Shuriken

Shuriken (jaapani keeles 手裏剣) on Jaapani torke- ja viskerelv, mida kasutati varjatud pistodana või pimestajana. 
"Shuriken"'irelvadel oli palju vorme. Mõned neist olid sihilikult selleks valmistatud, teised olid tööriistadest improviseeritud. "Shuriken"'irelvade terad olid tihti teritatud, et neid oleks võimalik kasutada naha läbistamiseks või arterite avamiseks.
"Shuriken"'id seostuvad lääne inimestel tavaliselt tähekujuliste viskenugade ehk "ninja tähtedega", kuid nende kuju varieerub. Peamisteks variantideks on "bō shuriken" (棒手裏剣, 'pulk-"shuriken"') ja "hira shuriken" (平手裏剣, 'lame-"shuriken"') või "shaken" (車剣, võib lugeda ka "kurumaken", 'ratas-"shuriken"').
"Shuriken"'id olid täiendavad relvad mõõkade või teiste samuraiarsenalis olevate relvade kõrval, ent nende taktikaline tähtsus oli lahingus tihti suur. "Shuriken"'i käsitsemise kunsti nimetatakse "shurikenjutsu"'ks ja seda õpetati paljudes kuulsates koolides, näiteks "Yagyū Shinkage-ryū"'s, "Tenshin Shōden Katori Shintō-ryū"'s, "Ittō-ryū"'s, "Kukishin-ryū"'s ja "Togakure-ryū"'s, võitluskunstide õppekava osana.
"Bo shuriken".
"Bo-shuriken" on viskerelv, mis koosneb sirgest rauast või terasest valmistatud ogast, mis on tavaliselt neljatahuline, aga mõnikord ka ümar või kaheksatahuline. Mõnel on tipud mõlemas otsas. "Bo-shuriken"'i pikkus on 12–21 cm ja keskmine kaal on 35–150 g. Neid ei tohi "kunai"'ga segi ajada. "Kunai" on tõuke- ja torketööriist ja/või -relv, mida aeg-ajalt visatakse.
"Bo-shuriken"'e valmistati mitmesugustest argiesemetest, sellepärast ongi neil palju kujusid ja suurusi. Mõnesid neist on nimetatud näiteks "kugi-gata" (naela kuju), "hari-gata" (nõela kuju) ja "tantō-gata" (noa kuju). Teisi on nimetatud välimuselt sarnaste esemete järgi, näiteks "hoko-gata" (oda kuju), "matsuba-gata" (männiokka kuju). Teistel on lihtsalt relva kirjeldavad nimetused, näiteks "kankyuto" (läbistamise tööriist), "kunai-gata" (kunai kuju) või "teppan" (lehtmetall) ja "biao" (tihvt).
"Bo-shuriken"'i visatakse mitut viisi, näiteks üle pea, käe alt, külgsuunas ja tahapoole, ent igal juhul hõlmab vise tera libistamist läbi sõrmede käest välja, sujuvalt ja kontrollitult. Tähtsamad viskemeetodid on "jiki da-ho" (otselöögi meetod) ja "han-ten da-ho" (pöördlöögi meetod). Need erinevad selle poolest, et esimene meetod ei luba tera pöörlemist enne sihtmärgi tabamist, kuid teine nõuab seda. Teised esemed nagu juuksenõelad, "kogata" (universaalne nuga) ja söögipulgad visati samal viisil nagu "bo-shuriken", aga need ei ole seotud mõne kindla "shurikenjutsu" kooliga. Vaatamata jätkuvatele uuringutele, on "bo-shuriken"'i päritolu Jaapanis veel ebaselge. See on osaliselt tingitud sellest, et "shurikenjutsu" oli salajane võitluskunst ning Jaapani ajaloos on olnud palju sõltumatuid näiteid pikkade ja õhukeste esemete viskamise oskusest. Varaseim teadaolev viide koolile, mis õpetas "shurikenjutsu"'t on viide "Ganritsu-ryū" koolile, mis oli aktiivne 17. sajandil. "Ganritsu-ryū" kasutas pikka õhukest sibulakujulise peaga instrumenti, mis oli arvatavasti tuletatud noolest. Säilinud "Ganritsu-ryū" koolis kasutatud terade kuju kombineerib noolt ja nõela, mida traditsiooniliselt kasutati Jaapani nahatööstuses ja lahinguvarustuse tootmises.
"Hira shuriken/shaken".
"Hira-shuriken" sarnaneb populaarse "shuriken"'i kontseptsiooniga. Neid valmistatakse õhukestest lamedatest metallplaatidest. Relv tuletati mitmesugustest esemetest, nagu "hishi-gane" (mündid), "kugi-nuki" (puidutööriistad) ja "senban" (naelte eemaldajad). Neil on sageli auk keskel ja suhteliselt õhuke leht, mis on teritatud peamiselt otsast. Augud on tuletatud nendest esemetest, millel olid augud – vanad mündid, seibid, naelte eemaldajad. See osutus "shuriken"'i kasutaja jaoks mugavaks, sest neid oli võimalik riputada nöörile või pulgale vööl kandmiseks. Augul oli ka aerodünaamiline ja tasakaalustav mõju, mis hõlbustas tera lendu. "Hira-shuriken"'i relvadel on palju mitmesuguseid kujusid ja tavaliselt identifitseeritakse neid tippude arvu kaudu. Nagu ka "bo-shuriken"'i puhul, olid mitmesugused "hira-shuriken"'i kujud tavaliselt iseloomulikud konkreetsele koolile ("ryū") või eelistas kindel piirkond kindlate kujude kasutamist. Sel põhjusel on võimalik kooli tuvastada kasutatud tera tüübi kaudu.
Kasutus.
Vastupidi levinud arvamusele ei olnud "shuriken"'id algselt tapmiseks mõeldud relvad, vaid pigem sekundaarse rolliga häirijad. Sihtmärkideks olid peamiselt need kehaosad, mis olid rohkem paljastatud: silmad, nägu, käed või jalad. "Shuriken"'i visati mõnikord niimoodi, et ta lõikaks vastast libisevalt ja lendaks edasi kadudes ning pannes vastast uskuma, et lõikehaava on tekitanud nähtamatu mõõgamees.
"Shuriken"'i, enamasti "hira-shuriken"'i, kasutati ka teisiti. Neid võidi asetada maa sisse ja vigastada neid, kes peale astub; mähkida süütenööri, põlema süüdata ja visates põhjustada tulekahju; või mähkida mürgis leotatud riiet, see põlema süüdata ja katta mingi ala mürgise suitsuga. Neid oli võimalik kasutada ka käsirelvana lähivõitluses.
On teateid ka mürgiga kaetud "shuriken"'i relvadest, mis olid mõeldud viskamiseks või silmatorkavalt mõnda kohta jätmiseks, et ohver selle enda kätte võtaks. On ka teateid sellest, et "shuriken"'id olid maetud mustuse või loomade väljaheidete sisse ning kogusid "Clostridium tetani" bakterit. Kui selline tera tungis ohvrile piisavalt sügavale, võis haavasse sattunud bakter põhjustada sel ajal ravimatu teetanuse infektsiooni. "Shuriken"'id on lihtsad relvad, kuid nende ajalooline väärtus on kasvanud. Erinevalt kõrgelt hinnatud katanast ja teistest terarelvadest, ei ole antiikne "shuriken" sageli hästi säilinud, suuremalt osalt nende kuluva iseloomu tõttu.
Tänapäev.
Tänapäeva "shuriken"'id on kõige sagedamini valmistatud roostevabast terasest ja on kättesaadavad paljudes Euroopa ja Põhja-Ameerika noakauplustes või interneti kaudu. Mõnedes riikides on need seadusega keelatud, näiteks Belgias, Madalmaades, Kanadas, Saksamaal ja Suurbritannias (tootmine, müük, turustamine ja import). Ameerika Ühendriikides keelavad neid mõned osariigid (nt California, Indiana, New York), teised aga lubavad. Mõningatel juhtudel on need lubatud, kuid nende kohta on olemas kohalikud õigusaktid. Omanikelt võidakse nõuda nugade omamise luba.