Vaimsus

Vaimsuse mõiste varieerub eri keeltes ning selle tähendus on olnud ajaloolises kontekstis pidevas muutumises.
Religioossetes tekstides viitas sõna "vaimsus" ("spirituaalsus") Jumala omadusele ja inimlikule püüdele saada tema sarnaseks. Varakristlikes kogukondades märkis see sõna üksnes Püha Vaimu teenimist, hiliskeskajal hakkas see mõiste kirjeldama inimese meeles toimuvat. Uusajal hakati seda sõna kasutama laiemalt esoteerilistes ringkondades. Tänapäeval, kristliku kultuuri keskkonnas on see sõna omandanud pühaduse subjektiivse kogemuse ja inimolemuse sügavaima väärtuse tähenduse. Kuid vaimsuse mõistet on kasutatud ka kontekstis, millega viidatakse üleloomulikule (s.t materiaalsest maailmast väljapoole jäävale), inimese isiksuslikule arengule, ülima väärtuse otsingule või kohtumisele oma sisemise olemusega.
Modernsetes ilmalikes ühiskondades on vaimsus väljunud religioonist, s.t intellektuaalselt arenenud inimesed määratlevad ennast vaimsetena, kuid mitte usklikena. Tänane vaimsus keskendub inimese "sügavaimatele väärtustele ja tähendustele" – sellega mõeldakse oma olemuse (iseloomu) tundmaõppimist ja selle taltsutamist. Ilmalik vaimsus rõhutab humanistlikke ideid ja moraalseid omadusi nagu armastus, kaastunne, kannatlikkus, sallivus, andestus, rahulolu, vastutus, harmoonia ja teistest hoolimine. Need on elu ja inimkogemuse aspektid, mis jäävad väljapoole materialistlikku maailma, ilma et sellega kaasneks usk üleloomulikku reaalsusesse või mõnda jumalikku olendisse. Ateistlikud filosoofid, näiteks Bertrand Russell ja Jean-Paul Sartre, hindasid küll elu mittemateriaalseid aspekte, kuid keeldusid tunnustamast vaimsust väljaspool materialismi.
Etümoloogia.
Eestikeelsete sõnade "vaim", "vaimne" ja "vaimsus" algupära pole teada, kuid rahvausundis on kasutatud sõna "eluvaim", mis märkis elusolendi omadust ning viitas sisemisele olemusele. Soome-ugri keeltes märgib sõna "vaim" mokša keeles hingamist ("vajamä") ja soome keeles abielunaist ("vaimo"), saami keeles südant ("váibmu"). 
Ingliskeelne sõna "spirit" ja prantsuskeelne sõna "espirit" on tuletatud ladinakeelsest sõnast "spiritus" ('hing', 'julgus', 'elujõud', 'hingeõhk') ja on seotud sõnaga "spirare" ('hingama'). Vanakreeka keeles kasutati samas tähenduses sõna "pneuma" ja heebrea keeles "ruach". Ingliskeelne omadussõna "spiritual" ('vaimne') on tuletatud sõnast "spirit" ja vastavalt prantsuskeelne sõna "spiritualist" sõnast "spiritus". Ja vastavalt seisundit määratlev sõna "spirituality" ('vaimsus') on tuletatud ladina sõnast "spiritualite". 
Vaimsus religioosses käsitluses.
Judaism.
Judaismi kõige vaimsemaks liikumiseks peetakse Musar’i haru, mis on keskendunud inimeses usu, alandlikkuse ja armastuse edendamisele. Sektile pani aluse Israel Salanter 19. sajandil ning seda arendasid edasi Alan Morinis ja Ira F Stone. Selle vaimses praktikas on oluline koht meditatsioonil, palvel, tzedakah’i ja teshuvah’i vaimsetel praktikatel ning eetilisi (musar) tõekspidamisi süvendaval kirjandusel.
Katoliiklik kristlus.
Katoliikluses tähendas vaimsus isiklikku usutegu ("fides qua creditur") peale selle vastuvõtmist. Selle erinevates harudes on vaimsusele antud erinevaid tähendusi, kuid pea kõigis on kõige olulisemal kohal missa, kus kõik koos palvetavad Jumala poole.
Kristlikus müstikas on katolitsism segunenud erinevate varasemate religioonide vaimse praktikaga ning see uurib neid vaimseid nägemusi ja kogemusi, mis on tekkinud nii Pühakirja ("Lectio Divina") põhisest palvusest kui ka ekstaatilisest hingeühendusest Jumalaga.
Progressiivne kristlus on keskendunud Piibli kriitilisele uurimisele eesmärgiga kõrvaldada sellest üleloomulikule viitavad dogmaatilised väited ning asendada need ajalooliste ja teadusuuringutest kinnitust leidnud faktidega. Kristluse see haru on seisukohal, et vaimsed kogemused on psühholoogiliselt kasulikud ja neutraalselt tõesed, kuid olemuslikult siiski vaid inimmõistuse konstruktsioon. 
Hinduism.
Hinduism on rohkem vaimne filosoofia kui religioon, sest selles puudub kiriklikku korda kehtestav organisatsioon ja keskne juhtorgan, prohvetid ja liikmeid siduv püha raamat. Hindudel on vabadus olla polüteist, panteist, monist või ateist. Vaimsus tähendab hinduismis isiklikku praktilist kogemust (sanskriti keeles क्षैत्रज्ञ "ksaitrajña") ühes elus või teekonnal ("mokša"), enese teadvustamist ning pürgimist kõrgemate tõdede, reaalsuse tõelise olemuse ja vabastatud teadvuse poole.
Vaimsust saab edendada erinevatel viisidel ("mārga"), s.t valida tuleb kas
Hinduismi erinevad harud kasutavad vaimsuse edendamiseks erinevaid meetodeid. Näiteks "tantra"-koolides tuleb õppida sisseastumist, rituaali läbiviimist, vabastamist ("mokša") ja kosmiliste polaarsuste ühendamist. Hare Krišna koolides keskendutakse bhakti joogale. Advaita-vedaanta koolis edenetakse etappide kaupa: vooruste viljelemine ("samnyasa"), kuulamine, õppimine ("sravana"), kajastamine ("manana") ja mõtlemine ("dhyana").
Budism.
Budismis on oluline koht vaimsel kasvamisel ja seda märgib sõna "bhāvanā". Seda sõna kasutatakse tavaliselt liitsõna/mõistena nagu näiteks: "citta-bhāvanā" (südame/meele arendamine või kasvatamine) või "mettā-bhāvanā" (armastava lahkuse arendamine/kasvatamine). Vaimsuse arendamise praktiseerimisest on budismis tekkinud erinevad liikumised, s.h "lamrim", "bodhisattva" tee ja õilis kaheksaastmeline tee.
Islam.
Islami vaimsuse aluseks on viis sammast ("arkan al-Islam"), mis on kohustuslikud kõigile usklikele. Need on: usutunnistus ("shahādah"), igapäevased palved ("şalāh"), almuse jagamine ("zakāh"), paastumine ramadaani ajal ("şawm") ja palverännak Mekasse ("hajj"), mis peab toimuma vähemalt üks kord elus.
Sufism (تصوّف‎ "taṣawwuf"‎) on islami müstiline dimensioon (Annemarie Schimmel), mille tuntud esindajad olid teiste seas Rumi ja Hafiz. Sufi vennaskonna vaimne juht ("sheik", "pir") õpetab oma järgijatele vaimset distsipliini – täiuslikkuse kummardamist, nagu peaingel Gabriel seda Muḩammadile õpetas. Sufid väidavad, et nemad esindavad tõelist, puhast, algupärast islami, mis kuulutab rahu ja sallivust Maa peal ning vastustab igasugust vägivalda. Sufiõpetlased kirjeldavad seda vaimse õpetusena ehk "teadusena, mille eesmärk on südame puhastamine ja kõige muu eemaldamine peale Jumala" või siis "teadusena, mille kaudu on võimalik teada saada, kuidas läheneda Jumalale, puhastada oma mina kurjusest ja kaunistada seda väärikate omadustega"
Džihaad on muslimi vaimne kohustus ja sellel on kaks eri vormi: sisemine vaimne võitlus ja väline füüsiline võitlus. "Suurem džihaad" on olemuslikult vägivallatu ning märgib uskliku sisemist vaimset võitlust oma iseloomuga ja nõuab talt usuliste kohustuste täitmist.
Sikhism.
Sikhismis ei ole dogmasid, preestreid ega religioosset organisatsiooni. Sikhismis on vaimsus ja ilmalik elu omavahel läbi põimunud, s.t ajalik häviv maailm on osa Lõpmatust Reaalsusest ja esindab selle vorme. Guru Nanak kirjeldas eluteed "aktiivse, loova praktilise eluna, mis on täidetud aususe, truuduse, enesevalitsemise ja puhtusega", kusjuures praktilist elu hinnatakse kõrgemalt kui puhtalt vaimset, meditatsioonile pühendunud elu. Inimene peab oma elus saavutama tasakaalu kogukonnast eraldumise-sulandumise, igapäevase tegevuse-tegevusetuse, teistesse kiindumise-tõukumise vahel. Sikhide kuues Guru Hargobind rõhutas, et reaalne ("miri") ja vaimne ("piri") maailm eksisteerivad üksteisega läbipõimununa. Üheksas Guru Tegh Bahadhur rõhutas, et sikhid peavad eneses arendama nii ilmalikke ("šakti") kui ka vaimseid ("bhakti") võimeid.