Hopakk

Hopakk (ukraina keeles гопак) on Ukraina rahvatants, mis sai alguse Zaporižžja kasakate meestantsuna, kuid tänapäeval tantsivad seda ka paarid, meessolistid ja tantsijate segarühmad. Sageli esitavad seda iseseisva tantsunumbrina Ukraina kutselised ja harrastustantsuansamblid, aga ka teised rahvatantsukollektiivid. Hopakki on kasutatud ka suuremate lavateoste (nt ooperid, balletid ja sõnalavastused) osana.
Hopakki nimetatakse sageli Ukraina rahvustantsuks ja see on Poolas väga populaarne. Kreekas Leroses on sarnaseid folkloorseid tantsulugusid tuntud nimetuse "sirmpa" all.
Nimetus.
Nimetus "hopakk" on tuletatud tegusõnast "hopatõ" (ukraina keeles гопати), mis tähendab "hüppama", samuti vastavast hüüdsõnast "hop!" (ukraina keeles гоп), mida võib hüppe ajal lausuda üllatuse või hämmastuse väljendusena. 
Ajalugu.
Keskaegne ajalugu.
Hopakk arenes algselt välja kasakate seltskonnatantsuna (ukraina keeles побyтовi танці) ja seda harrastati tänapäeva Ukraina aladel alates 16. sajandist. Kui militaristlik Zaporižžja Sitš suhtus lõbustustesse ja sõjalisest väljaõppest kõrvalekaldumistesse üldiselt kulmu kergitamisega, siis need reeglid jäid tähelepanuta, kui kasakad pärast lahingut võidukalt naasid. Kobsaarid ja teised muusikud võtsid oma pillid – viiulid, torupillid, banduurad, simblid ja sopilkad, samal ajal kui teised osalejad tantsisid.
Seda pidulikku hopakki esitasid ainult meestantsijad, kuna tantsiti ainult meeste seltskonnas. Esinejad olid noored ja pöörased palgasõdurid, mitte kutselised tantsijad; sellisena olid sooritatud tantsusammud valdavalt improvisatsioonilised, peegeldades esinejate mehisust, kangelaslikkust, kiirust ja jõudu. Eksponeeritud sammud sisaldasid palju akrobaatilisi hüppeid (ukraina keeles стрибки). Sageli mängiti lahinguväljal toimunud võitlusi uuesti pantomiimi kujul, kasutades ehtsaid mõõku, odasid või muid relvi, millega esineja ründas nähtamatuid vaenlasi. Need tantsud ei olnud seotud kindlate rütmidega ja tantsijad võisid igal hetkel tempot muuta.
Selline pidulik tantsimine erines oma iseloomult suuresti vanematest rituaalsetest tantsudest (ukraina keeles oбpядовi танці), nagu varem ruteeni maade koreograafilisteks teosteks olnud "horovod". Peamine erinevus oli tantsijate sugu – eranditult mehed –, erinevalt valdavalt naissoo rituaalsetest tantsudest.
Kasakate staatuse tõusuga piirkonnas hakkasid nende valdusse kuuluvates külades ilmuma hopakid. Erinevalt Sitšis leitud ainult meessoost tantsudest olid need tantsud segatantsud, kus noored poisid ja tüdrukud tantsisid koos pidulikke liigutusi. Kui peaosa täitsid meesesinejad, siis hakkas lisanduma struktuurseid elemente nagu ringtantsud ja formatsioonis koos liikuvad paarid. Need arengud tulenesid tõenäoliselt piirkonna rituaalsete tantsude koreograafilisest ajaloost.
Ühtegi tantsu, mida kasakad sel ajal esitasid, ei talletatud. Guillaume Le Vasseur de Beauplan pani kirja fakti, et kasakad tantsisid nii, ja seda kinnitavad ka teised ajaloolised kirjeldused. Hiljem lisasid Ivan Kotljarevskõi ja Tarass Ševtšenko oma teostesse hopaki ja tantsivad kasakad. Sitši hävimisega 18. sajandil säilis tants ainult pidutantsuna oma segasoolises külaformaadis.
Kontserttants.
Pärast seda, kui 18. sajandil hakati pärisorja- ja talurahvateatrites esitama hopakilaadseid tantse, hakkasid kutselised näitetrupid seda populaarset tantsu oma repertuaari lisama. Need lavastused ühendasid hopaki vaid suuremasse oopusse, näiteks Kotljarevskõi operetti "Natalka Poltavka". Etnokoreoloogi Vassõl Verhovõnetsi teedrajav töö 20. sajandi alguses võimaldas hopakil areneda praegusesse vormi. Verhovõnetsi esialgne töö hõlmas kogu Kesk-Ukraina autentsete külasammude kogumist ja Ukraina kultuuritraditsiooni täpsemini esindavate tantsude konstrueerimist. Tema läbimurre oli aga demonstreerimine, et lavastatud Ukraina tants võib eksisteerida eraldiseisva etenduskunstina kontserttantsu kujul. Tema ja ta õpilane Vassõl Avramenko hakkasid selliseid tantsuetendusi lavastama kogu Lääne-Ukrainas, moodustades külast külasse tantsijate truppe.
1935. aasta kevadel nõustus Üleliiduline Välisriikidega Kultuurisuhete Arendamise Organisatsioon saatma delegatsiooni eelseisvale esimesele rahvusvahelisele rahvatantsufestivalile Londonis. Verhovõnets töötas koos Leonid Žukoviga T. Ševtšenko nimelisest Kiievi Ooperi- ja Balletiteatrist ning Kiievi ja Harkivi ooperiteatrite kutseliste tantsijatega, et koostada Ukraina NSV-d esindav delegatsioon. Verhovõnets lõi koreograafia nn Londoni hopakile (ukraina keeles лондонський гопак): see oli kolmeosaline tants, mis koosnes meeste tantsust (sarnane algse kasakatantsuga), teiseks aeglasem lõik, mida tantsivad ainult naised ja lõpuks sütitav lõpetamine, kus lava jagavad nii mees- kui ka naistantsijad. See tants võitis koos Žukovi täiendusega sel suvel festivalil esikoha. Kolmeosalist hopakki esitati hiljem septembris Ukrainas ooperi "Zaporoožlane Doonau taga" raames. Kolmeosalise hopaki formaadi võtsid hiljem omaks paljud kutselised rahvatantsuansamblid, kes on aastate jooksul ise koreograafina loonud ja lavale seadnud palju hopakivariante.
1990. aastal lõi kakskümmend Ukraina NSV Riikliku Rahvatantsuansambli liiget lahku ja asutas Hopak! Ukrainian Dance Company, Ukraina esimese sõltumatu kutselise tantsukollektiivi, mida juhtis Sergei Makarov.
Tantsusammud.
Tänapäeva hopakk on koreograafiline tants, mis on näiliselt improvisatsiooni täis. Paljud näiliselt improviseeritud osad hõlmavad soolotantsijaid, tavaliselt meessoost, kes teevad visuaalselt ja tehniliselt hämmastavaid akrobaatilisi vägitegusid. Need hõlmavad hüppeid ja keerutusi ning on tavaliselt esituse tipphetk.
Ülejäänud tants sisaldab paljusid liigutusi, mida sooritavad peaasjalikult naistantsijad, samal ajal kui meestantsijad esitavad tavaliselt kükkide jada.
Eduka hopaki sooritamiseks vajaliku kiiruse ja energia tõttu esitatakse seda tantsu tavaliselt eeskava lõpus. Nagu paljudes Ukraina tantsudes, ei lõpeta tantsijad, eriti naised, liikumist enne tantsu lõppu.
Hopaki muusika.
Hopaki muusika ei ole tempo ega meloodia järgi määratud, kuigi enamasti domineerib 2/4 taktimõõt. Tants peaks tekitama improvisatsiooni tunde, nii et muusika tempo muutub lõiguti, võimaldades tantsijatel end eristada. Laulude "Hop, moi hretšanõkõ" (ukraina keeles "Гоп, мої гречаники") ja "Od Kõjeva do Ljuben" (ukraina keeles "Од Києва до Лубень") meloodiaid leidub paljudes hopakitantsudes. Hopakid lõpevad tavaliselt kiire ja raevuka tempoga. Mõnel on ka tormakad Ukraina marsid, näiteks "Zasvõstalõ kozatšenkõ" (ukraina keeles Засвистали козаченьки).
Paljud heliloojad on loonud ooperi või balleti, mille üks osa on hopakk:
Teistes valdkondades.
Nõukogude Liidu riigijuht Jossif Stalin sundis kunagi oma tulevast mantlipärijat Nikita Hruštšovi (kes oli Ukraina kommunistliku partei juht) hopakki tantsima.
Hopakki esitasid 1980. aasta suveolümpiamängude avatseremoonial Ukraina rahvariietes tantsijad osana koreograafilisest süidist "Rahvaste sõprus". See leidis aset Lenini keskstaadioni väljakul, suur osa tribüünist olümpiatule katla all oli etenduse ajal värvitud Ukraina rahvamustritesse.
2000. aastatel kasutasid hopakimuusikat laialdaselt ukrainlased Anna Bessonova ja Natalija Godunko oma rütmivõimlemise kavades.
2015. aastal lisas videomäng "Team Fortress 2" hopaki mõnitamise liigutuseks, mille nimetus oli "Kazotsky Kick". Mängijad saavad kõik üheksa mängitavat tegelast mängu ajal tantsima panna.