Kriminaalkorras süüdi mõistetud isikute isikuandmete säilitamise aeg

Kriminaalkorras süüdi mõistetud isikute isikuandmete säilitamise aeg on artikkel, mis annab ülevaate sellest, kui kaua tohivad politseiasutused kriminaalkorras süüdi mõistetud isikute isikuandmeid uute kuritegude ärahoidmise, kuritegude eest vastutusele võtmise või karistuste täitmise eesmärgil säilitada.
Isikuandmete töötlemine kuritegude uurimisel.
Isikuandmete kogumise ja kaitse üldpõhimõtted on Euroopas reguleeritud isikuandmete kaitse üldmäärusega. Määruse eesmärk on kaitsta füüsiliste isikute põhiõigusi ja põhivabadusi, mille hulgas on ka õigus isikuandmete kaitsele andmete töötlemisel. Tegemist on Euroopa Liidu õigusaktiga, mis kehtib kõikides liikmesriikides. 
Isikuandmete töötlemine kuritegude uurimisel on aga reguleeritud Euroopa Liidu direktiiviga 2016/680. Selles direktiivis on sätestatud normid, mis kaitsevad neid füüsilisi isikuid, kelle isikuandmeid ametiasutused kuritegude ärahoidmise ning toimepandud kuritegude eest vastutusele võtmise eesmärgil töötlevad.
Isikuandmete töötlemise all peetakse nii isikuandmete kaitse üldmääruses kui ka direktiivis silmas mitmesuguseid isikuandmetega tehtavaid toiminguid. Nende toimingute seas on näiteks andmete kogumine, korrastamine, säilitamine, samuti andmete kohta päringute tegemine, nende kasutamine, levitamine, aga ka kustutamine või hävitamine. 
Isikuandmeid tohib töödelda vaid direktiivis ettenähtud eesmärkidel, tagades, et isikuandmeid ei kogutaks ülemääraselt ega säilitataks kauem, kui tegelikult vaja. Arvestama peab ka isiku õigusega isikuandmete töötlemist piirata. Direktiiv eristab muudest isikuandmetest eriti delikaatseid isikuandmeid ja on andnud nendele erikaitse, sest nende töötlemine võib oluliselt inimeste põhiõigusi ja -vabadusi riivata.
Direktiiv lähtub Euroopa Liidu toimimise lepingus sätestatud ja Euroopa Liidu põhiõiguste hartas tunnustatud põhiõigustest, eelkõige õigusest era- ja perekonnaelu austamisele ning isikuandmete kaitsele, tõhusale õiguskaitsevahendile ning õiglasele kohtulikule arutamisele.
Põhimõtted kriminaalkorras süüdi mõistetud isikute andmete kaitsel.
Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklitega 7 ja 8 on tagatud põhiõigused eraelu puutumatusele ja isikuandmete kaitsele. Siiski ei ole need absoluutsed põhiõigused, mis tähendab, et teatud juhtudel on õigustatud nende põhiõiguste riive. Vastavalt harta artikli 52 lõikele 1 on õigustatud nendele põhiõigustele piirangute seadmine tingimusel, et piirangud on ette nähtud seadusega, võtavad arvesse kõnealuste põhiõiguste olemust ja on kooskõlas proportsionaalsuse põhimõttega.
Proportsionaalsus ja võimalikult väheste andmete kogumine.
Liikmesriigid peavad direktiivi 2016/680 artikli 4 lõike 1 punkti c kohaselt kõigepealt ette nägema, et isikuandmed oleks piisavad ja asjakohased ega oleks liiased seoses nende töötlemise eesmärkidega. See säte nõuab seega, et liikmesriigid järgiksid „võimalikult väheste andmete kogumise“ põhimõtet, milles omakorda väljendub proportsionaalsuse põhimõte. Selle põhimõtte üks oluline osa on arusaam, et piiranguid põhiõigustele võib seada üksnes juhul, kui need on vajalikud ning vastavad Euroopa Liidu üldiste huvidega kooskõlas olevatele eesmärkidele, või näiteks juhul, kui on vaja kaitsta teiste isikute õigusi ja vabadusi. Piirangud peavad piirduma väheste, üksnes rangelt vajalike andmete kogumisega ning õigusakt, milles on ette nähtud põhiõiguste riive lubatavus peab olema selge ja üheselt mõistetav.
Eelnevast järeldub, et isikuandmete kogumine kriminaalmenetluses ja nende andmete säilitamine politseiasutuste poolt direktiivis 2016/680 nimetatud eesmärkidel ehk kuritegude ennetamisel, uurimisel ja avastamisel ning kriminaalvastutuse kohaldamisel, peab olema direktiivi alusel lubatud. Selline säilitamine kujutab endast eraelu puutumatuse ja isikuandmete kaitse põhiõiguste riivet. Ei ole oluline, kas säilitatav teave on tundlik või mitte, kas puudutatud isikud on selle riive tõttu pidanud taluma mingeid ebamugavusi või mitte, või kas säilitatavaid andmeid hiljem kasutatakse või mitte.
Andmete säilitamise piirang ja tähtajad kustutamiseks või säilitamise vajaduse läbivaatamiseks.
Direktiivis 2016/680 on sätestatud põhimõte, et isikute andmeid säilitataks kujul, mis võimaldab isikuid tuvastada seni, kuni see on vajalik selle eesmärgi täitmiseks, milleks isikuandmeid säilitatakse. Sellega seoses paneb direktiiv liikmesriikidele kohustuse näha ette asjakohased tähtajad isikuandmete kustutamiseks või selliste andmete säilitamise vajaduse korrapäraseks läbivaatamiseks, samuti menetlusliku raamistiku, mis tagab nende tähtaegade järgimise. 
Direktiivi põhjenduses on märgitud, et selle sätte eesmärk on tagada, et isikuandmeid ei säilitataks kauem kui vajalik. Vastab tõele, et see säte jätab liikmesriikidele õiguse kehtestada asjakohased säilitamistähtajad ja otsustada, kas need tähtajad puudutavad nimetatud andmete kustutamist või säilitamise vajaduse korrapärast läbivaatamist tingimusel, et nende tähtaegade järgimine on tagatud asjakohaste menetluslike meetmetega.
Just eesmärgil, et isikutel oleks võimalik eelpool mainitud asjakohasust kontrollida ja vajaduse korral nõuda andmete kustutamist, on direktiivis ette nähtud, et üldjuhul, kui see on võimalik, saab isikuid teavitada isikuandmete säilitamise tähtajast või, kui see ei ole võimalik, selle tähtaja määramise kriteeriumidest.
Rangus biomeetriliste ja geneetiliste andmete töötlemisel.
Järgmisena väärib tähelepanu see, et direktiivis sisaldub erisäte, mis reguleerib eriliiki isikuandmete – geneetiliste ja biomeetriliste andmete – töötlemist. Selle sätte eesmärk on tagada isikutele tugevam kaitse. Niisuguste erilise tundlikkusega andmete töötlemine võib kaasa tuua suure ohu harta artiklitega 7 ja 8 tagatud põhiõigustele ja -vabadustele, mille seas on õigus eraelu puutumatusele ja õigus isikuandmete kaitsele. 
Täpsemalt on artiklis 10 sätestatud, et tundlike andmete töötlemine on lubatud üksnes siis, kui see on rangelt vajalik. See kujutab endast rangemat töötlemise seaduslikkuse tingimust ning eeldab muuhulgas eriti ranget kontrolli selle üle, et järgitaks võimalikult väheste andmete kogumise põhimõtet. 
Õigus isikuandmete kustutamisele ja andmete töötlemise piiramisele.
Direktiivi artikli 16 lõikes 2 on sätestatud õigus isikuandmete kustutamiseks juhul, kui kõnealuste isikuandmete säilitamine rikub artiklite 4, 8 või 10 kohaselt vastu võetud sätteid või kui need andmed tuleb kustutada vastutava töötleja juriidiliste kohustuste täitmiseks.
Viidatud artikli 16 lõikest 2 tuleneb, et õigust andmete kustutamiseks võib kasutada eelkõige siis, kui isikuandmete säilitamine ei ole nende töötlemise eesmärkide seisukohast vajalik või ei ole enam vajalik ja see rikub liikmesriigi õigusnorme, millega rakendatakse selle direktiivi artikli 4 lõike 1 punkte c ja e ning olenevalt asjaoludest artiklit 10 (biomeetrilised ja geneetilised andmed). Lisaks ka juhul, kui kustutamine on nõutav selleks, et pidada kinni tähtajast, mis on liikmesriigi õiguses selleks otstarbeks sama direktiivi artikli 5 alusel ette nähtud (tähtaegade määramine).
Euroopa Kohtu otsus asjas C-118/22.
Asjaolud.
Küsimust kriminaalkorras süüdi mõistetud isikute isikuandmete säilitamise ajast on Euroopa Kohus lahendanud kohtuasjas NG vs Direktor na Glavna direktsia.
Bulgaaria politsei tegi nimetatud kohtuasja menetluspoole NG kohta politseiregistrisse kande, sest NG andis uurimismenetluses valetunnistusi. Politseiregistrisse kannavad Bulgaaria politseiasutused isikuid, keda süüdistatakse tahtliku kuriteo toimepanemises ja mille menetlemine toimub riikliku süüdistuse alusel. Politseiregistrisse kande tegemiseks peavad politseiasutused Bulgaaria siseministeeriumi seaduse järgi koguma isikuandmeid, võtma sõrmejägi, isikuid pildistama ja võtma DNA-proovid. Uurimismenetluse tulemusel esitati NG‑le süüdistus ning ta mõisteti süüdi. Talle määrati üheaastane vangistus, millest ta katseajaga tingimisi vabastati. Pärast karistuse kandmist kustus NG karistus karistusregistrist.
NG esitas Bulgaaria politseile taotluse tema kohta käiva kande kustutamiseks politseiregistrist. Politsei jättis taotluse rahuldamata, leides, et kriminaalkorras lõplikult süüdimõistmine ei anna alust isegi karistuse kustumise korral kande registrist kustutamiseks.
NG pöördus seepeale Sofia halduskohtusse, kuid kohus jättis tema kaebuse rahuldamata samade põhjendustega, millega politsei oli keeldunud kannet kustutamast. Seejärel esitas NG kassatsioonkaebuse Bulgaaria kõrgeimale halduskohutule väitega, et Bulgaaria politsei on rikkunud Euroopa Liidu direktiivist 2016/680 tulenevat põhimõtet, mille järgi ei tohi isikuandmeid lõputult säilitada ja töödelda.
Eelotsusetaotlus.
Bulgaaria kõrgeim halduskohus esitas Euroopa Liidu kohtule eelotsusetaotluse, milles küsis, kas Bulgaaria seadusandlusest tulenev õigus töödelda isikuandmeid uute kuritegude ärahoidmise eesmärgil võiks olla direktiivi 2016/680 tõlgendusega vastuolus ning kas sellega võetakse isikult õigus nõuda enda isikuandmete töötlemise lõpetamist. Bulgaaria kõrgeima halduskohtu hinnangul on andmete politseiregistrisse kandmine ja nende töötlemine direktiiviga 2016/680 kooskõlas ning karistuse kustumine ei kujuta endast registrikande kustutamise alust. Samas möönis Bulgaaria kohus direktiivist tulenevat nn tagatist, et andmeid ei tohiks koguda ega säilitada ülemääraselt ning et andmete töötleja peaks andmed teatud aja möödudes läbi vaatama või kustutama. Seega tekkis Bulgaaria kõrgeimal halduskohtul kahtlus, kuidas seostub direktiivi eesmärkidega riigisisene õigus, mis lubab isikuandmeid peaaegu piiramatult töödelda ning võtab isikult õiguse nõuda tema kohta käivate andmete kustutamist.
Kohtujurist Priit Pikamäe ettepanek.
Kohtuasja peamiseks probleemiks on see, et Bulgaaria ametiasutuste tegevus riivab isikute põhiõigusi. Politseiregistris säilitatakse kriminaalkorras süüdi mõistetud isikute isiku- ja biomeetrilisi andmeid ka pärast karistuse kustumist karistusregistrist. Kohtujurist Priit Pikamäe märgib, et kõnealuste Bulgaaria riigisiseste õigusnormide kohta on Euroopa Kohus varem juba otsuse teinud, aga see puudutas andmete kogumist. Käesolev eelotsus käsitleb aga just andmete säilitamist.
Pikamäe ja kohus jõudsid praktiliselt samale järeldusele – Bulgaaria riigisisesed õigusnormid on direktiiviga vastuolus. Bulgaaria riigisisesed normid, mis lubavad säilitada isikuandmeid kuritegevuse tõkestamise eesmärgil, on liiga üldised ja lubavad järelevalveasutustel väga laiaulatuslikult isikute andmeid käidelda. Eelkõige on probleemne andmete säilitamine, mis Bulgaaria seaduste järgi on lubatud kuni isiku surmani, vaid väheseid erandeid arvestades. Pikamäe arvates tuleks kontrollida, kas on olemas tõhusamaid meetmeid, millega saavutada sama tulemus, kuid mis riivaks isikute õigusi vähem.
Riive õigustatus.
Pikamäe käsitleb oma arvamuses esmalt riive õigustatust. Ta toob välja, et igasugune isikuandmete riive ei ole koheselt õigusvastane. Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklites 7 ja 8 kirjeldatud põhiõigused ei ole absoluutsed, neid võib piirata seadusega ettenähtud määral, arvestades proportsionaalsuse põhimõtet ning asjaolu, et piirangud teeniksid liidu üldtunnustatud eesmärke. Samuti peavad olema piirangud vajalikud ja mõistlikud ehk isiku jaoks kõikidest võimalikest piirangutest kõige vähem koormavamad.
Bulgaaria seadused lubavad selliseid andmeid kasutada üldise avaliku huvi eesmärgil, kuritegevusega võitlemiseks ja avaliku korra säilitamiseks. Euroopa Kohus on varem täpsustanud, et avaliku julgeoleku kaitse eesmärk ühtib liidu eesmärkidega, mistõttu on lubatud harta artiklites 7 ja 8 nimetatud põhiõiguste riived, kaasa arvatud rangemad riived. Andmete säilitamine on õiguspärane, kui see toimub süütegude takistamise eesmärgil ning andmeid kogutakse isikute kohta, kellele on kriminaalmenetluses esitatud kahtlustus. Pikamäe märgib, et isegi, kui harta lubab põhiõigusi piirata ning liikmesriikidele on direktiiviga antud vabadus määrata andmete kogumise ja säilitamise piirid, tuleb kontrollida, kas ka konkreetsel juhul oli andmete säilitamine ja töötlemine antud proportsioonis õigustatud. Selle analüüsimisel uuris Pikamäe süvitsi politseiregistri eesmärki, süütegusid ja isikuid, kelle kohta andmeid koguti, samuti andmete laadi ja säilitamise kestust ning õiguslike ja tehniliste tagatiste olemasolu.
Pikamäe järeldus.
Pikamäe märgib, et andmete säilitamine oleks õigustatud, kui sellele eelneks ohu tegelik hindamine. Probleemne on see, kui andmete töötlemine toimub üksnes hüpoteetilise ohu tõkestamise eesmärgil. Kriteeriumid, mida Bulgaarias andmete säilitamisel arvesse võetakse, on minimaalsed, mis tähendab, et andmeid säilitatakse suure enamuse ühiskondliku korra rikkujate kohta. Pikamäe on seisukohal, et riigisisesed õigusnormid ei tee süütegudel vahet ja nõnda minimaalsed kriteeriumid võimaldavad järelevalveasutustel säilitada andmeid iga rikkuja kohta, olenemata tema süüteo laadist või raskusastmest. Pikamäe on seisukohal, et seda võimalust kasutavad Bulgaaria järelevalveasutused ära.
Euroopa Kohus on varem leidnud, et samasugused normid, mida käsitletakse ka praeguses kohtuasjas, on vastuolus direktiivi artiklis 10 sätestatud nõuetega. Nimelt lubavad need normid säilitada andmeid isikute kohta, kellele on esitatud kahtlus tahtliku kuriteo toimepanemises ja mille suhtes prokurör algatab kriminaalmenetluse. Pikamäe leiab, et need nõuded on liiga üldised ja ei võta arvesse kuritegude laadi ega raskust. Ta rõhutab, et kuigi kriminaalne minevik on tihti seotud korduvate süütegude toimepanemisega, on Bulgaaria andmete säilitamiseks valinud liiga laia kriteeriumi, mis lubab andmeid säilitada kuni subjekti surmani. See on peamine probleem, mida Pikamäe kritiseerib. Samuti ei taga riigisisesed normid piisavat tõhusat tagatist nende andmete kustutamiseks ning nimetatud erandid ei ole piisavad, et tagada isikute õigusi.
Pikamäe pakub välja, et andmete säilitamiseks tuleks seada rohkem tingimusi, näiteks arvestada faktiliste asjaolude laadi ja tõhusust, kuriteost mööda läinud aega, seaduses ettenähtud ajalisi nõudeid ning isiku vanust võrreldes vanusega süüteo toimepanemise ajal. Käesolevas kohtuasjas oli NG kandnud ära oma karistuse, rehabiliteerunud ning tema andmete kustutamine oleks pidanud olema õigustatud. Oma ettepanekus leiab Pikamäe, et NG andmete säilitamine, arvestades faktilisi asjaolusid, riivab tema põhiõigusi ning talle ei ole antud võimalust andmete kustutamiseks. Sellest järeldab Pikamäe, et riigisisesed õigusaktid on vastuolus direktiivis sätestatud eesmärkidega.
Kohtu vastus eelotsustustaotlusele ja kohtuasja lahendus.
Sarnaselt kohtujuristiga leidis ka Euroopa Kohus, et põhiõigused eraelu puutumatusele ja isikuandmete kaitsele ei ole absoluutsed eelisõigused, vaid neid tuleb arvesse võtta vastavalt olukorrale ning ruumi jätta ka teistele põhiõigustele. Bulgaaria politseiasutustes isikuandmete kogumine kriminaalmenetluse käigus ja nende andmete säilitamine kuuluvad direktiivi 2016/680 mõjualasse ning peavad samamoodi vastama direktiivis sätestatud nõuetele. Liikmesriigid peavad arvestama proportsionaalsust ja järgima „võimalikult väheste andmete kogumise“ põhimõtet.
Kriminaalkorras tahtliku kuriteo eest süüdi mõistetud isikute andmete säilitamine politseiregistris võib osutuda vajalikuks isegi pärast seda, kui süüdimõistmine on karistusregistrist kustutatud. Isikud võivad olla seotud muude kuritegudega kui need, milles nad süüdi mõisteti, või nad võidakse säilitatud andmete võrdlemisel muude menetluste käigus kogutud andmetega süüdistusest vabastada. Seega nendib kohus, et säilitamine võib kaasa aidata direktiivis sätestatud eesmärgile ehk kuritegevusese paremale mõistmisele ning leida süütegude vahelisi seoseid. Kuna erinevad politseiregistris säilitatavad andmekategooriad nagu näiteks sõrmejäljed, foto ja DNA-profiil võivad osutuda vältimatult vajalikuks, et kontrollida, kas isik on seotud ka teiste kuritegudega, võib neid andmeid üldjuhul pidada töötlemise eesmärgi seisukohast piisavaks ja nende säilitamist asjakohaseks.
Kohus leidis, et Bulgaaria siseministeeriumi seaduses sisalduv mõiste „tahtlik kuritegu, mille menetlemine toimub riikliku süüdistuse alusel“ on väga üldine ja seda saab kohaldada suurele hulgale süütegudele, sõltumata nende laadist ja raskusest. Sellised normid võivad kaasa tuua olukorra, kus vahet tegemata kogutakse enamike kahtlustus aluste biomeetrilisi ja geneetilisi andmeid. Nagu märkis kohtujurist, ei esine ka Euroopa Kohtu hinnangul kõigi kurjategijate puhul ühesugune oht olla seotud muude kuritegudega. Seega ei õigusta süüdimõistetud isikuga kaasnev hüpoteetiline oht tema kohta käivate andmete jäädavat säilitamist riiklikus politseiregistris, sest säilitavate andmete ja sellega taotletava eesmärgi vahel pole vajalikku seost. Nii jõudis kohus seisukohale, et isikuandmete säilitamine pole kooskõlas võimalikult väheste andmete kogumise põhimõttega ja ületab nende töötlemise eesmärgi seisukohast vajaliku kestuse. 
Probleemne oli ka asjaolu, et süüdimõistetud isikul puudus Bulgaaria õiguse järgi alus nõuda politseiregistrist andmete kustutamist. Kohus märkis, et direktiivi järgi võib isik kasutada õigust isikuandmete kustutamisele eelkõige juhul, kui säilitamine ei ole enam eesmärgipärane või kui andmete säilitamise tähtaeg, mis peaks direktiivist tulenevalt siseriiklikus õiguses sisalduma, on saabunud. Bulgaaria siseministeeriumi seaduses on sätestatud, et andmeid säilitatakse isiku surmani. Kohus leiab, et direktiivist tulenev kohustus määrata andmete säilitamiseks tähtaeg ei ole täidetud, kui ainus olukord, mil riigisisesed õigusnormid näevad kriminaalkorras süüdi mõistetud isiku andmete kustutamise ette, on tema surma saabumine.
Kokkuvõttes leidis Euroopa Kohus, et Bulgaaria siseriiklikud normid on vastuolus direktiivist 2016/680 tulenevate nõuetega. Bulgaaria politsei säilitab kriminaalkorras süüdi mõistetute andmeid liiga laialdaselt ning isikul puudub võimalus taotleda andmete kustutamist.
Regulatsioon Eestis.
Eestis reguleerib isikuandmete kogumist ja kaitset, sealhulgas kriminaalmenetluses, isikuandmete kaitse seadus. Seadus sätestab reeglid, mille kohaselt õiguskaitseasutused võivad töödelda isikuandmeid süütegude ennetamiseks, avastamiseks, menetlemiseks ja karistuste täideviimiseks.
Isikuandmete säilitamise pikkus.
Ka Eesti on Euroopa Liidu liikmesriigina võtnud üle direktiivi 2016/680. Direktiivi järgi peavad kõik liikmesriigid kehtestama asjakohased tähtajad isikuandmete kustutamiseks või tagama nende säilitamise vajaduse korrapärase hindamise. Isikuandmete kaitse seaduse § 17 järgi kehtestatakse tähtaeg seaduse või määrusega. Erandjuhul võib tähtaja määrata ka vastutav töötleja, mis direktiivi mõistes tähendab avaliku sektori asutust, ametit või muud organit, kes isikuandmete töötlemise eesmärgid ja vahendid kindlaks määrab. Teemakohased Eesti karistusregistrisse kantud karistusandmete kustutamise tähtajad on sätestatud karistusregistri seaduse §-is 24.
Näide Eesti kohtupraktikast.
Eestis leidub kohtupraktikat, kus lahendatakse küsimust sellest, kas ja millistel tingimustel peab süüdistatavale kättesaadavaks tegema tema kohta kogutud andmeid. Näiteks lahendas Tartu Halduskohus juhtumi, kus Tartu Vangla keeldus kinnipeetavale väljastamast tema kohta kogutud andmeid ehk niinimetatud digipäevikut. 
Kohtuasja 3-22-2227 asjaolud.
Kaebaja soovis saada ligipääsu digipäevikule, viidates vangistusseaduse § 5² lõikele 4, mis annab kinnipeetavale õiguse tutvuda tema kohta kogutud andmetega. Ta rõhutas, et digipäevikusse tehtud märkmed võivad olla subjektiivsed ja emotsioonidest ajendatud, mistõttu võivad need kahjustada tema mainet ja põhjustada tõrkeid suhtluses riigiasutustega. Kaebaja viitas ka isikuandmete seaduse §-le 25, mille järgi saab nõuda ebaõigete andmete parandamist või kustutamist.
Vangla tugines vangistusseaduse § 5² lõikele 6, mille kohaselt võib keelduda andmete väljastamisest, kui need sisaldavad tundlikku teavet, nagu julgeolekumeetodid või taktika, mille avaldamine võib ohustada vangistuse täideviimist. Tundliku informatsiooni tõttu peaks aga iga registrikannet eraldi kontrollima ja see oleks vastustaja sõnul ebamõistlik halduskoormus.
Kohtuasjas küsiti arvamust ka Andmekaitse Inspektsioonilt, kes leidis, et vangla põhjendused olid liiga üldised ja et päevikukannete osalist väljastamist ei tohiks välistada. Inspektsioon juhtis tähelepanu sellele, et keeldumine pole kooskõlas vangistusseaduse §-ga 5² ja isikuandmete kaitse seaduse §-ga 24.
Tartu Halduskohtu otsus.
Kohus viitas direktiivile 2016/680, mis annab andmesubjektile õiguse kontrollida tema kohta kogutud andmete õigsust. Analüüsis täpsustas kohus, et vastustaja viide vangistusseaduse § 5² lõikele 6 on õige, aga säte sisaldab kahte kumulatiivset kriteeriumit, mis peavad samal ajal täidetud olema. See tähendab, et andmete väljastamisest saab keelduda vaid siis, kui andmed sisaldavad informatsiooni vanglatöös kasutatava meetodi kohta ja nende avaldamine võib ohustada vangistuse täideviimist. Lisaks tuleb keeldumise korral põhjendada, kuidas konkreetsete andmete väljastamine vangistuse täideviimist ohustab. 
Andmete kontrollimise ebamõistliku halduskoormuse kohta ütles kohus, et andmete väljastamisest võib keelduda, kui juurdepääsu andmine on ülemäära keeruline või põhjustaks ebamõistlikku halduskoormust. Samas rõhutab kohus, et seda põhjust ei tohiks ettekäändeks tuua kergekäeliselt ning see ei saa olla iseseisvaks keeldumise aluseks. 
Kokkuvõttes leidis kohus, et vangla on liiga kergekäeliselt keeldunud kaebajale andmeid tagamast. Vangla peab andmed uuesti üle vaatama ja veenduma, kas need tõepoolest sisaldavad informatsiooni vanglatöös kasutatava meetodi kohta ja ohustavad vangistuse täideviimist. Kui mitte, peab vangla kaebajale võimaldama ligipääsu andmetele.