Tarbijalemüügileping

Tarbijalemüügileping (inglise keeles "consumer sales contract", saksa keeles "Verbraucherkaufvertrag") on müügilepingu alaliik. Tarbijalemüügi legaaldefinitsioon tuleneb võlaõigusseaduse (VÕS) § 208 lg-st 4.
Tarbijalemüügilepingul on kolm tunnust: 
Tarbijamüügilepingu kehtestamise eesmärk.
Tarbijalemüügileping kehtestati Euroopa Liidu tarbijalemüügi direktiivist tulenevate nõuete ülevõtmiseks. Selle eesmärk on pakkuda kaitset tarbijale kui majanduslikult nõrgemale lepingupoolele selle eest, et professionaalselt vallasasjade müügiga tegelev ettevõte ei saaks oma majanduslikust positsioonist tulenevalt kehtestada tarbija suhtes ebaõiglasi lepingutingimusi. 
Ühest küljest on tarbija nõrgemas positsioonis, sest tavatarbijal on sisuliselt võimatu pidada läbirääkimisi kodumasina või auto ostutingimuste üle. Efektiivsuse tagamiseks on ettevõtetel selliste müügitehingute jaoks välja töötatud standardiseeritud ostutingimused (tüüptingimused). Teisalt ei ole kõigil tarbijatel piisavalt juriidilisi teadmisi, et kahjustavaid tingimusi ära tunda või nende üle ettevõtetega läbirääkimisi pidada.
Lepingu ese.
Tarbijalemüügilepingu objektiks saab olla ainult vallasasi. Vallasasi on asi, mis ei ole kinnisasi. Samuti ei kuulu vallasasjade hulka mittekehalised esemed nagu õigused ja nõuded. Seega ei saa kinnisasjade, korteriomandi, korterihoonestusõiguse, võlakirjade ja juriidilises isikus osaluse müügi korral olla tegu tarbijalemüügilepinguga.
Tarbija.
Tarbija võlaõigusseaduse tähenduses on füüsiline isik, kes teeb tehingu, mis ei seondu iseseisva majandus- või kutsetegevuse läbiviimisega. Tarbijad omavahel või juriidilised isikud omavahel ei saa tarbijalemüügilepinguid sõlmida, sest sellisel juhul eeldatakse poolte majanduslikku võrdsust ja nende võimet ise oma õiguste kaitsmise eest seista. 
Kui ostjaks on füüsilisest isikust ettevõtja või iseseisva majandus- või kutsetegevusega tegelev isik (nt notar, vandetõlk, kohtutäitur), tuleb hinnata, kas leping sõlmitakse erahuvides või ärihuvides. Seega kui füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsev perearst sõlmib oma praksisesse uue diivani ostmiseks müügilepingu, siis ei ole tegu tarbijalemüügilepinguga, sest ta ostab talle tema ettevõtluses vajalikke asju. Kui ta aga ostab diivani endale koju, siis on tegemist tarbijalemüügilepinguga. 
Kui lepingu objektiks on vallasasi, mida kasutatakse nii erahuvides kui ka ärihuvides (sõiduauto, sülearvuti), siis on määravaks domineeriv kasutusviis.
Müüja.
Müüja peab tarbijamüügilepingus olema ettevõtja. Ettevõtja on võlaõigusseaduse tähenduses isik, sealhulgas avalik-õiguslik juriidiline isik, kes teeb tehingu, mis seondub iseseisva majandus- või kutsetegevuse läbiviimisega. 
Majandus- ja kutsetegevusega on tegemist ka siis, kui ettevõtja tegevuse sisuks ei ole müük. Tarbijalemüük toimub ka juhul, kui vallasasja müüakse kõrvaltegevusena või muu majandustegevusega kaasneva juhusliku tehinguna. Seega kui mittetulundusühinguna tegutsev koorilaulu populariseerimisega tegelev ühing müüb oma põhitegevuse toetamiseks enda logoga meeneid, tegutseb ta siiski oma majandus- või kutsetegevuses. 
Tarbijalemüügi erisätted.
Tarbijalemüügi erisätete eesmärk on asetada tarbija müüjast soodsamasse olukorda ning pakkuda ta õigustele suuremat kaitset. 
Üks olulisemaid tarbijamüügilepingut puudutavaid erisätteid sisaldab erandit üldisest dispositiivsuse põhimõttest. Selle kohaselt ei tohi tarbijalemüügilepingus ostja kahjuks kõrvale kalduda ei müügilepingu üldsätetest (§-d 208–237) ega võlaõiguse üldosa lepingurikkumise regulatsiooni normidest (§-d 100–118). Selline kõrvalekalle on tühine. Sellest tulenevalt on näiteks asja lepingutingimustele vastavust reguleeriv säte tarbijast ostja kasuks imperatiivne ehk poolte kokkuleppel tarbijast ostja kahjuks kõrvale kalduda ei tohi.
Tarbijalemüügi korral loetakse müüja oluliseks lepingurikkumiseks lisaks tavapärasele loetelule ka asja parandamise või asendamisega ostjale põhjendamatute ebamugavuste tekitamist. 
Tarbijalemüügi puhul ei vasta asi lepingutingimustele, kui asi ei ole seda liiki asjadele tavaliselt omase kvaliteediga, mida ostja võis mõistlikult eeldada. Selle hindamisel tuleb lähtuda asja olemusest ja arvestada asja müüja, tootja, varasema müüja või muu vahendaja poolt asja teatud omaduste suhtes avalikult tehtud avaldusi, eelkõige asja reklaame või etikette. 
Ostja tõendamiskoormust kergendab säte, mille kohaselt vastutab tarbijalemüügi puhul müüja asja lepingutingimustele mittevastavuse eest, mis ilmneb kahe aasta jooksul asja üleandmisest ostjale. Tarbijalemüügi puhul eeldatakse, et kuue kuu jooksul asja ostjale üleandmise päevast ilmnenud lepingutingimustele mittevastavus oli olemas asja üleandmise ajal, kui selline eeldus ei ole vastuolus asja või puuduse olemusega.