tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Aprill 2018

Aprill 2018, kroonika.
2018. aasta aprill algas pühapäeval ja lõppes 30 ööpäeva hiljem esmaspäeval.
Jabloko

Venemaa Ühendatud Demokraatlik Partei Jabloko (vene keeles Российская объединённая демократическая партия "Яблоко") on vasaktsentristlik poliitiline partei Venemaal.
Kuni 2003. aastani oli Jabloko Riigiduumas esindatud fraktsiooniga, seejärel kuni 2007. aastani vaid üksikute saadikutega. 
Jabloko liikmetest töötab kõrge riigiametnikuna Igor Artemjev, kes on Venemaa Föderaalse Monopolivastase Teenistuse juht. Neljas föderaalsubjekti parlamendis on moodustatud Jabloko fraktsioon. 13 Venemaa regioonis on Jabloko liikmed valitud munitsipaalsaadikuteks. Moskvas sai Jabloko 2017. aasta septembris toimunud munitsipaalvalimistel 51 linnarajoonis kokku 181 saadikukohta, seejuures kuues linnarajooni esindusorganis on neil enamus.
2018. aasta märtsis toimunud Venemaa presidendivalimistel andis Jabloko kandidaadi Grigori Javlinski poolt oma hääle 0,77 miljonit valijat (1,1% valijate koguarvust). Kaheksa kandidaadi seas jäi Javlinski viiendaks.
Kogu Jabloko ajaloo vältel on parteist välja heidetud või konflikti tõttu ise lahkunud mitu tähelepanuväärset tegelast, kes hiljem on teinud poliitilise karjääri: Oksana Dmitrijeva, Ivan Gratšov, Ilja Jašin, Aleksei Navalnõi ja Maksim Reznik. 
Partei esimehed ja juhtorganid.
Jabloko esimene esimees oli Grigori Javlinski (1993–2008). Aastatel 2008–2015 juhtis parteid Sergei Mitrohhin. Alates 2015. aastast on partei esimees Emilija Slabunova. 
Partei kollegiaalseks juhtimisorganiks on 16-liikmeline föderaalne poliitkomitee. Selle koosseisus on teiste seas Lev Šlosberg, Viktor Šeinis, Boriss Višnevski, Igor Artemjev ja Aleksei Arbatov. Poliitkomitee esimees on Grigori Javlinski. 
Partei töö igapäevaseks juhtimiseks on föderaalne poliitkomitee moodustanud 17-liikmeline föderaalne büroo eesotsas partei esimehe Emilija Slabunovaga. Büroo koosseisu kuuluvad ka kõik kolm partei aseesimeest, sealhulgas Nikolai Rõbakov.
Kalafestival

Kalafestival on Tallinnas Kalaturul igal aastal kevadel ja sügisel toimuv festival. Festivali korraldab ettevõte Tallinna Turud. Festivalil muu hulgas kaubeldakse värskete ja töödeldud Eesti päritolu kalakaupadega, samuti korraldatakse huvisõit laevaga Monica.
Kalevipoja kala- ja veefestival

Kalevipoja kala- ja veefestival on Peipsi-äärsetes asulates igal aastal toimuv festival. Festival on toimunud Kasepää (sel juhul ka paralleelnimetus Kasepää kala- ja veefestival), Mustvee ja Raja asulas. 
Festivalil kaubeldakse muu hulgas kohalike kalakaupade, põllu- ja aiasaadustega, samuti tutvustatakse kohalikku kultuuri, mille keskmes on olnud kalapüük. 
Augustis 2018 toimus XIV festival.
Humenné

Humenné (saksa "Homenau", russiini "Гуменне", ungari "Homonna") on linn Slovakkias Prešovi maakonnas, Humenné ringkonna keskus. Asub Laboreci jõe ääres.
Asulat on kirjalikes allikates mainitud 1317. aastal nime all "Homonna". 1871. aastal ehitati linna läbiv raudtee.
Esimese maailmasõja ajal oli linn 1914–1915 lühikest aega Vene vägede poolt okupeeritud.
Rahvastik.
2011. aastal olid linna 35 053 elanikust 27 593 slovakid, 2263 russiinid, 818 mustlased, 406 ukrainlased, 173 tšehhid ja 61 ungarlased.
Linnas on kolm roomakatoliku kirikut, kolm kreekakatoliku kirikut, kalvinistlik kirik ja vene õigeusu kirik.
Natters

Natters on vald ("Gemeinde") Austrias Tirooli liidumaal Innsbrucki ringkonnas. Vald asub 783 m kõrgusel merepinnast. Valla pindala on 7,33 km². 1. jaanuaril 2016 elas seal 2009 inimest. Vald paikneb 3,5 km Innsbruckist lõunas. 
Küla on dokumentides esmamainitud 1151. aasta paiku. Natters, nagu ka Mutters, sai ühenduse Innsbruckiga 1904. aastal tänu Stubaitalbahnile. Vallal on oma haigla. Natterer See on suveturistide poolt kõrgelt hinnatud.
Kütusepiiritus

Kütusepiiritus on alkoholi-põhine mootorikütus, kus tavaliselt kasutatakse etanooli või metanooli.
Kõige levinumaks kütusepiirituseks on etanooli segu bensiiniga. Selle segu valmistamisel on tarvis veevaba etanooli (veesisaldusega vähem kui 1%).
Kütusepiirituse kasutamine sai alguse leeklampides. Sellepärast oli see kergesti kättesaadav kui 1826 Samuel Morey ja 1860 Nikolaus Otto ehitasid oma sisepõlemismootorid.
Etanool on bensiinist täiesti erinev keemiline aine. Isegi kui bensiinimootoris on teatud muudatuste abil võimalik kasutada ainult etanooli, on mõistlik ehitada mootor, mis saab kasu piirituse omadustest. 1941. aastal ehitati Prantsusmaal riiklikus katsejaamas Bellevue linnas piiritusemootor, mille kasuteguriks mõõdeti 42,2%. See on tuntud kui Brandt'i süsteem. Bensiinimootori kasutegur ei ületa 26%. See tähendab, et kuigi etanool sisaldab ainult 2/3 nii palju energiat kui bensiin, siis piiritusemootor teeb oma tööd efektiivsemalt. Kütusekulu on väiksem kui sama võimsusega bensiinimootoril. Kütusepiiritus teeb ära kõik, mis on ajalooliselt teinud bensiin- ja diislikütused. 
Piiritusemootor.
Piiritusemootori efektiivsus on saavutatud kasutades ära etanooli omapära kütusena. Esiteks, etanool vajab aurustumiseks kolm korda rohkem soojusenergiat, kui vajab bensiin: vastavalt 663 kJ ja 251 kJ. Piiritusemootoril on vara kolbmootori survetaktil kütuse sissepritse. Survetaktil tekib soojusenergia, mida diiselmootor kasutab süüte eesmärgil. Piiritusemootor kasutab seda energiat kütuse aurustumiseks. See aurustumise energiavajadus on nii suur, et kõik survetaktil kolvi ees jahtub. Jahtuv etanooli/õhu segu tõmbub kokku ja tekitab survetaktil väiksema takistuse kuibensiinimootoril. Energiat ei ole piisavalt, et tekiks süüde nagu diiselmootoris. Nõnda on tarvis süüteküünlaid. Kõrge surveastega mootoril on küünlatelevaja suuremat elektripinget, kui see, mis sobib bensiinimootorile. 
Teine etanooli omapära, mida on võimalik kasutada mootori efektiivsuse tõstmiseks on see, et kütusepiiritus talub kõrget mootori surveastet detoneerimata. Surveastme piirmäär on 15:1. Nende kahe etanooli omapära ärakasutamine kompenseerib väiksema energiasisalduse ja nii on etanool konkurent bensiinile.
Deltuva

Deltuva on alev Leedus Ukmergė rajoonis, Deltuva valla halduskeskus. Alev asub Armona jõe ääres. 
Deltuvas on põhikool, postkontor, kultuurimaja, seltsimaja ja raamatukogu. Vaatamisväärsusteks on Deltuva lahingu memoriaalkompleks, XVI sajandil ehitatud ning 1946. aastal maha põlenud kalvinistide kiriku varemed ning 1752. aastal ehitatud ja 1872. aastal ümber ehitatud katoliku kirik. Alevi kirdeosas asub Deltuva lohukivi.
Ajalugu.
Juba Ipatjevi kroonikas on nimetatud leedulaste Deltuva muinasmaakonda, umbkaudu kroonika ajast pärinevad ka sealsed muinaskalmed. Deltuvat ennast mainitakse esimest korda aastal 1219. Kättemaksuks Mindaugase tapmise eest liitis Vaišvilkas sealsed maad Leedu suurvürstiriigiga. Deltuva maad ("land Dewilto[w]") mainitakse ka aastal 1385 ristisõdijate kroonikates, tegemist on tõenäoliselt praeguse asula ümbruskonnaga. Hiljem kandis asula kroonikates nime "Dewiltau".
Sealset mõisat on esmamainitud 1434. aastal; toona oli tegemist riigimõisaga. XV sajandil kuulus see Valimantaitistele ja Kęsgailadele. Seal sündis ka Mykolas Kęsgaila. 1444. aastal rajati Deltuvasse esimene katoliku kirik.
XVI sajandi algul läks alev Radziwillide valdusse. Alevi staatse kohta on esimesed teated aastast 1560. Aastal 1570 rajasid Radziwillid alevisse ka kalvinistide kiriku, mille juures hakkas tegutsema kihelkonnakool. Aastast 1681 oli Deltuva Ogińskite valduses. Õiguse pidada laata sai alev aastal 1744. XVIII sajandi algul hakkas alevis tegutsema ka katoliiklik kihelkonnakool, mis suleti XIX sajandi keskpaigas.
28. juunil 1812 toimus alevi all Deltuva lahing. Tsaariajal oli alevi benekeelseks nimekujuks kas Девельтово, Дзевалтово, Дзевалтовъ või Дзiевялтовъ. XIX sajandil läks alev Tyszkiewiczite valdusse. Deltuva põles aastal 1950 ja uuesti aastal 1937. Aastal 1867 nimetati Deltuva Vilno kubermangu kuberneri Konstantin Kaufmani auks ümber Konstantinovoks, seda nime kandis alev aastani 1914. Aastast 1905 oli sealne mõis riigimõis.
Aastal 1919 toimus alevi all Leedu Vabadussõja üks esimesi lahinguid, kus osales esimest korda leedu suurtükivägi. Toona asus Deltuva vanas kiriklas Nõukogude vägede staap, mille pihta Leedu suurtükiväelased ka tule avasid. Bolševike staapi hävitada ei õnnestunud, ent hoone sai sedavõrd kannatada, et selle asemele rajati uus kiriklahoone. Vanemale majale on tänapäeval paigaldatud mälestustahvel.
Teise maailmasõja ajal hävis alev peaaegu täielikult. Sõja järel tegutsesid selle ümbruskonnas Leedu metsavennad. Nõukogude ajal oli Deltuva kohaliku kolhoosi keskasulaks.
Avatud mänguväljad

Avatud mänguväljad on laste ja noorte muuseumidevaheline festival, mis toimub sügisesel koolivaheajal mitmes Eesti suuremas linnas. Festivali raames kutsutakse lapsi ja noori muuseumidesse, kus neid ootavad mängulised juhendid aja veetmiseks ja silmaringi avardamiseks. Festivali korraldab MTÜ Elamusõppe labor. Esimene festival toimus 2016.
Navis

Navis on vald ("Gemeinde") Austrias Tirooli liidumaal Innsbrucki ringkonnas. Vald asub 1337 m kõrgusel merepinnast. Valla pindala on 64,1 km². 1. jaanuaril 2016 elas seal 1985 inimest. 
Vald paikneb 19 km Innsbruckist kagus samanimelises orus, mis on Wipptali kõrvalorg. Valla lai territoorium ulatub Silli äärest kuni 2359 m kõrguse Klammjochi sadulani ja 2886 m kõrguse Lizumer Recknerini Tuxi Alpides. 
Küla värske joogivesi saadakse puhtast Navisbachist. Küla nime päritolu on teadmata, kuid asustamine algas 13. sajandi lõpus. Vaske ja hõbedat leiti 15. ja 16. sajandil.
Eesti Mee Päevad

Eesti Mee Päevad on Tallinnas Lillepaviljonis igal aastal kevadel toimuv eeskätt mesindusega seotud üritus. Ürituse eesmärkide seas on propageerida Eesti mett ja mesindussaadusi, nende kõrget toiteväärtust, tervendavaid ja hügieenilisi omadusi. Üritust korraldab Eesti Meetootjate Ühendus.
Leonpolis

Leonpolis (ka Levampolis) on küla Leedus Ukmergė rajoonis Deltuva vallas. Küla asub Šventoji jõe ääres. 
Külas asub Leonpolise mõisa hoonetekompleks. Seal tegutseb linnukasvatuse suunitlusega ettevõte UAB „Zujų paukštynas“, juba Nõukogude ajal oli Leonpolis linnukasvatusega tegeleva sovhoosi keskasulaks. Küla on nime saanud sealse mõisniku Leon Michał Radziwiłłi järgi.
Repninski

Repninski (vene keeles "Репнинский") oli vene aadlisuguvõsa.
Ajalugu.
Repninskid olid Venemaa kindralfeldmarssali vürst Anikita Ivanovitš Repnini (1668−1726) abieluvälised järeltulijad. 1732. aastal said tema kolm ebaseaduslikku last õiguse kanda perekonnanime Repninski. Perekonnaliin jätkus polkovnik Nikolai Anikititš Repninskiga. Suguvõsa oli alles veel XIX sajandi teisel poolel.
Maavaldused Liivimaal.
1839. aastal oli Pangodi mõis antud rendile kindralleitnant Stepan Jakovlevitš Repninskile (1773−1851). Rendileping pidi kehtima 1848. aastani.
Arnold Treiberg

Arnold Treiberg (2. september 1905 Narva – 15. oktoober 1973 Tallinn) oli Eesti parteitegelane ja rahvasaadik.
1939. aasta oktoobris valiti ta Narva linnavolikogu liikmeks.
Aastatel 1944–1946 oli ta EK(b)P Narva Linnakomitee sekretär, hiljem EK(b)P Keskkomitee kaadriosakonna juhataja asetäitja.
Aastatel 1947–1955 oli ta Eesti NSV Ülemnõukogu II ja III koosseisu saadik, 1947–1951 ka Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi esimehe asetäitja.
Ta on maetud Tallinna Metsakalmistule.
Vertikaalaiandus

Vertikaalaiandus või vertikaalne põllundus on toidutaimede kasvatamine siseruumides vertikaalselt paigutatud alustel. 
Suurt pinda vajavate kasvuhoonete asemel kasutatakse vähemväärtuslikke hooneid või laevakonteinereid linnades, taimeriiulid paigutatakse vertikaalselt. Eesmärk on aedviljad tarbijale lähemale tuua, vähendada transpordi- ja veekulu ning leida lahendusi kahaneva põllumajandusmaaga piirkondade jaoks, samuti vähendada linlase võõrandumist taimedest ja aiandusest.
Vase tänav (Viljandi)

Vase tänav on tänav Viljandis.
Tänav saab alguse Riia maanteel ja lõppeb Vabriku tänaval.
Tänava pikkus on 271 m.
Tänav on varem kandnud Serbia tänava nime.
Solidaarsus (poliitiline liikumine)

Ühendatud Demokraatlik Liikumine Solidaarsus (vene keeles Объединённое демократическое движение "Солидарность") on poliitiline liikumine Venemaal.
Liikumise Solidaarsus loomise eestvedajateks olid Boriss Nemtsov, Garri Kasparov, Ilja Jašin ja Vladimir Bukovski. Ettevalmistused liikumise loomiseks algasid 2008. aasta kevadel.
2008. aasta detsembris toimus Himkis Moskva oblastis Ühendatud Demokraatliku liikumise Solidaarsus asutamiskongress, millest võttis osa 300 delegaati 45 Venemaa regioonist. Esindatud olid kõik tollal tegutsenud demokraatlikud parteid ja liikumised, sealhulgas Jabloko, Venemaa Vabariiklik Partei ning endine partei Paremjõudude Liit (mis asutamiskongressi toimumise ajaks oli juba võimude survel likvideeritud). 
Jabloko kui partei distantseerus Solidaarsuse tegevusest, märkides 2008. aasta novembris, et see liikumine on "samm tagasi demokraatliku liikumise arengus" ja soovitas oma liikmetel Solidaarsuse struktuuridest väljuda.
2010. aasta juunis lahkus Solidaarsusest lahkhelide tõttu Garri Kasparoviga föderaalse poliitnõukogu liige Vladimir Milov.
Liikumisel oli juhtiv roll aastatel 2011–2012 Moskvas ja mujal Venemaal toimunud protesti massiaktsioonide organiseerimises. 2013. aasta aprillis liikumise Solidaarsus kongressil võeti vastu resolutsioon liikumise eesmärkidest. Selle järgi jätkab liikumine tegevust neljas põhisuuunas:
Solidaarsuse juhtimine.
Solidaarsusel ei ole ainujuhti. Poliitilise liikumise juhtimist teostatakse kollegiaalse juhtimisorgani kaudu. Selleks on 18-liikmeline föderaalne poliitnõukogu. Partei töö igapäevaseks juhtimiseks on föderaalne poliitnõukogu moodustanud endi liikmete hulgast kümneliikmelise föderaalse poliitnõukogu büroo (liikmete seas Vladimir Kara-Murza ja Ilja Jašin).
Aastatel 2008–2013 kuulus föderaalse poliitnõukogu büroosse Garri Kasparov, kes aga 2013. aastal oli sunnitud Venemaalt emigreeruma. 27. veebruaril 2015 tapeti Moskvas Kremli vastas Solidaarsuse föderaalse poliitnõukogu liige (2008. aastast) Boriss Nemtsov.
Venemaa presidendivalimised.
2017. aasta veebruaris toimunud liikumise kongressil otsustati 2018. aasta Venemaa presidendivalimistel toetada Aleksei Navalnõid, kes oli varem teatanud oma soovist kandideerida. Venemaa Keskvalimiskomisjon jättis Navalnõi kandidaadiks registreerimata. Valimiste eel, märtsis 2018, kutsus Solidaarsuse büroo üles valijaid jätta valimistele minemata.
Eduard Kerschbaumer

Eduard Kerschbaumer (19. mai 1920 – oktoober 1995) oli Austria poksija.
Ta oli kokku kolmekordne Austria meister - aastatel 1947 ja 1948 sulgkaalus ning 1950. aastal kergekaalus (kuni 60 kg).
Ta osales sulgkaalus (kuni 58 kg) 1948. aasta Londoni olümpiamängude poksivõistlustel, kuid kaotas veerandfinaalis hilisemale 4. koha saajale Francisco Núñezile (Argentina) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja.-
Kristi Raik

Kristi Raik (sündinud 17. juunil 1975) on eesti politoloog, alates 2018. aastast Eesti Välispoliitika Instituudi direktor Rahvusvahelises Kaitseuuringute Keskuses. Alates 2022. aastast on ta Rahvusvahelise Kaitseuuringute Keskuse asedirektor ja välispoliitika programmi juht. 
Ta on ka Turu ülikooli rahvusvahelise poliitika dotsent. Varem on ta töötanud Soome Välispoliitika Instituudis Helsingis ja Euroopa Liidu nõukogu sekretariaadis Brüsselis. Lisaks on ta olnud külalisteadur mõttekodades Centre for European Policy Studies (Brüssel) ja International Centre for Policy Studies (Kiiev). 
Doktorikraadi riigiteaduste alal kaitses ta Turu ülikoolis Soomes. Ta on avaldanud arvukalt teaduspublikatsioone, raporteid ja analüüse Euroopa välis- ja julgeolekupoliitika alal.
Alates 1. jaanuarist 2025 töötab ta Rahvusvahelise Kaitseuuringute Keskuse (RKK) direktorina.
Külmasammas

Külmasammas on Jõgeval Piibe maantee ääres asuv sammas, kuhu on märgitud Eesti ja Jõgeva külmarekord. Samba kavandi tegi kunstnik Rein Ereb.
Half-Life (mänguseeria)

"Half-Life" (stiliseeritud HλLF-LIFE) on esimeses isikus tulistamismängude sari, mida arendas ja avaldas Valve Corporation. 
Sarja peamised osad järgivad Gordon Freemani – füüsikateoreetikut, kes võitleb tulnukate invasiooni vastu. 
Kaks sarjas ilmunud mängudest, "Half-Life" ja "Half-Life 2" on täispikad mängud ning kaks teist, " ja ", on lühemad, episoodlikud mäng. Seeria kolmas episoodiline osa, "Half-Life 2: Episode Three", pidi algselt ilmuma 2007. aasta jõuludeks, kuid ilmumata jätmise tõttu peetakse seda nüüdseks uduvaraks.
2020 ilmus Half-Life seeria uus osa . Tegu ei ole kolmanda episoodiga, vaid hoopis Half-Life 2 eellooga, sündmustik leiab aset 5 aastat enne teist osa.
Loodna Vabaajakeskus

Loodna Vabaajakeskus oli sihtasutus, mis korraldas Märjamaa valla kultuurivaldkonda endise Loodna valla aladel. Asutus eksisteeris 2006–2013.
Külimitseen

Külimitseen ("Crucibulum laeve") on laialt levinud seeneliik Põhja-Ameerikas.
Kasvab peamiselt kõduneval puidul. 
Värvuselt kollakas ja kujult meenutab miniatuurset linnupesa. 
“Pesa” on 2–9 mm kõrge, 4–10 mm lai, munad selle sees on ellipsi kujuga, kuni 2 mm laiad ja kinnituvad pesa külge nöörikesega.
Maakilb

Maakilb on üle-eestiline omavalitsustevaheline mälumängusari. Sarja korraldab MTÜ Eesti Mälumänguliit. 2017/2018 hooaeg oli järjekorras 19.
Sarja parimad võistkonnad mängivad hooaega lõpetavas superfinaalis. Finaali võitjat autasustatakse rändkarikaga "Maaraamat".
Hooaeg 2019/2020 jäi sarjal siiani viimaseks.
Raveneli peniseen

Raveneli peniseen ("Mutinus ravenelii") on peniseene perekonda kuuluv seeneliik.
Põhja-Ameerikast pärit tulnukseeneliik jõudis Euroopasse 1942, Riiga 1980, Eestisse 1984. Esimene leid Eestis tehti Hiiumaal, hiljem on seda leitud väga harva ka mujalt. Kuigi tegemist on tulnukliik, ei peeta teda kuidagi ohtlikuks ega kahjulikuks. 2008. aastal välja antud Eesti punasesse raamatusse on liik kantud kui ohulähedane.
Raveneli peniseen kasvab inimtegevusega seotud kohtades – aedades, prahipaikadel, majaesisel murul ja mujal. Seen levib spooridega, mida kannavad laiali putukad.
Suomalainen Kirjakauppa

Suomalainen Kirjakauppa Oy on Soome suurim raamatukaupluste kett. Keti omanik on aastast 2011 Otava.
Keti ajalugu ulatub aastasse 1912, kui asutati Helsingin Suomalainen Kirjakauppa Oy. 
Keti e-kaubanduse osa Suomalainen.com asutati 1999.
Leonpolise mõis

Leonpolise mõis (leedu "Leonpolio dvaras") on endine mõis Leedus Ukmergė rajoonis Deltuva vallas Leonpolises. Peahoone asub aadressil Sodo g. 16.
Mõis rajati XVI sajandi keskpaigas. Selle esimesed omanikud olid Radziwillid. Arvatakse, et mõisakompleks kujunes välja 1721. aastal, mil Marcijona Radvilienė eraldas sealsed maad oma veel sündimata poja Leon Michał Radziwiłłi tarbeks. 1799. aastal omandasid mõisa Tyszkiewiczid. 1912. aastal ostis selle mõisa Taujėnai mõisa omanik Taida Radvilaitė. 1922. aastal ostis selle mõisa Radziwillidelt arst Mykolas Devenis, Deveniste suguvõsa kätte jäi mõis ka kuni võõrandamiseni. Nemad muutsid mõisa eeskujulikuks põllumajandusettevõtteks, avasid seal kohaliku raamatukogu, maaligalerii ja rajasid sinna suure etnograafiliste esemete kogu.
Ühekorruseline klassitsistlik nelinurkse põhiplaaniga peahoone valmis XVIII sajandi keskpaigas. Hoone all paikneb kõrge poolkorrusena kelder. Peahoone sai praeguse kuju 1849. aastal, 1869. aastal valmisid mõisa kõrvalhooned. Võõrandamise järel asusid seal algul kohalik raamatukogu ja algkool, hiljem ka kohaliku kolhoosi kontor. Osa hoonest oli kasutusel kinosaalina, kolhoosi tööliste tarbeks asus hoones ka saun. Leedu taasiseseisvumisel tagastati hoone õigusjärgsele pärijale Dalia Devenytė-Bobelienėle, kes selle aga 2005. aastal müüs firmale UAB Timber Pack. Pärast seda on hakatud hoonet rekonstrueerima.
Lisaks peahoonele on säilinud veel mitmed mõisa kõrvalhooned: kolm teenijate maja, kuur, pruulikoja ladu, pruulikoda ja kaks lauta. Lisaks on osaliselt säilinud ka mõisa park, sealsed munakivisillutisega teed, silotorn, põhjapoolsed väravad ja tiik. Suurelt teelt viib mõisakompleksini kahe kilomeetri pikkune allee. Mõisakompleks on muinsusmälestisena kohaliku kaitse all.
Vana kirik

Vana kirik on mitme kiriku nimi. Mingi kiriku vanaks kirikuks nimetamist on ajendanud see, et seal lähedal asub ka uuem kirik.
Vepriai vald

Vepriai vald (leedu keeles "Veprių seniūnija") on 2. järgu haldusüksus (vald) Leedus Ukmergė rajooni territooriumil. 
Valla pindala on 62,5 km². 2011. aasta seisuga elas seal 1161 inimest. Valla keskus on Vepriai alev, kus aastal 2011 oli 549 elanikku. Vallamaja asub aadressil Pergalės g. 1. Vallavanem on Dalė Urbonienė.
Lisaks küladele on vallas ka mõned huutorid
Sümbolmeloodia

Sümbolmeloodia on tuntud loomisviis, kus mingile tuntud viisile luuakse täiesti uued sõnad. Tihti kasutatakse parodeerimiseks väga tuntud sümbolmeloodiaid, just isamaalisi (nt "Kui Kungla rahvas kuldsel a`al kord istus maha jooma") või isegi hümne, kuna need on levinud paljude inimeste seas. Sümbolmeloodiatel on koht rahva mälus ning identiteedis, nad loovad seoseid ning tähendusi.
Sümbolmeloodiad on tänapäeva laulu- ja luuleloomingus populaarsed. Sümboolselt ei mõju mitte ainult tuntud lauluviis, vaid ka uued sõnad, mille funktsioon on pakkuda kas poliitilisi, ühiskondlikke või kultuurilisi vihjeid ja seoseid. Enamasti viisist piisab, et sümbolmeloodiaid ära tunda. Oluline on veel esitusviis, milles ilmnevad laulu muusikalised tunnused, kuid mis võivad olla nihkes. 
Sümbolmeloodiaid Eesti kultuuris.
Tuntud sümbolviis, millele eestikeelseid sõnu on seatud, on Ameerika rahvaviis "Yankee Doodle". See meenutab oma viisi ning meloodia poolest eesti uuemaid rahvalaule. Ka kasutas seda meloodiat raadiojaam Ameerika Hääl oma saate algussignaalina. Kuna see oli osa keelatud läänemaailmast, siis kandis see ka poliitilist sõnumit. Eestis on tehtud sellel viisil mitmeid tekste, näiteks EÜE-laulud "Kuldre marsirood" ja "EÜE ja Euromais". Veel ka Jaan Malini luuletus "Jüriöö eelseisund ehk Pardiajajatele"(1986), mida on laulnud ansambel Viies Ratas ning Indrek Rüütle "Ei eesel pole elevant"(1997). Ka ansamblitel Kulo ja J.M.K.E. on oma versioonid sellest laulust. 
Sümbolmeloodiat iseloomustab Contra kaver "Tüütu kärbes", mis on tehtud Suzanne Vega kuulsale laulule, algab see nii:  "näpin voodi nurgas kotte" [null /] "Und ei tule terve öö" / "vahelduseks tapan rotte / see on ainus meeldiv töö." 
Näiteks on ukraina rahvatantsust – kasatšokist – inspireeritud "Tantsulaul". Contra on loonud sellest "Kassatšekki"(1992), mis on üleminekuaja perioodi ilmestav tekst, mille peateemadeks on vägivald ja vaesus.
Rops

"Rops" ja "Rops aitab kõiki" on Boris Kaburi ulmenäidendid (lavastatud vastavalt Tallinna Draamateatris 1964 ja 1965; raamatuna ilmunud 1967), mis tõid lastekirjandussse 1960. aastate teadusmõtlemise, eeskätt küberneetika kui moodsa teadusharu tulevikuvõimalused.
Kuigi näidendeid kammitseb mõnevõrra õpetlik paatos ja moraali illustreerimise vajadus, oli ulmekirjandus 1960. aastatel žanr, mis võimaldas totalitaarses riigis allegooria abil väljendada seda, mida otse ütelda ei saanud. 
Temaatika.
Näidendites on põimitud kaks tasandit: teaduslikkus, mis peegeldab toonast mõtteviisi, ja muinasjutulisus, mille tekitab argipäeva toodud kummaline küberorganism – inimesesarnane robottegelane Rops, kes kehastab teaduslik-tehnilise revolutsiooni unistust. Seda murrangulist epohhi – TTRi ajastut – iseloomustab teaduse fetišistlik positsioon ja teadlase enneolematult tugev roll ühiskonnas. "Ropsi" näidendite kui moodsate muinasjuttude sisuks on teadus, täpsemalt küberneetika, mille põhitõdesid lastele seletataksegi. Autor tõstatab tehnokraatiaga seotud eetilisi probleeme, selgitades inimese ja masina metafoorse suhte kaudu südametunnistuse valikuid, hea ja kurja olemust.
Näidendite üks põhiteemadest seostub nõukogude koolikorralduse ja haridussüsteemiga, laiemalt ühiskonnakriitikaga, mis on suunatud bürokraatliku asjaajamise pihta. Tegelastena esitletakse kolme õppurit: eeskujulikku (Kersti), uuenduslikku (Jüri) ja laiska (Toits). Ühtlasi selgub, et nõukogudeaegne kool on aine- ja õpetajakeskne, reegliks on käskude täpne täitmine, jäik mõtlemine, kollektiivi hea nime eest seismine. Ropsi-näidendites võib näha nõukogudeaegse õppesüsteemi paroodiat, need rõhutavad robotliku, s.o bürokraatliku või skemaatilise mõtlemise absurdsust kui tolleaegset normi.
Ropsi tegelaskuju.
Rops pole superkangelasest küborg, kelle mõtte- ja tundemaailm on inimese omast täiuslikumad, vaid teda on kujutatud liialdatult inimlikuna, humaanseid väärtusi hindava küberorganismina, kes tahab eranditult kõiki aidata ning püüab mõista, mis on hea ja halb. Paraku teeb välimuselt ühe tavalise Jüri-nimelise koolipoisiga identne robot alatasa midagi valesti ja see äratab kaastunnet. Masinlikud tõekspidamised ja skemaatiline tegutsemine on Ropsile tähtsamad kui teiste mure või õnnetus. Nagu üks tegelastest teda õpetab: "Sinu viga seisneb selles, et sa kõiki ühtviisi usud ja aitad. Aga inimesed pole ju ühesugused". Selgub, et välimusest üksi ei piisa, vaid tähtis on funktsioon. Võte, et masinal ilmneb mingi viga, käivitabki näidendi sündmustiku. Teadlase eksimus – unustada robotile südametunnistuserull monteerimata – on näiliselt pisiviga, kuid siiski tõsiste tagajärgedega. Repliigis "kui tal süda sees oleks…" kõlab moraal inimese ja tehnika suhte kohta. 
Lavastused.
Näidendeid lavastati nii Eesti kui ka paljudes Nõukogude Liidu, Ida-Euroopa ja Soome teatrites, samuti USA ja Austraalia eesti näiteseltskondades. 
1982. aastal lavastas Ellu Puudist näidendi Eesti Televisioonis, näitlejateks Jaan Tombi nimelise rahvateatri lapsed.
Pärnu Endlas lavastati näidendid uusdramatiseeringuna pealkirja "Robot Robi" (2005) all.
Noortekultuur

Noortekultuur (ingl "youth culture") hõlmab kõikvõimalikke noortega seotud teemasid ja tegevusi, norme ja tavasid, kombeid ja kogemusi, nii elulisi praktikaid kui ka fiktsionaalseid representatsioone. Noortekultuur on vaadeldav mitmesuguste kultuurinähtuste kaudu, nagu mood, muusika, meedia, keel jpm. Noortekultuuris võib täheldada traditsioonide hülgamist ja uute väärtuste pealetungi. 
Tänapäeval on noortekultuuris tähtsaks meediumiks sotsiaalmeedia, mille kaudu kujundatakse iseenda identiteeti ning luuakse sotsiaalseid suhteid. Noortekultuur peegeldab noorte suhtumist ühiskonda, inimestesse ja iseendasse. 
Subkultuur koondab tavapäraselt ühiste huvide või ühise päritoluga noori, kes moodustavad küll arvukama kultuurigrupi, kuid ei muutu dominantkultuuri nähtuseks. Subkultuurid võivad põhineda eal, religioonil, sotsiaalsel või etnilisel päritolul, tõekspidamistel. Tuntumad subkultuurid on näiteks emod, gootid, punkarid, räpparid, ökonoored, mootorratturid jt. 
Noortejõukude puhul rääkis esimesena subkultuuridest Albert Cohen. Tema arvates tekkisid subkultuurid seetõttu, et sarnase probleemiga noored hoidsid kokku. 
Noortekultuuri ajalugu.
Noortekultuuri kujunemine algas 18. sajandil. Esimeseks noortekultuuri kantsiks Ameerikas võib pidada Chicago linna (1860. aastal elas linnas u 100 000 inimest, kuid juba 1930. aastateks oli linnas elanikke 3,3 miljonit), mis oli sihtpaigaks paljudele Euroopa ja USA immigrantidele. Elanikkonna järsu tõusu tõttu mitmed piirkonnad getostusid, mis omakorda tõi kaasa kuritegevuse laialdase leviku. Getodes tekkis muust sotsiaalsest struktuurist lahknev käitumine, mis soodustas jõukude teket. Tavaliselt olid jõukudesse kuulujad samast rahvusrühmast ning enamasti süüdistati teisi enda probleemides, võideldi enda õiguse üle. Lisaks sellele funktsioneeriti justkui spordiklubide ja salamaailmadena, kus oli võimalik end kehtestada ja eri rolle proovida. 
Seos kuritegevusega tõi kaasa olukorra, kus subkultuuridest ei mõeldud hästi – neid käsitleti hälbeliste allkultuuridena. "Sub"-liide tähendab ‘alam, põrandaalune’. 
Ka noortekirjanduse sünd seostub noortekultuuriga Ameerikas 1950. aastatel, mil tegutsesid biitlid, hipi ja teised täiskasvanulikule elukorraldusele vastanduvad noorteliikumised. Noortekultuuri kultusobjektiks kujuneb Jerome David Salingeri romaan “Kuristik rukkis” (1951), mida võib pidada modernse noorteromaani tähiseks.
Enoshima

Enoshima (jaapani keeles 江の島) on saar Kanagawa prefektuuris Jaapanis. 
See asub Tokyost 50 kilomeetrit lõunas Katase jõe suudmes Sagami lahes. Halduslikult kuulub Enoshima Fujisawa linna alla ning on kaldaga ühendatud 600 meetri pikkuse sillaga.
2016. aastal elas 0,38 ruutkilomeetri suurusel saarel 365 inimest. Saar on oluline turismisihtmärk ning oli 1964. aasta suveolümpiamängude olümpiasadam. 2020. aasta suveolümpiamängudel on Enoshima saar üks purjetamis- ja surfivõistluste toimumiskohti.
Saar on pühendatud budistlikule muusika ja meelelahutuse jumalannale Benzaitenile ning seal asub tempel seitsmele rõõmujumalale. Lõunaküljes on kaks koobast, millest läänepoolne on kujundatud shingoni põhimõtete järgi ja väljendab kahe maailma mandala kontseptsiooni; parempoolne koobas on pühendatud vadžrale (teemant või pikne), vasakpoolne "garbhakośa"'le (emaüsa) ning seal asub vulvakujuline Amaterasu pühamu. Koobastest idapoolne on pühendatud Enoshima draakonile.
Zeliard

"Zeliard" (jp k ゼリアード Zeriādo) on rolli- ja platvormimängu sugemetega seiklusmäng, mis töötati välja 1987. aastal Game Artsi poolt NEC PC-8801 jaoks Jaapanis ning mugandati 1990. aastal Sierra Entertainmenti poolt MS-DOSile Euroopa ja Põhja-Ameerika turu jaoks.
Mängu tegevus toimub fantaasiamaailmas, kus vapper rüütel Duke Garland saab ilmutuse kaudu ülesandeks minna Zeliardi kuningriiki ning päästa riik kurja vaimu Jashiini võimu alt ning kuningatütar Felicia nõidusest, millega too on kiviks muudetud. Mängu käigus kogub rüütel Garland üheksa juveeli, mis kannavad nime Esmesanti pisarad, ning hävitab Jashiini.
Rüütel Garland rändab läbi erinevate looduslike asupaikade nagu koopad, metsad jmt, mis vahelduvad küladega. Külas tegutseva pankuri juures saab ta vahetada kullaks kogutud teemandid, mis on vaenulikes piirkondades rüütlit ründavate elajate hingedeks ning jäävad järele elajate tapmisel, ning täiendada kullaga makstes relvameistri, nõiajookide segaja või maagi juures oma varusid, vajadusel puhata võõrastemajas. Külades on võimalik sõbralike, kuid enamasti vaevatud elanikega vestelda ning saada vihjeid oma ülesande edukaks täitmiseks. Garland kannab saapaid ja keepi ning on relvastatud mõõga ja kilbiga, kasutada saab ta eri nõiajooke ning vaenlasi kahjustavaid või kaitse- ja ründerelvade mõju suurendavaid nõidusi, hankida eri otstarveteks sobivaid keepe ja saapaid. Iga vaenuliku piirkonna lõpus on koletis, mille tapmise eest saab rüütel juveeli, koletiste tapmisel on oluline osa nõidusel, läbitavad labürindid sisaldavad hulganisti mõistatusi ning võitlus vaenulike elajatega nõuab suurt osavust rüütli juhtimisel.
Mängus läbitakse kaheksa eri elajatega asustatud looduslikku asupaika:
Vandliranniku kaaja

Vandliranniku kaaja ehk aafrika mahagon ("Khaya ivorensis") on meelialiste sugukonda kuuluv heitlehine lehtpuu. Vandliranniku kaaja kasvab Lääne-Aafrikas Libeeriast Nigeeriani. Puuliik kuulub ohualtina (tähis VU) Rahvusvahelise Looduskaitseliidu punasesse nimestikku.
Botaanilised tunnused.
Vandliranniku kaaja koor on üsna sile, värvuselt hallikas või pruunikas, korbatunud ümarate soomustena. Puu tüvi on jäme, 1–1,5 m läbimõõduga, puu kasvab 30–40 m pikkuseks. Noored lehed on punaka värvusega liitlehed, mis puu vananedes muutuvad roheliseks. Õisik kasvab kobarana, harunenud, värvuselt valged ja magusa lõhnaga. Vili on puitunud, keraja kujuga kookon, mis sisaldab tiibadega seemneid.
Puidu omadused ja kasutamine.
Aafrika mahagoni lülipuit võib varieeruda kahvaturoosast kuni punakaspruunini. Ristlõike värvus muutub vanusega enamasti tumedamaks. Puit on kõva, kuid kerge, talub niiskust ja kestab kaua. Puidu vastupidavus kriimustustele on keskmine, vastupidavus löökkoormusele aga väga väike. Puidu tihedus on 540–590 kg/m3. Puidu mädanemiskindlus on keskmine, kaitse putukate vastu pigem nõrk. Puidul ei ole äratuntavat lõhna.
Kaajapuit on kergesti töödeldav nii käsitsi kui ka masinatega, see on kergesti liimitav ning puitu on lihtne naelu sisse lüüa. See on samuti hästi peitsitav ja poleeritav ning pindmiselt töödeldav. Välitingimustes peab puit vastu 10–15 aastat. Võrreldes tavalise tarbepuiduga on aafrika mahagon puidukaitsevahendiga raskesti töödeldav. Puit kuivab kiiresti.
Aafrika mahagoni on väärispuit, mille kõige tuntum kasutusala on mööblitööstus. Lisaks mööblile kasutatakse puitu pankade ja poodide siseviimistluseks, auto- ja laevatööstuses, tisleritöödel, tiib- ja püstklaverite valmistamisel. Puidujääkidest tehakse vineeri ja saepuruplaate, koort ja juuri kasutatakse meditsiinis külmetuse ja köha raviks.
Andres Lemba

Andres Lemba (sündinud 6. detsembril 1968 Tallinnas) on eesti helilooja, koorijuht ja pedagoog.
Haridus.
Ta on lõpetanud koorijuhtimise erialal Tallinna Muusikakeskkooli 1987. aastal Eda Kõrgemägi juhendamisel ja Eesti Muusikaakadeemia 1994. aastal professor Ants Sootsi juures.
Töökäik.
Andres Lemba töötab alates 1992. aastast Georg Otsa nimelises Tallinna Muusikakoolis muusikateoreetiliste ainete õpetajana.
Aastatel 2000–2006 oli ta Raplamaa noorte meeskoori peadirigent, aastatel 2005–2016 Vanalinna Muusikamaja tütarlastekoori kontsertmeister. 2003. aastast on ta Rahvusooper Estonia poistekoori koor- ja kontsertmeister.
Looming.
Andres Lemba on kirjutanud nii kammer- kui ka koorimuusikat ning seadnud eri žanrites muusikat koorile ja orkestrile. 2014. aasta üldlaulupeol kõlas naiskooride esituses Ly Seppeli sõnadele kirjutatud "Haned-luiged" ja ühendkooride esituses tema seatud Kait Tamra laul "Oma saar".
2014. aastal toimunud rahvusvahelise vokaalmuusika festivali VocalEspoo kooriloomingu konkursil võitis tema meeskooriteos "Sanctus" I preemia ning segakoorile kirjutatud "Miserere" jagas II preemiat.
2017. aasta noorte laulupeol kõlas poiste- ja noormeestekooride esituses tema "Minu juurte lugu" (tekst Anli Eha), lastekooride esituses seade Mari Jürjensi laulust "Paradiis" ning neidudekoorile kirjutatud seade Mari Kalkuni "Om laulust".
Evelin Kõrvits

Evelin Kõrvits (18. oktoober 1972 Tallinn) on eesti muusikateadlane ja helilooja.
Haridus.
Evelin Kõrvits on lõpetanud muusikateooria- ja kompositsioonierialal Georg Otsa nimelise Tallinna Muusikakooli (1995), kus tema loomingu juhendaja oli Alo Põldmäe ning Eesti Muusikaakadeemia muusikateaduse erialal (1999), lõputööks "Eesti muusikaelu ümberkorraldamine Nõukogude okupatsiooni algusaastatel (1940–1941)", juhendaja Toomas Siitan. Muusikaakadeemias võttis Kõrvits kompositsioonitunde Eino Tambergilt.
Tegevus.
Evelin Kõrvits töötas Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia muusikateaduse (1997–2007) ja kompositsiooniosakonna (1998–2007) sekretärina. Alates Eesti Muusikaakadeemias õppimise ajast on Evelin Kõrvits kirjutanud kontserdikavade jaoks annotatsioone ning hooajast 2004/2005 töötab ta Eesti Kontserdis muusikateadlasena. Tema sulest on ilmunud üle tuhande kontserdiannotatsiooni. Ta on esinenud ettekannetega Eesti Muusikateaduse Seltsi ja Eesti Heliloojate Liidu üritustel. Aastast 1997 on ta tegutsenud ka vabakutselise noodigraafikuna. Evelin Kõrvits on laulnud koorides (Tallinna Raekoja Kammerkoor, Haapsalu Festivali Koor) ning osalenud rahvusvahelises projektikooris EuropaChorAkademie mitme vokaalsümfoonilise suurvormi ettekandel Saksamaal.
Evelin Kõrvits on 1998. aastast Eesti Muusikateaduse Seltsi ja 1999. aastast Eesti Heliloojate Liidu liige.
Muusika kõrval on talle olulised tegevusalad ka kokandus, aiapidamine, korilus ja ornitoloogia.
Looming.
Tema heliloomingusse kuuluvad peamiselt vaimulikud soolo- ja koorilaulud (umbes 40), mille kõrval ta on kirjutanud ka klaveripalu ja kammermuusikat. Enamik autori kirikumuusikast on sündinud repertuaarivajadusest kahele vokaalkoosseisule, kus ta on aastaid laulnud: kogudustevaheline Credo-Allika kammerkoor (varemt Credo) ja Tallinna metodisti kiriku juures tegutsev gospelansambel Sela.
Viimastel aastatel on Evelin Kõrvitsa looming jõudnud ka laiema kuulajaskonna ette: üle-eestiliste kirikukooride ja orkestri saatel on see kõlanud näiteks Lootuse Festivalil Saku Suurhallis (2009), Tartu vaimulikul laulupeol (2010), Kristuspäeval Lilleküla staadionil (Kiievi Sümfooniaorkestriga) (2012) ning jõulukontserdil "Immanuel" Tallinna Kaarli ja Tartu Pauluse kirikus (2014). 2014. aastal toimusid kaks kontserti (25. mail Tallinna vanalinna päevade raames Peeter-Pauli kirikus ja 15. juulil XXII Rapla Kirikumuusika Festivalil), kus Credo-Allika kammerkoor ja Collegium Consonante orkester esitasid läbilõike autori loomingust. Kõrvits on tegelenud ka arranžeerimisega, mahukaim töö on olnud Leo Normeti ja Boris Kõrveri opereti "Hermese kannul" arranžeerimine (esiettekanne 2004 Tallinnas).
2015. aasta lõpul ilmus Evelin Kõrvitsa esimene autoriplaat "Nagu liiva mere ääres" 19 teosega, mida esitavad Credo-Allika kammerkoor ja Collegium Consonante orkester, kaastegev on ka vanamuusikaansambel Tuli Taevast ning vokaal- ja instrumentaalsolistid.
Maria Kõrvits

Maria Kõrvits (sündinud 12. juulil 1987 Tallinnas) on eesti helilooja ja muusikapedagoog. 
Ta on lõpetanud Tallinna Muusikakeskkooli kompositsiooni erialal õpetaja Alo Põldmäe juures (2006). Kompositsiooniõpinguid jätkas ta Eesti Muusika- ja Teatriakadeemias (2006–2012) Helena Tulve ja Tõnu Kõrvitsa juhendamisel. Õppeaastal 2007/2008 täiendas ta end Fabio Niederi juures Triestes, Itaalias. Ta on täiendanud end Arvo Pärdi, Veljo Tormise, Erkki-Sven Tüüri, Ole Lützow-Holmi, Adriana Hölzky, Louis Andriesseni, Rafael Reina ja teiste meistrikursustel. 2011. aastal võttis ta osa Ensemble Moderni ja Péter Eötvösi meistriklassist Frankfurdis. 
Maria Kõrvits töötab Tallinna Muusikakoolis ja Georg Otsa nimelises Tallinna Muusikakoolis muusikateoreetiliste ainete õpetajana. 
Ta on laulnud kammerkooris Noored Eesti Hääled, Voces Musicales ja Tallinna Muusikakeskkooli kammerkooris ja noortekooris.
Teosed ja helikeel.
Suurema osa Maria Kõrvitsa loomingust moodustavad ansambli- ja kooriteosed, ent ta on loonud ka filmi-, näituse-, tantsu- ja installatsioonimuusikat. 2016. aastal Wrocławis toimunud rahvusvahelise heliloojate Rostrumil võitis tema orkestriteos "Langedes ülespoole, taeva kaarjasse kaussi" (2016, Eesti Muusika Päevade tellimus) alla 30-aastaste heliloojate kategooria. 
Maria Kõrvitsa muusikas on olulisel kohal värvide ja tekstuuride märkamatu muutumine. Teda inspireerivad looduses ja inimhinges aset leidvad protsessid, samuti kirjandus ja luule. Oma teostes kasutab Kõrvits laiendatud mängutehnikad, heterofoonia ja polüfoonia põimimist. Heliloojana on teda mõjutanud Helena Tulve, Tatjana Kozlova-Johannes, Kaija Saariaho, Tristan Murail ja Georges Lentzi.
Liikmesus.
Ta on 2012. aastast Eesti Heliloojate Liidu liige.
Isiklikku.
Maria Kõrvits on Krista ja Tiit Kõrvitsa tütar, Joosep Kõrvitsa õde ja Tõnu Kõrvitsa onutütar.
Ulmeromaan

Ulmeromaan on ulmelise sisuga kirjandusteos, mis on romaanivormis. Romaan on üks ulmekirjanduse varasemaid ja levinumaid žanre, mille levikule on kaasa aidanud romaanisarjade populaarsus ulmelugejate seas, kes soovivad üksikteosest ulatuslikumat immersiivset kogemust.
Ulmeromaanide autoreist on tuntud sellised ulmeklassikud nagu Jules Verne, Herbert George Wells, Aleksei Tolstoi, Isaac Asimov ja Frank Herbert. Romaanisarjadega on paistnud viimastel kümnenditel silma George R. R. Martin, Robert Jordan, J. K. Rowling jts. Eesti ulmeautoreist on mitu romaani kirjutanud näiteks Indrek Hargla, Lew R. Berg ja Leo Kunnas.
UEFA rahvuste liiga

UEFA rahvuste liiga (inglise keeles "UEFA Nations League") on 2018. aastal alguse saanud Euroopa jalgpalli rahvuskoondistele mõeldud võistlus. Liigat korraldab UEFA.
Struktuur.
Rahvuste liiga koosneb neljast tugevusgrupist ehk liigast (A, B, C ja D). A-liiga on kõige tugevam, D-liiga kõige nõrgem. Iga liiga jaguneb neljaks grupiks, milles paiknevad meeskonnad mängivad omavahel ühe korra nii kodus kui ka võõrsil. Turniiri lõppedes langevad A-, B- ja C-liiga gruppide viimased meeskonnad järgimiseks turniiriks aste madalamasse liigasse ning nende asemele tõusevad vastavalt B-, C- ja D-liiga gruppide esimesed aste kõrgemasse liigasse. Ainsaks võimalikuks erandiks on C-liiga relegatsioon, sest igas alagrupis ei ole võrdne arv meeskondi (üks alagrupp on kolmeliikmeline). D-liigasse langevad kõk neljandana lõpetanud meeskonnad (kokku 3) ning üks neljast kolmanda kohaga lõpetanud meeskonnast, olenevalt mängude tulemustest. Mistõttu võib ühest alagrupist langeda D-liigasse 2 meeskonda ning ühest kolmeliikmelisest alagrupist mitte ükski. A- ja B-liigas oli 12, C-liigas 14 ja D-liigas 16 meeskonda.
EM-i eelsel hooajal pääseb igast liigast üks meeskond Euroopa meistrivõistlustele; iga liiga gruppide parimad (meeskond, kes kvalifitseerub EM-ile läbi valikturniiri, loovutab oma koha paremuselt järgmisele meeskonnale) mängivad omavahel välja pääsme EM-ile.
2020/21 hooaja eel muudeti liiga struktuuri: A-, B- ja C-liigas on 16 ning D-liigas 7 meeskonda. Samuti muudeti liigadevahelise tõusmise-langemise loogikat.
Osalevad koondised.
Osalevad UEFA kõik 55 liiget:
Portugal. The Man

Portugal. The Man on USA rokkansambel, mis loodi 2001. aastal Alaskal Wasillas. 
Ansamblisse kuuluvad John Baldwin Gourley, Zoe Manville, Zach Carothers, Kyle O'Quin, Jason Sechrist ja Eric Howk. Ansambli tuntuim laul on 2017. aastal avaldatud "Feel It Still", mis pälvis 2018. aasta jaanuaris Grammy auhinna kategoorias "Best Pop Duo/Group Performance".
Jetstar Airways

Jetstar Airways Pty Ltd, aktsiaturul Jetstarina, on Austraalia odavlennufirma, mille peakontor asub Melbourne'is. Lennufirma kuulub täielikult Qantasele ning see loodi odavlennufirma Virgin Australia vastaseks. 
Qantasel on Jetstar Groupi kaudu ka osalus Jetstar Asia Airwaysis, Jetstar Pacific Airlinesis ja Jetstar Japanis.
FedEx Express

FedEx Express, endine Federal Express, on kargolende tegev lennundusettevõte Memphises Tennessee osariigis Ameerika Ühendriikides. 
Lennufirma on maailma suurim lennufirma kaubaveos (kaubavedu tonnides) ja maailma suuruselt neljas suurim lennukipargi suuruse kohta. Selle peakorter asub Memphises ja selle globaalne "SuperHub" asub Memphise rahvusvahelises lennujaamas. Ameerika Ühendriikides on FedEx Expressil riigisisene kodulennujaam Indianapolise rahvusvaheline lennujaam.
Moby Dicki dubloon

Moby Dicki dubloon on Herman Melville'i romaanis "Moby Dick" mainitud Ecuadori 8-eskuudone kuldraha.
Kapten Ahab naelutab raamatu 36. peatükis selle mündi Pequodi grootmasti külge autasuks meeskonnaliikmele, kes esimesena märkab Valget Vaala Moby Dicki. Pikemalt on dublooni käsitletud 99. peatükis, kus münti kirjeldatakse läbi erinevate tegelaste silmade. 
"Dubloon oli määratud eriliseks otstarbeks ja pühendatud kohutavale lõpule; ja kui kõlvatud need madrused omamoodi ka olid, aga dublooni austasid nad üksmeelselt kui Valge Vaala talismani."
Vaala märkab esimesena Ahab ise, järgnenud võitluses uputab Moby Dick Pequodi koos kõigi paatidega.
Seda tüüpi münte vermiti aastail 1838–1843 Quitos 875-tuhandikusest kullast, nende läbimõõt on 34 mm, kaal 27,064 g ja kulla puhaskaal 23,681 g. Romaani tegevusajal oli dubloon võrdväärne 16 Ameerika Ühendriikide dollariga. Tänapäeval (29. märtsil 2018) maksab sama kogus kulda 823,90 eurot.
Rodeo (film 2017)

"Rodeo" on 2017. aastal valminud tagasivaateline dokumentaalfilm Mart Laari esimesest valitsusest aastail 1992–1994. Filmi režissöörid on Kiur Aarma ja Raimo Jõerand, stsenarist Raimo Jõerand.
See on avameelselt ja eneseiroonia kaudu esitatud, ajalooseikadel põhinev ning nüüd laiemalt oma ajastu massikultuuri konteksti asetatud film ka teistest noortest, enamasti kogemusteta poliitikutest äsja taasiseseisvunud Eestis. Riigi soov vabaneda okupatsiooniaja pärandist tegi Eestist välismaa silmis eduka üleminekuriigi musternäidise, ent kodumaal saatis Laari valitsust üks skandaal teise järel. Tekkinud konflikt aatemeeste ja pead tõstva uue majanduseliidi vahel tegi toonase peaministri rolli veelgi keerukamaks.
Film pälvis 2019. aastal Eesti filmi- ja teleauhinna (EFTA) parima stsenaristi kategoorias.
Roger Le Saulnier de Saint-Jouan

Roger Julien Marie Le Saulnier de Saint-Jouan (6. august 1882 – 3. märts 1969) oli Prantsusmaa diplomaat.
Ta oli Prantsusmaa saadik Peruus ja seejärel, 1940. aastal, Eestis.
Oberhofen im Inntal

Oberhofen im Inntal on vald ("Gemeinde") Austrias Tirooli liidumaal Innsbrucki ringkonnas. Vald asub 622 m kõrgusel merepinnast. Valla pindala on 18,6 km². 1. jaanuaril 2016 elas seal 1778 inimest. Vald paikneb 21 km Innsbruckist läänes ja 2,6 km Telfsist idas. Olles olnud Pfaffenhofeni osa, sai sellest 1786. aastal omaette vald.
Peruu peseeta

Peruu peseeta ("peseta peruana") oli Peruus aastail 1880–1882 kasutusel olnud rahaühik. 
Peruu peseeta jagunes kaheks reaaliks ja viis peseetat moodustasid soli, mis oli paralleelselt peseetaga käibel.
1 ja 5 peseeta väärtuses hõbemünte vermis 1880. aastal Lima rahapaja, 1881. ja 1882. aastal vermis 5-peseetaseid münte juurde Ayacucho rahapaja.
Giovanni Battista Pergolesi

Giovanni Battista Pergolesi (kodanikunimega Giovanni Battista Draghi; 4. jaanuar 1710, Jesi, Itaalia – 16. või 17. märts 1736) oli Itaalia barokkhelilooja, viiuldaja ja organist.
"Pergolesi" oli hüüdnimi, mille Ancona provintsis Jesis sündinud helilooja sai oma esivanemate päritolu tõttu Pergolast. Ta õppis muusikat algul Jesis, kohaliku muusiku Francesco Santini juures, ning hiljem Napolis Gaetano Greco ja Francesco Feo käe all. Konservatooriumist 1731. aastal lahkudes saavutas ta mõningase kuulsuse kaheosalise oratooriumiga "La fenice sul rogo, o vero La morte di San Giuseppe" ("Fööniks tuleriidal ehk Püha Joosepi surm") ning kolmevaatuselise vaimuliku näitemänguga ("dramma sacro") "Li prodigi della divina grazia nella conversione e morte di san Guglielmo duca d’Aquitania" ("Jumaliku armu imed Püha Guillaume'i, Akvitaania hertsogi pöördumises ja surmas"). Suurema osa oma lühikesest elust veetis Pergolesi aristokraatidest patroonide teenistuses nagu Stigliano vürst Ferdinando Colonna ja Maddaloni hertsog Domenico Marzio Carafa. Helilooja suri 26-aastaselt tuberkuloosi.
Pergolesi tuntuim teos on 1736. aastal valminud "Stabat Mater" sopranile, aldile, keelpillidele ja tšembalole, mida Eestis on esitanud ka tütarlastekoor Ellerhein. Esimeseks koomiliseks ooperiks peetakse tema intermeediumi "Teenija-käskjanna" ("La serva padrona", 1733), mida Eestis on lavastatud näiteks Estonias 1966. ja 1992. aastal (lavastaja Neeme Kuningas).
Hiljuti taastasid Itaalia muusikateadlased tema "Missa D-mažooris".
Valmistub esimene mängija (romaan)

"Valmistub esimene mängija" (inglise keeles "Ready Player One") on Ameerika Ühendriikide kirjaniku Ernest Cline'i düstoopiline ulmeromaan, mis valmis 2011. aastal. 
Suuresti küberpunki kalduv romaan kirjeldab hilisteismelise Wade Owen Wattsi seiklusi majandusliku, ühiskondliku ja ökoloogilise krahhi järgsetes Ameerika Ühendriikides, valdavalt aga internetipõhises MMO-keskkonnas OASIS. Raamat sisaldab ohtralt viiteid 1970. aastate lõpu ja 1980. aastate alguse popkultuurile: filmidele, muusikale, arvuti- ja mänguautomaadimängudele.
Eesti keeles ilmus "Valmistub esimene mängija" 2017. aastal kirjastuses Tänapäev, raamatu kujundas Virge Ilves. Välja on antud ka e-raamat. Kokku on teos tõlgitud vähemalt 20 keelde.
Raamat on võitnud Prometheuse auhinna parima libertaarse ulmeromaani eest (2012), jäi Locuse auhinna parima romaanidebüüdi kategoorias samal aastal 5. kohale ja jõudis Campbelli mälestusauhinnale kandideerides finaali. 2011. aastal sai teos portaali Goodreads teadusulme edetabelis teise koha.
Romaani ainetel kirjutas Cline koos Zak Penniga ka stsenaariumi teose 2018. aastal linastunud "filmiversioonile", mille lavastas Steven Spielberg.
Järjed.
Lühijutt.
Romaani "Valmistub esimene mängija" 2016. aasta uustrükki oli lisatud ka Andy Weiri fännilugu "Lacero". See paigutub romaani sündmustikust ajaliselt ettepoole ning keskendub Nolan Sorrentole. Seda loetakse romaani "Valmistub esimene mängija" maailma kanooniliseks osaks.
Järjeromaan.
2015. aastal ütles stsenarist Zak Penn intervjuus väljaandele Den of Geek, et Cline kirjutab romaanile järge. 2017. aasta detsembris kinnitas järje kirjutamist ka Cline ise. Järg pealkirjaga "Ready Player Two" ("Valmistub teine mängija") ilmus 24. novembril 2020. Autori sõnul nägi ta vaeva, et raamat oleks selgelt järg eelmisele raamatule, mitte filmile, kus mõned olulised detailid erinevad raamatust. (Cline: "Näiteks Daito saab romaanis surma, kuid jääb filmis ellu, ning mul polnud mingit kavatsust teda ellu äratada.") Jätkuromaani sündmustik algab üheksa päeva pärast esimese osa sündmuste lõppu. Ernest Cline'i väitel oli teise osa ilmumise ajal juba alustatud ka selle alusel tehtava filmiga.
Valmistub esimene mängija

"Valmistub esimene mängija" (inglise keeles "Ready Player One") on