sisuturundaja ülesanne on mõista sihtrühma vajadusi, luua asjakohast sisu ja jaotada see õigetes kanalites, et saavutada ettevõtte ärilised eesmärgid. Sotsiaalmeedia sisulooja ülesandeks on hallata sotsiaalmeedia kontosid, luua ja kujundada sisu, kirjutada tekste, töödelda pilte, juhtida kogukonda, analüüsida mõõdikuid ning esitada ülevaateid oma klientide või tööandjate tulemuste kohta.
Sisuloome ajalugu.
Sisuloome kontseptsioon sai alguse traditsioonilisest meediast, nagu ajakirjandus ja televisioon, kus sisu loojateks olid professionaalid, näiteks ajakirjanikud ja produtsendid. 19. sajandi lõpus alustasid ettevõtted kohandatud ajakirjade ja brošüüride loomist, et suurendada tarbijate lojaalsust. Digiajastu ja sotsiaalmeedia platvormide levik 2000. aastatel tõi kaasa sisuloome massilise laienemise. Ajaveebid ja YouTube võimaldasid harrastajatel sisu luua ja jagada, samal ajal kui ettevõtted hakkasid kasutama digitaalset sisu oma turundusstrateegiates, keskendudes sihtrühmadele väärtusliku ja asjakohase sisu loomisele.
Tehnoloogia areng, eriti generatiivse tehisintellekti (, GenAI) levik, on viimastel aastatel muutnud sisuloome kiiremaks ja mitmekülgsemaks. GenAI lihtsustab sisu loomist, kuid võib tekitada küsimusi traditsioonilise autorluse ja autentsuse osas.
Sisuloome olulisus digiturunduses.
Sisuloome mängib ettevõtete ja brändide digiturunduses võtmerolli, aidates parandada nähtavust, tugevdada kliendilojaalsust ja suunata tarbijate tegevust. 
Peamised sisuloome eesmärgid digiturunduses hõlmavad järgmist:
Sisuloome valdkonnad.
Sisuloome on rakendatav mitmes erinevas valdkonnas, kus see aitab luua väärtuslikku ja sihtrühmale suunatud sisu. Peamiselt kasutatakse sisuloomet järgmistes valdkondades:
Sisuloome vormid.
Sisuloome hõlmab mitmekesist valikut meediumivorme, mis aitavad edastada sõnumeid erinevates kanalites ja erinevatele sihtrühmadele. Peamised vormid on: artikkel, kunstiteos, audio, blogipostitus, brošüür, diagramm, e-raamat, e-posti turundus, film, graafik, graafika, pilt, infograafik, uudis ja teave, podcast, plakat, toote kirjeldus, sotsiaalmeedia postitus, foto ja video, video loomine ja redigeerimine, valge raamat ("").
Ukraina kolmepoolne kontaktrühm

Ukraina kolmepoolne kontaktrühm (tuntud ka kui "kolmepoolne kontaktrühm Ida-Ukraina olukorra rahumeelseks lahendamiseks") oli aastatel 2014–2022 eksisteerinud Ukraina, Venemaa Föderatsiooni ja Euroopa Julgeoleku- ja Koostööorganisatsiooni esindajate töörühm, mis oli loodud Ukraina Donbassi piirkonna sõja diplomaatilise lahendamise hõlbustamiseks.
Kontaktrühm loodi pärast 2014. aasta mais toimunud Ukraina presidendi Petro Porošenko valimisi. Enne tema valimist valitsesid rahutused Ukraina lõuna- ja idaosades pärast Euromaidani liikumist ja 2014. aasta Ukraina revolutsiooni. Pärast riigipeade mitteametlikku kohtumist Normandia dessandi 70. aastapäeva tähistamisel Normandias 6. juunil 2014 leiti, et Ukraina valitsuse ja Venemaa valitsuse vahelise dialoogi hõlbustamiseks tuleks luua kontaktrühm.
Kontaktrühma tegevus lõppes 2022. aasta veebruaris, kui Venemaa tungis Ukrainasse.
Püha Aquino Thomase Usuteaduste Instituut

Püha Aquino Thomase Usuteaduste Instituut (ukraina keeles Інститут релігійних наук святого Томи Аквінського) on Roomas asuva Püha Aquino Thomase Paavstliku Ülikooli filiaal Kiievis.
Instituut loeb enda asutamisaastaks 1992. aastat, kui tegevust alustas teoloogiakolledž. Paavstliku ülikooli filiaalina tegutseb alates 2000. aastast. 
Instituut on katoliiklik õppeasutus ilmikutele, mis on avatud nii teiste konfessioonide kristlastele kui ka neile, kes tunnevad huvi filosoofiliste ja teoloogiliste küsimuste vastu ning soovivad levitada oma teadmisi Euroopa kultuuri kristlikest juurtest.
Õppejõude on instituudis umbes 40. Lisaks dominikaanidele õpetavad instituudis silmapaistvad spetsialistid Ukraina, aga ka Poola, Lääne-Euroopa (Itaalia, Šveits, Prantsusmaa, Suurbritannia) ja Ameerika Ühendriikide erinevatest õppeasutustest.
Õpilaste usutunnistuslik koosseis 2008. aasta seisuga:
Robert Oppenheimeri mälestusauhind

J. Robert Oppenheimeri mälestusauhind (inglise keeles "J. Robert Oppenheimer Memorial Prize") oli teadusauhind, mida aastatel 1969–1984 andis välja Miami Ülikooli teoreetiliste uuringute keskus. 
Auhind asutati füüsik Robert Oppenheimeri mälestuseks ja koosnes medalist, tunnistusest ja 1000 dollari suurusest auhinnarahast. Auhind oli mõeldud tunnustamaks eelmisel aastakümnendil silmapaistva panuse eest teoreetilistesse loodusteadustesse.
Oerstedi medal

Oerstedi medal on auhind, millega Ameerika Füüsikaõpetajate Assotsiatsioon tunnustab märkimisväärset panust füüsika õpetamisse. See on assotsiatsiooni prestiižseim auhind.
Auhind asutati 1936. aastal ja on nimetatud taani füüsiku ja keemiku Hans Christian Ørstedi järgi.
Richtmyeri mälestusauhind

Richtmyeri mälestusauhind (inglise keeles "Richtmyer Memorial Award") on füüsikahariduse auhind, mida annab igal aastal välja Ameerika Füüsikaõpetajate Assotsiatsioon.
Auhind on nimetatud ameerika füüsiku ja pedagoogi Floyd Richtmyeri järgi.
Niels Bohri medal

Niels Bohri medal (ka "Niels Bohri rahvusvaheline kuldmedal"; taani keeles "Niels Bohr-medaljen", inglise keeles "Niels Bohr International Gold Medal") on rahvusvaheline inseneriteaduse auhind, mida antakse alates 1955. aastast "inseneri või füüsiku silmapaistva töö eest aatomienergia rahumeelsel kasutamisel". 
Medalit haldab Taani Inseneride Selts koostöös Niels Bohri Instituudi ja Taani kuningliku teaduste akadeemiaga. Aastatel 1955–1982 jagati seda kümnel korral ja 2013. aastal hakati taas välja andma.
Auhind on nimetatud taani füüsiku Niels Bohri järgi. Esimene auhinnasaaja oli Niels Bohr ise, kes sai medali seoses oma 70. sünnipäevaga.
Helmholtzi medal

Helmholtzi medal (saksa keeles "Helmholtz-Medaille") on teadusauhind, mis asutati 1891. aastal kui autasu teadlastele silmapaistvate saavutuste eest algselt loodus- ja tehnikateaduste ning meditsiini ja epistemoloogia valdkonnas; tänapäeval ka humanitaar- ja sotsiaalteaduste valdkonnas.
Auhind on nimetatud saksa teadlase ja filosoofi Hermann von Helmholtzi järgi. Esimesed neli medalisaajat 1892. aastal pakkus välja Helmholtz ise.
Helmholtzi medalit annab välja iga kahe aasta tagant 1992. aastast Berliini-Brandenburgi Teaduste Akadeemia. Varem korraldasid auhinna määramist Preisi Teaduste Akadeemia, Saksa Teaduste Akadeemia Berliinis (1946. aastast) ja Saksa DV Teaduste Akadeemia.
Rahvusvaheline foneetikaühing

Rahvusvaheline Foneetikaühing () on organisatsioon, mis edendab foneetika teaduslikku uurimist ja selle teaduse erinevaid praktilisi rakendusi. Foneetika ja fonoloogia uurimissuunas keskendutakse hääldusele: kuidas keeleline sõnum hääldusliigutustena artikuleeritakse, kuidas see sõnum on kodeeritud helisignaali ning kuidas kuulaja sõnumi lahti kodeerib. 
Ajalugu.
1886. aastal moodustas Pariisis väike grupp keeleõpetajaid ühingu, et edendada fonoloogiliste märgete kasutamist koolides ning aidata lastel omandada realistlikke hääldusi võõrkeeltes ja toetada lugemisõpet. Rühma juhtis ja nad nimetasid end algselt Dhi Fonètik Tîtcerz' Asóciécon. Jaanuaris 1889 muudeti ühingu nimi L'Association Phonétique des Professeurs de Langues Vivantes ja 1897. aastal L'Association Phonétique Internationale (inglise keeles (IPA)). Aasta pärast ühingu loomist kasvas liikmete arv algsest 11st 58ni. IPA liikmete ja mõju tipptase haridusringkondades oli umbes 1914. aastal, mil neil oli 1751 liiget 40 riigis. Esimene maailmasõda ja selle tagajärjed häirisid tõsiselt ühingu tegevust ning ajakiri ei alustanud regulaarselt ilmumist enne 1922. aastat. 
IPA süsteemi väljatöötamine.
Rahvusvahelise Foneetikaühingu üks suuremaid panuseid foneetikasse on Rahvusvaheline Foneetiline Tähestik (RFT) ehk IPA süsteem. IPA on märgendusstandard, mis peab tegema võimalikuks kõikide maailma keelte foneetilise transkriptsiooni.
Rühma algne eesmärk oli luua komplekt fonoloogilisi sümboleid, millele oleks võimalik vajadusel anda erinevaid artikulatoorseid väärtuseid erinevates keeltes. Lõpuks otsustati, et ideaalne oleks universaalne tähestik, kus sama sümbolit kasutatakse sama heli jaoks erinevates keeltes. Märkide valiku määras vajadus luua need võimalikult lihtsad, et need leiaksid kasutust nii õpetajate kui õpilaste seas. Kuna enamik liikmeskonnast tuli Lääne-Euroopast (või oli kultuuriliselt ja keeleliselt seotud Lääne-Euroopaga) oli vältimatu, et tähestiku aluseks oleks ladina tähestik. Esimene prototüüp Rahvusvahelisest Fonoloogilisest Tähestikust ilmus Fonoloogiliste Õpetajate Assotsiatsioonis (1888) ja selle arendamine edenes kiiresti 20. sajandi alguseni.
Tänapäeva tegevused.
30. juunil 2015 registreeriti Rahvusvaheline Foneetikaühing Suurbritannias erakapitalil põhinevaks äriühinguks. Ühingu president on Kreeka professor Katerina Nicolaidis.
Rahvusvaheline Foneetikaühing haldab ajakirja ' tegevust, mida annab välja Cambridge University Press. ' (JIPA) on ajakiri, mis ilmub kolm korda aastas ning tegeleb foneetika uurimisega, pöörates eriti tähelepanu vähemuskeeltele. Samuti korraldab Rahvusvaheline Foneetikaühing iga nelja aasta tagant rahvusvahelist foneetikateaduste kongressi nimega International Congress of Phonetic Sciences (ICPhS).
Ajalooline pragmaatika

Ajalooline pragmaatika on uurimisvaldkond, mis uurib pragmaatilisi aspekte konkreetsete keelte ajaloos. See uurib keelekasutuse erinevaid aspekte keele arengu varasemates etappides, keelekasutuse diakroonilist arengut ja uurib keele muutumise pragmaatilisi motiive. Selle eesmärk on mõista, kuidas suhtlusnormid, keele funktsioonid ja tähendused on erinevates ajaloolistes ja sotsiaalsetes kontekstides arenenud. 
Ajalooline pragmaatika lähtub pragmaatika üldpõhimõtetest, uurides keele tähenduse ja kasutuse sõltuvust kontekstist, kuid lisab sellele ajalise mõõtme, et analüüsida keelekasutuse dünaamikat minevikus. Uuringud ajaloolise pragmaatika valdkonnas on enamasti põhinenud kirjalike keelekorpuste uurimisel.
Kujunemine ja areng.
Ajalooline pragmaatika kui teadusharu sai alguse 20. sajandi lõpus. 1980.–1990. aastatel hakkasid pragmaatilised uuringud pöörama tähelepanu ajaloolistele tekstidele ning 2000. aastatel avaldasid uurijad nagu Jucker ja Taavitsainen ulatuslikke teoseid, mis süstematiseerid ajaloolise pragmaatika kui teadusharu. Ajalooline pragmaatika tugineb pragmaatikale ning uurib keelekasutuse kontekstuaalseid aspekte ja ühendab selle ajaloolise keeleteaduse meetoditega, et analüüsida keele arengut ajalises kontekstis. Ajalooline pragmaatika on eriti tihedalt seotud inglise keele ajaloolise arengu uurimisega, kuid seda on rakendatud ka teiste keelte analüüsis, nimelt saksa ja romaani keelte analüüsis.
Peamised uurimisküsimused ja teemad.
Ajalooline pragmaatika uurib, kuidas viisakusstrateegiad ja -normid on arenenud ning milline on nende seos sotsiaalsete muutustega. Näiteks keskenduvad mitmed uuringud inglise keele viisakusnormidele keskajal ja varauusajal, kasutades tekstinäiteid kirjavahetusest, kirjandusest ja kohtudokumentidest. 
Samuti on oluline uurimisala kõneaktide analüüs, mis võimaldab mõista, kuidas eri ajastutel on kasutatud lubadusi, keelde, küsimusi ja teisi kõneakte vastavalt sotsiaalsele ja kultuurilisele kontekstile.
Olulised teadlased.
Andreas H. Jucker ja Irma Taavitsainen: nende toimetatud teosed, näiteks "Historical Pragmatics", on ühed teadusharu põhiallikad.
Richard J. Watts: tema uuringud viisakuse ja selle ajaloo kohta on aidanud mõista, kuidas sotsiaalne hierarhia on mõjutanud suhtlusnorme.
Jonathan Culpeper: tuntud oma tööde poolest, mis seostavad pragmaatikat ja kirjandusuuringuid.
Belgia 2025. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel

Belgia osales 2025. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel, mis toimus Šveitsis Baselis. Belgia osalev ringhäälinguorganisatsioon flaami keelne Vlaamse Radio-en Televisieomroeporganisatie (VRT) korraldab võistluse "Eurosong 2025", et valida välja Belgia Eurovisioonil esindaja.
Belgia Eurovisioonil.
Enne 2025. aasta võistlust on Belgia Eurovisioonil osalenud 65 korda, olles üks seitsmest riigist, kes osalesid 1. Eurovisiooni lauluvõistlusel 1956. aastal. Vahele on Belgia ainult jätnud 1994. , 1997. ja 2001. aasta Eurovisiooni lauluvõistluse. Belgia on Eurovisiooni võitnud ühe korra 1986. aastal looga "J'aime la vie", mida esitas Sandra Kim. Pärast 2004. aastat, mil toimusid esimest korda Eurovisioonil poolfinaalid, on Belgia osalenud kokku üheksas finaalis. 2024. aastal ei pääsenud Belgia, mida esindas Mustii lauluga "Before the Party's Over", finaali.
Belgia osales võistlusel kahe ringhäälinguorganisatsiooniga: Flaami Vlaamse Radio-en Televisieomroeporganisatie (VRT) ja Vallooni Radio-télévision belge de la Communauté française (RTBF), mõlemad ringhäälinguorganisatsioonid jagavad Eurovisiooni ülekandeõigusi. Mõlemad ringhäälinguorganisatsioonid kui ka nende eelkäijad on Belgia esindaja Eurovisioonil välja valinud läbi võistluse. 2023. aastal korraldas VRT üleriigilise võistluse "Eurosong 2023", et valida Belgia esindaja, 2024. aastal aga valis RTBF esindaja ilma publiku hääletuseta. 8. mail 2025 kinnitas VRT oma osalemist 2025. aasta konkursil ja teatas, et valib esindaja 2025. aasta Eurovisioonile riikliku eelvooru "Eurosong 2025" kaudu.
Enne Eurovisiooni.
"Eurosong 2025".
"Eurosong 2025" on Belgia Eurovisiooni eelvoor, millega valitakse välja Belgia esindaja 2025. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel. Võistlus koosneb kahest eelsalvestatud show-st, mis on eetris 18. ja 25. jaanuaril 2025 ning millele järgneb 1. veebruaril 2025 otseülekandes finaal, kus valitakse välja võistluse võitja. Kõiki kolme saadet juhib Peter Van de Veire ja neid kantakse üle kanalil VRT 1 ning ka ringhäälingu voogedastusplatvormil VRT MAX.
Formaat.
Võistlusele valiti välja kaheksa artisti. Võistlusel oli kaks telesaadet, kus ei võisteldud ning mis salvestati 10. ja 14. detsembril 2024 Brüsselis VRT viiendas stuudios. Need saated olid eetris 18. ja 25. jaanuaril 2025. Mõlemas saates esines kaheksa artisti, kes esitavad oma võistluslaulu ilma esinemiseta. Finaal toimus 1. veebruaril 2025 Vilvoordes EMG seitsmendas stuudios, kus võitja selgitati ekspertidest koosneva žürii ja avalik telehääletuse abil.
Žürii paneel koosneb:
Võistluslood.
Konkursile valitud kaheksa loo nimed avalikustati 11. novembril 2024. Artistid valis välja VRT muusikaekspertidest koosnev A&amp;R meeskond (Kunstid ja repertuaar) plaadifirmade, artistide mänedžeride ja produtsentide esitatud lugude hulgast. Esialgu valitud artistidel tuli esitada kaks laulu 2024. aasta septembriks ja osaleda mitmes esinemisproovis Reyerstorenis Brüsselis. Välja valitud lood avalikustati 13. jaanuaril 2025 koos 18-sekundiliste katkenditega igast laulust.
Pollham

Pollham on vald ("Gemeinde") Austrias Ülem-Austria liidumaal Grieskircheni ringkonnas.
Pollham asub Ülem-Polsenzis. U. 16 % valla territooriumist on kaetud metsaga ja 71 % on haritav maa.
Soome seente punane nimestik

Alljärgnevates nimekirjades on seened 2019. aasta seisuga .
Soodsas seisundis liigid ("LC").
Siia kuulub 2864 liiki.
Puuduliku andmestikuga liigid ("DD").
Siia kuulub 661 liiki.
Mittehinnatavad liigid ("NA").
Siia kuulub 77 liiki.
Hindamata liigid ("NE").
Siia kuulub 1285 liiki.
Pötting

Pötting on vald ("Gemeinde") Austrias Ülem-Austria liidumaal Grieskircheni ringkonnas.
Pötting asub Hausruckviertelis. U. 5 % valla territooriumist on kaetud metsaga ja 84 % on haritav maa.
Pram

Pram on vald ("Marktgemeinde") Austrias Ülem-Austria liidumaal Grieskircheni ringkonnas.
Pram asub Hausruckviertelis. U. 9 % valla territooriumist on kaetud metsaga ja 82 % on haritav maa.
Sclerogastraceae

Sclerogastraceae on kandseente sugukond.
Myriostoma

Myriostoma on kandseente hulka kuuluv seente perekond.
23. suurtükiväepolk

23. suurtükiväepolk oli Teise maailmasõja ajal NSV Liidu Punaarmee koosseisus formeeritud suurtükiväeosa, mis kuulus 7. Eesti Laskurdiviisi koosseisu.
23. suurtükiväepolgu (vene k. "23-й артиллерийский полк, 23-й артиллерийский ордена Суворова II степени полк") (s/o 16610) relvastuses oli 1945. aastal 12 x 122-mm haubitsat ja 20 x 76-mm polgukahurit.
Juhid ja koosseis.
23. suurtükiväepolgu koosseis.
Punaarmee jalaväediviisi suurtükipolku kuulusid suurtükidivisjonid, igas:
Helju Kaal

Helju Kaal (sünninimi Helju Kübar (Kübbar);  6. märts 1930 Räpina – 19. jaanuar 2023 Tallinn) oli eesti keeleteadlane.
Hariduskäik.
Helju Kaal lõpetas 1949. aasta kevadel Räpina Keskkooli ning asus samal aastal õppima Tartu Riiklikus Ülikoolis ajaloo erialal. 1952. aasta kevadel eksmatrikuleeriti ta ülikoolist III kursuse tudengina, sest kaks aastat varem oli tema isa arreteeritud seoses rahvavaenlase süüdistustega, mistõttu kuulutati Kaal rahvavaenlase tütreks. 
1953. aastal taotles ta Moskvast luba ülikooliõpingute jätkamiseks. Kuna ajaloo erialal tal jätkata polnud võimalik, asus Helju Kaal õppima eesti filoloogiat, kitsama erialaga soome-ugri keeled, ning lõpetas ülikooli 1958. aastal vabadiplomiga, sest tema abikaasa Jüri Kaal juba elas ja töötas Tallinnas.
Töökäik.
Eksmatrikuleerimise järgselt leidis Kaal alguses tööd raamatukoguhoidja asendajana ja seejärel tehases Taksomeeter. 
1. septembril 1958. aastal alustas ta tööd Emakeele Seltsis vanembibliograafina. Ta hoolitses keeleliste bibliograafiate koostamise ja seltsi raamatukogu korrashoiu eest. Ta avaldas mitmeid bibliograafiaid ning ühe Emakeele Seltsi aastaraamatu koondsisukorra. Lisaks hakkas ta alates 1971. aastast koostama Emakeele Seltsi aastaraamatus rubriiki seltsile saabunud kirjandusest, sest seltsi raamatukogu täienes pidevalt tänu vahetustele, kingitustele ning ostudele.
Kaalu esimeseks tööülesandeks seltsis oli murdekorrespondentidega suhtlemine ning nende tegevuse juhendamine. Sellega seoses viis ta aastatel 1959–1995 ja 2001 läbi iga-aastaseid murdevõistluseid, mis hõlmasid võistluste ettevalmistamist, üleskutsete kirjutamist, küsitluskavade väljasaatmist, kirjavahetusi ning võistlustööde vastu- ja arvelevõttu. Lisaks avaldas ta väljaandes Kodumurre murdekogujatele mõeldud juhendmaterjale. Tööülesannete kõrvalt oli ta ka abiks seltsi väljaannete käsikirjade koostamisel ja trükiks ettevalmistusel, tänu millele jõudsid koostöös Mari Musta ja Eevi Rossiga trükki mitmed murdekorrespondentide kogumikud.
Kui Emakeele Selts 1961. aastal keelepäevi korraldama hakkas, sai Kaal tööülesaneid juurde. Ta hoolitses keelepäevadega seonduvate kirjavahetuste (mis hõlmas ka keelepäevade kutseid), nende protokollimise ja neist ajakirjas Keel ja Kirjandus ilmuvate (lühi)ülevaadete eest.
Seoses seltsi raamatupidaja ja sekretäri koha koondamisega 1964. aastal, said Helju Kaalu tööülesanneteks nii masinkirjatöö kui ka mõneks ajaks raamatupidamine.
Ta on maetud Liiva kalmistule Tallinnas.
Isiklikku.
Helju Kaalu vanemad olid Alvine Adele ja Eduard Kübbar ning õed Maimu ja Taimi Kübbar. 
Tema abikaasa oli Jüri Kaal, kellega oli poeg Agu Kaal.
Mäesuusatamine olümpiamängudel

Mäesuusatamises taliolümpiamängudel on võisteltud kõikidel taliolümpiamängudel alates 1936. aastast, mil Saksamaal Garmisch-Partenkirchenis võisteldi Alpi kahevõistluses.
1948. aastal Chamonixs võeti kiirlaskumine ja slaalom olümpiakavva eraldi aladena. Suurslaalom sai olümpiaalaks Oslo taliolümpiamängudel 1952. aastal (nii meestele, kui naistele) ja ülisuurslaalom esmakordselt 1988. aastal Calgarys
Aastatel 1948–1980 olid taliolümpiamängud ka olümpia-aastate maailmameistrivõistlused, kusjuures paarisarvulistel mitteolümpiaaastatel peeti eraldi võistlusi. Selle aja jooksul said olümpiamedalistid Rahvusvaheliselt Suusaliidult (FIS) sama metalli lisamedali.
Medalitabel.
Allolevas tabelis on toodud taliolümpiamängude mäesuusatamise medalite arv riikide lõikes aastatel 1936–2022. Paremusjärjestuse saamiseks loetakse kokku kuldmedalid, siis hõbemedalid ja seejärel pronksmedalid.
Bad (album)

"Bad" on Michael Jacksoni seitsmes stuudioalbum. See ilmus 1987. aasta augustis.
Album kirjutati ja salvestati aastatel 1985–1987. "Bad" oli Jacksoni kolmas ja ühtlasi viimane koostöö produtsent Quincy Jonesiga. Peamiselt sisaldab album popmuusika, tantsumuusika ja R&amp;B elemente. Lisaks ka funki, souli, džässi, roki ja hard rocki elemente.
Albumit müüdi esimesel nädalal USA-s üle 2 miljoni eksemplari. Album saavutas Billboardi parimate popalbumite edetabelis esikoha ja üheteistkümne kordse plaatinaplaadi staatuse. Samuti jõudis see esikohale kahekümne neljas teises riigis ja oli 1987. ja 1988. aastal enimmüüdud album kogu maailmas. Album sai kriitikutelt väga positiivseid hinnanguid; eriti kiideti Jacksoni vokaali ning rikkalikku ja lihvitud produktsiooni. Albumilt ilmus üheksa singlit.
Rhodotarzetta

Rhodotarzetta on liudikulaadsete perekond.
Xenasmataceae

Xenasmataceae on pilvikulaadsete seltsi kuuluv sugukond seeni.
Xenasma

Xenasma on pilvikulaadsete seltsi kuuluv perekond seeni.
Kübaranõel

Kübaranõel on pikk ehtenõel kübara vm peakatte kinnitamiseks soengu külge, enamasti 15–20 cm pikk ja kaunistatud peaga. Lääne-Euroopa kultuuris on see olnud ainult naiste ehe ja aksessuaar.
Juha Lappalainen

Juha Lappalainen (sündinud 3. veebruaril 1973 Vantaas) on endine soome maadleja ning praegune maadlustreener. Ta võistles nii Kreeka-Rooma- kui ka vabamaadluses. Ta esindas Ylä-Tikkurilan Kipinää klubi ja treener oli Esa Murtoaro.
2000. aastal võistles ta Sidney olümpiamängudel, kus osales Kreeka-Rooma maadluse kehakaalus -69 kg.
Aastatel 2013–2016 ja 2022–2024 töötas Lappalainen Soome maadluskoondise peatreenerina. Aastast 2025 alustas tööd Eesti Kreeka-Rooma maadluse täiskasvanute koondise peatreenerina.
Xenasmatella

Xenasmatella on pilvikulaadsete seltsi kuuluv perekond seeni.
Mythicomycetaceae

Mythicomycetaceae on šampinjonilaadsete seltsi kuuluv sugukond seeni.
Mythicomyces

Mythicomyces on šampinjonilaadsete seltsi kuuluv perekond seeni.
Deviodontia

Deviodontia on klassi "Agaricomycetes" kuuluv kandseente perekond.
Mystinarius

Mystinarius on šampinjonilaadsete seltsi vöödikuliste sugukonda kuuluv seente perekond.
QSZ-92

QSZ-92 on Hiina poolautomaatpüstol. Relv konstrueeriti Norinco tehases ning seda on eksporditud mitmesse riiki. Lisaks on mitmel pool valmistatud selle koopiaid.
MP-443 Gratš

MP-443 Gratš (vene keeles MП-443 Грач ("Künnivares")) on Vene poolautomaatpüstol. See on aastast 2003 Vene sõjaväe ja politsei standardne käsirelv (muud variandid on Makarov, GŠ-18 ja SR-1 Vektor). Püstolit hakati esmakordselt katsetama 1993. aastal.
Heckler &amp; Koch HK45

Heckler &amp; Koch HK45 on Saksa poolautomaatpüstol. Seda toodab 2006. aastast Heckler &amp; Koch moonale .45 ACP.
Rottenbach

Rottenbach on vald ("Gemeinde") Austrias Ülem-Austria liidumaal Grieskircheni ringkonnas.
Rottenbach asub Hausruckviertelis. U. 10 % valla territooriumist on kaetud metsaga ja 82 % on haritav maa.
Chemi-Pharm

AS Chemi-Pharm on Dr. Ruth Oltjeri poolt asutatud Eesti ettevõte, mis tegeleb desinfektantide, isikliku hügieeni vahendite, puhastus- ja erihooldustoodete arendamise, tootmise ja turustamisega. Rohkem kui 90% Eesti haiglatest kasutab ettevõtte tooteid. Ettevõte on tuntud ka oma nahahooldusbrändi D'DIFFERENCE ja tervise- ning farmaatsiatoodete brändi Medihex poolest. 
Ajalugu ja tegevus.
AS Chemi-Pharm registreeriti Dr. Ruth Oltjeri poolt 16. aprillil 1997 eesmärgiga pakkuda kvaliteetseid ja ohutuid tooteid. Ettevõttel on üle 20 aasta kogemust desinfitseerimis- ja puhastusvahendite arendamisel.
2019. aastal koliti 5000 ruutmeetrisesse Saku tootmiskompleksi, kus eriline rõhk pandud targa tootmise edendamisele. 
2020. aastal koroonapandeemia ajal varustas Chemi-Pharm Eesti haiglaid ja muid asutusi hädavajalike desinfektsioonivahendite ja antiseptikumidega. 
2021. aastal pälvis ettevõte Aasta Ettevõte 2021 ning Aasta Innovaator 2021 auhinna 
Ettevõtte tootearenduslabor töötab pidevalt uute ja innovatiivsete lahenduste leidmiseks.
Chemi-Pharmi tooteid kasutatakse laialdaselt nii meditsiini- kui ka toiduainetööstuses, puhastusteenuseid pakkuvates ettevõtetes, haridusasutustes ja muudes valdkondades. Ettevõtte tooted on müügil enam kui 27 riigis, eksport moodustab üle 80% toodangust.
Chemi-Pharm on esimene Eesti Nordic Swan ökomärgisega käte- ja kehakreemide tootja. 
Koostöös Tartu Ülikooli, Eesti Maaülikooli, Icosageni ja Teadus &amp; Tegu ettevõttega valmis 2021. aastal innovaatiline Bioblock® ninasprei, mis pakub kaitset koroonaviiruse vastu.
Ettevõtte juhatusse kuuluvad Ruth Oltjer ja Reza Yeganeh Khonsari. 2023. aasta oktoobrist on AS Chemi-Pharmi tegevjuht Joonas Lahe. 
Tooteportfell.
Chemi-Pharmi tootevalikus on üle 100 erineva toote, mis jagunevad kuueks põhikategooriaks:
Ettevõtte tooted vastavad kõrgetele kvaliteedistandarditele ning neid kasutatakse laialdaselt haiglates, hooldekodudes ja teistes meditsiinivaldkonna asutustes.
Kvaliteedijuhtimine.
AS Chemi-Pharm järgib rahvusvahelisi kvaliteedi- ja keskkonnastandardeid:
Lisaks on mitmele meditsiiniseadmete puhastamiseks ja desinfitseerimiseks mõeldud tootele omistatud CE-märk.
G.I. Joe (tuvi)

G.I. Joe (24. märts 1943 Alžiir – 3. juuni 1961 Detroiti loomaaed) oli kodutuvi, kes sai tuntuks oma kangelaslikkuse eest Ameerika Ühendriikide maaväe tuviteenistuses. New Jersey osariigis asunud väljaõppelaagris Fort Monmouthis treenitud lind oli üks sõjatuvidest, keda kasutati Teise maailmasõjas luuramise ja sidepidamise eesmärkidel. G.I. Joe kandis rõngastusel nimetust "Pigeon USA-43-SC 6390".
Itaalias sõjategevuses.
Itaalia kampaania ajal päästis G.I. Joe kohalike elanike ja 56. (London) jalaväediviisi elud Itaalia külakeses Calvi Vecchia. Suurbritannia maavägi oli pidanud rünnakuid ning võtnud küla enne kokkulepitud tähtaega sakslastelt tagasi. Neil ei olnud siiski võimalik raadioside teel õnnestumisest kuidagi teavet edastada. Ameerika Ühendriikide õhurünnak sakslaste positsioonide vastu pidi toimuma 18. oktoobril 1943.
Täppislend sõnumiviijana.
169. (London) jalaväebrigaad saatis viimase abinõuna sõnumi sõjatuvi külge kinnitatult lennubaasi. G.I. Joe jõudis täpselt õigel ajal kohale, olles lennanud 32 kilomeetrit muljetavaldavalt 20 minutiga. Pommituslennukid olid valmistumas sihtmärgi poole õhku tõusma, kuid ruleerimised katkestati, et välistada liitlaste hukkumist. Eluga pääses tänu sellele üle saja Briti sõjaväelase.
Tunnustus.
4. novembril 1946 andis Charles Keightley kindralmajorina Toweris tuvile vapruse eest üle Dickini medali, mis on loomariigis võrdväärne Aumedali või Victoria ristiga. Londonis pälvis lind tunnustuse tsitaadiga: "Kõige silmapaistvama lennu eest, mille tegi Ameerika Ühendriikide maaväe kirjatuvi Teises maailmasõjas". G.I. Joe oli loomariigi esindajana kahekümne üheksas medali pälvinu, esimene väljastpoolt Ühendkuningriiki.
2019. aastal pälvis ta postuumselt ka medali "Animals in War &amp; Peace Medal of Bravery".
Iluuisutamine olümpiamängudel

Iluuisutamises olümpiamängudel võisteldi esimest korda 1908. aasta suveolümpiamängudel. Alates 1924. aastast on see spordiala olnud osa taliolümpiamängudest.
Kõige sagedamini on peetud meeste üksik-, naiste üksik- ja paarisuisutamist. Jäätants liitus 1976. aastal ja võistkonnavõistlus debüteeris 2014. aasta olümpiamängudel. Spetsiaalharjutustes meestele võisteldi vaid ühel olümpial, 1908. aastal. Spetsiaalkujundite täitmisest osavõtjad pidid üks päev enne võistlust esitama kohtunikekogule oma kujundite joonised. Sünkroonuisutamist pole olümpiamängudel kunagi esinenud, kuid selle eesmärk on olla kaasatud.
Esimest korda võisteldi iluuisutamisega olümpiaalana 1908. aasta suveolümpiamängudel Londonis Ühendkuningriigis. Kuna seda traditsioonilist talispordiala sai harrastada siseruumides, kiitis Rahvusvaheline Olümpiakomitee (ROK) heaks selle lisamise suveolümpiamängude programmi. Seda esitati teist korda Antwerpeni mängudel, misjärel kanti see jäädavalt üle taliolümpiamängude programmi, mis peeti esmakordselt 1924. aastal Prantsusmaal Chamonix’s.
Londonis esitleti iluuisutamist neljal alal: meeste üksiksõidus, naiste üksiksõidus, meeste erikujudes ja paarissõidus. Erikujude võistluse võitis Nikolai Panin Venemaalt, kes kinkis oma riigile läbi aegade esimese olümpiakulla. Ta jääb selle võistluse ainsaks võitjaks, kuna see jäeti hiljem programmist välja.
Jäätants liitus ametlikult medalialana 1976. aastal Innsbruckis, pärast Grenoble'is 1968. aastal peetud näidisala. 
Võistkondlik võistlus oli esimest korda olümpiakavas 2014. aasta olümpiamängudel Sotšis. See koosneb kahest osast: kvalifikatsioon ja finaal. Kvalifikatsiooni ajal uisutab igas võistkonnas oma lühikava/tantsu üks meeste üksikuisutaja, üks naiste üksikuisutaja, üks paar ja üks jäätantsupaar. Enne finaalvõistlusi on igal võistkonnal lubatud välja vahetada kuni kaks uisutajat/paari. Finaal koosneb sellest, et iga uisutaja/paar uisutab oma vabakava/tantsu. Tulemused määratakse paigutuspunktide järgi.
Mk 48

Mark 48, lühendatult Mk 48, on Ameerika Ühendriikide sõjaväe eriüksuste (SOCOM) kasutatav täiskuulipilduja.
2000. aastate alguses kasutasid Ameerika Ühendriikide eriüksused M60 baasil toodetud kuulipildujat M60E4/Mk 43. M60 kuulipildujatel esines aga tõsiseid töökindlusprobleeme; seevastu relvajõudude standardkuulipilduja M240 on oma töökindluse poolest hinnatud, kuid eriüksuste jaoks liiga raske ja kohmakas (12.5 kg, pikkus ligi 1.25 m). Belgia relvatootja FN Herstali kergekuulipilduja Minimi, mis on kasutusel relvajõudude kergekuulipildujana M249, oli algselt disainitud 7.62x51mm padrunile, kuid läks tootmisse 5.56x45mm padrunitega. SOCOMi soovide peale otsis FN vanad joonised uuesti välja ja arendas välja ka Minimist 7.62mm versiooni, kaaluga 8.2 kg ja pikkusega ligi 1 m. Mk 48 võeti kasutusele 2003. aastal paljude eriüksuste relvastuses (Navy SEALs, Rangers, Green Berets).
Silmuskvantgravitatsiooni teadlaste loend

"See on nimekiri silmapaistvatest teadlastest silmuskvantgravitatsiooni valdkonnas"
Ürgaatom

Ürgaatomi hüpotees on Belgia astrofüüsiku ja katoliku preestri Georges Lemaître'i 1931. aastal välja pakutud kosmoloogiline mudel, et kirjeldada Universumi evolutsiooni algfaasi ja sellele järgnenud paisumist.
Lemaître esitas oma idee teadusajakirjas Nature mais 1931 avaldatud artiklis "The beginning of the world from the point of view of quantum theory" ("Maailma algus kvantteooria vaatenurgast"). Järgnevatel aastatel avaldas ta samal teemal veel mitu artiklit ja 1949. aastal ilmus tal raamat "L'Hypothèse de l'Atome Primitif" ("Ürgaatomi hüpotees").
Ürgaatomi hüpoteesi idee oli ajendatud asjaolust, et universumi paisumine, mille avastas 1929. aastal Edwin Hubble pärast seda, kui seda ennustas Georges Lemaître, viitas sellele, et universum oli minevikus tihedam ja soojem. Ta oletas, et Universum võis pärineda mingist hiiglaslikust aatomituumast, mis oli oma ebastabiilsuse tõttu lagunenud. Seda ideed toetas tähelepanek, et tänapäeval pole olemas suvaliselt rasket aatomituuma, sest kõige raskemad stabiilsed elemendid sisaldavad veidi rohkem kui 200 nukleoni. Ürgaatom oli selles kontekstis omamoodi aatomituum, mis sisaldas kõiki universumi nukleone, mille lõhustumisel vabanenud energia algatas universumi paisumise.
Ürgaatomi teooriat peetakse sageli hiljem populariseeritud "Suure Paugu" idee eelkäijaks. Ürgaatomi "plahvatus" on analoogne sellega, mida tänapäeval nimetatakse Suureks Pauguks. Kuid Lemaître kaitses seda esialgset plahvatust ilma "religioossete varjatud motiivideta".
Singulaarsusteoreem

Singulaarsusteoreem (ka Penrose'i-Hawkingi singulaarsuse teoreemid) on üldrelatiivsusteoorias teoreem matemaatiliste väidete rühmast, mis tuletab singulaarsuste olemasolu aegruumis mitme globaalse eelduse põhjal. Tingimusteks on ühelt poolt energiatingimused massi- ja energiajaotumiseks ruumis ning teiselt poolt aegruumi topoloogia põhjuslikud tingimused.
Sellised teoreemid tõestasid esimestena 1960. aastate teisel poolel Stephen Hawking ja Roger Penrose. Eelkõige selle panuse eest sai Penrose 2020. aastal Nobeli füüsikaauhinna, kuna teoreem toetab mustade aukude olemasolu üldrelatiivsusteoorias (olgu öeldud, et Hawking suri 2018. aastal).
1965. aastal kasutas Penrose globaalse analüüsi meetodeid, et näidata, et singulaarsused on üldised nähtused, mis tekivad gravitatsioonilise kollapsi korral sõltumata sümmeetriast. Seejärel kasutas Hawking neid ideid kosmoloogiliste singulaarsuste, nagu Suure Paugu olemasolu kindlakstegemiseks ning Penrose'i, Hawkingi ja Robert Gerochi uurimistöö tulemusena esitati mitu singulaarsusteoreemi, mis näitasid, et gravitatsioonilist singulaarsust tekib väga paljudes olukordades.
Uus-Meremaa matemaatik ja astrofüüsik Roy Kerr väitis 2023. aastal oma uurimuses, et füüsiliselt singulaarsusi ei eksisteeri.
BHL-i singulaarsus

Belinski-Halatnikovi-Lifšitsi singulaarsus ehk BHL-i singulaarsus on Einsteini gravitatsioonivõrrandi mittetriviaalne, kaootiline ja dünaamiline lahend homogeense, suletud, kuid anisotroopse universumi jaoks, millel on kolmemõõtmeline sfääriline topoloogia. 
Lahendi töötasid välja 1982. aastal Issaak Halatnikov, Jevgeni Lifšits ja Vladimir Belinski.
Mihhail Škurenkov

Mihhail Škurenkov (vene keeles Шкуренков, Михаил Васильевич; 1. detsember 1902 Tveri kubermang – surmaaeg ja -koht teadmata) oli NSV Liidu sõjaväelane ja riikliku julgeoleku ohvitser, Eesti NSV RJ RK ja Eesti NSV RJMi 1. osakonna ülem.
Mihhail Škurenkov sündis 1902. aastal Tveri kubermangus Novotorženskis taluniku perekonnas, astus VK(b)P-sse 1927. ja 1928. aastao OGPU-sse, lõpetas 1931. aastal OGPU transpordikooli.
Teenis töötas Leningradi ja Leningradi oblasti julgeolekuorganites, peamiselt vee- ja vastuluureosakonnas operatiivtöötaja ning uurijana, 1940. aastani.
1940. aastal suunati Mihhail Škurenkov NSV Liidu SARKi operatiivgrupi koosseisus Eestisse ja määrati Eesti NSV SARKi Narva linnaosakonna ülema asetäitjaks, riikliku julgeoleku liinis.
Teise maailmasõja alguses evakueerus Nõukogude tagalasse, kus tegutses paar kuud NSV Liidu SARKi Leningradi oblasti valitsuse vastuluureosakonnas jaoülema asetäitjana, aastail 1942–1944 aga SARKi Kuibõševi oblasti valitsuse uurimisosakonna ülema asetäitjana. 
1944. aasta kevadel suunai M. Škurenkov uuesti tööle Eesti NSV julgeolekuorganitesse, kus ta oli lühiajaliselt Eesti NSV Riikliku Julgeoleku Rahvakomissariaadi 4. osakonna ülema asetäitja, siis aga määrati Eesti NSV RJ RK välisluure (1.) osakonna ülema asetäitjaks ning alampolkovnikuna Eesti NSV Riikliku Julgeoleku Ministeeriumi 1. osakonna ülemaks kuni 1947. aastani. Teenistuse eest autasustati riikliku julgeoleku major M. Škurenkovi 1945. aastal ordeniga Austuse märk.
1947. aasta suvel viidi M. Škurenkov Eesti NSV RJM välisluureosakonnast üle julgeoleku Harjumaa osakonna ülemaks, seejärel arreteeriti - teda süüdistati muu hulgas riigivara riisumises, moraalses laostumises, selles, et tööülesannete täitmise asemel ta joob ja lõbutseb koos oma agentide ja armukestega Tallinna restoranides, dešifreerides nii Nõukogude välisluure agentuuri kui ka julgeoleku salajasi töömeetodeid. 
M. Škurenkov mõisteti süüdi, kandis oma karistusaega Komi ANSV Sevželdorlagis ja vabanes 1958. aastal.
Leo Kreinin

Leo Kreinin (22. märts 1938 Leningrad – 30. aprill 2000 Pärnu) oli Eesti maadleja ja maadlustreener.
Ta on lõpetanud 1958. aastal Põltsamaa Keskkooli ja 1963. aastal Tartu Riikliku Ülikooli kehakultuuriteaduskonna. 
Sportima hakkas ta keskkoolis, harrastas maadlust, poksi ja tõstmist.
Sai Kreeka-Rooma maadluses raskekaalus (kuni 97 kg) 1965. aastal Eesti NSV meistrivõistlustel 3. koha. 
Tuli 1970. aastal raskekaalus (kuni 97 kg) Tööjõureservide üleliiduliseks meistriks.
Töötas aastatel 1963–1975 Tartu Tööjõureservides, 1975–1981 Tihemetsa Sovhoostehnikumis ja alates 1981. aastast Pärnus maadlustreenerina. 
Mälestuse jäädvustamine.
Alates 2002. aastast on Paikusel korraldatud tema mälestusvõistlust.
Isiklikku.
Tema vend oli suusataja Anatoli Kreinin.
Vaabiku-üleniidik

Vaabiku-üleniidik ("Sporophagomyces chrysostomus") on seente liik, mis kuulub seltsi helekottseenelaadsed ("Hypocreales").
Country Joe and the Fish

Country Joe and the Fish oli Ameerika Ühendriikide ansambel, mis viljeles psühhedeelset rokki.
Ansambel asutati 1965. aastal California osariigis Berkeleys. Country Joe and the Fish oli 1960. aastate keskel ja lõpus üks tähtsamaid "San Francisco Sound"i ansambleid. Suurema osa ansambli muusikast kirjutasid ansambli asutajaliikmed Country Joe McDonald ja Barry "The Fish" Melton. Ansambli laulud käsitlevad vastandkultuuri teemasid, milleks on sõjavastasus, vaba armastus ja psühhedeelikumide tarbimine. Läbi psühhedeelia ja elektroonilise muusika iseloomustas ansambli heli innovaatilised kitarrimeloodiad ja moonutatud elektriorelipõhine instrumentaalmuusika. Ansambli muusika oli oluline "acid rock"i arengus.
Ansambel andis esmalt välja kaks EP-d, mis pälvisid tähelepanu "underground"i tasandil. 1966. aastal sõlmis ansambel lepingu plaadifirmaga Vanguard Records. 1967. aastal andis ansambel välja debüütalbumi "Electric Music for the Mind and Body". Album sisaldas ansambli ainsat Billboardi edetabelisse jõudnud singlit "Not So Sweet Martha Lorraine" ja nende kõige eksperimentaalsemat loomingut. 1967. aasta juunis esines ansambel Monterey popfestivalil. 1967. aasta lõpus ilmus ansambli teine album "I-Feel-Like-I'm-Fixin'-to-Die". Albumi musta huumoriga satiiriline nimilaul sai nende tunnuslauluks ja on selle ajastu kõige äratuntavamaid protestilaule. 1969. aastal astus ansambel üles Woodstocki festivalil.
Ansambel lõpetas tegevuse 1970. aastal, kuid pärast seda on ansambel siiski mitmeks esinemiseks uuesti kokku tulnud ja osalenud kõikidel Woodstocki aastapäevadele pühendatud festivalidel.
Schlüßlberg

Schlüßlberg on vald ("Marktgemeinde") Austrias Ülem-Austria liidumaal Grieskircheni ringkonnas.
Schlüßlberg asub Hausruckviertelis. U. 15 % valla territooriumist on kaetud metsaga ja 74 % on haritav maa.
Sankt Agatha

Sankt Agatha on vald ("Gemeinde") Austrias Ülem-Austria liidumaal Grieskircheni ringkonnas.
Sankt Agatha asub Hausruckviertelis. U. 30 % valla territooriumist on kaetud metsaga ja 65 % on haritav maa.
Mountain

Mountain oli USA "hard rock"i ansambel, mis alustas tegevust 1969. aastal New Yorgi osariigis Long Islandil.
Ansambli põhikoosseisu moodustasid laulja ja kitarrist Leslie West, basskitarrist, klahvpillimängija ja laulja Felix Pappalardi, klahvpillimängija Steve Knight ning trummar, löökpillimängija ja laulja Corky Laing.
1969. aasta 16. augustil esines alles paar kuud varem loodud ansambel Woodstocki festivali teisel päeval; see oli ansambli kolmas kontsert. Ansambli etteaste jäeti välja 1970. aastal linastunud Woodstocki dokumentaalfilmist, kuid kaks nende esitatud laulu oli 1971. aasta märtsis ilmunud Woodstocki festivali teisel kontsertalbumil.
Ansambli tuntumad laulud on ansambli kõige edukam singel "Mississippi Queen" (1970), mis jõudis USA singlite edetabelis 21. kohale, ja Westi esimeselt sooloalbumilt pärit lugu "Long Red", mida ta esitas Mountainiga Woodstocki festivalil ja mille trummisoolo on üks enim sämplitud trummisoolosid hiphopi muusikas; laulu "Long Red" "live"-esitus oli 1972. aastal ilmunud Mountaini kontsertalbumil "Live: The Road Goes Ever On". Mountain on üks paljudest ansamblitest, mis mõjutas 1970. aastatel "heavy metal"i arengut.
Ansambel läks esimest korda laiali 1972. aastal. Hiljem tuli see mitu korda uuesti kokku. Kõikidesse koosseisudesse kuulusid West ja Laing. West suri 2020. aastal 75-aastaselt. 2015. aastast on Laing tegutsenud oma Mountaini koosseisuga.
Homophron

Homophron on šampinjonilaadsete seltsi kuuluv perekond seeni.
Honor Blackman

Honor Blackman (22. august 1925 London – 5. aprill 2020 Lewes, Ida-Sussex) oli inglise näitleja.
Ta sai tuntuks 1960. aastatel rolliga spioonisarjas "The Avengers". 1964. aastal kehastas ta kolmandas James Bondi filmis "Kuldsõrm" ("Goldfinger") Bondi-tüdrukut Pussy Galore'it, kes pani aluse üha iseseisvamatele ja intelligentsematele Bondi-tüdrukutele. Filmi võtete ajal oli Blackman 39-aastane ja toona James Bondi kehastanud Sean Conneryst viis aastat vanem; Blackman jäi kõige vanemaks Bondi-tüdrukuks kuni filmini "007 Spectre" (2015), kus Bondi-tüdrukut kehastanud Monica Bellucci oli 50-aastane.
Koos Conneryga mängis Blackman ka vesternis "Shalako" (1967), mille naispeaosas mängis Brigitte Bardot. Blackmani üks tuntumaid filmirolle oli veel mütoloogial põhineval filmis "Jason ja argonaudid" ("Jason and the Argonauts"; 1963). Tema tuntumate telerollide hulka kuuluvad külalisrollid telesarjades "Columbo" (1972) ja "Doctor Who" (1986) ning kandev roll Briti situatsioonikomöödias "The Upper Hand" (1990–1996). Lisaks tegi Blackman näitlejakarjääri jooksul mitu teatrirolli, näiteks muusikalides "Helisev muusika", "Minu veetlev leedi" ja "Kabaree". Elu lõpu poole tuuritas ta ringi ühenaisešõuga "Honor Blackman As Herself".
2002. aastal loobus ta Briti impeeriumi ordu komandöri tunnustuse vastu võtmisest, kuna kirgliku vabariiklasena pidas ta selle vastu võtmist silmakirjalikuks.
Kiiruisutamine olümpiamängudel

Kiiruisutamine taliolümpiamängudel on alates esimestest talimängudest 1924. aastal Chamonixs kuulund olümpiaprogrammi. Naised osalesid esimest korda 1960. aasta taliolümpiamängudel Squaw Valleys.
Chamonix’s toimunud 1924. aasta taliolümpiamängudel, hõlmas kiiruisutamine viit võistlust. Selle aja kohta ebatavaline, et see ei sisaldanud ainult mitmevõistlust, vaid jagati medaleid ka individuaaldistantsidel: 500 m, 1500 m, 5000 m ja 10 000 m. 1928. aasta mängude eel loobuti mitmevõistlusest.
1932. aasta kiiruisutamise võistlused toimusid Põhja-Ameerika reeglite järgi, mis tähendab, et uisutajad võistlesid tavapärase formaadi asemel kasutusele võetud ühisstartides (formaat sillutas teed lühiraja kiiruisutamise arengule). Samuti tekitas segatust ajamõõtmine, kus võitjale määrati aeg kellaga, ülejäänud paremusjärjestus pandi paika vaatluse järgi. Nendel mängudel Lake Placidis, New Yorgis, osalesid olümpiamängudel ka esimesed naissoost kiiruisutajad näidisürituste sarjas, kusjuures kõik võidud saavutasid Põhja-Ameerika sportlased. Naiste võistlused pidid toimuma ka 1940. aasta taliolümpiamängudel, mis jäid ära Teise maailmasõja tõttu. Pärast sõda võeti nad Rahvusvahelise Olümpiakomitee (ROK) otsusega uuesti tagasi 1960. aasta olümpiamängudel Squaw Valleys, mil naised uisutasid 500 m, 1000 m, 1500 m ja 3000 m.
Pärast sprindi maailmameistrivõistluste kasutuselevõttu 1970. aastate alguses lisati 1976. aastal Innsbruckis meeste 1000 m distans, samas kui naiste 5000 m, mille Rahvusvaheline Uisuliit (ISU) taastas 1981. aastal ametliku distantsina, tegi oma olümpiadebüüdi 1988. aastal Calgarys. Olümpia kiiruisutamise programmis on meeskondlik jälitussõit, mis lisati 2006. aasta mängudele Torinos. Selle kaasamine oli tähelepanuväärne, kuna kaasamise ajal ei olnud seda enne olümpiamänge maailmameistrivõistlustel veel uisutatud. Siiski võisteldi maailmameistrivõistlustel vahetult enne olümpiat, mil Hollandi koondis võitis 2005. aasta Inzellis tiitli, kuid sellisel kujul tuli neil uisutada vaid korra ja olla kiireim, samas kui olümpiavormiks tuli kolm starti.
2010. aasta taliolümpiamängudel sai Haralds Silovsist esimene sportlane olümpiaajaloos, kes osales nii lühirajal (1500 m) kui ka pikal rajal (5000 m) kiiruisutamises ning esimene, kes võistles samal päeval kahel erineval alal.
Medalitabel.
Allolev tabel näitab taliolümpiamängude kiiruisutamise medalite arvestust riikide lõikes aastatel 1924–2022. Paremusjärjestus saadakse kuldmedalite, seejärel hõbe- ja pronksmedalite jagamisel.
Chicago suur tulekahju

Chicago suur tulekahju (inglise keeles "Great Chicago Fire") oli Chicago kesklinnas aset leidnud suurpõleng, mis kestis 8. kuni 10. oktoobrini aastal 1871. Linna asustusest hävis laastavas tulekahjus ligikaudu 9 km², sealhulgas varises põrmu üle 17 500 ehitise. Hukkus umbes 300 inimest, rohkem kui 100 000 linnaelanikku jäi ilma oma kodudest.
Ülevaade.
Tulekahju tekkimise põhjus.
Leegi süttimise täpne asukoht on välja selgitamata ning kindel põhjus ei ole leidnud tõendust. Pärimustes omistati sageli tuleläidet heinaküünile DeKoveni tänavas, mis kuulus iirlastest ümberasutajate perekonnale. Catherine O'Learyt ehk perenaist süüdistati hooletus lehmalüpsis, mil kodulooma jalahoobist olevat ümber kukkunud latern, mis süüdanud küüni varutud heina. Iiri-vastased meeleolud süvenesid veelgi enam, need iseloomustasid tolleaegset ühiskonda Ameerika Ühendriikides.
Tulekahju levik üle linna keskuse.
Tuli sai paikapidavalt alguse südalinnast edelakaares asuvast naabruskonnast. Pikemat aega kestnud kuivad ja soojad sügisesed ilmaolud ning üsna tuuline aastaperiood soodustasid tulekahju kiiret levikut, laialdaselt üle linna. Eelkõige kandus tuli asumitesse, mille hooned olid valdavalt ehitatud puitkonstruktsioonidega. Tulekahju levikul üle Chicago jõe lõunapoolse lookme kirdesse, hävines suurem osa kesklinnast. Lõõm ületas seejärel tuulest kantult jõe peamise haru suudmega Michigani järve, haarates suuresti endasse asustust niisamuti linna põhjaküljel.
Järelmõjud.
1871. aasta suured tulekahjud olid koos Chicagos toimunud suurpõlenguga üheks märkimisväärseimaks elukorraldust ümber kujundavaks suurõnnetuseks Põhja-Ameerikas. Katastroofi järgselt täiustati linnaplaneerimist, ehitusstandardeid, tuleohutusmeetmeid ja tulekustutustehnikaid. Linn ehitati erinevaist allikaist pärinenud finantsiliste toetustega üles suurlinnana, tulekahju järgseteks taastamistöödeks saabus abikäsi nii lähedalt kui kaugemalt. Ühendkuningriigi annetuste toel asutati näiteks Chicago Rahvaraamatukogu.
Aleksander Kikas

Aleksander Kikas (24. veebruar 1914 – 9. detsember 1992) Tallinn) oli NSV Liidu julgeoleku, Eesti NSV Siseministeeriumi ja EKP juhtivtöötaja, EKP Keskkomitee liige.
Aleksander Kikas sündis 1914. aastal, 1935. aastal lõpetas NSV Liidus Leningradi Pedagoogilise tehnikumi ja töötas aastatel 1935–1941 Kirovi oblastis.
Teise maailmasõja ajal teenis Punaarmees, eriosakonnas 1941–1946 ja oli mh 7. eesti laskurdiviisi eriosakonna uurija.
Teise maailmasõja järel töötas Eesti NSV kontrolliministeeriumi vanemkontrolörina (1946–1950) ja EKP Keila rajoonikomitee 1. sekretärina ning aastatel 1951–1959 EKP Keskkomitee aparaadis.
Aastatel 1959–1967 oli 3. järgu miilitsakomissar (4.12.1964)/polkovnik Aleksander Kikas, Eesti NSV Siseministeeriumi ja Eesti NSV Ühiskondliku Korra Kaitse Ministeeriumi Miilitsavalitsuse ülem ning 1967–1973 Eesti NSV Ühiskondliku Korra Kaitse Ministeeriumi ja Eesti NSV Siseministeeriumis ministri asetäitja.
Aleksander Kikas oli EKP Keskkomitee liige aastatel 1951–1960, EKP Keskkomitee liikmekandidaat 1960–1961 ja EKP Keskkomitee liige 1961–1966.
Hugh Everett

Hugh Everett III (11. november 1930 Washington – 19. juuli 1982 McLean, Virginia osariik) oli ameerika füüsik.
1953. aastal keemiainsenerina Ameerika Katoliikliku Ülikooli lõpetanud Everett kaitses 1957. aastal Princetoni Ülikoolis doktoritöö füüsikas pealkirjaga "On the foundations of quantum mechanics". Tema töö juhendaja oli John Archibald Wheeler. Selles doktoritöös pakkus Everett välja paljude maailmade interpretatsiooni (MWI) kvantmehaanika tõlgenduse.
Kuigi Everetti eluea lõpuni jäi tema paljude maailmade interpretatsioon suures osas tähelepanuta, sai MWI suurema usaldusväärsuse tänu kvantdekoherentsuse avastamisele 1970. aastatel.
Aastatel 1956–1964 töötas Everett relvasüsteemide hindamisrühmas (WSEG). Suur osa tema töödest on salastatud. WSEG-is töötamise ajal töötas Everett erinevate uuringute kallal Minutemani raketiprojekti kohta.
Texase Ülikool Austinis

Texase Ülikool Austinis (inglise keeles "University of Texas at Austin") on avaõiguslik teadusülikool Ameerika Ühendriikides Texase osariigis Austinis. Kuulub juhtiva ülikoolina Texase ülikoolide süsteemi.
Ülikool asutati 1883. aastal.
Ülikoolis õppis 2022. aastal umbes 52 000 üliõpilast, sealhulgas kraadiõppureid ligikaudu 9000. 
Texase Ülikool Austinis on suur akadeemilise uurimistöö keskus, mille teaduskulud kokku moodustasid 2023. aastal 1,06 miljardit USA dollarit.