tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Endel Pihelgas

Endel Johannes Pihelgas (7. november 1927 Rae vald, Harjumaa – 22. jaanuar 1997 Tartu) oli eesti metsateadlane.
Elulugu.
Endel Pihelgas oli töölise poeg.
Ta lõpetas aastal 1946 Tallinna 2. Keskkooli, 1951 Tartu Ülikooli metsandusteaduskonna (Tallinna metsamajandi Viimsi metskonna 1948–1950. a. metsakultuurid ja paealade metsastamise küsimusi), bioloogiakandidaat (1956, Eesti Põllumajandusakadeemia), väitekiri "Loometsade raiestike ökoloogilised tingimused ja neile vastavad kultiveerimise meetodid", põllumajandusdoktor (1973, EPA), väitekiri "Hariliku männi selektsiooni alused Eesti NSV tingimustes". 
Oli 1951–1953 EPA metsakultuuride kateedri assistent, 1953–1960 vanemõpetaja, 1960–1973 metsakasvatuse ja metsakultuuride kateedri dotsent, 1973–1992 metsakasvatuse kateedri juhataja (aastast 1976 professor), 1985–1989 ühtlasi metsandus- ja maaparandusteaduskonna dekaan, 1992–1993 metsakasvatuse õppetooli juhataja, aastast 1994 emeriitprofessor. Õpetas metsakultuure, -melioratsiooni, -botaanikat, -selektsiooni ja -kasvatust, ulukite bioloogiat ja jahindust; koostanud õppevahendeid.
Alates 1961 NLKP liige. Aastatel 1980–1985 oli ta Eesti NSV Ülemnõukogu X koosseisu saadik.
Isiklikku.
Nii tema esimene abikaasa Dagmar Pihelgas (1929–1977) kui ka teine abikaasa Nilla Pihelgas (1929–2016) oli arst.
Teadustöö.
Uurimisvaldkonnad: peamiselt loometsade majandamine, metsaselektsioon, seemneteadus ja metsakultuurid. Uuris ka maipõrnika kahjustusi männikultuurides ja Loode-Eesti looalade metsastamise võimalusi. Välmis männi geograafia muutlikkuse selgitamiseks ainulaadsed katsed, sedastas, et harilik mänd koosneb geograafilistest rassidest. Koostas plusspuude eraldamise juhendi. Selgitas sobivaimad pookimisviisid ja -ajad ning lõi vegetatiivsete seemlate rajamise põhialused. Pihelga doktoriväitekiri on Eestis põhjalikem uurimus metsanduses rakendatava valikaretuse kohta. Käinud uurimisekspeditsioonidel Kaug-Idas, Siberis, Kasahstanis, Kaukaasias, Karjalas jm. Oli Eesti NSV Teaduste Akadeemia geneetika ja selektsiooni nõukogu liige, NSV Liidu Agrotööstuskoondise metsakasvatuse sektsiooni esimees. Üle 70 teaduspublikatsiooni, sh 8 monograafiat.
Vello Pihelgas

Vello Pihelgas (14. august 1935 Mõisaküla, Pärnumaa – 26. oktoober 2014 Tallinn) oli eesti biofüüsik ja kabetaja.
Elulugu.
Ta lõpetas 1953 Viljandi Pedagoogikakooli, 1960 Tartu Riikliku Ülikooli füüsikaosakonna, 1963–1966 Eesti NSV TA Eksperimentaalbioloogia Instituudi (EBI) aspirant Moskvas NSV Liidu TA Biofüüsika Instituudis, bioloogiakandidaat (1968, samas). Lõpetas 1981. aastal ka Juhtivate Töötajate ja Rahvamajanduse Spetsialistide Keskinstituudi patenditöö erialal. 
Oli aastatel 1966–1978 EBI noorem-, 1978–1981 vanemteadur, 1981–1991 teadusinfo- ja patendiosakonna juhataja, 1991–1995 patentoloog, 1995–2003 insener.
Teadustöö.
Uurimisvaldkond: molekulaarne biofüüsika; uurinud lihase fosforülaaside füüsikalis-keemilisi omadusi ja kvaternaarstruktuuri, molekulide dissotsiatsiooni keskkonnafaktorite mõjul ja selle seost bioloogilise aktiivsusega. Määras kindlaks fosforülaas B molekuli põhilised füüsikalis-keemilised parameetrid, täpsustas ja täiendas fosforülaasi B kvaternaarstruktuuri. 15 teaduspublikatsiooni, aimeartikleid.
Sporditegevus.
Meistersportlane kabes (1969). Ta kuulus aastatel 1969–1971 ja 1973–1974 NSV Liidu meistrivõistlustel kirikabes esikoha võitnud Eesti võistkonda. Eesti meistrivõistlustel Vene kabes võitis ta 2 hõbe- ja 2 pronksmedalit.
Vello Pihelgas tegeles mälumänguga ja võitis medaleid mälumängu Eesti meistrivõistlustelt. 
Isiklikku.
Vello Pihelgas oli tisleri poeg. Tema tütar on luuletaja Carolina Pihelgas.
Aino-Koidula Pihl

Aino-Koidula Pihl (aastani 1963 Aino-Koidula Mei; 7. november 1935 Kallaste – 21. märts Tartu) oli eesti keemik.
Elulugu.
Aino-Koidula Pihl oli telefonioperaatori tütar ja Viljar Pihli abikaasa.
Lõpetas 1955 Tartu Kunstliku Vedelkütuse Tehnikumi, 1960 TÜ, keemiakandidaat (1971, TÜ), väitekiri "Исследование некоторых проблем кинетической кислотности алифатических нитросоединений". Oli 1960–69 TÜ keemilise kineetika ja katalüüsi labori vanemlaborant, 1969–79 teadur, 1979–92 vanemteadur, 1992–2001 keemilise füüsika instituudi vanemteadur.
Teadustöö.
Uurimisvaldkond: orgaaniliste ühendite reaktsioonivõime, gaasikromatograafia. Üle 60 teaduspublikatsiooni.
Eve Pihl

Eve Pihl (aastani 1987 Eve Kangur; sündinud 2. detsembril 1964 Tartus) on eesti arstiteadlane ja spordifüsioloog.
Elulugu.
Eve Pihl on õpetajate tütar.
Ta on lõpetanud 1983. aastal Tallinna Spordiinternaatkooli ja 1989. aastal Tartu Ülikooli arstiteaduskonna. Meditsiinidoktor (1999, TÜ), väitekiri "Cardiovaskular risk factors in middle-aged former athletes". Stažeerinud Helsingi Ülikoolis (1993), Uppsala Ülikoolis (1994), Tampere Urho Kaleva Kekkose nimelises Instituudis.
Oli 1989–1990 Tartu Ülikoolis intern, 1992–1993 tervishoiu instituudi vanemlaborant, 1992–1998 ka doktorant ja 1995–1997 assistent. Aastatel 1997–2001 oli ta Tartu Ülikooli spordipedagoogika instituudi teadur, 2001–2002 biokeemia instituudi järeldoktor, aastast 2003 spordibioloogia ja füsioteraapia instituudi vanemteadur, 2004. aastast on ta ühtlasi ka Tartu Ülikooli Kliinikumi spordimeditsiini ja taastusravi kliiniku arst-õppejõud.
Võrkpallurina on ta kuulunud Eesti meistrivõistluste medali ja Eesti karika võitnud võistkonda. 
Teadustöö.
Uurinud peamiselt kardiovaskulaarseid riskitegureid endistel tippsportlastel, kestva intensiivse koormuse mõju hindamist. Eesti Spordimeditsiini Föderatsiooni, Int. Council for Physical Activity and Fitness Researchi liige. Üle 160 teaduspublikatsiooni.
Hendrik Pihl

Hendrik Pihl (Hindrik; 16. märts 1915 Pankjavitsa vald, Petserimaa – 12. märts 1975 Tallinn) oli eesti arstiteadlane ja epidemioloog.
Elulugu.
Hendrik Pihl oli talupidaja poeg.
Ta lõpetas 1933 Petseri Gümnaasiumi, 1940 Tartu Ülikooli usuteaduskonna ja 1950 arstiteaduskonna, oli meditsiinikandidaat (1963, Eesti Teaduste Akadeemia), väitekirjaga "Salmonellooside etioloogiline struktuur ja epidemioloogiline iseloomustus Eesti NSV-s" ning meditsiinidoktor (1975, Kiievi Riiklik Arstide Täiendusinstituut) väitekirjaga "Эпидемиология и профилактика салмонеллозов в Эстонской ССР".
Aastatel 1941–1943 teenis Punaarmees, seejärel töötas 1944 Eesti NSV Tervishoiu Rahvakomissariaadi Epideemiatõrje Valitsuse vaneminspektorina, 1945–1950 Tartu Sanitaar-Epidemioloogia Jaamas epidemioloogina ja hiljem Vabariikliku Malaariajaama juhatajana. Aastatel 1950–1957 oli Viljandi kiirabi juhataja, 1957–1975 Tallinna Epidemioloogia epidemioloogiaosakonna juhataja.
Teadustöö.
Uurimisvaldkond: ägedad soolenakkused, peamiselt salmonellooside levik ja profülaktika. Ta on avaldanud üle 40 teaduspublikatsiooni.
Toomas Pihl

Toomas Pihl (23. august 1954 Kuressaare – 6. aprill 2023) oli eesti tehnikateadlane.
Elulugu.
Toomas Pihl oli autojuhi poeg.
Lõpetas 1969 Kahtla kooli, 1972 Orissaare Keskkooli, 1984 Tallinna Polütehnilise Instituudi (TPI) mehaanikainsenerina, tehnikamagister (1994, TTÜ), väitekiri "Pulberpinnete tehnoloogia ja omadused", tehnikadoktor (2003, TTÜ), väitekiri "Powder coatings for abrasive wear" (Tallinn, 2002). Täiendas end Rootsis (2000, 2001), Inglismaal (2002) ja Austrias (2005).
Oli 1974–78 TPI peenmehaanika kateedri laborant, 1978–84 pulbermetallurgia labori tööline, 1984–89 nooremteadur, 1989–93 TTÜ metallide tehnoloogia kateedri insener, 1993–1994 Kahtla Põhikooli õpetaja, 1994–98 TTÜ aparaadiehituse instituudi abi, 1998–2003 mehhatroonikainstituudi teadur, 2003–05 vanemteadur, 2003– Tallinna Tehnikakõrgkooli mehaanikateaduskonna professor, tehnomaterjalide ja tehnoloogia õppetooli juhataja.
Juhtis Tallinna Tehnikakõrgkoolis pinnete ja materjalide rakendusuuringute rühma.
Pidas loenguid Tampere Ametikõrgkoolis (2005) ja Jyväskylä Ametikõrgkoolis (2007).
Teadustöö.
Uurimisvaldkonnad: tehno- ja biomaterjalid, pinded ja pindamistehnoloogia, pinnete triboloogia, keevitustehnoloogia. Eesti volitatud insener. Eesti Inseneride Liidu ja Eesti Keevitusühingu liige. Üle 20 teaduspublikatsiooni.
Viljar Pihl

Viljar Pihl (sündinud 5. veebruaril 1938 Loona vallas Saaremaal) on eesti keemik.
Elulugu.
Viljar Pihl on talupidaja poeg ja Aino-Koidula Pihli abikaasa.
Ta lõpetas 1956. aastal Kingissepa 1. Keskkooli ja 1961. aastal Tartu Riikliku Ülikooli keemiaosakonna. Ph.D. (keemia, 2001, TÜ), väitekiri "The study of the substituent and solvent effects on the acidity of OH and CH acids". 
Oli aastatel 1961–1978 Tartu Riikliku Ülikooli keemilise kineetika ja katalüüsi labori vanemlaborant ja vaneminsener, 1978–1992 juhataja kohusetäitja, juhtivinsener, vanem- ja nooremteadur, 1993– keemilise füüsika instituudi teadur.
Teadustöö.
Uurimisvaldkond: orgaaniliste ühendite reaktsioonivõime, gaasikromatograafia. Üle 60 teaduspublikatsiooni.
Ants Pihlak

Ants Pihlak (19. jaanuar 1942 Jõgeva – 17. veebruar 2023) oli eesti keeleteadlane.
Elulugu.
Ants Pihlak oli talupidaja poeg.
Lõpetas 1960 Põltsamaa Keskkooli, 1963 Tallinna Merekooli laevamehaanika osakonna, 1972 Gorki Võõrkeelte Instituudi inglise ja prantsuse keele tõlk-referendina, filoloogiakandidaat (1981, ), väitekiri "Принципы составления русско-эстонских словарей активной направленности (на примере конструктивных глаголов)". Oli 1979–91 Eesti Teaduste Akadeemia võõrkeelte kateedri juhataja, 1991–92 Eesti NSV TA Keele ja Kirjanduse Instituudi (KKI) grammatikasektori vanemteadur, 1992–94 Riigikaitse Akadeemia keelekeskuse juhataja, 1994–98 tõlkebüroo TEA toimetaja, 1998–2001 ajakirja Baltic Revue toimetaja, 2001. aastast oli Euroülikooli dotsent.
Teadustöö.
Uurimisvaldkonnad: eesti keele tegumoeliste ja aspektiliste tähenduste väljendamise võimaluste kontrastiivsus võrreldes vene ja soome keelega; eestikeelne erialaterminoloogia (konverentsi- ja ärikeel); keele seos mõtlemisega. Olnud 18 inglise-eesti ja eesti-inglise lühi- jm sõnaraamatu toimetaja; tõlkinud inglise keelde ja vastupidi 16 trükist, sh ettekanne Euroopa Nõukogule Eesti kultuuripoliitikast aastail 1988–1995 (1995), kokkuvõte Eesti TA Rahvusvaheliste ja Sotsiaaluuringute Instituudi uurimusest integratsiooniprotsessidest Eesti ühiskonnas (2000), Eesti Teaduste Akadeemia aastaaruanded (aastast 1996), raamat "Eesti mõisad" (2004), majandusteadlase Ernst Friedrich Schumacheri "Hämmeldunu teejuht", mitmesugused juriidilised dokumendid jm. Umbes 40 teaduspublikatsiooni, sh 2 monograafiat, sõnaraamatud.
Arno-Toomas Pihlak

Arno-Toomas Pihlak (16. detsember 1926 – 20. märts 2013 Tallinn) oli eesti mäeinsener ja tehnikateadlane.
Elulugu.
Arno-Toomas Pihlak oli raudteeinseneri ja tehnikateadlase Artur Aleksander Pihlaku poeg.
Ta lõpetas 1949. aastal Tallinna 2. Keskkooli ja 1966. aastal Norilski Õhtuse Industriaalinstituudi mäeteaduskonna, tehnikakandidaat (1974, Aleksandr Skotšinski nimeline Mäendusinstituut Ljubertsõs; väitekiri: "Исследование процессов окисления сульфидных медно-никелевых руд Талнахского рудного узла"). Oli aastatel 1966–1975 Norilski Mäemetallurgia Kombinaadi spetsialist, 1975–1976 ja 1977–1979 Eesti NSV Geoloogia Valitsuse vanemgeoloog, 1976–1977 Tallinna Polütehnilise Instituudi vanemõpetaja, 1979–1982 töötas Teemanditööstuse Instituudis Mirnõis Jakuutias, aastast 1982 Eesti NSV TA Keemilise ja Bioloogilise Füüsika Instituudi teadur.
Küüditati õpilasena NKVD poolt 14. juunil 1941 Kirovi oblastisse. 1947 tuli tagasi Eestisse, arreteeriti taas 1950 Jessentukis, viibis Norillagi vangilaagris Kaierkanis, vabastati laagrist 1956, seejärel asumisel Norilskis, vabastati asumiselt 1958. Tahtis põgeneda Läände. Enne vangistamist oli Moskva Üleliidulise Kinoinstituudi üliõpilane. Vabanemise järel ei lubatud elama kodupaika, 1967 püüti takistada Tallinna elama asumist.
Teadustöö.
Uurimusi maavarade rikastamise, kaevandusgaaside tõrje, sulfiidimaakide, kivisöe, põlevkivi ja diktüoneemaargilliidi isesüttimise ning põhja- ja pinnavee hüdrokeemia, samuti keskkonnaprobleemide kohta. Üle 180 teaduspublikatsiooni, publitsistlikke ja aimeartikleid.
Artur Pihlak

Artur-Aleksander Pihlak (ka Arthur-Aleksander; 1. aprill 1885 Viljandi – 22. november 1941 Sevurallagi vangilaager, Sverdlovski oblast) oli eesti tehnikateadlane.
Elukäik.
Ta sündis telliskivitöösturi peres.
Ta lõpetas 1905. aastal Tallinna Peetri Reaalkooli, õppis 1906. aastal Peterburi Metsainstituudis, aastatel 1907–1911 Peterburi teedeinseneride instituudis ning ehitusinseneri diplomi sai 1926. aastal Läti Ülikoolist Riias. Akadeemiliselt oli ta EÜS Põhjala liige.
Oli aastatel 1905–1906 vabatahtlikuna sõjaväes, I maailmasõja ajal sattus Saksa sõjavangi.
Naasis 1918 Eestisse, oli 1919 Tallinna sadamavalitsuse tehnikaosakonna ülem, 1919–1923 Mereasjanduse Peavalitsuse ehitusosakonna juhataja, 1923–1937 Raudteevalitsuse ehitusameti tehnikaosakonna juhataja, 1937 Teedeministeeriumi avalike tööde osakonna direktor, 1937–1939 riigiettevõtte Ehitaja direktor, 1939–1940 Raudteede Talituse direktor. 1919–1923 oli ka Tallinna Tehnikumi õppejõud, õpetas trigonomeetria, sildade, sadamate ja kanalisatsiooni kursusi. Ühtlasi oli 1920–1923 Tallinna Tehnikumi raamatukogu (esimene) juhataja ja 1938–1940 TTÜ õppeülesande täitja, õpetas eelarvestamist, tööde juhatamist ja maanteede ehitamist.
Artur Pihlak oli kaitseliitlane.
14. juuni 1941 arreteeriti, suri vangilaagris.
Teadustöö.
Mereasjanduses pühendas suurt tähelepanu hästi toimiva ranna- ja kalasadamate võrgu väljakujundamisele, pidas vajalikuks vabasadama avamist Paldiskis. Raudteetranspordis seisis hea raudtee peatehaste ja veduripargi tehnilise ajakohastamise eest; algatas tolmutõrje raudteel, pooldas Abja-Valga kitsarööpmelise raudtee rajamist.
Isiklikku.
Tema vennad olid Eduard Pihlak ja Viktor Pihlak. 
Abikaasa oli Klaara-Luise, sündinud 1901. aastal Peterburis. Poeg oli mäeinsener Arno-Toomas Pihlak.
Ilmar Pihlak

Ilmar Pihlak (15. veebruar 1936 Paide – 21. juuni 2022) oli eesti tehnikateadlane.
Ilmar Pihlak oli Oskar Pihlaku ja Irma Truupõllu poeg ning Ülo Pihlaku vend. Tema abikaasa oli teatrikunstnik Liina Pihlak.
Haridus.
Ta on lõpetanud Tallinna 2. Keskkooli (Tallinna Reaalkool) 1954, Tallinna Polütehnilise Instituudi (TPI) ehitusteaduskonna teedeinsenerina autoteede erialal 1959; aspirant 1964–67.
Tehnikateaduste kandidaat 1969 (Elamute Teadusliku Uurimise ja Eksperimentaalse Projekteerimise Keskinstituudi Linnaehituse Nõukogu Moskvas), väitekiri "Исследование закономерностей использования индивидуального транспорта в городе"; vanemteadur (linnatranspordi alal) 1971; dotsent 1982.
Täiendusõpe:
Töökäik.
Riikliku Projekteerimise Instituudi (RPI) Kommunaalprojekt insener 1959–60, insener 1960, grupijuht 1960–62, projekti peainsener 1962–64; Eesti Kunstiakadeemia arhitektuuri kateedri tunnitasuline õppejõud 1967–2005.
TTÜs 1967–2008: TU sektori (autoteede kateedri juures) vanemteadur 1967–74; arhitektuuri kateedri assistent 1974–75, vanemõpetaja 1975–77; ehitusmaterjalide kateedri dotsent 1977–92, juhataja 1990–92; ehitusteaduskonna kasvatusala prodekaan 1979–83; ehitiste projekteerimise instituudi dotsent 1992–94, arhitektuuri aseprofessor 1994–99; arhitektuuri õppetooli juhataja 1992–2004; arhitektuuriprofessor 1999–2004; erakorraline dotsent 2004; ehitusfüüsika ja arhitektuuri õppetooli erakorraline dotsent 2004–06, erakorraline professor 2006, emeriitprofessor 2006. aastast, erakorraline dotsent 2007–2008.
1991–1992 tegutses Soome konsultatsioonifirmas VIATEK Tapiola Oy.
Teadustöö põhisuunad.
Linnaehitus (Tallinna ja Lasnamäe üldplaneeringud), linnatänavad (Eesti Projekteerimisnormid EPN 17 Linnatänavad, Eesti Standard EVS 843:2003 Linnatänavad); arhitektuuri ajalugu; liiklusohutus; linnaplaneerimise ja liikluskorraldusprojektide konsulteerimine ja ekspertiis; Suure Väina püsiühenduse tasuvusuuringute liiklusprognoosid. Liikluse planeerimine, sh autostumise taseme ja liiklusintensiivsuse prognoosimeetodid; elamuehituse struktuur. Osalenud Tallinna liiklusmudeli ja Eesti liiklusstandardite koostamises.
Teadusorganisatoorne ja -administratiivne tegevus.
Eesti Arhitektide Liidu liige 1967–, juhatuse liige 1973–87; Vabariigi Valitsuse Liikluskomisjoni liige 1992–99; Suure Väina püsiühenduse töögrupi liige 1997–2000; teadusajakirja Town Planning and Architecture (Vilnius) toimetuskolleegiumi liige 1998–; TTÜ ehitiste projekteerimise instituudi nõukogu liige, ehitusteaduskonna nõukogu liige 1979–92, 1997–99.
Ühiskondlik tegevus.
Tallinna Reaalkooli vilistlaskogu esimees 2000–2006; Üliõpilaste Selts Raimla auvilistlane
Harrastused.
Korvpall, teater, aiandus.
Uku Pihlak

Uku Pihlak (sündinud 19. oktoobril 1946 Tallinnas) on eesti keemik.
Elulugu.
Ta on lõpetanud 1965. aastal Tallinna 21. Keskkooli ja 1970. aastal Tallinna Polütehnilise Instituudi (TPI) keemiateaduskonna. Keemiakandidaat (1979, NSVL Teaduste Akadeemia Naftakeemia Sünteesi Instituut, Moskva), väitekiri "Исследование плазмохимических реакций в условиях турбулентного перемешивания". 
Oli 1965 TPI laborant, 1970–1971 Eesti NSV TA Termofüüsika ja Elektrofüüsika Instituudi (TEFI) insener, 1971–1979 nooremteadur, ühtlasi 1975–1979 mittestatsionaarne aspirant, 1979–1986 vanemteadur, 1986–1995 Eesti NSV TA Energeetika Instituudi (EI) juhtivteadur, 1995–1998 ajakirja Energia Teataja peatoimetaja, 1999–2001 EI ja 2001–2002 TTÜ EI teaduse- ja teabekorralduse juht, 2003–2004 infotehnoloogia spetsialist, 2004 – matemaatika-loodusteaduskonna mitmefaasiliste keskkondade füüsika teaduslabori infotehnoloogia spetsialist.
Teadustöö.
Uurimisvaldkonnad: plasmakeemia protsessid, madalatemperatuurse plasma diagnostika, plasmatronide konstrueerimine, peenikeste osakeste (klaas, kvarts) sfäroidiseerimine plasmajoas, eksperimendi automatiseerimine, vedeliku ejektsiooni analüüs. Projekti "Vedeliku ejektsiooni mehhanismi analüüs, lähtudes optimaalsuskontseptsiooni kriteeriumidest", täitjaid. 
Rahvusvahelise Aatomienergia Agentuuri (IAEA) diplom (2002). 36 teaduspublikatsiooni.
Mesindus.
Ta on Eesti Mesinike Liidu liige. 1990. aastatest kuni 2010. aastani oli ta ajakirja Mesinik toimetaja.
Ülo Pihlak

Ülo Pihlak (20. august 1940 Türi – 14. august 2013) oli eesti majandusgeograaf.
Ta lõpetas 1958 Tallinna 2. Keskkooli, 1963 Tartu Riikliku Ülikooli geograafiaosakonna. Töötas aastast 1963 Riiklikus Projekteerimise Instituudis (RPI) "Eesti Projekt", oli 1967–1972 Tallinna Polütehnilise Instituudi majandusteaduskonnas vanemõpetajaks, 1972–1978 Eesti NSV TA Majanduse Instituudi nooremteadur, 1978–1981 Eesti NSV Ministrite Nõukogu Riiklikus Plaanikomitees perspektiivplaneerimise osakonnas peaspetsialistiks, 1981–1991 RPI "Eesti Projekt" teadussektori juhataja, aastast 1992 Tallinna Linnavalitsuse linnaarengu osakonna juhataja, 1997–2002 Statistikaameti rahvaloenduse teenistuse metodoloogia sektori peaspetsialistiks.
Ülo Pihlak suri 14. augustil 2013 ja ta maeti 24. augustil 2013 Metsakalmistule.
Isiklikku.
Ta oli Oskar Pihlaku ja Irma Truupõllu poeg ning Ilmar Pihlaku vend.
Teadustöö.
Uurimisvaldkond: Eesti linnade arenguprobleemid. Osalenud linnade üld- ja detailplaanide koostamisel, k.a "Tallinna arengukava aastateks 1994–1997". ENE ja Eesti entsüklopeedia kaasautor. Eesti Geograafia Seltsi liige. Mõnikümmend teaduspublikatsiooni, arvukalt aimeartikleid; ilukirjanduslik-mälestuslik "Valitud teosed" (Tallinn, 2000).
Maie Pihlamägi

Maie Pihlamägi (sündinud 13. märtsil 1950 Tallinnas) on eesti ajaloolane.
Elulugu.
Maie Pihlamägi on töölise tütar.
Lõpetas 1968 Tallinna 42. Keskkooli ja 1975 Tartu Riiklik Ülikool ajalooteaduskonna. Ajalookandidaat (1986, Eesti NSV TA Ajaloo Instituut (AI), väitekiri "Eesti tööstustööliste sotsiaal-majanduslik olukord 20. sajandil algul (1900 – veebr 1917)". 
Oli 1975–1978 Tallinna Keskarhiivi osakonnajuhataja, 1978–1981 Ajaloo Instituudi laborant, 1981–1988 nooremteadur, 1988–1990 teadur, 1991 vanemteadur, 1991–1992 Eesti moodsa ajaloo osakonna juhataja, vanemteadur, 1992–2005 teadussekretär, vanemteadur, 2005– Tallinna Ülikooli Eesti TA Ajaloo Instituudi (TLÜ AI) teadussekretär, vanemteadur.
Teadustöö.
Uurimisvaldkond: Eesti 19. ja 20. sajandi majandus- ja sotsiaalajalugu. Eesti entsüklopeedia ja "XX sajandi kroonika I" kaasautor. Acta Historica Tallinnensia toimetuskolleegiumi esimees (1997–2005), peatoimetaja (2006–). 
Teoseid ja publikatsioone.
Üle 30 teaduspublikatsiooni.
Jaak Pihlau

Jaak Pihlau (20. detsember 1937 Tallinn – 31. detsember 2014) oli eesti tehnikateadlane ja ajaloolane.
Elulugu.
Jaak Pihlau oli õpetajate poeg.
Ta lõpetas 1956. aastal Haapsalu 1. Keskkooli, 1961. aastal Tallinna Polütehnilise Instituudi energeetikateaduskonna (TPI) automaatika ja telemehaanika erialal.
Tehnikakandidaat 1970 (Moskva Elektronjuhtimismasinate Instituut) väitekirjaga "Тонкие магнитные пленки как элементы ассоциативного запоминающего устройства".
Ta oli aastatel 1962–1969 Küberneetika Instituudi arvutuskeskuse nooremteadur, 1969–1983 vanemteadur, 1983–1987 Raadioelektroonika Konstrueerimisbüroo arvutustehnika sektori juhataja, 1987–1989 TPI ülijuhtivuse labori peateadur, 1989–1991 AS-i Mainor-Novexi arvutustehnika sektori juhataja, 1991–1997 AS-i Ardeko teadusdirektor, 1998. aastast füüsilisest isikust ettevõtja.
Teadustöö.
Uurimisvaldkonnad: elektronarvutite assotsiatiivsed mäluseadmed, digitaalelektroonika, infotehnoloogia, arvutivõrgud, internet. Avaldanud mitu erialast käsiraamatut. Uurinud ka Eesti ajalugu Nõukogude okupatsiooni perioodil.
Teoseid.
Umbes 40 teaduspublikatsiooni, sh 12 raamatut; 7 autoritunnistust.
Lähiajaloo alalt.
maailmasõja ajal ja järel. Tuna 2008–2009 https://www.ra.ee/wp-content/uploads/2017/03/PihlauJaak_Raadiomangud_ajaloost_TUNA2008_2.pdf
Priit Pihlik

Priit Pihlik (sündinud 13. oktoobril 1972 Tartus) on eesti mesindusteadlane.
Elulugu.
Priit Pihlik on teenistuja poeg.
Lõpetas 1990 Tartu 1. Keskkooli, 2001 Eesti Põllumajandusülikooli loomakasvatuse erialal, põllumajandusmagister (2004, EPMÜ), väitekiri "Mesilasemade kasvatamisest" Oli 2002–2004 EPMÜ loomakasvatuseinstituudi aretusosakonna vanemlaborant, 2004– EPMÜ/EMÜ veterinaarmeditsiini ja loomakasvatuse instituudi doktorant.
Teadustöö.
Uurimisvaldkond: mesindus. Töid mesilasemade aretamisest, mesilasrassidest, mesilaste ja mesilate hooldamisest. Tartu Aianduse ja Mesinduse Seltsi ja Akadeemilise Põllumajanduse Seltsi liige. 10 teaduspublikatsiooni.
Ulve Pihlik

Ulve Pihlik (sündinud 22. juunil 1946 Järvamaal) on eesti botaanik.
Elulugu.
Ulve Pihlik on töölise tütar.
Lõpetas 1964 aastal Tartu 8. Keskkooli ning 1973. aastal Tartu Riikliku Ülikooli bioloogiaosakonna. Bioloogiakandidaadi kraadi omandas 1987. aastal Tartu Riiklikus Ülikoolis, kaitstes väitekirja pealkirjaga "Pohla ("Vaccinium vitis-idaea" L.) ja leesika ("Arctostaphylos uva-ursi" (L.) Spreng) varude bioloogilised alused Eesti männikutes". 
Töötas aastatel 1972–1975 Zooloogia ja Botaanika Instituudi (ZBI) vaneminsenerina, 1974–1988 nooremteadurina ja 1988–1994 teadurina. Alates 1994. aastast oli ta Tartu Ülikooli farmaatsia instituudi katseaia juhataja.
Teadustöö.
Uurimisvaldkond: looduslike ravimtaimede bioloogia, ökoloogia, varud, nende säästlik kasutamine; uurinud ka maitsetaimi. Looduseuurijate Seltsi (LUS) liige (1974). Üle 40 teaduspublikatsiooni.
Arnold Piho

Arnold Piho (29. jaanuar 1924 Koiola vald, Võrumaa – 8. detsember 1978 Kuusiku, Raplamaa) oli eesti põllumajandusteadlane.
Elulugu.
Arnold Piho oli talupidaja poeg.
Lõpetas 1946 Väimela Põllumajandustehnikumi, 1950 TÜ põllumajandusteaduskonna, põllumajanduskandidaat (1956, Eesti Põllumajandusakadeemia), väitekiri "Eesti NSV leet- ja soostunud muldade agrokeemilistest omadustest"), põllumajandusdoktor (1976, Eesti Maaviljeluse ja Maaparanduse Teadusliku Uurimise Instituudi (EMMI), väitekiri "Väetiste kasutamise mullastikulised tingimused, efektiivsus põllukultuuride väetamisel ning mineraalväetiste jaotamine külvikorras Eesti NSV-s". Oli 1948–1950 Eesti TA Põllumajanduse Instituudi mullalabori laborant, 1950–1951 TÜ põllumajandusteaduskonna mullateaduse ja agrokeemia kateedri assistent, 1951–1958 EPA mullateaduse ja agrokeemia kateedri vanemõpetaja, 1958–1959 Põllumajanduse Ministeeriumi Maakorralduse Valitsuse insener mullastiku uurimise alal, 1959–1962 EMMI väetustarbe labori (Kuusikul) vanemteadur, 1962–1967 põllunduse osakonna juhataja, ühtlasi Kuusiku katsebaasi juhataja kohusetäitja, 1967–1973 Kuusiku katsebaasi juhataja, ühtlasi põllunduse osakonna agrotehnika sektori juhataja, 1973–1978 sama sektori juhataja. Õpetas mullateadust ja agrokeemiat, koostas õppevahendeid.
Teadustöö.
Uurimisvaldkonnad: põllukultuuride agrotehnika, mulla agrokeemilised omadused, väetiste tõhusus. Uuris Eesti leet- ja soostunud muldade agrokeemilisi omadusi, mulla fosfori-, kaaliumi- ja lämmastikurežiimi, viljavaheldust ja külvikordi, nende mõju põhiliste põllukultuuride saagile ja mullaviljakusele. Täiustas muldade kaardistamise ja uurimise metoodikat, täiendas ja üldistas taimekasvatuse teoreetiline aluseid. Analüüsis väetiste efektiivsust, koostas väetiskatsete tulemuste alusel saagifunktsioonide kordaja NPK-väetiste jaotamiseks erinevatele põllukultuuridele. Töötas välja alused kultuuride optimaalseks paigutamiseks elektronarvuti abil, samuti mullaharimise, kultuuride hooldamise ja koristustööde kvaliteedinõuded ning kevad- ja sügistööde kompleksse hindamise juhendid. Olnud Üleliidulise Mullateadlaste Seltsi Eesti filiaali juhatuse liige, Üleliidulise Põllumajandusteaduste Akadeemia Lääne Osakonna mullateaduse ja agrokeemia sektsiooni aseesimees ja Üleliidulise külvikordade probleemkomisjoni liige, Eesti Teaduste Akadeemia põllumajandusteaduse nõukogu liige. Eesti NSV teeneline teadlane (1977), Nõukogude Eesti preemia (1970, kollektiivis). 124 teaduspublikatsiooni.
Harri Piho

Harri Piho (10. november 1927 Koiola vald, Võrumaa – 19. veebruar 2024) oli eesti majandusteadlane.
Elulugu.
Harri Piho oli talupidaja poeg.
Lõpetas 1947 Väimela Põllumajandustehnikumi, 1952 Eesti Põllumajanduse Akadeemia agronoomiateaduskonna, majanduskandidaat (1968, Teaduste Akadeemia), väitekiri "Kanakasvatuse rentaablus ja selle tõstmine. Majandusstatistiline uurimus Eesti NSV sovhooside materjalidel". Oli 1952–1953 Tartu rajooni Töörahva Saadikute Nõukogu täitevkomitee (TSN TK) põllumajandusosakonna vanemagronoom, 1953–1954 EPA põllumajandusökonoomika kateedri assistent, 1954–1970 vanemõpetaja, 1970–1992 dotsent, 1978–1988 kateedri juhataja, 1990–1992 informaatika ja juhtimise kateedri dotsent, 1992–1994 EPMÜ ettevõtluse instituudi dotsent, 1994–1997 ühistegevuse instituudi dotsent, ühtlasi 1972–1992 ka EPA majandusteaduskonna dekaan.
Teadustöö.
Uurinud loomakasvatuse (eriti kanakasvatuse) ökonoomikat, arvutustehnika kasutamist, ettevõtete juhtimist. Osalenud koostöös Leipzigi Ülikooli, ja Wroclavi Kõrgema Majanduskooliga. Akadeemilise Põllumajanduse Seltsii ja Akadeemilise Ühistegevuse Seltsi juhatuse liige. Üle 70 teaduspublikatsiooni.
Evi Pihu

Evi Pihu (aastani 1961 Ellermaa, 1961–1999 Pihu, aastast 1999 Eller/Ellermaa; sündinud 9. märtsil 1935 Paasvere vallas Virumaal) on eesti bioloog.
Elulugu.
Evi Pihu on väiketalupidaja tütar. Ta on lõpetanud 1954. aastal Väike-Maarja Keskkooli, 1959. aastal Tartu Riikliku Ülikooli (bioloogiaosakonna) ja 1965. aastal aspirantuuri. Bioloogiakandidaat (1974, Zooloogia ja Botaanika Instituudi (ZBI)), väitekiri "Peipsi-Pihkva järve haugi ja ahvena toitumisest ning kalamajanduslikust tähtsusest". 
Ta töötas aastatel 1965–1991 Zooloogia ja Botaanika Instituudi noorem- ja vanemteadurina. 1991. aastast pensionil.
Teadustöö.
Uurimisvaldkonnad: kalade, eriti röövkalade toitumine Eesti järvedes; putukate areng ja füsioloogia. Selgitanud rööv- ja lepiskalade toitumissuhete ja bioloogia tähtsust Eesti suurjärvedes, esitanud originaalse meetodi röövkalade neelatud saakloomade pikkuse taastamiseks. 60 teaduspublikatsiooni.
Isiklikku.
Aastatel 1961–1999 oli ta abielus Ervin Pihuga.
Silvia Pihu

Silvia Pihu (aastani 2002 Silvia Sepp; sündinud 19. augustil 1966 Pärnus) on eesti botaanik.
Elulugu.
Silvia Pihu on laevaehitusinseneri tütar.
Lõpetas 1984 Pärnu 1. Keskkooli, 1989 TÜ bioloogiaosakonna, M.Sc. (1999, TÜ), Ph.D. (botaanika ja mükoloogia, 2002, TÜ), väitekiri "Morphological and genetical variation of Alchemilla L. in Estonia". Täiendas end 1992 Soomes Turu Ülikoolis, 1994 Inglismaal (Kew Herbarium), 1995 Eesti TA Keemilise ja Bioloogilise Füüsika Instituudis (KBFI), 1996 Moskvas, 1997 Rootsis Uppsala Ülikoolis, 2001–02 Eesti Biokeskuse järeldoktor. Oli 1989–92 Looduseuurijate Seltsi (LUS) vanembibliograaf, 1989–2000 (vaheaegadega) TÜ botaanika ja ökoloogia instituudi vanemlaborant, 2003– botaanilise õppetooli teadur. Õpetanud peamiselt soontaimede evolutsiooni ja süstemaatikat.
Teadustöö.
Uurimisvaldkonnad: taimeliikide süstemaatika, fülogenees, morfoloogia ja geneetika varieerivus, populatsiooniökoloogia ja levik Balti mere regioonis. Koostanud Eestis esinevate kortslehe liikide määramistabeleid, imekannikese ja sinilille klonaalsust, saaremaa robirohu taksonoomilist staatust, niitmise mõju luhtade taimkattele ja liigirikkusele. Osalenud ekspeditsioonil Kuriili saartele ja Sahhalinile (1987) ning Tenerifele (2005). Olnud ekspert Natura 2000 alade ja pärandkoosluste inventeerimisel, osalenud Eestis uute kaitsealade loomisel. Looduseuurijate Seltsi liige, aastast 2004 botaaniline sektsiooni aseesimees ja presiidiumi sekretär, Rahvusvahelise Taimesüstemaatika Assotsiatsiooni (IAPT) liige. 15 teaduspublikatsiooni, aimeartikleid.
Tõnu Pihu

Tõnu Pihu (sündinud 18. juulil 1957 Tallinnas) on eesti tehnikateadlane.
Elulugu.
Tõnu Pihu on teenistujate poeg.
Haridus.
Lõpetas 1976 Tallinna Ehitus- ja Mehaanikatehnikumi, 1981 Tallinna Polütehnilise Instituudi (TPI) mehaanikateaduskonna masinaehitusinsenerina, 1987 TPI aspirantuuri, tehnikakandidaat (1991, TPI), väitekiri "Ударное измельчение горючих сланцев эстонского месторoждения". Täiendas end Toronto Ülikoolis 1991-1992.
Töökäik.
Töötab Tallinna Tehnikaülikoolis aastast 1981: soojusenergeetika kateedri teadur 1981-84, insener 1984-91; soojustehnika instituudi vanemteadur 1992-2013, juhtivteadur 2013-16; energiatehnoloogia instituudi juhtivteadur 2017 ja aastast 2024, professor 2017-2023 (2019-2023 kaasprofessor tenuuris).
Tõnu Pihu on korp! Vironia vilistlane.
Teadustöö.
Uurimisvaldkonnad: põlevkivi mineraalosa käitumine ja soojusefektid põlevkivi põletamisel keevkihis; kohalike biokütuste kasutamine energeetikas; Eesti energeetilise ressursi säästlik kasutamine; keskkonnakaitse. 52 teaduspublikatsiooni, 3 kasuliku mudeli kaasautor.
Enn Piik

Enn Piik (12. juuli 1932 Tallinn – 16. november 1990 Kohtla-Järve) oli eesti tehnikateadlane.
Elulugu.
Enn Piik oli teenistuja poeg.
Lõpetas 1951 Haapsalu 1. Keskkooli, 1956 Tallinna Polütehnilise Instituudi (TPI) kütuste keemiline tehnoloogia insenerina, tehnikakandidaat (1964, TPI), väitekiri "Gaasigeneraatorprotsessi produktide eraldamisest kondensatsioonisüsteemides". 
Oli 1956–1959 Kiviteri insener, 1959–1971 Põlevkivi Teadusliku Uurimise Instituudi vaneminsener, vanemteadur ja sektorijuhataja, 1971–1980 Põlevkivi Instituudi ökonoomika labori juhataja, 1984–1990 põlevkivitöötlemise labori juhataja.
Teadustöö.
Uurimisvaldkond: põlevkivi termilise töötlemise tehnoloogia. Tegeles põlevkivi poolkoksistamise protsesside ja agregaatide loomise ning täiustamisega.
Teoseid.
Üle 70 teaduspublikatsiooni, 5 autoritunnistust.
Ants Tõnis Piip

Ants Tõnis Piip (10. juuni 1921 Tartu – 24. november 1986 Waukegan, Illinois, USA) oli eesti päritolu Ameerika Ühendriikide okeanograaf.
Elulugu.
Ants Tõnis Piip on Eesti poliitiku (Eesti Vabariigi seitsmes peaminister), õigusteadlase ja diplomaadi Ants Piibu poeg. Piip lõpetas 1940 Tartus Hugo Treffneri Gümnaasiumi ja õppis 1941–1943 Tallinna Tehnikaülikoolis elektrotehnikat. Aastal 1943 põgenes ta Soome ja töötas 1944 Soome Ringhäälingus. Soomest siirdus 1944 edasi Rootsi. Aastatel 1945–1951 töötas Lidingös AGA laboriinstituudis ultraheli- ja akustikaseadmete ning raadiomajakate kallal. Seejuures lõpetas 1950 Stockholmis Kuningliku Tehnikaülikooli tsiviilinsenerina. 1951 asus Piip USA-sse, kus jätkas elektrotehnika ja füüsika õpinguid, kaitstes 1953 Notre Dame'i ülikoolis Indianas teadusmagistri kraadi.
Aastatel 1951–1953 oli Piip USA-s Indianas Notre Dame'i ülikooli õppejõud ja uurija. 1953–1961 ehitas ja katsetas ta füüsikalisi ja elektroonilisi aparaate algul Boston Radio Corporationis, seejärel Radio Corporation of America laboris. 1961–1973 oli ta Columbia Ülikooli Lamont-Doherty geoloogiaobservatooriumi ja Bermudal asuva geofüüsika välijaama vanemteadur. 1973–1974 oli Piip Austraalias Commonwealth Scientific and Industrial Research Organizationi (SCIRO) okeanograafia osakonna külalisteadur ja 1974–1980 mereuuringute konsultant. 1981 naasis Piip USA-sse.
Piip oli raadioamatöör ja tema kutsung oli ES 5E.
Teadustöö.
Ants Tõnis Piip uuris süvamere füüsikalist okeanograafiat: süvavete mikrostruktuuri, allveeakustilisi omadusi ja siselainetust. Ta lõi ja arendas uusi elektroonilisi mõõteriistu ja -meetodeid meresügavuste omaduste mõõtmiseks.
Elviine Piiper

Elviine Piiper (ka Elvine Mathilde, aastani 1915 Õunapuu; 3. veebruar 1887 Karkuse vald, Järvamaa – 8. jaanuar 1978 Tartu) oli eesti zooloog.
Elulugu.
Elviine Piiper oli talupidaja tütar ja Johannes Piiperi abikaasa, Johannes Piiper noorema ema.
Lõpetas 1910 Tallinna Tütarlastegümnaasiumi, õppis 1919–1928 Tartu Ülikoolis loodusteadusi, vahepeal (1923–1924) täiendas end Londoni Ülikoolis, zooloogiamagister (1930, TÜ, ümber atesteeritud bioloogiakandidaat 1946), väitekiri "The development of "Rana temporaria" under the Influence of Cane Sugar Solution". 
Oli 1941–1944 Tartu Ülikooli üldbioloogialabori assistent, 1944–1958 üldbioloogia (hiljem geneetika ja darvinismi) kateedri assistent.
Teadustöö.
Avaldanud töid histoloogiast.
Ivar Piir

Ivar Piir (20. oktoober 1929 Tartu – 12. jaanuar 2017 Tartu) oli eesti füüsik.
Elulugu.
Ivar Piir oli lukksepa poeg.
Lõpetas 1947 Tartu 1. Keskkooli, 1952 Tartu Riikliku Ülikooli füüsika osakonna, 1955 TÜ aspirantuuri, füüsika-matemaatikakandidaat (1955, TÜ), väitekiri "Mittelineaarsed efektid footonite liikumisel kvantiseeritud gravitatsiooniväljas". 
Oli 1955–1956 TÜ füüsika ja teoreetiline füüsika kateedrite assistent, 1956–1970 teoreetilise füüsika kateedri vanemõpetaja ja dotsent, 1970–1973 Eesti NSV TA Füüsika ja Astronoomia Instituudi ja 1973–1981 Eesti NSV TA Füüsika Instituudi teoreetilise füüsika sektori vanemteadur, 1981–1992 TÜ teoreetilise füüsika kateedri juhataja, 1992–1995 TÜ teoreetilise füüsika instituudi väljateooria õppetooli dotsent, 1995–2005 metoodik.
Teadustöö.
Uurimisvaldkond: üldrelatiivsusteooria (relativistliku gravitatsiooniteooria) probleemid. Kuulub professor Harald Kerese rajatud Tartu gravitatsiooniteoreetikute koolkonda. 1960. aastail leidis mõned uued staatilised aksiaalsümmeetrilised lahendid Einsteini võrranditele, analüüsis lainete leviku probleeme, eriti Huygensi printsiibi rikkumisega seotud efekte kõveras aegruumis. Ta õpetas Tartu Ülikoolis kõiki matemaatilise füüsika ja teoreetilise füüsika põhikursusi, erikursusena rühmateooriat, valikkursusena füüsika ajalugu; koostanud õppevahendeid. Tegelenud ka füüsika ajaloo ja füüsika õpetamise metoodikaga. Kogumiku "Teaduse ajaloo lehekülgi Eestis. XIII: Täppisteaduste ajaloost Eestis. Pühendatud Wilhelm Ostwaldi 150. sünniaastapäevale" (Tartu, 2004) jmt raamatute koostaja. ETBL füüsika erialatoimetaja ja autoreid.
Teoseid.
40 teaduspublikatsiooni, 8 õppevahendit, umbes 400 artiklit ENE-s ja EE-s.
Marne'i departemang

Marne'i departemang on 2. järgu haldusüksus (departemang) Prantsusmaal Grand Esti piirkonnas. 
See on nime saanud Marne'i jõe järgi.
2015. aastani kuulus departemang Champagne-Ardenne'i piirkonda.
29. märtsil 2017 kaotati Sainte-Menehouldi ringkond.
Departemang jaguneb halduslikult:
Haute-Marne'i departemang

Haute-Marne'i departemang on 2. järgu haldusüksus (departemang) Prantsusmaal Grand Esti piirkonnas. Departemangu eestikeelne mööndav nimevariant on "Ülem-Marne'i departemang".
2015. aastani kuulus departemang Champagne-Ardenne'i piirkonda.
Departemang jaguneb halduslikult:
Haute-Corse'i departemang

Haute-Corse [ot'kors] (ka "Ülem-Korsika"; korsika keeles "Cismonte", "Corsica suprana") on departemang Prantsusmaal Korsika piirkonnas. See on Korsika saare põhjapoolne osa.
Departemang jaguneb halduslikult:
Haute-Saône'i departemang

Haute-Saône'i ["ot s'on"] on departemang Prantsusmaal Burgundia-Franche-Comté piirkonnas. 
Departemang on nime saanud Saône'i jõe järgi. Eestikeelne mööndav nimevariant on "Ülem-Saône'i departemang".
Departemang oli aastatel 1815–1818 okupeeritud Austria keisririigi vägede poolt. 2015. aastani kuulus departemang Franche-Comté piirkonda.
Departemang jaguneb halduslikult:
Labinsk

Labinsk on linn Venemaal Krasnodari krais, Labinski rajooni keskus. Asub Laba jõe ääres 270 m kõrgusel merepinnast.
Asutati 1841. aastal Labinskaja staniitsana. Linnaõigused sai 1947. aastal.
Labinskist on pärit Pavel Gorgulov ja kindral Pjotr Abaškin.
Seine-Maritime'i departemang

Seine-Maritime'i departemang on 2. järgu haldusüksus (departemang) Prantsusmaal Normandia piirkonnas.
2015. aastani kuulus departemang Ülem-Normandia piirkonda.
Ülemeredepartemang jaguneb halduslikult:
Ülo Altermanni salk

Ülo Altermanni salk oli Eesti metsavendade salk, mis tegutses 1948-1954 varem Eesti Leegioni kuulunud Ülo Altermanni juhtimisel.
Lisaks Altermannile kuulusid salka Voldemar ja Aime Juga, Heinrich ja Evi Mihkelson, Elmar ja Johanna Martins, Hans Sapp ja Erich Teor. Kõik nad varjusid mobilisatsiooni, küüditamise või arreteerimise eest 1948-50.
Salgale sai saatuslikuks Nõukogude julgeoleku surve. 17. aprillil 1954 langes Ülo Altermann varitsuses, mille korraldasid salga varustaja, julgeoleku poolt 30. septembril 1953 värvatud Lembit Markus, ning salga liige, Markuse ämm Johanna Martins. Erich Teor ja Voldemar Juga langesid tulevahetuses MGB operatiivgrupiga Koigi vallas 23. novembril 1954. 
Pärast seda jäid metsa vaid Hans Sapp ja Evi Mihkelson, kes varjasid end üksi. Mihkelson legaliseerus 30. detsembril 1955. Viimasena andis Nõukogude võimule alla Hans Sapp, kes legaliseerus alles 7. septembril 1958.
Metshobune

Metshobune ("Equus ferus") on liik kabjalisi hobuse perekonnast.
Eestis elas metshobune kiviajal.
Metshobuse alamliikide seas on koduhobune, väljasuremisohus Prževalski hobune ja väljasurnud tarpan.
Hobune (perekond)

Hobune ("Equus") on hobuslaste sugukonda ja kabjaliste seltsi kuuluv loomaperekond.
Perekonda kuuluvad hobused, eeslid ja sebrad. Lisaks on perekonnas liike, mis on välja surnud ja tuntud vaid fossiilide kaudu.
Lõunasiil

Lõunasiil ("Erinaceus concolor") on siili perekonda kuuluv loomaliik, kes elutseb peamiselt Edela-Aasias. 
Varem loeti Eestis esinevat kaelussiili lõunasiili alamliigiks, kuid praeguseks käsitletakse neid eraldi liikidena.
Siil (perekond)

Siil ("Erinaceus") on perekond siillaste sugukonnast, putuktoiduliste seltsist. Sinna kuulub neli liiki, millest kaks elutsevad ka Eestis.
Eesti liigid.
Eestis esineb kaks siililiiki:
Perekonna ülejäänud kahte liiki, lõunasiili ("Erinaceus concolor") ja amuuri siili ("Erinaceus amurensis"), Eestis ei leidu.
Siillased

Siillased ("Erinaceidae") on sugukond putuktoiduliste seltsist.
Sugukonnas on kaks alamsugukonda: siillased ("Erinaceinae") ja gümnuurlased ("Galericinae"). Esimesse kuulub Eestis levinud perekond siil, meil esindatud kahe liigiga: harilik siil, "Erinaceus europaeus," ja kaelussiil, "Erinaceus roumanicus".
Gümnuurlased sarnanevad rottidega, kuid ei ole närilised. Nad elutsevad Kagu-Aasia vihmametsades ja toituvad lülijalgsetest, hiirtest, väikestest roomajatest ja kahepaiksetest ning vahel ka puuviljadest ja seentest. Väikseim liik on hiina gümnuur ("Neotetracus sinensis"), suurim suurgümnuur ("Echinosorex gymnura").
Putuktoidulised

Putuktoidulised ("Eulipotyphla") on selts loomi imetajate klassis. Sinna kuuluvad neli nüüdisaegset sugukonda: siillased, mutlased, karihiirlased ja pilukoonlased.
Ajalugu.
Taksonoomia teadusharu algusajal paigutati putuktoiduliste (siis "Insectivora") seltsi suurem hulk peamiselt putukatest toituvaid imetajaid. Molekulaarsete meetodite kasutuselevõtuga löödi tupaialised, torukoonulised ja karustiivalised lahku eraldi seltsidesse, jättes järgi "Lipotyphla" seltsina tuntud putuktoidulised. Pärast tenrekiliste eristamist omaette seltsina jäi alles praeguste teadmiste kohaselt monofüleetiline putuktoiduliste takson "Eulipotyphla". 
Vahepeal eraldati putuktoiduliste hulgast ka siillased ning jäeti mutlased, karihiirlased ja pilukoonlased seltsi "Soricomorpha", kuid hilisemad uuringud ei kinnita siillaste fülogeneetilist isoleeritust teistest putuktoidulistest.
Eesti liigid.
Eestis on selts esindatud kaheksa liigiga kolmest sugukonnast: siillased (2 liiki), karihiirlased ("Soricidae") (5 liiki, sealhulgas vesimutt) ja mutlased ("Talpidae") (üks liik, kelleks on harilik mutt).
Ķekava piirkond (2009–2021)

Ķekava piirkond (läti keeles "Ķekavas novads") oli 1. järgu haldusüksus Lätis.
Piirkonna keskus oli Ķekava küla.
Läti rahvastikuregistri andmetel oli 1. jaanuaril 2012 Ķekava piirkonna elanikest lätlasi 73,08%, venelasi 17,32%, valgevenelasi 2,33%, ukrainlasi 1,85%, leedulasi 1,27% ja teistest rahvustest inimesi 1,26%. Rahvus oli teadmata 1,71% inimestel.
Ķekava piirkond moodustati 2009. aastal Baloži linnast ning Ķekava ja Daugmale vallast. 2021. aastal moodustati senisest Ķekava piirkonnast ja Baldone piirkonnast uus Ķekava piirkond.
Valgelaup-rabakiil

Valgelaup-rabakiil ("Leucorrhinia albifrons") on vesikiillaste sugukonda kuuluv kiililine. Ta on Eestis arvatud III kaitsekategooriasse (2012) ja loodusdirektiivi IV kategooriasse. 
Eestis leidub valmikuid paiguti taimerohketes järvedes (ka kalgiveelistes), vastsed on aga pehmeveelistes ujutaimestikuga lompides.
Hännak-rabakiil

Hännak-rabakiil ("Leucorrhinia caudalis") on vesikiillaste sugukonda kuuluv kiililine. 
Tema iseloomulikuks tunnuseks on isaste valged tiivatäpid.
Eestis asustavad tema valmikud paiguti taimerohkeid järvi (ka kalgiveelisi).
Ta on Eestis arvatud III kaitsekategooriasse (2012) ja loodusdirektiivi IV kategooriasse.
Kenneth Dover

Sir Kenneth James Dover (11. märts 1920 London – 7. märts 2010 Saint Andrews) oli briti klassikaline filoloog. Ta oli Edinburghi Kuningliku Seltsi ja Briti Akadeemia liige.
Aastast 1981 kuni detsembrini 2005 oli ta Saint Andrewsi ülikooli kantsler.
Doveri tuntuim teos on 1978. aastal ilmunud "Greek Homosexuality", mis on tänini selle valdkonna olulisim käsitlus.
Lai-tõmmuujur

 
Lai-tõmmuujur ehk tõmmuujur ("Graphoderus bilineatus") on ujurlaste sugukonda kuuluv mardikas. Ta on Eestis arvatud III kaitsekategooriasse (2012) ning loodusdirektiivi II ja IV kategooriasse.
Eestis leidub neid sisevetes.
Corrèze'i departemang

Corrèze'i departemang on 2. järgu haldusüksus (departemang) Prantsusmaal Uus-Akvitaania piirkonnas.
Departemang jaguneb halduslikult:
Creuse'i departemang

Creuse'i departemang on 2. järgu haldusüksus (departemang) Prantsusmaal Uus-Akvitaania piirkonnas.
Departemang on saanud nime Creuse'i jõe järgi.
Departemang jaguneb halduslikult kaheks ringkonnaks:
Meurthe-et-Moselle'i departemang

Meurthe-et-Moselle'i departemang on 2. järgu haldusüksus (departemang) Prantsusmaal Grand Esti piirkonnas. See on nime saanud Meurthe'i ja Moseli jõgedelt. 
Departemang moodustati 7. septembril 1871 pärast Prantsuse-Preisi sõda Prantsusmaale jäänud Meurthe'i (Nancy, Lunéville ja Touli ringkonnad) ja Moselle'i departemangude alast (Briey ringkond), nimeks pandi meelega Meurthe-et-Moselle, et rahvale meenutada kaotatud departemange. Pärast esimest maailmasõda säilitati departemang senisel kujul, Prantsusmaale tagastatud aladest taasloodi Moselle'i departemang. Aastani 2015 kuulus ta Lorraine'i piirkonda.
Departemang jaguneb halduslikult järgmiselt:
Meuse'i departemang

Meuse'i departemang on 2. järgu haldusüksus (departemang) Prantsusmaal Grand Esti piirkonnas. Ta on nime saanud Meuse'i jõe järgi.
Meuse'i aladel toimusid esimese maailmasõja ohvriterohkemad lahingud, seda eriti Verduni linna ümbruses.
Kuus valda Verduni ringkonnas, kohe Verdunist põhja suunas (Beaumont-en-Verdunois, Bezonvaux, Cumières-le-Mort-Homme, Fleury-devant-Douaumont, Haumont-près-Samogneux, Louvemont-Côte-du-Poivre) on püsiasustuseta. Esimeses maailmasõjas hävitati need täielikult ja maa muutus nii elamiskõlbmatuks, et sõja järel otsustati neid mitte taastada. Neid ei liidetud aga sõja järel teiste valdadega, vaid säilitati sõjamälestuseks.
2015. aastani kuulus departemang Lorraine'i piirkonda.
Departemang jaguneb halduslikult:
Vareskaera-aasasilmik

Vareskaera-aasasilmik ("Coenonympha hero") on silmiklaste sugukonda kuuluv liblikas. Ta on Eestis arvatud III kaitsekategooriasse. 2022. aastal valiti ta aasta liblikaks.
Eestis on vareskaera-aasasilmik oma levila põhjapiiril, kuid on siiski seal levinud kõikjal. Teda võib kohata juuni algusest juuli keskpaigani. Elupaigana eelistab ta enamasti niiskeid paiku.
Röövik toitub erinevatel kõrrelistel ja kasvab kuni 2,5 cm pikkuseks.
Moselle'i departemang

Moselle'i departemang on 2. järgu haldusüksus (departemang) Prantsusmaal Grand Esti piirkonnas. 
See on nime saanud Moseli jõe järgi.
Moselle'i departemang oli üks Prantsusmaa originaalsest 83 departemangust aastal 1790. Toonane departemang hõlmas tänase departemangu põhjaosa ja koosnes neljast ringkonnast: Metz, Briey, Sarreguemines, and Thionville.
Pärast Prantsuse-Preisi sõda annekteeris Saksa keisririik peaaegu kogu departemangu, kuna enamus inimesi selles alas rääkis saksa dialekte. Prantsusmaale jäi ainult Briey ringkond, mis nüüd kuulub Meurthe-et-Moselle'i departemangu. Hiljem kahetsesBismarck, et ka Briey ringkonda ei annekteeritud, kuna seal olid suured rauamaagivarud. Moselle'i departemang lakkas eksisteerimast 18. mail 1871, allesjäänud Briey ringkond liideti Meurthe'i departemangu Prantsusmaale jäänud osaga ja loodi uus Meurthe-et-Moselle'i departemang, nimesse lisati meelega Moselle, et meenutada rahvale kaotatud Moselle'i departemangu.
Pärast esimest maailmasõda, kui Versailles' rahulepinguga tagastati Alsace-Lorraine Prantsusmaale, departemang taastati, kuid mitte endistes piirides – Meurthe-et-Moselle'i departemangu ei puututud, Moselle'iga liidendati hoopis endisest Meurthe'i departemangu Sarrebourgi ja Château-Salinsi ringkonnad.
2015. aastani kuulus departemang Lorraine'i piirkonda.
Departemang jaguneb halduslikult kuueks ringkonnaks:
2015. aastal ühendati Ida- ja Lääne-Thionville'i ringkond, Metz-Ville'i ja Metz-Campagne'i ringkond ning Forbachi ja Boulay-Moselle'i ringkond. 2016. aastal liideti Château-Salinsi ringkond Sarrebourgi ringkonnaga.
Vosgesi departemang

Vosges [voož] on 2. järgu haldusüksus (departemang) Prantsusmaal Grand Esti piirkonnas.
Departemang oli üks Prantsusmaa esimesest 83 departemangust, mis loodi aastal 1790. 1795 liideti departemanguga Bas-Rhini departemangust eraldatud Schirmecki ala.
Pärast Prantsuse-Preisi sõda annekteeris Saksa Keisririik ligi 4% departemangust selle idaosas: Schirmecki ala ja Saalesi kantoni põhjaosa, kus räägiti peamiselt saksa dialekte, mis lülitati Preisimaa Reichsland Elsass-Lotringi koosseisu. Kui pärast esimest maailmasõda sai Prantsusmaa Alsace-Lorraine'i tagasi, siis ala Vosgesile ei tagastatud ja see jäi taasloodud Bas-Rhinile.
Departemang jaguneb halduslikult:
Teelehe-mosaiikliblikas

Teelehe-mosaiikliblikas ("Euphydryas aurinia") on koerlibliklaste sugukonda kuuluv liblikas. Ta on Eestis arvatud III kaitsekategooriasse (2012).
Ta on kogu Eestis levinud, lokaalne, kuid mitte haruldane. Valmikuid võib näha mai lõpust juuni keskpaigani.
Eestis esinev alamliik on "Euphydryas aurinia estonica" Pet, selle kirjeldas Wilhelm Petersen aastal 1902.
Teine sama perekonna liik – suur-mosaiikliblikas – on teelehe-mosaiikliblikast suurem ja eelistab metsamaastikku. 
Teelehe-mosaiikliblika peamiseks toidutaimeks Eestis on peetrileht.
Teelehe-mosaiikliblikas valiti Eesti aasta liblikaks 2020.
Suur-mosaiikliblikas

Suur-mosaiikliblikas ("Euphydryas maturna") on koerlibliklaste sugukonda kuuluv liblikas. Ta on Eestis arvatud III kaitsekategooriasse (2012).
Eestis on ta lokaalselt levinud, kuigi kohati mitte haruldane. Valmikuid võib kohata juuni algusest juuli keskpaigani.
Suur-mosaiikliblikaga võrdlemisi sarnane on teelehe-mosaiikliblikas.
Sõõrsilmik

Sõõrsilmik ("Lopinga achine") on silmiklaste sugukonda kuuluv liblikas. Ta on Eestis arvatud III kaitsekategooriasse (2012).
Eestis leidub teda kohati lopsaka alustaimestikuga liigirikastes okas- ja lehtmetsades, samuti tammikutes ja puisniitudel juuli keskpaigast juuli lõpuni.
Nõmme-tähniksinitiib

Nõmme-tähniksinitiib (varasema eestikeelse nimetusega "tähnik-sinitiib"; ladinakeelne teaduslik nimetus "Maculinea arion," sünonüümidena ka "Phengaris arion" ja harvemini "Papilio arion") on sinilibliklaste sugukonda kuuluv liblikas. Ta on Eestis arvatud III kaitsekategooriasse (2012).
Eestis esineb teda lokaalselt ning üsna harva. Näha võib teda liivikutel, luidetel ja nõmmemännikutes juuni keskpaigast juuli lõpuni.