tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Vangaži

Vangaži () on linn Lätis Ropaži piirkonnas.
Linna lääneosa jääb Garkalne metsade kaitsealale.
Ajalugu.
Vangaži mõisat ("Vangasch") on esmamainitud 17. sajandil. Tol ajajärgul eksisteerisid Allaži kihelkond ja Vangaži kihelkond ühtse Allaži-Vangaži kihelkonnana ("Allasch-Wangasch"). Aastail 1780–1789 ehitati Vangažisse oma kirik.
Aastal 1816 avati mõisa juures vaske töötlev manufaktuur. Aastal 1914 ehitati selle asemele paberivabrik. Aastal 1889 hakkasid Valga–Riia raudteel tänapäeva Vangaži raudteejaamas peatuma rongid. Raudteejaama juures hakkas tegutsema klaasitööstus.
Aastal 1935 valmis Vangaži kiriku uus hoone. Aastal 1955 hakati Vangaži juures kaevandama kruusa ja liiva. Aastal 1957 hakkas sealsete karjääride toodangut kasutama lähedalasuv Garkalne raudbetoonelementide tehas. Tehase juurde tekkis Oktoobri küla ("Oktobra ciemats") nime kandev töölisasula, mis ühendati hiljem Vangažiga. Linn aastast 1991. 2009. aastani asus Riia rajoonis ja 2021. aastani Inčukalnsi piirkonnas.
Seda

Seda () (eesti keeles ka Säde) on linn Lätis Valmiera piirkonnas. Linn asub soisel maastikul, asudes 50–55 meetrit üle merepinna. Seda asub Põhja-Vidzeme biosfääri kaitsealal.
Seda on turbatootmislinn. Enamik linnast on planeeritud ja ehitatud stalinistlikus stiilis ning kujutab endast arhitektuurilist tervikut, mis on Lätis ainulaadne. Linn sarnaneb Kohtla-Järve Sompa linnaosaga.
Turbavabrik rajati sinna aastal 1953 ja linnak selle juurde aastal 1954. Aastal 1961 sai Sedast alev. Linn aastast 1991. Aastani 2009 kuulus Valka rajooni. Samal aastal olid 63,6% linna elanikest venelased, 18,2% – lätlased, 10,4% aga valgevenelased.
Linna lähistel asub Seda raudteepeatus.
Linnast põhjas laiub enam kui 7000 hektaril Seda soo. Linn jääb Põhja-Vidzeme biosfääri kaitsealale.
Mazsalaca

Mazsalaca () (ka "Väike-Salatsi", saksa keeles "Salisburg", liivi keeles "Piški Salats") on linn Lätis Valmiera piirkonnas.
Kaitstavad objektid.
Looduskaitse all on kaks tamme, pappel, künnapuu ümbermõõduga 5,2 meetrit, Valtenbergi mõisapargi palsamnulg ümbermõõduga 2,03 meetrit, Valtenbergi tamm ümbermõõduga 4,85 meetrit ja Parka iela allee pärn ja Parka iela allee. Linna lääneosa jääb Salatsi oru loodusparki.
Riikliku tähtsusega muinsusmälestistest asuvad linnas Valtenbergi mõisakompleks, lisaks peahoonele veel ait, tall, park ja pargipaviljon. Ka Väike-Salatsi kiriku altar ja kiriku orel on riikliku kaitse all olevad kultuurimälestised.
Ajalugu.
Muinasajal kuulus piirkond liivlaste Metsapoole maakonda. Linna lähedal asus liivlaste Mazsalaca muinaslinnus. Aastal 1528 rajati Valtenbergi mõis, aastal 1533 on esimest korda kirjalikult mainitud sealset kirikut. Aastal 1697 uuendati kuningas Karl XI käsul kirikut, aga aastal 1890 ehitati selle asemele uus.
Asula hakkas arenema aastal 1861, mil toonane Mazsalaca mõisa omanik Arnold Julius von Vietinghoff (1833–1918), 1887. aastast Vietinghoff-Riesch, lubas sellele alale maju ehitada, ka valmis umbkaudu tollasel ajal esimene üle Salatsi jõe viiv sild. Aastaks 1918 oli Mazsalacast saanud 1100 elanikuga alev. Linn aastast 1928. 2009. aastani kuulus Valmiera rajooni.
Linna läbis varem laiarööpmeline Tallinn–Pärnu–Mõisaküla–Riia raudteeliin. Mazsalaca raudteejaamani liiklesid reisirongid 1990. aastate keskpaigani, amortiseerunud raudtee likvideeriti 2005. aastal. Aastail 2009–2021 asus seal Mazsalaca piirkonna keskus.
Ruhja

Ruhja () (läti keeles "Rūjiena", saksa keeles "Rujen") on linn Põhja-Lätis Valmiera piirkonnas. Ruhja on Läti kõige põhjapoolsem linn. See asub Ruhja jõe ääres.
Linnas eristatakse järgmisi linnaosi: Augšpilsēta, Baznīca, Centrs, Kalnkrogs, Pārupe ja Terneja.
Kaitsealused objektid.
Linnas kasvab kaks looduskaitsealust põlispuud – üks tamm ja Ruhja mõisa haab ümbermõõduga 5,89 meetrit.
Ruhja ordulinnuse varemed on riikliku kaitse all. Samuti on kaitse all Ruhja kirik ja selle piirdemüür, mälestusmärk Ruhja vabastamisele, mälestusmärk "Sējējs" ("Külvaja") Arturs Alberingsile ja Jānis Skujiņši mälestussammas "Madona Orans". Regionaalse kaitse all on kunstnik A. Alkšņise elupaik aadressil Rīgas iela 11a ja Ruhja linnavalitsuse maja aadressil Raiņa iela 3. Kohaliku kaitse all on elamu (endine haigla) aadressil Valdemāra iela 26.
Ajalugu.
Ruhja linna tänapäevases piirides asus Liivi ordu Ruhja ordulinnus. Liivi sõja eel sai sellest üürikeseks ajaks Ruhja komtuurkonna keskus.
Ruhja oli Riia kubermangu ja Volmari kreisi Rūjiena ehk Ruhja kihelkonna keskus Lätimaal. Pärisorjuse likvideerimisel kujunes asula aleviks. Aastal 1800 hakkas Ruhjat läbima Tallinna–Pärnu–Riia postimaantee uus trass, seal oli ka hobupostijaam.
Asulat läbis varem kitsarööpmeline Valga–Ruhja–Pärnu raudtee. Raudtee ümberehitamisel laiarööpmeliseks (Tallinna–Pärnu–Mõisaküla–Riia liin) viidi Ruhja raudteejaam linnast tunduvalt eemale. Ruhjani liiklesid reisirongid 1990. aastate keskpaigani, amortiseerunud raudtee likvideeriti 2005. aastal.
Linnaõigused sai aastal 1920. 1949–1959 oli Ruhja rajooni keskus. 2009. aastani kuulus linn Valmiera rajooni. Aastatel 2009–2021 oli see Ruhja piirkonna keskus.
Vasalemma

Vasalemma on alevik Eestis Harju maakonnas Lääne-Harju vallas. Ta asub umbes 38 km Tallinnast edelas.
Aastatel 1992–2017 oli Vasalemma samanimelise valla keskus.
Ajalugu.
Vasalemmat on esimest korda mainitud 1241. aastal Taani hindamisraamatus.
1825. aastal asutati Vasalemma mõis (saksa keeles "Wassalem"), mille pilkupüüdvat uusgooti stiilis peahoonet (valmis 1894) kasutab nüüd kohalik kool (praegu Vasalemma Põhikool).
Mõisast kolme kilomeetri jagu kirdes asuv Vasalemma alevik kujunes välja suvituskohana, kuhu hakati suvilakrunte välja andma. Seal asub ka 1917. aastal avatud Vasalemma raudteejaam, mis rajati seoses 1904–1905 ehitatud Keila–Haapsalu raudteega. Tänapäeval on raudtee säilitatud kuni Turbani. Liinil toimub elektrirongiühendus Tallinnaga.
Vidzeme

Vidzeme (liivi keeles "Vidumō"; eesti keeles ka "Läti Liivimaa") on ajalooline piirkond Lätis. Vidzeme hõlmab neid alasid Läti kesk- ja põhjaosas, mis 17. sajandil kuulusid Rootsile ning hiljem Liivimaa kubermangu. 
Varem tähendas Vidzeme ka Liivimaad või Liivimaa kubermangu tervikuna. Vana-Liivimaa kohta kasutatakse sõna "Livonija". "Vidzeme" põhitähendus läti keeles on "keskmaa".
Vidzeme suurim linn on Riia.
Rahumäe raudteepeatus

Rahumäe raudteepeatus on raudteepeatus Tallinnas Nõmme linnaosas Rahumäe asumis. Asub laiarööpmelise Tallinna–Keila raudtee ääres, 6,8 km kaugusel Balti jaamast. Peatus jääb Järve ja Nõmme raudteepeatuse vahele. Järve suunal asub Rahumäe viadukt. Ümberistumisvõimalused on Rahumäe teel (bussipeatus Rahumäe) liinibussil 23 (Kadaka–Bussijaam). Pärnu maanteel (bussipeatus Rahumäe) liinibussile 36 (Väike-Õismäe – Viru). Ning 45 (Väike Öismäe-Ülemiste (Kaubajaama) )
Kaheteelise raudtee ääres on kaks perrooni, pikkusega 146 meetrit. Peatuses peatuvad Elroni Tallinnast Keilasse, Paldiskisse, Riisiperre ja Klooga-Randa sõitvad elektrirongid. Piletihinnalt kuulub peatus I tsooni, mille piires liiklemine on tallinlasele tasuta.
Ajalugu.
Raudteepeatus avati 1926. Algselt oli jaamahooneks ümber ehitatud kaubavagun. Praegune põlevkivituhktellistest hoone ehitati 1930. aastal ning vana jaamahoone (kaubavagun) transporditi Kivimäe raudteepeatusse. 1932. aastal avati jaamahoones postiagentuur. Piletimüük lõpetati jaamas 1998. aasta kevadel. Autode ülesõit Rahumäe jaamas suleti 1970. aastate teisel poolel.
Kaua tühjana seisnud Rahumäe jaamahoone on praegu kasutusel puuetega laste mängu- ja vabaajakeskusena kandes ametlikku nime Nõmme Vaba Aja Keskuse Mängujaam.
Ajalooliselt asus samanimeline peatus (teise nimega Kalmistu) ka Liiva – Nõmme-Väikse kitsarööpmelise raudteelõigu ääres.
Eesti raudteejaamade ja raudteepeatuste loend

Eesti raudteejaamade loend loetleb Eesti praeguseid ja endiseid raudteejaamu ja raudteepeatusi. Neid on olnud kokku umbes 230. 
Jaamaks saab lugeda sel juhul, kui jaamahoone on (olnud) olemas ning raudteel on (olnud) peale peatee ka vähemalt üks kõrvaltee.
Väljaspool Eestit asuvaid raudteejaamu loetleb välismaa raudteejaamade loend.
Nõmme Saksa Lunastaja kirik

Nõmme Saksa Lunastaja kirik on kirik Tallinnas Nõmme asumis Õie ja Valdeku tänava vahel, Õie ja Rohelise tänava nurgal aadressil Õie 10.
Kiriku ja selle juurde kuuluva pastoraadi projekteeris Robert Natus.
Kinnistu omanik ja ehitaja oli Saksa Kiriklik Ühing, kuhu kuulusid peamiselt Nõmme linnas elanud baltisakslased. Pastoraat valmis 1927. aastal. Kirik võeti kasutusele novembris 1932.
Aastatel 1939–1940 lahkus valdav enamik koguduseliikmeid Saksamaale. Hoonet hakkas kasutama Paldiski kogudus.
1948. aastal anti hoone Eesti Nõukogude Kunstnike Liidule ateljeeruumideks. Sel ajal läks kaduma orel. 1956. aastal otsustati kirik anda kõrvalasuva Tallinna 30. Keskkooli tööõpetuse ruumideks. Sellega seoses ehitati hoone aastatel 1957–1958 kapitaalselt ümber. Valati raudbetoonist vahelagi ja muudeti akende kuju, nii et selle sise- ja välisilme muutus oluliselt. Pastoraadis on kolm korterit. Üks neist on ehitatud kiriku kunagisest kantseleist ja kahte hoonet ühendanud koridorist.
Vahepeal seisis kirikuhoone aastaid tühjalt.
Omandireformi käigus tagastati kirik, pastoraat ja maa Nõmme Kristlikule Ühingule, mille juhatus otsustas need kinkida Nõmme Rahu kogudusele. Kinkelepingule kirjutati alla 25. märtsil 2003.
Kirikut on hakatud taastama. Seal on kavas hakata pidama nädala sees jumalateenistusi. Tulevikus tuleb selle kiriku juurde võib-olla eraldi kogudus.
Jumalateenistuste kõrval hakatakse seal korraldama ka kontserte.
Hoonest on praht välja veetud ja vahelagi lammutatud. Aknaavade suurust on korrigeeritud ja paigaldatud on uued sarikad. 20. jaanuaril 2006 peeti temperatuuril –20 °C sarikapidu.
4. mail 2008 õnnistati pärast mitmeaastast renoveerimist kirik sisse.
Leedu Sotsiaaldemokraatlik Partei

Leedu Sotsiaaldemokraatlik Partei (leedu keeles "Lietuvos socialdemokratų partija", lühend LSDP) on vasaktsentristlik Leedu erakond. Partei loomise ajaks loetakse 1896. aastat.
Alates 5. maist 2025 on partei esimees Gintautas Paluckas. 29. maist 2021 kuni 5. maini 2025 oli partei eesotsas Vilija Blinkevičiūtė. 
Partei kuulub Euroopa Sotsialistide Parteisse ja Sotsialistlikku Internatsionaali.
Ajalugu.
LSDP eelkäijad.
Leedu Demokraatlik Tööpartei moodustati 8. detsembril 1990, kui Leedu Kommunistlik Partei reorganiseeriti sotsiaaldemokraatlikuks erakonnaks. LDTP võitis 1992. aasta valimistel Leedu Seimis enamuse ja oli võimul 1996. aastani.
Leedu Sotsiaaldemokraatlik Partei taasloodi 12. augustil 1989 1. mail 1896 Vilniuses asutatud erakonna õigusjärglasena. Erakond võitles demokraatia ja sotsiaalse õigluse kinnistumise, õigusriigi ning sotsiaalselt reguleeritava turu eest.
2001. aastal ühinesid parteid Leedu Sotsiaaldemokraatlikuks Parteiks.
Pärast ühinemist.
2001. aasta parlamendivalimiste järel moodustas LSDP valitsuskoalitsiooni sotsiaalliberaalse Uue Teega.
Pärast 2004. aasta valimisi (LSDP osales valimisliidus Töö Leedu Hüvanguks) oli erakonnal 141-kohalises seimis 20 kohta. Kuni 2006. aasta juunini osaleti valitsuskoalitsioonis koos Uue Liidu, Tööpartei ning Talupoegade ja Uue Demokraatia Liiduga. 
31. mail 2006 lagunes senine koalitsioon Tööpartei valitsusest lahkumise tõttu ja 1. juunil astus Algirdas Brazauskase valitsus tagasi. Ajutise valitsuse moodustas seejärel LSDP liige Zigmantas Balčytis. 
4. juulil 2006 kinnitas seim peaministriks LSDP aseesimehe Gediminas Kirkilase ja 18. juulil vannutati tema uus valitsus ametisse. Uude koalitsiooni kuulus neli erakonda: LSDP, Talupoegade ja Uue Demokraatia Liit, Liberaalide ja Keskliit ning Tööpartei lagunemisel tekkinud Kodanikedemokraatia Partei.
2008. aasta valimistel sai LSDP 25 kohta seimis, kuid jäeti valitsusse kaasamata. 2012. aasta parlamendivalimistel tuli LSDP võitjaks ja sai seimis 38 kohta. 
LSDP väärtused.
Pärast ühinemist on erakonna põhiväärtused vabadus, sotsiaalne õiglus ja solidaarsus.
Sokraatiline meetod

Sokraatiline meetod on küsimuste ja vastuste varal toimuv õppeviis. 
See on nime saanud Sokratese järgi, kes õpetas küsimuste-vastuste vormis. Sokratese õpilase Platoni tekstid on põhiliselt dialoogid, mille peategelane on sokraatilist meetodit kasutav Sokrates (näiteks "Kriton"). Sokraatilises dialoogis toimuvat vestlust võib nimetada ka dialektiliseks.
Sokraatilise meetodi kolm traditsioonilist komponenti on iroonia ehk vestlusteema vallas teadmatust teesklev ja naiivne küsimuste esitamine, elenktika ehk küsitlusvoorus saadud vastuste kummutamine nende sisemise vastuolu näitamise teel ja maieutika ehk sünniabi uute ja paremate vastuste andmisel, kooskõlaliste määratlusteni jõudmisel. Komponentide kasutusviis pole vähemasti Platoni esituses rangelt määratletud ning nende järgnevus ühene, vaid need esinevad kohati paralleelselt ning vajadusel mis tahes järjekorras.
Sokraatilist meetodit rakendatakse kõige enam USA ülikoolide õigusteaduskondades, aga ka mõningates psühhoteraapia suundades.
Dualism

Dualismi all mõeldakse filosoofias tavaliselt positsiooni, mis peab vaimset ja materiaalset alget iseseisvalt eksisteerivateks.
Báthory dünastia

Báthory on Ungari aadlisuguvõsa, kes valitses Transilvaaniat 1571–1613 (vaheaegadega) ning Poolat 1575–1586.
Stuartid

Stuartid (ka Stewartid) oli dünastia, mis valitses Šotimaad 1371–1707 ja Inglismaad 1603–1707 ja Suurbritanniat 1707–1714.
Stuartite esivanemad pärinesid Bretagne'ist ja jõudsid Inglismaale kuningas Henry I kaaskonnas. Üks perekonna liige Walter Fitzalan siirdus Šotimaale, kus ta sai maad ja peagi ka tähtsa ametikoha sealse kuninga õukonnas. Tema järeltulija Walter Stewart abiellus Šoti kuninga Robert Bruce´i tütre Marjoryga. Pärast Marjory venna David II surma aastal 1371 päris trooni tema ja Walter Stewarti poeg Robert.
Pärast kardinal Henry Benedict Stuart (jakobiidid nimetasid teda Henry IX ja I) surma 1807 ei ole Stuartite katoliiklastest pärijad troonijärglust avalikult taotlenud.
András Báthory

András Báthory (1563 Szilágysomlyó – 3. november 1599 Csíkszentdomonkos) oli 
Warmia piiskop, alates 1584. aastast kardinal. 
Transilvaania vürstina.
Sai 1599. aastal Transilvaania vürstiks, kuid tapeti pärast kaotusega lõppenud lahingut Pika sõja käigus. 
Isiklikku.
András oli Báthory dünastiast ning oli Poola kuninga Stefan Batory vennapoeg.
Harilik pihlakas

Harilik pihlakas ("Sorbus aucuparia") on roosõieliste sugukonda pihlaka perekonda kuuluv mitmeaastane heitlehine lehtpuu. 2000. ja 2022. aastal oli harilik pihlakas Eestis aasta puu.
Nimetus.
Rahvapärased nimetused: pihelgas, pihlak, pihl, pihlapuu.
Levila ja kasvukoht.
Pihlaka levila hõlmab peaaegu kogu Euroopa, välja arvatud äärmises lõunaosas, kus ta kasvab üksnes mägedes, ning Põhja-Aasias. Ta on levinud kõikjal Eestis. Pihlakas talub hästi külma. Seetõttu suudab ta kasvada mägedeski: Briti saartel kuni kilomeetri, Prantsusmaal kuni kahe kilomeetri kõrgusel, lõuna pool veelgi kõrgemal.
Pihlakas talub ka mitmesuguseid pinnaseid, alates õhukestest happelistest pinnastest kuni kaljulõhedeni. Ta kasvab suhteliselt sageli isegi epifüüdina teiste puude lõhedes ja tüvede harunemiskohtades, kuigi need taimed ei saa enamasti suguküpseks.
Kirjeldus.
Harilik pihlakas kasvab enamasti 4–10 meetri kõrguseks. Eesti kõrgeimad pihlakad ulatuvad isegi 20 meetrini. Maailma kõrgeim mõõdetud pihlakas oli 28 meetrit kõrge. Jämedamate harilike pihlakate ümbermõõt küünib 2 meetrini.
Puukoor on noortel puudel sile ja hõbehall, vanadel puudel kahvatu hallikaspruun ja kestendav, vahel isegi lõhenenud.
Pihlaka võrsed on rohelised ja algul karvased. Hiljem muutuvad nad hallikaspruuniks ja karvutuks. Pihlakal on liitlehed, mis koosnevad paaritust arvust lehtedest: need paiknevad muidu paarikaupa vastakuti, aga rootsu tipus on otse rootsu sihis suunatud leht, millel ei ole paarilist. Lehti on ühes võrses 9–19, kõige sagedamini 13 või 15. Kogu liitleht on 10–22 cm pikk ja 6–12 cm lai, iga leht eraldi on 3–7 cm pikk ja 1,5–2,3 cm lai. Lehed on saagja servaga.
Harilik pihlakas õitseb juunis. Õied on valged ja moodustavad pöörise, mis koosneb kuni 250 õiest ning on 8–15 cm läbimõõdus. Õis on 1 cm läbimõõduga ja 5 kreemikasvalge kroonlehega. Õisi tolmeldavad putukad.
Pihlakal on õunvili, mille läbimõõt on 6–9, harva kuni 14 mm. Viljad on toorelt rohelised, aga valmivad septembri lõpus ning muutuvad algul oranžiks ja siis punaseks. Viljas on kõige sagedamini 2, aga vahel kuni 8 seemet. Viljad on söödavad. Nende maitse paraneb pärast esimesi öökülmi.
Pihlakas on diploidne taim. Tal on 34 kromosoomi.
Pihlakad ei ela väga vanaks, tavaliselt piirduvad 100 eluaastaga.
Paljunemine.
Väikestele asustamata meresaartele satub harilik pihlakas lindude abil, kes pihlakaseemneid söövad, meresaartele lendavad ja seal roojavad. Seemned säilitavad idanemisvõime ka linnu soolestiku läbinult.
Pihlaka vilju söövad meeleldi paljud linnud, eriti rästad, kes neid ka levitavad. Seemneid söövad leevikesed ja vindid. Talve tulekul pihlakamarjad ei pudene, vaid jäävad puu külge ning siis, kui maapind on lume all ja muud toitu pole, söövad pihlakamarju juba kõik linnud, kes näljas on, kaasa arvatud vareslased.
Pihlaka koort ja niint söövad põdrad, hirved, metskitsed ja jänesed. Pihlakal toituvad mitme liblika röövikud, näiteks "Venusia cambrica", "Coleophora anatipennella" ja "Stigmella", lehti sööb ka kiritigu.
Palaiologosed

Palaiologosed oli dünastia, mis valitses Bütsantsis 1261–1453 ja mille kõrvalharud valitsesid Montferrat's 1305–1533 ja Moreas (Peloponnesoses) 1383–1460. Bütsantsi printsess Sophia Palaiologina jõudis abielu kaudu Ivan III naisena Moskoovia suurvürstiriigi suurvürstinnaks, kes oli ühtlasi Ivan Julma vanaema.
Roman Šebrle

Roman Šebrle (sündinud 26. novembril 1974 Lanškrounis Tšehhis) on tšehhi kümnevõistleja.
Šebrle pikkus on 187 cm ja kehakaal 87 kg.
Isiklikud rekordid kümnevõistluses 9026 punkti (Götzis 2001) ja seitsmevõistluses 6438 punkti (Budapest 2004).
Roman Šebrle isiklik rekord kümnevõistluses oli 23. juunini 2012 ühtlasi ka maailmarekord.
Saavutused.
Olümpiamängud.
&lt;br&gt;Olümpiakulla toonud tulemused:
&lt;br&gt;(10,85 - 7,84 - 16,36 - 2,12 - 48,36 - 14,05 - 48,72 - 5,00 - 70,52 - 4.40,01 )
Maailmameistrivõistlused.
1999 pronksmedal seitsmevõistluses 6319 Maebashis 
&lt;br&gt;2001 maailmameister seitsmevõistluses 6420 Lissabonis 
&lt;br&gt;2003 pronksmedal seitsmevõistluses 6196 Birminghamis 
&lt;br&gt;2003 hõbemedal kümnevõistluses 8634 Saint-Denisis
&lt;br&gt;2004 maailmameister seitsmevõistluses 6438 Budapestis
&lt;br&gt;2007 maailmameister kümnevõistluses 8676 Ōsakas
Euroopa meistrivõistlused.
2000 hõbemedal seitsmevõistluses Gentis
&lt;br&gt;2002 Euroopa meister seitsmevõistluses Viinis
&lt;br&gt;2002 Euroopa meister kümnevõistluses 8800 Münchenis
&lt;br&gt;2005 Euroopa meister seitsmevõistluses 6232 Madridis
Isiklikud rekordid üksikaladel.
Isiklike rekordite summa kümnevõistluse punktitabeli järgi on 9318 punkti.
Billungid

Billungid on dünastia, mis valitses Saksimaa hertsogiriiki 961–1106.
Obrenovićid

Obrenovićid oli dünastia, mis valitses Serbiat 1815–1842 ja 1858–1903.
Peking

Peking (hiina 北京 "Běijīng" 'põhjapealinn') on Hiina pealinn.
Rahvastik.
Pekingis elab umbes 22 miljonit alalist elanikku (2023). Pekingi rahvaarv on 2020. aasta järel kasvanud igas aastas keskmiselt 2% ehk 400 000 inimese võrra. Kasv aeglustub ja mõnedel andmetel on Pekingi elanike arv hakanud 2022. aastast alates vähenema, teiste prognooside järgi kasv siiski jätkub.
2000. aasta rahvaloenduse andmetel moodustasid Pekingi elanikest hiinlased 95,69%, mandžud 1,84%, hueid 1,74%, mongolid 0,28%, korealased 0,15%, tuijad 0,062%, tšuangid 0,054%, miaod 0,039%, uiguurid 0,023% ja tiibetlased 0,022%.
Majandus.
Peking on üks Hiina arenenumaid linnu, kus kolmanda astme tööstus moodustab 73,2% selle SKP-st. Peking oli esimene postindustriaalne Hiina linn.
Haridus ja teadus.
Pekingis asub Hiina üks tippülikoole, Renmini Ülikool.
Vaatamisväärsused.
Peking on ajalooliselt maailma üks esimesi teadlikult planeeritud linnu, mille põhiplaan, rajoonide jaotus, tänavavõrgu kuju ja kvartalite sisemine planeering pidi vastama riigi ja ühiskonna struktuurile. Linna keskmes on valitsushooned: kunagine keisripalee ja praeguse Hiina valitsuse residents. Selle ümber asusid tähtsamate ametnike elurajoonid, linna äärealadel elasid vaesemad või vähem tähtsad kodanikud. Linna tänavavõrk on ristkülikukuline ruudustik, mida läbivad suured ringteed ning põhja-lõuna- ja ida-läänesuunalised laiad promenaadid.
See põhiplaan on Pekingis säilinud siiani. Aimata on ka 1965. aastal lammutatud endise linnamüüri asukoht. Pekingi uued linnaplaanid on kontsentrilise linna printsiibist loobunud. Kõige kõrgemate uute pilvelõhkujate rajoon (inglise keeles "Beijing central business district", pinyin: "Běijīng Shāngwù Zhōngxīn Qū") asub linna ajaloolisest keskusest Tian'anmeni väljakust 4 km ida suunas.
Sport.
Pekingis toimusid 2008. aasta suveolümpiamängud ja 2022. aasta taliolümpiamängud.
Patriarh

Patriarh (kreeka sõnast "patriarkhēs" 'pereisa, perekonnapea' sõnadest "patēr" 'isa' ja "arkhē" 'algus, võim') on suurpere meessoost pea. Sellele sõnale on religioonides omistatud kindlaid tähendusi.
Kolm patriarhi.
Esimeses Moosese raamatus räägitakse kolmest patriarhist (heebrea keeles "Avot" 'isad'; "sh'loshet ha-avot" 'kolm isa') ehk esiisast, kellel on palju järglasi ja kes on iisraellaste esiisad: need on Aabraham, tema poeg Iisak ja selle poeg Jaakob. Aega, mil nad elasid, nimetatakse patriarhide ajastuks. Neid patriarhe austavad nii judaism, kristlus kui ka islam.
Aabrahami naist Saarat, Iisaki naist Rebekat ning Jaakobi naisi Lead ja Raahelit nimetatakse matriarhideks ehk esiemadeks.
Patriarhideks nimetatakse ka Iisraeli kaheteistkümne suguharu esiisasid. Need on Ruuben, Siimeon, Leevi, Juuda, Issaskar, Sebulon, Benjamin, Daan, Naftali, Gaad, Aaser ja Joosep.
Mõnikord räägitakse ka veeuputuse-eelsetest patriarhidest (Aadam, Sett, Enos, Keenan, Mahalalel, Jered, Eenok, Metuusala, Lemek, Noa), kes elasid mitmesaja-aastaseks.
Suurkohtu eesistuja.
Patriarhiks nimetatakse ka juutide suurkohtu sünedrioni eesistujat ("nasi") Rooma ajal.
Varajane kristlik kirik.
2. sajandil pääses kirikus varasema kollegiaalse, kogudusevanemate (presbüteride) poolt teostatava juhtimise asemel maksvusele episkopaalkirik, kus kiriku juhtimisel oli keskne koht piiskopiametil. Selle ameti autoriteet ("auctoritas") ja väärikus "dignitas" tulenesid apostellikust suktsessioonist: igast piiskopist ulatus eelkäijate ahel tagasi apostliteni.
Antiookia Ignatiosel oli juba peaaegu monarhivõimutaoline õpetus-, pühitsus- ja jurisdiktsioonivõim. Nikaia I kirikukogu (325) seadis sisse järgmise "metropolikorra": "Egiptuses, Liibüas ja Pentapolises jäägu püsima vana komme, et Aleksandria piiskopil on ülevõim kõige selle üle, sest ka Rooma piiskopil on selleks õigus. Samamoodi jäetagu nende eesõigused ka Antiookia kirikutele, nagu ka teistele eksarhiatele nende eesõigused." 
Seega on ülemmetropoliidid nähtavasti olemas juba 3. sajandil, kindlasti aga 4. sajandil, nimelt Roomas (Õhtumaa), Aleksandria (Egiptus) ja Antiookia (Süüria).
Konstantinoopoli esimesel kirikukogul (381 sai Konstantinoopol esimuse pärast Roomat. Sealne piiskop sai auesimuse pärast Roomat ning Pontose, Aasia (Väike-Aasia) ja Traakia patriarhi õigused.
Chalkedoni kirikukogul (451) anti jurisdiktsiooniesimus (Juudamaa, Samaaria ja Galilea üle) ka Jeruusalemma piiskopile.
Alates Justinianus I ajast hakati neid ülemmetropoliite nimetama patriarhideks. Nad olid astmelt võrdsed, kuid nende vahel oli kindel aujärjekord:
Patriarhiametit nimetatakse ka patriarhaadiks.
Oma osadusühtsusega ("communio") vahendasid need viis patriarhi oma jurisdiktsiooni piiskoppidele kiriklikku ühtsust kõikide kohalike kirikutega. Nad olid kiriku ühtsuse garantideks. Konflikte lahendati kirikukogudel. Mitmesugused kirikulõhed viisid kiriku patriarhaalsest juhtimisest loobumiseni.
Tisza

Tisza [t'issa] (ungari keeles; rumeenia keeles "Tisa", ukraina ja serbia keeles "Тиса") on jõgi Euroopas Doonau jõgikonnas.
Algab Metsa-Karpaatidest. Laskunud Kesk-Doonau madalikule, voolab algul läände, siis edelasse ja lõpuks lõunasse ning suubub Doonausse vasakpoolse lisajõena. Jõe pikkus on 1308 km.
Tisza voolab kesk- ja alamjooksul settelisel tasandikul, mis pole kuigipalju kõrgem Tisza tavalisest veetasemest. Seetõttu tekitab liiga kiire lume sulamine või tugevad vihmad Tisza ääres tihti üleujutusi.
30. jaanuaril 2000 toimus Rumeenias Baia Mare kullakaevanduses tsüaniidileke. Jäägihoidla tammi tagant pääses valla 100 000 m³ kõrge tsüaniidisisaldusega reovett. Vabanenud tsüaniidi koguseks hinnatakse umbes 120 tonni. Sellest kogusest piisas, et põhjustada ökokatastroof Szamosi ja Tisza jõel ning Doonau alamjooksul. 
Tisza ja Bodrogi jõe ühinemiskoha ümbruses asub 2002. aastal UNESCO maailmapärandi nimistusse kantud Tokaj-Hegyalja veinipiirkond.
Liguuria meri

Liguuria meri on Vahemere osa. 
Ta külgneb loodes Provence'iga, põhjas Liguuriaga, lõunas Korsikaga ja idas Toscanaga. Korsika väina kaudu on ühenduses Türreeni merega. 
Mere suurim sügavus on 2850 meetrit.
Sámose saar

Sámos (Vana-Kreeka kontekstis Samos; kreeka ja vanakreeka "Σάμος", türgi "Sisam") on Kreekale kuuluv saar Egeuse mere idaosas Chíose saarest lõuna pool ja Pátmose saarest põhja pool. 
Türgi mandriosast, mis kuulub Aasiasse, eraldab seda 1,6 km laiune Mykáli väin. Saar on väga lähedal Mykáli neemele Türgis.
Pindala on 476 ruutkilomeetrit. Saar on mägine, kõrgusega kuni 1433 m (Kerketéfsi mägi). 
Samos oli matemaatik Pythagorase ja filosoof Epikurose kodupaik. Sealt oli pärit ka maalikunstnik Agatharchos.
Thuni järv

Thuni järv on järv Euroopas Šveitsis Berni kantonis.
Läbi järve voolab Aare jõgi. Thuni järv on nime saanud Thuni linna järgi, mis asub järvest loodes.
Sansibari saar

Sansibari saar ehk Unguja asub India ookeanis Aafrika idarannikul. See on Sansibari saarestiku suurim saar.
Saar asub 35 km kaugusel Aafrika mandrist. Pindala 1651 km². Saarel on madalaid künkaid kõrgusega kuni 119 meetrit. 
Elanikke on saarel 896 721 (2012. aasta seisuga).
Kuulsaim saarel sündinud inimestest on 
Freddie Mercury (sünninimega Farrokh Bomi Bulsara).
Victoria järv

Victoria järv (ganda keeles "Nalubaale", ruanda keeles "Nyanza") on järv Aafrika idaosas Ida-Aafrika riftivööndis. See on suuruselt teine mageveeline järv maailmas. Järv asub merepinnast 1134 meetri kõrgusel, kaldajoone pikkus on 3440 km. 
Järvele nimetas 1858. aastal nii Niiluse lähte otsija John Hanning Speke kuninganna Victoria auks.
Victoria järves on palju saari. Välja voolab Victoria Niilus, mis on Niiluse jõe üks algharu. Victoria valgla pindala on 184 000 km².
Järve veetaset reguleeritakse 1954. aastal ehitatud tammiga. Nii vee reguleerimine kui ka introdutseeritud võõrliigid on järve ökosüsteemile väga halvasti mõjunud. Paljud kunagi Victoria järves elanud endeemsed liigid on välja surnud. Võõrliikidest on kõige suuremaid probleeme tekitanud harilik vesihüatsint, mida peetakse üheks maailma kõige raskemini tõrjutavaks veeumbrohuks. Ka sissetoodud niiluse ahven on põhjustanud sadade kalaliikide väljasuremise.
2002. aastal valmis Ugandas Victoria Niilusel asuv hüdroelektrijaam, mille tagajärjel langes vee tase järves viimase 80 aasta madalaimale tasemele. 
Järve kallas on väga tihedalt asustatud. Suuremad järve ääres asuvad linnad on Mwanza, Musoma ja Bukoba Tansaanias, Kampala ja Entebbe Ugandas ning Kisumu Keenias.
Sardiinia maakond

Sardiinia (sardi "Sardinna" või "Sardigna", itaalia "Sardegna") on autonoomse staatusega Itaalia maakond, mille põhiosa hõlmab Sardiinia saar Vahemeres.
Haldus.
2016. aasta lõpul oli Sardiinia haldusjaotus järgmine:
Köök.
Vein.
Sardiinia veinipiirkonnad: Vermentino di Gallura (DOCG), Vermentino di Sardegna (DOC), Cannonau de Sardegna (DOC).
Bonifacio väin

Bonifacio väin eraldab Korsikat ja Sardiiniat. 
Väina laius on 12 kilomeetrit. Väinas paikneb saari ja karisid, mistõttu väina läbimine on ohtlik. Põhjarannikul, Korsikal asub väinale nime andnud Bonifacio linn.
Sansibar

Sansibar on Tansaania liiduriik (endine sõltumatu sultanaat), mis hõlmab Tansaania rannikul asuva saarterühma – Sansibari ja Pemba saare koos lähisaartega.
Lielupe

Lielupe ('suur jõgi'; saksa "Kurländische Aa", "Kurische Aa" või "Semgaller-Aa") on jõgi Lätis Zemgale piirkonnas.
Jõgi saab alguse Mēmele ja Mūsa ühinemisel Bauskas. Voolab põhja läbi Zemgale tasandiku, seejuures läbib Jelgava linna. Liivi lahe lõunaranniku luideteni jõudes pöördub itta ja voolab rannikuga paralleelselt, jõe ja mere vahele jääb Jūrmala linn.
Ülemjooksul voolab sügavas orus, kus jõe kallastel paljandub kohati Devoni dolomiiti. Alamjooksul on vool rahulik.
Aastani 1697 suubus Lielupe Daugavasse, kuid nimetatud aastal murdis ta läbi luidete Bolderāja juures mereni läbi. Tänane jõesuue moodustus 1755. aastal, kuid Lielupe ja Daugava on ka praegu omavahel ühendatud Lielupe vana suudmeosaga, mis kannab nime Buļļupe.
Pikkus 119 km, koos Mēmelega 310 km. Jõgikonna valgla 17 600 km². Vooluhulk suudmes 63 m³/s. Alamjooksul 100 km pikkuselt laevatatav. Langus 10,8 m, keskmine lang 0,1 m/km.
Vierwaldstättersee

Vierwaldstättersee [fiirv'altšteterzee] (saksa keeles 'Nelja metsakantoni järv'; saksakeelne rööpnimi "Vierwaldstätter") on järv Kesk-Šveitsis (Sise-Šveitsis). 
Järve pindala on 113,6 km², suurim sügavus 214 meetrit, veetase on 434 meetrit üle merepinna. 
Järve läbib Reussi jõgi, selle väljumiskohas asub Luzerni linn. 
Vierwaldstättersee on suuruselt neljas järv Šveitsis ning paikneb nelja kantoni (Uri, Schwyz, Unterwalden ja Luzern) piiril. 
Järve lõunakaldal on Rütli aas, mida traditsiooniliselt peetakse Šveitsi Konföderatsiooni asutamispaigaks.
Singapuri saar

Singapuri saar asub rannikulähedases meres Malaka poolsaarest lõunas.
Saar on Malaka poolsaarest eraldatud Johori väinaga, selle pindala on 544 km². Kõrgeim punkt ulatub 165 meetrini. 
Singapuri saar koos ümberkaudsete väiksemate saartega kuulub Singapuri Vabariigile.
Saarel asub Singapuri linn.
Biron (Kuramaa suguvõsa)

Biron, ka Biren, praegu Biron von Curland, kuni XVIII sajandini Bühren on Kuramaalt pärit aadli- ja valitsejasuguvõsa. Bironid olid Kuramaa ja Zemgale valitsevad hertsogid aastatel 1737–1740 ja 1763–1795.
Bironid rüütelkonna matriklis.
Ernst Johann von Biron võeti 1730. aasta 6. septembril (vkj) Kuramaa, 1732. aasta 20. jaanuaril (vkj) Eestimaa ja 29. juunil (vkj) 1747 Liivimaa rüütelkonna matriklisse. 1733. aastal immatrikuleeriti ta Sileesias.
Weser

Weser on jõgi Loode-Saksamaal. Moodustudes Hannoversch Mündenis Fulda ja Werra jõe ühinemisel, voolab see läbi Alam-Saksimaa, jõuab siis hansalinn Bremenisse (vaata: Hansa Liit), enne kui 50 km kaugemal põhjas Bremerhaveni juures Põhjamerre suubub. Vastas(lääne)kaldal Butjadingeni poolsaare jalamil on Nordenhami linn; seega jõesuu on Alam-Saksimaal. Weseri kogupikkus on 452 km. Koos lisajõe Werraga, mis algab Tüüringist, on selle pikkus 744 km. Valgla suurus on 46 306 km². Weseri vasakpoolsed lisajõed on Diemel, Emmer, Werre, Große Aue, Hunte. Parempoolsed lisajõed on Aller ja Lesum.
Nimi.
Keeleliselt pärineb mõlema jõe, Weseri ja Werra nimi samast allikast, eristumine tulenes vanast keelepiirist ülem- ja alamsaksa keele vahel, mis puudutas Hannoversch Mündeni piirkonda.
Weseri nimi vastab teiste jõgede nimedele, nagu Wear Inglismaal ja Wisła Poolas, mis kõik on lõppkokkuvõttes tuletatud tüvest *"weis-" "voolama", mis on andnud vanainglise/vanafriisi "wāse" 'pori, muda', vanapõhjala "veisa" 'lima, seisev lomp', hollandi "waas" 'somp; vesine maa' (vaata Waasland), vanasaksi "waso" 'märg maa, muda', vanaülemsaksa "wasal" 'vihm, sadu' ja prantsuse "vase" 'pori, kõnts'.
Kulg.
Weseri jõgi on pikim jõgi, mille kulg jõuab mereni ja asub täielikult Saksamaa territooriumil.
Jõe ülemjooks viib läbi künkliku piirkonna Weserberglandi. See ulatub Fulda ja Werra ühinemiskohast Porta Westfalicani, kus see voolab kahe mäeaheliku, Wiehengebirge (läänes) ja Weserberglandi (idas) vahel läbi kuristiku.
Mindeni ja Põhjamere vahel on inimesed jõe suuresti kanaliseerinud, võimaldades laevadel kuni 1200 t sellel navigeerida. Kaheksa hüdroelektrijaama tammi seisab sellel pikkusel. Jõgi on Küstenkanali kaudu ühendatud Dortmund-Ems-Kanaliga ning veel üks kanal ühendab selle Bremerhavenis Elbe jõega. Suurt veehoidlat Ederi jõel, Fulda peamisel lisajõel, kasutatakse veetaseme reguleerimiseks Weseril, et tagada aasta läbi piisav sügavus laevaliiklusele. 1914. aastal ehitatud tammi pommitati ja kahjustati tõsiselt Briti lennuväe poolt 1943. aasta mais, põhjustades raskeid purustusi ja umbes 70 surma allavoolu, kuid ehitati nelja kuuga taas üles. Alates 2013. aastast pakub Edersee veehoidla, mis on suur suvekeskus, märkimisväärset hüdroenergiat.
Weser suubub Põhjamerre Saksa lahe lõunaosas. Põhjameres jaguneb see kaheks haruks, mis kujutavad iidset jõesängi viimase jääaja lõpul. Neid kutsutakse Alte Weser ('vana Weser') ja Neue Weser ('uus Weser'). Need kujutavad endast suuri veeteid laevadele, mis suunduvad Bremerhaveni, Nordenhami ja Bremeni sadamatesse. Alte Weseri tuletorn tähistab Weseri põhjapoolseimat punkti. See tuletorn asendas ajaloolise ja kuulsa Roter Sandi tuletorni 1964. aastal.
Lisajõed.
Weseri suurim lisajõgi on Aller, mis ühineb Bremenist lõunas. Weseri ja Werra lisajõed (lähtest suudmeni) on:
Loendi laad:
Loend:
Märkimisväärsed linnad.
Linnad Weseri ääres Werra ja Fulda ühinemiskohast suudmeni on Hann. Münden, Beverungen, Höxter, Holzminden, Bodenwerder, Hameln, Hessisch Oldendorf, Rinteln, Vlotho, Bad Oeynhausen, Porta Westfalica, Minden, Petershagen, Nienburg, Achim, Bremen, Brake, Nordenham, Bremerhaven.
Vänern

Vänern on järv Rootsis.
Vänern on Rootsi suurim järv. Euroopas on ta pindala poolest kolmandal kohal Laadoga ja Äänisjärve järel.
Järve pindala on 5519 km², suurim sügavus 106 ja keskmine sügavus 27 meetrit. Veetase on 44 meetrit üle merepinna.
Suurimad lisajõed on Klarälven (põhjast) ja Göta kanal (idast). Järve edelaosast voolab välja Göta jõgi, mis suubub Atlandi ookeani.
Kõik järve kaldad on tihedasti asustatud. Vänerni ääres asuvad (põhjast alates päripäeva) Karlstad, Kristinehamn, Mariestad, Lidköping, Vänersborg, Åmål ja Säffle.
Vänern moodustus pärast viimast jääaega osana Balti jääpaisjärvest ja Joldiamerest, millest maakerke tagajärjel moodustus Antsülusjärv. See oli ühenduses Atlandi ookeaniga Svea jõe kaudu, mis voolas läbi praeguse Vänerni ja Vätterni. Kui jätkuva maakerke tagajärjel järv Taani väinade kohal uue väljapääsu ookeani leidis ja osaliselt tühjaks voolas, muutusid Vänern ja Vättern järvedeks. Kummaski elab tänini liike, mida harilikult mageveest ei leia.
Järves olevas Djurö saarestikus asub Djurö rahvuspark.
Sitsiilia maakond

Sitsiilia on Itaalia maakond. Hõlmab Vahemere suurimat, Sitsiilia saart ja mitmeid väiksemaid saari.
Suuremad linnad on Palermo ja Catania. Sitsiilias räägitakse sitsiilia keelt, mis erineb itaalia keelest.
Haldus.
Haldusjaotus.
Sitsiilia maakond jaguneb 9 provintsiks, mis omakorda jagunevad kokku 390 vallaks ehk kommuuniks.
Järvakandi vald

Järvakandi vald on olnud mitme valla nimi:
Kaiu vald

Kaiu vald oli vald Rapla maakonnas. 2017. aasta omavalitsuse haldusreformi käigus liideti Kaiu vald veel koos kolme vallaga uueks Rapla vallaks.
Vald asus Tallinnast umbes 60 km ja Raplast 25 km kaugusel.
Vallas olid Kaiu Põhikool, Kuimetsa Algkool, Kaiu Lasteaed, Kaiu hooldekodu, Kaiu Muusikakool, Kaiu Raamatukogu, Kuimetsa Raamatukogu, Vahastu Raamatukogu, Kaiu rahvamaja, Kaiu noortetuba, Kuimetsa rahvamaja, Vahastu rahvamaja.
Kaiu vallavanem oli Erika Reinumägi.
Ajalugu.
Kaiu valla nimetus oli algusest peale seotud Kasvandu ja Kuimetsa valla nimetustega. Nimed Kaiu, Kasvandu ja Kuimetsa esinevad juba "Taani hindamisraamatus" ("Kaiv", "Kasawandi", "Quiuames"). 1286. aastast kuulusid need Tallinna Püha Miikaeli naistsistertslaste kloostrile. 1345. aastal rajati Kuimetsa kloostrimõis. 1560. aastal põletati Kuimetsa kloostrimõis Liivimaa sõja käigus maha. Uuemal ajal sai mõis tuntuks Eduard Bornhöhe jutustuse "Vürst Gabriel ehk Pirita kloostri viimased päevad" ja selle järgi 1969. aastal valminud mängufilmi "Viimne reliikvia" kaudu.
Kloostrile kuulunud "Kay" küla anti 1563. aastal Harju-Viru vasalkonna haldusse. 1651–1663 küla mõisastati Eestimaa rüütelkonna maanõunike kolleegiumi lauamõisaks. 1816. aasta talurahvaseadusega asutati piirkonnas mõisavallad. 1939. aastal liideti Kaiu vald Kuimetsaga.
1945. aastal moodustati vallas külanõukogud, 1950 vald likvideeriti. 1954. aastal ühendati Kaiu külanõukoguga Kuimetsa ja Vahastu. Kasvandu küla kaguossa tekkis külanõukogu ja kolhoosi keskusena Kaiu alevik. 1972. aastal liideti Kaiu Juuru külanõukoguga. 1993. aasta juulis eraldati Kaiu vald Juuru vallast.
26. veebruaril 1996 kinnitati Kaiu valla vapp: rohelisel kilbil kaks hõbedast okaspuuoksa ja hõbedane ärastala, millel on kolme punase jõhvikaga laineväät.
Vapipildiga, kuid jõhvikateta ristkülikukujuline lipp kinnitati vapiga samal päeval.
Stiliseeritud okaspuuoksad sümboliseerivad valla metsarikkust, ärastala viitab valda läbivatele teedele. Jõhvikad tähistavad Loosalu, Viirika ja Aela jõhvikasoid.
Asustus.
Alevik.
Kaiu
Külad.
Kuimetsa – Vahastu – Karitsa – Kasvandu – Oblu – Põlliku – Suurekivi – Tamsi – Tolla – Toomja – Vana-Kaiu – Vaopere
Enne 1976. aastat oli valla alal veel Kaomäe, Lagevainu, Leedi, Lihu, Määrissoo, Nõmmküla, Oraniku, Päri, Rasala, Salutaguse, Saunametsa, Siuge, Taga-Põlliku, Tagasmäe, Viirika ja Ärismaa küla.
Vättern

Vättern on Rootsi suuruselt teine järv (Vänerni järel) ja Euroopa Liidus suuruselt neljas (Vänerni, Saimaa ja Peipsi-Pihkva järve järel). Selle pindala on 1912 km².
Järvest voolab välja Göta kanal, mida nimetatakse ka Motala jõeks.
Järves asub Visingsö saar.
Soisalo

Soisalo on 1638 km² suur järvesaar Soomes. Seda võib pidada Soome suurimaks saareks (suurim pärissaar on Ahvenanmanner pindalaga 685 km²) ja Euroopa suurimaks järvesaareks. Samas on aga vaieldav, kas Soisalo on üldse saar, sest seda ümbritsev vesi ei ole samal tasapinnal – vee tasapinna kõrguste vahe on 6 meetrit.
Soisalo piirneb mitmete erinimeliste järvedega. Need on Kallavesi, Suvasvesi, Kermajärvi, Ruokovesi, Haukivesi ja Unnukka.
Koigi vald

Koigi vald oli kohalik omavalitsusüksus Eestis Järva maakonnas.
2017. aastal ühines Koigi vald naabervaldadega Järva maakonnast moodustades Järva valla.
Koigi vald paiknes Tallinna–Tartu–Võru–Luhamaa maantee ääres. Koigi vald jäi Pandivere riikliku veekaitseala territooriumile.
Koigi viimane vallavanem oli Margo Hussar .
Asustus.
Valla territoorium jagunes 15 külaks. Üldplaneeringus eristati Koigi vallas tõmbekeskuste ja tagamaade alusel tinglikult kahte piirkonda. Valla peamisteks tõmbekeskusteks olid Koigi (463 elanikku) ja Päinurme (227 elanikku) (2005. aasta seisuga) küla.
Huuksi – Kahala – Keri – Koigi – Lähevere – Prandi – Päinurme – Pätsavere – Rutikvere – Silmsi – Sõrandu – Tamsi – Vaali – Väike-Kareda – Ülejõe
Loodus.
Koigi vallas asusid Eesti ühed viljakamad mullad. Väärtuslikud põllumaad paiknesid mitmel pool vallas, üle 50 hindepunktiga põllumaad peamiselt Koigi-Sõrandu-Väike-Kareda ja Päinurme piirkondades. Suurem osa valla põllumaid oli ühistute ja talupidajate poolt aktiivses kasutuses. Paljud põllud olid välja renditud naabervaldade põllumajandustootjatele.
Koigi vald asus Pandivere kõrgustiku edelanõlval. Kurisuid esineb Koigi, Huuksi, Keri, Sõrandu ja Väike-Kareda küla piirkonnas. Need asuvad tavaliselt põllul sulglohkudes. Kõige karstirohkem on Keri küla ümbrus. Koigi valla allikalistest aladest asub kõige suurem ja veerikkam Prandil, kust saab alguse Prandi jõgi. See piirkond on ka veesäilitusalaks.
Kareda looduskaitseala on 361 ha suurune ja asub Kareda, Ämbra ja Öötla külas, Kahala külas ja Paide vallas Suurpalu külas.
Prandi looduskaitseala Koigi ja Prandi külas ning Paide vallas Nurmsi, Seinapalu ja Veskiaru külas.
Endise valla territooriumil asub 3,2 ha suurune Võlingi oja hoiuala, mille kaitse-eesmärk on elupaigatüübi, jõgede ja ojade (3260) ning hariliku võldase ("Cottus gobio") elupaikade kaitse.
Koigi valla põhiliseks maapõuerikkuseks oli kvaliteetne paekivi, mille uuritud varud on väga suured. Valla territoorium asus geoloogiliselt alamsiluri Raikküla lademe avamusalal. Raikküla lade on tuntud oma kõrgekvaliteedilise paekivi poolest. Seda tõendavad ka Koigi valla vanad paeehitused, mis on rajatud kohalikust paest.
Maavaradest leidub endise valla territooriumil ka turvast. Turbavarud on küll suured, kuid tegemist on peamiselt hästilagunenud sooturbaga (varasem nimetus soo- ja väetisturvas), vähelagunenud kõrgsooturvast (varasem nimetus alusturvas) valla aladel praktiliselt ei leidu.
Ajalugu.
Koigi vald moodustati 1992. aasta 30. jaanuaril.
Vaatamisväärsused.
Tähtsamatest vaatamisväärsustest asuvad Koigi piirkonnas Huuksi mõis ja kaksikpärn, Koigi mõis, Maagiallikad, Prandi allikad, Silmsi mõis, Väike-Kareda mõis ja lehis. Päinurme piirkonnas on tähtsamad vaatamisväärsused Päinurme park ja tamm, Riiussaar, Rutikvere mõis, Vaali küla.
Kohila vald

Kohila vald on vald Raplamaa põhjaosas.
Kohila valla territoorium jääb ajaloolisse Hageri kihelkonda. Kohila valla arengut kujundab suures osas Tallinna lähedus.
2002. aasta märtsis ühinesid Kohila alev ja Kohila vald ühtseks omavalitsusüksuseks – Kohila vallaks. Ühinenud omavalitsusüksuse Kohila valla volikogu alustas tegevust 24. oktoobril 2002. Valla keskuseks on Kohila alev.
Alates oktoobrist 2021 on Kohila vallavolikogu esimees Heiki Hepner ja vallavanem Allar Haljasorg.
Alates novembrist 2023 on Kohila vallavolikogu esimees Kaupo Männiste.
Rahvastik.
Vallas on 2025. aasta augusti seisuga 7893 elanikku, Kohila alevis elab neist ligikaudu 3100.
Kohila valla rahvastik on pidevas kasvutrendis.
Asustusjaotus.
Kohila vallas on üks alev (Kohila), kolm alevikku ja 21 küla.
Alevikud:
Aespa, Hageri ja Prillimäe.
Külad:
Aandu, Adila, Angerja, Hageri, Kadaka, Lohu, Loone, Lümandu, Masti, Mälivere, Pahkla, Pihali, Pukamäe, Põikma, Rabivere, Rootsi, Salutaguse, Sutlema, Urge, Vana-Aespa, Vilivere.
Isikuid.
Jaan Teemanti lapsepõlve kodu asub Aandu külas. Pahkla külas sündis tuntud laulu "Ema süda" laulu viisistaja Robert Theodor Hansen. Rabiverest on pärit muusikaõppejõud ja -teadlane, koorijuht Anton Kasemets. Adila mõisas sündis Paul Karp, kes oli Eesti Filharmoonia asutaja ja direktor, ERSO dirigent. Kohila mõisaga on seotud maailmakuulus pianist Käbi Alma Laretei. Adila külast on pärit leelotaja Laine Mesikäpp ja kunstnik Aarne Mesikäpp.
Hageri kalmistul puhkavad tuntud baltisaksa kunstnikud Gustav Adolf Hippius ja Christian Gottlieb Welte'. Hageriga on seotud lauluisa Friedrich Reinhold Kreutzwald, kelle vanemate kodu asus Hageri kihelkonnas (Ohulepa külas).
Suitsupääsukese pakkus Eesti rahvuslinnuks Hageri algkooli juhataja Kustas Põldmaa. Pahkla külast pärit Theodor Altermann oli üks Estonia teatri asutajaid 1906. aastal. Estonia teatri primadonna Betty Kuuskemaa sündis Mäeküla mõisas Hageris. Hageri koolis õppis tantsija ja tantsupedagoog Mait Agu, Hageri ja Kohila koolis õppis baleriin Kaie Kõrb.
Hageri kihelkonnast arst, eesti esimene meditsiinidoktor, dr Karl von Espenberg (1761–1822) osales Venemaa esimesel ümbermaailmareisil, olles Adam Johann von Krusensterni avastusretkel (1803–1806) laevaarstiks. Pärtel Haliste ja Jüri Kärner on tuntud Tartu ülikooli õppejõud, kelle sünnikodu Hageris.
Kohila vallast on pärit või elavad seal sotsiaalteadlane Ülo Vooglaid, ettevõtja Urmas Sõõrumaa, lauljad Kadi Toom, Vaiko Eplik ja "Eesti otsib superstaari 2007" võitja Birgit Õigemeel, jalgpallur Enar Jääger ning rallisõitja Ott Tänak.
Winnipegi järv

Winnipegi järv on järv Põhja-Ameerika mandril Kanadas.
Winnipegi järv on pindalalt kuues Kanadas.
Winnipegi järvest voolab välja Nelsoni jõgi.
Käru vald

Käru vald oli vald Rapla maakonnas.
Käru vallavanem oli Elari Hiis.
Asustus.
Käru vallas oli Käru alevik ja 8 küla: Jõeküla, Kullimaa, Kõdu, Kädva, Kändliku, Lauri, Lungu ja Sonni.
1. juuli 2006 seisuga ei olnud vallas arvel ühtegi töötut.
Territooriumi üldiseloomustus.
Käru valla üldpindala oli 214,9 km², mis moodustas 7,2% Raplamaast ja oli üks Eesti väiksemaid valdu.
Valla administratiivkeskus paiknes Käru alevikus. Valla keskusest Türile on 18, Raplasse 32 ja Tallinna umbes 80 km.
Paiknemine.
Käru vald asus Rapla maakonna kaguosas. Eesti kontekstis asetses vald Kesk-Eestis ning piirnes põhjas Rapla maakonna Kaiu valla, läänes Rapla maakonna Kehtna valla, idas Järva maakonna Türi valla ja Väätsa valla ning lõunas Pärnu maakonna Vändra vallaga. Valla keskuseks on Käru alevik, mis asub ka valla geograafilises keskmes.
Ajalugu.
Käru vald on olnud kolme maakonna (Harju-, Järva- ja Pärnumaa) piirimail ning eri aegadel tervenisti või osaliselt kuulunud ka nende koosseisu. Ka viimati oli Käru asend kolme maakonna piirimail, kuid kuulus tervenisti Rapla maakonna koosseisu.
Käru piirkond, kuhu kuulusid Lelle, Käru ja Eidapere mõis, kingiti Rootsi kuninga Gustav II Adolfi poolt von Staudenite suguvõsale.
Käru piirkond on aegade ja halduskordade muutumisel kuulunud nii Harjumaa, Järvamaa kui ka Pärnumaa juurde. Valdavalt on ta siiski olnud Pärnumaa abikihelkond. Järvamaaga liideti Käru vald 1920. aastal, kui see oli talude arvult (401 talu) üks Eesti pisemaid.
Eesti Vabariigi väljakuulutamise ajal (1918. aastal) kuulus Käru vald Pärnu maakonna Vändra kihelkonda. 1921. aastal muudeti maakondade piire ja Käru vald läks Järvamaa koosseisu.
1939. aasta haldusreformiga muutusid valdade piirid, osa valdu kaotati. Käru vald saavutas mõningaste muutustega oma praegused piirid. Ingliste valla likvideerimisega Harjumaal tulid Kädva, Metsari, Sonni ja Tammistu külad Käru valla koosseisu. Osa Ingliste vallast jäi ka Harjumaale – Kuimetsa (praegu Kaiu vallas) ja Kehtna valda. Eesti ühendamisel Nõukogude Liiduga jäid valla piir ja kuuluvus samaks. 1950. aastal toimus Eesti NSV-s haldusreform, mille käigus asendati maakondade ja valdade süsteem rajoonide ja külanõukogudega.
1959. aastal toimus rajoonide ühendamine, mille tagajärjel Türi rajooni maad jagati Paide ja Rapla rajoonide vahel ning Käru külanõukogu läks üle viimase koosseisu. Järgmisel aastal likvideeriti Lelle külanõukogu ja senise Käru külanõukogu põhjaosa liideti külanõukogu ülejäänud territooriumiga. Samas aga läksid Käru külanõukogust välja endised Võidula sovhoosile kuulunud maad ehk Kullimaa piirkond, mis liideti Aluste külanõukogu koosseisu Pärnu rajoonis. 1960. aastal liideti Kõdu küla ja 1970 Kullimaa piirkond taas Käru külanõukoguga.
Sellega jõuab ka Käru valla praeguste piiride kujunemine põhiliselt lõpule.
Taastatud Eesti Vabariigis sai Käru valla õigused 1991. aastal. 2017. aastal ühines Käru vald Türi vallaga.
Türreeni meri

Türreeni meri (itaalia "Mar Tirreno", "Tirreno"; korsika ja sardi "Mare Tirrenu": sitsiilia "Mari Tirrenu"; prantsuse "Mer Tyrrhénienne") on Vahemere osa Itaalia mandriosast lääne pool. 
Asend.
Türreeni meri piirneb kirdes Apenniini poolsaarega (Itaalia maakondade Toscana, Lazio, Campania ja Calabriaga), läänes Korsika ja Sardiiniaga ning lõunas Sitsiiliaga. Ta on 80 km laiuse Korsika väina kaudu Apenniini poolsaare ja Korsika vahel (Genova lahe juures) ühenduses Liguuria merega, 3 km laiuse Messina väina kaudu Apenniini poolsaare lõunatipu (Calabria) ja Sitsiilia vahel Joonia merega ning 11 km laiuse Bonifacio väina kaudu Baleaari merega. Sardiinia ja Sitsiilia vahel on 300 km laiune ilma kindla nimeta läbipääs, mis ühendab Türreeni merd Vahemere põhiosaga. Edelast ei ole meri selgelt piiritletud, mistõttu nimetatakse Türreeni mereks ka Sardiinia lõuna- ja edelarannikut.
Sügavus.
Türreeni mere maksimaalne sügavus on 3785 m. 
Türreeni mere saared.
Peale Korsika, Sardiinia ja Sitsiilia, mida Türreeni meri uhub, on saari ka keset seda merd: 
Nimi.
Meri on nime saanud merdsõitvate etruskide kreekakeelsest nimest "Tyrrhenoi" (türreenid). Etruskid olevat tulnud prints Tyrrhenose juhtimisel Lüüdiast ning koloniseerinud praeguse Toscana rannikuala. Nad ise olevat nimetanud seda merd Etruuria mereks või Etruskide mereks.