tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Ken Kallaste

Ken Kallaste (sünninimi Ken Akerta; sündinud 31. augustil 1988 Tallinnas) on Eesti jalgpallur (kaitsja), kes mängis viimati Eesti Premium liiga klubis Tallinna FCI Levadia.
Klubikarjäär.
Tallinna FC Flora.
Kallaste alustas jalgpalli mängimist Flora noortemeeskondades. Ta veetis aega Flora tütarklubides Lelle, Pärnu Tervis ja Warrior. Kallaste tegi oma Meistriliiga debüüdi Warrioriga 12. märtsil 2006 võõrsilmängus Tartu Maagi vastu. Oma Flora debüüdi tegi ta 9. juulil 2006 kodumängus Tallinna FC Levadia vastu. Augustis 2008 saadeti Kallaste Tulevikku laenuks kuni hooaja lõpuni.
Nõmme Kalju.
6. jaanuar 2010 sõlmis Kallaste kolme-aastase lepingu Nõmme Kaljuga. Aastatel 2010–2013 mängis Kallaste järjest 116 liigamängu, teenides sellega hüüdnime "Raudmees". Kallaste võitis oma esimese Meistriliiga tiitli 2012. aasta hooajal.
Zabrze Górnik.
22. detsembril 2015 sõlmis Kallaste pooleteistaastase lepingu (võimalusega seda aasta võrra pikendada) Poola Ekstraklasa klubiga Zabrze Górnik . Zabrze Górnik langes kõrgliigast välja pärast 2015/16 hooaega ja 25. juunil 2016 lahkus Kallaste osapoolte kokkuleppel klubist.
Kielce Korona.
27. juuni 2016 sõlmis Kallaste kahe-aastase lepingu Kielce Koronaga.
GKS Tychy.
17. juuni 2019, liitus Kallaste ühe-aastase lepingu I liga klubiga GKS Tychy.
Flora.
27. juulil 2020 liitus Kallaste uuesti klubiga Tallinna FC Flora, kellega sõlmiti leping 2022. aasta lõpuni.
Levadia.
4. jaanuaril 2024 liitus Kallaste Premium liiga klubiga Tallinna FCI Levadia.
Koondisekarjäär.
A-koondise debüüdi tegi Kallaste 8. novembril 2012 sõpruskohtumises Omaani vastu. Samas mängus debüteerisid veel Ilja Antonov, Karl Mööl, Andre Frolov ja Stanislav Prins.
Isiklikku.
Kallaste, sünninimega Ken Akerta, on endise profijalgpalluri ja Eesti koondislase Risto Kallaste poeg. Ken Kallaste peres sündis 2012. aasta septembris tütar.
Karjääri statistika.
Klubi.
"Uuendatud seisuga 15. detsember 2023"
Koondis.
"Uuendatud seisuga 15. detsember 2023"
Kassikangas

Kassikangas on lastemäng, milles kaks mängijat moodustavad lõnga või nööri käte vahel hoides kordamööda põimkujundeid. 
Mäng on tuntud kogu Euroopas, sh Eestis.
Kasukas

Kasukas on karusnahast või karusnahaga vooderdatud riideese. 
Euroopas kanti kasukat tõenäoliselt juba alates I aastatuhande keskpaigast.
Ott Reinumäe

Ott Reinumäe (sündinud 20. aprillil 1984 Kehtnas) on endine Eesti jalgpallur. 
Reinumäe mängis aastail 2003–2004 Eesti koondises 25 korral.
Katuselasn

Katuselasn (ka "löömalasn") on soonitud pinnaga ja varrega laud, mida kasutatakse õlgkatuse ehitamisel õlgede tasandamiseks.
Pealtlöömise lasnaga, mille labal on sooneharjad(hambad) suunatud varre poole, tasandatakse õlgede tüvesid üleval katusel olles. Altlöömise lasnaga ("altlasnaga"), mille varre pikkus on kuni 6 meetrit, tasandatakse valmis katusepinda altpoolt. Selle sooneharjad on suunatud varrest eemale.
Kedervars

Kedervars (murdes ka: "värten, kistavars") on ketramisvahend, mis koosneb puuvarrest ja kettast ehk värtnakedrast, mille abil puuvart ringi aetakse. Kedervars on voki eelkäija. 
Eestis kasutati kedervart kuni 18. sajandini, mil selle tõrjus välja vokk.
Raivo Nõmmik

Raivo Nõmmik (sündinud 11. veebruaril 1977 Tallinnas) on endine Eesti jalgpallur. 
Aastail 1995–2000 mängis ta Eesti jalgpallikoondises 17 korral.
Švi

Švi [švii] (armeenia keeles Շվի, 'vile') on Armeenia rahvamuusikas kasutatav plokkflöödisarnase õhusurve aukhuulikuga puupuhkpill. "Švisid" ei kasutata mitte ainult Armeenia rahvamuusikas, vaid ka näiteks moldaavia, rumeenia, ungari, saksa ja inglise folk- ning klassikalises muusikas. 
"Švi" valmistamise jaoks kasutatakse aprikoosipuu, pukspuu, sarapuu või eebenipuu puitu, pajukoort või pilliroogu. 
"Švi" on kuni 30 cm pikk ja selle heliulatus on tavaliselt 1,5 oktavit. Kaheoktavilisus saavutatakse pilli natuke tugevamalt puhudes. Madalama oktavi tämber sarnaneb plokkflöödi ning kõrgem oktav sarnaneb kõlalt pikoloflöödi omaga. "Švi"'l on 8 auku, millest 1, alumine, on pöidla jaoks. 
Teine "švi" variant, "tav švi" (alto švi), on tehtud tavaliselt aprikoosipuu puidust ning on pikem, ligikaudu 45 cm pikkune. "Tav švi" on häälestuselt madalam kui tavaline "švi".
Et "švi" võimaldab mängida väga kõrgeid toone, on see hea vahend linnuhäälte imiteerimiseks. "Švi"'l mängitakse Armeenias tavaliselt karjuste meloodiaid ja viisijuppe.
Tavaliselt alustavad Armeenia surnaa või duduki mängijad enne nende instrumentide õppimist kõigepealt "švi" mängima õppimisega.
Egon Parbo

Egon Parbo (15. aprill 1910 Tallinn – 24. aprill 1942 Sevurallagi vangilaager, Sverdlovski oblast) oli Eesti jalg- ja korvpallur.
Jalgpall.
Parbo hakkas jalgpalli kui spordiga tegelema 15-aastaselt Siriuse spordiklubis. 1930. aastal debüteeris ta Meistriliigas Kalevi koosseisus. Samal aastal tuli ta Kaleviga ka Eesti meistriks. Tallinna JS Estonia ridades tuli Parbo Eesti meistriks neljal korral: 1934, 1935, 1936, ja 1939. 
Parbo mängis Eesti koondvõistkonnas 24 korda, neist esimene mäng oli maavõistlus Lätiga 27. septembril 1931 ja viimane kohtumine Leeduga 27. augustil 1939. 1938. aastal võitis ta Eesti koondise koosseisus Balti turniiri.
Korvpall.
Aastail 1930 ja 1931 tuli Parbo Tallinna Kalevi koosseisus Eesti meistriks. Ta kuulus neljal korral ka Eesti koondisse.
Voldemar Peterson

Voldemar Peterson (24. aprill 1908 Tallinn – 16. aprill 1976 Tallinn) oli eesti jalgpallur. 
Ta mängis Tallinna Jalgpalliklubis ja Tallinna JS Estonias, kellest viimasega tuli ka viiel korral Eesti meistriks. Aastail 1930–1938 mängis Peterson Eesti koondises 22 mängu.
Helmuth Räästas

Helmuth-Voldemar Räästas (20. jaanuar 1901 Tallinn – jäi kadunuks 1945) oli eesti jalgpallur. 
Ta mängis Tallinna Kalevis ja Tallinna JS Estonias, kellest viimasega tuli ka neljal korral Eesti meistriks. Räästas oli Tallinna JS Estonia asutajaliige. 
Aastail 1926–1937 mängis Räästas Eesti koondises 21 mängu ning lõi kolm väravat. Aastail 1929 ja 1931 võitis Räästas Eesti koondise koosseisus Balti turniiri.
August Lass

August Lass (16. august 1903 Tallinn – 27. november 1962 Tallinn) oli eesti jalgpallur. 
Ta mängis Tallinna Kalevis ja Tallinna Jalgpalliklubis, kelle meeskonnas tuli Eesti meistriks vastavalt ühel ja kahel korral. Aastail 1921–1928 mängid Lass Eesti koondises 21 korda, sealhulgas 1924. aasta suveolümpiamängudel Pariisis. 
Ta oli ka Tallinna JS Estonia üks asutajaliikmeid ning aastail 1928–1929 sama seltsi esimees.
Ta oli küüditatud 1941–1947 ja 1949–1955.
Pealtvaataja efekt

Pealtvaataja efekt ehk kõrvaltvaataja efekt on sotsiaalpsühholoogiline nähtus, kus inimese valmidus kriitilises olukorras kannatajale abi pakkuda on väiksem juhul, kui leidub teisi passiivseid pealtvaatajaid. Abi pakkumise tõenäosus on pöördvõrdelises seoses pealtvaatajate hulgaga.
Sellisel nähtusel on mitu põhjust, näiteks ebakindlus, nõrk sotsiaalne sidusus, vastutuse hajumine.
Nähtuse kohta leidub reaalses elus palju näiteid. Üks neist on 1964. aastal New Yorgis aset leidnud juhtum, kus Kitty Genovese tapeti mitme tema naabri silme all. Üks tänapäevasemaid näiteid pärineb aastast 2009, kui Saksamaal tapsid kaks 18-aastast noorukit rongijaamas Dominik Brunneri, kes oli läinud appi nende poolt rünnatud lastele. Juhtumil oli rohkemgi pealtnägijaid, kuid keegi ei sekkunud. Nii praktilises kui ka teoreetilises mõttes on pealtvaataja efekt mänginud meie abistava käitumise mõistmise juures olulist rolli. 
Klassikaline pealtvaataja efekti uurimisparadigma.
Tüüpiline pealtvaataja efekti uurimus näeb välja järgmine: osalejad töötavad väidetavalt olulise ülesande kallal (näiteks küsimustiku täitmine, uurimuse läbiviija ootamine) kas üksinda või koos veel mõne osalejaga (passiivsed pealtvaatajad). Äkitselt on nad lavastatud hädaolukorra tunnistajateks (näiteks eksperimenteerija saab vigastada, kedagi rünnatakse, midagi varastatakse). Osalejate reaktsioon registreeritakse, tavaliselt vastavalt nende sekkumise tõenäosusele ning ajale, mis neil sekkumiseks kulus. Seejärel võrreldakse mitme pealtvaatajaga olukorra tulemusi ühe pealtvaatajaga olukorra tulemustega. Sel moel on leitud pealtvaataja efekti mitmetes valdkondades.
Šumilina

Šumilina (poola keeles "Szumilino") on alev Valgevenes Viciebski oblastis, Šumilina rajooni halduskeskus. 
Šumilina nimi tuleneb oletatavasti seal elanud Šumilade perest. Alevis on laste spordikool ja kaks keskkooli. Antakse välja ajalehte "Герой працы". Šumilinas on kaks raamatukogu ja kultuurimaja. Hooned on valdavalt 2–3-korruselised, ettevõtted asuvad põhiliselt alevi lääneosas. Asulas on toiduainetetööstus, töödeldakse ka lina.
Ajalugu.
Šumilinat mainitakse esimest korda aastal 1866, mil sealt ehitati läbi Riia–Orjoli raudtee. Külasse rajati Sirocina raudteejaam (aastast 1962 kannab see Babolina jaama nime). 
Aastast 1924 oli Šumilina Valgevene NSV koosseisus. Aastal 1938 sai asulast alev. Teises maailmasõjas hukkus piirkonnas 1500 inimest. XX sajandi lõpus rajati alevisse õigeusu kirik, XX sajandi lõpus ja XXI sajandi alguses katoliku kirik, mille sisseõnnistamiseks luges palve paavst Johannes Paulus II. Aastal 2008 avati asulas paavst Johannes Paulus II mälestusmärk.
Vaatamisväärsused.
Šumilinas asub XX sajandi alguses ehitatud raudteejaam, lisaks asub seal koduloomuuseum. Alevis on aastal 1999 ehitatud õigeusu kirik ja aastal 1990 ehitama hakatud katoliku kirik. Alevi lähedal asub Suur kivi või Kuradikivi, mis on Valgevene suurim rändrahn. Kevaditi laulab Šumilina ümbruses 224–270 ööbikut; selle tulemusega on alev Valgevenes neljandal kohal.
Aleksander III mälestussammas

Aleksander III mälestussammas on Venemaa keiser Aleksander III mälestuseks püstitatud monument Pullapääl. See on kantud kultuurimälestiste riiklikku registrisse kui tähelepanuväärne kultuuriväärtuslik väikevorm.
Mälestussammas püstitati pärast keisri surma Eestimaa piirivalvebrigaadi ülema, kindralmajorist vürsti Jengalõtševi eestvõtmisel keisri mälestuseks, kes oli Haapsalut külastades armastanud Pullapääl käia. Kolme kullatud sibulkupliga Vasalemma marmorist vene-bütsantsi stiilis mälestussammas avati 25. jaanuaril 1896.
Selle esiküljel olevas süvendis oli metallist reljeef, mis kujutas keisrit lõkketule ääres kartuleid küpsetamas, selle ees on latern. Reljeefist allpool paiknes selgitava kirjaga tahvel. Mälestussammast lõhuti 1917. aasta revolutsiooni käigus ja see jäi hiljem hoolduseta. Tänini on säilinud samba põhiosa.
2006. aastal alustati mälestussamba restaureerimist. Tööde teostaja on olnud osaühing RAIDKIVI A, rahastaja Eesti riik. Raha on kulutatud restaureerimisprojekti koostamiseks, restaureerimiseks, tamburite, katusekaarte, plekk-katuste taastamiseks, puuduvate dolomiidist tamburite ja malmkuplite valmistamiseks.
Märtsis 2014 teatas ühing Vitjas, et soovib Aleksander III monumendi Pullapääl taastada. Ühingu taga seisavad Eesti Päevalehe andmetel pronkssõduri teisaldamise aegu aktiivsusega silma paistnud inimesed.
Sirocina

Sirocina (transkribeerituna Sirotsina, valgevene keeles "Сіро́ціна" või "Сіро́цін" (Sirocin)) on küla (endine alev) Valgevenes Viciebski oblasti Šumilina rajoonis, Sirocina külanõukogu halduskeskus.
Esimest korda mainitakse XVII sajandil, mil Grabnitskite suguvõsa seal asunud kloostri juurde kiriku ehitas. Aastal 1767 sai Sirocinast Urban Antoni Grabnitski palvel ja Stanisław II korraldusel alev. Kinnitati ka Miikaeli kujutisega alevi vapp, mis on tänapäeval lähedal asuva Šumilina alevi vapiks. Aastast 1773 kuni 1917. aastani oli Sirocina Venemaa Keisririigi koosseisus. Aastal 1836 asus Sirocinas viis heebrea kooli. Aastal 1924 sattus Sirocina Valgevene NSV koosseisu ja kaotas alevi staatuse. 
Sirocinas on sündinud Aleksander Roninson.
Katlakalns

Katlakalns on asum Lätis, Riia linna Zemgale eeslinna osa. Asub Daugava jõe läänekaldal Bišumuižast idas. 123 elanikku (2010). Katlakalnsi pindala on 1,554 km², see on üks väiksemaid Riia asumeid. 
Ajalugu.
Asumi vanimaks hooneks on Rāmava mõisale kuulunud Katlakalnsi tuulik Daugava lähedal. Katlakalnsi Riia kreisis, Riia linnasarasesse ehk patrimoniaalpiirkonda kuulunud Katlakalna kihelkonna ("Kirchspiel Kattelkaln") keskus, mille kihelkonnakirik jääb küll asumi piiridest sadakond meetrit lõunasse. 
Riiaga liideti asumi maad aastal 1968. Katlakalnsis asub Riia Piimakombinaat. Aastal 2004 ehitati üle Daugava Ķengaragsi asumisse viiv sild.
Kerapõhi

Kerapõhi oli mingi pisiese (nt puupulk, kivi- või savitükk jms), mida kasutati lõngakera aluseks.
Põhja-Euroopas kasutati kerapõhjana ka kuivatatud hanekõrist keeratud rõngast, mida nimetati krõnksuks või krõksuks ning mille sees kõrisesid haavlid, herned või kivikesed.
Keris

Keris kujutab endast kuumenevale alusele (põhiliselt kuumaks köetud ahi) laotud kive. 
Ajaloost.
Varasem keris oli ahju tulepesa või kolde ümber ja kohale lahtiselt paigutatud raudkivikuhil sooja kogumiseks ja säilitamiseks. Selline keris oli tüüpiline Kirde-Euroopale.
Eestis tehti lihtsaid kividest kuhjatud kerisekujulisi ahjusid saunades ja rannikul kalamajades veel 19. sajandilgi. Vanemate ahjude keris oli lahtine, hiljem hakati kerist katma paekiviplaatidest või tellistest kivilaega või -võlviga. Läbipõlenud või tahmased kerisekivid vahetati aeg-ajalt uute vastu. 
Saunakeris.
Saunaahjud on tänaseni kerisega. Mida rohkem kive on, seda parem saab leil. Kerisele või tavaliste kivide hulka võib panna aurukivid. Need on spetsiaalselt sauna tarbeks valmistatud kivid, mille ühel küljel on augud, kuhu valatakse vesi, millesse on tilgutatud pisut aroomiõli.
Keriseid on mitut liiki:
Leiliruumis tasub hoida ka kibu, millega või mille seest kulbiga kerisele leili visata. Kibu on leiliviskamisvee hoidmiseks, soovitatav meeldiva lõhnaga puidust (näiteks kadakas), kuid sobib ka plastist või vasest nõu. Vanemas kõnepruugis tähendab see ka väikest pesunõud.
Bišumuiža

Bišumuiža on asum Lätis, Riia linna Zemgale eeslinna osa pindalaga 2,243 km². Asub Ziepniekkalnsist idas ja Katlakalnsist läänes. 2440 elanikku (2010). 
Bišumuiža kujunes aastal 1773 rajatud Bišumuiža mõisa ("Bienenhof") ümber. XIX sajandil jagati mõisa maad kruntideks, vanasse Jēkabi veskisse rajati õlitootmine, Bauska tänava äärde aga läätsevabrik. Algul kandis asum mõisa omaniku järgi nime "Jēkaba augstiene" või siis saksa keeles "Jakobshöle". Aastal 1871 ehitas õlivabriku omanik Knopp linnaosa maadele ka paberivabriku. Need tehased tegutsesid Esimese maailmasõjani. XX sajandi alguses rajati asumisse ka tikuvabrik "Vulkans", lisaks tegutses Helene mõisa juures Girgensonide lakivabrik. Peale mõisa võõrandamist aastal 1920 tegutses endises häärberis elamukooperatiiv "Mans nams", Nõukogude Liidu võimu ajal asus seal aga Riia klaasivabriku administratsioon. Bišumuižat ühendab ülejäänud linnaga tramm.
Kiiktool

Kiiktool on kaarjatel jalastel olev tool, millel saab kiikuda. 
Eestisse tuli kiiktool 19. ja 20. sajandi vahetuse aegu Soome ja Rootsi vahendusel. Eestis oli ta algul levinud Hiiumaal ja Kirde-Eesti rannakülades.
Julius Taeker

Julius Taeker VR I/3 (16. november 1866 Tartu – 7. november 1923 Tallinn, sõjaväe Juhkentali haigemaja) oli Eesti sõjaväelane (veterinaarkolonel) ja loomaarst. 
Oli üks kaheteistkümnest loomaarstist, kes osales Eesti Loomaarstide Seltsi (1927. aastast: Eesti Loomaarstide Ühing) asutamise ettevalmistamisel ja hiljem ka asutamisel. Valiti 1920. aastal Eesti Loomaarstide Seltsi eestseisuse poolt selle esimeseks esimeheks.
Elulugu.
Tartus sündinud Taeker omandas üldhariduse Tartu Reaalkoolis ja immatrikuleeriti 17. augustil (ukj 29. augustil) 1885 riigi stipendiaadina Tartu Veterinaariainstituuti. 1892. aastal kaitses samas magistriväitekirja teemal "Odontogeneesi andmed sõralistel" ("Zur Kentnis des Gebisses Ungulaten"). Vahepeal töötas ka Turgai oblastis, kus tegeles veiste katku tõrjumisega.
Pärast magistrikraadi omandamist asus ta sama aasta suvel tööle piirkondliku loomaarstina Koktšetavi linnas Akmolinski oblastis. 1906–1916 töötas ta direktorina Omski Veterinaarvelskrite Koolis ning enne Eestisse naasmist 1918. aastal jõudis olla ametis ka Venemaa põllutööministeeriumi loomakasvatuse osakonnas.
Alates 1919. aastast töötas Eesti Vabariigi Sõjaväe Varustusvalitsuse loomatervishoiu osakonna abiülemana. Julius Taeker oli alates Eesti Loomaarstide Seltsi asutamisest (1919) kuni 1921 aasta detsembrini selle eestseisuse esimees, mil ta tervislikel põhjustel tollest ametist loobus. 1922. aastal valiti ta Tartu Ülikooli loomaarsti teaduskonna anatoomia õppetooli professoriks, kuid loobus sellest teadmata põhjustel.
Julius Taeker suri südamerabanduse tagajärjel 7. novembril 1923 ja maeti 12. novembril vanale Maarja kalmistule Tartus.
Kikk-kõrvamüts

Kikk-kõrvamüts on punasest või harvem kalevist riidest tehtud pealaega, lambanahast voodriga kõrge müts. Seda mütsi kandsid Muhu naised talvel, mõnikord ka suvel.
Pelgurand

Pelgurand ehk Stroomi rand on supelrand Tallinnas. See asub Kopli lahe kagurannikul ning jaguneb Merimetsa ja Pelguranna asumi vahel.
Rannas on olnud probleeme ka veekvaliteediga.
Ajalugu.
Pelgurand on tuntud ka nimega Stroomi rand, mis on tulnud umbes praeguse Paldiski maantee ja Pirni tänava nurgal (Wittenhofi ja Baltischporti ristmikul) asunud Tallinna Suurgildi oldermann Bengt Fromhold Strohmile kuulunud Strohmi kõrtsi ("Strohmischer Krug") järgi.
Enne seda, kui Pelgurannast kujunes supelrand, käisid voorimehed seal oma hobuseid ujutamas ning seal liikus vabalt Kopli ja Pelgulinna karjapidajate kari. Rand tekkis Pelgulinna Ranna Heakorra ja Kaunistamise Seltsi eestvedamisel. Ranna lähedal olnud liivaküngaste asemele rajati sirgete alleedega park. 1935. aastal anti Tallinna Linnavalitsuse poolt Pelgulinna Ranna Heakorra ja Kaunistamise Seltsile Stroomi rannas 25 aastaks kasutada 37,7 hektarit maad. Algselt oli Pelgurannas ka 100 meetri pikkune supelsild, mis viis sügavamasse vette. 1936. aastal ehitati Stroomi rannahoone keskosa koos kahekorruselise einelauahoonega (arhitekt Anton Soans), lisati ka riietusruume ja kabiine, rajati supelsild ja kiiged. 1937. aastal valmis rannahoone teine tiib, 1938. aastal lisandus muusikapaviljon ja 1939. aastal laiendati rannahoone baariruumi ja kööki ning suurendati rannakabiinide arvu. 1939. aastal rajati ka Seewaldi metsa paviljon, kus võis korraga viibida 200 inimest.
Paviljon hävis tulekahjus 1949. aastal, Stroomi rannahoone põles maha 1950. aastatel. Randa ei korrastatud enam, ka Kopli lahe vesi reostus. Kui 1950. aastate lõpul võeti kasutusele Klooga rand, jäeti Pelgurand üldse maha. Uuesti hakati Pelguranda kasutama 1980. aastate II poolel, ametlik kasutus lubati 1990. aastatel. 1998. aastal avati uus Pelguranna rannahoone.
1939. aastal nimetati Stroomi rand ametlikult Pelgurannaks ümber, aga Pelguranna nime oli kasutatud juba varem. See nimi on lühenenud Pelgulinna ranna nimest. 2012. aastal lubati Pelguranna rööpnimena ametlikult kasutada "Stroomi randa".
Pikker (täpsustus)

Pikker on eesti äikesejumal. Tema järgi on nimetatud:
Tiir (täpsustus)

Tiir võib tähendada järgmist:
Camtasia

Camtasia (varem Camtasia Studio ja Camtasia for Mac) on videotöötlus- ja videosalvestusprogrammide komplekt, mille tootja on TechSmith. Nende arvutiprogrammide abil saab salvestada arvutiekraanil tehtavaid toiminguid. Salvestatava osa suurust ekraanil saab ise valida ning salvestada on võimalik heliga ja ilma.
Salvestust on võimalik igal ajal peatada kiirklahviga, siis jääb salvestiseks seni filmitu. Videomontaaži käigus saab lisada igale hiireklõpsule heliefekte või tõmmata kursorile tähelepanu sellele värvilise tausta lisamisega.
Pärast filmimist.
Pärast filmimist on kasutajal võimalik videot monteerida ja lisada ka varem tehtud videoklippe. Samuti saab lisada ka heliefekte või muusikat ning määrata eri helid üksteise peale. Kuna Camtasia lubab samal ajal salvestada videot ja heli, saab soovi korral video filmimise ajal ka juttu või pealeloetavat teksti salvestada. Samas võib video ja helisalvestise varem eraldi valmis teha ning hiljem kokku monteerida.
Salvestamine.
Camtasia toetab eri videofailivorminguid (nt MP4, WMV jne), mida kasutatakse programmi enda failivormingus (Camtasia format) video monteerimisel. Selles vormingus faile saab lugeda ainult Camtasia programmiga, eelisena lubatakse selle kiiremat laadimist, seda ka pikemate videolõikude korral. Camtasiaga tehtud videod saab teisendada levinud vormingus videofailideks, näiteks MPEG-4, mis võimaldab Camtasiaga tehtud videoid lugeda ka neis arvutites, kus pole Camtasia programmi.
Kiin (tööriist)

Kiin (ka "lets, vestu") on putkega varre otsa pandud raienuga, mis on pika (15–50 cm) lõiketeraga ja mille lõiketera tippu on tera kaitseks tehtud allapoole pöörduv nokk. Kiini kasutati näiteks hagude ja pliidipuude lõhkumiseks ning võsa ja hagu raiumiseks, puude koorimiseks. 
Kirjeldus ja rakendus.
See on kasutusviisilt lähedane kirvele, välimuselt sarnaneb suurele noale. Tavaliselt on kiinil varreputk, tera tipus alla kaarduv nokk kaitseb tera nürinemist koldeesisel lõmmukivil peergu kiskudes, samuti võsa raiumisel kontaktil pinnasega.
Nimetus ja ajalugu.
Läti aladel on vanu kiinisarnaseid raiumisnoa leide, Eestis aga puuduvad leiud ka rauaajast. Nimetus kiin või kiim (mandril) on tuletatud arvatavasti läti sõnast "škinis". Mandri loodeosas oli nimetus piirunuga, kirdes vestu, saartel olid levinud nimetused lets, pläts, lätse jne.
Kiks

Kiks (murdes ka konks, kabli) on konksutaoline ühe või kahe haruga tööriist, mida kasutati näiteks kartulivõtul ja mulla kobestamisel.
Kilk (pill)

Kilk ehk ritsikas on mänguasi, mis kujutab endast väikest kuusepuidust künakest, millest risti on mitmekordselt keeratud linast lõng ja lõnga vahele pandud puupilbas. Kui puupilbast vastu künakest lüüa, siis tekib omapärane plõksuv või tirisev heli.
Chaabi

Chaabi muusikaks (araabia الشعبي ("ash-sha‘bī"); ka "Chaâbi", "Sha-bii", või "Sha'bii") nimetatakse kahte Põhja-Aafrika erinevat muusikažanrit:
"Chaabi" muusika sobib tantsumuusikaks ning seda kohtab tihti pulmades."Chaabit" seostatakse ka festivalidega.
Kindad

Kindad on käekatted, mis kaitsevad käsi nt külma eest.
Kindaid, millel on iga sõrmeosa eraldi, nimetatakse sõrmkinnasteks, ühendatud sõrmeosaga kindaid nimetatakse labakinnasteks. Tavaliselt on kindad nahast, riidest või kootud, uuemal ajal ka mitmesugustest tehismaterjalidest (eriti töökindad, mille puhul on oluline materjali vastupidavus).
Eesti alal on kindad tavalised alates 17. sajandist. Vanemad nn viltkindad valmistati puu- või luunõelaga nõeludes, hiljem muudeti kude vanutades vilditaoliseks. Viltkinnastele järgnesid varrastel kootud, geomeetrilise- või taime- ja loomamotiiviga laba- ja sõrmkindad. Vanemad kindad on suuremustrilised, kahevärvilised, hiljem muutus kiri peenemaks ja värvirikkamaks. Pärnu- ja Viljandimaal levis sõrmkinnaste roosimine so tikandina mõjuvate kirjade kudumine, hiljem õmblemine kindale. Sellised kindad olid Pärnumaal valge ja Viljandimaal punasepõhjalised. Eraldi tetakse veel valgeid villaseid või linaseid vikkelkindaid.
Madusilmsisalik

Madusilmsisalik ("Ophisops") on sisaliku perekond. 
Perekonna nimetus pärineb sellest, et nende silmadel, nagu madude silmadelgi, ei ole liikuvaid laugusid. 
Klassifikatsioon.
Madusilmsisalike perekonda klassifitseeritakse roomajate andmebaasis järgmised sisaliku liigid:
Levila.
Nad elavad valdavalt Lõuna-Aasias, Põhja-Aafrikas ja Lõuna-Euroopas.
Kingad

Kingad (murdes ka: "ummiskingad") on nahast jalanõud, millel on tugev tald ja konts, ja mis ei ulatu pahkluust kõrgemale.
Kingi on valmistatud erinevatest materjalidest. Traditsiooniliselt valmistati kingi nahast, puust või riidest, hiljem hakati kingi valmistama ka kummist, plastikust.
Living lab

Elulabor ehk "living lab" on „kasutajakeskne avatud innovatsiooni ökosüsteem”, mis integreerib teadusuuringuid ja innovatsiooni reaalsetes keskkondades toimuva kaasloome kaudu.
"Living lab" hõlmab mitmesuguseid teadusharusid: innovatsiooni haldamist, kasutajakeskset disaini, ettevõtlust, tunnetusteadust, organisatsiooniteooriat, juhtimismudeleid, kontekstiteadlikust, inimese ja arvuti vahelist suhtlust, infoteadust ja sotsiaalinformaatikat . 
Elulabori ("Living lab"'i) idee pakkus välja Massachusetts Institute of Technology professor William Mitchell. "Living lab"'i ideeks on toodete loomisel ja/või arendamisel kaasata võimalikult palju kasutajaid, töötajaid, tarbijaid, organisatsioone ja firmasid; disainiprotsess suunatakse vastavalt kasutajate tagasisidele ja ei eelistata kindlat tehnoloogiat, vaid ollakse avatud ja neutraalne.
Ararat (täpsustus)

Ararat on mitmetähenduslik sõna:
Kaputsiinahv

Kaputsiinahv ("Cebus") on Lõuna-Ameerikast pärit ahvide perekond, mis kuulub haploriinsete primaatide alamseltsi. Varasema klassifikatsiooni järgi olid graatsilised ja robustsed kaputsiinahvid ühes perekonnas, kuid 2011. aastal uuendati süstemaatikat ja robustsed kaputsiinahvid eraldati omaette perekonda "Sapajus". 
Kaputsiinahvid on laialt levinud primaadid, kelle levila on Kesk-Ameerika märgadest rannikumetsadest Argentina põhjaosariikideni. Nad on 30–56 cm pikad, kusjuures saba võib olla kehapikkune. 
Nimetus.
Kaputsiinahvid on nimetuse saanud katoliikliku frantsisklaste kerjusordu alamordu kaputsiini munkade järgi, kel tavaks kanda pruuni mungarüüd suure kapuutsiga. 
Liigid.
Perekonnas "Cebus" on neli liiki.
Graatsiline kaputsiinahv, "Cebus"
Uue klassifikatsiooni järgi on robustsed kaputsiinahvid eraldi perekonnas "Sapajus".
Robustne kaputsiinahv, "Sapajus"
Intelligentsus.
Kaputsiinahvid kuuluvad Ameerika intelligentsemate ahvide hulka, mistõttu kasutatakse neid palju laborites, varem ka tänavameelelahutuses. Pruun ehk tupsuline kaputsiinahv on eriti tähelepanuväärne, sest on üks vähestest mitteinimahvidest, kes on mitme põlve jooksul, kasutanud tööriistu (üle 30 aasta). Kaputsiinahvid valivad araraunade söömist jälgides kõige rohkem valmis viljad, joovad pähkli vedela sisu ära ning viskavad selle siis koos viljaga maha, justkui kaotaks selle vastu huvi. Kui pähklid on aga mõne aja pärast kuivanud ja rabedaks muutunud, korjavad kaputsiinahvid need uuesti üles ning viivad suure lameda kivi juurde, kuhu on kogunud ka jõest leitud kive. Kasutades lamedat kivi alasina ja jõekive haamrina, purustavad nad pähkli ja söövad selle sisu. Noored kaputsiinahvid õpivad seda vanadelt kogenumatelt ahvidelt, kuid neil võib kuluda kuni 8 aastat, et ise pädevaks saada. On tõestatud, et see pole uudishimulik, vaid planeeritud ja tasu nimel tehtav käitumine.
2005. aastal tehti eksperiment, kus uuriti kaputsiinahvide võimet kasutada raha. Pärast mitmekuist treeningut hakkasid ahvid käituma viisil, mis näitas nende arusaama rahast kui vahetusvahendist. Sarnaselt inimestega reageerisid nad ratsionaalselt hinnatõusudele ja püüdsid vältida kahjusid. 
Moskiitohooajal kasutavad kaputsiinahvid sajajalgseid ja teatud taimede lehti loodusliku putukatõrjevahendina, hõõrudes neid oma karvastikule ja seljale.
Eneseteadlikkus.
Kui kaputsiinahvidele näidata peegelpinda, siis on nende reaktsioonist aru saada, et nad ei pea peegelpilti teiseks isendiks. Siiski ei pruugi nad aga mõista, et see on nende endi peegeldus. 
Peeglikatse kolm etappi:
Esimeses etapis olid emased ahvid närvilised ja vältisid kontakti, isased tegid ähvardavaid liigutusi. Teises etapis ei reageerinud ei enamik isastest ega emastest ahvidest. Peegelpilti nähes tegid emased ahvid sõbralikke liigutusi ja vaatasid pikalt silma. Isased olid aga segaduses või häiritud ning mõni püüdis isegi toast põgeneda.
Korjatud kirjaga vöö

Korjatud kirjaga vöö ehk kirivöö (inglise keeles "Baltic pick-up") on traditsioonilises käsitöötehnikas loodud ja enamasti rahvariiete osaks olev tekstiilvöö, mis on linase (hilisematel ka puuvillase) põhikoega ja villasest lõngast enamasti geomeetrilist ornamenti moodustavate kirjamotiividega. Korjatud kirjaga vöösid on tehtud Norras, Saamimaal ja Soomes, Eestis, Lätis, slaavlaste ja idapoolsete soomeugrilaste aladel. Eesti ala vanim korjatud kirjaga vöökatkend pärineb 12.-13. sajandi vahetusest Jõuga kalmistu arheoloogilisest materjalist.
Et Soomes on selles tehnikas kootud vöö nimetuseks "vironvyö", peetakse tõenäoliseks, et korjatud kirja tehnika levis Soome just Eesti kaudu, tõrjudes keskaja jooksul välja varasema kõladega kudumise tehnika.
Tehnika kirjeldus.
Korjatud kirjaga vöö kudumiseks luuakse enne kudumist üles vöö kavatsetud pikkuses linane (põhikude) lõim koos villase (kirjalõngad) lisalõimega. Koelõng on linane. Vaheliku moodustamiseks kasutatakse kas tihva või pulka ja niidist niisi. Kuduja istub ringjalt üles loodud lõime ringi sees ja hoiab oma kehaga lõime pinges, tõstab ühe käega niisi või tihva ja korjab vöömõõga otsaga ornamendi selles osas vajaminevad kirja kujundavad villased lõngad ülemisse vahelikupoolde, seejärel kinnitab need läbitõmmatud koelõngaga.
Kirivööd on võimalik kududa ka vöötelgedel, korjamise tehnika on sama.
Kirjaraud

Kirjaraud on puust käepidemega ja u 20 cm pikkuse raudoraga tööriist, millega sai puuesemetele sisse põletada kaunistusmustreid. Raudora ots oli sageli allosas laienev ja sellel oli mingi reljeefne kujutis, nt rist, rosett.
Eesti talurahva seas olid kirjarauad populaarseid eriti 19. sajandil.
Elmar Reinsoo

Elmar-August Reinsoo (aastani 1937 Reinberg; 5. mai 1930 Tallinn – 12. detsember 2013 Tallinn) oli eesti vaimulik.
Ta kasvas üles Tabara külas.
Ta konfirmeeriti aastal 1948 Nissi koguduses. Aastatel 1959–1971 töötas ta Tallinna Autobussipargis bussijuhina.
Reinsoo ordineeriti 15. juunil 1971.
Elmar Reinsoo oli aastail 1971–2001 Kihelkonna Mihkli koguduse õpetaja ning Kärla Maarja-Magdaleena koguduse hooldajaõpetaja. Lisaks on ta erinevatel ajavahemikel hooldanud Mustjala, Saaremaa Jaani, Anseküla ja Jämaja kogudust. Aastail 1986–2001 oli Reinsoo Saarte praostkonna praost.
Isiklikku.
1956. aastast alates oli ta abielus Helmi Reinsooga (neiuna Väljataga). Peres kasvas neli poega ja kaks tütart. Poeg Rene Reinsoo on samuti vaimulik.
Kirn

Kirn on kõrge kitsas ülalt pisut kitsenev ja kõrvade ning kaanega laudnõu. 
Kirnu kasutati Euroopas keskajast kuni 19. sajandini võitegemise riistana. 
Eestis kasutati kirnusid samuti võitegemise vahendina (siit ka nimetus: või- ehk koorekirn). Kirnu sisse sobitus mänd, millega koor võiks löödi. Kirnu vahetas välja võimasin.
Kiviregi

Kiviregi ehk kivikelk ehk madalregi (Saaremaal ka: "kõle") oli madal kodarateta regi. 
Kasutamine.
Seda kasutati peamiselt kivide veoks, põhiliselt suvel, aga ka hilissügisel õhukese lumega. Madalreega veeti ka turvast, sõnnikut, heina, samuti põllutööriistu (atru ja äkkeid), mererannas ka tõrvatünne ja võrke.
Hobune rakendati kiviree ette kolgi ja trengidega, Eesti loodeosas ja saartel ka aistega.
Ehitus.
Madalree massiivsed jalased olid ühendatud vähemalt 3–4 ristpuuga. Jalased olid valmistatud enamasti kasepuust ja kujult üleskaarduvad. Mõnikord kaeti regi laudadega. Kivide mahaveeremise takistamiseks paigaldati külgedel ristpuude peale kaustad.
Kiviregi oli Euroopas laialdaselt tuntud, Eestis kasutati kivirege põldudelt kivide äraveoks 20. sajandi algupooleni.
Spõtšõntsi

Spõtšõntsi (kirillitsas Спичинці; poola "Spiczyńce") on küla Ukrainas Vinnõtsja oblastis Pogrebõštše rajoonis. Elanike arv on 476.
Spõtšõntsis on sündinud poola poliitikud Wacław Jędrzejewicz ja Janusz Jędrzejewicz.
Läänegermaani keeled

Läänegermaani keeled on kõige suurem germaani keelte haru. Sinna alla kuuluvad näiteks inglise, saksa, afrikaani ja hollandi keel. Ülejäänud kaks germaani keelte haru on põhjagermaani keeled ja väljasurnud idagermaani keeled.
Ajalugu.
Päritolu ja tunnused.
Germaani keeled jagatakse tavaliselt kolme gruppi: lääne-, ida- ja põhjagermaani keeled. Väheste ruunikirjade põhjal on raske täpset sugulust kindlaks teha, keeled jäid vastastikku mõistetavaks kogu Suure rahvasterände perioodi kestel, nii et mõningaid eraldiseisvaid erinevusi on raske liigitada.
Keeled.
Läänegermaani keeled:
Kohver

Kohver on nahast või muust materjalist ning käepideme ja kaanega varustatud kastitaoline vahend asjade (reisile) kaasavõtmiseks.
Kohver (etnograafia)

Kohver on tapitud nurkade ja enamasti kumera kaanega kirst. Kohver oli laialt levinud keskaegses Lääne-Euroopas. 
Eesti talurahva seas oli kohver mõnikümmend aastat kasutusel 19. sajandi lõpus.
Kolmjalg (etnograafia)

Kolmjalg ehk pajaraud on kolme jalaga raudrõngas, mille peal hoiti tulelõkke kohal padasid ja pannisid.
Vaata ka.
Kolmjalgu kasutati Euroopas juba keskajal.
Eestis talurahva majapidamistesse jõudis kolmjalg 19. sajandi alguses mõisate kaudu ning oli rohkelt kasutusel. Kui hakati ehitama pliite, kolmjalgade kasutamine lakkas.
Kvartskell

Kvartskell on elektritoitega kell, mis mõõdab aega kvartsresonaatori stabiilse võnkesageduse põhjal. 
Kvartsresonaator määrab elektrongeneraatori võnkesageduse. Kvartsresonaaatori tüüpiline resonantsisagedus ja vastavalt kvartsgeneraatori võnkesagedus on 32 768 Hz. Generaatorile järgnevas digitaalses sagedusjaguris saadakse seda sagedust 15 korda pooleks jagades sagedus 1 Hz, seega üks impulss sekundis (32768/215 = 1). Nende impulssidega juhitakse kellaaja digitaalset numbernäidikut või osutitega kellas samm-mootori käiku. Samm-mootori ankur annab pöörlemise edasi hammasrataste süsteemi kaudu osutitele.
Kuigi nii osuti- kui ka numbernäiduga käe-, laua, äratus- ja seinakellad on enamasti kvartskellad, nimetatakse kvartskelladeks peamiselt siiski osutitega elektromehaanilisi (käe)kellasid. 
Kvartskella käiguviga on harilikult väiksem kui üks sekund ööpäevas. Kvartsresonaatori omavõnkesagedust mõjutab märgatavalt ümbrustemperatuur, käekella puhul seega ka randmel oleku kestus. 
Samm-mootor.
Osutitega kvartskellades kasutatakse peamiselt samm-mootorit, mille tööpõhimõtte patenteeris Prantsuse insener Marius Lavet 1936. aastal. 
Lavet-mootori staatoriks on elektromagnet, mille magnetsüdamiku silindrilises avas paikneb ankur; selleks on kettakujuline püsimagnet, mis saab oma teljel pöörduda. Mootori pöörlemisvõime seisukohast on määrava tähtsusega staatoris olevad nuudid (õnarad), mille sihis staatori magnetahela takistus veidi suureneb.
Vooluta olekus on ankur sellises seisus (joonisel pilt a), mille puhul magnetahela takistus on minimaalne. Kui staatori mähisesse saabub vooluimpulss, pöördub ankur nurga α võrra (pilt b). Ergutusvoolu katkemise järel jaguneb magnetvoog nuutide tõttu ümber nii, et tekib haardemoment (lisapöördemoment) ja ankur pöördub veel väikese nurga (β) võrra taas stabiilsesse seisu (pilt c). Seega on ankur teinud poolpöörde ehk astunud ühe sammu ning niisuguses asendis, et saab teha järgmise sammu. Selleks tuleb staatori mähisesse anda uus vooluimpulss, seekord vastupidise polaarsusega (pilt d), mille järel pöördub ankur lähteasendisse. Edasi hakkab tsükkel korduma. Samm-mootor saab sagedusjagurilt impulsse sagedusega üks impulss sekundis. 
Niisugune mootor on küllaltki energiasäästlik (voolu kulub ainult lühikeste impulsside kestel), nii et ka taskukellapatareist piisab vähemalt aastaks.
Ajaloost.
Kvartskellasid on ehitatud alates 1930. aastatest, esialgu professionaalseks otstarbeks. Kvartskäekellad tulid laiemalt kasutusele 1970. aastail.
Välislingid.
Pulsikell

Pulsikell ehk spordikell on elektroonikaseade, mis lisaks tavalistele kellafunktsioonidele näitab südamelöökide arvu minutis ja registreerib kogutud aja- ja koormusandmeid. Tegeliku pulsisageduse protsent etteantud maksimaalse sageduse suhtes võimaldab hinnata organismi füüsilist koormust ja hoida seda soovitud piires. Seega on pulsikell vajalik peamiselt kestvustreeningul ja kestvusspordialadel koormuse optimeerimiseks ja ülekoormuse vältimiseks.
Tavaline pulsikell koosneb rinnavööst ja randmekellast.
Rinnavöös on pulsiandur, mis saab südamelöökidega seotud elektripinge impulsse rinnale asetatud elektroodide kaudu. Pulsinäidu saamiseks peab rinnavöö elektroodidel olema nahaga hea elektriline kontakt. Üleminekutakistuse vähendamiseks niisutatakse elektroode eelnevalt mõne veetilga või spetsiaalse geeliga. Treeningu käigus aitab kontaktitakistust tõhusalt vähendada elektroodi alla kogunev higi. Odavamad seadmed hakkavadki korralikult tööle alles treeningu käigus.
Anduri väljundsignaali juhtmevabaks edastamiseks on rinnavöös raadiosaatja. Raadioside toimub ülimadalsagedusel 3…8 kHz (VLF, vt Elektromagnetspekter). Mõnes mudelis on kasutusel ka Bluetooth-ühendus. Rinnavöö toitepatarei lülitub automaatselt sisse pulsisignaalide saabumisel. Randmekellas on raadiosignaale detekteeriv vastuvõtja ja ümberlülitatav digitaalne näidik.
Lisaks pulsisagedusele näitab pulsikell mitut liiki ajaandmeid, kulutatud energiat (kilokalorites), annab helisignaali koormuspiiridele lähenemise korral ja muud kasulikku infot efektiivseks kestvustreeninguks. Kelladel võib olla muid lisafunktsioone, nagu sammulugeja, termomeeter ja altimeeter. GPS-kiibiga kellad näitavad ka asukohaandmeid. Niisuguste lisavõimalustega käevõrukujulised nutiseadmed on tuntud aktiivsusmonitoridena. Pulssi mõõdavad need seadmed otse randmelt. Nii pulsikellad kui ka nutivõrud võivad saata kogutud andmeid Bluetooth-ühenduse kaudu nutitelefonisse.
Pulsikellade tuntuimad tootjad on Garmin (USA), Polar (USA) ja Suunto (Soome).
Koolimaja

Koolimaja (lühemalt ka: kool) on hoone (maja), kus tegutseb kool.
Ajalugu.
Eesti alal asutati 17. sajandil esimesed köstrikoolid. Alates 18. sajandist asutati külakoole.
Ivo Manfred Rebane

Ivo Manfred Rebane (ka Ivo-Manfred Rebane ja Ivo M. Rebane; 1. veebruar 1939 – 14. detsember 2022) oli Eesti riigiametnik ja heraldik. 
Ta lõpetas Tartu Riikliku Ülikooli õigusteaduskonna 1981. aastal diplomitööga "Puhkeaja õiguslik reguleerimine".
Ta on olnud riigikantselei riigisümboolika osakonna nõunik ja riigikantselei heraldikanõukogu esimees.
Teoseid.
Rebane on kujundanud muuhulgas Rannu ja Helme valla vapi.
Koot

Koot on endisaegne viljapeksuriist, mis koosneb pikast varrest ja selle otsa liikuvalt kinnitatud nuiast ehk kolgist. Oli laialdaselt tuntud Euroopas ja Ida-Aasias.
Enne koodi tarvituseletulekut kasutati Eestis ühest puust koosnevat varta. Hiljemalt 17. sajandist hakkas koot varta välja tõrjuma. 19. sajandil oli koot levinud laialdaselt kogu Eestis. Koodiga peksti enamasti rukist, Kagu-Eestis ka suvivilja.
Kolgi kinnitusviisi järgi eristati koote:
Priit Herodes

Priit Herodes (sündinud 14. jaanuaril 1948) on eesti heraldik.
Aastatel 2000–2006 oli Herodes Eesti Muinsuskaitse Seltsi esimees ja on praegu juhatuse liige.
Herodes on kujundanud arvukalt vappe ja lippe, sealhulgas paljude Eesti omavalitsuste ja riigiasutuste sümboolikat. Tema loodud ja üks esimesi laia kasutust leidnud vappe on 2. juunil 1988 kinnitatud Eesti Muinsuskaitse Seltsi vapp. Veel on tema kujundatud näiteks Tallinna linnapea ametikett, Tallinna raemedal, Tallinna vapimärk, Sisekaitseakadeemia ja Narva Aleksandri koguduse sümboolika, Anija, Türi, Õru, Tootsi, Lavassaare, Halinga, Avinurme ja Jõelähtme valla lipp, Tootsi, Lavassaare, Halinga, Avinurme ja Jõelähtme valla vapp jpt.
Priit Herodes on joonistanud ka karikatuure, mis ilmusid 1970. aastatel ajakirjas Pikker.
Ta on pälvinud Tallinna teenetemärgi "hindamatu panuse eest Tallinna sümbolite ja aumärkide kujundamisel", Buxhoevedeni Risti ja Valgetähe IV klassi teenetemärgi.
Morna mõis

Morna mõis (saksa keeles "Morne") oli rüütlimõis Paistu kihelkonnas Viljandimaal. Nüüdisajal jääb Mulgi valda.
Mõis asutati 19. sajandi alguses, kui see eraldati Õisu mõisast.
Tänapäeval on mõis eravalduses, säilinud on väike poolkelpkatusega kivist peahoone ja mitu kõrvalhoonet.
Mõisahooned ja Morna mõisa park on arvatud ehitismälestisteks.
Armeenia peaminister

Armeenia peaminister on Armeenia valitsuse tähtsaim minister, kes põhiseaduse kohaselt peab korraldama valitsuse igapäevast tegevust ning koordineerima ministrite tööd". Peaministri määrab ametisse Armeenia president, kuid ametist tagandada saab teda vaid parlamendi umbusaldushääletusega. Presidenti ametikohta peetakse üldiselt peaministrist mõjukamaks.
Peaministri ametikoht loodi 1918. aastal, kui rajati Armeenia Demokraatlik Vabariik. See kaotati, kui Armeenia liideti Taga-Kaukaasia SFNV-ga. Pärast Armeenia taasiseseisvumist 1991. aastal võeti peaministri amet taas kasutusele.
Margit Jõgeva

Margit Jõgeva (sündinud 16. detsembril 1963 Tartus) on eesti jurist, majandusteaduste magister, Eesti Akadeemilise Õigusteaduse Seltsi liige, kohtunike koolitusnõukogu esimees.
1993. aastast on ta Eesti Vabariigi kohtunik, töötab Tartu Maakohtus.
Luino

Luino on linnaks nimetatav omavalitsusüksus ("comune") Itaalias Lombardia maakonnas Varese provintsis. Luino sai linnaõigused vabariigi presidendi 1969. aasta 1. märtsi dekreediga.
Maggiore järve kaldal asuva Luino kõrgus merepinnast on 50 meetrit, asustustihedus keskmiselt inimest ruutkilomeetri kohta.
Haldus.
Luino piirneb järgmiste omavalitsusüksustega: Agra, Brissago-Valtravaglia, Cannero Riviera (VB), Cannobio (VB), Cremenaga, Dumenza, Germignaga, Maccagno, Monteggio (Šveits-TI), Montegrino Valtravaglia.
Luino halduspiirides asuvad järgmised fraktsioonid: Baggiolina, Biviglione, Bonga, Casa Colombaro, Casa Demenech, Casa Donato, Casa Ferrario, Casa Ferrattina, Casa Pozzi, Cascina Pastore, Case Mirabello, Colmegna, Creva, Fornasette, Girasole, Il Gaggio, Il Valdo, La Brughiera, La Speranza, Longhirolo, Molino, Monte Bedea, Motte, Pezza, Pezzalunga, Pezze, Pianazzo, Poppino, Roggiolo, Ronchi, San Pietro, Tecco, Torretta, Trebedora, Vignone, Voldomino.
 Peeter-Pauli kirik
 Peetri kirik 
 San Giuseppe kirik
 Madonna del Carmine pühakoda
 Santa Caterina kirik
 Santa Maria Assunta kirik
Colmegna

Colmegna on umbes 379 elanikuga fraktsioon ("frazione") Itaalias Lombardia maakonnas Varese provintsis Luinos. Colmegna asub umbes 2,98 km kaugusel keskusest.
Kopp (etnograafia)

Kopp on varrega nõu, millega tõsteti vedelikku.
Pika varrega nõud nimetati villkopaks.
Kraasid

Kraasid (ka: "kraas, käsikraas(id)") on kaks nelinurkset käepidemega lauakest, mille pinnale on kinnitatud tihedalt metallhaagid. Kraase kasutatakse villakiudude lahtiharutamiseks ja puhastamiseks (kraasimiseks).
Lääne-Euroopas võeti kraasid kasutusele 12. sajandil. Eestis muutusid need tavaliseks alates 17. sajandist.
Scincomorpha

Scincomorpha on soomuseliste seltsi infraselts.
Klassifikatsioon.
Infraseltsi "Scincomorpha" klassifitseeritakse roomajate andmebaasis järgmised sisalikuliste sugukonnad:
Vilbasnastik

Vilbasnastik ("Coluber") on nastiklaste sugukonda kuuluv perekond madusid.
Klassifikatsioon.
Vilbasnastikute perekonda kuuluvad järgmised liigid:
Levila.
Vilbasnastikud elavad valdavalt Aafrikas, Põhja-, Kesk- ja Lõuna-Ameerikas, Lähis-Idas ning Indias.
Platyceps

Platyceps on maoperekond.
Klassifikatsioon.
Perekonda "Platyceps" klassifitseeritakse roomajate andmebaasis järgmised maoliigid:
Levila.
Nad elavad valdavalt Lähis-Idas, Kesk- ja Lõuna-Aasias, ning Euroopa lõunaosas.
Magda Pihla

Magda Pihla (aastani 1929 Magda Römmer, aastatel 1929–1937 Magda Pits, aastatel 1937–1953 Magda Pihla, aastatel 1953–1979 Magda Mikkola, aastast 1979 Magda Easton; 19. jaanuar (vkj)/ 1. veebruar 1908 Tallinn – 31. mai 1989 Toronto) oli eesti kirjanik, pedagoog ja harrastuskunstnik.
Ta sündis Tallinnas Rotermanni Tehaste möldri tütrena. Aastatel 1910–1915 elas ta koos vanematega Tambovi kubermangus. Ta on õppinud Järvakandi ministeeriumikoolis, Läänemaal Russalu algkoolis ja Harjumaal Nissi algkoolis. Aastatel 1922–1928 õppis ta Haapsalus Läänemaa Õpetajate Seminaris ja aastatel 1965–1966 Ontario kunstikolledžis.
Ta töötas aastatel 1928–1932 Hiiumaal ja aastatel 1940–1943 Pärnumaal Jõõpres algklasside õpetajana ja aastatel 1943–1944 Pärnus kooliinternaadi juhatajana.
Ta siirdus aastal 1944 Saksamaale, kus ta oli aastatel 1945–1950 Haunstetteni eesti algkoolis ja Augsburgi Eesti Gümnaasiumis õpetaja.
Elas aastast 1950 Kanadas, kus töötas mõned aastad eesti täienduskoolis õpetajana, oli laohoidja, kantseleiametnik ja aastast 1966 harrastuskunstnik. Ta oli Välismaise Eesti Kirjanike Liidu liige.
Looming.
Ta avaldas aastast 1934 ajakirjanduses artikleid ja lastejutte. Kirjutas muinasjutulise lastenäidendi "Emakese kirjulilleline põll" (1940). Tunnustuse võitis paariaastase tütarlapse elamusi esitav lastejuttude tsükkel "Rõõmuraasuke" (Geislingen 1947, Ajakiri Naisele 1944 nr 3–6, läti keeles 1959), järgnesid lasteraamatud "Õnneretsept" (Augsburg 1949), "Rõõmuraasukese kirjad" (Lund, 1952), "Eidetütar, taaditütar", "Küll on hea elada" (mõlemad New York 1961). Tema lastejuttudele on omane südamlik toon, hea keeleoskus ning rahvaluule elementide kasutamine. Rahvapärases keeles kirjutatud novellikogus "Ristunud saatused" (Toronto Orto 1955) käsitleb ta idülliliselt maaelu Eestis ja naiste kohanemisraskusi paguluses. Romaanis "Teed ja käijad" (Lund 1958) kirjeldab ta peategelasest kunstniku ja teiste elu ja sisselülitumist Kanada ühiskonda. Autobiograafilise koega romaanis "Naanu ema tütred" (Lund 1963) loob ta mällujääva pildi Eestist väljarännanud perekonna elust ja saatusest Venemaal.
Peet Raig

Peet Raig (12. detsember 1938 Paide – 29. juuli 1998 Kunda linn) oli eesti võrkpallur, 1968. aastal Nõukogude Liidu meistriks tulnud Tallinna Kalevi võistkonna kapten.
Õppis Paide gümnaasiumis, mille lõpetas 1957. aastal 33. lennus. 
Raig
oli nooruses mitmekülgne sportlane. Aastaid oli tema nimel Paide 
rajooni odaviskerekord: 1956. aastal visatud 57 meetrit ja 22 
sentimeetrit. Lisaks võrkpallile mängis Raig ka korvpalli. 
Paide 
laste spordikool alustas tööd 1953. aasta sügisel. 1957. aastal lõpetas 
esimene lend: 19 noorsportlast, nende seas ka Raig. 
Paides 
tegutses tollal Teedemasinate tehase võrkpallimeeskond, kuhu siirdus 
mängima ka spordikooli lõpetanud Raig. Tema mängunumber oli alati 
üheksa.
Paidest läks Raig Tartu riiklikku ülikooli kehakultuuri 
õppima. Lõpetamise järel suunati ta Raplasse kehalise kasvatuse 
õpetajaks. Sealt edasi asus Raig elama Tallinna, kus hakkas mängima tipptasemel 
võrkpalli. 
Tallinna Kalevi võrkpallimeeskonda jõudis Raig 1959. aastal. Kalev jõudis esiliigast kõrgliigasse alles 1966. 
aastal. 
1968. aasta Nõukogude Liidu võrkpallimeistrivõistlused.
1967. aastal Kalevi mängis meeskond vaid rahvaste spartakiaadil, seega olid kalevlased 1968. aastal kõrgliigas debütandid.
1968. aastal tegi
Nõukogude Liidu võrkpalli-meistrivõistlustel kaasa 12 meeskonda, kes kõik mängisid omavahel läbi neli korda. Seega pidas iga meeskond meistrivõistlustel 44 kohtumist: 22 talvel saalis ja 22 suvel välisväljakutel. 
Turniir algas raskete mängudega, kuid meistrivõistluste lõpp oli Tallinna Kalevile edukas: ta võitis turniiri viimased 14 kohtumist. Võtmemäng oli 20. augustil Tallinnas, kus kalevlased võitsid Tõnismäe välisväljakul suurimat konkurenti Alma-Ata 
Burevestnikut 3:0. 
Võrkpalli tollast populaarsust näitab tõsiasi, et otsustavale mängule elas kaasa rohkem kui 5000 pealtvaatajat. 
Meistrivõistluste
viimases kohtumises oli Tallinna Kalev vastamisi Moskva CSKA-ga, keda 
võitis samuti 3:0. Kokku võitsid eestlased 44 kohtumisest 32. Moskvast Tallinna naasid kalevlased juba Nõukogude Liidu meistritena.
Tallinna
Kalev tuli esimeseks 76 punktiga, edestades 74 punkti kogunud Alma-Ata 
Burevestnikut ja 72 punkti kogunud Riia Radiotehnikist.
Kalevi võrkpallimeeskonna toonase treeneri Ivan Dratšovi hinnangul oli Peet Raig hüüdnimega Piilu suur strateeg ja improvisaator, isikupärane talent ja meeskonna tugisammas.
Raig tuli seitsmekordseks Eesti NSV meistriks: viis korda Kalevis, korra Tallinna KIP meeskonnas ja korra Dünamos. 
1970. aastal olid kalevlased Nõukogude Liidus neljandad. Raig mängis ka Nõukogude Liidu koondises, kuid 1970. aasta maailmameistrivõistlustel oli NSV Liit alles kuuendal kohal.
Pärast võrkpallurikarjääri lõppu alates 1971. aastast töötas Raig treeneri ja ujumisinstruktorina. 
Peet Raig suri 29. juulil 1998 Tamsalus.
Isiklikku.
Ta oli abielus aastatel 1963–1974 Kulle Raigiga, peres oli kaks tütart. Hiljem abiellus Etta Reiuga, kellega sündis 1979. aastal poeg Indrek.
Viited.
Allikad: Sporditäht, Eesti Ekspress, Õhtuleht, Tallinna Linnaleht.
Oliivjas vilbasnastik

Oliivjas vilbasnastik ("Platyceps najadum") on maoliik.
Klassifikatsioon.
Oliivjas vilbasnastik kuulub perekonda "Platyceps". 
Oliivjal vilbasnastikul on järgmised alamliigid::
Levila.
Nad elavad Horvaatia rannikualadel (sealhulgas Krki ja Pagi saarel), Bosnias ja Hertsegoviinas, Montenegros, Põhja-Makedoonias, Albaanias, Kreekas (Límnosel, Lesbosel, Chíosel, Sámosel), Bulgaarias, Türgis, Küprosel,
Kaukasuse piirkonnas, Lõuna-Venemaal, Gruusias, Aserbaidžaanis, Süürias, Iraagis ja Armeenias.
Armeenias leidub selle liigi alamliiki "Platyceps najadum najadum"i Širaki, Aragatsotni, Kotajkhi, Ararati, Gegharkhunikhi, Vajotsh Dzori ja Sjunikhi maakonnas, Lori ja Tavuši maakonnas.
Kirjeldus.
Keha selgmised soomused on oliivjal vilbasnastikul oliivi või helepruuni värvi. Kaela ja kere eesosa mõlemal pool on suured hajutatud silmlaigud ümbritsetuna tumeda ja heleda äärisega. Keha kõhusoomused on kas kollast ehk rohekasvalget värvi. 
Neil puudub sisisemisvõime. 
Toituvad nad looduses peamiselt sisalikulistest.