Siena vabariik

Siena vabariik (itaalia "Repubblica di Siena") oli riik, mis pärines Siena linnast Toscanas Kesk-Itaalias.
See eksisteeris üle 400 aasta, 11. sajandi lõpust aastani 1555. Itaalia sõjas võideti vabariik rivaalitseva Firenze hertsogkonna poolt liidus Hispaaniaga. Pärast 18 kuud vastupanu alistus Siena vabariik 17. aprillil 1555 Hispaaniale, tehes vabariigile lõpu.
Ajalugu.
Juured.
Vanim aristokraatlik perekond Sienas dateerib oma liini aastal 774 Karl Suurele alistunud langobardini. Sellest ajast alates ujutati linn üle suure hulga frankidega, kes abiellusid olemasoleva Siena aadliga ja jätsid pärandi, mida saab näha nende poolt asutatud kloostrites kogu Siena territooriumil. Feodaalide jõud siiski vähenes ja krahvinna Matilde surmaga aastal 1115 lagunes Tuscia margi piiriterritoorium, mis oli olnud tema Canossa perekonna kontrolli all, mitmeks autonoomseks piirkonnaks.
Kasv.
Siena õitses, kui linnriik, saades peamiseks liigkasuvõtmise keskuseks ja tähtsaks mängijaks villakaubanduses. Algul valitses seda piiskop otse, kuid piiskopivõim vähenes 12. sajandi jooksul. Piiskop oli sunnitud andma aadlile suurema sõnaõiguse linna asjades, vastutasuks aitas aadel territoriaalvaidluses Arezzoga, ja see algatas protsessi, mis tipnes aastal 1167, kui Siena kommuun kuulutas end piiskopi kontrolli alt sõltumatuks. Aastaks 1179 kirjutati põhiseadus.
13. sajandi alguseks lõpetati suuremalt jaolt Siena toomkiriku (Duomo) ehitamine. Samal ajal kogus tähtsust Piazza del Campo kui ilmaliku elu keskus. Ehitati uusi selleni viivaid tänavaid ning see toimis turuplatsina ja paljude spordiürituste paigana (võib-olla paremini rahutuste kaudu, Firenze jalgpallimatšide moel, mida veel tänapäevalgi praktiseeritakse). Linnamüür ehitati aastal 1194 pinnaseerosiooni peatamiseks kohta, kus praegu on Palazzo Pubblico, märge sellest, kui tähtis oli piirkond avaliku linnaruumina.
Poliitilised rahutused.
12. sajandi alguses asendati omavalitsuslik kommuun varase aristokraatliku valitsusega. Vabariiki valitsevad konsulid lähenesid aeglaselt lihtrahvale ("poblani") ja kommuun kasvatas oma territooriumi, kui ümberkaudsed feodaalid oma kindlustatud kantsides allutasid end linna võimule. Siena vabariik, kuigi sisevõitlustes aadli ja rahvapartei vahel, tegutses tavaliselt poliitilises vastasseisus oma suure rivaali Firenzega ja oli 13. sajandil valdavalt gibelliinlik, võrreldes Firenze gvelfidega (see konflikt moodustas mõneti tausta Dante "Jumalikule komöödiale").
4. septembril 1260 võitsid Siena gibelliinid, keda toetasid Sitsiilia kuninga Manfredi väed, Firenze gvelfe Montaperti lahingus. Enne lahingut seisis umbes 20 000-meheline Siena armee vastakuti palju suurema, umbes 33 000-mehelise Firenze armeega. Enne lahingut pühitseti kogu linn neitsi Maarjale (seda tehti linna ajaloos mitu korda, viimati aastal 1944 linna kaitsmiseks liitlaste pommirünnakute vastu). Mees, kellele usaldati Siena sõjaaegne juhtimine, Bonaguida Lucari, kõndis paljajalu ja paljapäi, silmus ümber kaela, toomkirikusse. Juhtides rongkäiku, mis koosnes kõigist linnaelanikest, kohtus ta kõigi vaimulikega. Lucari ja piiskop näitasid kiriku ja riigi ühtsust, siis andis Lucari ametlikult linna ja "contrade" neitsile. Legendi kohaselt laskus paks valge pilv lahinguväljale, tehes Sienale katet ja abistades neid rünnakul. Tegelikult algatas Firenze armee päeva jooksul mitu viljatut rünnakut Siena armee vastu, ja kui Siena armee vastas oma rünnakuga, tapsid reeturid Firenze armees lippuri ning järgnenud kaoses Firenze armee lagunes ja põgenes lahinguväljalt. Peaaegu pool Firenze armeest (umbes 15 000 meest) tapeti selle käigus. Võit oli nii purustav, et isegi tänapäeval, kui kaks linna kohtuvad mõnel spordiüritusel, manitsevad Siena toetajad oma Firenze kolleege: "Mäleta Montapertit!"
Walls.
Rooma-aegsed linna piirid on vanimad tuntud linnamüürid. 10. ja 11. sajandi jooksul kasvas linn itta ja hiljem põhja, kus nüüd on Camollia linnaosa. Müürid ehitati täielikult ümber linna ja teine osa valmis 13. sajandi lõpuks. Enamus nendest müüridest on veel alles.
Siena ülikool.
26. detsembril 1240 allkirjastas Ildebrandino Cacciaconti, selleaegne Siena podestà, dekreedi, mis kehtestas maksu Siena kodanikele, kes üürisid tube kohaliku Studium Senese üliõpilastele. Selle maksu raha läks uue Siena ülikooli "maestri" (õpetajate) palkade maksmiseks. Õpinguid toetati veelgi, kui aastal 1252 kuulutas paavst Innocentius IV nii õpetajad kui ka õppurid vabaks maksudest ja sundtööst, maksustades nende isikute või vara asemel Siena linna. Veelgi enam, kommuun vabastas õiguse ja ladina keele õpetajad nende avalikest kohustustest. 14. sajandi algul oli seal viis ladina keele, loogika ja õiguse õpetajat ning kaks loodusteaduste (meditsiini) doktorit. Tänapäeval on ülikool veelgi kõige tähtsamate Itaalia ülikoolide seas.
Langus.
Siena rivaalitses 13. ja 14. sajandil Firenzega kunstis: tähtis hiliskeskaegne maalija Duccio (1253–1319) oli pärit Sienast, kuid töötas kogu poolsaarel, ja Ambrogio Lorenzetti seinamaal "Hea valitsemise allegooria" raekojas ("Palazzo Pubblico") on hiliskeskaegse/vararenessansiaegse kunsti suurepärane näide, samuti sel perioodil kavandatud linnaühiskonna utoopia esitamine. Sienat laastas aastal 1348 must surm ja ta kannatas ka ebaõnnestunud finantstehingute tõttu. Aastal 1355, seoses Karl IV linna saabumisega, tõusis rahvas üles ja sundis "Noveschi" (üheksa) valitsuse tagasi astuma, luues "Dodici" (kaheteistkümne) aadliku valitsuse, mida abistas rahva enamuse nõukogu. See oli ka lühiealine, asendudes aastal 1385 "Quindici" (viieteistkümne) reformijaga, siis "Dieci" (kümne, 1386–1387), "Undici" (üheteistkümne, 1388–1398) ja kaheteistkümne prioriga (1398–1399), kes andsid lõpuks linna sinjooria Gian Galeazzo Viscontile Milanost, et kaitsta seda Firenze laienemispüüete eest.
Aastal 1404 aeti Visconti minema ja loodi kümne priori valitsus, liidus Firenzega Napoli kuninga Ladislao I vastu. Siena Pius II paavstiks valimisega lubati Piccolomini ja teised aadliperekonnad tagasi valitsusse tulla, kuid pärast tema surma läks kontroll tagasi rahva kätte.
Vabariigi lõpp.
Aadli kildkonnad tulid linna tagasi aastal 1487 Pandolfo Petrucci ajal, Firenze ja Napoli Alfonso toel; Petrucci rakendas linnas tõhusat valitsemist kuni oma surmani aastal 1512, edendades kunsti ja teadust ja kaitstes seda Cesare Borgia eest. Pandolfo järglaseks oli tema poeg Borghese, kelle tagandas tema nõbu Raffaello, paavst Leo X abil. Viimane Petrucci dünastiast valitseja oli Fabio Petrucci, kes saadeti aastal 1523 Siena rahva poolt maapakku. Siserahutused jätkusid, rahvakildkond tagandas Noveschi partei, keda toetas Clemens VII: viimane saatis armee, kuid võideti Camollias aastal 1526. Keiser Karl V kasutas kaootilist olukorda ära ja pani Sienasse Hispaania garnisoni. Kodanikud saatsid selle aastal 1552 välja, olles liidus Prantsusmaaga: see oli vastuvõetamatu Karlile, kes saatis oma kindrali Gian Giacomo Medici Firenze-keiserliku armeega linna piirama.
Siena valitsus usaldas oma kaitse Piero Strozzile. Kui viimast Marciano lahingus (augustis 1554) võideti, oli igasugune lootus abile kadunud. Pärast 18-kuulist vastupanu alistus linn 17. aprillil 1555 Hispaaniale, tähistades Siena vabariigi lõppu. Uus Hispaania kuningas Felipe, olles Medicitele suuri summasid võlgu, loovutas selle (peale rea rannikukindluste, mis annekteeriti Stato dei Presidisse) Toscana suurhertsogkonnale, kellele see kuulus kuni Itaalia ühinemiseni 19. sajandil. 700 Siena perekonna vabariiklik valitsus Montalcinos pidas vastu aastani 1559.
Äri.
1472. aastal asutas vabariik Monte dei Paschi, panga, mis töötab tänapäevalgi ja on vanim toimiv pank maailmas.