tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Ken Kesey

Kenneth Elton "Ken" Kesey (hääldus: / ki ː zi ː /, 17. september 1935, La Junta, Colorado – 10. november 2001, Eugene, Oregon) oli ameerika kirjanik.
Ta on mõjutanud oluliselt alternatiiv- ja popkultuuri. Kesey oli vastuvoolu-kultuuritegelane, kes pidas ennast vahelüliks 1950. aastate biitnike põlvkonna ja 1960. aastate hipide vahel. "Ma olin liiga noor, et olla biitnik ja liiga vana, et olla hipi" ütles Kesey 1999. aastal intervjuus Robert K. Elderile. Tema kõige tuntumaks romaaniks on "Lendas üle käopesa" (1962).
Vladimir Klotškov

Vladimir Klotškov (30. jaanuar 1938 Leningradi oblast – 18. veebruar 2013) oli Eesti jalgpallur ja jalgpallitreener.
Ta kasvas vanemateta, asus Eestisse elama pärast II maailmasõda. Ta lõpetas Lesgafti-nimelise Kehakultuuri Instituudi.
Ta tuli aastal 1961 Kopli Kalevi jalgpallimeeskonnas Eesti meistriks.
Sekundaarmähis

Sekundaarmähis (inglise keeles "secondary winding") on trafo mähis, millega ühendatakse elektrienergia tarbija.
Mehaaniline muusikainstrument

Mehaaniline muusikainstrument on muusikainstrument, mis mängib sellesse sisestatud muusikapala. 
Need olid populaarsed 18.–19. sajandil, kui polnud veel helisalvestust ega raadiot. Kui pillimängijat ei olnud, võis vänta keerates teha muusikat kodus, tänaval või ka jumalateenistusel.
Kolbmootor

Kolbmootor on sisepõlemismootori enam levinud tehniline lahendus. Kolbmootorid jagunevad otto- ja diiselmootoriteks, takti alusel jagunevad sädesüütega kolbmootorid omakorda kahe- või neljataktilisteks. Neljataktilises toimub termodünaamiline ringprotsess nelja kolvi käiguga, kahetaktilises toimub see kolvi kahe käiguga.
See on jõumasin, kus termodünaamilise protsessiga muudetakse kütuse keemiline energia mehaaniliseks liikumiseks.
Bensiinimootor

Bensiinimootor ehk ottomootor on väntmehhanismi ja sädesüütega sisepõlemismootor, mille kütuseks on bensiin (või sarnaste omadustega lenduv kütus, näiteks bioetanool).
Tavaliselt segatakse bensiinimootorites kütus ja õhk enne nende kokkusurumist silindris, osades uuema põlvkonna mootorites kasutatakse otsesissepritset. Varem kasutati kütuse ja õhu segamiseks karburaatorit, nüüd teeb töö ära elektrooniliselt juhitav sissepritsesüsteem. Väiksemates mootorites on karburaator endiselt laialt levinud, sest väikeste mootorite puhul ei õigusta mootori efektiivsuse paranemine keerukat ja kulukat sissepritsesüsteemi. Erinevalt diiselmootorist, kus kütuse ja õhu segu süttib iseeneslikult, süüdatakse bensiinimootoris kütuse ja õhu segu süüteküünlaga.
Ajalugu.
Esimese bensiinimootori sai 1876. aastal valmis saksa insener Nikolas August Otto, kelle auks nimetatakse bensiinimootorit sageli ka ottomootoriks. Esimese sisepõlemismeetodil toimiva bensiinimootori valmistas aga Briti insener Edward Butler, kes leiutas süüteküünla, magneeto, süütepooli ja karburaatori ning võttis esimesena kasutusele sõna "bensiin".
Kiirus ja efektiivsus.
Bensiinimootorite kolvid, kepsud ja väntvõllid on üldjuhul kergemad kui diiselmootoritel, mistõttu on bensiinimootorite pöörlemiskiirus võrreldes diiselmootoritega suurem. Samuti põleb bensiin kiiremini kui diisel.
Bensiinimootorite töötakt on lühem kui diisliga töötavatel jõuallikatel, mistõttu kulub kolvil ühe takti läbimiseks vähem aega. Sellegipoolest on bensiinimootoritel väiksema surveaste tõttu diiselmootoritest väiksem kasutegur.
Ehitus.
Töötsüklid.
Töötsüklite järgi liigitatakse bensiinimoorid kahetaktilisteks ja neljataktilisteks.
Silindrite järjestus.
Silindrite arvu ja paigutuse järgi liigitatakse bensiinimootorid kolme suurde rühma: 
Jahutus.
Jahutussüsteemi ülesandeks on mootori detailide jahutamine ning nende töötemperatuuride hoidmine optimaalses temperatuurivahemikus.
Bensiinimootorid võivad olla õhk- või vedelikjahutusega. Varem kasutati vedelikjahutusega mootorites jahutusvedelikuna vett, tänapäevastes jahutusvedelikes on vesi segatud etüleenglükooli või propüleenglükooliga. Neil segudel on madalam külmumis- ja kõrgem keemistemperatuur kui puhtal veel, samuti aitavad need vältida jahutussüsteemi korrodeerumist. Lisaks sisaldavad tänapäevased jahutusvedelikud määrde- ja lisaaineid, kaitsmaks veepumba tihendeid ja laagreid. Tavaliselt on jahutussüsteem kergelt survestatud, mis aitab tõsta jahutusvedeliku keemistemperatuuri.
Süütesüsteem.
Bensiinimootorid töötavad sädesüütel, kus kõrgepingelise voolu allikaks on kas magneeto või süütepool. Tänapäevastes mootorites määrab süüte ajastuse elektrooniline mootori juhtaju.
Võimsuse mõõtmine.
Mootori mehaanilisest väljundvõimsusest täielikuma mõõtmistulemuse saamiseks mõõdetakse võimsust mootori hoorattalt. Levinumad viisid mootori võimsuse väljendamiseks on kilovatid (kW) ja hobujõud (hj).
Kasutusvaldkonnad.
Bensiinimootoreid kasutatakse laialdaselt autodes, mootorratastes, lennukites, mootorpaatides, lisaks kasutatakse bensiinil töötavaid jõuallikaid väikestes seadmetes, nagu muruniidukites, mootorsaagides ja elektrigeneraatorites.
Biitnik

Biitnik (inglise keeles "beatnik") on 1950. aastatel Ameerikas tekkinud subkultuurse biitnike põlvkonna ("Beat Generation") maailmavaadet pooldav ja selle eluviisi järgi elav isik.
Jack Kerouac võttis 1948. aastal kasutusele sõnapaari "biitnike põlvkond" ("Beat Generation"), et iseloomustada alles oma vormi otsivat, kuid tajutavat subkultuurset antikonformistlikku New Yorgi noorsooliikumist. Nimetus tekkis vestluse käigus kirjanik John Clellon Holmesiga. Kerouac väidab, et isikuks, kes algselt nende omavahelises vestluses kasutas sõna "beat" ('löök', 'rütm'), oli tänavasahkerdaja ja luuletaja Herbert Huncke. Tolleaegses afroameerika kogukonna kõnekeeles oli sõna kasutusel pigem väsimuse ("tired"), vaesuse, allasurutuse ja rõhumise ("beaten down", "beat to his socks") kirjeldamisel. Kerouac omastas väljendi ja kohandas tähendust, et lisada muusikaline seos muusika ja ajapulsiga – "rütmis" ("on the beat") ning varjundid "hingekosutav" ja "õndsalik" ("upbeat" ja "beatific").
Esimesena kasutas mõistet "beatnik" 2. aprillil 1958 San Francisco Chronicle'is kolumnist Herb Caen pilkavas toonis oma veerus, mis ilmus kuus kuud pärast Nõukogude Liidu tehiskaaslase Sputnik lendu kosmosesse ("beat" + järelliide "nik").
Mõiste võeti kohe omaks – juba järgmisel päeval kasutas Examiner seda nimetust. Ajakirjanduse kaudu loodi stereotüüp logelevatest kitsehabeme, bareti ja päikeseprillidega boheemlastest, kes esitavad kohvikutes mõttetut luulet ja mängivad bongosid, seltsiks pikkade juustega mustadesse liibuvatesse kostüümidesse (trikoo?) riietatud vabameelsed naised.
Varajane näide stereotüüpsest biitnikust ilmnes Vesuvio Cafes (legendaarne baar North Beachil California osariigis), kus aknal istuv täishabemes, kõrge kaelusega pulloveris ja sandaalides kunstnik Wally Hedrick lõi improviseeritud joonistusi ja maale.
1958. aastaks said San Franciscot väisavad turistid minna juba bussituuridele, et näha North Beachil biitnikke ja nende subkultuuri, asjaolu, mis prohvetlikult kuulutas ette sarnased ekskursioonid Haight-Ashbury hipide linnaossa kümme aastat hiljem.
John Giorno peab 1983. aastal valminud dokumentaalfilmis "Burroughs" William Burroughsi poega William S. Burroughs nooremat (1947–1981) "viimaseks biitnikuks". Filmitegija Gustave Reininger peab oma 2009. aastal valminud portreefilmis "Corso – The Last Beat" viimaseks biitnikuks omakorda ameerika luuletajat Gregory Corsot (1930–2001).
Jack Kerouaci, William Burroughsi ja Allen Ginsbergi peetakse ühtedeks suuremateks oma põlvkonna biitkirjanikeks. Biitkultuuri kuulub luule, kunst, selline muusika nagu "bebop" ja muu džäss ning rändav eluviis. Biitnikel on ulatuslik mõju Lääne kultuurile laiemalt (seksuaalne vabadus, naisõiguslus, "gay"-liikumine, rassismivastane liikumine, kanepi ja muude uimastite demüstifitseerimine ja/või dekriminaliseerimine jne), samuti on nad kas kaudselt või otseselt hipide ja teiste subkultuuride (nt küberpunk) tekkimise ja ideoloogia lätteks.
Piimaühingute Keskliit &quot;Võieksport&quot;

Piimaühingute Keskliit "Võieksport" oli Eestis aastatel 1936–1940 tegutsenud keskliit, mis keskendus või ekspordile Eestist.
Keskliidu eelkäija oli aastatel 1911–1936 tegutsenud Piimaühingute Keskühing "Estonia", kellel erinevalt "Eesti Võiekspordist" ei olnud Eestist või väljaveo ainuõigust.
1932. aastal moodustas piimatoodete eksport Eesti üldisest ekspordist 36,3%. Seoses suure majanduskriisiga algas piima kokkuostu langus: 1 kg eksportvõi hind langes iseseisvusaja madalaimale tasemele – 1,17 krooni. 
1934. aastal võttis Riigikogu vastu võihinna kindlustamise seaduse, millega kindlustati võitootjaile 1 kilogrammi või hinnaks 1,50 krooni. Võeti vastu piimaseadus ja 1934. aasta 5. detsembril otsustas Vabariigi valitsus anda 1935. aastaks või väljaveo load viiele eksportöörile: P. K. "Estoniale", Eesti Piimaühisuste Liidule, aktsiaseltsile Rotermanni tehased ning ettevõtetele C. F. Gahlnbäck ja J. Puhk &amp; Pojad. 
1936. aasta või väljaveo korraldamise seadusega moodustati juriidilise isikuna Piimaühistute Keskliit „Võieksport”, millele anti või väljaveo ainuõigus.
Näiteks 1937. aastal eksportis keskliit 13 180 tonni võid, mille rahaline väärtus oli 22,5 miljonit krooni. Eesti koguekspordist moodustas see üle viiendiku. Peamised sihtriigid olid Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik (62,7%) ja Saksamaa (36,9%).
Piimaühingute Keskliidu "Võieksport" keskmeierei varustas piima ja piimasaadustega umbes 90% Tallinna elanikest.
Keskliidu juhatuse esimees oli August Reinart.
AS Wermo

AS Wermo on aastast 1947 Võrus tegutsev mööblitööstusettevõte.
Ettevõtte asutati 1947 Võru Metsakaubanduslaona, mis aastal 1950 nimetati ümber Võru Mööblivabrikuks. Nime Wermo kannab ettevõte aastast 1990. Ettevõte erastati aastal 1995.
Enamik ettevõtte toodangust läheb ekspordiks, praegu on ekspordi osakaal 85%. Peamiselt viiakse toodang Soome, Rootsi ja Saksamaale.
Wildenbergi nahavabrik

Wildenbergi nahavabrik oli umbes aastatel 1878–1915 Kuressaares aadressil Suur-Sadama tänav 18 töötanud nahavabrik. 
Ettevõtte eelkäija oli aastal 1858 Kullamaal asutatud Reinhold Wildenbergi (1819–1890) nahaparkimistöökoda, mis hiljem viidi üle Kuressaarde Veski, Suur-Sadama, Abaja ja Töö tänava vahelisse kvartalisse. Aastal 1910 sai nahavabrikust aktsiaselts.
Reinhold Wildenbergi poeg Oscar Friedrich Wildenberg (1852 Lihula – 1928 Riia) õppis Moskva kaubanduskoolis ja oli praktikal Saksamaal Hamburgis Jakob Nordheimi nahavabrikus. 1872. aastal saabus ta tagasi Saaremaale, kus alustas tööd isale kuuluvas vabrikus, asudes seda peagi kaasajastama ja laiendama: lisaks kodumaistele nahkadele hakati peagi töötlema Lõuna-Ameerikast sisseveetavaid pühvlinahku, mis hiljem jäidki peamiseks tooraineks. 1888. aasta Brüsseli maailmanäitusel pälvis Wildenbergi nahavabriku toodang kuldmedali.
1897/1898. aastal ostis Oscar Wildenberg nahavabriku Riias, 1910. aastal mõlemad vabrikud ühendati ja ühendettevõte kandis nimetust „Oscar Wildenbergi ühinenud nahavabrikute aktsiaselts Riias ja Kuressaares”.
Nahavabrik töötles peamiselt sisseveetud nahku, mida turustati eeskätt Riias. Enne I maailmasõda, 1913. aastal töötas ettevõttes 300 inimest. Esimese maailmasõja ajal täideti ka sõjatellimusi. Aastal 1915 Esimese maailmasõja oludes viidi ettevõtte inventar sse. 1915. aastal evakueeriti vabrikumasinad Nižni-Novgorodi, kuna vabrikuhoone lahkuvad venelased sakslaste maaletulekul maha põletasid, 1917. aasta oktoobris. Riia vabriku suutsid Oscar Wildenbergi tütred Herta Melnikow ja Helene Laerum sõja lõppedes ja Läti iseseisvumise järel uuesti tööle panna.
AS Trio LSL

AS Trio LSL (ka: "Trio LSL Raadiogrupp") oli Eesti meediaettevõte, mis alustas tegevust 1992. aastal Raadio Kuku loomisega ning mis ühines 2017. aastal ettevõttega AS Eesti Meedia.
AS Trio LSL täheühend LSL tähistas ettevõtte asutajate ja omanike perekonnanime esitähti: Rein Lang, Koit Saarmäe, Hans H. Luik.
Eesti Töötukassa

Eesti Töötukassa on töötuskindlustuse seaduse alusel tegutsev avalik-õiguslik juriidiline isik, mis on asutatud 2001. aastal. 
Organisatsioon.
Eesti Töötukassa kõrgeim juhtimisorgan on nõukogu, millel on kuus liiget. Vastavalt töötuskindlustuse seadusele nimetab Vabariigi Valitsus kaks nõukogu liiget, Eesti Ametiühingute Keskliit ja Teenistujate Ametiliitude Organisatsioon kumbki ühe liikme ning Eesti Tööandjate Keskliit kaks liiget.
Töötukassa tegevjuhtimise eest vastutab neljaliikmeline juhatus. Eesti Töötukassa juhatuse esimees on Meelis Paavel, kes on organisatsiooni juhtinud alates selle loomisest 2002. aastast. Paavel lahkub ametist 15. aprillil 2025. Eesti Töötukassa nõukogu valis 24. märtsil koosolekul uueks juhatuse esimeheks Gert Tiivase. Uue juhatuse esimehe volitused hakkavad kehtima 21. aprillil ja volitused kehtivad viis aastat.
Tegevus.
Töötukassa eesmärk on tööturupoliitika elluviimine ja töötuskindlustuse korraldamine töötuskindlustuse seaduses, tööturuteenuste ja -toetuste seaduses, töövõimetoetuse seaduses ja teistes õigusaktides sätestatud korras .
Eesti Töötukassa korraldab töötuskindlustust eesmärgiga tagada :
Eesti Töötukassa viib ellu tööpoliitikat eesmärgiga tagada :
Ajalugu.
Töötukassa loodi 2002. aastal, kui hakkas kehtima töötuskindlustuse seadus. Siis oli ametis 20 töötajat.
1. mail 2009 võttis Eesti Töötukassa üle Tööturuameti ülesanded. Nii hakati lisaks passiivsetele tööturumeetmetele pakkuma ka aktiivseid tööturumeetmeid ning nõustama tööotsijaid. Asutuse töötajaskond kasvas 500-ni.
2016. aastal läbi viidud töövõime reformiga hakkas töötukassa hindama inimeste töövõimet ning menetlema ja välja maksma töövõimetoetusi. Selle tulemusena kasvas töötajate arv 724-ni.
2017. aastal lisandusid töötust ennetavate meetmete raames ameti halduse alla töö kaotuse ohus olevad inimesed, millega seoses tõusis töötjaskond 853 inimeseni.
2019. aastal viidi läbi karjääriteenuste reformi, mille tulemusel hakkas töötukassa osutama karjääriteenuseid noortele vanuses 7. kuni 26. eluaastani (sh koolides). Asutuse töötajate arv jõudis 906 inimeseni.
2025. aasta oktoobris teavitati plaanist koondada ligikaudu 170 inimest ja muuta organisatsiooni efektiivsemaks. Samal ajal töötas Eesti Töötukassas umbes 900 inimest.
AS Võru Juust

AS Võru Juust on aastal 1995 Võrus asutatud juustutootmisettevõte, mis praegu on ettevõtte Valio Eesti AS üks kahest ettevõttest (teine on Valio Eesti AS Laeva Meierei).
Ettevõtte ajalugu ulatub 1968. aastasse. 4. oktoobril 2003 omandas Soome piimatööstusettevõte Valio OY Itaalia ettevõttelt Saviola 57,8 protsenti AS Võru Juustu aktsiatest. Samal aastal oli Võru Juust Eesti suurim juustutootja.
2006. aastal moodustati AS Võru Juustust ja AS Valio Eestist AS Valio Baltic.
Ettevõte toodab kuus keskmiselt 700 tonni juustutooteid. Ettevõtte toodangust u 90% eksporditakse.
Ettevõttes töötab ligi 130 inimest.
Talibor

Talibor (ka kujul: TALIBOR; akronüüm ingliskeelsetest sõnadest "Tallinn Interbank Offered Rate") oli Eesti Panga Eesti krooni kohta arvutatav Eestis tegutsevate pankade vaheline laenuintressimäär.
Intressimäärad määras Eesti Pank kindlaks iga argipäeva kella 11.00-ks.
Eesti Pank lõpetas Eesti krooni pankadevaheliste intressimäärade Talibori ja Talibidi arvutamise, kui Eesti 2011. aastal võttis kasutusele euro. Viimati arvutati Talibori ja Talibidi intressimääru 29. detsembril 2010.
Eesti Konjunktuuriinstituut

Eesti Konjunktuuriinstituut (eriti varasemas kirjanduses ka "Eesti Konjunktuurinstituut"; lühend EKI) on eeskätt Eesti majandusseisu jälgiv ja analüüsiv eraõiguslik rakendusliku suunaga Eesti teadusasutus. Selle omanikuks on Eesti Kaubandus-Tööstuskoda.
Ajalugu.
Asutuse ajalugu ulatub 1934. aastasse, mil majanduslike küsimuste uurimiseks asutati Konjunktuuriinstituut, mille alalised liikmed olid Majandusministeerium, Põllutööministeerium, Välisministeerium, Tartu Ülikool, Eesti Pank, Pikalaenu Pank, Kaubandus-tööstuskoda, Eesti Maapank, Põllutöökoda. Veel olid instituudil toetajad liikmed, teaduslikud korrespondendid ja korrespondendid. Aastal 1940 lõpetas instituut tegevuse.
Instituudi ülesanded olid eeskätt:
a) Eesti majanduse seisukorra igakülgne selgitamine ja objektiivne hinnang;
b) majanduselu nähtuste jälgimine maailmas ja nende uurimine ning valgustamine Eesti majanduse seisukohalt;
c) järjekindla jooksva informatsiooni korraldamine majanduslikkude küsimuste, eriti tootmise ja turundamise olukorra kujunemise kohta valitsemisasutiste kui ka eramajanduse ringkondade kasutamiseks;
d) eriuurimuste korraldamine aktuaalsemate majanduslikkude probleemide lahendamiseks.
Instituudil oli põllumajandus- ja majandussektsioon. 
Instituut andis välja ajakirju Konjunktuur ja Majandusteated. 
Aastal 1966 jätkus mingil määral töö Üleliidulise Kaubanduskonjunktuuri Teadusliku Uurimise Instituudi Eesti Filiaalis, mis tegi kaubaturgude uuringuid.
Aastal 1990 filiaal iseseisvus ja nimeks sai taas Eesti Konjunktuurinstituut. Aastatel 1990–1997 tegutses asutus Majandusministeeriumi alluvuses. Aastal 1997 asutus erastati ja aktsiate omanikeks said Eesti Kaubandus-Tööstuskoda, AS BCS ja 7 eraisikut. Aastast 2007 on asutuse ainuvaldaja Eesti Kaubandus-Tööstuskoda.
Karburaator

Karburaator on bensiinimootorite segu valmistamise seade, kus sisenev õhuvool imeb kaasa kütuseseguks paraja hulga bensiini. 
Karburaator on sisepõlemismootori kütusesüsteemi osa.
Karburaatoril on liigutatav klapp, millega muudetakse mootorisse imetava segu hulga kaudu mootori võimsust.
Viimasel ajal on karburaatori asemel süsteem elektriga käitatavast pumbast, mis kokkuvõttes tagab täpsema segu koostise.
Dialoogsüsteem

Dialoogsüsteem ehk dialoogisüsteem (lühend DS) on programm, mis suhtleb inimesega loomulikus keeles. Sellist vestluse loomulikkust püütakse saavutada sellega, et lisatakse süsteemile inimestevahelisele suhtlemisele iseloomulikke tunnuseid, nagu vooruvahetus, initsiatiivikus, tähendusrikas vaikus. Eristatakse programme, mis vastavad kasutaja küsimustele ja pakuvad kasulikku infot enamasti piiratud ainevaldkonnas (näiteks ekspertsüsteemid), ja vestlusprogramme ehk juturoboteid (ingl. "talkbot", "chatbot", "chatterbot"), mille ainevaldkond on enamasti vaba.
Suulisse dialoogsüsteemi võivad olla kaasatud peale kasutaja ja/või avatari kõne ka ühe või mõlema osapoole žestid ja miimika. Samuti võib rakendusel olla graafiline kasutajaliides, puutetundlik ekraan ja muu seesugune.
Osad.
Dialoogsüsteemide ehitus võib olla väga erinev, sest komponendid, mis on ühte dialoogsüsteemi lisatud või lisamata jäetud, erinevad rakenduseti suuresti. Üheks tähtsamaks osaks peetakse dialoogihaldurit, mis tegeleb dialoogi juhtimisega dialoogi mudeli järgi, sisaldades dialoogiseisundeid ja dialoogistrateegiaid.
Dialoogsüsteemi töötsükkel hõlmab tavaliselt järgmisi etappe:
Dialoogsüsteemide liigid.
Dialoogsüsteeme jaotatakse kategooriatesse erinevatel alustel. Seejuures võib dialoogsüsteem kuuluda korraga mitmesse kategooriasse. Neid kategooriaid saab liigitada näiteks:
Rakendused.
Dialoogsüsteeme kasutatakse abivahendina paljudes valdkondades: äris, hariduses, tervishoius, meelelahutuses jne. Süsteem võib täita näiteks järgnevaid ülesandeid:
Michael F. McTear mainib suuliste dialoogsüsteemide kasutamist:
Arendustarkvara.
Järgnev tabel annab ülevaate mõnedest dialoogsüsteemide loomisel kasutatavatest programmeerimiskeeltest, tarkvaradest ja tehnoloogiatest.
Keele mõistmine.
Keele mõistmise modelleerimine dialoogsüsteemidele on keeruline eeskätt kahel põhjusel:
Sõnaline mitmeti tõlgendatavus esineb näiteks inglise keele sõna "book" puhul: see võib olla nii nimisõna (raamat) kui ka tegusõna (broneerima).
Mitmetähenduslikkus esineb näiteks sõna "juur" puhul. See võib olla: 1. taimejuur; 2. elundi või kehaosa kinnitumiskoht ("hamba-, nina-, sabajuur"); 3. juuretis ("leiva-, tainajuur"); 4. algus, algupära, lähtekoht ("suguvõsa juured, kõige kurja juur"); 5. keeleteaduses: lihttüvi; 6. matemaatikas: kuupjuur, ruutjuur. 
Struktuuriline mitmeti tõlgendatavus on seotud fraasi mitmeti tõlgendamise võimalusega lauses. Mitmesuste probleemi lahendamiseks tuleb vaadata konteksti ehk lause või lausungi teisi sõnu, mõnikord lausa eelnevat teksti.
Ülikoolid ja uurimiskeskused.
Järgnev loetelu sisaldab valikut mainekatest ülikoolidest ja uurimiskeskustest, kus tegeletakse dialoogsüsteemide arendamisega:
Eestis on dialoogsüsteeme uuritud ja loodud Tartu Ülikoolis.
Ove Büttner

Ove Büttner (21. veebruar 1959 Tallinn – 3. november 2021) oli eesti kunstnik.
Büttner lõpetas 1989 Eesti Riikliku Kunstiinstituudi tahvelmaali erialal. 
1990. aastast kuulus ta Eesti Kunstnike Liitu. 
Tema teoseid on eksponeeritud ka Saksamaal, Rootsis, Soomes ja Kanadas.
Ove Büttneri ärasaatmine toimus 10. novembril 2021 Tallinna Metsakalmistu kabelis.
Tiit Rammul

Tiit Rammul (sündinud 25. veebruaril 1964 Tartus) on eesti kunstnik.
Haridus.
Tiit Rammul õppis aastatel 1983–1990 Tartu Kunstikoolis dekoraatori ja 1979–1983 Eesti Riiklikus Kunstiinstituudis graafika erialal. 
Töö.
Ta on töötanud kirjastustes Perioodika ja Olion. Ta on Eesti Kunstiakadeemia õppejõud.
Kunstnikuna tegutseb Rammul peamiselt raamatukujundaja ja illustraatorina, samuti on ta osalenud plakatinäitustel.
Liikmesus.
2006. aastast kuulub ta Eesti Kujundusgraafikute Liitu.
Tunnustus.
2006. aastal võitis ta Tallinna IV rakenduskunsti triennaalil Grand Prix näitusega "Kaks lähedast", esinedes rühmituse MUKI koosseisus koos Kersti Laanmaaga.
Sarno jõgi

Sarno (ladinakeelsed nimed "Sarnus", "Draconcello") on jõgi Itaalias Campania maakonnas. Kõrvuti tema lisajõgede Cavaiola ja Solofranaga peetakse seda üheks kõige reostatumaks jõeks Euroopas.
Jõe kallastel asuvad Sarno, San Valentino Torio, San Marzano sul Sarno, Angri, Scafati, Nocera Inferiore (Salerno provints) ning Striano, Poggiomarino, Pompei, Torre Annunziata ja Castellammare di Stabia (Napoli provints). 
Jõgi suubub Türreeni merre Napoli lahes.
Esimene Eesti Põlevkivitööstus

Esimene Eesti Põlevkivitööstus oli riiklik aktsiaselts, mis tegutses aastatel 1936–1940. Ettevõtte eelkäija oli aastatel 1922–1936 tegutsenud Riigi Põlevkivitööstus.
Aastatel 1918–1937 oli Riigi Põlevkivitööstuse juht, seejärel kuni 1940. aastani A/S Esimene Eesti Põlevkivitööstus juhatuse esimees Märt Raud.
Asutamise ajal omandas Kaubandus- ja Tööstusministeeriumi Riigi Põlevkivitööstus Kaubandus- ja Tööstusministeeriumi põlevkivitööstusosakonna valduses olnud Kohtla-Järve karjääri, samuti Kukruse kaevanduse ja põlevkivi utmise katsetehase. 
1921. aastal algasid õliajamise katsed Saksamaal Julius Pintsch AG poolt toodetud 40-tonnise päevavõimsusega madalatemperatuurilise katseretordiga Kohtlas. 1921. aastal rajati Kohtla põlevkivilaboratoorium, mille juhatajaks sai Karl Luts.
Eesti põlevkivitööstuse, "Esimene Eesti Põlevkivitööstus" kuulusid Kukruse ja Käva kaevandus ning Kohtlas asuv kuue püstgeneraatoriga tööstuslikus mahus õli tootev õlitehas, mis alustas tööd 1925. aastal.
Kohtla õlivabrikust saadav tooraine sobis pärast destilleerimist laevakütuseks ning kaks Eesti sõjalaeva läksidki sellele küttele üle. Destilleeritud toorõli e mootornafta sobis ka vedurite kütteks, kuid kuna õli vajas enne katlasse jõudmist eelsoojendamist, siis rongide üleminek õliküttele algas 1929. aastal. Toorõli utmise jääki – bituumenit kasutati katusetõrvaks ja katusepapitööstustes. Bituumenile mineraalaineid lisades toodeti asfalt-mastiksit Estobituumen, mida kasutati teede asfalteerimisel. Põlevkiviõlist toodeti isegi taime- ja putukamürke ning oluline toorõlisaadus oli veel fenolaat, mida sai kasutada immutusõlina Eesti riigiraudteedel.
1929. aasta algas toorõlist bensiini saamiseks krakkimisvabriku ehitus, tehas valmis 1932. aastal.
1935. aastal lasti käibele Günther Reindorfi kujundatud 100-kroonine rahatäht, millel on taustal kujutatud Kohtla-Järvel asunud Eesti esimene põlevkiviõli tööstus.
Põlevkiviõli vajadus turul hakkas 1935. aastal tõusma, mis võimaldas Kohtla-Järvele teise kaheksa püstgeneraatoriga õlivabriku ehitamist. Vabrik valmis 1936. aastal. Teise õlitehase (uttevõimsus oli 300 t põlevkivi ööpäevas) Oktoobrist 1936. aastal muutus Riigi põlevkivitööstus riiklikuks aktsiaseltsiks Esimene Eesti Põlevkivitööstus. 1937. aasta kevadest varustas Riigi põlevkivitööstus Saksa I. G. Farbenindustried toorõliga.
1938. aastal valmis kolmas kuueteistkümne Pintschi püstgeneraatoritega õlivabrik (ööpäevavõimsusega 650 tonni põlevkivi ja 40 000 tonni õli aastas). Lepingu kohaselt I. G. Farbenindustriega oli Saksa pool nõus garanteerima uue õlitehase toodangu ostmise kuni 1940. aasta lõpuni. 1939. aasta lõpus alustati neljanda, 860-tonnise ööpäevavõimsusega 20 püstgeneraatoriga õlitehase ehitamist. 
1939. aastal oli tehases töölisi 2002, teenistujaid 178, 1936. aastal kaevandati 364 000 tonni põlevkivi ja toodeti 23 000 tonni põlevkiviõli, 1939. aastal vastavalt 666 000 ja 61 000 tonni.
Pärast Teist maailmasõda moodustati Kukruse ja Käva II kaevanduse baasil Eesti NSV trust Eesti Põlevkivi ja AS Esimene Eesti Põlevkivitööstus nimetati 1944. aastal ümber Esimeseks Eesti Põlevkivitööstuseks Kohtla-Järvel.
Eesti Turbatööstused

Eesti Turbatööstused oli aastatel 1936–1940 tegutsenud turbatööstusega tegelev riiklik aktsiaselts. Ettevõtte eelkäija oli aastatel 1922–1936 tegutsenud Riigi Turbatööstus.
Ajalugu.
Kaubandus- ja Tööstusministeeriumi Riigi Turbatööstuse põhimäärus kinnitati Riigikogus 27. juunil 1922. Juba samal aastal alustati selleks tööd Rakke ja Einmanni rabas, mis küll peagi majanduslikel kaalutlustel lõpetati. Alustati turbatööstuse arendamist Lavassaare, Ellamaa, Sooniste ja Aruküla rabas ning rajati 2 elektrijaama. Pärast arendatud tööstuste töölerakendamist selgus mitmeid probleeme ja nõnda leidis Riigikontroll oma majandusaasta 1926/1927 ülevaates, et kasumlikult töötasid vaid Ellamaa ja Aruküla ning sellega oli ettevõtte kaasa toonud olulise kahju tekitamise riigile. Selgus, et Sooniste rabast saadi põletamiseks vähekõlbulikku turvast ning et Lavassaares olid turba ülestöötamise ja transpordi kulud kaugelt liiga suured. 1928. aasta aruande järgi olid seis oluliselt paranenud ning Riigikogu kandis sama aasta lõpus maha ligi 97 miljoni marga ulatuses kahjusid. Edasi jätkas tööstus kasumlikult.
1929. aastal muudeti ettevõtte põhimäärust ning Riigi Turbatööstus allutati kõigile kehtivatele maksudele, millest ettevõttel varem vabastus oli. Sellega kaotati eelisseisund eraettevõtete ees.
Riigivanem Konstantin Pätsi 25. juunist 1936 pärineva dekreedi alusel korraldati ettevõte ringi. Selle varad ja kohustused anti üle uuele aktsiaseltsile. AS Eesti Turbatööstused alustas tegevust ametlikult 30. septembril 1936.
1930. aastate teisel poolel asuti riiklikult korraldama kütteainete turgu eesmärgiga vähendada küttepuude osakaalu ning suurendada turba, põlevkivi ja muude alternatiivsete kütteainete kasutamist. Metsa üleraie vähendamiseks ette võetud abinõud tõid kaasa turba müügimahtude olulise kasvu.
1936. aastal asutas ettevõte Lehtse Turbatööstuse. Asutati ka Rabasaare tööstusküla: keskus, kus asusid Lehtse turbatehase juhtide ning tööliste elamud koos vajalike teeninduspunktidega (söökla, rahvamaja, kauplus, saun jms), hiljem ka lasteaed. Lehtse kandis on kolm turbaraba: Läste (turbakihi paksus 3,4 m), Rebase (3,2 m) ja Pruuna (6,0 m). Turbatööstus toimis kuni 1992. aastani. 1937. aastal rajati Pööravere/Tootsi briketivabrik.
Juhtimine.
Riigi Turbatööstus.
Juhid
Nõukogu esimehed
Eesti Kiviõli

Eesti Kiviõli oli aastatel 1922–1940 tegutsenud aktsiaselts. 
Asutamise aastal (1922) rajas Eesti Kiviõli Sonda juurde oma põlevkivikaevanduse, milleks oli varem riigilt saanud kontsessiooni. Kaevandatud põlevkiviga tehti katseid põlevkiviõli saamiseks. 
Aastal 1929 asutas ettevõtte Kiviõlli Kiviõli õlivabriku, 1931. aastal alustas ”Eesti Kiviõli“ põlevkiviõlitehas, tootes päevas 86 tonni kütteõli ja 12 tonni bensiini. 
Aastal 1940 ettevõte riigistati ja selle alusel moodustati Kiviõli Põlevkivikeemiatehas.
Ettevõtte järgi on nime saanud Kiviõli linn.
AS Sangla Turvas

AS Sangla Turvas on 1987. aastast Tartu maakonnas Puhjas tegutsev turba kaevandamis- ja töötlemisettevõte.
Ettevõtte eelkäija oli 1923. aastal asutatud Ulila Elektrijaam.
1970. aastate keskel koliti turbabriketivabriku briketivabrik Puhja ning Ulilasse jäi kombinaadi filiaal, kus koos alus- ja väetusturbaga valmisid Norma tellimusel autode turvavööde detailid, raudjalastega kelgud ning töötas galvaanikatsehh, kuna turvasüsteemi komponentide omaduste parandamiseks kaetakse neid erinevate pinnakatetega vastavalt toote funktsioonile ja esitatud nõuetele.
Ettevõte peamised tegevusalad on turbabriketi ja sellest energia tootmine, toodetakse ka kasvuturvast.
Ettevõte kaevandab turvast Sangla turbamaardlast. Aastane turbatoodang on üle 400 000 m3, millest 80% läheb ekspordiks.
2015. aasta kevadel läks ettevõte pankrotti. Ehitus- ja energeetikaettevõtte KMG Inseneriehitus AS tütarettevõte Peat Mill omandas pankrotistunud ettevõtte varad 2016. aasta juuni alguses 2,8 miljoni euro eest ning tehas pandi uuesti tööle.
Peat Mill lasi lammutada terve turba tootmiskompleksi aastal 2020. Lammutamisele kuulus katlamaja, turba segaja, tootmisliin ja galerii.
Cazouls-lès-Béziers

Cazouls-lès-Béziers ["kas'ul le bez'jee"] on asula ja vald Lõuna-Prantsusmaal Oksitaania piirkonnas Hérault' departemangus. 
Vald asub Béziers' linnast põhja suunas. Asula jääb Vahemerest mõne kilomeetri kaugusele. Kaugel pole Püreneedki, asulast on näha Pürenee mäestikus asuva Canigou mäe tippu. 
Valla läänepoolseks piirijõeks on Orbi jõgi. Tähtsaim majandusharu on põllumajandus, eriti viinamarjakasvatus ja veinitootmine.
Vallaga seotud ühiskonnategelasi:
TTÜ majandusuuringute teaduskeskus

TTÜ majandusuuringute teaduskeskus on Tallinna Tehnikaülikooli majandusteaduskonna struktuuriüksus.
Ajalugu.
Asutuse ajalugu ulatub 1947. aastasse, mil loodi "Eesti NSV Teaduste Akadeemia Majanduse ja Õiguse Instituut", mis aastal 1950 nimetati ümber "Eesti NSV TA Majandusinstituudiks". Aastatel 1995-1997 oli Majandusinstituut Eesti Haridusministeeriumi haldusalas. Aastast 1997 kuulub TTÜ koosseisu, misjärel kandis algul nime Eesti Majanduse Instituut (lühend: EMI), hiljem reorganiseeriti ja nimetati ümber TTÜ majandusuuringute teaduskeskuseks.
Aastal 1988 töötasid EMI teadlased välja esimese Isemajandava Eesti kontseptsiooni.
Saint-André-de-Sangonis

Saint-André-de-Sangonis [sen and're de sangon] on asula ja vald Lõuna-Prantsusmaal Oksitaania piirkonnas Hérault' departemangus. 
Vald asub Montpellier' linnast 34 kilomeetri kaugusel Hérault' jõe orus. Valda läbib liiklusrohke maantee (A 750), mis ühendab Montpellier' linna Millau linnaga.
Vallas asub 2 hektari suurune erabotaanikaaed Font de Bézombes. 
Vallaga seotud ühiskonnategelasi:
Välismaine Eesti Kirjanike Liit

Välismaine Eesti Kirjanike Liit (nimetatud ka "Väliseesti Kirjanike Liit") oli aastal 1945 Stockholmis asutatud pagulaseesti kirjanikke ühendav liit. 2000. aasta oktoobris saatis liit end laiali ning selle liikmed võeti "in corpore" vastu Eesti Kirjanike Liitu kodumaal. 
Liidu esimehed olid August Mälk (1945–1982), Kalju Lepik (1982–1999) ja Enn Nõu (1999–2000).
Liit andis välja oma preemiat.
Tartumaa Kuldne Tammeoks

Tartumaa Kuldne Tammeoks on Tartu maakonna kõrgeim teenetemärk, millega tunnustatakse Tartumaa kodanikke, kes on oma pikaaegse tegevusega võimestanud ja rikastanud Tartumaa arengut, andnud suure panuse siinsele majandusele, kultuurile, elukeskkonnale ja inimeste heaolule. Teenetemärgid antakse igal aastal üle Eesti Vabariigi aastapäevale pühendatud pidulikul kontsertaktusel.
Kuni 2017. aastani andis Kuldset Tammeoksa välja Tartu maavalitsus, selle andis üle Tartu maavanem Eesti Vabariigi aastapäeva vastuvõtul Vanemuise kontserdimajas. Alates 2018. aastast annab maakondlikku tunnustust üle Tartumaa Omavalitsuste Liit.
Teenetemärk sai nime Tartu maakonna vapi järgi, mille paremal alumisel poolel on kujutatud kolme lehe ja kahe tõruga kuldset tammeoksa rohelisel taustal.
Eesti Astronoomia Selts

Eesti Astronoomia Selts on aastal 1999 asutatud selts, mis ühendab kutselisi astronoome ja astronoomiahuvilisi.
Seltsi tegevuse eesmärk on põhikirja järgi "astronoomia ja sellega seotud teaduste ning astronoomilise hariduse ja kultuuri arendamine Eesti Vabariigis".
Lao jõgi

Lao (kreeka keeles: "Laos", ; ladinakeelsed nimed: "Laus", "Laos" ja "Laüs"; varemini ka "Laino") on jõgi Itaalias Basilicata ja Calabria maakonnas. Ülemjooksul, Basilicata maakonnas, kannab jõgi nime Mercure. Jõgi on saanud nime Magna Graecia linna "Laos" järgi.
Lao jõgi saab alguse Calabria ja Basilicata maakonna piiril asuvalt Serra del Prete mäelt Lõuna-Apenniinides, 2181 meetri kõrgusel merepinnast.
Jõgi suubub Türreeni merre Scalea lõunaosas Calabria maakonnas.
AS Coca-Cola HBC Eesti

AS Coca-Cola Hellenic Bottling Company Eesti (varasem nimi: "AS Eesti Coca-Cola Joogid") on Eestis 1992. aastast tegutsev villimisettevõte, mille põhitegevuseks on The Coca-Cola Company loal karastusjookide, mittealkohoolsete ja alkohoolsete jookide, kohvi ja mineraalvee turundus ja müük Eestis. Ettevõtte tuntuimad kaubamärgid on Coca-Cola, Fanta ja Sprite, ent kokku esindab firma Eestis üle 20 erineva joogibrändi. Coca-Cola HBC Eesti on rahvusvahelise kontserni Coca-Cola HBC tütarettevõte ja moodustab osa Coca-Cola HBC Poola ja Baltimaade äriüksusest. Ettevõte annab Eestis tööd enam kui 60 inimesele Tallinnas, Tartus, Pärnus, Jõhvis ja Saaremaal.
Coca-Cola HBC Eesti on Alkoholitootjate ja Maaletoojate Liidu, Eesti Kaubandus-Tööstuskoda ning Eesti Toiduainetööstuse Liidu liige.
Ajalugu.
Coca-Cola karastusjooke asuti Eestis tootma juba 1980. aastatel, kui kohalikus karastusjookide tehases hakati tootma Fantat. Siiski algas suuremamahulisem Coca-Cola karastusjookide levimine Eestis pärast Nõukogude Liidu lagunemist ja Eesti taasiseseisvumist.
Ametlik Coca-Cola karastusjookidele spetsialiseerunud ettevõte sai Eestis loodud 5. mail 1992, kui Coca-Cola Getränke Holding ja kohalik joogitootja AS Tallinna Karastusjoogid kirjutasid alla AS Eesti Coca-Cola Joogid asutamislepingule. Samal ajal alustas tegevust Coca-Cola Tallinna tehas, milles toodeti Coca-Cola karastusjooke kõigisse Balti riikidesse. Ettevõte kuulus Coca-Cola Balti Joogid AS koosseisu, mis koordineeris kontserni tootmist ja müüki kogu Baltikumi turul. Samuti loodi Tallinna HBC Baltikumi peakorter. 31. märtsil 2003 vahetati ettevõtte nime ja sellest ajast kannab firma nime AS Coca-Cola HBC Eesti, mis kuulub HBC äriüksuse Coca-Cola HBC Baltikum koosseisu.
2008. aastal teatas Coca-Cola HBC, et on asunud uurima võimalusi tootmist Eestist ära kolida. 2009. aasta lõpus teatas ettevõte ametlikult, et kolib karastusjookide tootmise Leetu Alytuses asuvasse tehasesse. Eestis lõpetati Coca-Cola jookide tootmine 2010. aasta aprilli lõpus. HBC säilitas Tallinnas siiski Baltikumi peakorteri ning lao- ja turustushooned.
2019. aastal liideti Coca-Cola HBC Baltikum Poola piirkonnaga üheks üksuseks ja uue Coca-Cola HBC Poola ja Baltimaade äriüksuse peakorter asus Varssavis. Seetõttu jäi Tallinn ilma peakorteri seisusest. 2021. aastast müüb Coca-Cola HBC Eestis viina, hakates Nemiroffi viina edasimüüjaks Baltikumis.
Sakari Neuvonen

Sakari Neuvonen (sündinud 26. septembril 1964 Savo maakonnas Soomes) soome päritolu estofiil, Tartus elav soome ja eesti kultuuritegelane.
Neuvonen on õppinud Jyväskylä, Oulu ja Tartu Ülikoolis. 2000. aastal kaitses ta Tartu Ülikoolis diplomitöö Lydia Koidula ja Antti Almbergi kirjavahetusest erialal eesti keel võõrkeelena.
2011. aastal lõpetas ta Tartu Kõrgema kunstikooli mööbli erialal ning 2013. aastal Tartu Ülikooli magistriõpingud (Design and Development of the virtual environment).
Savo maakonnast Pieksämäki linnast pärit Neuvonen elab 1992. aastast Tartus.
Sakari Neuvonen on töötanud Tartus alates 1999. aastast Tampere maja kultuuriorganisaatorina. Eestis on ta mänginud ja kirjutanud laule ansamblis Lost Kolhoces.
Sakari Neuvose naine on eesti filoloog ja Tampere maja perenaine Tiia Neuvonen, neil on tütar Helmi Nelle (sünd. 2004).
Lieuran-lès-Béziers

Lieuran-lès-Béziers ["ljö'ran le bez'jee"] on asula ja vald Lõuna-Prantsusmaal Oksitaania piirkonnas Hérault' departemangus. 
Valda läbib Libroni jõgi.
Eesti Diplomaatide Kool

Eesti Diplomaatide Kool (lühend EDK; inglise keeles "Estonian School of Diplomacy") on 1990. aastal Tallinnas asutatud rahvusvaheliste suhete temaatikaga tegelev teadus- ja arendusasutus. 
EDK asutati eesmärgiga koolitada Eesti vabariigile diplomaatia valdkonna töötajaid. 1998. aastani töötas EDK Eesti Majandusjuhtide Instituudi juures, misjärel EDK organiseeriti ümber eraõiguslikuks sihtasutuseks.
EDK-i direktor on 1993. aastast Ekke Nõmm.
Eesti Elektroonikaühing

Eesti Elektroonikaühing (lühend: EEÜ; inglise Estonian Electronics Society) on praegusel kujul aastast 1992 tegutsev kutseühing, kuhu kuuluvad elektroonika, telekommunikatsioonide, raadio- ja televisioonitehnika ja nendele lähedastes valdkondades tegutsevad inimesed ja organisatsioonid.
EEÜ on aastal 1958 asutatud "A. Popovi nimelise Raadiotehnika, Elektroonika ja Side Teaduslik-Tehnilise Ühingu Eesti Organisatsiooni" (lühend RESTTÜ) õigusjärglane.
Eesti Geodeetide Ühing

Eesti Geodeetide Ühing (lühend: EGÜ; inglise Association of Estonian Surveyors) on praegusel kujul aastast 1989 tegutsev mittetulundusühing. 
EGÜ on 1926. aastal asutatud Eesti Geodeetide Ühingu õigusjärglane.
Ühingu eesmärkide seas on põhikirja järgi nt:
Eesti Gregoriaani Ühing

Eesti Gregoriaani Ühing on aastal 1997 asutatud mittetulundusühing, mis muu hulgas korraldab vanamuusikaansambli Vox Clamantis tegevust.
Aastal 2000 korraldas ühing gregooriuse laulu festivali, kus seminariga esines selle ala ekspert Daniel Saulnier.
Eesti Hääl

Eesti Hääl on Suurbritannias elavate eestlaste ajaleht, mis ilmub kuulehena. Ajalehte annab välja Inglismaa Eestlaste Ühing.
Ajaleht on asutatud aastal 1947 ja algul ilmus see nädalalehena. Seejärel (1981–1999) ilmus kaks korda kuus. Aastast 2000 ilmub kuulehena. 2019. aastal ilmus A4 formaadis 8-küljelisena.
Ajalehes põhisisu moodustavad artiklid eestlaste tegevusest Suurbritannias, aga ka mujal.
August Rausch von Traubenberg

August Georg Rausch von Traubenberg (28. september 1808 Tallinn – 7. detsember 1860 Tallinn) oli Lokuta ja Huuksi pärishärra, meeskohtunik.
Tema isa oli Jakob Jürgen (Georg) von Traubenberg (1755–1814) ja ema Auguste Louise von Rehbinder (1787–1808). 
August Rausch von Traubenberg abiellus 16. jaanuaril 1842 Marie von Römlingeniga (1810–1880), neil oli kolm poega: parun Emanuel Rausch von Traubenberg (1843–1909, Juuru mõisnik alates 1875), parun Georg Otto Adolf Rausch von Traubenberg (1845–1927, Lokuta ja Piiumetsa pärishärra) ja parun Karl Thure Rausch von Traubenberg (1847–1924), Huuksi ja Väike-Kareda viimane mõisnik enne riigistamist.
Eesti Karskusliit AVE

Eesti Karskusliit AVE on praegusel kujul aastast 1989 tegutsev liit. AVE on 1922–1940 tegutsenud Eesti Karskusliidu õigusjärglane.
Liidu ajalugu ulatub aastasse 1906, mil asutati "Eesti Karskusseltside Keskkoht". Aastatel 1920–1922 kandis see nime "Eesti Karskusseltside Kesktoimkond". Aastatel 1922–1940 kandis nime "Eesti Karskusliit". Liit taasasutati 1989. Aastast 2003 kandis liit mõnda aega ka nime "Ühendus Alkoholivaba Eesti".
Põhikirja järgi on AVE eesmärgid järgmised:
Eesti Kool (ajakiri, 1935)

Eesti Kool oli ajakiri, mis ilmus aastatel 1935–1940 Tallinnas ning mida andis välja Haridusministeerium.
Ajakirja ilmus aastas 10 numbrit.
Ajakirja tegevtoimetaja oli Gustav Ollik.
Eesti Lasteaednike Selts

Eesti Lasteaednike Selts (lühend: ELS) oli aastatel 1932–1940 tegutsenud kutseühing, kuhu kuulusid lasteaednikud.
Seltsi eelkäija oli 1929. aastal asutatud "Tartu Lasteaednikkude Seminari Vilistlaskogu."
Seltsi eesmärgid olid näiteks ühendada lasteaednikke, edendada kasvatustööd lasteaias.
Petseri raudteejaam

Petseri raudteejaam (vene keeles Печоры-Псковские) on raudteejaam Pihkva–Riia raudteel Venemaal Pihkva oblastis Petseris.
Petseri naaberjaam Venemaa suunal on Liivamäe (Ливамяэ) ja Eesti suunal alates 2011. aastast Koidula raudteepiirijaam.
Ajalugu.
1889. aastal valmis Venemaa keisririigis Pihkva–Riia raudtee, mis ühendas Venemaa sisekubermangud Balti kubermangudes asunud sadamatega. Tegemist oli Venemaa keisririigile kuuluva raudteega. 1907. aastal moodustati Balti ja Pihkva–Riia raudtee ning Peterburi–Varssavi raudtee ühendamisel Looderaudtee (vene Северо-Западные железные дороги). 
Pihkva–Riia raudteel asusid:
Eesti Vabariigi ajal oli Petseri jaam Eesti riigiraudteede Tartu–Petseri ja Valga–Petseri raudtee lõppjaam. Tollal toimus raudteeliiklus Eesti Vabariigist Venemaale läbi Petserimaal paiknenud Irboska raudteepiiripunkti.
Teise maailmasõja ajal asusid sakslased rajama Pakalniešist Petserisse viivat raudteed, millel jõudis sõita ka üks rong, ent nõukogude vägede pealetung tegi nende plaanidele lõpu ja sakslased rikkusid taganedes raudtee. Sõja järel seda enam ei taastatud.
Eestist sõitsid reisirongid Petserisse, Tallinna–Moskva rongiliinil kuni 1993. aastani.
Jaamahoone.
Petseri jaama esimene peahoone valmis koos raudteega 1889. aastal. Kroonuhistoritsistlikus stiilis ühekorruseline ristkülikulise põhiplaaniga puidust jaamahoone ehitati tüüpprojekti järgi sarnaselt näiteks Antsla, Karula, Puka jt jaamade hoonetega. Hooneid iseloomustab lihtne sümmeetriline külgfassaad ning madala kalde ja laia räästaga poolkelpkatus. Tõenäoliselt 1920. aastatel pikendati algselt tunduvalt väiksemat jaamahoonet mõlemasse otsa lisatud juurdeehitistega pidades kinni hoone algsest stiilist. Jaamahoone hävis Teises maailmasõjas. 
1950. aastate alguses valmis üleliidulise tüüpprojekti järgi ehitatud klassitsismipärane uus stalinistlik kivihoone, mis Eestist omab analooge Jõhvi ja Jõgeva jaamahoonete näol. Ehitis on säilinud tänini.
Eesti Leivaliit

Eesti Leivaliit on aastal 24. oktoobril 1989 asutatud mittetulundusühing, mis ühendab Eesti leivatootjaid ja nende koostööpartnereid.
Oma tegevuses nt liit jälgib ja suunab eriti Eesti pagari- ja kondiitritööstuse arengut, esindab oma liikmeid valitsusasutustes, tõstab ja tagab pagari- ja kondiitritoodete kvaliteeti ja konkurentsivõimet, teeb koostööd Euroopa Liidu jt asjassepuutuvate välismaiste ühendustega, säilitab ja rohkendab Eesti rukkileivakultuuri.
Eesti Lihaliit

Eesti Lihaliit oli mittetulundusühing, mis oli asutatud 1989. aastal ning koondas loomakasvatussaaduste tootjaid, töötlejaid ja kaubastajaid.
Liit korraldas selliseid toiduainevõistlusi nagu "Parim jaanitoode" ja "Parim jõulutoode" jm.
Eesti Looming

"Eesti Looming" oli 4-osaline kirjanduslik koguteos, mis ilmus aastatel 1944–1946. Koguteose kaanekujundus ja sisu sarnanesid ajakirja Looming omadega .
Koguteose esimesed kaks osa ilmusid 1944 Helsingis, kolmas (ilmus 1945) ja neljas osa (ilmus 1946) Stockholmis.
Koguteose väljaandmise eestvedajad olid Karl Ristikivi ja Valev Uibopuu.
Soomes algatatud "Eesti Looming" ei kujunenud ajakirjaks, vaid jäi albumiks kokku oma nelja numbriga.
Velõkõi Kobõlõn

Velõkõi Kobõlõn (ukraina "Великий Кобилин") on küla Ukrainas Žõtomõri oblastis Ovrutši rajoonis. Elanike arv on 207. Pindala on 0,157 km².
Rebashein

Rebashein ("Amaranthus") ehk amarant on rohttaimede perekond rebasheinaliste sugukonnast.
Perekonda kuulub umbes 50 liiki, mis on peamiselt üheaastased, vähem esineb mitmeaastased liike. Liigid on kosmopoliitse levikuga. Eestis kasvab umbes 10 liiki harvade tulnukatena. 
Mitut rebasheina liiki kasvatatakse ilutaimena, näiteks longus rebasheina ("Amaranthus caudatus") ja pööris-rebasheina ("Amaranthus paniculatus"). 
Mitmete liikide seemned on tärklise-, õli- ja proteiinirohked. Võrreldes enamiku teraviljadega valgu- ja mineraalaineterikkamad. Neis sisalduvad aminohapped on hästi tasakaalustatud. Rebasheina seemnete saadust nimetatakse amaranthiks. Amaranthi süüakse röstitult, sellest valmistatakse putru, kondiitritooteid ja karastusjooke. Amaranti jahust valmistatud tainas on niiske ja magus, ei sisalda gluteeni. Jahust valmistatakse lamedaid küpsetisi, pannkooke ja vahvleid, nisujahuga segatult leibu ja kooke. Mõne rebasheina ("Amaranthus retroflexus, Amaranthus hybridus") lehti ja noori võsusid tarvitatakse köögiviljana nagu spinatit või salatit.
Verev rebashein

Verev rebashein ehk laiuv rebashein ("Amaranthus cruentus") on rebasheinaliste sugukonda, rebasheina perekonda kuuluv üheaastane rohttaim.
Verev rebasehein kasvab kuni 120 cm kõrguseks. Taimel on jõulised püstisted varred. Lehed piklikmunajad. Õied on koondunud oranžikaspunastesse longus õisikutesse. Õitseb juulis, augustis.
Verev rebashein on valgus-, niiskus- ja soojalembene, kiirekasvuline, külmaõrn taim. Eelistab kergeid toitainerikkaid muldi. Kasutatakse iluaianduses suvelillena.
Longus rebashein

Longus rebashein ("Amaranthus caudatus") on rebasheinaliste sugukonda, rebasheina perekonda kuuluv üheaastane rohttaim.
Longus rebasheina looduslik levila on troopilises Aafrikas ja Aasias. 
Taime kõrgus 60–100 cm. Püstisel varrel on väikestest õitest moodustunud rippuvad kobarad, mis on enamasti lillakaspunased, olenevalt sordist võivad õied olla ka rohekasvalged ja punastes toonides. Rippõisikute pikkus võib ulatuda 50–60 cm. Lehed on ovaalsed, helerohelised, teravaotsalised ja kõlbavad süüa.
Iluaianduses kasvatatakse suvelillena. Võib kasutada ka ajutise hekina. Kuivatatud õisikud on kenad kuivkompositsioonides.
Johannes Pirita

Johannes Pirita (1. juuli 1937 – 21. veebruar 2013) oli eesti liiklusekspert ja -koolitaja. 
Pirita hakkas Eesti Raadios liiklussaateid tegema 1972. aastal. 25 aasta jooksul tegi ta raadios 998 liiklussaadet ja esines liiklusteemadel televisioonis. Ta kirjutas palju liiklusteemalisi artikleid ja raamatuid.
1995. aastal rajas ta endanimelise Pirita Liikluskooli.
2011. aastal vaidlustas Pirita kohtus liikluspolitsei otsuse kiiruseületamise asjus (7. septembril 2010), kuid tulemuseta.
Johannes Pirita harrastas ka kalapüüki.
Arno Niitov

Arno Niitov (sündinud Arnold Korro; 2. detsember 1904 Tilsi veski, Põlva kihelkond – 17. oktoober 1989 Montréal, Kanada) oli eesti laulupedagoog, ooperi- ja kontserdilaulja, bariton.
Ta õppis Tartu Aleksandri gümnaasiumis ja I Kommertsgümnaasiumis. Varem Tartu Muusikakoolis viiulit õppinud Niitovi käsi jäi villamasina vahele, kui ta oli 14-aastane, mistõttu ta vahetas viiulimängu laulmise vastu. Niitov õppis laulmist Tartu Kõrgemas Muusikakoolis 1924–1927. Esinemist alustas ta üsna varakult, Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonna üliõpilasena, esinedes üliõpilaskooride solistina. 
1930. aastal lõpetas ta Belgias Liege'i Kuningliku konservatooriumi laulu alal maestro François Malherbe'i õpilasena. Kaks aastat hiljem lõpetas ta Liege'i Ülikooli majandusteaduskonna. 
Aastatel 1932–1939 töötas ta eralauluõpetaja ja muusikaõppejõuna, Tartu Meestelaulu Seltsi koori ning Gustav Ernesaksa kutsel ka Tallinna Meeskoori hääleseadjana. Tema laulustuudio õpilaste seas olid ka Andrei Christiansen, Jaan Haabjärv ja Naan Põld. Samuti laulis ta Vanemuises ning õpetas laulu Põlva Rahvahariduse Seltsis, kus oli ühtlasi juhatuse esimees. 
Aastatel 1935–1939 töötas Arno Niitov õpetaja või õppejõuna Valga Muusikakoolis, Tallinna Pedagoogikumis ja Tallinna Õpetajate Seminaris. 1940–1941 oli ta Tallinna Konservatooriumi lauluosakonna juhataja.
1944. aastal siirdus Saksamaale ja sealt Austriasse, 1952 Kanadasse. Montréalis juhatas ta eesti meeskoori. 
Isiklikku.
Tema vend oli keemik Edgar Harald Korro.
Helgi Loik

Helgi Loik (sündinud Helgi Pihlak; 3. mai 1950 Kolga-Jaani – 17. oktoober 2024) oli eesti tõlkija.
Ta lõpetas 1968. aastal Põltsamaa Keskkooli ning 1973. aastal TRÜ saksa filoloogina.
Ta on tõlkinud poola keelest Zenon Kosidowski, Wisława Szymborska ja Bohdan Czeszko, saksa keelest Karl Jaspersi, Martin Walseri, Kurt Tucholsky, Michael Ende ja Max Frischi teoseid.
Oleg Mutt

Oleg Lembit Mutt (6. mai 1920 Tartu – 19. veebruar 1986 Tartu) oli eesti keeleteadlane ja tõlkija.
Ta lõpetas 1948 Tartu Riikliku Ülikooli.
Ta oli alates samast aastast seal inglise filoloogia õppejõud. 1948–1949 Lääne-Euroopa keelte kateedri õpetaja, 1949–1953 vanemõpetaja, 1953–1961 võõrkeelte kateedri vanemõpetaja, 1961–1986 inglise keele (alates 1972 inglise filoloogia) kateedri õppejõud, 1961–1963 vanemõpetaja, alates 1963 dotsent. 
Isiklikku.
Tema isa oli Eesti sõjaväelane ja diplomaat Victor Mutt, vend Rootsi biokeemik Viktor Mutt, poeg on eesti kirjanik Mihkel Mutt, onu Jakob Mutt oli Haapsalu Maria-Magdaleena koguduse ülempreester.
Jüri Bachmann

Jüri Bachmann (3. mai 1880 Raplas – 17. oktoober 1937 Juurus) oli eesti koorijuht.