tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Ameerika lehis

Ameerika lehis ("Larix laricina") on heitlehine okaspuuliik männiliste sugukonnast lehise perekonnast.
Liik on levinud ida Yukonis, Kanada loodealadest kuni Newfoundlandini, aga ka lõunas USA kirdeosas Minnesotast Marylandini. Lisaks leidub Ameerika lehise isoleeritud populatsioone ka Kesk-Alaskal.
Kirjeldus.
Ameerika lehis on väikese kuni keskmise suurusega boreaalne heitlehine okaspuu, mis kasvab 10–20 m kõrguseks, tüve diameeter on kuni 60 cm. Puu koor on õhuke, kuid tugev, värvuselt roosakas, mis võib allpool tunduda ka punakana. Lehtedeks on Ameerika lehisel okkad, mis on 2–3 cm pikkused ja on koondunud 10–20 kaupa puntidesse. Nende värvus on heledam rohekas-sinine, mis muutuvad sügisel erkkollaseks. Okkad kasvavad spiraalselt pikkade võrsetena. Ameerika lehis on ühesooline taimeliik. Käbid on lehiste puhul kõige väiksemad, kõigest 1–2 cm pikkused, koondunud 2–3 kaupa gruppidesse ja nad on erkpunased, mis vananedes muutuvad pruuniks. Isaskäbid kasvavad 1–2 aastastel okstel ning on kollakad. Seevastu emaskäbid on punakamad ning kasvavad 2–4 aastastel okstel, üksikud ka üle 5 aastastel okstel. Ameerika lehis kasvab tavaliselt soodes, madalsoodes, rabades ja tasastel aasadel.
Kasutus.
Ameerika lehise puit on tugev ja vastupidav, aga samas hästi painduv. Seda kasutavad peamiselt kohalikud inimesed lumeräätsade ja teiste vastupidavust nõudvate esemete valmistamiseks. Globaalses mastaabis kasutatakse Ameerika lehise puitu peamiselt tselluloositööstuses, aga ka postide, mastide ehituses, töötlemata saematerjalina ja küttepuuna. Külmades piirkondades kasvatatakse Ameerika lehist ka dekoratiivpuuna. Looduses kasutatakse seda peamiselt söögiks ja pesade ehitamiseks. Okassealised toituvad sisemisest puukoorest, Ameerika jänes seemikutest ja punased oravad seemnetest.
Levila ja ökoloogia.
Ameerika lehis kasvab kõige paremini niisketel happelistel muldadel ja päikesele avatud kasvukohtades. Ta talub vähest varju ning ei kasva täielikult varjulises kohas. Samuti ei talu ta linnade õhusaastet, eelistades puhast karget õhku. Ameerika lehis kasvab väga karmides kliimaoludes, samas ei kannata ta väga niisket ja kuuma keskkonda. Ta võib kasvada väga külmas, taludes külma kuni −46 °C. Mullaeelistuse osas kasvab Ameerika lehis nii mineraalirikastel orgaanilistel muldadel kui ka savistel jämedakoelistel liivapindadel. Vaid lubjakivisel pinnasel ei ole ta kohanenud kasvama. Ameerika lehis on varajane liik, olles seega üks esimesi puuliike, mis uuel soisel maastikul kasvama hakkab. Samuti on ta väga kiire kohanemis- ja paljunemisvõimega, olles ka üks esimesi puuliike, mis pärast metsapõlenguid uue kasvukoha hõivab.
Probleemid.
Ameerika lehisel on väga õhuke koor ning seetõttu on ta ülivastuvõtlik haigustele, loodusmõjudele ja kahjuritele (näiteks kooreüraskid, lestad). Taime ohustavad nii putukate poolt näritud käigud, tugev tuul, üleujutused kui ka metsatulekahjud. Potentsiaalsed haigused võivad veel olla pudetõbi, roosteplekid okkal, seenhaigus ja koorevähk. Samas on mitmeaastased puud juba kohanenumad ja pole seetõttu enam väliskeskkonnamõjudele nii vastuvõtlikud.
Allapanu

Allapanu on põllumajandusloomadele sooja, kuiva ja puhta aseme tegemiseks kasutatav materjal, mille ülesanne on imada võimalikult palju virtsa ja gaase (näiteks ammoniaaki).
Eelkõige tarvitatakse allapanuks teraviljapõhku, saepuru, turvast, kuivanud puulehti jms.
Toronto Pearsoni rahvusvaheline lennujaam

Toronto Pearsoni rahvusvaheline lennujaam (IATA: YYZ, ICAO: CYYZ), ametlikult nimega Lester B. Pearsoni rahvusvaheline lennujaam (sageli lühendatud Toronto Pearson, Pearsoni lennujaam või lihtsalt Pearson) on rahvusvaheline lennujaam, mis teenindab Toronto linna.
Lennujaam asub Toronto kesklinnast 22,5 km loodes.
Pearsoni lennujaam on Kanada suurim ja kõige reisijate rohkeim lennujaam.
See on ühtlasi Air Canada sõlmlennujaam.
Rahvusteavik

Rahvusteavikutena käsitletakse Eestis kõigis keeltes avaldatud ning välismaal eesti keeles avaldatud teavikuid, eestikeelsete teoste tõlkeid ja Eestist pärit autorite võõrkeelseid teoseid. Rahvusteavikute kogumine, säilitamine ja kättesaadavaks tegemine on Eesti Rahvusraamatukogu üheks põhiülesandeks. 
Rahvusteavikuid kogutakse alates 1918. aastast, mil asutati Riigiraamatukogu. Käesoleval ajal säilitatakse kõiki enne 1861. aastat ilmunud eestikeelseid ja enne 1831. aastat ilmunud võõrkeelseid rahvusteavikuid harulduste kogus ning hiljem ilmunutest üht, kõige paremini säilinud eksemplari arhiivkogus. Teised eksemplarid kuuluvad põhikogusse. Võrguväljaannetena komplekteeritakse internetis avaldatud raamatuid, ajalehti, ajakirju, jätkväljaandeid, kaarte ja noote ning neid säilitatakse digitaalarhiivis DIGAR. Rahvusteavikuid komplekteeritakse jooksvalt säilituseksemplari seaduse ning komplekteerimise juhendi alusel. Järelkomplekteeritavad ja mujal ilmunud teavikud saadakse tellimiste, ostude, annetuste ja vahetuste teel.
Rahvusteavikud kajastuvad E-kataloogis ESTER ning Eesti rahvusbibliograafia andmebaasis. Võrguväljaanded ja trükifailid on leitavad ka DIGARi otsingu ja Rahvusraamatukogus loodud bibliograafiliste andmekogude kaudu. Rahvusteavikute kasutamine on reguleeritud Rahvusraamatukogu kasutuseeskirjaga. Harulduste kogu teavikuid ning arhiivkogusse kuuluvaid Rahvusraamatukogu ainueksemplare saab kasutada harulduste ja arhiivkogu saalis. 
Trükiste digitaalsed koopiad on leitavad DIGARi Eesti artiklite portaali ja digiteeritud eesti ajalehtede andmebaasi DEA kaudu. 
Rahvusteavikute kogude säilitamiseks on vajalikud teatud tingimused – näiteks Rahvusraamatukogus on pikaajalise hoiuga hoidlates tagatud stabiilne keskkond (õhutemperatuur 18±1 °C
ning suhteline õhuniiskus 40±5%).
Afganistani lennujaamade ja lennuväljade loend

"Siin loetletakse Afganistanis asuvaid lennujaamu ja lennuväljasid."
Albaania lennujaamade ja lennuväljade loend

"Siin loetletakse Albaanias asuvaid lennujaamu ja lennuväljasid."
William George Armstrong

William George Armstrong (26. november 1810 Newcastle upon Tyne – 27. detsember 1900 Rothbury) oli inglise relvatööstur ja leidur, Londoni Kuningliku Seltsi liige (1843). 1846. aastal leiutas ta hüdraulilise tõstuki.
Ta rajas ettevõtte Armstrong Whitworth.
Armstrong löödi rüütliks 1859. aastal.
Arenguantropoloogia

Arenguantropoloogia on antropoloogia haru, mis vaatleb arenguabi ja arengueesmärkide taga peituvaid ideaale ja ideoloogiat ning praktilist mõju ühiskondadele. Üks levinumaid arenguideaale on moderniseerumine. See tähistab muutust, mille keskmes on tänapäeval majanduskasv tööstuse ja turgude laienemise ning tehnoloogilise innovatsiooni toel, aga ka poliitilised muutused, sealhulgas demokraatia areng ning inimareng laiemalt, näiteks kirjaoskuse levik, sotsiaalse mobiilsuse võimaluste suurendamine ja vaesuse vähendamine. Kõik need muutused leiavad aset eri viisidel ning neil võib olla etteaimamatuid ja ühiskondi põhjalikult muutvaid tagajärgi, samuti on neis protsessides väga olulisel kohal teoreetiline arutlus arenguprotsessi üle.
Arenguantropoloogia tegeleb nii arenguabiga tegelevate organisatsioonide praktikate kui iseloomulike mõtlemisviiside uurimisega (sh nt arenguorganisatsiooni dokumentide, kohtumiste arutelude põhjal). Enamasti on arenguantropoloogilised analüüsid arengu suhtes "kriitilised", küsides, miks pole vaesus väga paljudes maades hoolimata arenguabist vähenenud, miks on arenguplaanide ja arengutulemuste vahel silmatorkavad käärid, miks ei arvesta arenguorganisatsioonid sageli kohaliku konteksti ja ajalooliste õppetundidega – ehk miks nii suur osa arenguplaanidest läbi kukub? 
Arenguantropoloogid juhivad tähelepanu, et arengueesmärkide näol on tihti tegemist on majandus- ja poliitiliste mehhanismide toel peale surutud eesmärkidega, mille mõju nii konkreetsetele ühiskondadele, ühiskonnasisestele gruppidele kui ka globaalsele olukorrale võib olla läbi mõtlemata või isegi hoomamatu. Arturo Escobar kirjeldab rahvusvahelist arenguabi kui üht neokolonialismi vormi, mis on abistatavate maade probleeme kasvatanud, selle asemel et neid lahendada. James Ferguson kirjeldab, kuidas arengutegevuse ja -diskursiivsete vahenditega jäeti ressursside jaotamisest Lesotho ühes rahvusvahelises arenguprojektis petlik pilt, justkui ei oleks tegemist millegi poliitilisega. Tegelikult õnnestus nõnda tugevdada riiklikku bürokraatlikku võimu keskusest kaugetes piirkondades. Eestis on arenguantropoloogilisi uurimusi teinud Aet Annist, kes vaatles kogukonnaarengu programmi Kagu-Eestis 2000. aastate esimesel poolel ning osutas, et programmi käigus loodi ühelt poolt tugev arendajate kogukond, mis ebaõnnestumisi kohalike süüks pani, teisalt õõnestasid programmi tegevused keskuskülade keerulises ja uudses ebavõrdsuse kujunemise tingimustes inimeste katset teistest eemalduda ja sellega lahendamatuid sotsiaalseid olukordi vältida ning panustasid mõnes külas hoopis sotsiaalsete suhete murenemisse.
Kutiikula (botaanika)

Kutiikula on taime lehti, noori võrseid ja muid osi kattev kaitsekile. See koosneb vahaga immutatud lipiididest ja süsivesinikpolümeeridest ning seda sünteesitakse ainult epidermi rakkudes.
Kirjeldus.
Kutiikula on lipiidpolümeeri kiht, mis on kaetud vahaga ning mis esineb kõikide taimede primaarorganite välispindadel. Kutiikula moodustab taimel koherentse välimise kihi, mille saab eraldada taime vigastamata. Kutiikula kaitseb taime kuivamise ja väliskeskkonnatingimuste eest, nagu näiteks dehüdratsioon, UV-kiirgus, tuul ja vihm, aga ka putukate ja seente eest, mis võivad taime oluliselt kahjustada. Selline kude on seega oluline alusuuringutes, põllukultuurides ning kvaliteedi parandamise seisukohalt. Selle ainulaadsed omadused on kaasa toonud ka uudseid arenguid, näiteks bioplast. See annab ülevaate hiljutisest edusammudest selles valdkonnas, interdistsiplinaarse nägemuse kutiikula kohta, mis stimuleerib tulevasi teadusuuringuid.
Struktuur.
Epidermirakud sünteesivad kutiikula vahasid. Kutiikula koosneb lahustumatust kutiikula membraanist, mis on immutatud ja kaetud vahaga. Vaha koostisosadeks on hüdrofoobsete ühendite segu, kus süsivesinikke on tavaliselt 16–36. Kutiikula pealmine vahakiht kristalliseerub enamasti keerukate ridade, torude või plaatidega mustriks. Need mustrid suurendavad vee tõrjevõimet vaha pinna tugevdamisega. Vee sattumisel taime pinnale moodustub kohe veepiisk ja liikudes kannab see endaga koos ära saastavad osakesed. Kutiin aitab moodustada barjääri taime ja tema elukeskkonna vahel nii, et vesi püsiks taimes ja patogeenid väljaspool.
Funktsioonid.
Taime kutiikulal on vee läbilaskvuse barjäär, mis takistab vee aurumist epidermi pinnalt, samuti takistab see välise vee ja lahustuvate ainete kudedesse sisenemist. Lisaks vee ja teiste molekulide läbilaskvuse barjäärile (takistab veekadusid), annavad mikro- ja manostruktuurid kutiikulale spetsiifilised pinnaomadused, mis takistavad taimsete kudede saastumist välise vee, mustuse ja mikroorganismide eest.
Õistaimede kutiikula on enamasti lehe peal paksem. Kuivema kliima jaoks kohastunud kserofüütsete taimede lehtedel on paksemad kutiikulad kui niiskema kliimaga mesofüütsetel taimedel, millel pole dehüdraatumise ohtu lehe alumises pooles. 
Ka kutiikula vahakihil on kaitsefunktsioon. See moodustab tõkke, mis kaitseb viirusosakeste, bakterirakkude, spooride ning seente eest.
Evolutsioon.
Esimesed taimed maismaal hakkasid kasvama 450 miljonit aastat tagasi. Taimede üleminekul veest maismaale hakkas tekkima kutiikula. Kutiikula võimaldas õhu keskkonnas säilitada vett.
Rannakohvik

Rannakohvik on supelrannas asuv kohvik.
Eesti tuntumaid rannakohvikuid on Pärnu rannakohvik.
Moralia

"Moralia" (vanakreeka keeles Ἠθικά "Ethika"; vabas tõlkes "Moraal" või "Kommetest ja tavadest") oli 1. sajandil pKr tegutsenud Vana-Kreeka ajaloolase ja esseisti Plutarchose raamat, millesse kuuluvad 78 esseed ja kõnet kirjeldavad antiikaegse Kreeka ja Rooma elu ning mitmesuguseid mõtisklusi ja arutlusi ajaloost, religioonist, mütoloogiast, filosoofiast jpm. Raamatu algupärand on kreekakeelne, kuid keskajal oli levinud peamiselt selle ladina tõlge, mistõttu seda tuntakse tänapäevalgi valdavalt ladinakeelse pealkirja järgi.
Henricus Stephanuse (Henri Estienne'i) 1572. aasta väljaandest alates on "Moralia" traditsiooniliselt jagatud 12 raamatuks. Teos hõlmab tekste nagu ajalooline "Vedamisest või Aleksander Suure voorusest", religioonilooline "Isise ja Osirise kultusest", allikakriitiline "Herodotose pahatahtlikkusest", filosoofiline "Oraaklite allakäigust", "Jumaliku kättemaksu viivitustest", "Meelerahust", humoristlik dialoog "Odysseus ja Gryllus" jts. Mõnedes väljaannetes kaasnevad nendega ka Plutarchosele ekslikult omistatud teosed, mis pärinevad valdavalt siiski antiikajast ning on väärtuslikud ajalooallikad.
"Moralia" on avaldanud mõju paljudele filosoofidele ja esseistidele läbi Euroopa ajaloo, eriti renessansis ja valgustusajal. Silmapaistvaid mõjutusi on sealt saanud Euroopa uusaegse esseistika üks rajajaid Michel de Montaigne.
Karl Lamprecht

Karl Gotthard Lamprecht (25. veebruar 1856 Jessen – 10. mai 1915 Leipzig) oli Saksa majandus- ja kultuuriajaloolane.
Elu ja looming.
Lamprecht sündis Jessenis Saksimaal, õppis ajalugu Göttingeni, Leipzigi ja Müncheni ülikoolis; kaitses 1878. aastal Leipzigis väitekirja 11. sajandi Prantsuse majandusajaloost ("Beiträge zur Geschichte des französischen Wirtschaftslebens im 11. Jahrhundert"). 
Pühenduski esialgu keskaja majandusajaloo uurimisele, peateos "Saksa majanduselu keskajal" ("Deutsches Wirtschaftsleben im Mittelalter", 1885–1886, 3 kd). 1891. aastall valiti Leipzigi ülikooli keskaja ja uusaja professoriks. Lamprechti elutööks kujunes 14 köites ilmunud "Saksa ajalugu" ("Deutsche Geschichte", 1891–1909), mis püüdis pakkuda kõikehõlmava panoraami Saksa ajaloost aegade algusest autori kaasajani. Raamat vallandas nii Saksamaal kui kauemalgi elava metodoloogilise vaidluse (nn "Methodenstreit").
Lamprecht töötas välja algupärase lähenemise ajaloole, mis toonitas vajadust uurida individuaalsete aspektide asemel kollektiivseid, hõlmata ühtaegu nii materiaalseid kui ka vaimseid tegureid ja uurida võrdlevalt kõiki maailma kultuure. Asutas oma uurimisprogrammi elluviimiseks 1909. aastal Leipzigi ülikooli juurde Kultuuri- ja üleüldise ajaloo instituudi (Institut für Kultur- und Universalgeschichte). Käsitades ajalugu ühiskondlik-psühholoogilise teadusena, pakkus ta välja esialgu Saksa ajaloo, ent hiljem kogu inimkonna ajaloo liigenduse viieks kultuuriajastuks, mis kujundavad inimeste sideme ümbritsevaga: 1) sümbolism (kuni 350 pKr), 2) tüpism (350–1050), 3) konventsionalism (1050–1450), 4) individualism (1450–1700) ja 5) subjektivism (alates 1700). Resümeeris oma vaated ajaloole 1904. aastal Ameerikas peetud loengutes "Tänapäeva ajalooteadus: viis loengut" ("Moderne Geschichtswissenschaft: Fünf Vorträge",1905).
Ado Lill

Ado Lill (18. juuli 1932 Räpina – 21. detsember 2018 Tallinn) oli eesti maalikunstnik ja graafik, kunstnikuna iseõppija.
Lill õppis aastatel 1952–1957 Tartu Riiklikus Ülikoolis õigusteadust, töötas juristina (mh ka Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumis) ja oli alates 1988. aastast vabakutseline kunstnik. 
Lill hakkas abstraktseid pilte maalima 1960. aastatel ning kujunes 1980. aastatel juhtivaks abstraktseks ekspressionistiks. 2000. aastate alguses pöördus ta figuratiivsuse poole. Tema maalide peamiseks ainestikuks oli erootiline ja mitmetähenduslik naisakt, mille puhul inspireerisid kunstnikku 19. sajandi aktimaalijate eksklusiivsusest kantud teosed ning samal ajaperioodil tegutsenud poeedi Pierre Louÿs' luule. 
Lille loomingule on iseloomulik suurepärane värvitunnetus ja jõuline koloriit. Lille graafika jaguneb kaheks: groteskne ja kriitiline ühiskonna allegooria, ning pornograafiliste sugemetega erootilised teosed. Ta viljeles aastakümneid aktijoonistust.
Lill oli 1988. aastast Eesti Kunstnike Liidu ja 1992. aastast Eesti Maalijate Liidu liige.
November Rain

 
"November Rain" on Guns N' Rosesi ballaad 1991. aasta albumilt "Use Your Illusion I". Singel ilmus 18. veebruaril 1992.
Loo kirjutas bändi laulja Axl Rose. Laul sisaldab orkestrielemente.
Laul on ligi üheksa minutit pikk ning on Guns N' Rosesi üks pikemaid laule. Laul anti albumi kolmanda singlina välja aastal 1992 ning see jõudis kolmandale kohale edetabelis Billboard Top 100, olles samas ka kõige pikem laul, mis on jõudnud selle edetabeli esikümnesse. Pärast ilmumist on singlit ostetud üle miljoni eksemplari.
Laulu video läks maksma umbes miljon dollarit ning see on üks ajaloo kallimaid muusikavideoid.
Laulu sünnilugu.
Guns N' Rosesi laulja Axl Rose hakkas seda laulu kirjutama 1983. aastal. Kuigi laul oli 1987. aastaks valmis, ei andnud Rose laulu veel välja, kuna tal puudus selline elukogemus, millele saaks selles laulus vihjata. Kuid 1991. aastal, pärast lahutust Erin Everlyst, sai Rose mõtte kätte ja hakkas laulu lindistama.
Laulu esitamine kontserdil.
Esimest korda esitati laulu Indiana osariigis Noblesville'is 29. mail 1991. Rose väitis enne laulu esimeste akordide mängimist, et nad ei ole seda veel avalikult esitanud ja tema ise pole seda laulu kaua aega mänginud. Esitus oli väga pealiskaudne: algusest olid puudu mõned avataktid, kitarrist Slash oli sügavas heroiiniuimas ning orkestrielemendid puudusid täielikult.
1991. aasta detsembris hakati laulu kontserdil esitama orkestrielementidega, mida oli ka albumiversioonil kuulda. 1993. aastal esitati laulu põhiosa akustiliselt: Axl Rose klaveril, Slash akustilisel kitarril ning Matt Sorum timpanitel, kuid lõpuosa esitati nagu tavaliselt: Slash lülitus ümber elektrikitarrile, Sorum trummidele, lisandusid Duff McKagan bassil, Dizzy Reed klahvpillidel ning Gilby Clarke või Izzy Stradlin rütmikitarril.
Aastatel 2001–2014, kui bändi koosseis oli peaaegu täielikult vahetunud, mängiti igat soolot erineva kitarristiga. Esimest soolot mängis 2001. aastast 2002. aasta 22. novembrini Robin Finck, 24. novembrist 2002 kuni 2014. aastani Richard Fortus. Teist soolot mängis 2001–2007 samuti Finck, kuid 2009–2014 DJ Ashba. Lõpusoolot mängis 2001–2002 Buckethead ning 2006–2014 Bumblefoot. Soolode mängimisviis erines märgatavalt Slashi omast, eriti tugevasti moonutas meloodiaid Finck. 2016. aastast mängib kõiki soolosid Slash üksi, nagu ka aastail 1991–1993.
2001. aastast laulab Rose laulu viimaseid ridu oktavi võrra kõrgemalt.
8. augustil 2016 Houstonis läks Rose'i klaver laulu ajal väga tugevalt häälest ära. Rose märkas seda juba esimese salmi ajal. Teise salmi alguses, tundes end häirituna, peatas ta laulu mõneks ajaks. "Stopp! Mis kuradi asi see on?!" karjus Rose käsi laiutades. Ta jätkas, kuid mitte enam vihaselt: "Kas me võiksime ... selle vähemalt peatada?" Seejärel ütles ta iseendale: "Ei, see ei ole." ning kohe valjemalt publikule: "Aa, hoopis klaver on rikkis. Pärast publiku naeru küsis Rose: "Nii ... on teil mingi soovitus siis?" Publiku ovatsioonide peale jätkas Rose laulu, olles ilmselgelt lõbustatud sellest intsidendist, samas, kui 1990. aastatel oleks ta palju vihasemalt reageerinud ning kontserdi isegi katkestanud. Arvatakse, et mõni lavatehnik tahtis Rose'iga nalja teha.
Kunstirevolutsioon Eestis

Kunstirevolutsiooniks Eestis nimetatakse eesti kunsti jaoks pöördelist 1966. aastat, kui modernistlik kunst jõudis laiemalt ametlikele näitustele.
Tartu kunstnike kevadnäitus, noorte kunstnike näitus Tallinna Kunstihoones, näitus “Maal. Graafika. Foto” Eesti Teaduste Akadeemia Raamatukogu fuajees ja Ilmar Malini isikunäitus Kunstisalongis tõid mastaapselt avalikkuse ette esmajoones juba nõukogude oludes hariduse saanud kunstnikepõlvkonna uuenduslikud pürgimused. Eelmainitutele lisandus sõjaeelse Pallase koolkonna kasvandiku Elmar Kitse näitus Tartu Kunstnike Majas, kus vaatajale avanes enneolematult vaba abstraheeriv maalilisus. Nende sündmuste koosmõju võrdlemine revolutsiooniga on selles mõttes õigustatud, et Hruštšovi sula vabanemismeeleoludest alguse saanud, paljuski 20. sajandi moodsa kunsti mõtestamisele ja omandamisele suunatud nooremate eesti kunstnike otsingud olid selleks ajaks saavutanud arvestatava ulatuse ja kvaliteedi. Ametlik aktsept neile oli küll ajutine ja piiratud.
“Revolutsiooni” keskmes olid noorema põlvkonna kunstnikud, kes olid elanud kogu elu või suurema osa elust Nõukogude Liidus ning sattusid 1960. aastate keskpaigas olukorda, kus seni kunstile kehtinud ranged ametlikud reeglid olid muutunud mõnevõrra leebemaks.
2015. aastal toimus Kumu kunstimuuseumis ulatuslik näitus “Kunstirevolutsioon 1966”, millega kaasnes ka samanimeline raamat. “Kunstirevolutsiooni” kirjeldava näituse kunstnike ringis olid: Jüri Arrak, Tatjana Dobrovolskaja, Andrei Dobrovolski, Kristiina Kaasik, Elmar Kits, Raivo Korstnik, Tõnis Laanemaa, Malle Leis, Ilmar Malin, Olav Maran, Boris Mäemets, Enno Ootsing, Tiiu Pallo-Vaik, Jüri Palm, Enn Põldroos, Kaljo Põllu, Henn Roode, Evi Tihemets, Peeter Tooming, Aili Vint, Tõnis Vint.
Lisaks olulisematele muuseumidele on murrangulisele 1966. aastale ja piirnevatele aastatele ulatuslikumalt keskendunud ka mitmed kunstikogujad, s.h Mart Lepp, Margus Punab ja Andres Eilart, kes on korraldanud oma erakogude põhjal ka temaatilisi näitusi.
Kose Karskusselts &quot;Aade&quot;

Kose Karskusselts "Aade" oli Harjumaal Kosel 1901–1908 tegutsenud karskusselts. 
Seltsis tegutsesid ka mitmed kirjanikud, näiteks Jakob Mändmets (1871–1930), Ernst Peterson-Särgava (1868–1958) ja ajakirjanik Johannes Reinthal. Selts üüris 1904. aastal eraseltsimaja Roobul, kus peeti kõnesid ka 1905. aasta revolutsiooni päevil ning seetõttu põletasid karistussalklased maja maha.
1907 moodustati karskusseltsi ja Kose Muusikaseltsi ühendamisel uus organisatsioon: Kose Haridusselts.
Golfi suurturniirid

Golfi suurturniirid (inglise keeles Major Championships) on elukutseliste meesgolfimängijate tähtsaimad iga-aastased golfivõistlused. Sarnaselt tennisega toimub ka golfis igal aastal neli suurturniiri ning need on elukutseliste golfimängijate prestiižseimad individuaalvõistlused.
Neli suurturniiri ajalises järjestuses on järgmised:
Ajalugu.
Algselt kuulusid suurturniiride hulka kaks Briti turniiri (The Open Championships ja The Amateur Championships) ning kaks USA turniiri (The U.S. Open ja The U.S. Amateur). Muutuse tõid Mastersi turniiri alustamine 1934. aastal ning elukutseliste golfi populaarsuse kiire kasv 1940.–1950. aastatel. Pole täpselt teada, millal täpselt muutus toimus, kuid üks võimalik pöördepunkt on 1960. aasta ning Arnold Palmeri edu aasta alguses. Pärast võite Mastersil ja US Openil viitas Palmer, et kui tal õnnestuks võita ka British Open ja PGA Championships samal aastal, siis teeks ta sarnaselt Bobby Jonesiga (ainuke, kes on võitnud neli suurturniiri samal aastal – 1930) suure slämmi. Sestpeale on suurturniiride tähtsus meeste elukutseliste golfis järjest kasvanud ning seal saavad neli korda aastas kokku ala absoluutsed tipud.
Võitjad.
Üks elukutseliste tippgolfimängijate edu näitajaid on suurturniiride võitude arv.
Kosmonaut (arvutimäng)

"Kosmonaut" on Eesti arvutimäng, mille programmeerisid Jaan Tallinn, Ahti Heinla ja Priit Kasesalu. See oli esimene eestlaste tehtud arvutimäng, mida turustati ka välismaal.
Mängu turustas Rootsi ettevõte Scandinavian PC Systems, see avaldati 1990. aastal. Mängus tuli hüpates läbida takistusradu. Mängu avalikustati 1989. aastal.
Mängu järg "SkyRoads" toodi turule 1992. aastal.
Kariibi mänd

Kariibi mänd ("Pinus caribaea") on männiliste sugukonda männi perekonda kuuluv okaspuu.
Kirjeldus.
Kariibi mänd kasvab 20–35 meetri, mõnikord kuni 45 meetri kõrguseks. Koor on kare ja kestendav ning on murenenud ebakorrapärasteks osadeks. Võra on laia ja koonilise, avatud või ebakorrapärase kujuga. Okkad on 15–26 cm ja käbid 5–12 cm pikad.
Levila.
Kariibi mänd on levinud Kesk-Ameerikas, Kuubal, Bahama ning Turksi ja Caicose saartel.
Ta kasvab troopilistes ja subtroopilistes okaspuumetsades, mis hõlmavad nii madalmaa savanne kui ka mägimetsi. Metsatulekahjud mängivad suurt rolli selle liigi levikul, kuigi on teatatud, et see puu taastub kiiresti ja agressiivselt, asendades lehtpuid. Piirkondades, kus metsatulekahjusid eriti ei esine, kasvab troopiline mets jõudsalt. See liik kasvab kõige paremini külmavabades ja viljakatel aladel, kuni 700 m kõrgusel, kus on hea aluspinnase äravool ning aastane sademete hulk 2000–3000 mm.
Kasutusala.
Kariibi mänd, eriti tema varieteet "hondurensis", on oluline majandatav puuliik. Selle tõttu kasvatatakse teda laialdaselt väljaspool tema looduslikku levilat ning inimtekkelisi populatsioone võib tänapäeval leida Jamaicalt, Colombiast, Lõuna-Aafrikast, Sri Lankalt, Fidžilt ja Hiinast. Tugevalt vaigust puitu kasutatakse ehitusmaterjalina ning laudkastide, kaubaaluste, laevatekkide, teivaste, postide, puitlaastplaatide, vineeri ja paberi valmistamiseks.
Looduskaitse.
Kuigi liik tervikuna ei ole ohustatud, on raie tulemusena liik Kuubal märgatavalt vähenenud, mistõttu on Rahvusvaheline Looduskaitseliit määranud selle ohustatud liikide hulka.
VideoCV

VideoCV on lühikese videosalvestuse vormis enesetutvustus, mida võidakse kasutada tööle kandideerimisel tekstilise CV asemel või täiendusena.
Wiedemanni fond

Wiedemanni fond on Eesti Rahvuskultuuri Fondi (ERKF) allfond, mille asutasid Ferdinand Johann Wiedemanni keeleauhinna laureaadid eesmärgiga toetada eesti keele õpet ja rahvuslikku kasvatust. 
Wiedemanni fond asutati 4. detsembril 2005, mil Eesti Rahvuskultuuri Fondi nõukogu esimees Eri Klas ja tollal elus olnud Ferdinand Johann Wiedemanni keeleauhinna laureaatide nimel Tiiu Erelt allkirjastasid Wiedemanni fondi asutamise lepingu. Hiljem on fondiga liitunud kõik edasised auhinnasaajad. Fondi asutajad olid Nikolai Baturin, Tiiu Erelt, Mati Hint, Rudolf Karelson, Eduard Leppik, Uno Liivaku, Viivi Maanso, Uno Mereste, Lennart Meri, Mari Must, Valdek Pall, Juhan Peegel, Huno Rätsep, Ellen Uuspõld, Helju Vals, Ülle Viks ja Haldur Õim. Hiljem on fondiga liitunud Mati Erelt, Ain Kaalep, Valve-Liivi Kingisepp, Ilse Lehiste, Heldur Niit, Kristiina Ross, Mari Tarand, Tiit-Rein Viitso, Arvo Krikmann, Leelo Tungal, Uno Laur, Marja Kallasmaa, Reet Kasik, Krista Kerge ja Helle Metslang.
Wiedemanni fond on stipendiumiga toetanud rahvapärimust, noorte kirjandustegevust, eesti keele õpinguid kõrgkoolis, eesti keele uurijaid, eesti keele riigieksami arendust ja emakeeleõpetajaid. Stipendiumi saamise taotlused vaatab üle halduskogu.
Selge sõnumi auhind

Selge sõnumi auhind on selge sõnumi algatuse raames väljaantav auhind. Sellega tunnustatakse neid ettevõtteid ja organisatsioone Eestis, kelle avalik info lähtub kõige rohkem eelkõige kasutaja vajadustest. Võistlust korraldab ja võistlustöid hindab Eesti Keele Instituut, Euroopa Komisjoni Eesti Esindus, Eesti Keeletoimetajate Liit ning nende koostööpartnerite esindajatest koosnev komisjon, kes kontrollib, kas auhinnale esitatud tekstid vastavad nõuetele. Hinnatakse kümnepallisüsteemis. Auhinna saab oma kategoorias kõrgeima hinde saanud võistlustöö. 
Selge sõnumi auhinda antakse välja neljas kategoorias:
Sobivatesse kategooriatesse jagab võistlustööd hindamiskomisjon. 
Selge sõnumi auhinda on välja antud alates 2014. aastast. Võistluse patroon on õiguskantsler Ülle Madise.
Haldi sadam

Haldi sadam on väikesadam Hiiu maakonnas Hiiumaa vallas Haldi külas. 
Sadam on kasutusel peamiselt kalasadamana. Sadamapidaja on MTÜ Haldi Sadam. Veesõidukite lubatud suurim süvis on 0,8 m. Kaide ääres on vee sügavus 1,2 m.
2017. aastal lossiti Haldi sadamas 6,6 tonni kala, millest 2,5 tonni moodustas lest ja 1,5 tonni tuulehaug.
Arved Jakobi

Arved Jakobi (24. veebruar 1914 – 25. november 2011) oli eesti viiuldaja.
Õppis Tallinna Reaalkoolis, mille lõpetas 1932. 1932–1933 läbis kohustusliku sõjaväeteenistuse sõjaväeorkestris muusikuna. 1935–1940 töötas Eesti Maapangas arveametnikuna, mida võimaldas tema Reaalkoolis omandatud haridus.
1928. aastal astus Tallinna Konservatooriumi õpetaja Alfred Papmehli viiuliklassi. Konservatooriumi lõpetas Jakobi helikunstniku diplomiga 1937. aastal koos Vladimir Alumäe ja Zelia Aumerega. Konservatooriumis omandatud erialal sai ta tööd Estonia teatris 1. detsembril 1940. Alates 1946. aastast töötas kolmanda kontsertmeistrina. Esimene kontsertmeister oli Hugo Schütz ja teine kontsertmeister Rudolf Milli. 1966. aastast kuni pensionini 1974. aastal oli RAT Estonia orkestri kontsertmeister. Juba pensionil olles töötas Jakobi Estonia teatri orkestris veel vaheaegadega kuni 1985. aastani.
Arved Jakobi töötas ka viiuliõpetajana: 1950–1957 Tallinna Pioneeride Palees ja 1951–1956 Tallinna Lastemuusikakoolis. Tema õpilasteks olid ka hilisem ERSO vioolamängija Svjatoslav Zavjalov ja viiuliõpetaja Ivi Tivik.
Isiklikku.
Tema poeg Peeter Jakobi oli teatri- ja filminäitleja.
Pierluigi Giombini

Pierluigi Giombini (sündinud 11. detsembril 1956 Roomas) on Itaalia laulukirjutaja ja muusikaprodutsent. Tema kirjutatud lauludest tuntumad on "I Like Chopin" (esitaja Gazebo) ja "Dolce Vita" (Ryan Paris).
Ta on pärit muusikute perekonnast. Ta isa oli sekulaar- ja filmimuusika helilooja Marcello Giombini. Ta vanaisa oli muusikaprofessor, kes oli spetsialiseerunud oboele, ja orkestrimuusik. Giombini õppis konservatooriumis klaverit ja kompositsiooni.
Mitmeplatvormsus

Termin mitmeplatvormne ("multi-platform") märgib tarkvara või funktsionaalsuse sõltumatust riist- ja tarkvaraplatvormist. Mitmeplatvormseks nimetatakse meetodit, funktsionaalsust või tarkvara, mille tarkvara disain arvestab riist ja tarkvara ökosüsteemide vaheliste erinevustega, mistõttu seda tarkvara saab kasutada erinevatel arvutiplatvormidel. Keerukuse põhjuseks on asjaolu, et arvutite riist- ja tarkvaraplatvormid erinevad omavahel oluliselt - näiteks protsessorite käsustike, programmeerimisliideste (nn API) kirjelduste, operatsioonisüsteemi või saadaolevate programmeerimiskeelte poolest.
Mitmeplatvormsust saab saavutada järgmistel viisidel:
Mitmeplatvormsus on eriti oluline mobiiliajastul, kui küsimus sellest, kas konkureerivaid platvorme toetada, pigem enam ei tõusetugi, vaid on juba disainiülesandeks ning lahendada tuleb vaid toe otstarbekaim viis ("native", "cross-platform", hübriid).
Mitmeplatvormsuse mõiste kuulub informaatika ja arvutitehnika valdkonda.
AKIT esitab termini : "cross-platform" - platvormist sõltumatu (meetod või tarkvara). Platvormide sisemine semantika võib siiski erineda nii oluliselt, et teatud funktsionaalsusi on kõigil arvutustehnika platvormidel väga raske saavutada. Mõnikord on probleemiks hoopis tavad või juriidika.
Eesti Laskesuusatamise Föderatsioon

Eesti Laskesuusatamise Föderatsioon (lühend ELSF) on mittetulundusühing, mis edendab ja koordineerib nii talvist kui ka suvist laskesuusatamist Eestis.
ELSF asutati 11. november 1992.
Eesti Laskesuusatamise Föderatsioon on Rahvusvahelise Laskesuusatamise Liidu (IBU) liige.
Lloydi algoritm

Lloydi algoritm ehk Voronoi iteratsioon on arvutiteaduses ja elektrotehnikas kasutatav algoritm, mis leiab eukleidilises ruumis asuvate punktide puhul neile vastavad kumerad alamhulgad. 
Algoritm sarnaneb k-keskmise klasterdamise algoritmiga. Kahe algoritmi vahe seisneb selles, et k-keskmise klasterdamise algoritm töötab lõpliku hulga punktide peal, aga Lloydi algoritm põhineb pidevatel hulkadel. 
Algoritm on nime saanud selle koostaja Stuart P. Lloydi järgi. Tegu on Lloydi tuntuima teadustööga. Algoritm aitas parandada sideühendust satelliitidega, suurendada krediitkaartide turvalisust ja edendada arvutigraafikat.
Pildiraamat

Pildiraamat on raamat, kus leidub nii sõnalist kui ka visuaalset sisu, kuid kus kaalukam osa on piltidel. Enamik pildiraamatuist on mõeldud lastele, kuid järjest enam ilmub ka kogupere- või üksnes täiskasvanutele loodud pildiraamatuid. 
Pildi ja sõna osakaal võib suurel määral varieeruda, kusjuures pildi-sõna kombinatsioonid võivad olla põhimõtteliselt lõputud. Pildiraamatuga on lähedalt seotud koomiks ja graafiline romaan.
Pildiraamatu ajaloost.
Esimeseks lasteraamatuks peetakse 1658. aastal ilmunud entsüklopeedilist pildiraamatut "Orbis sensualium pictus" ("Nähtav maailm piltides"), mille autor oli tšehhi pedagoog ja õpetlane Jan Amos Komenský. Pildiraamatud hakkasid laiemalt levima alates 18. sajandi lõpust, mil hakati üllitama spetsiaalselt lastele mõeldud kirjandust. Pildiraamatu areng on tugevalt sõltunud trükitehniliste võimaluste arengust. Esialgu kasutati raamatute illustreerimiseks puu- ja vaselõikeid ning puugravüüre. Siis oli piltide ja sõnalise osa ühendamine leheküljel suhteliselt keerukas. Esimesed värvipiltidega raamatud ilmusid 1830. aastatel. 1930. aastatel kasutusele võetud ofsettrükk andis olulise tõuke tänapäevaste pildiraamatute väljakujunemisele. 21. sajandil on pildiraamatud kasvav trend, ulatudes kommertseesmärgil masstiražeeritud väljaannetest kõrge kunstilise tasemega innovatiivsete trükisteni. Tuntumad pildiraamatute autorid ajaloos on olnud näiteks Heinrich Hoffmann, Wilhelm Busch, Beatrix Potter ja Maurice Sendak.
Pildiraamat eesti (laste)kirjanduses.
19. sajandil kasutati nii eesti algupäraste kui tõlkeliste lasteraamatute illustratsioonidena trükikodades leiduvaid anonüümseid klišeesid. Esimeseks eesti lasteraamatute illustraatoriks peetakse Karl August Hindreyd, kellelt ilmus 1906. aastal kolm pildiraamatut: "Pambu Peedu", "Piripilli Liisu" ja "Seene-Mikk". Sõjaeelses Eesti Vabariigis oli 75% lasteraamatutest illustreeritud, kõige viljakamaks illustraatoriks kujunes Richard Kivit. Raamatuillustraatoritena olid tuntud ka Hando Mugasto, Natalie Mei, Karl August Hindrey jt. Pärast sõjaaegset ja -järgset kiratsemist ilmus 1950. ja 1960. aastatel juba uus illustraatorite põlvkond: Asta Vender, Silvi Väljal, Edgar Valter, Heldur Laretei jt. Kitsamas mõttes pildiraamatuid ilmus Nõukogude perioodil suhteliselt vähe, nende sekka kuulusid näiteks Silvi Väljali enda teksti ja piltidega "Jussikese seitse sõpra" (1966) ning Jaan Tammsaare illustreeritud pildiraamatud.
Alates 20. sajandi lõpust ja 21. sajandi algusest on hulk autoreid keskendunud pildiraamatute loomisele või illustreerimisele, nende seas Edgar Valter, Henno Käo, Piret Raud, Katrin Ehrlich, Marja-Liisa Plats jpt. Rikkalikult on ilmunud pildiraamatuid väikelastele, aimeraamatuid, eksperimenteerivaid pildiraamatuid ning koguni pilteepos "Kalevipoeg".
Boskett

Boskett on väike salu; barokkpargis või -aias kunstiliselt kujundatud põõsastik või salu.
Kirjeldus.
Enamasti pügatud ja sageli topiaarlõikusega kunstiliselt kujundatud puuderida, hekk või salu renessanss- ja barokkpargis või -aias, tavaliselt parteri lähedal. Bosketide kujundamisel kasutati rida- ja "quincunx"'i-kujulist istutamist. Peamiselt oli kasutusel harilik pärn ja valgepöök, harvem sarapuu. 
Istutatud taimed tekitasid visuaalse raamistiku, mille vahel jalutusteedest moodustusid kitsad vaatekoridorid ehk vistad olulisematele kompositsiooni elementidele näiteks skulptuurid, purskkaevud, paviljonid jne. 
Suuremate boskettide sisse võidi kujundada väikesed suletud privaatsed aiakesed – "cabinet de verdure"'id.
Ajalugu.
Eesti mõisaparkides võis boskette leida 18. sajandist. Boskettide ruumilist paigutust võib näha näiteks Palmse mõisa 1753. aasta plaanil ning paljudes mõisaparkides (Luke mõis, Vääna mõis, Rasina mõis jt) on tänapäevani säilinud pügamisjälgedega puuderidu.
Repnin

Repnin (vene keeles "Репнин") oli Venemaa aadlisuguvõsa.
Ajalugu.
Repninid olid Tšernigovi vürstide järeltulijad. Suguvõsa rajas bojaar vürst Ivan Mihhailovitš Obolenski (suri 1523), kelle lisanimi oli Repnja; ta oli Rjuriku 18. põlve järeltulija. XVI ja XVII sajandil teenisid Repninid bojaaride ja vojevoodidena. XVIII sajandil võrsus suguvõsast kaks kindralfeldmarssalit. Vürst Nikolai Vassiljevitš Repnini surmaga 1801. aastal kustus suguvõsa meesliinis. Keiser Aleksander I 1801. aasta 1. juuli ukaasiga sai vürst Nikolai Repnini tütrepoeg vürst Nikolai Grigorjevitš Volkonski (1778–1845) õiguse kasutada perekonnanime Repnin-Volkonski.
Vürst Anikita Repnini ebaseaduslikest järeltulijatest põlvnes Repninski aadlisuguvõsa. Vürst Nikolai Repninist pärinesid Lessovski ja Pnini suguvõsad.
Kirsstomat

Kirsstomat ("Lycopersicon esculentum var. cerasiforme") on üks paljudest hariliku tomati teisenditest. 
Taim arvatakse olevat looduslike sõtra tüüpi tomatite ja kultuurtomatite ristand. Väikeseviljalised kirsstomatid ehk kokteilitomatid on kahe seemnekambriga. Vili varieerub pöidlasuurusest golfipallisuuruseni. Enamasti on vili ümmargune ja sile, kuid võib olla ka ovaalse kujuga. Värvuselt on kirsstomatid liigiti kas punased, kollased, rohelised või mustad. Võivad kasvada 3 meetri kõrguseks, heade kasvutingimuste korral ka rohkem.
Ajalugu.
Esimeste tomatitaimede kohta on teateid juba 15. sajandist asteekide riigist praeguse Mehhiko alal. Gaspard Bauhin kirjeldas kirsstomatit oma raamatutes "Pinax Theatri Botanici" ja "Illustrated Exposition of Plants" 1623. aastal. Esimesed kirsstomatid, mis toodi Euroopasse 16. sajandil, olid kollased. Suurbritannias kasvatati kirsstomatit alguses dekoratiivtaimena tema lehtede ja läikivate viljade pärast ning kaua peeti teda mürgiseks taimeks. Tegelikult on mürgine ainult taime roheline osa. 
Kreeka munkade kasvatatud Santorini kirsstomati sort on teada juba 1875. aastast, kuid kohalikud usuvad, et seemned on pärit Vanast-Egiptusest. Aastakümneid on kirsstomat olnud suviste salatite ja muude roogade põhikomponent. Lääneriikides sai see populaarseks 1980. aastatel.
TomTato.
TomTato on aiandusfirma Thompson and Morgan poolt Suurbritannia turu jaoks loodud kirsstomati ja kartuli ristand. 'TomTato'-nimeline taim kasvatab samal ajal kirsstomateid kui ka kartuleid. Taim peaks sobima inimestele, kellel pole aias palju ruumi. Taim ei ole geneetilise muundamise tulemus, vaid tomatitaim poogitakse kartulile. Ühelt taimelt saab väidetavalt kuni 500 tomatit ja kaks kilo kartuleid.
ABLV Bank

ABLV Bank on Läti kommertspank.
Pank asutati 17. septembril 1993 Aizkraukles, Läti Panga kohaliku osakonna baasil, panga nimeks sai ""Aizkraukles banka". 
Aastal 1995 tulid panga aktsionärideks Ernests Bernis ja Oļegs Fiļs; samal aastal avati panga filiaal Riias.
Aastal 2002 sai panga nimeks "AB.LV". Aastal 2012 sai panga nimeks "ABLV Bank"".
LIKVIDEERITUD
160 eKr

160. aasta eKr ehk "ab urbe condita" DXCIV (594).
Arthur von Ekesparre

Arthur Carl Johann von Ekesparre (26. detsember 1912 (ukj 8. jaanuar 1913) Eikla − jäi teadmata kadunuks 12. veebruaril 1945) oli Saaremaalt pärit Saksamaa sõjaväelane (ooberstleitnant). 
Elulugu.
Ta sündis Eikla mõisniku Armin Oscar Reinhold Leopold von Ekesparre (1869−1919) ja Meta Charlotte Dorothee von Wardenburgi (1883−1949) kolmanda pojana. 
Teises maailmasõjas teenis Saksa armees. 1940. aastal oli ta kompaniiülem. 1942. aastal teenis 12. tankidiviisis, kus oli pataljoniülem, kapteni auastmes. 1945. aastaks oli ta ülendatud ooberstleitnandiks ja saanud 13. tankidiviisi staabiülemaks.
Pommtsüklon

Pommtsüklon ehk pahvaktsüklon on uus ja viimastel aastatel eeskätt ajakirjanduses kasutusele võetud ilmatermin. Niimoodi on hakatud Põhja-Ameerikas kutsuma selliseid atmosfääris esinevaid madalrõhkkondi ehk tsükloneid, mille korral õhurõhk langeb tsüklonis väga kiiresti.
Pahvaktsükloni definitsioonis on antud isegi täpne määratlus – õhurõhu langus vähemalt 24 millibaari / hektopaskalit 24 tunni jooksul. Sellist väga kiiret tsükloni arengut nimetataksegi inglise keeles "bombogenesis"'eks, mida võiks eesti keelde tõlkida kui plahvatuslikku arengut (viimasest ka rööptermin "pahvaktsüklon"). Selle tagajärjel kujuneb tsükloni keskme ja äärealade vahel välja väga suur õhurõhu gradient, põhjustades purustava toimega tormituuli.
Pahvaktsükloniga kaasnevad sageli äärmussademed. Kui selline tsüklon liigub kiiresti suurematele laiustele, siis kaasneb sellega näiteks Arktikas kiire ilma soojenemine ning mõnel juhul võib temperatuur tõusta isegi talvel üle 0 °C. Pahvaktsüklon (või selle servas külm õhumass) võib liikuda ka kaugele lõunasse, põhjustades ebatavaliselt külma ilma ja lumesadu. Kõige iseloomulikum on selline olukord Põhja-Ameerikas, kus selliseid nähtusi soodustab pinnamood.
Reeglina tekivad need tsüklonid ookeani kohal aktiivsel frondil, kui kokku puutuvad väga erinevate omadustega õhumassid, mis loob suure barokliinse labiilsuse.
Suured lumetormid satuvad valdavalt jõuludele, kuna pööripäeva ajal toimuvad atmosfääris muutused, mis selliseid kliimaekstreemsusi võivad soosida. Sellele perioodile langemise tõttu on ka inimohvrite kaasnemise oht suurem, kuna sel ajal reisitakse rohkem.
Pommtsüklon iseenesest ei plaksata (implosioon on mõeldav), kuid see on selline tsüklon, mis toob inimeste elutegevuse jaoks kaasa tõsiseid tagajärgi. Tugevast tuulest tekkinud purustused, sademetest põhjustatud üleujutused ja lumesadudest või lumetormist tingitud transpordikatkestused tekitavad suurt materiaalset kahju. Mingil määral võib parasvöötmes esinevaid pommtsükloneid võrrelda isegi troopikatsüklonitega ehk orkaanide ja taifuunidega, kuigi pommtsüklonite hävitav toime pole samavõrd suur kui troopikas ning nende tekkemehhanism on täiesti teistsugune.
Artroloogia

Artroloogia ("arthron" liiges + "logos" õpetus) on liigeste anatoomiat, funktsioone, liigeshaigusi ja nende ravi käsitlev arstiteaduse haru.
Tuuleveski (teater)

Tuuleveski teater on kutseline lasteteater Jõhvis. Teater töötab Jõhvi vallavalitsuse ja kultuuriministeeriumi toetusel ning tegutseb Jõhvi Kontserdimajas. 
Teater on Rahvusvahelise Laste- ja Noorteteatrite Assotsiatsiooni (ASSITEJ), Rahvusvahelise Nukuteatrite Liidu (UNIMA) liige ning Eesti Teatriliidu kollektiivliige. 
Teater annab nii statsionaarseid etendusi kui ka külalisetendusi teistes Eesti linnades. Esinetud on ka Saksamaal, Venemaal, Lätis, Taanis, Indoneesias, Tais, Serbias, Bosnia ja Hertsegoviinas, Kasahstanis ja Poolas. 
Ajalugu.
Teater Tuuleveski on loodud 1988. aasta kevadel Kohtla-Järve Noorteteatrina, 1993. aastast kannab nime Tuuleveski. 1996. aastal asutasid teatri töötajad teatri baasil mittetulundusühingu Teater Tuuleveski. Esialgse teatri koosseisu moodustasid kutselised näitlejad Eestist, Peterburist, Riiast, Arhangelskist ja veel mitmest linnast. Paljud neist kuuluvad siiani trupi loomingulisse tuumikusse.
Teatri koosseis.
Alates 2000. aastast on teatri juht Valentina Fursova. 2022. aastal kuulusid truppi järgmised koosseisulised näitlejad:
Augustiinlased

Augustiinlased on katoliku kiriku nunna- ja mungaordu liikmed.
Nad elavad Augustinuse teostest tulenevate ja paavsti 1244. aastal kinnitatud reeglite järgi. 
Augustiinlased andsid vaesus-, kasinus- ja kuulekustõotuse, kuid neid ei sunnitud loobuma ilmalikust tegevusest.
Augustiinlased jagunevad paljasjalgseteks, rekollektoriteks (mõlemad 16. saj), assumptsionistideks (19. saj) ja eremiitideks.
Demokraatlik Ühendus &quot;Vaba Eesti&quot;

Demokraatlik Ühendus "Vaba Eesti" (VE) oli nn rahvuskommunistide asutatud poliitiline ühendus, mis tegutses aastatel 1990–1993. Ühenduse peamine tegutsemispiirkond oli Eesti NSV / EV XII Ülemnõukogu (1990–1992). Ühenduse esimees oli Indrek Toome.
Ajalugu.
Vaba Eesti asutamine oli ühenduses EKP võimu autoriteedi kokkuvarisemise ja partei lagunemisega. EKP-l ei nähtud enam olevat ühist ideoloogiat, platvormi või poliitilist eesmärki, mille pärast sooviti koguda eestimeelsete kommunistide Indrek Toome ja Mikk Titma juhatusel kokku kõiki demokraatiat toetavad ja rahvuslikult meelestatud piirkonnad laiapõhiliseks ühenduseks. Peamiselt oli küsimus juba väljakujunenud EKP juhitud Eesti NSV ühiskonnategelastega, kellest kõik polnud siiski EKP liikmeid. Sekka sooviti ka rahva seas populaarseid või hästi tuntud ajakirjanikke, kultuuritegelasi ja ettevõtjaid. 
Demokraatlik Ühendus "Vaba Eesti" loodi 26. jaanuaril 1990 Tallinnas. Asutajate hulgas olid Toomas Alatalu, Jaak Allik, Siim Kallas, Rein Otsason, Mart Siimann, Arvo Sirendi, Mikk Titma, Ülo Vooglaid, Igor Gräzin, Kaljo Kiisk, Jaak Kangilaski jpt. Ühenduse liikmeid oli ligi 100. Oma koostöövalmidust Vaba Eestiga väljendasid Eesti NSV Töökollektiivide Liidu poolt Ülo Nugis ja Endel Lippmaa, Maaliidust Arvo Sirendi ja Juhan Telgmaa, Rahvuslike Kultuuriseltside Assotsiatsioonist Enn Leisson ja Hagi Šein. Ka Edgar Savisaar oli Ühenduse liige, aga ta hakkas varsti nägema selles endale ebameeldivat konkurenti ning hakkas nimetama Vaba Eestit EKP variorganisatsiooniks.
Eesti NSV XII Ülemnõukogu valimistel 18. märtsil 1990 valituks osutunud 15 Vaba Eesti esindajat moodustasid Sõltumatu Demokraadide fraktsiooni, mida hakkas juhtima Ülo Uluots. Lisaks Uluotsale olid fraktsiooni liikmed Jaak Allik, Hillar Eller, Ants Järvesaar, Toomas Kork, Ahti Kõo, Ants Käärma, Alar Maarend, Mart Madissoon, Aavo Mölder, Juhan Telgmaa, Mikk Titma. Ülemnõukogus oli Vaba Eesti opositsioonis Rahvarindega. Impeeriumimeelsed organiseerusid Lembit Annuse juhatusel kommunistiseks fraktsiooniks (NLKP platvormil). See kaheks jagamine kinnitati ametlikult EKP viimasel parteikongressil 23.–25. märtsil 1990. 
1992. aasta riigikogu valimistel said Vaba Eesti tegelastest valituks Jaak Allik, Ants Käärma, Aavo Mölder, Juhan Telgmaa, aga ühendus oli tegelikult oma tegevuse lõpetanud juba enne Riigikogu valimisi.
José Núñez

José Núñez (1800 Solentiname saarestik – 5. märts 1880 León) oli Nicaragua arst ja poliitik, mitmekordne Nicaragua riigipea ja aastail 1838–1839 Nicaragua ülemdirektor.
Oma esimesed eluaastad veetis ta Solentiname saarestikus, tema esivanemad kuulusid guatusode suguharru. Vaimulik Ramón Rojas finantseeris tema õpinguid Leónis, seejärel suundus ta Tšiilisse, kus ta Santiagos omandas kõrgema meditsiinilise hariduse ja kirurgi elukutse. Õpingute lõpetamisel suundus ta tagasi Leóni, kus lisaks tööle tegeles ta ka noorte meedikute väljaõpetamisega.
Poliitilistelt vaadetelt oli ta konservatiiv. Aastal 1834 sai temast Kesk-Ameerika Liitvabariiki kuuluva Nicaragua kuberner (sisuliselt riigipea). Tema ametiajal hakkas purskama Cosigüina vulkaan, mis tekitas rahvas paanikat. 
José Zepeda ametiajal oli ta tolle asetäitjaks ja nii sai temast pärast seda, kui Zepedale korraldati 25. jaanuaril atentaat, riigipea kohusetäitja. Oma asetäitjaks määras ta Pablo Buitrago y Benavente. Kuna valimised olid lähenemas ja Núñez soovis uueks riigipeaks kandideerida, andis ta veidi enne valimisi võimu riigis üle.
Kuna Kesk-Ameerika Liitvabariik oli aastaks 1838 kaosesse sattunud, kuulutas Nicaragua end 30. aprillil liitvabariigist lahku löönuks (eraldumine kuulutati ametlikult välja siiski alles 2. mail). Tol perioodil oli riigipeaks José Núñez. 20. detsembril 1838 sõlmis Núñez Costa Ricaga sõpruse- ja koostöö lepingu ("tratado Oreamuno-Buitrago"). Ta kutsus ka kokku konstitutsioonilise kogu, mis kehtestas Nicaragua konstitutsiooni. Kuigi vastavalt konstitutsioonile kestis ülemdirektori ametiaeg kaks aastat, andis Núñez viiendal jaanuaril 1839 võimu Joaquín del Cossíole üle, muutes tolle ülemdirektori kohusetäitjaks, sisuliselt pidi sellesse ametisse astuma aga Evaristo Rocha. On teadmata, millal del Cossío reaalselt ametisse asuda sai.
Ehkki José Núñezit loetakse esimeseks Nicaragua ülemdirektoriks, ta ise seda tiitlit ei kasutanud ja ka konstitutsioonis oli riigipea lihtsalt direktori tiitliga. Ülemdirektori nimetus tuli kasutusele alles 1839. aasta kevadel, mil Núñez oli juba ametist lahkunud.
Nicaragua parlament andis José Núñezile teenete eest tiitli "Salvador de la Patria" (Isamaa päästja).