Koorikseened

Koorikseened on kandseente rühm, millel on tavaliselt pinnalelaotunud siledad viljakehad, mis moodustuvad surnud puutüvede või okste alaküljel. Neid nimetatakse mõnikord kõnekeeles ka nahkseenteks. Algselt liigitati sellised seened perekonda oksanahkis ("Corticium") ("kortikoidid" tähendab "Corticiumi" -sarnaseid) ja hiljem sugukonda koorikulised ("Corticiaceae"), kuid nüüd on teada, et kõik koorikseente liigid ei ole tingimata omavahel tihedalt seotud. Asjaolu, et nad näevad välja sarnased, on näide konvergentsest evolutsioonist. Kuna neid uuritakse sageli rühmana, on mugav säilitada mitteametlik (mittetaksonoomiline) nimetus koorikseened ja seda terminit kasutatakse sageli uurimistöödes ja muudes tekstides.
Ajalugu.
Perekonna "Corticium" lõi Persoon 1794. aastal siledate, pinnalelaotunud viljakehadega seente jaoks. Hiljem valiti tüüpliigiks roosa oksanahkis ("Corticium roseum") Pers. Järgnevad autorid kirjeldasid selles perekonnas üle 1000 liigi , mida kasutati selle laiemas tähenduses kuni 1950. aastateni. Kuigi alates 19. sajandi lõpust tunnistati mitmeid perekondi "Corticiumist" eraldi, kujunesid tänapäevased kontseptsioonid alles siis, kui Rootsi mükoloog professor John Eriksson alates 1950. aastast oma publikatsioonide seerias ülevaate koorikseentest tegi. Tema algatatud kaheksaköiteline teos "Corticiaceae of North Europe" (1973–1987) kehtestas sisuliselt koorikseente praeguse piiritlemise.
Eriksson ja tema kaasautorid paigutasid kõik või enamiku neist seentest "Corticiaceae" sugukonda, väites siiski, et see "ei ole looduslik takson, vaid sarnase elupaigaga liikide kogum". Alles DNA sekveneerimise tulekuga saavutati nende seente täielik mitmekesisus. Perekond "Corticium" on endiselt säilinud, kuid nüüd piirdub see mõne liigiga, mis on selle tüübiga tihedalt seotud. "Corticiaceae" perekond on nüüd samamoodi piiratud mõne perekonnaga, mis on "Corticium"ile lähedased (ja kaasa arvatud). Koorikulaadseid liike leidub vähemalt 18-s 24-st praegu tunnustatud kõrgemate basidiomütseetide ("Agaricomycotina") seltsist. 
Kirjeldus ja mitmekesisus.
Koorikseened on üsna ebamääraselt määratletud, kuid enamikul on pinnalelaotuvad viljakehad, mille eospind on tavaliselt sile kuni teraline või ogaline. Mõned liigid (näiteks perekondades nahkis ("Stereum") ja oganahkis ("Steccherinum")) võivad moodustada viljakehi, mis on osaliselt taelikute või treppide sarnased, sileda või ogalise pinnaga. 
Koorikseened hõlmavad praegu maailmas umbes 1700 liiki, mis jagunevad umbes 250 perekonda. Nad moodustavad umbes 13% seni teadaolevast seeneklassist "Agaricomycetes". 
Elupaik ja levik.
Enamik koorikseeni on puitu mädandavad liigid ja nende peamine toitumisallikas on puidu lagunemine. Kuigi viljakehad moodustuvad surnud okste või palkide alumisele küljele, elavad seened ise puidus. Mitmed liigid on mädandavad varist ja toodavad viljakehi langenud lehtede ja tihenenud varise all, samuti mahalangenud puidul. Mõned neist liikidest on teadaolevalt ektomükoriissed (moodustavad kasuliku seose elavate puude juurtega). Mõned spetsialiseerunud liigid kasvavad surnud rohttaimede vartel ja lehtedel või surnud rohu, kõrkja ja tarna vartel, eriti soodes. Selles rühmas leidub ka taimede ja teiste seente parasiite.
Koorikseened on levinud kogu maailmas, kuid kõige sagedamini metsakooslustes.
Näiteid koorikseeni sisaldavatest taksonitest.
Seltse:
Sugukondi:
Perekondi: