Tiit Kaljundi

Tiit Kaljundi (4. aprill 1946 Viljandimaa – 1. veebruar 2008 Tallinn) oli eesti arhitekt ja legendaarse Tallinna kooli liige.
Kaljundi lõpetas 1964. aastal C. R. Jakobsoni nimelise Viljandi 1. Keskkooli ning astus samal aastal Tallinna Polütehnilise Instituudi (TPI) majandusteaduskonda. 1965. aastal läks ta üle Eesti Riikliku Kunstiinstituudi (ERKI) arhitektuuriteaduskonda, mille lõpetas 1970.
Kaljundi sai tuntuks 1970. aastatel, mil Eesti arhitektuuri saabus põlvkond noori mehi, kellel õnnestus luua müüt, et Eestis tehakse eriti head arhitektuuri. Energiliste liidritena paistsid silma Leonhard Lapin ja Vilen Künnapu. Peamiselt oli tegu 1970. aastate alguses ERKI lõpetanud arhitektidega, kelle hulka kuulusid peale Tiit Kaljundi veel Avo-Himm Looveer, Ain Padrik, Jüri Okas, Jaan Ollik ja Ignar Fjuk ning kellega liitusid veidi vanematest arhitektidest Veljo Kaasik ja Toomas Rein. 1982.–1983. aasta vahetusel Tallinna Kunsti­salongis toimunud näituse järgi kutsusid nad end Tallinna Kümneks, kuid õigem on kasutada tuntud Soome arhitekti Markku Komoneni antud avaramat nimetust "Tallinna kool".
Aastatel 1970–1975 töötas Kaljundi Eesti Maaehitusprojektis, 1972. aastal tegi tööd ka Mongoolias. Aastatel 1975–1977 töötas ta Kommunaalprojektis ja 1977. aastal Tentrosojuzprojekti Tallinna filiaalis.
1972. aastast oli Tiit Kaljundi Eesti Riiklikus Kunstiinstituudis arhitektuuriõppejõud.
Alates 1977. aastast kuulus Tiit Kaljundi Eesti Arhitektide Liitu (EAL), kus ta oli aastaid ka juhatuses.
1997. aastal asutas ta oma büroo – Tiit Kaljundi Projektigrupp OÜ. Samal aastal oli ta ka Viimsi valla arhitekt.
Isiklikku.
Tiit Kaljundi ema oli Salme Kaljundi ja isa August Johannes Kaljundi.
Tiit Kaljundi abikaasa Tiina Kaljundi oli hariduselt samuti arhitekt. Nende 1979. aastal sündinud tütar Linda Kaljundi on ajaloolane. 
Looming.
Tiit Kaljundi oli oma tegevust sügavalt mõtestav arhitekt. Oma loomingus lähtus ta funktsionalismist ja konstruktivismist. Kaljundi suhtus keskkonda ja olemasolevasse hoonestusse sügava pieteeditundega.
1980. aastate algusest huvitus Kaljundi eriti väikelinnade väärtustamise probleemistikust ning kritiseeris nõukogulikku ja anonüümset linnaehituspoliitikat. Väikelinnade inimlik mastaap, õigesti hinnatud ja tasakaalustatud linnaruumilised suhted ja seosed loodusega olid talle väga olulised. Eriliselt lähedane oli talle noorusaegne kodulinn Viljandi. Oma Viljandi linnaehituslikus analüüsis pööras ta erilist tähelepanu elamualadele ja järveäärsele alale. Hiljem tegeles ta ka Viljandi lossivaremete konserveerimise projektiga ning laululava ja selle ümbruse rekonstrueerimisega. Nende puhul oli tegemist suurejooneliste maastikuliste teemadega, mille tulemused sündisid talle omaselt lihtsate ja läbikaalutud võtetega.
Maastikul on tema loomingus oluline osa. Lisaks Viljandile oli ta seotud Rakvere lossimägede planeeringuga, Tartu Toomemäega ja Sinimägede memoriaaliga. Ka nendes töödes avaldus tema erakordne võime suhelda loodusega ja modelleerida maastikku.
Kaljundi loodud on veel mitmed detailplaneeringud, millest on realiseerunud Kuressaare kesklinna tihendamise kava ja kultuurikeskuse-raamatukogu rekonstrueerimise projekt. Enamiku planeeringute ideed aga alles ootavad elluviimist.
Vähem tegeles Kaljundi mahuliste objektidega. Oma sõnade järgi ei olnud ta mingi vormimeister, kuid tema majades on põhjamaist selgust ning head mastaabi- ja materjalitunnetust. Talle ei olnud oluline järgida oma loomingus moevoolusid. Tähtsaim oli aus materjalikäsitlus. Puit oli talle südamelähedane materjal ning sellest tegi ta ka oma kodu. Ka filigraanselt lõigatud õunapuud koduõuel olid justkui loomulik maja osa.
1970. aastail hakkas kontseptualist Tiit Kaljundit huvitama arhitektuur kui protsess, mis kulmineerus tema eramus Meriväljal.
Linnaehituse temaatika oli talle südamelähedane. Olles väga tugeva analüüsivõimega, tõi ta kriitiliselt välja linnaehituse puudusi. 1970. aastate lõpp ja 1980. aastate algus oli kontseptuaalne aeg: arhitektuuri tehti paberile ja ideed rippusid näitusesaalide seintel.
Kommunaalprojektis, kus peaasjalikult tegeldi hoonete remondi- ja rekonstrueerimisprojektidega, sai Kaljundi endale sobiva töövaldkonna: haljastus, park ja maastik. Esimesel paaril aastal töötas ta välja surnuaedade kujundamise põhimõtted. 1976. aastal esitas arhitekt agraarpargi projekti koos ettepanekuga külvata linna haljasaladele põllukultuure, et teha linlaste silme all kõiki vajalikke põllutöid kündmisest, külvamisest ja kultiveerimisest kuni saagikoristuseni välja.
Viimastel aastatel tegeles Tiit Kaljundi palju maastikuprojektidega.
Pirita Purjespordikeskuse projekt.
Noored arhitektid Avo-Himm ja Kristin-Mari Looveer, Tiit Kaljundi, Jüri Okas, Leonhard Lapin ja Ago Pähn võitsid 1973. aastal Pirita Purjespordikeskuse arhitektuurivõistluse ja hakkasid seejärel keskust projekteerima. Seniseid arhitektuuriliidreid eesotsas Mart Pordiga selline asjade käik ärritas. Organiseeriti järelkonkurss, kus jäid siiski peale algsed võitjad. Nende projekti üks arengujärk – neemel jahtklubi ja samal teljel olümpiaküla ning nende vahel risti ellingud – laseb aimata lõpplahendust. Noori mitte usaldades mängiti 1975. aastal autorite kollektiiv ümber: seda asus juhtima Henno Sepmann, juurde tulid Peep Jänes ja Ants Raid ning algsest kollektiivist jätkas vaid Avo-Himm Looveer.
Dr Spocki maja.
Tiit Kaljundi suhe Eesti NSV ametliku arhitektuurieluga oli avangardsele loomeinimesele kohaselt konfliktne. Valitsev võim nägi monotoonses masselamuehituses lihtsat lahendust elupindade puudujäägile. Arhitekt Kaljundile tähendas see aga loomingulisust pärssivat olukorda ja pinnapealset suhtumist elukeskkonda, millele ta reageeris risti vastupidise tööga – postmodernistliku villaga. Esialgu 1975. aastal ajakirja Japan Architect konkursile "Maja superstaarile" saadetud projekt oli pühendatud kuulsale Ameerika arstile Benjamin Spockile, kelle eesti keelde tõlgitud lastekasvatusraamatut toona laialt loeti. Kaljundi protest nõukogude jäiga ja anonüümse ehituskultuuri vastu on selles ilmne. Ehitusjärkude ja eluetappide vahelise analoogia kaudu väljendab ta selgelt, et inimene ja arhitektuur ei seisa teineteisest lahus. Maja ja seda ümbritsev krunt betoonist kõnniteedega osutasid elu erinevatele etappidele.
Muraste mõisa juurdeehitus.
1919. aastal toimunud võõrandamise järel asutati mõisahoonesse lastekodu, mis tegutses seal 1990. aastani. 1978. aastal projekteeris Kaljundi koos arhitekt Ants Õunaga lastekodu tarbeks peahoonest edela poole uue koguka mitme tiivaga hoone, mis ühendati uusklassitsistliku mõisahoonega galerii abil.