tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Viktor Jacobi

 
Viktor (ka Victor) Jacobi (22. oktoober 1883 Budapest – 12. detsember 1921 New York) oli Ungari helilooja ja dirigent, 20. sajandi alguse Ungari operetikoolkonna juhtivaid esindajaid.
Elukäik.
Jacobi õppis aastatel 1903–1905 Budapesti muusikaakadeemias (Zeneakadémia) Hans Kössleri juures. Imre Kálmán oli tema kaasüliõpilane ja lähedane sõber sel perioodil. Õppimise ajal esitati tema esimest viiestseenilist muinasjutuks nimetatud lavateost "A rátartós királykisasszony" ("Uhke printsess") edukalt Budapesti Rahvateatris (Népszínház). See innustas teda jätkama operetihelilooja ja näidendimuusika kirjutajana ning ta soovitas samaga tegeleda ka Kálmánil. 
Kuni esimese maailmasõja alguseni kirjutas ta peamiselt Ferenc Martosi tekstile ja Király Színházi teatri (Kuninglik teater) tellimusel tegi veel seitse operetti, millest edukaimad olid Kesk-Euroopas "Leányvásár" ("Pulmaturg") ja "Szibill". 
Jacobi emigreerus esimese maailmasõja ajal (1915) esmalt Inglismaale ja sealt edasi reisilaeva Lusitania pardal New Yorki. See laev lasti hiljem sakslaste poolt põhja. 
Ameerikas sai ta USA kodakondsuse ning tegutses seal pianisti ja dirigendina. Kuid ta haigestus New Yorgis raskelt ja suri 38-aastaselt. 
Jacobi jõudis komponeerida 13 tugevate Kálmáni-mõjutustega operetti, laulumängu ("Singspiel") ja muusikalist komöödiat. USA publiku maitset arvestades tegi ta ringi oma Euroopa menuopereti "Szibill", mida New Yorgis esitati 1916. aastal pealkirjaga "Sybil" 423 korda. Selle opereti esitamine New Yorgis katkestati poole pealt, kui tuli teade esimese maailmasõja algamisest. See teos on tänaseni Ungaris populaarne ja aeg-ajalt esitatud ka Saksamaal. 
Eestis pole Jacobi operette esitatud.
Teramardikas

Teramardikas ("Bruchus") on poilaste ("Chrysomelidae") sugukonda kuuluv mardikaliste perekond.
Teramardikaid on umbes 35 liiki. Peaaegu kõigi nende tõugud toituvad liblikõielistel.
Alfons Czibulka

Alfons Czibulka (ka Alphons Czibulka; ungari keeles "Czibulka Alfonz Wolfgang"; 14. mai 1842 Szepesváralja, Ülem-Ungari, tänapäeval jääb koht Slovakkia territooriumile – 27. oktoober 1894 Viin) oli Ungari helilooja, pianist, dirigent ja sõjaväeorkestri juht.
Elukäik.
15-aastaselt esines suure eduga Venemaal pianistina. 1860 komponeeris esimese opereti "’S Lorle", mille ettekandmine Pressburgis (Bratislava) ei äratanud erilist tähelepanu. Seejärel pidas muusikaõpetaja ametit ning oli mõnda aega Odessas Prantsuse ooperi dirigent ning samas ametis ka Innsbrucki Nationaltheateris. 1864–65 Wiener Neustadti dirigent. 1865. aastal oli Franz von Suppé kõrval Viini Carl Theatre teine dirigent. 
Astus 1872 sõjaväeteenistusse ja oli kuni 1880. aastani Triestes, Prahas, Bolzanos, Petrovardinis ja Krakowis Austria-Ungari sõjaväeüksuse orkestrite kapellmeister. 1880 juhatas Austria-Ungari sõjaväeorkestrit Brüsseli rahvusvahelisel näitusel. 1880–90 juhatas populaarseid Viini Prateri Rotunda populaarseid "Monstekonzerti" programme. 
Erruläinuna 1889 oli ta Hamburgi populaarse Flora kontserdimaja direktor.
Looming.
1884–93 komponeeris 7 vähem või rohkem edukat operetti, samuti ligi 400 nimetust tantsu- ja salongimuusikat ja laule ning arranžeeris teiste heliloojate meloodiaid. 1889–90 arranžeeris Arthur Sullivani Savoia ooperite "The Yeomen of the Guard" ja "The Gondoliers" muusikat tantsulugudeks. Populaarseimad operetid olid "Pfingsten in Florenz" ("Nelipüha Firenzes") ja "Der Glücksritter" ("Õnnerüütel"), mis esitati Viini Theater an der Wienis ja Carl-Theateris.
Kui Austria kroonprints Rudolf abiellus Belgia printsessi Stéphaniega, komponeeris Czibulka sündmuse tähistamiseks populaarseks salongimuusikaks kujunenud "Stéphanie Gavottie". 
Võitis esimese auhinna rahvusvahelisel "Musikkapellenkonkurrenzi" festivalil. Suurem osa tema teoste partituuridest on hoiul Viini linnaraamatukogus. On maetud Viini Keskkalmistule.
Operetid.
Kõik on esmaesitatud Viinis, kui pole märgitud teisiti.
Miksteater

Miksteater on Eesti kutseline erateater. Teater asutati 2007. Teatri lavastused on keskendunud kooliõpilastele. Teatril puudub oma maja ja etendused toimuvad sageli koolimajades. Teatri kontor asub Tallinnas aadressil Nõmme tee 50.
Jõhvi balletifestival

Jõhvi balletifestival on alates 2008. aastast Jõhvi kontserdimajas toimuv festival, mille eesmärgiks on arendada Eesti balletiharidust, propageerida maailmatasemel tantsukunsti Ida-Virumaal ning tutvustada Eestist pärit tantsijaid, kes on saavutanud tuntuse Euroopa lavadel.
XII Jõhvi balletifestival.
12. Jõhvi balletifestival toimub 27. aprillist 5. maini 2019. Festivali peaesinejad on Balletto di Milano (Itaalia) ja Eesti Rahvusballett.
International Dance Activity

International Dance Activity (ka IDA tantsufestival või I.D.A. tantsufestival) on Tartus toimuv rahvusvaheline tantsufestival. Festival kutsuti ellu 16. detsembril 2000, kui tähistati Vanemuise teatri balleti asutaja Ida Urbeli 100. sünniaastapäeva. Festivali raames kantakse ette nii klassikalise kui ka nüüdisaegse tantsu etendusi. Etendused toimuvad Vanemuise suures ja Vanemuise väikeses majas ning Sadamateatris.
Florimond Hervé

Florimond Hervé (õieti Louis Auguste Joseph Florimond Ronger; 30. juuni 1825 Houdain, Pas-de-Calais' departemang – 3. november 1892 Pariis) oli prantsuse helilooja, libretist, organist, laulja, dirigent, lavakujundaja ja teatrijuht.
Teda on nimetatud Prantsuse operetikoolkonna isaks või prantsuse operetiloomingu uuele ajastule alusepanijaks. Ta komponeeris 110 operetti, mimodraamat, pantomiimi, burleski, vodevilli, "opéra bouffe"’i, paroodiat, divertismenti ning muusika 7 balletile ja 7 revüükavale.
Õpingud ja karjäär.
Noorukina laulis (tenor) Pariisi Saint-Rochi kiriku kooris. Õppis Pariisis Antoine Elwarti ja Daniel Auberi juures. Töötas juba 15-aastaselt organistina nii Bicêtre Hospitalis kui ka mainekas Pariisi St. Eustache’i kirikus. Esines näitleja ja lauljana, esitades Odéoni ja Palais-Royali teatris tenoripartiisid. Oli hiljem nendes teatrites orkestrijuht ("chef d´orchestre").
1848. aastal võttis ta varjunimeks Hervé ning hakkas selle all komponeerima kergeid lavalugusid Montmartre'i teatrile. Esines ise seal oma groteskis "Don Quichotte et Sancho Pança" ("Don Quijote ja Sancho Panza") don Quichotte’i rollis. Esimest korda pälvis üldise pariislaste tähelepanu burleskiga "Les folies dramatiques".
Asutas 1854. aastal oma väikese teatri Folies-Concertantes, mis hiljem sai nimeks Folies-Nouvelles. Komponeeris sellele teatrile 31 lühikest lavalugu, mida nimetas "bouffonerie-opérette"’iks või "folie-opérette’"iks. Selles teatris esitati ka Léo Delibes'i ja Jacques Offenbachi varasemaid töid.
Operetimaailmas.
Kehva tervise tõttu loobus ta 1857. aastal teatrijuhi, stsenaristi, helilooja ja laulja tööst ning läks välismaale tervist parandama. Pöördunud aasta pärast tagasi Pariisi, võttis endale muusikajuhi ülesanded teatrites Eldorado ja Délassements-Comiques. Alles 1866. aastal hakkas Offenbachi eeskujul komponeerima pikemaid operette ("opéra bouffe"). Sellest ajast algas tema ja Offenbachi vahel ka karm konkureerimine Pariisi muusikateatrites. Tema "L’oeil crevé, Chilpéric" ("Täppissilm Chilpéric"), "Le petit Faust" ("Väike Faust") ja "Les turcs" ("Türklased") olid väga populaarsed. Ta mängis ise jätkuvalt nendes kandvaid osi.
1870. aastate alguses käis Londonis abistamas inglasi operettide lavastamisel. Komponeeris Gaiety teatrile "extravaganza" "Aladdin the Second" (Alladin II) ja Covent Gardeni teatrile "Babil and Bijou". Oli mõnda aega Gaiety teatri muusikajuht. 1883. aastal valmis vodevill-operett "Mam’zelle Nitouche", mis on kogu tema operetiloomingust rahvusvaheliselt tuntuim teos ning olnud Offenbachi oopuste kõrval üks väheseid prantsuse operette, mida tänaseni aeg-ajalt esitatakse ka väljaspool Prantsusmaad.
Lavateostest on "Mam'zelle Nitouche'i" kõrval olnud enam esitatud "Chilpéric", "Alladin the Second", "Le petit Faust", "Lili" ja "La cosaque" ("Kasakas").
Elu lõpuaastatel kannatas hingelise tasakaalutuse all. Kui ta 1892. aastal Pariisis suri, oli ta elanud oma karmist konkurendist Offenbachist 12 aastat kauem.
Eestis on esitatud "Mam'zelle Nitouche'i" Estonias 1907, 1915, 1966, Vanemuises 1957 ja Endlas 1926.
Robert Planquette

Jean Robert Planquette (31. juuli 1848 Pariis – 28. jaanuar 1903 Pariis) oli Prantsuse helilooja. 
Ta komponeeris 22 operetti, sõjaväemuusikat ja lööklaule. Rahvusvaheliselt on ta tuntud oma populaarse opereti "Les cloches de Corneville" ("Corneville'i kellad") järgi.
Õpingud.
Tema ema oli laulja ning see mõjutas paratamatult ka poja valikud. Majandusraskuste tõttu jäi Planquette'i muusikakoolitus pooleli: ta sai vaid lühikest aega õppida Pariisi Konservatooriumis kompositsiooni ja kontrapunkti ning Jules Duparto juures harmooniat. Kuid tema muusikaannet ei saanud eitada: 1867. aastal pälvis ta üliõpilasena esimese auhinna solfedžoalase töö ning 1868. aastal teise preemia klaverimängu eest. Tähelepanu äratas ka tema militaarlaul "Le Régiment de Sambre-et-Meuse" (1867). 
Pärast konservatooriumist lahkumist teenis Planquette elatist romansside, kabareelugude ja muude laulude kirjutajana ning klaverimängija ja lauljana (tenor) Pariisi kohvikutes. Ta oli hea muusikapalade arranžeerija. 
Operetihelilooja.
Tänu Jacques Offenbachile puhkenud operetivaimustuse kõrglainele hakkas Planquette 1872. aastal ühevaatuselisi operette komponeerima sellistele kultuuriasutustele nagu Eldorado Music Hall ja Théâtre des Délassements-Comiques. Suurim edu saabus 1877. aastal operetiga "Les cloches de Corneville" ("Corneville'i kellad"), mida etendati Pariisi teatris Folies-Dramatiques 408 korda, samuti mitmel pool välismaal. See teos on jäänud Offenbachi operetiloomingu kõrval üheks paremaks 19. sajandi prantsuse operetikoolkonna esindajaks.
Lisaks sellele peateosele olid populaarsemad veel tema "Rip van Winkle", "La confession de Rosette" ("Rosette'i ülestunnistus") ja "Mam'zelle Quat'sous" ("Krossimamsel"). Monte Carlo ooperiteatri avamiseks 1879. aastal komponeeris ta ühevaatuselise opereti "Le chevalier Gaston" ("Rüütel Gaston"). Koos Édouard Okolowiczi ja teistega kirjutas muusika ka populaarsele revüüle "Babel" (Pariis, 1879). Kui üheski hilisemas teoses ei saavutanud Planquette enam "Corneville'i kellade" meloodilisust ja täiuslikku veetlust. 
Planquette on tuntud hoolika ja täpse, samuti väga elegantse komponeerimisstiili poolest. Ta oskas luua tollasele publikule meelepäraselt elavaid meloodilisi lugusid. 
Hiljem rajas ta Normandiasse villa Les cloches ning pidas munitsipaalnõuniku ametit.
Tunnustus.
Auleegioni ordeni kavaler.
Operetilavastused Eestis.
Eestis on tema loomingust esitatud korduvalt vaid "Corneville'i kellasid". Alates 1885. aastast on seda menutükki lavastatud kuues Eesti teatris 15 lavastuses: Vanemuises (1885, 1918, 1924, 1951), Estonias (1909, 1915, 1924), Võitlejas (1924, 1935), Endlas (1925, 1941, 1945), Ugalas (1927) ja Narva teatris (1924, 1935).
Teosed.
Tema teosed esietendusid Pariisis.
Ristikivi

Ristikivi võib tähendada järgmist:
Suomi-Filmi

Suomi-Filmi Oy on Soome filmistuudio. Ettevõte on alates 1919. aastast tootnud umbes 160 filmi.
1919. aastal asutatud ettevõtte nimi oli "Suomen Filmikuvaamo". 1921. aastal sai ettevõte praeguse nime Suomi-Filmi Oy. 1920. aastatel oli ettevõte Soome filmikunsti kõige tähtsam filmistuudio. 1921–1933 juhtis ettevõtet Erkki Karu.
Ettevõte on koostööd teinud ka Eesti filmistuudiotega, näiteks 1932. aastal toodeti koos mängufilm "Päikese lapsed".
Rooma õiguse retseptsioon

Rooma õiguse retseptsioon on Rooma õiguse uurimise ja leviku protsess keskaja Euroopas.
Rooma õiguse areng pärast Lääne-Rooma riigi lõppu.
5. sajandil oli Rooma impeerium lagunenud kaheks, Lääne-Rooma riik oli germaani soost vallutajate võimu all. Rooma õigus jäi siiski kehtima Rooma elanikkonna suhtes. Rooma õigus mõjutas vallutajate õigust ja barbarite õigused omakorda Rooma õigust. See viis õiguste segunemiseni. Rooma riigi idaosas, Bütsantsis, arenes Rooma õigus oma rada. Justinianuse kodifikatsioon püsis kogu Bütsantsi õiguse alusena. Elu muutus ja paratamatult oli tarvis teha muudatusi ja kohandamisi seadustekogus. Töötati ümber "Corpus iuris civilise" osad, muutes neid lühemaks ja lihtsamaks. Esimene selline Bütsantsi kodifikatsiooniline teos oli "Ecloga". Teine, täielikum on juba Procheironi välja antud "Basileios". Veelgi põhjalikum oli Leon IV Targa ajal lõpuni töötatud "Basilica", mis koosneb 60 raamatust, on kirjutatud kreeka keeles ja ühendab Justinianuse kodifikatsiooni kõik osad lühendatult tervikuks.
Retseptsiooni ulatus Euroopas.
Ajalooliselt kasvas Mandri-Euroopa õigussüsteem välja peamiselt keskaegsest Rooma õigusest. Traditsiooniline keskaegne Rooma õigus mõjutas Inglismaa ja endiste Inglismaa koloniaalalade, sealhulgas Ameerika Ühendriikide õiguse kujunemist.
Lääne-Euroopa nii poliitilises kui ka sotsiaalses elus toimusid muudatused: riigid püüdsid luua tugevat keskvõimu kuningaga eesotsas ja feodaalkord lagunes. Majanduslik elu elavnes, kohalik õigus ei suutnud seda reguleerida ning antiikõigus tuli kohandada kõrgkeskaja oludega. See protsess algas Itaalias, kandus üle Hispaaniasse ja Prantsusmaale, haarates enamiku Lääne-Euroopa maid. Inglismaal Rooma õiguse retseptsiooni ei toimunud, sest seal tõusis esile üldine õigus, mis loodi kuninglike kohtute tegevuse tulemusena.
Saksamaal võeti Rooma õigus kasutusele viimasena ja seda rakendati seal kõige ulatuslikumalt, sest saksa rahvuse Püha Rooma riik luges end Rooma impeeriumi järglaseks. Saksamaal toetuti peamiselt juba välja arendatud ja teaduslikult läbi uuritud Rooma õigusele.
15. ja 16. sajandil oli Rooma õigus koos kanoonilise õigusega, nende allikaks olid "Corpus iuris civilis" ja "Corpus iuris canonici." 
Retsipeeritud tekstid.
Retsipeeritud Rooma õiguse allikaks oli "Corpus iuris civilis". Rooma õigust võis rakendada vaid siis, kui kohaliku õiguse sätted seda küsimust ei lahendanud. Kuivõrd toona Euroopas käibinud õigus oli suhteliselt puudulik, oli Rooma õigusel suur roll. Retseptsioon haaras eraõigust, sest riigi-, kriminaalõiguse ja protsessiõiguse alal olid keskajal välja töötatud uued seadused või rakendati tavaõigust. Retsipeeritud Rooma õigus oli mõeldud täitma praktilisi ülesandeid. Õigusteadlased uurisid ja tõlgendasid vanu allikaid nii, et need sobiksid nende kaasajal kasutamiseks. Kuulsaim kodifikatsioon retseptsiooniajast on "Constitutio criminalis Carolina" 1532. a. Selles on põimunud Rooma ja Saksa kriminaalõigus ja kriminaalprotsessiõigus.
Retseptsiooni etapid.
Rooma õiguse retseptsioon Euroopas on pidev, läbi sajandite toimuv protsess, mille arengus eristatakse mitut arenguetappi:
Metropoltheater

Metropoltheater või Metropol-Theater võib viidata erinevatele teatritele ja kinodele.
Arhiivinimistu

Arhiivinimistu on arhiivikirjelduste kogum, mis on arhivaalide peamine otsi- ja juurdepääsuvahend. 
Arhiivikirjeldus esitatakse reeglina ühes nimistus, kuid erandina võib keerukale arhiivile koostada mitu nimistut. Samuti on otstarbekas avada uus nimistu, kui põhjalikud ümberkorraldused asjaajamises on tinginud uue arhiiviskeemi koostamise. Varem kronoloogiliselt korrastatud arhiivi edasise sarjapõhise korrastamise korral tuleb selleks luua uus nimistu.
Arhiivinimistu ülesehitus on järgmine:
Arhiivinimistu kooskõlastatakse avaliku arhiiviga enne lõplikku vormistamist ja arhiivi tegelikku üleandmist.
Walter Kollo

Walter Elimar Kollo (õieti Walter Elimar Kollodzieyski; 28. jaanuar 1878 Neidenburg, Ida-Preisimaa, tänapäeval Nidzica, Poola – 30. september 1940 Berliin) oli Poola päritolu saksa helilooja, dirigent ja muusikakirjastaja. 
Ta komponeeris 28 operetti ja "posse"'t ning ühe koomilise ooperi, revüü- ja filmimuusikat, laule ning muid kergemaid muusikavorme.
Õpingud ja töö.
Ta oli Poola juudi soost kaupmehe poeg. Isa soovis poega näha ärialal, kuid kontsertpianistist ema toetas tema muusikahuvi ja õhutas minema õppima Königsbergi Sondershauseni konservatooriumi. Kollo töötas Königsbergi teatri dirigendina, komponeerides samal ajal lööklaule. 1906. aastal asus pere elama Berliini, kus Kollo sai dirigendikoha Berliini juhtivas operetiteatris Metropol-Theater. Töötas ühtlasi pianistina ning komponeeris laule Berliini kabareedele ja muusikanumbreid Max Reinhardti menukatele revüüetendustele "Schall und Rauch" ja "Roland von Berlin". Käis dirigeerimas ka Stettinis. 
Operetiheliloojana.
1907. aastal debüteeris Kollo operetiheliloojana. Berliini Apollo teatris ette kantud "Ali ben Mokka" osutas väga edukaks. Alates 1910. aastast oli ta Berliini Charlottenstraße Berliner Theateri helilooja, kuid täitis ka Theater am Nollendorfplatzi, Metropol-Theateri ja Hamburgi Neues Theateri tellimusi. Osales 1919 muusikakirjastuse Verlag und Vertriebs AG (VUVAG) asutamisel. Koos Jean Gilberti ja Paul Linckega asutas teatri Berliner Operetta.
Tema operetiloomingust olid populaarsemad ja rahvusvahelise levikuga "Wie einst in Mai" ("Nagu kord mais"), mille ainelt komponeeris Sigmund Romberg oma "Maytime'i" ("Maipäevad", 1917) samuti "Die Frau ohne Kuss" ("Suudluseta naine"), "Ein Kaiser ist verliebt" ("Armunud keiser") ja "Der Juxbaron" ("Lõokeseparun").
Isiklikku.
Kollo abiellus Königsbergis šansoonilaulja Mizzi Josettiga (kodanikunimi Marie Preuß). Nende poeg Willi Kollo oli samuti helilooja. Pojapoeg René Kollost sai Saksamaal mainekas Wagneri tenor.
Natsirežiimi ajal oli oma Poola juudi päritolu tõttu ebasoosingus ja kõrvaldatud kõikidest ametitest. Tegeles küll komponeerimisega, kuid tema operette Berliini mainekates teatrites ei esitatud. Suutis vältida represseerimist. 
Berliini Admiralspalasti seinal on Walter ja Willi Kollo mälestusplaat. 
Kollo on maetud Berliinis Ackerstraße kalmistule (haud asub sissepääsu lähedal). 
1978. aastal laskis Deutsche Bundespost käibele Kollo pildiga margi, millega tähistati tema 100. sünniaastapäeva.
Eesti teatrid on tema operetiloomingust esitanud "Drei arme kleine Mädels" ("Kolm vaest väikest tütarlast"): (Vanemuine 1928; Võitleja 1934), "Frauen haben das so gern" ("Naistele meeldib see") (Estonia 1932; Ugala 1992) ja "Mees minevikuga" (Ugala 1992).
Posse

Posse (saksa keeles "jant, farss, naljamäng") on populaarne, lavaline, kerge meelelahutus saksa keelt kõnelevates riikides. Põhineb naljakatel kokkusattumustel ja sageli ebatõenäolistel mitteelulistel situatsioonidel.
Tänapäeval kasutatakse mõistet ka kujundlikus tähenduses, et kirjeldada groteskseid protsesse ühiskonnas ja poliitikas ning elu-olu maapiirkondades. Võeti mõistena kasutusele algselt juba 15. sajandi meelelahutust pakkuvatel üritustel, kuid saavutas laialdase leviku 18. sajandi lõpus ja 19. sajandi alguses.
Areng ja liigid.
Esialgu tähistati selle mõistega lavalisi trikke ja vempe või grotesksete figuuride esinemisi. 17. sajandil levis mõiste "possenspiel" (jandimäng), millega nimetati ühiselt igasugust komöödiat, mis tavaliselt sisaldas ka laulunumbreid või oli ilmestatud instrumentaalmuusikaga. Mõistet "possenspiel" kasutasid ka Goethe ja Schiller oma lõbusama alatooniga teoste iseloomustamiseks. 19. sajandi alguses hakkas kiiresti levima lühem asjakohane nimetus "posse".
Lavaline "posse" oli esialgu eriti tüüpiline Viinile, Hamburgile ja Berliinile, kuid levis sealt kõikjale Saksamaale. Sageli täpsustati selle nimetusega millest laval esitatav lugu konkreetselt räägib. Kui tükk esitas kohalikke sündmusi ja tekst oli kohalikus dialektis, siis nimetati seda "lokalposse"'ks. Kui süžee oli muinasjutuline või haldjateemaline, oli nimetuseks "zauberposse". Muinasjutumaal meeldis eriti viibida Viini publikul. Kui kirjeldati või iseloomustati mõne isiku tegevust, siis oli tegemist "charakterposse"'ga. Situatsioonikoomikaga lavalugu nimetati "situationposse"'ks. Kui oli vaja midagi parodeerida, siis tuldi välja "parodierende posse" lavatükiga.
Viinis nimetati jantlikku lavateost lauludega tavaliselt "Posse mit Gesang" (farss lauluga). "Posse mit Gesang"'i ja samuti saksa kultuuriruumis laialt levinud "Singspiel"i vahel ei tehtud muud vahet peale selle, et esimeses oli rohkem tegevust ja vähem muusikat kui rohkem operetlikus "Singspiel"'is. Viimaste tüüpilisemateks esindajateks olid Theater an der Wienis ette kantud Franz Schuberti "Die Zwillingsbrüder" (1820), Wenzel Mülleri "Herr Josef und Frau Baberl" (1826), Ferdinand Raimundi "Der Alpenköning und der Menshenfeind" (1828), Johann Nestroy ja Adolf Mülleri "Einen Jux will er sich machen" (1842) ja Karl Michael Ziehreri "Wiener Luft" (1889).
Silmapaistvaid autoreid.
Posse väljapaistvaimateks loojateks olid eelkõige Ferdinand Raimund (1790–1836), Joseph Alois Gleich (1772–1841), Karl Meisl (1775–1853), Adolf Bäuerle (1786–1859), Philipp Jakob Riotte (1776–1856), Joseph Drechsler (1782–1852), Wenzel Müller (1767–1835), Johann Nepomuk Nestroy (1801–1862), Franz von Suppé (1819–1895) ja Conradin Kreutzer (1780–1849). On täheldatud ka Richard Wagneri suurt huvi "posse" vastu.
20. sajandi nimekamad Saksamaa "posse"-viljelejad olid Walter Kollo ("Filmzauber", 1912; "Wie einst im Mai", 1913) ja Paul Lincke ("Fräulein Loreley", 1900; "Das blaue Bild", 1906).
Taarka Pärimusteater

MTÜ Taarka Pärimusteater on Eesti teater, mis asutati 3. oktoobril 2006 Võru maakonnas Obinitsa külas Seto seltsimajas. Teatri eesmärkide seas on teatri kaudu hoida ja jätkata setu kultuuri. Teatri tegevjuht on Riin Tammiste.
Eesti Emakeeleõpetajate Selts

Eesti Emakeeleõpetajate Selts (EES) on eesti keele ja kirjanduse õpetajaid ning teisi emakeeleõpetusest, keelehooldest ja kirjandusest huvitatud isikuid ühendav vabatahtlik sõltumatu mittetulundusühing. EES osaleb Eesti hariduselus ning kaitseb eesti keele ja kirjanduse õpetajate kutsehuve. EESi eesmärk on väärtustada eesti keele ja kirjanduse õppimist ning õpetamist.
Idee luua Eesti Emakeeleõpetajate Selts tekkis 1989. aastal. 25. mail 1989 kogunes Tallinna Pedagoogilisse Instituuti mõnikümmend emakeeleõpetajat, kelle hulgast valiti seltsi loomiseks algatusrühm. EES asutati 30. septembril 1989. Enim on seltsi kuulunud umbes 300 emakeeleõpetajat.
Logo.
EESi logo põhisümbol on tamm, mis viitab laulule "Suur tamm". Kavandi autor on kunstnik Aet Kallam. Ettepaneku kasutada põhisümbolina just tamme tegi EESi üks asutajaid Hoide Sikk.
Seltsi tegevus.
Seltsi traditsiooniks on kujunenud kevad- ja sügispäevad ning suvekool Eesti eri paigus. Ka on selts edendanud seltsielu: korraldanud nii koosviibimisi kui ka ekskursioone, traditsiooniks on saanud suvereis Eestis või välismaal. EESil on olnud mitu töörühma. Näiteks on tegutsenud aastatel 1998–2005 ainekava töörühm, 2013. aastal loodi riigieksami töörühm. Töörühmad on tegelenud koolitustega, välja on antud kogumikke, kirjutatud artikleid ja pöördumisi. EES võtab osa õppekava arendamisest, õppekirjanduse loomisest ja retsenseerimisest, on aidanud korraldada emakeeleolümpiaade ning teisi keele ja kirjandusega seotud üritusi. Lisaks on EES korraldanud metoodikavõistlusi, näiteks "Reeglipeitust" ja "Huvitavat kirjandust". Välja on antud aastaraamatuid, EESi toimetisi (I–VIII), kogemuste vihikute sarja "Naudi õpetamist!" (I–IV) ning kinkeraamatu-metoodikakogumiku "Minu Eestile". EES on korraldanud ka sõnaloominguvõistluse "Minu Eestile".
"Kirjandustund kirjanikuga" on EESi algupärane ja kõige kauasem järjepidev ideeprojekt, mille ülesanne on viia kokku Eesti õpilased ja eesti kirjanikud ning selle kaudu toetada eesti keele ja kirjanduse õpetamist. Aastast 2009 valib selts emakeeleõpetuse sõpra. EESi tunnuslause 2019. aastal on: "EES – emakeele eest seistes."
Eesti Kirjastuste Liit valis 2019. aasta raamatusõbraks Eesti Emakeeleõpetajate Seltsi tunnustust vääriva töö eest eesti keele õpetamisel ja uute raamatusõprade kasvatamisel.
2019. aastal tunnustati seltsi kauaaegset esimeest Kaja Sarapuud Valgetähe IV klassi teenetemärgiga.
Lõrp.
1992. aastal ilmus seltsi ajalehe esimene number, kuid esialgu oli ajaleht nimeta. Teise numbri viimasel leheküljel oli aga järgmise sisuga appihüüe: "Meie infoleht on ikka veel nimeta! Aidake, head inimesed!" Lõpuks tegid juhatuse liikmed otsuse: "Kersti Kaldma avab, silmad kinni, juhusliku koha pealt ÕSi ja asetab sõrme leheküljel ühele sõnale, millest peab saama seltsi nimi. Selleks sõnaks osutus "lõrp" ja nii saigi EESi häälekandja nimeks Lõrp. Sõna "lõrp" (lõrp: lõrbi: lõrpi) tähendab vesist suppi, laket, lurri." Lõrpi on toimetanud näiteks Aili Kiin, Kaja Sarapuu, Anne Oruaas ja Sven Maanso. EESi kodulehe tulekuga kadus vajadus Lõrbi järele.
Arita portselan

Arita portselan (jaapani keeles 有田焼 "Arita-yaki") on üldnimetus Jaapani portselanile, mis on tehtud Arita linna piirkonnas endises Hizeni provintsis Kyūshū loodeosas. See on tuntud ka Hizeni (肥前焼 Hizen-yaki) või Inari portselanina. 
Arita väikelinn asub Jaapani lõunaosas Kyūshū saarel Saga prefektuuris. Traditsiooni järgi hakkas Korea käsitööline Yi Sam-Pyeong 17. sajandi alguses esimesena Jaapanis just seal arendama portselani valmistamise kunsti. Avastati portselani valmistamiseks vajalik kivi, ehitati karjäär ja 1616. aastal sai Arita portselani tootmise ja teadmiste keskuseks. Piirkonnas avati mitu ahju ja kujunes välja eri stiile. 
Jaapanist Euroopasse eksporditaval portselani iseloomustatud üldiselt Lääne vormid ja Hiina dekoorid. 1653. aastal hakkas Hollandi Ida-India Kompanii eksportima Arita portselani Euroopasse. Varasemad nõud kasutasid glasuurialust sinist maalingut, kuid 17. sajandi keskpaigaks oli Arita tuntud erksate glasuuripealsete “emailitud” dekoratsioonide poolest. Arita portselan õitses üle mitme sajandi ja Arita sai portselanitööstuse sümboliks. Viimastel aegadel ajal on tööstus aga oluliselt kannatada saanud. 
Tänapäeval on Arita endiselt üks Jaapani tähtsaid portselanitootmise keskusi. Vaatamata probleemidele jätkab väike kohalike käsitööliste ja tootmisettevõtete kogukond eriti kõrge kvaliteediga esemete tootmist, kasutades Arita piirkonnale ainuomaseid materjale ja protsesse. 2018. aasta alguse seisuga tegutseb Arita kitsal mägisel alal ligikaudu 150 eri suuruses keraamikatöökoda.
Mieders

Mieders on vald ("Gemeinde") Austrias Tirooli liidumaal Innsbrucki ringkonnas. Vald asub 952 m kõrgusel merepinnast. Valla pindala on 16,5 km². 1. jaanuaril 2016 elas seal 1848 inimest. Vald paikneb Stubaitali paremal küljel 10,60 km Innsbruckist lõunas.
Ajalugu.
Asutatuna 1100. aastal, paikneb hajaküla oru kergelt tõusval nõlval 2718 m kõrge Serlesi jalamil. Asustatuna varakeskajal, on keskuses majad, mis kaunistatud barokk freskodega.
Turism.
Kahehooajaline turismikeskus asub otse Serlesbahneni suusa- ja matkaala jalamil. Nõlvad on tuntud ka oma pika suvise Alpi-sõiduki (monorelsstee) poolest, mis ulatub gondli ülemisest jaamast alumise jaamani, viies läbi madala metsase nõlva, paralleelselt köisraudtee marsruudiga.
Transport.
Innsbruckiga ühendab valda bussiliin.
Mils (Tirool)

Mils on vald ("Gemeinde") Austrias Tirooli liidumaal Innsbrucki ringkonnas. Vald asub 605 m kõrgusel merepinnast. Valla pindala on 6,93 km². 1. jaanuaril 2016 elas seal 4278 inimest. Vald paikneb 12 km Innsbruckist idas. Ala piiravad Weißenbach läänes ja Inn lõunas. Paika on esmamainitud 930. aastal. Viimase 40 aastaga on Mils tohutult kasvanud tänu oma päikeselisele asukohale.
Adolf Friedenthal

Adolf Friedenthal, ka Adolf David Ernst Friedenthal (22. oktoober vkj 1874 Jelgava – 12. mai 1941 Posen) oli baltisaksa arst ja harrastusajaloolane.
Alustas 1894. aastal Tartu Ülikoolis meditsiiniõpinguid, jätkas neid 1895–1899 Königsbergi ülikoolis. Lõpetas 1901. Töötas 1906–1939 Tallinnas Seewaldi haiglas arstina. 
Tegutses Eestimaa Kirjanduse Ühingus. 1918. aastast aseesimees, 1936. aastast esimees ning auliige. 
Ta on uurinud peamiselt Põhja-Eesti kivikalmeid (Lüganusel, Kurnal, Ojaveskil). Avaldanud uurimusi arheoloogia, numismaatika, antropoloogia ja tsunftikäsitöö alalt. Põhjaliku töö tulemusena avaldas leksikonilaadse teose "Die Goldschmiede Revals" (1931) ning kokkuvõtliku artikli "Meisterwerke der Revaler Goldschmiedekunst" (1939).
1939. aastal repatrieerus Saksamaale.
Vabriku tänav (Viljandi)

Vabriku tänav on tänav Viljandis.
Tänav saab alguse Vaksali tänavalt, ristub Terase, Vase ja Malmi tänavaga ning lõppeb Reinu teel.
Tänava pikkus on 415 m.
Tänav on varem kandnud Inglise tänava nime.
Družba

Družba (vene keeles дружба 'sõprus') võib tähendada järgmist:
Tänapäeva Venemaa Instituut

Tänapäeva Venemaa Instituut, lühend IMR, (inglise keeles "The Institute of Modern Russia"; vene keeles Институт современной России) on ühiskondlik heategevuslik organisatsioon Ameerika Ühendriikides.
IMR on avalikule poliitikale spetsialiseerunud eksperdikeskus, mille eesmärk on luua intellektuaalne alus demokraatia ja õigusriigi rajamiseks Venemaal. Instituudi asutas 2010. aastal New Yorgis Pavel Hodorkovski, kes on ka instituudi president.
Hodorkovski asutas instituudi, et jätkata oma isa Mihhail Hodorkovski tööd, kes 2001. aastal asutas fondi Avatud Venemaa. Tänapäeva Venemaa Instituut edendab kodanikuühiskonna ideid, toetab õigusriigi põhimõtet ja tugevdab suhteid Venemaa ja teiste riikide vahel.
Instituudi viieliikmelise hoolekogu liikmete seas oli tuntud inimõiguslane Ljudmila Aleksejeva.
27. veebruaril 2018 avaldas instituut oma kaastöölise Vladimir Kara-Murza filmi "Nemtsov" ingliskeelse versiooni.
Pavel Hodorkovski

Pavel Hodorkovski, inglispäraselt Pavel Khodorkovskiy, (vene keeles Павел Михайлович Ходорковский; sündinud 14. juunil 1985 Moskvas NSV Liidus) on Venemaa päritolu USA ühiskonnategelane ja ettevõtja.
Ta on 2010. aastal New Yorgis asutatud ühiskondliku heategevusliku organisatsiooni Tänapäeva Venemaa Instituudi rajaja ja juht (president). Pavel Hodorkovski asutas instituudi, et jätkata oma isa Mihhail Hodorkovski tööd, kes 2001. aastal asutas fondi Avatud Venemaa.
Alates isa vahistamisest 2003. aastal ei omanud Pavel Hodorkovski võimalust Venemaale tagasi pöörduda, sest kartis poliitilist tagakiusamist ja tema kaudu surve avaldamist vangistuses olevale Mihhail Hodorkovskile.
Kui tema 2003. aastast vangis istuvale isale määrati 2013. aastal Lech Wałęsa auhind kutsuti Pavel Gdańskisse auhinda isa eest vastu võtma.
Haridustee ja töökäik.
Pärast eliitkooli lõpetamist Šveitsis 2003. aastal õppis Hodorkovski USA-s, kus ta lõpetas Wellesleys Massachusettsis asuva Babson College'i bakalaureusekraadiga ärijuhtimises (infosüsteemide mänedžment).
Ta juhtis firmas New Media Internet IT-projekte ja arendas tarkvara. 2011. aastal asutas ta koos Connell McGilliga firma Enertiv, mis tegeleb energiasäästlike seadmete väljatöötamise ja tootmisega. Ta on seal juhatuse liige ja tehnikadirektor.
Isiklikku.
Pavel Hodorkovski on abielus. Elab perega New Yorgis. Peres kasvab tütar Diana (sündinud 2009).
Ta huvitub lingvistikast. Ilukirjandusest eelistab lugeda ulmet (Stanisław Lem, vennad Strugatskid, Ray Bradbury)
Front Range

Front Range on mäeahelik Põhja-Ameerikas Kaljumäestiku lõunaosas. Kõrgeim tipp on Grays Peak (4352 m).
Mäeahelik paikneb Colorado osariigi keskosast ja Wyomingi osariigi lõunaosani.
Terase tänav (Viljandi)

Terase tänav on tänav Viljandis.
Tänava pikkus on 323 m.
Tänav saab alguse Riia maanteel, ristub Tehnika tänavaga ning lõppeb Vabriku tänaval. Tänav on varem kandnud Belgia tänava nime.
Mühlbachl

Mühlbachl oli vald ("Gemeinde") Austrias Tirooli liidumaal Innsbrucki ringkonnas. Vald asus 995 m kõrgusel merepinnast. Valla pindala oli 28,8 km². 1. jaanuaril 2016 elas seal 1373 inimest. Vald paiknes 15 km Innsbruckist lõunas. Mühlbachli endine ala ulatub Schönbergi lõunanõlvalt piki Matreiwaldi Steinachini (Navistali avausse). Silli jõgi voolab läbi selle.
Kuulsasse palverännu paika Maria Waldrast jõuab ronides Serlesi mäkke läänes. Serles on 2718 m kõrge.
2022. aastal liideti Mühlbachl Matrei am Brenneri vallaga.
Naabervallad.
Ellbögen, Fulpmes, Matrei am Brenner, Mieders, Navis, Neustift im Stubaital, Pfons, Schönberg im Stubaital, Steinach am Brenner, Trins, Telfes im Stubai.
Tehnika tänav (Viljandi)

Tehnika tänav on tänav Viljandis.
Tänav saab alguse Vaksali tänaval ja ristub Terase tänavaga.
Tänava pikkus on 199 m.
Tänav on varem kandnud Prantsuse tänava nime.
Mutters

Mutters on vald ("Gemeinde") Austrias Tirooli liidumaal Innsbrucki ringkonnas. Vald asub 830 m kõrgusel merepinnast. Valla pindala on 19,0 km². 1. jaanuaril 2016 elas seal 2077 inimest. Vald paikneb 4,70 km Innsbruckist lõunas. 
Küla on esmamainitud 1100. aastal, kuid asustus tekkis ligikaudu 3000 aastat tagasi. Mutters sai ühenduse Innsbruckiga tänu Stubaitalbahnile 1904. aastal
Muttereralmbahn on köisraudtee süsteem, mis pärineb Muttersist.
Hahni trepp

Hahni trepp on trepp Narvas, mis on pühendatud Narva linnapea Adolf Theodor Hahnile.
1875. aastal ehitati Narvas Pimeaia lõunaossa trepp, mis nimetati Hahni järgi Hahni trepiks.
Algsest kuuest astmestikust on alles viis, sest üks jäi uue Sõpruse silla rajamisel maa alla. Pärast Eesti-Venemaa piiri piiritsooni rajamist suleti trepi alumine osa, mistõttu jäi see aastateks kasutuseta. 
Narva jõeäärse promenaadi rajamisel aastatel 2012–2015 ehitati neljanda-viienda astmestiku vahelt lisanduv trepp Narva jõe äärsele promenaadile. Promenaadi avati pidulikult 5. veebruaril 2014.
Oisu rahvamaja

Oisu rahvamaja on rahvamaja Järva maakonnas Türi vallas Oisu asulas. Rahvamaja haldab Türi kultuurikeskus.
Maja ehitati 1851. aastal. Aastatel 1960–1980 ehitati maja ümber nii kolhoosikontori, rahvamaja kui ka muuseumi tarbeks.
Veriora rahvamaja

Veriora rahvamaja on rahvamaja Põlva maakonnas Räpina vallas Viluste külas. Rahvamaja on Veriora Valla Kultuuri allasutus. Rahvamaja juhataja on Anu Luiga.
Maardu rahvamaja

Maardu rahvamaja on rahvamaja Harju maakonnas Maardus aadressil Karjääri tänav 4. Rahvamaja on Maardu kultuuri- ja infokeskuse alluvuses. Tänapäeval tegutseb rahvamajas 18 huviringi, kus käib kokku umbes 400 inimest.
Iru raamatukogu

Iru raamatukogu oli raamatukogu Harjumaal Iru asulas. 
Raamatukogu suleti 1958. Raamatukogu teavikud läksid Randvere raamatukogule.
Andres G. Adamson

Andres Adamson (kunstnikunimega Andres G. Adamson) (4. detsember 1963, Tartu) on eesti kunstnik, karikaturist, fotograaf ja joogaõpetaja.
Andres Adamson sündis Tartus, kuid kuni kuuenda eluaastani elas Valgas, misjärel kolis pere Pärnusse. Pärast keskkooli lõpetamist astus EPAsse agronoomiat õppima, kuid pettus valitud erialas juba esimesel semestril ning proovis mitu korda saada Eesti NSV Riiklikku Kunstiinstituuti. 1992. aastal lõpetas hoopis Tallinna Pedagoogilise Instituudi ning suunati Pärnu 6. Keskkooli joonistamisõpetajaks.&lt;br&gt;Karikatuure joonistab Pärnu Postimehele. Illustreerinud mitu raamatut ja korraldanud paar fotonäitust.
Aleksei German noorem

Aleksei German noorem (sündinud 4. septembril 1976 Leningradis) on vene filmilavastaja ja stsenarist.
Elulugu.
Aleksei German noorem sündis filmilavastaja Aleksei Germani ja stsenarist Svetlana Karmalita peres. Tema vanaisa on kirjanik Juri German.
2001. aastal lõpetas ta S. Gerassimovi nimelise ülevenemaalise riikliku kinematograafiaülikooli lavastusteaduskonna, kus õppis Sergei Solovjovi ja Valerija Rubintšiku käe all, ning asus tööle filmistuudios Lenfilm.
Aleksei German vanem on teleintervjuus kinnitanud, et German noorem on enne oma esimest teadaolevat filmi "Viimane rong" (2003) lavastanud ka teise, avalikkusele tundmatu filmi..
German noorema filmid on saanud korduvalt kodu- ja välismaiseid auhindu. Veneetsia filmifestivalil on Kuldlõvi pälvinud German noorema filmid "Garpastum" (2005) ja "Pabersõdur" (2008), Hõbelõvi lavastajatöö eest "Pabersõdur", äramärkimise "Viimane rong" (2003). 2015. aastal osales German noorema film "Elektriliste pilvede all" Berliini filmifestivalil. Film pälvis Hõbekaru (operaatorid Jevgeni Privin ja Aleksandr Mihhaltšuk). 2018. aastal pälvis Hõbekaru ka Germani elulooline draamafilm "Dovlatov".
Henri Zibo

Henri Zibo (sündinud 20. juulil 1996 Keilas) on eesti akordionist.
Ta saavutas 2. koha Eesti Televisiooni klassikalise muusika konkursisaates "Klassikatähed 2014".
Henri Zibo on teinud koostööd järgmiste eesti muusikute ja heliloojatega: Mihkel Poll, Meelis Vind, Johan Randvere, Marcel Johannes ja Katariina Maria Kits, Marten Kuningas, Marek Sadam, Artjom Savitski, Tauno Aints ja Arvo Pärt.
Haridustee.
Akordioniõpinguid alustas 10-aastaselt Haapsalu Muusikakoolis (õpetaja Sirje Roogla). Aastatel 2012–2015 õppis Tallinna Muusikakeskkoolis (õpetaja Aivi Tilk). 2015. aastast õpib Eesti Muusika- ja Teatriakadeemias (õpetaja Tiina Välja)
Daniel Janzen

Daniel Hunt Janzen (sündinud 18. jaanuaril 1939 Milwaukees) on ameerika entomoloog ja ökoloog.
Ta on Pennsylvania Ülikooli bioloogiaprofessor. Ta on troopiliste ökosüsteemide uurija. 
Ta on tegelenud koosluste taastamise projektidega Costa Ricas.
Ta on tõendanud, et ökoloogiline sobitumine on koosluste kujunemisel suurema tähtsusega kui koevolutsioon. 
Teoseid.
Tema kümneosaline artiklite seeria "Dan Janzen's thoughts from the tropics":
Frau Luna

 
"Frau Luna" ("Proua Luna") on Paul Lincke ühes vaatuses nelja stseeniga fantaasiaburleskoperett, Heinz Bolten-Baeckersi libreto Jane Furchi ideekavandi järgi. Berliini operetikoolkonna üks edukamaid operette.
Faktoloogia.
Esmaettekanne toimus 2. mail 1899 Berliini Apollo-Theateris. Oli väljatulekul tohutult edukas. Esitati samal aastal Budapestis, Viinis, Pariisis ja Londonis. 1922. aastal esitati Berliini Apollo-Theateris muudetud ja lisalugudega täiendatud 2-vaatuseline 11 stseeniga kaks tundi kestev redaktsioon. Sellesse versiooni koopteeriti selleks ajaks kultuslauluks ja Berliini tunnusmeloodiaks kujunenud Lincke marsilaul "Berliner Luft" ('Berliini õhk') tema 1904. aastal esietendunud samanimelisest operetist. Seda versiooni esitatakse tänapäeval regulaarselt saksakeelsetes maades.
Rollide esmaesitajad: Willy Walden (proua Luna), Robert Steidl (Fritz), Arnold Rieck (Lämmermeier), Emmy Krochert (Leontine), Harry Bender (Theophil), Siegmund Lieban (Sternschnuppe). 1975 valmis režissöör Eugen Yorkil telefilm muudetud libretoga "Frau Luna" ainetel Lincke muusikaga.
Peamised osad: proua Luna, Kuu valitseja (sopran), prints Sternschnuppe (tenor), Veenus (subrett), Marss (subrett), Stella, Kuu teenijanna (subrett), Theophil, majordoomus (bariton bufo), Leontine Pusebach, lesk (metsosopran), Marie Pusebach, tuntud kui kallike (sopran), Pannecke, maksuametnik (bass-bariton), Lämmermeister, rätsep (tenor), Fritz Steppke, mehaanik (tenor).
Režissöör Theo Lingen tegi 1941. aastal Berliini UFA stuudios samanimelise filmi. Peaosades Lizzi Waldmüller, Fita Benkhoff, Irene von Meyendorff ja Theo Lingen.
Eesti teatrid pole seda operetti lavastanud.
Tegevus.
Sündmused toimuvad 19. sajandi viimastel aastatel ja 20. sajandi alguses Berliinis ja kujuteldavalt Kuul. Fritz Steppke on ehitanud õhupalli, millega tahab lennata Kuule. Tema ettevõtmist toetavad sõbrad. Kuid majaproua Leontine Pusebach peab ideed kentsakaks. Ta keelab mehe otsingul oleval nõol Mariel mehaanik Fritziga abielluda. Idee lennata õhupalliga Kuule meeldib ka kergete elukommetega Panneckele ja rätsep Lämmermeierile. 
Lõpuks kõik kolm, samuti proua Pusebach ja Marie stardivad lennuväljalt pikale reisile. Kuul kulgeb elu kuninganna proua Luna juhtimisel. Õhupall Maalt ajab kohalikud segadusse. Kuupolitsei vahistab tulnukad. Nad antakse rahu rikkumise pärast kohtu alla. Proua Luna koos oma alaliste saatjate Veenuse ja Marsiga on berliinlaste suhtes armulikud. Nad huvituvad Steppke tegevusest. Proua Luna korraldab pärast värvikaid seiklusi külaliste auks vastuvõtu ning loovutab neile Maale naasmiseks oma kosmoseauto.
Eesti NSV Ülemnõukogu XII koosseisu valimised

Eesti NSV Ülemnõukogu XII koosseisu valimised olid Eesti NSV Ülemnõukogu XII koosseisu valimised, mis toimusid 18. märtsil 1990. 
Eelhääletamise periood kestis 15 päeva. Valimistel osales 392 kandidaati. Ülemnõukogu koosseisu valitavaid saadikukohti oli 105, millest neli oli eraldatud NSV Liidu sõjaväe esindajatele. Tegu oli okupatsiooniaegse Eesti esimeste demokraatlike valimistega, kus võistlesid omavahel mitmed poliitilised jõud. 
Valimissüsteem.
Valimised toimusid üksiku ülekantava hääle meetodil. Tegemist oli isikuvalimistega.
Hääletamissedelile kanti kõigi ringkonnas kandideerivate kandidaatide nimed. Valija pidi asetama oma eeliskandidaadid pingejärjekorda. Valimistulemused tehti lõpuks kindlaks, arvutades igaks vooruks järgmise valemi alusel ringkonnakvoot:
kvoot = (arvestuses olevate häälte arv / (vakantsete kohtade arv + 1)) + 1
Seejärel võrreldi kandidaatide arvel olevat häälte koguarvu (skoori), mis moodustus talle antud häältest ja talle üle kantud häältest kvoodiga. Valituks osutus kandidaat, kelle skoor ületas ringkonnakvoodi või oli sellega võrdne. Igas järgmises voorus tehti valituks osutunud kandidaadi valimissedelitele märgitud järgmise eelistuse alusel kindlaks neile kandidaatidele ülekantavate valimissedelite arv ja arvutati sedelite uus väärtus. Selleks jagati jääk ülekantavate sedelite koguväärtusega.
Iga vooru järel valimissedelid panderolliti ja kõikidele sedelitele kirjutati uus väärtus. Igale kandidaadile arvutati uus skoor talle antud esimeste eelistuste ja lisandunud jääkhäälte alusel. Seejärel arvutati uuesti ringkonnakvoot ning võrreldi sellega konkureerima jäänud kandidaatide skoore. Kui ükski kandidaat ei osutunud selles voorus valituks, loeti kõige väiksema skooriga kandidaat väljalangenuks (mittevalituks) ning temale antud hääled kanti vastavalt eelistusjärjekorrale üle teistele kandidaatidele. Nende reeglite järgi korraldati nii mitu hääletusvooru, kuni kõik mandaadid ringkonnas said jaotatud.
Valimisringkonnad.
NSV Liidu sõjaväelised ringkonnad:
Valimistulemus.
Eesti NSV Ülemnõukogu XII koosseisu valimised olid isikuvalimised, sest parteid ega valimisliidud ei saanud oma nimekirjadega osaleda. Kandidaadid võisid kuuluda parteisse, aga kandidaadi hääled ei kandunud üle oma parteile. Valimistel osalesid järgmised poliitilised liikumised: Rahvarinne, Eestimaa Kommunistlik Partei, Interrinne, Sõjaveteranide ja sõjameeste internatsionalistlik vabariiklik organisatsioon, Töökollektiivide Ühendnõukogu, Demokraatlik ühendus Vaba Eesti, Eesti Demokraatlik Partei, Eesti Töökollektiivide Liit, Eesti Roheline Liikumine, Eestimaa Talupidajate Keskliit, Eesti Kristlik Demokraatlik Liit ja Eesti Kristlik Demokraatlik Erakond, Eesti Ettevõtjate Erakond, Eestimaa Naiste Ühendus ja Eesti Naisliit. Kandidaate ei saanud esitada ERSP, kuna ülemnõukogu presiidum oli keeldunud parteid registreerimast, partei lihtliikmetest, kes siiski üles seati, keegi valituks ei osutunud. Valitud saadikutest 73 esindasid iseseisvusemeelseid jõude ja 27 impeeriumimeelseid.
Sidney Jones

James Sidney Jones (17. juuni 1861 London – 29. jaanuar 1946 London) oli inglise helilooja ja dirigent, 12 opereti ja muusikalise komöödia autor. Tema rahvusvaheliselt tuntuim muusikal on "The Geisha".
Elukäik ja looming.
Ta oli sõjaväe kapellmeistri James Sidney Jones seeniori ja Ann Jonesi (sündinud Eycott) vanem poeg. Isa oli Suffolki sõjaväeorkestri juht ning töötas ka Harrogate'i munitsipaalorkestri ja Leedsi Grand Theatre dirigendina. Poeg õppis noorukina Leedsis mängima klarnetit ja klaverit. Põhjaliku muusikahariduse sai ta Dublini Trinity kolledžis Robert Stewarti juures. 
Sidney Jones mängis esialgu Leedsi teatris isa orkestris klarnetit. Neli aastat oli Henry Leslie rändoperetitrupi dirigent. Trupp esitas nendel aastatel kõikjal Inglismaal ja Iirimaal Alfred Cellier' koomilisi oopereid "Dorothy", "Doris" ja "The Red Hussar" ("Punane husaar"). 
Aastatel 1882–1893 töötas Sidney Jones Gaiety Theatre'i muusikajuhina ja käis selle teatri trupiga ringreisidel Ameerikas ja Austraalias.
1893. aastal kirjutas ta burleskile "Don Juan" laulu "Linger longer, Loo", mis sai üsna populaarseks. 1893. aastal oli ta lühikest aega Prince of Wales Theatre'i dirigent ning komponeeris selle teatri jaoks ka mõne balleti. Kui inglise impressaario George Edwardes avas 1993. aasta suvel Londonis uue teatri Daly's Theatre, kutsus ta Jonesi selle muusikajuhiks ning innustas kirjutama operette. Kohe esimene oopus "A Gaiety Girl" ("Lõbus tüdruk") pälvis tähelepanu. Kolm aastat hiljem esietendus Jonesi meistritööks nimetatud muusikal "The Geisha". Selles sisalduv laul "The Amorous Goldfish" ("Armunud kuldkala") kujunes 19. sajandi lõpus üle Briti impeeriumi väga sageli esitatavaks lööklauluks. 
Pärast sellist menu loobus Sidney Jones dirigendiametist ja keskendus operettide komponeerimisele. Kuid Esimese maailmasõja eelõhtul publiku maitse muutus ja Jonesi operettidele ei leidunud enam turgu. Sidney Jones tõmbus avalikust elust tagasi ning lõpetas ka heliloominguga tegelemise. 
Ta komponeeris rohkesti lööklaule ja muusikapalu ka varieteeprogrammidele. "The Geisha" ("Geiša") kuulub inglise teatrite mängukava raudvara hulka tänapäevani. Aeg-ajalt on olnud Londonis ja New Yorgis etendamisel ka "A Gaiety Girl". Järgis oma teostes Arthur Sullivani ja saksa heliloojate stiili. Tema vähenõudlik ja lahe iseloom väljendub ka tema teostes. 
Aastatel 1908–1928 esitasid Eesti teatrid "Geišat" kaheksas lavastuses neljas teatris: Estonias 1908, 1913, 1918, 1928; Vanemuises 1920; Ugalas 1924, 1926 ja Endlas 1924. 
Isiklikku.
Ta oli abielus endast kuus aastat vanema Londonist pärit näitleja Hannah Kate Linleyga. Neil oli viis last.
Teoseid.
Kõikide nimetatud teoste esmaettekanne toimus Londonis.
Ökoloogiline sobitumine

Ökoloogiline sobitumine (inglise keeles "ecological fitting") on koosluse moodustumise protsess, kus organismid paigutuvad kooslusse lähtuvalt sobivusest seal olevate teiste liikide ja tingimustega.
Ökoloogiline sobitumine eristub evolutsioonilisest kohastumisest, mille kohaselt koosluse moodustavad koevolutsioneerunud liigid.
Mõiste võttis kasutusele Daniel Janzen 1985. aastal. Varem on sarnast mõistet kasutanud Jakob von Uexküll (saksa keeles "Einpassung", eristades seda evolutsioonilisest kohastumisest – "Anpassung").
Janzeni-Connelli efekt

Janzeni-Connelli efekt on nähtus, mille kohaselt liigi noorjärke söövate liikide (parasiitide, herbivooride vm) koondumine paika, kus nende noorjärkude tihedus on suur, toob kaasa dominantsi allasurumise. See on üks liikide kooseksisteerimise mehhanisme. 
Selle efektiga seletasid Daniel Janzen ja Joseph Connell 1970. aastal puude suurt liigitihedust troopilistes metsades.
Veidi üldistatult tähendab see efekt, et liigi looduslike "vaenlaste" toime on liigi populatsioonitihedusest tugevasti sõltuv (enam kui proportsionaalne).
EstYES

MTÜ Noortevahetuse Arengu Ühing EstYES on Eesti mittetulundusühing, mis tegeleb kultuuri- ja noortevahetusega. Ühing loodi 1991. Ühing koordineerib mitmeid rahvusvahelisi projekte, mille kaudu saavad noored alates 14. eluaastast ja kõik täiskasvanud osaleda vabatahtlikkudena rahvusvahelistes tegevustes.
Ühingu edukaim aasta oli 2003, kui välismaa töölaagrites käis 260 noort.
Tähistaja

Tähistaja (ing: "signifier"; prantsuse: "signifiant") on pilt, häälik (heliline kujutis või märk), tähenduse kandja ja tähistustoimingu osa (väljendusplaan, vorm). 
Tähistajad on suulise, kirjaliku, joonistatud või muud moodi aineliselt kujutatud (kaardi, foorituled, viiped) nähtused, mis loovad tõlgendava tähistustoimingu. Mõistet hakkas kasutama Ferdinand de Saussure. Ta pidas keelt märgisüsteemiks, milles seos tähistaja ja tähistatava vahel on meelevaldne. Märk pole objekti (4 jalaga ese) ja selle nime (tool) kokkupanemise tulem. Seega keel on sattumuslik ja meelevaldne ühiskondlik kokkulepe, nagu foorituled liikluses. Eri keelte olemasolu tõestab tähistaja ja tähistatava mitteloomulikku seost. F. Saussure hakkas tähistajat ja tähistatavat tähistama valemiga T/T. Jacqes Lacan võttis Saussure'i arusaamise üle. Tähistaja ja tähistatava eristamisest sai seejärel koetisõpetuse (strukturalismi) maailmamõistmise alus ning inimteaduste osa. Jacques Derridal on tähistaja esmane ja tähistatav on metafüüsikaline väljamõeldis (valem: T/t). Tähistatav asub jäägitult tähistaja või esindaja sees. Sellise uue mudeli (T/t) või arusaama kujundamisega lõpetas J. Derrida koetisõpetuse aluseks oleva keskse vastanduse (T/T). J. Derrida valemi, kus tähistaja on tähistatava suhtes täiesti alluv (T/t), võtsid üle hiline Michel Foucault, J.-F. Lyotard ja J. Baudrillard.
Järva kilb

Järva kilb on Järva maakonnas toimuv mälumängusari. Mälumängu korraldab Sääsküla huviklubi eesotsas Arlet Palmistega. Mälumängu esimene hooaeg oli 2008.
Viljandi Vaba Waldorfkool

Viljandi Vaba Waldorfkool on Viljandis aadressil Lutsu 3 tegutsev Waldorfi kool, mis annab nii põhi- kui ka keskharidust. 
Viljandi Vaba Waldorfkool asutati 1993. aastal Sulev Ojapi algatusel. Gümnaasiumiosa avati 2016/17. õppeaastal õpilaste initsiatiivil. Kooli haldab MTÜ Viljandi Vaba Waldorfkooli Ühing. Kooli õppekava toetub Waldorfi pedagoogikale.
Oskar Oja

Oskar Oja (2. august 1924 Krasnojarsk – 13. august 2002 Tallinn) oli Eesti NSV parteitegelane ja rahvasaadik.
Aastatel 1960–1971 oli ta EKP Rapla Rajoonikomitee esimene sekretär. 1980. aastatel töötas Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi nõukogude osakonna juhatajana (1971.a alates).
Ta oli Eesti NSV Ülemnõukogu VI ja VIII koosseisu saadik.
Ta on maetud Tallinna Metsakalmistule.