Kare vesi

Kare vesi (ka kalk vesi) on suure mineraalainete sisaldusega vesi (vastandina pehmele veele).
Kare vesi tekib siis, kui vesi imbub läbi lubjakivi, kriidi või kipsi ladestiste. Sellepärast sisaldab selline vesi suhteliselt palju Ca2+ja Mg2+ ioone. Enamasti pärineb vees olev kaltsium kaltsiumkarbonaadist (CaCO3) ja kaltsiumsulfaadist (CaSO4), magneesium aga enamasti CaMg(CO3)2-st.
Kare joogivesi on tervisele üldiselt kasulik.
Kareda vee kuumutamisel tekib katlakivi. Seega võib liigne karedus tekitada suuri probleeme tööstuslikes seadmetes, kus tuleb vee karedust hoolega jälgida, et vältida kulukaid rikkeid boilerites, jahutustornides ja muudes vett käitlevates või tarbivates seadmetes. Kodustes tingimustes viitab karedale veele vahu puudumine seebiga pesemisel ning katlakivi moodustumine veekeetjates ja boilerites. Kui vee karedus on probleemiks, siis kasutatakse kareda vee kahjulike mõjude vähendamiseks vee pehmendamist.
Päritolu.
Looduslikus vihmavees, lumes ja muudes sademetes on tavaliselt väga vähe mitmevalentseid katioone, nagu näiteks kaltsiumi ja magneesiumi. Seal võib mõningal määral olla naatriumi, kloriidi ja sulfaadi ioone, mis on võinud sinna sattuda meretuulte tagajärjel. Kui sademed läbivad kõvasid, vett mitteläbilaskvaid ja kaltsiumivaestest kivimitest koosnevaid kihte, leitakse sealt mitmevalentseid katioone samuti väga vähesel määral ja sellist vett nimetatakse pehmeks veeks.Soomes on põhjavesi pehme just sellel põhjusel. Meil Eestis leidub seevastu palju paekivi ja sellepärast on meie põhjavesi üldiselt kare.
Keerulisema geoloogiaga piirkondades võib isegi lühikeste vahemaade järel leida väga erineva kareduse astmega vett.
Liigid.
Püsiv veekaredus.
Vee püsiva kareduse määrab mitmevalentsete katioonide kontsentratsioon vees. Tavaliselt on nende katioonide laeng 2+, nagu näiteks on Ca 2+ ja Mg2+ puhul. Need ioonid jõuavad veevarustusse, leostudes põhjaveekihis olevatest mineraalidest. Levinud kaltsiumit sisaldavad mineraalid on kaltsiit ja kips. Levinuim magneesiumit sisaldav mineraal on dolomiit (mis sisaldab ka kaltsiumit). Vihmavesi ja destilleeritud vesi on pehmed veed, kuna nad sisaldavad vähe ioone.
Järgmine tasakaalureaktsioon kirjeldab kaltsiumkarbonaadi ja kaltsiumvesinikkarbonaadi lahustumist ja moodustumist:
 CaCO3 + CO2 + H2O ⇌ Ca2+ + 2 HCO3-
See reaktsioon võib kulgeda mõlemas suunas. Lahustunud süsihappegaasi sisaldav vihmavesi võib reageerida kaltsiumkarbonaadiga ja viia kaltsiumi ioonid lahusesse. Kaltsiumkarbonaat võib uuesti ladestuda kaltsiidina, moodustades mõnikord stalaktiite ja stalagmiite, süsinikdioksiidi lendudes atmosfääri.
Vee püsivat karedust põhjustavad ioonid saab eemaldada veepehmendi, ioonivahetuskolonni või pöördosmoosi abil.
Karbonaatne karedus.
Karbonaatne ehk mööduv karedus johtub kaltsiumvesinikkarbonaadi ja magneesiumvesinikkarbonaadi sisaldusest vees. Nende soolade lahustumisel vabanevad vette kaltsiumi ja magneesiumi ioonid (Ca2+, Mg2+) ning karbonaadi ja vesinikkarbonaadi ioonid (CO32- ja HCO3-). Erinevalt sulfaat- ja kloriidühenditest põhjustatud püsivast karedusest saab seda "ajutist" karedust vähendada kas siis vee keetmise või kustutatud lubja (kaltsiumhüdroksiidi) lisamise teel. Keetmine kiirendab vesinikkarbonaadist karbonaadi moodustumist mis sadestab osa kaltsiumi ja magneesiumi ioonidest lahusest välja, mistõttu vee üldkaredus väheneb.
Efektid.
Kareda vee korral moodustub seebilahusest vahu asemel hoopis heledat värvi soga, kuna 2+ ioonid hävitavad seebi pindaktiivsed omadused, moodustades tahke sademe. See soga koosneb põhiliselt kaltsiumstearaadist, mis tekib naatriumstearaadist, seebi põhikomponendist:
 2 C17H35COO- + Ca2+ → (C17H35COO)2Ca
Vee karedust võib seega ka defineerida kui seebi tarbimise võimet või kui seebi sadestumisvõimet, mis ei lase seebiveel vahutada. Sünteetilised detergendid kareda veega sellist soga ei moodusta.
Kuna pehmes vees on kaltsiumi ja magneesiumi ioone vähe, siis ei teki seebiga pesemisel nii palju kaltsiumi ja magneesiumi stearaate, mis võiksid halvendada seebi pesemisomadusi. Samuti ei teki pehme vee puhul kaltsiumi- ja magneesiumiühendite ladestumist veekütteseadmetes ja -torudes. 
Kare vesi seevastu moodustab sadestusi, mis ummistavad torustikke. Need ladestused, mida nimetatakse "katlakiviks", koosnevad peamiselt kaltsiumkarbonaadist (CaCO3), magneesiumhüdroksiidist (Mg(OH)2) ja kaltsiumsulfaadist (CaSO4). Kaltsium- ja magneesiumkarbonaadid kipuvad ladestuma valkjate kihtidena torude ja soojusvahetite sisepindadele. See sadenemine (lahustumatu tahke aine moodustumine) on peamiselt põhjustatud vesinikkarbonaadi ioonide termilisest lagunemisest, kuid see tekib ka juhtudel, kui karbonaadi ioon on saavutanud küllastuskontsentratsiooni. Sellest tulenev katlakivi kogunemine piirab vee voolu torudes. Kateldes takistavad need ladestused soojuse ülekandumist vette, vähendades kütte efektiivsust ja lastes katla metallist komponentidel üle kuumeneda. Surve all olevas süsteemis võib see ülekuumenemine põhjustada katla riknemise. Kaltsiumkarbonaadi ladestumisest põhjustatud kahjustused varieeruvad sõltuvalt selle sadestuse kristallilisest vormist, milleks võib olla näiteks kaltsiit või siis aragoniit.
Ioonide olemasolu elektrolüüdis, antud juhul siis karedas vees, võib veel ka põhjustada galvaanilist korrosiooni, mille puhul üks metall korrodeerubkokkupuutel teist tüüpi metalliga, eeldades, et mõlemad puutuvad kokku elektrolüüdiga. Kareda vee pehmendamine ioonivahetuse teel ei suurenda "iseenesest" selle korrosiivsust.
Vee pehmendamine.
Sageli on vaja karedat vett pehmendada. Enamik pesuaineid sisaldab koostisosi, mis neutraliseerivad kareda vee mõju pindaktiivsetele ainetele mistõttu pole vee pehmendamine alati tingimata vajalik. Küll aga soovitatakse pehmendada tarbeveevõrku suunatavat sooja vett, et vältida või edasi lükata katlakivi tekkimist veesoojendites. Levinud meetod vee pehmendamiseks on ioonivahetusvaikude kasutamine, mis asendavad kahevalentsed ioonid nagu Ca2+ ja Mg2+ kahekordse arvu monovalentsete ioonidega, nagu Na+ või K+.
Pesusooda (naatriumkarbonaat, Na2CO3) on kergesti kättesaadav ja seda on pikka aega kasutatud koduses pesupesemises veepehmendajana koos tavalise seebi või pesuainega.
Vett, mida on pehmendatud, võib nimetada "pehmendatud veeks". Sellistel juhtudel võib vesi sisaldada ka suurendatud kogustes naatriumi-, kaaliumi-, vesinikkarbonaadi- ja kloriidi ioone.
Tervislikud kaalutlused.
Maailma Terviseorganisatsioon ütleb, et "ei näi leiduvat mingeid veenvaid tõendeid selle kohta, et vee karedus võiks põhjustada inimeste tervisele kahju". Tegelikult on Ameerika Ühendriikide riiklik teadusnõukogu leidnud, et kare vesi toimib tegelikult kaltsiumi ja magneesiumi toidulisandina.
Mõned uuringud on näidanud nõrka pöördvõrdelist seost vee kareduse ja meeste südame- veresoonkonna haiguste vahel kuni tasemeni 170 mg kaltsiumkarbonaati liitri vee kohta. Maailma Terviseorganisatsioon on need tõendid üle vaadanud ja jõudnud järeldusele, et andmed ei olnud veel piisavad, et anda soovitusi vee kareduse optimaalse taseme kohta.
Soovitused on antud kaltsiumi ja magneesiumi maksimaalseks ja minimaalseks tasemeks joogivees vastavalt (40–80 ppm) ja (20–30 ppm) ning soovitavaks üldkareduseks väljenduna kaltsiumi ja magneesiumi kontsentratsioonide summana 2–4 mmol/L.
Teised uuringud on näidanud nõrka korrelatsiooni südame-veresoonkonna tervise ja vee kareduse vahel.
Mõned uuringud seostavad kareda vee kasutamist kodus laste suurenenud riskiga haigestuda ekseemi.
"Pehmendatud vee ekseemi uuring" (SWET), mitmekeskuseline randomiseeritud kontrollitud uuring ioonivahetuspehmendajate kohta laste ekseemi raviks, viidi läbi 2008. aastal. Siiski ei leitud olulist erinevust sümptomite leevendamisel nende laste vahel, kellel oli juurdepääs kodusele veepehmendusele, ja nende laste vahel, kellel seda ei olnud.
Mõõtmine.
Vee karedust saab määrata instrumentaalanalüüsiga. Vee kogukaredus on Ca2+ ja Mg2+ molaarsete kontsentratsioonide summa mol/L või mmol/L ühikutes. Kuigi vee kareduse mõõtmisel arvestatakse tavaliselt ainult kaltsiumi ja magneesiumi (kaks kõige levinumat kahevalentset metalli iooni) kogukontsentratsiooni, võib rauda, alumiiniumi ja mangaani samuti esineda mõnes kohas tavalisest suuremas koguses. Raua olemasolu annab kaltsifikatsioonile iseloomuliku pruunika(roostelaadse) värvi, samas kui enamik teistest kaltsiumiühenditest on valget värvi.
Vee karedust ei väljendata mitte alati molaarse kontsentratsioonina, vaid väga erinevates traditsioonilistes ühikutes, nagu näiteks üldkaredus (dGH), Saksa kraadid (°dH), miljondikud (ppm, mg/L või Ameerika kraadid), graani galloni kohta (gpg), Inglise kraadid (°e, e või °Clark) või Prantsuse kraadid (°fH, °f või °HF; väiketähte "f" kasutatakse selleks, et vältida segiajamist Fahrenheiti kraadidega). Allolev tabel näitab erinevate ühikute vahelisi teisendustegureid.
Erinevad alternatiivsed ühikud esitavad kaltsiumoksiidi (CaO) või kaltsiumkarbonaadi (CaCO3) ekvivalentset massi, mis lahustatuna mahuühikus puhtas vees annaks tulemuseks sama Mg2+ ja Ca2+ molaarkontsentratsiooni. Erinevad ümberarvestustegurid tulenevad asjaolust, et kaltsiumoksiidi ja kaltsiumkarbonaatide ekvivalentmassid on erinevad ning kasutatakse erinevaid massi- ja mahuühikuid. Ühikud on järgmised:
Kareda/pehme vee klassifikatsioon.
Kuna vees lahustunud mineraalide täpne segu koos vee pH ja temperatuuriga määrab kareduse käitumise, ei kirjelda ühenumbriline skaala karedust piisavalt rangelt. Ameerika Ühendriikide geoloogiateenistus kasutab aga kareda ja pehme vee puhul järgmist klassifikatsiooni:
Merevesi on mitmesuguste lahustunud soolade tõttu väga kare. Keskmiselt on merevee karedus 6630 ppm (6,63 grammi liitri kohta). Seevastu magevee karedus on vahemikus 15 kuni 375 ppm.