Isiksusepsühholoogia

Isiksusepsühholoogia on psühholoogiaharu, mis uurib isiksust ja isiksuse variatiivsust indiviidide vahel.
Isiksusepsühholoogia peamised uurimissuunad on järgmised:
Isiksus on inimesele omane dünaamiline ja korrapärane kogum isiksusejoontest, mis mõjutab inimese mõttemustreid, sotsiaalset kohanemisvõimet ja tüüpilist käitumist.
Isiksuse uurimisel psühholoogia valdkonnas on lai ja mitmekesine ajalugu ning arvukad teoreetilised traditsioonid. Tuntuimad teooriad uurivad isiksust seadumuslikust ("trait theory"), isiksusetüübi ("type theory"), psühhodünaamilisest, humanistlikust, bioloogilisest, käitumuslikust, evolutsioonilisest ja sotsiaalse õppimise aspektist. Paljud isiksuse uurijad ja psühholoogid ei seo end ühegi kindla suunaga, vaid on oma hoiakult eklektilised. Teadustöö selles valdkonnas on empiirilisel tõestusel põhinev, kasutatakse näiteks mudeldamist ja faktoranalüüsi või keskendutakse teooria täiustamisele, näiteks psühhodünaamilise teooria puhul. Suurt rõhku pannakse ka rakendusliku psühholoogia vallas isiksusetestide arendamisele. Psühholoogiahariduses tavatsetakse enne kliinilise psühholoogia kursust anda teadmisi isiksusepsühholoogiast ja isiksuse arengust.
Isiksuseteooriad.
Isiksuse uurimine põhineb arusaamal, et kõik inimesed on mingil määral sarnased, kuid nende vahel leidub ka erinevusi. Isiksuse definitsioone on pakutud mitmeid, kuid järgnev on paljude kaasaegsete psühholoogide seas tunnustatud: Personality is that pattern of characteristic thoughts, feelings, and behaviors that distinguishes one person from another and that persists over time and situations. (Isiksus on mõtete, tunnete ja käitumise muster, mis eristab üht inimest teisest ja on aja ja olukordade suhtes püsiv.)
Klassikalised lähenemised.
Isiksusepsühholoogia on välja kasvanud ajalooliselt väga laiadest paradigmadest psühholoogias. Need paradigmad ei hõlma ainult isiksusepsühholoogia arengut, vaid ka psühholoogia kui teadusharu ajaloolist arengut.
Psühhoanalüütiline lähenemine.
Psühhoanalüütilisele paradigmale pani alguse Sigmund Freud. Freud sai inspiratsiooni tolleaegsest füüsikaharust termodünaamikast, kui lõi mõiste psühhodünaamika. Idee, et soojus muutub mehaaniliseks energiaks oli aluseks tema teooriale, et vaimne energia muutub käitumiseks. Freudi teooria suurim rõhk on sellel, et inimese käitumist juhivad dünaamilised alateadlikud psühholoogilised protsessid.
Vaatamata mõnede teadlaste vastupanule arenes psühhoanalüütiline teooria rohkemaks kui ainult spekuleerimiseks tugitoolis, kui ajakirjas Journal of Personality avaldati empiiriline teadustöö kaitsemehhanismidest ning ajakirjas Psychological Bulletin avaldati suuremahuline ülevaateartikkel tolleaegsest olulisest teadustööst. Freudi psühhoanalüütiline teooria leidis hilinenud tunnustust, kuna see sisaldas alles hiljem tunnustust saanud paralleelsete kognitiivsete protsesside mudelit, mis kirjeldas, kuidas käitumine ja teadvus tekivad arvukate sõltumatute vaimsete protsesside pideva võitluse või kompromisside tagajärjel.
Seadumustepõhine lähenemine.
Pikaleveninud debatt teemal, kas käitumine on põhjustatud situatsioonist või inimese seadumusest (isiksusejoontest), on lõpule jõudnud. Kahe suure teadustööde kogumi põhjal on leitud, et indiviidi käitumine ajas ja olukordades on piisavalt sidus ja stabiilne, et seletada käitumise iseärasusi isiksusejoonte abil. Esimene teaduslik leid on, et ühe valimi isikute käitumine ühes situatsioonis korreleerub tugevalt selle valimi isikute käitumisega teises situatsioonis (r≥0,4). Isegi situatsioonilise lähenemise pooldajad tunnustavad sellise seose olemasolu, kuigi seose tõlgendused võivad olla erinevad. Mõned teadlased on arvutanud, et korrelatsioon suurusega 0,4 näitab vaid, et ainult 16% indiviidide käitumise variatiivsusest võib tõlgendada individuaalsete erinevuste kaudu, kuid ka sellele arvamusele on teadlaste seas palju vastuväiteid.
Teine teaduslik leid on, et käitumise järjepidevus ja muutumine on ortogonaalne fenomen. Kuna uuringute põhjal põhjustavad ka väga väikesed muutused eksperimentaalses situatsioonis suurt keskmiste erinevust käitumises, arvatakse, et situatsiooniülene järjepidevus on madal. Seevastu, keskmiste erinevuste vahe kahes situatsioonis ei oma mingisugust seost sellega, kui tugev on korrelatsioon, mis näitab individuaalsete erinevuste järjepidevust situatsiooniüleselt. Selle teooria kohaselt ei ole idee, et lapsed suudavad maiustuse saamist kaks korda kauem oodata, kui eksperimentaalsesse situatsiooni tehakse väike muudatus vähimalgi määral vastuolus ideega, et lapsed, kes suudavad ühes situatsioonis teistest kauem oodata, suudavad tõenäoliselt kauem oodata ka teistes situatsioonides. Selle põhjal võib arvata, et lõhe situatsiooni mõju ja inimese isiksuse mõju vahel on suuresti väljamõeldis. Seadumuspõhisel lähenemisel on aegade jooksul olnud alati hulk pooldajaid ning see on rakendust leidnud tööstuslikus ja organisatoorses valdkonnas. Seadumuslik lähenemine aitab tänapäeva psühholoogias seletada ka tagajärgi ja tulemeid, nagu vägivald, alkoholi kuritarvitamine, ebaturvaline seks, ohtlik liikluskäitumine jne.
Suur viisik on tänapäeva isiksusemudelite seas levinuim. Mudeli viit faktorit on seostatud ka paljude teiste isiksusejoonte ja käitumuslike tagajärgedega. Isiksusepsühholoogiat on kaua vaevanud mudelite ja teooriate paljusus, kus samu nähtusi on nimetatud erinevalt või eri nähtusi on nimetatud sama nimetusega. See segadus on seoses suure viisiku mudeli laialdasele aktsepteerimisele leevendust saanud 
Teised isiksusemudelid, mis populaarsust koguvad, on elulugude uurimine narratiivse lähenemise teel, longituuduuringud, tüpoloogiline lähenemine seadumuslikust vaatepunktist, bioloogiline lähenemine seadumuslikust vaatepunktist (hiljem arenedes bioloogiliseks lähenemiseks).
Käitumuslik lähenemine.
Käitumuslikule paradigmale panid aluse J. Watson ja B. F. Skinner. Käitumuslik lähenemine omab seisukohta, et käitumine on ainuüksi keskkonnast järjepidevalt saadud signaalide tulemus. Vaadeldamatud nähtused, nagu mõtted, mälestused, taju ja isiksus on teooriast välja jäetud. Väike arv psühholooge toetas seda lähenemist, kuid enamus mõistsid, et nende oluliste nähtuste väljajätmine ei ole õige. Sotsiaalse õppimise teooria pooldajad väitsid aga, et inimese käitumist mõjutab tema arusaam sellest, et teda tasustatakse, mitte tasu ise. A. Bandura panustas käitumusliku lähenemise arengusse omakorda teooriaga sotsiaal-kognitiivsest süsteemist. Samas arendas üks teine sotsiaalse õppimise pooldaja, W. Mischel välja kognitiiv-afektiivse isiksuse süsteemi (), olles mõjutatud paralleelsete kognitiivsete protsesside mudeli teooriast.
Humanistlik lähenemine.
Humanistlik vool rõhutab, et inimesel on vaba tahe, mis mängib peamist rolli inimese käitumises. Humanistlik psühholoogia keskendub inimeste subjektiivsetele kogemustele ja näeb inimest tervikuna.
Humanistliku lähenemise areng on olnud mõjutatud mitmekesistest kontseptsioonidest, nagu Euroopa eksistentsialism ja Aasia zen-budism, mille tõid psühholoogia peavoolu C. Rogers, A. Maslow, G. Kelly jt. Humanistlikku lähenemist on kritiseeritud vähese empiirilise tõenduspõhisuse ja subjektiivsuse pärast.
Humanistlik lähenemine sai teooriana hoogu, kui hakati lähemalt uurima kultuurilisi probleeme isiksusemudelite rakendamisel väljaspool Põhja-Ameerikat ja Euroopat.
Uuemad lähenemised.
Viimase aastakümne jooksul on klassikalistele isiksusepsühholoogia lähenemistele lisandunud uusi. Sotsiaal-kognitiivne ja bioloogiline lähenemine kasvasid välja vastavalt käitumuslikust ja seadumustepõhisest lähenemisest.
Sotsiaal-kognitiivne lähenemine.
Sotsiaal-kognitiivne paradigma koosneb laialivalguvatest uuringutest, mis on keskendunud indiviidi kognitiivsetele protsessidele, eriti tajule ja mälule, kasutades mõisteid, mis on laenatud kognitiivsest psühholoogiast (nt "skeem"). Samuti hoidutakse sotsiaal-kognitiivseid individuaalsete erinevuste mudeleid kontekstist välja laiendamast. Vaatamata sellele, et isiksusepsühholoogia keskendub osalt ajas püsivate seadumuste uurimisele ja osalt individuaalsete kognitiivsete protsesside uurimisele, täites justkui erinevaid eesmärke, on mõlemaid aladistsipliine võimalik uurida üksteisega kooskõlas, kuna isiksus ja kognitsioonid on ühe ja sama psühholoogilise süsteemi erinevad osad. Mischeli CAPS mudel hõlmab näiteks faktoreid nii käitumuslikust kui ka sotsiaal-kognitiivsest lähenemisest.
Bioloogiline lähenemine.
Ajalooliselt on seosed aju füsioloogiliste iseärasuste ja isiksuseseadumuste vahel olnud teoreetilised ning faktilisi tõendeid tuua ei suudetud. Nüüdseks on leitud kindlad seosed aju eri osade ja isiksuse vahel, näiteks otsmikusagar on seotud ettenägelikkuse ja ootusega, mandeltuum agressiivsuse ja teatud tüüpi emotsionaalsusega. Samuti avastati, et testosteroonil on seos nii sotsiaalsuse ja hea tujuga kui ka agressiivsuse ja seksuaalsusega ning serotoniin on oluline tuju reguleerimisel.
Käitumuslik geneetika on teadussuund, mis on isiksusepsühholoogia arengut mõjutanud, kuna on dokumenteeritud, et teatud määral mõjutavad isiksust ka geenid. Uuringud ühemunaraku kaksikutega on tõestanud, et sünnist saadik lahutatud kaksikutel on sarnased isiksused.
Evolutsiooniline lähenemine.
Evolutsiooniline lähenemine on osalt kasvanud välja bioloogilisest lähenemisest, kuid kuna neil on tänapäevasel kujul väga vähe ühist, käsitletakse neid eraldiseisvatena. Evolutsiooni ideed said bioloogia osaks Darwini teadustöö tulemusena. Kuigi Darwin pakkus ka ise välja mõned teooriad isiksuse tekkimisest, on tänapäeva psühholoogias evolutsioonilise suuna alusepanijaks E. O. Wilson ning kaasaegsed tähtsamad järgijad D. M. Buss, D. T. Kenrick, J. A. Simpson ja S. W. Gangestad. Nende töö ühisosaks on idee, et evolutsioonilise adaptatsiooni tõttu on teatud käitumisega isikutel suurem võimalus ellu jääda ja järglasi anda.