Risto Näätänen

Risto Kalervo Näätänen (14. juuni 1939 Helsingi – 5. oktoober 2023 Helsingi) oli soome psühholoogiateadlane. 
Ta oli üks kognitiivse neuroteaduse pioneere ja lahknevusnegatiivsuse fenomeni avastaja. Näätänen on üks maailma tsiteeritumaid sotsiaalteadlasi ja üks väheseid, kelle Soome Teaduste Akadeemia on nimetanud alaliseks professoriks. Ta tegi tihedat koostööd eesti teadlastega ja oli alates 2007. aastast ka Tartu Ülikooli professor.
Elukäik.
Haridus.
Näätänen asus Helsingi Ülikoolis psühholoogiat õppima 1958. aastal. Aastatel 1965–1966 sai ta esmase kognitiivse elektrofüsioloogiaalase väljaõppe tolleaegse spetsialisti professor Donald B. Lindsley UCLA laboratooriumides Los Angeleses. Doktorikraadi omandas ta 1967. aastal Helsingi Ülikoolis, kaitstes Lindsley juhendamisel väitekirja selektiivsest tähelepanust ja aju elektrilistest sündmuspotentsiaalidest. Juba sel ajal avaldas ta teadusmaailmale märgatavat mõju: oma doktoritöös juhtis ta tähelepanu vigadele tuntud uurimismeetodis ja alates sellest ajast ei ole avaldatud ühtki seda meetodit kasutanud tööd.
Karjäär.
1975. aastal määrati Näätänen Helsingi Ülikooli üldpsühholoogia professoriks. Selles ametis püsis ta formaalselt 1999. aastani, kuigi oli tegelikult eemal alates 1983. aastast, kui täitis uurija-professori kohustusi Soome Teaduste Akadeemias. Ta oli ka Helsingi Ülikooli Kognitiivsete Aju-uuringute Keskuse asutaja ja direktor aastatel 1991–2006. 
2007. aastal täitus Näätänenil 68. eluaasta, mis tähistab Soome seaduste järgi professori pensioniiga. Et teadlane oli veel nii heas vormis, et võinuks kasvõi maratoni joosta, kutsus eesti kolleeg Jüri Allik ta Tartu Ülikooli kognitiivse neuroteaduse professoriks. 
Alates 2008. aastast oli Näätänen külalisprofessor ka Taanis Aarhusi Ülikoolis. Lisaks koostööle eestlaste ja taanlastega jätkas ta teadustööd ka Helsingis. 
Peale statsionaarse töö oli Näätänen pikka aega mitme mõjuka teadusajakirja (nt Brain Research, International Journal of Psychophysiology, Journal of Cognitive Neuroscience jpt) toimetaja ja retsensent. Tema enda artiklitele on viidatud kümneid tuhandeid kordi ja tema h-indeks on Google Scholari süsteemi andmetel ligikaudu 100. Veel elus olles kuulus ta 0,5% maailma tsiteeritumate elavate teadlaste hulka ning on siiani tsiteerituim sotsiaalteadlane Soomes ja paradoksaalselt ka ajaloo tsiteerituim Eesti teadlane.
Teadustöö.
Näätäneni elutöö keerleb ümber lahknevusnegatiivsuse fenomeni, mille ta avastas 1978. aastal. MMN on elektroentsefalograafiliselt mõõdetud sündmuspotentsiaali komponent. See väljendub EEG salvestises negatiivse kühmuna, mis tekib reaktsioonis hälbivale stiimulile võrreldes rea standardsetega. Seega on tegu indikaatoriga muutuste tuvastamise mehhanismist ajus.
MMN on leidnud palju rakendusi alates muusikalise intelligentsuse mõõtmisest kuni laste kognitiivse arengu näitajateni. Autor ise on enim huvitatud kliinilisest suunast: muutuseid MMNis on muuhulgas seostatud psühhoosi tekkega skisofreenias, Alzheimeri ja Parkinsoni tõvega, düsleksiaga ja isegi koomast ärkamise tõenäosusega.
Näätänen loodab MMN-i laialdasemalt rakendada ka haridussüsteemis, seda eriti keeletajuga seonduvas, kus MMN on taas praktiliseks vahendiks osutunud. Näiteks avaldati 1997. aastal prestiižses ajakirjas Nature eesti-soome ühisuuring, kus selgus, et heli esmane töötlus ajus erineb sõltuvalt sellest, kas ta on osa keelest (häälik) või on tegemist mittekeelelise stiimuliga. Tuli välja, et eestlastest katseisikute aju töötleb foneemi "õ" kui keelelist stiimulit aga soomlastest katseisikute oma mitte.
Lisaks kõigele muule on Näätänen avaldanud olulist mõju ka Soome liikluspoliitikale. Nimelt ei kehtinud Soome maanteedel veel mõnda aega tagasi ühtegi kiiruspiirangut. Näätänen asus uurima inimeste liikluskäitumist ja kirjutas raamatu, juhtides tähelepanu kihutamise ohtlikkusele. Tolleaegne president Kekkonen sattus raamatut lugema ning aitas seejärel kaasa kiiruspiirangute kehtestamisele.