tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Liivi Muuseum

Liivi Muuseum asub Peipsiääre valla Rupsi küla Oja talus.
Muuseum asub kirjanike Juhan ja Jakob Liivi kodutalus. Muuseumis on avatud püsiekspositsioon nende kahe kirjaniku elust ja loometööst. 
Muuseum sai alguse Eesti Kirjandusmuuseumi Juhan ja Jakob Liivi teemalisest ekspositsioonist. 1962. aastal avas kirjandusmuuseum Oja talus nurgatoas, kus viimati elas Juhan Liiv, Juhan ja Jakob Liivi elust ja loomingust memoriaalnäituse ja majaseinale paigaldati mälestustahvel. Muuseumistaatuse sai see aastal 1988, kui see sai Eesti Põllumajandusmuuseumi filiaaliks. 2002. aastast oli muuseum Alatskivi valla allasutus. 
Muuseum osaleb koostöös Peipsiääre vallavalitsuse ja Juhan Liivi nimelise Alatskivi Kooliga Juhan Liivi luuleauhinna väljaandmises ja korraldab alates 2010. aastast augustis kirjandusfestivali Eesti Kirjanik, mille raames pärjatakse aasta kirjaniku tiitliga üks proosakirjanik. Igal kevadel toimub Liivide ja liiviliku luule etluskonkurss koolinoortele.
Lisaks püsinäitusele "Oleksin ma luuletaja" saab muuseumis tutvuda Kodavere kihelkonna ajalugu ja etnilisi gruppe tutvustava püsinäitusega “Kodavere – hää mürakas kihelkonda”.
Lindforsi pärijad

Lindforsi pärijad (varasemas eesti keeles ka: "Lindworsi pärijad") oli Tallinnas tegutsenud trükikoda.
18. ja 19. sajandil kandis trükikoda paljusid nimesid. Aastatel 1829–1917 oli see Tallinna gümnaasiumi trükikoda. 1836 asus Tallinnas Lindforsi pärijate trükikoda juhtima Heinrich Laakmann, mille ta hiljem rentis endale. H. Laakmann asutas 1837. aastal Tartus selle trükikoja osakonna. 1839. aastal Tallinna ja Tartu ärid lahutati ning 1840. aastal sai Tartu trükikoda Heinrich Laakmanni omaks.
1920. aastatel omandas trükikoja inventari kirjastus Ühiselu.
Trükikojas nägid ilmavalgust paljud raamatud, sh eestikeelsed kirikuraamatud ja kalendrid. Trükikojas trükiti ka näiteks ajalehti Revalsche Wöchentliche Nachrichten, Revalsche Zeitung, Tallinna Sõber.
Linnamuusikud

Linnamuusikud on 1983. aastal Taivo Niitväe asutatud Eesti vanamuusikaansambel.
Ansambel on viljelenud ja uurinud varajast liturgilist muusikat. Vaimuliku muusika professionaalsel interpreteerimisel on ansambel lähtunud selle esialgsest põhjusest – palvest.
Ansambel on esinenud ka rahvusvahelistel võistlustel, näiteks Arezzos toimunud konkursil "XXXIX concorso polifonico internazionale 1991" võitis ansambel I auhinna ja kuldmedali (vokaalansamblite kategoorias).
Londoni Eesti Naiskoor

Londoni Eesti Naiskoor oli aastal 1943 Londonis Alice Torma asutatud naiskoor. 
Aastatel 1947–1950 juhtis koori Manivald Loite. Loite ajal esines koor muu hulgas BBC saadetes. 
Aastal 1950, kui Manivald Loite siirdus USAsse, koori tegevus vaibus.
Haute-Corse'i departemangu haldusüksuste loend

Siin on ära toodud kõik Haute-Corse'i departemangu haldusüksused (ringkonnad, kantonid, vallad). Lisaks on toodud ka INSEE kood.
Kantonid.
Departemangus on kokku 15 kantonit. Vald Bastia on jagatud mitme kantoni vahel. Igasse kantonisse mille vahel on vald jagatud kuulub ka kindel territoriaalne osa vallast. Kursiivis on toodud jagatud vallaga kantonite pindala kus puudub jagatud valla osa kantoni kogupindalast. 
Bastia ringkond.
Bastia 1. kanton 
Bastia 2. kanton 
Bastia 3. kanton
Bastia 4. kanton
Bastia 5. kanton (ka "Bastia-Lupino kanton") 
Bastia 6. kanton (ka "Furiani-Montésoro kanton")
Borgo kanton 
Capobianco kanton (Rogliano)
Sagro-di-Santa-Giulia kanton (Brando) 
San-Martino-di-Lota kanton
Calvi ringkond.
Belgodère'i kanton
Calenzana kanton 
Calvi kanton 
La Conca-d'Oro kanton (Oletta) 
Le Haut-Nebbio kanton (Murato) 
L'Île-Rousse'i kanton
Corte ringkond.
Alto-di-Casaconi kanton (Campitello) 
Bustanico kanton (Sermano) 
Campoloro-di-Moriani kanton (Cervione) 
Castifao-Morosaglia kanton (Morosaglia) 
Corte kanton
Fiumalto-d'Ampugnani kanton (La Porta) 
Ghisoni kanton
Moïta-Verde'i kanton (Moïta) 
Niolu-Omessa kanton (Calacuccia) 
Orezza-Alesani kanton (Piedicroce) 
Prunelli-di-Fiumorbo kanton
Venaco kanton 
Vescovato kanton
Vezzani kanton
Lootus (selts)

Lootus oli aastatel 1877–1940 Tallinnas töötanud selts.
Seltsi põhitegevused olid näitemäng ja koorilaul. Seltsil oli nii sega- kui ka meeskoor.
Seltsi asutajatena kirjutasid 1877. aastal põhikirjale alla: Eestimaa mõisnike krediitkassa sekretär Johan Julius von Gernet, kameraalkoja ametnik A. Einwald, Tallinna aiaäri omanik Hans Rougal, ehitusmeister Johann Treumann, postiametnik Johann Martson, kaupmees Andreas Brommig ja Gustav Linden.
Lootuse seltsi maja asus Tornimäe tänava ja Tartu maantee nurgal.
Koos Estonia seltsiga oldi 1880. aasta III üldlaulupeo ja 1896. aasta VI üldlaulupeo korraldajad.
Lõuna-Eesti Teater

Lõuna-Eesti Teater oli aastatel 1948–1951 tegutsenud teater. Teater loodi Võru teatri Kannel ja Valga teatri Säde liitmisel.
Esimesel aastal tegutses teater Valgas, aga teatri tegevus ei olnud eriti edukas ja saalid jäid tihtipeale tühjaks. 28. septembril 1948 põles Valga teatrimaja maha. Keerulise olukorra tõttu jõuti Valgas tegutseda vaid 1949. aasta sügiseni, misjärel viidi teater üle Võrru ja formeeriti uus trupp, mille tuumikuks sai Eesti NSV Riikliku Teatriinstituudi esimene lend. Võrru tulnud noorte seas olid Jüri Järvet, Gunnar Kilgas, Heikki Haravee, Ellen Alaküla, Lembit Anton, Valdur Himbek, Ellen Kaarma, Paul Kannuluik, Heino Kulvere, Priit Ratas, Johannes Rebane, Maret Simmo, Inge Urmi ja Maimu Pohlak. Eesti NSV Riikliku Teatriinstituudi lõpetajad pidid juba 25. augustil 1949 oma diplomilavastusega “Kauka jumal” ringreisile minema. Nüüd sai see Lõuna-Eesti Teatri värske trupi esimeseks lavastuseks.
Teater lõpetas tegevuse 1951. aastal ja selle varadega pandi alus Tallinnas 1952. aastal loodud Eesti NSV Riiklikule Nukuteatrile.
Eduard Blossfeldt

Eduard (Edgar) Blossfeldt (27. november 1919 Tallinn – 2. märts 2012 Saksamaa) oli eesti jalgpallur, võrkpallur, treener, kohtunik ja sporditegelane.
Ta lõpetas 1938. aastal Tallinna saksa poeglaste reaalgümnaasiumi ja 1963. aastal Saksamaal Kölni spordiülikooli juures võrkpalli erialal kehakultuurikursused.
Teda tõi spordi juurde 1933. aastal võimlemisõpetaja Ago Rooseste. Ta mängis mitmes meeskonnas jalgpalli ning tuli Estonia meeskonna väravavahina kolm korda Eesti meistriks. Võrkpallis tuli ta Eesti meistriks Tallinna ÜENÜTO võrkpallimeeskonnas. Ta mängis ka Tallinna Kalevi meeskonnas jäähokit ja Tallinna Spordiklubi meeskonnas korvpalli.
Märtsis 1941 põgenes ta Saksamaale; 1942. aastal mängis korvpalli juba sealses rahvusmeeskonnas. 1943. aastal naasis Eestisse, kuid 1944. aastal põgenes lõplikult Saksamaale. Sõja lõppedes elas ta Geislingeni põgenikelaagris. 1947. aastal võistles ta Augsburgis peetud Balti olümpial, kuuludes Eesti jalgpallimeeskonda.
Aastatel 1958–1985 töötas ta Saksamaa LV Võrkpalliliidu treenerina, teda on nimetatud Saksamaa võrkpalli isaks. Müncheni suveolümpiamängude ajal oli ta võrkpalliturniiri tegevdirektor. Pärast 1985. aastat oli tehniline koordinaator võrkpalliliidus; ta on olnud Saksamaa LV võrkpalli rahvusmeeskonna treener. Ta tegutses spordikohtunikuna ja sai 1963. aastal võrkpallis rahvusvahelise kategooria kohtunikuks. 
Ta kirjutas võrkpalliõpiku, mis ilmus 1971. aastal; sellest on ilmunud seitse trükki ja see on tõlgitud saksa keelest ka soome, rootsi ja norra keelde.
Isiklikku.
Tema vennatütar on Marika Blossfeldt.
Lüürikud

Lüürikud oli aastatel 1967–1972 tegutsenud ansambel. 
Ansambli asutasid Märt Kõrgema, Tõnis Kõrgema ja Hanno Härm. Ansambli solistideks olid Olga Nool ja Mait Maltis. 
1971–1972 mängis Lüürikutes klahvpille René Eespere 
Ansambel viljeles eeskätt popmuusikat. Mait Maltis on intervjuus öelnud, et mängiti palju ansamblite Creedence Clearwater Revival ja Bee Gees lugusid. Kui ansambliga liitus René Eespere, tuli repertuaari rohkem originaallugusid.
Maa Walla Kuulutaja

Maa Walla Kuulutaja (ka: Ma-walla Kulutaja; tänapäevasesse keelde tõlgituna 'Eesti Kuulutaja') oli aastatel 1856–1889 Tallinnas ilmunud Eestimaa kubermanguvalitsuse ajaleht.
Ajaleht ilmus enamasti iga kuu esimesel päeval.
Ajaleht sisaldas muu hulgas ametlikke teadaandeid, määrusi, korraldusi jms.
1888 aasta juulist asus toimetus Tallinnas Karja tänaval.
Viited.
https://dea.digar.ee/publication/maawalla
Maakodu

Maakodu on aastast 1989 ilmuv aia- ja koduajakiri. 
Väljaanne sai alguse ajakirjas Sotsialistlik Põllumajandus ilmunud väiketootmis- ja kodundusrubriigist.
Aastast 2000 on ajakirja omanik ja väljaandja AS Maaleht.
Ajakirja põhiteemad on ilu- ja tarbeaiandus, samuti jagatakse ehitus- ja remondinõuandeid. Ajakirjas on ka rubriik "Üks mõis", kus tutvustatakse Eesti mõisaid.
Corse du Sudi departemangu haldusüksuste loend

Corse du Sudi departemangu haldusüksuste loend toob ära kõik departemangu haldusüksused (alldepartemangud, kantonid ja vallad). Lisaks on toodud ka INSEE kood.
Kantonid.
Departemangus on kokku 11 kantonit. Vallad Ajaccio ja Porto-Vecchio on jagatud mitme kantoni vahel. Igasse kantonisse mille vahel on vald jagatud kuulub ka kindel territoriaalne osa vallast. Kursiivis on toodud jagatud vallaga kantonite pindala kus puudub jagatud valla osa kantoni kogupindalast. 
Ajaccio.
Ajaccio 1. kanton
Ajaccio 2. kanton
Ajaccio 3. kanton
Ajaccio 4. kanton
Ajaccio 5. kanton
Ajaccio 6. kanton
Ajaccio 7. kanton
Bastelica kanton
Celavo-Mezzana kanton (Bocognano) 
Cruzini-Cinarca kanton (Sari-d'Orcino)
Les Deux-Sevi kanton (Piana) 
Les Deux-Sorru kanton (Vico) 
Santa-Maria-Siché kanton
Zicavo kanton
Sartène.
Bonifacio kanton
Figari kanton
Levie kanton
Olmeto kanton
Petreto-Bicchisano kanton
Porto-Vecchio kanton
Sartène kanton
Tallano-Scopamène kanton (Serra-di-Scopamène)
Venemaa Riiklik Raamatukogu

Venemaa Riiklik Raamatukogu (vene keeles Российская государственная библиотека) on raamatukogu Moskvas.
Kuni 29. jaanuarini 1992 kandis see nime V. I. Lenini nimeline NSV Liidu Riiklik Raamatukogu. Kõnekeeles on tema nimi olnud Leninka.
See on Venemaa suurim raamatukogu. Selles on 43 miljonit trükist 367 maailma keeles.
Magnetic Band

Magnetic Band oli aastatel 1977–1984 Gunnar Grapsi juhtimisel tegutsenud ansambel. 
Tegutsemise algul viljeles ansambel poprokki, hiljem raskemat muusikat (hevimuusika). 
1980. aastal võitis ansambel Thbilisis toimunud üleliidulisel ansamblite festivalil "Kevadrütmid 1980" esikoha.
1984. aastal sai ansambel esinemiskeelu, mistõttu tegevust jätkati nime Gunnar Grapsi Grupp all.
Mahtra Talurahvamuuseum

Mahtra Talurahvamuuseum asub Raplamaal Rapla vallas ja tegutseb Eesti Kultuuriministeeriumi riigiasutusena (ühtlasi riigimuuseum).
Oma põhikirjas on muuseumi põhieesmärgid järgmised: "koguda, uurida ja säilitada Rapla maakonna ajaloo-, kultuuri- ning kodulooalast kultuuriväärtusega informatsiooni ja esemelist materjali ning korraldada selle vahendamist üldsusele teaduslikel ja hariduslik-meelelahutuslikel eesmärkidel".
Muuseum sai alguse, kui Juuru Mittetäielikus Keskkoolis avati Mahtra sõja 90. aastapäeva teemaline näitus. Aastal 1958, kui Mahtra sõjast möödus 100 aastat, avati Juuru kultuurimajas muuseumituba. Muuseum asutati 1967. ja ametlik avamine oli 1970. aastal.
Mara laulustuudio

Mara laulustuudio oli aastal 1815 Tallinnas avatud õppeasutus. Asutuse lõi saksa laulja Gertrud Elisabeth Mara (1749–1833). 
Laulustuudios õpetas Mara peamiselt kohalikele aadli päritolu noortele soololaulu.
Papiniidu raudteejaam

Papiniidu raudteejaam ehk Waldhofi raudteejaam oli raudteejaam 1896. aastal valminud Pärnu–Valga raudteeliinil (ka Pärnu–Mõisaküla–Viljandi raudteel) ja 1928. aastal valminud kitsarööpmelisel Tallinna–Pärnu raudteeliinil (Lelle–Papiniidu raudteel). 
Jaam rajati Waldhofi tselluloosivabriku juurde, mis hävis 1915. aastal. Papiniidu raudteejaamast järgmine peatus Pärnu suunal oli lõpp-peatus Pärnu raudteejaam Pärnu kesklinnas praeguse Port Arturi kaubanduskeskuse tagusel alal. Papiniidu raudteejaamale järgnes kitsarööpmelisel Valga–Ruhja–Pärnu raudteel Pärnu poolt tulles Vaskrääma raudteepeatus. Toonase haldusjaotuse järgi jäi jaam Pärnu kihelkonda Reiu mõisa aladele, asudes aga Papiniidu mõisakompleksi juures.
Tallinna–Pärnu raudteeliini 1928. aastal valminud Lelle–Papiniidu raudteelõigul järgnes Pärnu poolt tulles Papiniidu raudteejaamale Sindi raudteejaam. Papiniidust sai sellega sõlmjaam, milles oli 1928. aastal 4 rööbasteed. Sindi ja Papiniidu vahel asusid veel Pustusi, Lodja ja Lennuki raudteepeatus. 
1930. aastatel nimetati jaam ümber Papiniidu raudteejaamaks. Hoone hävis Teises maailmasõjas ja selle asemele ehitati silikaattellistest hoone, mis on nüüdseks samuti lammutatud.
Raudtee laiarööpmeliseks ehitamisel 1971. aastal rajati Pärnu jõe põhjakaldale Pärnu kaubajaamani uus raudtee, mis Papiniidu jaama enam ei läbinud.
Tänapäeval asub raudteejaama kohal Ehituse ABC.
Hautes-Alpesi haldusüksuste loend

Hautes-Alpesi haldusüksuste loend toob ära kõik departemangu haldusüksused (ringkonnad, kantonid ja vallad). Lisaks on toodud ka valdade INSEE koodid. 
Departemangus on kaks ringkonda:
Kantonid.
Departemangus on kokku 15 kantonit. Vallad Briançon (kogupindalaga 28,07 km²) ja Gap (kogupindalaga 110,43 kn²) on jagatud mitme kantoni vahel. Igasse kantonisse mille vahel on vald jagatud kuulub ka kindel territoriaalne osa vallast. Kursiivis on toodud jagatud vallaga kantonite pindala kus puudub jagatud valla osa kantoni kogupindalast. Kui kantonis on ainult jagatud valla osa, siis selle kantoni pindala ei ole saadaval.
Departemangus on 162 valda (seisuga 1. jaanuar 2019):
Mayeri vabrik

Mayeri vabrik (ka "Mayeri keemiavabrik") oli aastatel 1887–1927 Tallinnas, Falkspargi 31 töötanud keemiavabrik.
Vabriku ajalugu ulatub aastasse 1885, mil ettevõte asutati nime all (Woldemar Mayer) Vladimir Mayeri Lesk &amp; Poeg (saksa k. "Fabrik „Wold. Mayers Witwe u. Sohn“"). Vabrik tootis või- ja juustuvärve, juustulaapi ja kondenseeritud piima.
Aastal 1896 muudeti vabrik aktsiaseltsiks nimega Tallinna Keemiatehas Richard Mayer. Tehas tootis Venemaale piimhapet, oblikhapet, aniliinõli ja nitrinit. Toodangust suurem osa, eriti oksekivi ja tanniin müüdi Moskva ja Ivanovo-Voznessenski puuvillavabrikutele kangaste värvimise jaoks. 1913. aastal oli ettevõttes 312 töölist ja toodangut anti 2 mln rubla eest. Esimese maailmasõja ajal valmistas Tallinna keemiatehas püssirohtu ning lõhkeainete jaoks vajalikku lämmastik- ja väävelhapet. R. Mayeri Keemiatehases töötas 1914. aasta seisuga 297, 1. jaanuaril 1917 aga 248, 1917. aasta suvel ligi 400 töölist ja 1919. aastal 215 töölist.
Aastal 1920 ettevõtte tegevus soikus ja laenude katteks hakkas ettevõte oma vara müüma. Tehas likvideerus 1925. aastal, tehase võlg ulatus 60 mln margani, olulisemaks põhjuseks oli lisaks juhtimisvigadele ka Vene turu kadumine. Mayeri tehasehoonetes, Paldiski maantee 29 alustas tegevust kolm keemiavabrikut (sh H. Reile seebivabrik, Eesti Kunstsarve Vabrik O. Kerson &amp; CO ja 1926. aastal asutatud H. Citroni ja J. Halbreichi Keemiatehas, mis hiljem kandis nime J.Halbreich &amp; Poeg).
Söödav ubajuur

Söödav ubajuur ("Pachyrhizus erosus") on liblikõieliste sugukonda ubajuure perekonda kuuluv taimeliik.
Taim on pärit Mehhikost ja Lõuna-Ameerikast. Selle söödav juur sisaldab rohkesti kaaliumi ja C-vitamiini. Söödav ubajuur võib olla kas vesise mahlaga ("agua") või piimmahlakas ("leche"). Maitselt meenutab ta veidi õuna, veidi kartulit.
Eesti Memento Liit

Eesti Memento Liit on aastal 1999 asutatud organisatsioon, mis ühendab Eesti iseseisvuse eest võidelnute, Nõukogude ajal represseeritute ja nende omaste mittetulundusühinguid ja seltsinguid. Organisatsioon on aastal 1989 asutatud organisatsiooni Eesti Õigusvastaselt Represseeritute Liit "Memento" õigusjärglane.
Melbourne'i Eesti Meestelaulu Selts

Melbourne'i Eesti Meestelaulu Selts aastal 1964 Melbourne'is asutatud väliseestlaste selts. Seltsi vedas Ausma Taves.
Melbourne'i Eesti Naiskoor

Melbourne'i Eesti Naiskoor on aastal 1959 Melbourne'i Eesti Ühingu "Kodu" juures asutatud naiskoor. Naiskoori on juhatanud Eerik Purje, Irene Haldma-Eelma ja Maila Taimre.
Melbourne'i Eesti Teater

Melbourne'i Eesti Teater (ka: Melbourne'i Eesti Ühingu "Kodu" Näitering) oli aastatel 1950–2000 Melbourne'i Eesti Ühingu "Kodu" juures tegutsenud teatritrupp.. 
Trupp mängis nii kodueestlaste näidendeid kui ka Austraalia eestlaste omasid.
AS Merko Ehitus

AS Merko Ehitus on aastal 1990 asutatud valdusettevõte, mis haldab kontserni kuuluvaid ehitus- ja kinnisvaraarendusettevõtteid. Kontsern tegutseb peamiselt Eesti, Läti, ja Leedu turul. Merko Ehituse tütarettevõte Merko Ehitus Eesti on suurima käibega ehitusettevõte Eestis. 
Merko Ehitus on ehitanud peatöövõtjana Eestis näiteks Sikupilli kaubanduskeskuse, Radisson SAS hotelli, Haabersti Citymarketi, Norde Centrumi, Viru Keskuse, hotelli Tallink City, Sõpruse Ärimaja, Tallink SPA &amp; Conference hotelli, Nordic Hotel Forumi, Viru Vangla, Solarise Ärikeskuse, Tallinki büroohoone, Ämari lennubaasi rajatisi, Tondiraba jäähalli ja Hilton Tallinn Park Hotelli. Lätis on ehitatud Hansabanka (tänane Swedbank) peahoone Riias ja Riga Arena. Leedus on ehitatud suurematest objektidest Šiauliai kaubanduskeskus ja Panorama kaubanduskeskus. 
Merko Ehituse suuromanik on Toomas Annus talle kuuluvate ettevõtete kaudu. 
Suurimad konkurendid.
Merko Ehituse suurimad konkurendid Eesti ehitusturul on Nordecon AS, Nordecon Betoon OÜ, Osaühing Mapri Ehitus ja AS YIT Eesti. Infrastruktuuri ehituste turul on üks suuremaid konkurente AS TREV-2 Grupp.
Merko Ehitus börsil.
AS Merko Ehitus aktsiad on alates 22. juulist 1997 noteeritud Tallinna Väärtpaberibörsi põhinimekirjas. Alates 1. augustist 2008 on aktsiad noteeritud Tallinna börsi põhinimekirjas. Tallinna börs on Nasdaq Balti börsi osa. Merko Ehituse aktsia lühinimi Tallinna börsil on MRK1T. Merko ehitusel on noteeritud 17 700 000 aktsiat. 2021. aasta 31. detsembri seisuga on Merko Ehitusel 9309 aktsionäri (+65% võrreldes aasta varasemaga).
2021. aastal oli Merko Ehitus kauplemisaktiivsuselt Nasdaq Balti börsi suuruselt 9. ettevõte. 2022. aasta 25. mai seisuga on Merko Ehituse turuosa (turuväärtus) 279 miljonit eurot, millega oldi Nasdaq Balti börsi suuruselt 11. ettevõte. 2021. aastal suurenes ettevõtte turuväärtus 61%.
Piave jõgi

Piave (ladinakeelne nimi "Plavis") on jõgi Põhja-Itaalias Veneto maakonnas.
Jõgi saab alguse Peralba mäe lõunanõlvalt Karni Alpides, 2037 meetri kõrgusel merepinnast.
Piave suubub Aadria merre Veneetsiast kirdes, Cortellazzo sadama juures, Eraclea ja Jesolo vahel.
Venemaa Riiklik Väliskirjanduse raamatukogu

Venemaa Riiklik Väliskirjanduse raamatukogu (täieliku nimega M. I. Rudomino nimeline Ülevenemaaline Väliskirjanduse raamatukogu) on raamatukogu Moskvas.
Raamatukogu peadirektor on alates 1993. aastast Jekaterina Genieva.
Mess (ansambel)

Mess on aastatel 1974–1976 tegutsenud progressiivrokki viljelev Eesti ansambel
Ansambel kasutas oma heliloomingus peale akustiliste rokiinstrumentide ka elektroonilisi instrumente, nagu elektrikitarr ja elektroonilised klahvpillid. 
Ansambli koosseisus olid Sven Grünberg (klahvpillid), Elmu Värk (kitarr), Mati Timmermann (basskitarr), Andrus Vaht (löökriistad) ja Ivar Sipra (löökriistad).
Orvar Löfgren

Orvar Löfgren (sündinud 2. oktoobril 1943) on rootsi etnoloog.
Ta kaitses 1978. aastal filosoofiadoktori kraadi etnoloogias. Löfgren oli aastatel 1991–2008 Lundi Ülikooli Euroopa etnoloogia professor. Ühtlasi töötas ta aastatel 1983, 1986 ja 1997 külalisprofessorina California Ülikoolis. Alates 2008. aastast on ta Lundi Ülikooli emeriitprofessor.
Aastal 2008 valiti Löfgren Kopenhaageni Ülikooli audoktoriks.
Tema peamine uurimisvaldkond on igapäevaelu, selle juurde kuuluva tarbimise ja meediakasutuse kultuurilised aspektid. Erilist huvi on Löfgrenile pakkunud teemad nagu unistamine, puhkamine ja ootamine. Rahvusvaheliselt on tuntud tema teosed "On Holiday: A History of Vacationing" (1999) ja "The Secret World of Doing Nothing" (2010).
Viimastel aastatel on Löfgren uurinud, kuidas kaasaja inimesed ja institutsioonid saavad hakkama üleküllusega – nii informatsiooni, tarbimise kui ka valikute üleküllusega. Sellel teemal on temalt ilmunud monograafia "Managing Overflow in Affluent Societies" (2012).
4. veebruaril 2013 esines ta Tartu Ülikoolis avaliku loenguga "The importance of messy methods in cultural analysis".
Mārtiņš Karsums

Mārtiņš Karsums (sündinud 26. veebruaril 1986 Riias) on Läti jäähokimängija, kes mängib KHL-i klubis Riia Dinamo ründajana paremäärel.
Karsums alustas jäähoki mängimist Lätis. 2003. aastal suundus ta Põhja-Ameerikasse, liitudes Quebec Major Junior Hockey League'i klubiga Moncton Wildcats.
2004. aastal valis Boston Bruins ta "draft"is 64. valikuna. Hooajal 2006–07 debüteeris ta American Hockey League'i klubis Providence Bruins. 2009. aastal valiti AHL-i tähtede mängule. NHL-is mängis Karsums hooajal 2008–09 Boston Bruinsi ja Tampa Bay Lightningi meeskonnas.
Aastatel 2010–2013 mängis ta Riia Dinamos, 2013–2018 Moskva Dinamo ja 2018–2020 Moskva Spartaki ridades. 2012. aastal valiti ta KHL-i tähtede mängule. 2020. aasta detsembris sõlmis ta üheaastase lepingu Saksamaa kõrgliiga klubiga lepingu Krefeld Pinguine. 2021. aasta mais naasis ta Riia Dinamosse.
2008. aastast kuulub ta Läti jäähokikoondisse. Ta on kuulunud Läti koondisse viitel maailmameistrivõistlustel ning 2010., 2014. ja 2022. aasta taliolümpiamängudel.
Ta on 178 cm pikk ja kaalub 90 kg.
Paul Schneider (näitleja)

Paul Andrew Schneider (sündinud 16. märtsil 1976 Põhja-Carolina osariigis Asheville'is) on Ameerika Ühendriikide filmi- ja seriaalinäitleja.
Loksa Kroonlinna Püha Õiglase Joanni kirik

Loksa Kroonlinna Püha Õiglase Joanni kirik on Harju maakonnas Loksa linnas asuv õigeusu kirik. Kirik on pühitsetud pühale õiglasele Kroonlinna Johannesele ning ehitati aastatel 2002–2003 kirikuks ümber endisest lasteaiahoonest. Kirik asub aadressil Posti tänav 17A.
Kirikuhoone pühitses 18. juulil 2008 Tallinna ja kogu Eesti metropoliit Kornelius (Jakobs). Seda hoonet kasutab Moskva Patriarhaadi Eesti Õigeusu Kiriku Loksa Kroonlinna Püha Joanni kogudus.
Detsembris 2010 paigutati kirikusse Moskva ja kogu Venemaa patriarhilt Kirillilt kingituseks saadud uus ikonostaas, mille raam on teostatud kreeka stiilis, ikoonid maalitud aga vene stiilis. Ikonostaas valmistati spetsiaalselt Loksa kiriku jaoks Vene Õigeusu Kiriku kunsttööstusettevõttes Sofrino.
Kiriku templipüha on Kroonlinna Johannese mälestuspäeval 2. jaanuaril (vana kalendri järgi 20. detsembril). Sellel pühal teenis tavaliselt kirikus metropoliit Kornelius.
Lisaks pühakojale kuuluvad kiriku hoonetekompleksi ka narkosõltlaste rehabilitatsioonikeskuse ruumid.
Kristin Kuutma

Kristin Kuutma (11. juuli 1959 – 16. mai 2025) oli eesti antropoloog, etnoloog ja folklorist.
Tema peamiseks uurimisvaldkonnaks olid kultuuriuuringud, eelkõige kultuuriteooriad, kultuuriuuringute historiograafia ja refleksiivne kultuurikriitika, kultuurilooliste sümbolite kujunemine ja representatsioon, kultuuripoliitika ja rahvusvahelised suhted, kultuuripärandi ja identiteedi seosed, pärimuskultuur ja sotsiaalsed protsessid globaalses kontekstis.
Haridus.
Kuutma lõpetas aastal 1977 Tallinna 7. Keskkooli, seejärel õppis ta aastatel 1977–1982 Tartu Riiklikus Ülikoolis inglise keelt ja kirjandust. Aastal 1998 sai ta Tartu Ülikooli juures uurimistööga "Folkloorifestivalid kui tänapäeva traditsioon" magistrikraadi.
Aastatel 1998–2002 õppis Kuutma Ameerika Ühendriikides Washingtoni Ülikoolis, kus ta sai 1999. aastal teise magistrikraadi ja 2002. aastal ka doktorikraadi. Tema doktoriväitekirja pealkiri oli "A Sámi Ethnography and A Seto Epic: Two Collaborative Representations in Their Historical Contexts", juhendajateks olid John E. Toews ja Thomas A. DuBois.
Akadeemiline karjäär.
Pärast Tartu Ülikooli lõpetamist töötas ta kirjastuses Eesti Raamat korrektorina, aastatel 1984–1994 Eesti Rahvakultuuri Keskuses toimetajana ja kirjastusala peaspetsialistina ning 1994–2000 Eesti Keele Instituudi folkloristika osakonnas tõlgi ja toimetajana. 1995–1998 oli Kuutma ühtlasi teadur Rahvusvaheliste ja Sotsiaaluuringute Instituudi juures.
1998–2002 töötas Kuutma õpingute kõrvalt Ameerika Ühendriikides: algul Washingtoni Ülikooli juures eesti keele abiõpetajana (1993–2001) ning siis Wisconsini Ülikoolis uurimisassistendina (2001–2002).
Aastatel 2002–2007 oli ta Eesti Kirjandusmuuseumi vanemteadur ning alates 2004. aastast Tartu Ülikooli õppejõud. Aastatel 2007–2009 oli ta kultuuriteaduste erakorraline professor ja alates 2010. aastast surmani oli ta sama ala korraline professor. 2013. aastal oli ta aasta aega külalisprofessor Saint Andrewsi Ülikoolis Šotimaal.
Kuutma oli paljude erialaorganisatsioonide liige. Muuhulgas oli ta Eesti Folkloori Seltsi asutajaliige (1989), kuulus alates 1995. aastast Emakeele Seltsi, 1996. aastast Akadeemilisse Rahvaluule Seltsi, 1998. aastast Ameerika Folkloori Seltsi, 2013. aastast Kuninglikku Antropoloogilisse Instituuti.
Keith Moxey

Keith Moxey (sündinud 1943 Buenos Aireses) on inglise päritolu Ameerika Ühendriikide kunstiteadlane.
1975. aastal kaitses ta Chicago Ülikooli juures filosoofiadoktori kraadi. Ta töötas kunstiajaloo professorina New Yorgi Columbia ülikooli Barnardi kolledžis, 2022. aasta seisuga on sealsamas emeriitprofessor.
Moxey peamisteks uurimisvaldkondadeks on Põhja-Euroopa renessansskunst, samuti kunstiajaloo filosoofia ja historiograafia. Ta on üks uue kunstiajaloo koolkonna silmapaistvamaid esindajaid. Niinimetatud uue kunstiajaloo viljelejad peavad esteetilise tähenduse asemel primaarseks kunstiteoste kultuurilist tähendust ning uurivad nendes väljendamist leidnud poliitilisi ja ideoloogilisi struktuure.
Moxey on paljude monograafiate autor, mille seast tuntumad on "Peasants, Warriors, and Wives: Popular Imagery in the Reformation" (1989), "The Practice of Theory: Poststructuralism, Cultural Politics, and Art History" (1994) ja "The Practice of Persuasion: Paradox and Power in Art History" (2001).
6. veebruaril 2013 esines Moxey Tartu Ülikoolis avaliku loenguga teemal "Truth and method: the challenge of the image" ja 8. veebruaril 2013 Tallinnas Teaduste Akadeemia saalis teemal "Contemporaneity, Or What Time is Tomorrow".
Vladas Radvilavičius

Vladas Radvilavičius (sündinud 16. märtsil 1972 Tallinnas) on leedu päritolu Eesti poliitik, ettevõtja ja näitleja. 
Ettevõtjana tegutseb ta kinnisvara ja inkasso alal. 
Näitlejana on ta tuntud eelkõige Eesti telesarjast "Pilvede all". 
1991. aastal lõpetas ta kiitusega Tallinna Polütehnikumi elektronarvutusmasinate ja -seadmete erialal.
Vladas Radvilavičius on võitnud mitu Eesti meistrivõistluste medalit ujumises.
Argipäeviti aastatel 2020-2023 tegi raadiojaama Retro FM hommikusaates "netivalvur Vladasena" ülevaate kõige kuumemast internetiteemast.
Vladas Radvilavičius on pärit Leedu vürstide suguvõsast. Radvilade ajalugu ulatub 14. sajandisse. Suguvõsa esiisaks loetakse Leedu suurvürsti Vytautase õukondlast ja Vilniuse kastellaani Kristinas Astikast (1363 – 1442 või 1444). Suguvõsa nime aluseks on legend huntide poolt kasvatatud (rado vilko) lastest, nimekuju Radvila kasutamine algas Kristinas Astikase poja Radvila Astikas ja pojapoja Mikalojus Radvila ajal. Mikalojus Radvila poegadest (Mikołaj, Jan, ja Jerzy) moodustusid suguvõsa kolm põhiliini. Konkreetselt Vladase suguvõsaliini asutajaks oli Mikołaj Radziwill Must (1515–1565) 16. sajandil. 
Poliitiline tegevus.
Ta oli aastatel 2014–2022 Eesti Reformierakonna liige.
Ta kandideeris 2023. aasta valimistel üksikkandidaadina Riigikokku, kogus valimisringkonnas nr 4 (Harju- (v.a Tallinn) ja Raplamaa) 816 häält ning ei osutunud valituks.
Aigar Kallas

Aigar Kallas (sündinud 11. oktoobril 1973) on Eesti riigiametnik. 
Ta on lõpetanud 1991. aastal Friedrich Reinhold Kreutzwaldi nimelise Võru 1. Keskkooli ja 1995. aastal Eesti Põllumajandusülikooli metsamajanduse eriala. Magistrikraad on tal keskkonnaökonoomikas California Ülikoolist.
Alates 1. novembrist 2001 töötas Aigar Kallas Keskkonnaministeeriumi metsaosakonna juhatajana, seejärel aastatel 2002–2003 Riigimetsa Majandamise Keskuse peadirektorina. Aastatel 2007–2022 oli ta taas Riigimetsa Majandamise Keskuse peadirektor.
Thibaut Courtois

Thibaut Nicolas Marc Courtois (sündinud 11. mail 1992 Brees) on Belgia jalgpallur, kes mängib väravavahina Hispaania kõrgliiga klubis Madridi Real ja Belgia jalgpallikoondises.
2014. aastal valiti ta Belgia aasta meessportlaseks.
Klubikarjäär.
Chelsea.
Alates 2011. aasta suvest kuulub Courtois Londoni Chelsea koosseisu, aga ajavahemikus 2011–2014 mängis ta Madridi Atléticos laenul. Hooajal 2013–14 tuli ta Atléticoga Hispaania meistriks ja valiti La liga sümboolsesse koosseisu. Hooaegadel 2012–13 ja 2013–14 pälvis ta Ricardo Zamora auhinna ning valiti 2013. aastal La Liga aasta parimaks väravavahiks.
Debüüdi Chelseas tegi väravavaht 18. augustil 2014 Premier League'i mängus Burnley vastu.
Courtois on tulnud hooaegadel 2014–15 ja 2016–17 Chelseaga Inglismaa meistriks.
Koondisekarjäär.
Esimest korda mängis Courtois Belgia rahvuskoondises 15. novembril 2011, kui mängiti sõpruskohtumine Prantsusmaa vastu, mäng lõppes 0:0 viigiga.
2018. aasta maailmameistrivõistlustel valiti ta turniiri parimaks väravavahiks.
Ta on koondisega Belgiat esindanud 2014. aasta maailmameistrivõistlustel ja 2016. aasta Euroopa meistrivõistlustel.
Bastille' elevant

Bastille' elevant oli aastatel 1813–1846 Pariisis asunud hiiglaslik elevandikujuline monument. Kuju loomise idee tuli 1808. aastal Napoleonilt, kes soovis sellega austada oma armeed. Elevant pidi olema valmistatud pronksist ja seisma Bastille' väljakul. Kuju ei teostatud pronksis kunagi, tehti vaid kipsist täissuuruses mudel, mille kõrgus oli 24 meetrit. Monumendi ümmargune alus on tänaseni säilinud, nüüd on sellele paigutatud Juulisammas. Bastille' elevandi kirjelduse leiab Victor Hugo romaanist "Hüljatud".
Ajalugu.
Pärast Bastille' langemist 1789. aasta juulis arutleti, kas selle asemele peaks midagi ehitama või peaks see jääma mineviku mälestusmärgiks. Pierre-François Palloyl õnnestus saada luba ehitise lammutamiseks, kusjuures osa kividest võeti uuesti kasutusele Pont de Concorde'i silla ehitusel ning osa müüs Palloy suveniiridena maha. 1792. aastal muudeti ehitise all olnud ala Bastille' väljakuks, millel on tähistatud ainult kindluse peaehitise kontuur.
1793. aastal ehitati väljakule Egiptuse-pärase disainiga purskkaev, mis kujutas naist, kelle rindadest voolas vesi. Napoleon plaanis Pariisis mitut linnauuendusprojekti ning talle meeldisid eriti mälestusmärgid ta enda võitudele. Ta soovis oma sõjalise vapruse ülistamiseks luua monumentaalset kompleksi ning alustas 24 meetri kõrguse pronksist elevandi rajamist. Napoleon kavatses kasutada lahinguis vaenlaselt konfiskeeritud kahurite ümbersulatamisest saadud metalli. Elevandi ühes jalas asuvat treppi mööda pidid külastajad jõudma kuju seljal asuvale vaateplatvormile.
Ehitamine.
Projekti ülevaatajaks määrati Dominique Vivant ning arhitektiks valiti esialgu Jacques Cellerier. Pinnatöödega alustati 1810. aastal, 1812. aastaks olid valminud võlvid ja maa-alused torud. Uueks arhitektiks võeti Jean-Antoine Alavoine. Et näidata, milline saab olema valmis monument, palkas too Pierre-Charles Bridani, et ta valmistaks elusuuruse puitraamil kipsist mudeli. Mudel valmis 1814. aastal ning seda valvas valvur nimega Levasseur, kes elas ühes elevandi jalas.
Ehitustöö katkes 1815. aastal pärast seda, kui Napoleon oli Waterloo lahingus lüüa saanud. Alavoine püüdis siiski veel 1833. aastal leida toetust, et projekti lõpule viia, ning ka mitmed teised näitasid üles huvi Napoleoni ambitsioonikate plaanide elluviimise vastu. 1841. ja 1843. aastal arutas linnavalitsus võimalusi monumendi lõpetamiseks kas pronksi, rauda või vaske kasutades, ent ükski ettepanek ei saanud heakskiitu.
Lammutamine.
Monumendi kipsmudeli naabruses elanud inimesed hakkasid kurtma, et kuju sees elavad rotid, kes rüüstavad toitu otsides nende majapidamisi. 1820. aastate lõpus esitati ettepanekud elevandi lammutamiseks, ent see eemaldati alles 1846. aastal, ehkki selleks ajaks oli ta juba suures osas lagunenud. Tänaseni on säilinud ringikujuline alus, millel elevant seisis. Praegu toetab see Juulisamba soklit.
Bastille' elevandi tegi kuulsaks Victor Hugo romaan "Hüljatud" (1862), kus see on tänavalapse Gavroche'i varjupaigaks. Seda on kujutatud romaani ning romaanil põhineva muusikali ekraniseeringutes, samuti teistes tolleaegset Pariisi kujutavates filmides (nt "Moulin Rouge!").
Laudimeeter

Laudimeeter, lühend lm (ingl. "linear metre of shelving"), on raamatute hulga mõõtühik riiulipinna pikkuse kaudu. 
See ühik on UNESCO poolt soovitatud rahvusvahelise mõõtühikuna raamatukogustatistikas. 
Üks laudimeeter on 1 meetri pikkune, keskmiselt 26 cm sügav ja 37 cm kõrge. See mahutab keskmiselt 35 köidet raamatuid või 14 köidet ajakirju.
Pont Neuf

Pont Neuf [poo(n) nöf] (prantsuse keeles 'uus sild') on vanim säilinud sild Pariisis. 
Sild on 238 meetrit pikk ja 20 meetrit lai. See ühendab Quai de Louvre'it ja Quai de la Mégisserie'd Seine'i paremal kaldal (1. ringkond ehk "arrondissement") Quai de Conti ja Quai des Grands Augustins'iga jõe vasakul kaldal (6. ringkond). Umbes keskpaigas ületab sild Île de la Cité läänenurga. Seine'i paremal kaldal läheb sild üle Rue du Pont Neufi tänavaks, vasakul kaldal Rue Dauphine'iks.
16. sajandil oli Pariisis üle Seine'i ainult kaks silda. Uuele sillale pani nurgakivi 1578. aastal Henri III. Ametlikult avati sild aastal 1609 juba Henri IV poolt. Pärast tema surma paigaldati sillale tema ratsamonument, aga see hävitati Prantsuse revolutsiooni käigus ning 1818. aastal asendati see täpse koopiaga. Pont Neuf oli esimene Pariisi sild, millele ei ehitatud maju.
Vastlakukkel

Vastlakukkel on traditsiooniline küpsetis, mida valmistatakse Skandinaavias, Islandil, Soomes ja Baltimaades vastlapäeval paastu eel. Eestis on kuklid tuntud eelkõige vastlatoiduna.
Vastlakukleid tuntakse Rootsis, Soomes, Norras, Taanis, Islandil, Fääri saartel, Eestis, Lätis, Leedus ja mõnes Saksamaa piirkonnas.
Nimetus.
Rootsis on nende nimetus "semla" või "fastlagsbulle", Soomes "laskiaispulla", Taanis ja Norras "fastelavnsbolle", Lätis "vēja kūkas". Rootsikeelne sõna "semla" (mida kasutatakse ka inglise keeles) tuleneb saksa sõnast "Semmel", mille aluseks oli omakorda ladina "semilia" – nõnda nimetati kõige peenemat sorti nisujahu. Rootsi lõunaosas (Skånes) ja soomerootslaste seas nimetatakse neid "fastlagsbulle", mis tähendab paastuajakukleid (nagu ka "fastelavnsbolle", "laskiaispulla" ja skoone "fastelann").
Koostis.
Küpsetis valmistatakse pärmitainast ja kaunistatakse vahukoorega. Mitmel pool kasutatakse kuklites kardemoni, martsipani, mandlipuru või vaniljekreemi. 
Algselt olid vastlakuklid vaid saiakesed, mida söödi kuuma piima sees. Rootsis kandis see toit nimetust "hetvägg", keskalamsaksa keeles "hete Weggen" ('kuumad kiilud') ja saksa keeles "heisse Wecken" ('kuumad saiakesed', rahvaetümoloogia järgi 'soemüür').
Ajalugu.
Traditsiooniliselt söödi vastlakukleid ainult vastlapäeval kui viimast pidutoitu enne kevadist paastu. Range paastust kinnipidamine kadus aga pärast reformatsiooni. Tänapäeval müüakse vastlakukleid paljudes toidu- ja kondiitripoodides jaanuarist kuni lihavõteteni. Rootsis tarvitatakse aastas keskmiselt viis poest ostetud vastlakuklit inimese kohta (lisaks kodus küpsetatud kuklitele).
Rootsi kuningas Adolf Fredrik suri 12. veebruaril 1771 seedeprobleemidesse, kui oli söönud jõevähki, kalamarja, hapukapsast ja suitsuheeringat, rüübanud kõige selle kõrvale šampanjat ning lõpetanud pidusöögi 14 portsjoni "hetvägg"'iga (vastlakukliga soojas piimas), mis oli kuninga lemmikmagustoit.
Euroopa päeval 2006. aastal valiti vastlakuklid esindama Soomet Café Europe'i projektis, mille algatas oma eesistumise ajal Austria.
Kunstinäitus Saku '73

"Saku '73" oli 1973. aastal Sakus asuvas Eesti Maaviljeluse ja Maaparanduse Teadusliku Uurimise Instituudi näitusepaviljonis toimunud kunstinäitus, kus eksponeeriti avangardkunsti.
Tol ajal oli avangardkunst Eesti NSV-s taunitud. 
Näitusel oli kunstiteoseid teiste hulgas järgmistelt kunstnikelt: Jüri Arrak, Vello Vinn, Malle Leis, Raul Meel, Aili Vint, Marju Mutsu, Tõnis Vint, Leonhard Lapin.
Leos Carax

Leos Carax codice_1 (õieti Alexandre Oscar Dupont; sündinud 22. novembril 1960 Suresnes'is Hauts-de-Seine'is) on Prantsuse filmirežissöör, -kriitik ja -stsenarist. Tema tuntumad filmid on "Boy meets girl" ("Poiss kohtab tüdrukut", 1984), "Les amants du Pont-Neuf" ("Pont-Neufi armastajad", 1991) ja "Pola X" (1999). Pseudonüüm, mille all ta tuntud on, on anagramm ta eesnimedest 'Alex' ja 'Oscar'.
Scandicus

Scandicus on aastast 1995 tegutsev Eesti vanamuusikaansambel, mis viljeleb liturgilist muusikat.
Ansambli asutas helilooja Toivo Tulev nimega Schola gregoriana.
Pinzano sild

Pinzano sild (itaalia keeles "Ponte di Pinzano") on sild Kirde-Itaalias. Tagliamento jõel paiknev 30 meetri kõrgune ja 185 meetri pikkune raudbetoonist sild ühendab Pordenone provintsis asuvat Pinzano al Tagliamentot Udine provintsis asuva Ragognaga.
Esimese sel kohal olnud silla rajamist alustati 1903. aastal, sild pühitseti sisse 1906. aasta 16. septembril. Valmimise ajal oli rajatis suurim raudbetoonist valmistatud sild Euroopas.
Kaks maailmasõda üle elanud silla kandekonstruktsioon sai tugevasti kannatada Tagliamento üleujutuses 1966. aasta 4. novembril. Samale kohale ehitatud uus sild pühitseti sisse 1970. aasta 19. märtsil.
Egil Hovland

Egil Hovland (18. oktoober 1924 Råde vald – 5. veebruar 2013 Fredrikstad) oli norra helilooja.
1949. aastast kuni surmani töötas ta Fredrikstadis organisti ja koorijuhina.
Egil Hovlandit peetakse üheks viljakamaks nüüdisaja Norra heliloojaks. Ta kirjutas nii kiriku- kui ka kontserdisaalimuusikat. Tema loomingu hulka kuulub kaks sümfooniat ja mitu instrumentaalkontserti erinevatele muusikainstrumentidele (näiteks pikoloflöödile).
Tagliamento

Tagliamento (ladinakeelsed nimed "Tiliaventum" ja "Taliamentum"; friuuli keeles "Tiliment", friuuli murretes "Taiament", "Tilimint", "Tiument", "Timent", "Tuement"; veneetsia keeles "Tajamento") on jõgi Põhja-Itaalias Friuli-Venezia Giulia maakonnas.
Tagliamento suubub Aadria merre Venezia lahes, Lignano Sabbiadoro ja Bibione vahel. 
Tagliamento kallastel asuvateks peamisteks keskusteks on Latisana ja San Michele al Tagliamento. Jõe vahetus naabruses paiknevad Tolmezzo, Gemona del Friuli, San Daniele del Friuli, Spilimbergo, Casarsa della Delizia, Codroipo ja San Vito al Tagliamento.
Scripta Musicalia

Scripta Musicalia on 1989. aastal Tallinna Konservatooriumi üliõpilaste poolt loodud muusikaajakiri, millest arenes välja muusikateemalisi trükiseid publitseeerivaks kirjastus. 
Kirjastus on välja andnud nii tõlkelist muusikakirjandust (nt Johan Sundbergilt, Anton Webernilt) kui ka Eesti autorite oma (nt Rein Laulult, Artur Vahterilt).
Rainer Härm

Rainer Härm (tuntud hüüdnimega telekokk Jazz; 21. september 1974 – 4. veebruar 2013) oli eesti kokk ja ettevõtja.
Restoranitöö.
Rainer Härm oli Tallinna vanalinna restorani Le Chateau omanik ja peakokk. Enne seda oli ta töötanud kokana restoranides Eeslitall, Tänav ja Olde Hansa.
Telesaated.
Aastatel 1996–2002 tegi ta kokana Eesti Televisioonis saadet "Köögitoimkond" (1995–1996), millest hiljem sai "Köögikunst" (1997–1999), ning osales sageli ETV hommikusaadete kokanduslõigus. Aastatel 2004–2005 juhtis Kanal 2 kanalil saadet "Jazzi kokakool".
Muusikaharrastus.
Trummarikarjääri alustas ta ansamblis Sundowners ja hiljem oli ansambli Who Cares trummar. Lauljana astus ta üles näiteks ETV saatesarjas "Klaver põõsas".
Mälestuse jäädvustamine.
2020. aastal ilmus kirjastuse Varrak väljaandel mälestusteraamat "Telekokk Jazz ja tema inimesed" (koostanud Ene Ojaveski).
Noé Hernández

Noé Hernández Valentín (15. märts 1978 – 16. jaanuar 2013) oli Mehhiko kergejõustiklane, käija.
Noé Hernández tuli 20 km käimises 2000. aasta suveolümpiamängudel hõbemedalile. Maailmameistrivõistlustel Pariisis 2003. aastal sai ta 20 km käimises neljanda koha.
Big-Band Mickeys

Big-Band Mickeys on aastal 1945 Feliks Mandre eestvõttel asutatud puhkpilliorkester.
Ansambel alustas tegevust 1945 tantsuorkestrina, kus oli 8 liiget. Hiljem koosseis suurenes ja ansamblist sai 19-liikmeline bigbänd.
Ansambel on kandnud ka nimesid "Mickeys", "Mikid" ja "Rütm".
Ansambel on osalenud ja auhindu pälvinud mitmelt rahvusvaheliselt džässifestivalilt. 
Ansamblit on pikka aega juhtinud Ants Meristo.
Stephen Bann

Stephen Bann (sündinud 1942 Manchesteris) on inglise kunstiajaloolane ja kultuuriteadlane.
Bann sai hariduse mainekas Winchester College'i poistekoolis ja jätkas õpinguid Cambridge'i Ülikooli King's College'is. Filosoofiadoktori kraadi kaitses ta 1967. aastal.
Ta on töötanud kaasaja kultuuri uuringute professorina Kenti Ülikoolis ja olnud hiljem Bristoli Ülikooli kunstiajaloo õppetooli juhataja. Praegu on Bann Bristoli Ülikooli kunstiajaloo emeriitprofessor.
1998. aastast on ta Briti Akadeemia liige. 2004 anti talle Briti impeeriumi ordu komandöri tiitel (CBE).
Stephen Banni peamised uurimisvaldkonnad on ajaloo kujutamine visuaalses kunstis, iseäranis maalikunstis, muuseumite ajalugu ja muuseumiteooria, 19. sajandi trükimeedia Prantsusmaal ja Suurbritannias, inglise kunstikriitika, 20. sajandi avangardistlikud kunstiliikumised, postmodernistlik meedia ja installatsioonikunst, maastiku- ja aiakunst ning sellega seotud teooriad.
Ta on avaldanud alates 1970. aastatest arvukalt monograafiaid. Banni hilisematest töödest väärivad mainimist "Ways Around Modernism" (2007), "Painting History: Delaroche and Lady Jane Grey" (2010) ja "Distinguished Images: Prints in the Visual Economy of nineteenth-century France" (2013).
6. veebruaril 2013 esines professor Bann Tartu Ülikoolis avaliku loenguga "The signs of the times – temporality and print media in post-revolutionary France".
Missioni-Leht

Missioni-Leht (täieliku nimega: "Missioni-Leht: Jummala rigi wäljalautamisse tööst") on aastatel 1858–1862 esimene Tallinnas ilmunud eestikeelne ajaleht.
Ajaleht ilmus pühapäeval. Ajalehe eesmärk oli usu levitamine. Lehel oli mitu lisa. 
Lehe toimetaja oli Johann Diesfeld.
Peter Turkson

Peter Kodwo Appiah Turkson (sündinud 11. oktoobril 1948 Wassaw Nsutas Ghanas) on Ghanast pärit katoliku kardinal. 
Turkson on paavstliku õigluse ja rahu nõukogu president 24. oktoobrist 2009, mil paavst Benedictus XVI ta ametisse määras. Varem oli Turkson Ghana keskregiooni pealinna Cape Coasti peapiiskop. Kardinaliks tegi Turksoni paavst Johannes Paulus II 2003. aastal.
Ajakirjanduses peeti Turksonit pärast paavst Benedictus XVI tagasiastumist paavstivalimistel üheks favoriidiks.
Modern Fox

Modern Fox oli Eesti ansambel, mis tegutses 1984. aasta septembrist kuni 2009. aastani. 
Ansambel viljeles 1930. ja 1940. aastate tantsu-, lava- ja filmimuusikat, sealhulgas selle aja lööklaule.
Ansambli asutasid Artur Raidmets ja Meelis Rein. Algkoosseisu kuulusid veel Ülari Kirsipuu, Elmo Tiisvald, Ülo Mälgand, Indrek Tetsmann ja Urmas Kõiv. 1985. aastal liitus ansambliga solist Mart Sander ja 1986. aastal liitus Aivar Raigla.
Tantsutrupp Modus

Tantsutrupp Modus on aastast 1984 tegutsev tantsuansambel (aastast 1998 mittetulundusühing).
Tantsutrupi asutaja ja ühtlasi selle kunstiline juht on Piret Torm-Kriis.
Tantsutrupp viljeleb eeskätt 1920.–1940. aastate afroameerika tantse, näiteks svingi, "lindy-hop"'i, tšaarlstonit, vähem ka akrobaatikat, "rock'n'roll"'i, eesti rahvatantsu, sõuvõimlemist. Tantsutrupp on Eestis esimene, kes aastast 1994 viljeleb "lindy-hop"'i.
Tantsutrupp on muu hulgas esinenud eesti üld- ja eesti noorte laulu- ja tantsupeol.
Hääbuv linn

"Hääbuv linn" (originaalpealkiri vene keeles "Град обреченный") on vene ulmekirjanike Arkadi ja Boriss Strugatski (vendade Strugatskite) ulmeromaan.
Romaan valmis 1975. aastal, kuid avaldati alles 1988–1989, kuna sisaldab kriitilisi noote omaaegse Nõukogude ühiskonna suhtes.
Mark Amusini sõnul püüavad autorid "Hääbuvas linnas" "ehitada ideologiseeritud teadvuse dünaamilist mudelit, mis on tüüpiline meie ühiskonna kõige laiematele kihtidele, jälgida selle saatust muutuva sotsiaalse reaalsuse taustal, uuride selle "elutsükli" eri faase ning osalt ka mõtlevate nõukogude inimeste dramaatilist üleminekut kommunistlikesse ideaalidesse fanaatilise uskumise positsioonilt tervele põlvkonnale iseloomuliku ideoloogilise vaakuumi tingimustesse". 
Eesti kriitik Vahur Afanasjev kirjutas: "Vendadele Strugatskitele on fantastika aparatuur, mille abil analüüsida inimesi ja ühiskonda." Peategelane illustreerib Afanasjevi hinnangul "erinevaid inimeseks ja kodanikuks olemise viise, mistap "Hääbuv linn" sobiks analüüsimiseks ühiskonnaõpetuse tundi".
Eesti keeles ilmus "Hääbuv linn" 2012. aastal Veiko Belialsi tõlkes kirjastuses Fantaasia.
Music in Estonia

Music in Estonia oli ingliskeelne muusikaajakiri, mida aastatel 1997–2010 andis välja Eesti Muusikanõukogu. 
Ajakirja sisu moodustasid muusikute, muusikateadlaste ja teiste muusikategelaste artiklid Eesti muusika sündmustest, suundumustest jt, samuti oli ajakirjas Eesti heliloojate plaadisoovitusi.
Hermann Johann Schubbe

Hermann Johann Schubbe (20. märts/31. märts 1753 Tallinn – 30. märts/11. aprill 1812 Väike-Maarja) oli Eesti vaimulik.
Ta õppis aastatel 1760–1770 Tallinna toomkoolis. Immatrikuleeriti 29. detsembril 1770 Greifswaldi ülikooli ja aastal 1774 oli ta veel seal kohal. Töötas märtsist 1775 Jädivere mõisas major Otto Eberhard von Huene juures koduõpetajana, kirjutas sealt 18. juunil 1776 kirja konsistooriumile. Ordineeriti 26. juunil/7. juulil 1779 õpetajaks.
Ta oli aastatel 1779–1812 (kutsuti 12. aprillil/2. aprillil 1779, introdutseeriti 14. juulil/25. juuli 1779) Väike-Maarja koguduse õpetaja. 23. jaanuarist/3. veebruarist 1798 sai ta Viru praostkonna praostiks, 29. jaanuarist/10. veebruarist 1798 sai ta konsistooriumi ülemapellatsioonikohtu liikmeks; Eestimaa konsistooriumi assessoriks sai ta 20. juunil/1. juulil 1799.
Isiklikku.
Tema poeg Adam Johann Schubbe oli Kursi Maarja-Eliisabeti koguduse õpetaja, teine poeg Carl Johann Schubbe oli Helme ja Taagepera koguduse õpetaja.
AS Mööblimaja

AS Mööblimaja on Tallinnas aadressil Mulla tänav 1 asuv ettevõttena tegutsev mööblikauplus.
Kauplus avati 1980. aastal Metsa- ja Puidutööstuse Ministeeriumi esinduskauplusena. Aastal 1991 sai kauplusest riiklik aktsiaselts ja aastast 1995 aktsiaselts.
Kauplust on renoveeritud ja 2010. aastal oli selle müügipind 6100 m².
Adam Johann Schubbe

Adam Johann Schubbe (23. veebruar/6. märts 1785 Väike-Maarja – 12. juuli/24. juuli 1845 Tartu) oli Eesti vaimulik.
Ta õppis aastatel 1804–1807 Tartu Ülikooli usuteaduskonnas, sai heade õpitulemuste eest aastal 1806 hõbeauraha. Ordineeriti 26. novembril/8. detsembril 1811 õpetajaks.
Ta oli aastatel 1812–1843 Kursi Maarja-Eliisabeti koguduse õpetaja. Suspendeeriti 5. märtsil/17. märtsil 1843 ametist, elas seejärel Tartus, kus ta ka suri.
Isiklikku.
Tema isa Hermann Johann Schubbe oli Väike-Maarja koguduse õpetaja, vend Carl Johann Schubbe oli Helme ja Taagepera koguduse õpetaja, abikaasa Anna Gertrude Juliane isa Abraham Nicolaus Winkler oli Rakvere Kolmainu koguduse õpetaja ja Viru praostkonna praost.
NB Festival

NB Festival on aastast 1995 toimuv rahvusvaheline laste teatrifestival. 
Aastani 2000 kandis festival nime "Eesti ASSITEJ lasteteatrite päevad".
Festivali peakorraldaja on Rahvusvaheline Laste ja Noorsooteatrite Ühendus (ASSITEJ).
New Yorgi Eesti Teater

New Yorgi Eesti Teater oli aastatel 1950–1992 USA-s New Yorgis tegutsenud väliseestlaste teater. Seda teatrit peetakse üldse väliseestlaste kõige silmapaistvamaks.
Teatri asutasid aastal 1950 Henrik Visnapuu ja Kadi Taniloo. 
Teatri koosseisu kuulus umbes 50 liiget.
Teatris mängiti eeskätt kodueestlaste ja väliseestlaste loomingut.
Nikolai Gesangverein

Nikolai Gesangverein oli 1882. aastal Tallinna Niguliste kiriku juurde loodud segakoor. 
1880. aastate lõpus koori koosseisu vähenemise tõttu oli koor lagunemisohus. Pärast Konstantin Türnpu koori etteotsa tulemist koori madalseis lõppes ja aastakümnete jooksul esitati mitmeid suurvorme. Suurvormide seas oli näiteks Johann Sebastian Bachi "Matteuse passioon" ja Johannes Brahmsi "Saksa reekviem".
Pärast Türnpu surma 1927. aastal jätkas mõnda aega veel koori tegevust sakslane Johannes Gohse.
Noor Muusik

Noor Muusik (inglise Young Musician) on aastast 1997 Tallinnas toimuv rahvusvaheline noorte pianistide, tšellistide ja viiuldajate konkurss.
Konkurssi korraldab MTÜ Noor Muusik eesotsas Reet Hundiga.
Žürii hindab eraldi pianistide, tšellistide ja viiuldajate kategoorias.
NoorteMuusa

NoorteMuusa oli aastatel 1988–1993 Tallinnas toimunud alternatiivmuusika festival.
Festivali algataja oli Eero Raun ja esimese festivali peakorraldaja oli ELKNÜ Lenini Rajoonikomitee.
Peale eesti ansamblite võttis festivalist osa ka Moskva ja Kiievi kollektiivid, viimasel festivalil ka Soome ja Rootsi ansamblid.
Nordstar

Nordstar (1991–1992 kandis nime "Nordic Star") oli aastatel 1991–1993 tegutsenud Eesti esimene moderntantsuteater, mille asutas ja mida juhtis Saima Kranig.
Tantsutrupp viljeles paljusid tantsustiile, sh modern- ja avangardtantsu.