Geenitehnoloogia ajalugu

"Kuigi inimesed on läbi aretustegevuse mõjutanud loomade ja taimede genoome juba tuhandeid aastaid, siis geenitehnoloogia valdkond tekkis alles 20. sajandi teises pooles. See artikkel võtab kokku selle valdkonna ajaloo."
Ajalugu.
Inimesed on mõjutanud loomade ja taimede geneetikat alates kodustamise ja taimekasvatuse algusest 12 tuhat aastat tagasi, kuid teadlik sordi- ja tõuaretus on võrdlemisi hiline nähtus. Esimesena kirjeldas pärilikkust 19. sajandil Imre Festetics, aga alles 20. sajandi algul jõudis see laiema avalikkuse ette ja kujunes välja sünteetiline evolutsiooniteooria, kui ühendati Charles Darwini loodusliku valiku teooria, mis seletab liikide evolutsiooni, Gregor Mendeli geneetikateooriaga, mis tegeleb pärilikkusega.
Samuti on inimesed kasutanud mikroorganisme biotehnoloogilistes protsessides veini ja õlle valmistamiseks juba enam kui 8 tuhat aastat tagasi. Mikrobioloogia sai aga ise alguse alles 19. sajandil, kui näiteks Louis Pasteur leiutas pastöörimise ja Robert Koch avastas mitmed haigustekitajad.
1927. aastal kasutati esimest korda röntgenikiirgust, et luua taimemutante. Järgneva 80 aasta jooksul loodi selle meetodi abil üle 2540 taimesordi.
Seene "Neurospora crassa" uurimisel näitasid Edward Tatum ja George Beadle 1941. aastal, et geenid on seotud ensümaatiliste reaktsioonidega. Mõistet "geenitehnoloogia" kasutas esimesena Jack Williamson oma 1951. aasta ulmeteoses "Draakonite saar". Aasta hiljem tõestasid Alfred Hershey ja Martha Chase, et DNA-l on oma roll pärilikkuses (Hershey-Chase'i katse) ning 1953. aastal kirjeldasid James Watson ja Francis Crick DNA molekuli kaksikheeliksikujulist struktuuri.
1972. aastal lõi Paul Berg esimese rekombinantse DNA molekuli, kui viis SV40 viiruse genoomi lambda faagi geene ja "E. coli" galaktoosi operoni. 1973. aastal lõid Herbert Boyer ja Stanley Cohen esimese transgeense organismi, kui "E. coli" bakterisse lisati antibiootikumiresistentsuse geene sisaldav plasmiid. Aasta hiljem lõi Rudolf Jaenisch maailma esimesed transgeensed hiired, sisestades võõrast DNA-d hiire embrüosse. Kõik need saavutused tekitasid teadlaste hulgas muret geenitehnoloogia kiire arenguga tekkinud riskidest. Seda arutati põhjalikult 1975. aastal toimunud Asilomari konverentsil. Muuhulgas soovitati seal allutada kõik geenitehnoloogia valdkonnas tehtud katsed riikliku kontrolli alla.
Biokeemik Herbert Boyer ja riskikapitalist Robert Swanson rajasid 1976. aastal esimese geenitehnoloogia valdkonnas tegutseva ettevõte, mis sai nimeks Genentech. Juba aasta hiljem valmistati seal "E. coli" abil inimvalku somatostatiini ning 1978. aastal tuldi välja inimese insuliiniga, mis sai FDA heakskiidu 1982. 1980 otsustas Ameerika Ühendriikide Ülemkohus, et geneetiliselt muudetud elusorganisme saab patenteerida.
1970 kirjeldasid Hamilton Smith ja Kent Wilcox esimest restriktaasi ("Haemophilus influenzae"-st eraldatud HindII) ning 1971 näitasid Kathleen Danna ja Daniel Nathans, et seda saab kasutada SV40 viiruse genoomi tükeldamiseks kindla pikkusega fragmentideks. See pani aluse rekombinantse DNA tehnoloogia arengule. 1978 said Werner Arber, Daniel Nathans ja Hamilton Smith restriktsiooniensüümidega seotud tööde eest Nobeli auhinna.
1970. aastatel avastas Wisconsini ülikooli üliõpilane Steven Lindow koos D. C. Arny ja C. Upperiga "Pseudomonas syringae" bakteri ja 1977. aastal tuvastas ka selle bakteri jää-miinus tüve. 1983 taotles ettevõte Advanced Genetic Sciences (AGS) USA valitsuselt luba viimaks läbi teste "P. syringa" bakteriga kaitsmaks põllukultuure külma eest. Meeleavaldajad ja keskkonnakaitsjad üritasid katseid edasi lükata, aga see õnnestus vaid neljaks aastaks. Aastal 1987 sai "P. syringae" esimeseks geneetiliselt muundatud organismiks, mis lasti avatud keskkonda. Protesteerijad ründasid katsepõlde.
1983 arendas Kary Mullis välja polümeraasi ahelreaktsiooni tehnika, mis võimaldab DNA ampifikatsiooni ja sellega muutus võimalikuks ka väga väikeste DNA koguste analüüs ja kasutamine. 1993. aastal sai ta koos Michael Smithiga selle eest Nobeli keemiaauhinna.
Idee kasutada geene ravimina teraapias tekkis 1970. aastatel Ameerika Ühendriikides. Esialgselt kavandatud geeniteraapia oli pärilike retsessiivsete ühe geeni defektide raviks, näiteks tsüstiline fibroos, lihasdüstroofia, lüsosomaalne ladestushaigus, hemofiilia ning mitmed teised erinevad haigusvormid. 1980. aastal tegi Martin Cline esimese katse, kus ta modifitseeris inimese DNA-d. Esimene edukas ja tõestatud geneetilise materjali siirdamine toimus 1989. aasta mais. Esimese terapeutilise geenisiirde ning esimese otsese DNA viimise inimese genoomi teostas French Anderson aastal 1990.
Esimesed katsed transgeensete taimedega viidi läbi 1986. aastal, kui Prantsusmaal ja USA-s katsetati herbitsiidiresistentseid geneetiliselt muundatud tubakataimi. Sellest alanud kümne aasta jooksul toimus 34 riigis 3500 põllukatset transgeensete taimedega 56 liigist. Kommertskasutusse jõudis esimene transgeenne taim (kurgi mosaiikviirusele resistentne tubakas) 1992. aastal Hiinas. 1994. aastal sai Calgene heakskiidu tulla turule pikendatud säilivusajaga tomatiga Flavr Savr tomati, mis oli esimene inimtoiduks lubatud GM-taim. 1994. aastal andis Euroopa Liit heakskiidu geneetiliselt muundatud tubakale, mis oli resistentne herbitsiidide bromoksüniilile, millest sai esimene geneetiliselt muundatud põllukultuur Euroopas. Aastal 1995 tunnistati Bt toksiini tootev Bt kartul FDA ja AUSA Keskkonnakaitseagentuuri poolt ohutuks, millega sai sellest esimene pestitsiidi tootev USAs lubatud põllukultuur. Aastaks 2009 kasvatati 25 riigis 11 transgeenset põllukultuuri. Suurimad kasvatajad olid USA, Brasiilia, Argentina, India, Kanada, Hiina, Paraguay ja Lõuna-Aafrika Vabariik
2001. aastal avaldasid "Inimese genoomi projekt" ja Celera Genomics inimese genoomi esimese mustandi. Sekveneerimistehnoloogiad arenesid ja selle hind hakkas kiirelt langema.
2010. aastal kuulutasid J. Craig Venteri instituudi teadlased välja, et nad on loonud esimese sünteetilise bakteri Synthia, mis oli maailma esimene sünteetiline eluvorm. 2014 loodi Scrippsi uurimisinstituudis ka poolsünteetiline bakter, mis paljundas plasmiidi, mis sisaldas täiendavat aluspaari lisaks tavapärastele AT ja GC paaridele.
Juba 1980. aastatel tuntud CRISPR hakkas tähelepanu tõmbama 21. sajandi esimesel kümnendil, kui ilmusid esimesed tõendid, et CRISPR-i roll bakteris on sarnane omandatud immuunsüsteemiga. 2012. aastal näitasid Virginijus Šikšnysi, Emmanuelle Charpentieri ja Jennifer Doudna juhitud uurimisrühmad, et manipuleerides RNAd Cas9 ensüümis, võivad nad ise valida märklaud-DNA ahela, mida töödelda. Näiteks valida huvipakkuv ala genoomis, tekitada seal kaheahelaline katke ja integreerida katkenud ahelate vahele uus geen. Sellest sai alguse CRISPR-Cas9 süsteemi kasutamine geenitehnoloogias, mis võimaldab DNA-d muuta senisest palju täpsemalt, kiiremalt ja odavamalt.