Standardimine

 
Standardimine ehk standardiseerimine on eri osapoolte, sealhulgas ettevõtete, kasutajate, huvirühmade, standardiorganisatsioonide ja valitsuste konsensusel põhinevate tehniliste standardite rakendamise ja väljatöötamise protsess. Standardimine aitab maksimeerida , koostalitlusvõimet, ohutust, korratavust ja kvaliteeti. Samuti võib see hõlbustada varem loodud protsesside kaubastamist. 
Sotsiaalteadustes, sealhulgas majanduses, sarnaneb standardimine koordineerimisprobleemi lahendamisega, kus kõik osapooled saavad vastastikku kasu ainult siis, kui tehakse ühiselt järjepidevaid otsuseid. See vaateviis kaasab ka "spontaanseid standardimisprotsesse", et luua "de facto" standardeid. 
Ajalugu.
Näited varasest ajaloost.
Induse oru tsivilisatsioon võttis kasutusele standardkaalu ja -mõõtmed. Tsentraliseeritud kaalu- ja mõõtesüsteem teenis Induse kaupmeeste ärihuve, sest luksuskaupade mõõtmiseks kasutati väiksemaid mõõte, suuremahuliste esemete, näiteks vilja jms ostmisel kasutati suuremaid mõõte. Kaalud olid mitmes mõõdus ja kategoorias. Tehniline standardimine võimaldas mõõteseadmeid tõhusalt kasutada nurkade mõõtmisel ja ehituskonstruktsioonide mõõtmisel. Ühtsed pikkusühikud kasutati linnade planeerimisel, näiteks Lothal, Surkotada, Kalibangan, Dolavira, Harappa ja Mohenjo Daro. Induse tsivilisatsiooni kaalud ja mõõtmed jõudsid ka Pärsiasse ja Kesk-Aasiasse, kus neid muudeti veel. Shigeo Iwata kirjeldab Induse tsivilisatsioonist väljakaevatud kaalu: 
"Mohenjodaro, Harappa ja Chanhu-daro piirkonnast kaevati välja kokku 558 kaaluvihti, v.a defektsed vihid. Nende kaalud ei olnud statistiliselt oluliselt erinevad, kuigi need kaevati välja viiest eri kihist, mille sügavuste vahe oli umbes 1,5 m. See oli tõend, et tugev kontroll oli olemas juba vähemalt 500 aastat tagasi. 13,7-grammine kaal näib olevat üks Induse orus kasutatud ühikutest. Märge põhines kahend- ja kümnendsüsteemil. Kolmest linnast välja kaevatud vihtidest olid 83% kuubikujulised ja 68% neist oli tehtud ränikivist."
Katsetused 18. sajandist.
Tööstus- ja kaubandusstandardite rakendamine sai oluliseks tööstusrevolutsiooni alguses, kui tekkis vajadus ülitäpsete tööpinkide ja vahetatavate osade järele. 
Henry Maudslay arendas välja esimese tööstuslikult kasutatava kruvilõikamise treipingi 1800. aastal. See võimaldas esmakordselt kruvikeermete suurusi standardida ning praktikas sai hakata kasutama vahetatavaid mutreid ja polte. 
Enne seda valmistati keermed tavaliselt peiteldades ja viilides (see tähendab, et kasutati käsitööriistu nagu peitlid ja viilid). Mutrid olid haruldased; metallist kruvisid, kui neid üldse valmistati siis, kasutati neid puitkonstruktsioonides. Metallist poldid, mis läbisid puitelemente, kinnitati teisel pool tavaliselt mittekeermestatud viisil (näiteks stantsimise või vajutamisega vastu seibi vastu). Maudslay standardis oma töökojas kasutatavad kruvikeermed ja tootis matriitside komplekte, mille abil sai valmistada standardile vastavaid mutreid ja polte nendele, nii et iga vastava keermega polt sobis samasuuruse mutriga. See oli tehnoloogiliselt oluline edasiminek. 
Riiklikud standardid.
Maudslay töö ja samuti teiste inseneride panus standardisid tööstust ainult vähesel määral, mõned ettevõtetesisesed standardid levisid vaid oma valdkonna piires. 
Joseph Whitworthi kruvikeerme mõõtmed võeti esimese (mitteametliku) riikliku standardina kasutusele 1841. aastal kogu riigis. Seda hakati nimetama Whitworthi Briti standardiks ja see võeti ka teistes riikides laialdaselt kasutusele. 
See uus standard määras keermele 55 ° nurga ja sügavuse 0,640327 "p" ning raadiuse 0,1337329 "p." Avaldises on "p" keermesamm. Keermesamm suurenes koos läbimõõduga vastavalt diagrammile. Whitworthi keeret kasutati näiteks kuningliku mereväe suurtükipaatides Krimmi sõjas. See olid esimene näide laevaehituses kasutatud masstootmisest. 
Standarditud keermete kasutamine ja tootmistehnoloogia täiustamine hakkas Briti tööstuses laialt levima pärast BSW kasutuselevõttu Suurbritannia raudteeliinidel. Seni oli igaüks neist kasutanud oma standardit nii keermetele kui ka poldipeadele ja mutritele. 
American Unified Coarse (jämekeere) põhines algselt peaaegu samadel tollmõõdu suhetel. Keerme kaldenurk on 60° ja sellel keermeharjad on siledad (Whitworthi keermeharjad on ümardatud). Keermesamm on mõlemas süsteemis sama, välja arvatud, 1/2" poldil, millel BSW süsteemis on 12 keeret tolli kohta (tpi) ja UNC süsteemis 13 tpi. 
Riiklik standardiorganisatsioon.
19. sajandi lõpuks muutus kaubandustegevus üha keerulisemaks ja pingelisemaks erinevate standardite tõttu, mida ettevõtted kasutasid. Näiteks üks raua- ja terasemüüja väljendas oma meelepaha ajalehes The Times: "Arhitektid ja insenerid kasutavad projektides liiga palju erineva ristlõikega materjale nii, et ökonoomne ja pidev tootmine on võimatu. Selles riigis ei ole kahte meest, kes oleksid ühel meelel, milliste mõõtmete ja kaaluga teraslatte tuleks tööks kasutada". 
Engineering Standard Committee loodi Londonis 1901. aastal. See oli maailma esimene riiklik standardimisasutus. Komitee laiendas oma standardimistööd ja temast sai 1918. aastal British Engineering Standards Association, mis võttis 1931. aastal pärast kuningliku harta saamist nimeks British Standards Institution. Riiklikud standardid võeti kasutusele kogu riigis ning need võimaldasid turgudel ratsionaalsemalt ja tõhusamalt tegutseda tänu suurenenud koostööle. 
Pärast Esimest maailmasõda asutati teistes riikides sarnased riiklikud asutused. Saksamaal asutati 1917. aastal Deutsches Institut für Normung, millele järgnesid 1918. aastal Ameerika National Standard Institute ja Prantsuse Commission Permanente de Standardisation. 
Rahvusvahelised standardid.
Esimene kaasaegne rahvusvaheline asutus (Intergovernmental Organization), International Telegraph Union (nüüd International Telecommunication Union) loodi 1865. aastal, et kehtestada rahvusvahelised standardid riiklike telegraafivõrkude ühendamiseks. Liit loodi kahe eelkäija (Berni ja Pariisi lepingud) ühinemisega. Neil olid sarnased eesmärgid, kuid ainult väikestel aladel. Tänu raadioside levikule laienes ITU tegutsemisvaldkond kiiresti telegraafiside standardimiselt kogu telekommunikatsiooni valdkonna standardite väljatöötamiseni. 
Rahvusvahelised standardite ühingud.
19. sajandi keskpaiga lõpus üritati elektrimõõtmisi normeerida. Lord Kelvin oli selles protsessis oluline tegelane, kes tutvustas täpseid meetodeid ja seadmeid elektrienergia mõõtmiseks. 1857. aastal tutvustas ta mitut tõhusat instrumenti, sealhulgas kvadrand-elektromeetrit, mis katab kogu elektrostaatilise mõõtmise valdkonna. Ta leiutas voolu tasakaalu, tuntud ka kui "Kelvin tasakaalu" või "Ampere tasakaalu" "(SiC)," et anda elektrivoolu mõõtühiku ampri täpne kirjeldus. 
Briti elektriinsener, tööstur ja leiutaja R.E.B. Crompton muretses suure hulga standardite ja süsteemide pärast, mida elektrotehnika ettevõtted ja teadlased kasutasid 20. sajandi alguses. Paljud ettevõtted olid turule jõudnud 1890. aastatel ja kõik valisid pinge, sageduse, voolu ja isegi vooluahelaskeemidel kasutatavate sümbolite jaoks oma sätted. Kõrvuti asuvates hoonetes võisid olla täiesti kokkusobimatud elektrisüsteemid lihtsalt seetõttu, et iga ettevõte olid need oma suva järgi seadistanud. Crompton nägi sellise süsteemi ebaefektiivsust ja tegi ettepaneku rahvusvaheliste elektrotehnika standardi koostamiseks. 
1904. aastal esindas Crompton Suurbritanniat kongressil International Electrical Congress, mis toimus seoses näitusega Louisiana Purchase Exposition Saint Louises. Ta oli Institute of Electrical Engineers delegatsiooni liige. Kongressil tutvustas ta standardimisdokumenti, mis võeti nii hästi vastu, et tal paluti uurida protsessi üle järelevalvet teostava komisjoni moodustamist. 1906. aastaks oli tema töö lõpule viidud ja ta koostas International Electrotechnical Commissioni alalise põhikirja. Komisjoni esimene koosolek toimus sama aastal Londonis 14 riigi esindajate osavõtul. Panuse eest elektrienergia standardimisse valiti lord Kelvin komisjoni esimeseks presidendiks. 
International Federation of the National Standardizing Associations (ISA) asutati 1926. aastal et, laiendada rahvusvahelist koostööd kõigi tehniliste standardite ja spetsifikatsioonide osas. Selle tegevus peatati 1942. aastal II maailmasõja ajal. 
Pärast sõda pöördus hiljuti moodustatud ÜRO standardite koordineerimiskomitee (UNSCC) ISA poole ettepanekuga moodustada uus ülemaailmne standardiorganisatsioon. 1946. aasta oktoobris kohtusid Londonis ISA ja ÜRO Julgeolekunõukogu esindajad 25 riigist. Nad otsustasid moodustada uue rahvusvahelise asutuse International Organization for Standardization (ISO); see alustas tegevust 1947. aasta veebruaris. 
Tavaliselt on igal riigil või majandusharul ainult üks tunnustatud riiklik standardiasutus (NSB). Näiteks ABNT, AENOR, AFNOR, ANSI, BSI, DGN, DIN, IRAM, JISC, KATS, SABS, SAC, SCC, SIS. NSB on selle majandusharu ainus liige ISOs. 
Riiklikud standardiasutused võivad olla kas avaliku või erasektori asutused või nende kahe kombinatsioon. Näiteks Kanada, Mehhiko ja USA kolm NSBd on vastavalt Kanada standardinõukogu (SCC), standardite (, DGN) ja American National Standards Institute (ANSI). SCC on Kanada Crown Corporation, DGN on Mehhiko majandusministeeriumi valitsusasutus ning ANSI ja AENOR on mittetulundusühingud, mille liikmed on nii era- kui ka avalikust sektorist. Kas konkreetse majandusharu NSB on avaliku või erasektori organ, sõltub ajalooloost ja traditsioonidest mida erasektor täidab selle majandusharu avalikus sektoris, või selle majandusharu arenguetappist. 
Kasutamine.
Standardid võivad olla: 
Avaldatud standard ei tähenda tingimata, et see oleks kasulik või õige. Ainuüksi see, et mingile asjale on lisatud standardi numbriga, ei tähenda et, seda sobib mingis konkreetses olukorras kasutada. Inimesed, kes kasutavad toodet või teenust (insenerid, ametiühingud jne) või täpsustavad seda (ehituseeskirjad, valitsus, tööstus jne), vastutavad olemasolevate standardite arvestamise, nende täpsustamise, vastavuse tagamise ja kasutamise eest üksus õigesti: valideerimine ja kontrollimine. 
Standardimist rakendatakse sageli siis, kui ettevõtted toovas turule uusi tooteid. Ühilduvus on toodete õnnestunud turustamisel oluline; see võimaldab tarbijatel kasutada uusi tooteid koos nendega, mis neile juba olemas on. 
Kliiniline hinnang.
Hindamise kontekstis määrab standardimine, kuidas mõõdik või protseduure rakendada ühetaoliselt kõigi katsealuste või patsientidega. : 399 : 71 Näiteks võib hariduspsühholoog võtta kasutusele struktureeritud intervjuu, et süstemaatiliselt küsitleda uuritavaid inimesi. Sama protseduuri läbiviimisel hinnatakse kõiki katsealuseid samade kriteeriumide alusel ja minimeerides muutujaid, mis vähendavad uuringu paikapidavust. : 72 Näiteks vaimse seisundi uuringud ja isiksusetestid. 
Sotsioloogia.
Sotsiaalkriitika ja ühiskonnaõpetuse kontekstis tähendab standardimine sageli mitmesuguste standardite kehtestamist ja inimeste, nende koostoimimise, juhtumite jms käsitlemise tõhususe suurendamist. Näiteks kohtumenetluse vormistamine kohtus ja vaimsete haiguste diagnoosimisele ühtsete kriteeriumide kehtestamine. Siin vaadatakse standardimist sageli koos (või sünonüümselt) selliste laiaulatuslike sotsiaalsete muutustega nagu ühiskonna moderniseerimine, bürokraatia, homogeniseerimine ja tsentraliseerimine. 
Teabevahetus.
Teabevahetuse kontekstis tähendab standardimine kindlate äriprotsesside jaoks standardite väljatöötamise protsessi, kasutades konkreetseid ametlikke keeli. Neid standardeid töötatakse tavaliselt välja vabatahtlikes konsensuse standardiasutustes, näiteks United Nations Center for Trade Facilitation and Electronic Business UN / CEFACT), World Wide Web Consortium (W3C), Telecommunications Industry Association (TIA) ja Organization for the Advancement of Structured Information Standards ((OASIS). 
Internetis kasutatavate seadmete ja tarkvara toimimist ja koostoimimist reguleerib palju tehnilisi kirjeldusi, kuid neid nimetatakse harva standarditeks. Soovitakse, et väljend jääks valdavalt erapooletuks kasutamiseks, näiteks koos mõistega ISO. Seetõttu avaldab W3Com dokumendid "Recommendations" ja IETF pealkirja "Requests for Comments" (RFC) all. Kuigi ka neid väljaandeid nimetatakse mõnikord standarditeks.
Kasutajatugi.
Klienditeeninduse kontekstis tähendab standardimine rahvusvahelise standardi väljatöötamise protsessi, mis võimaldab ettevõtetel keskenduda klienditeenindusele. 
Tarne- ja materjalijuhtimine.
Tarneahela juhtimise ja materjalide haldamise kontekstis on standardimine toote või teenuse, mida ettevõte peab sisse ostma või tegema, spetsifitseerimise ja kasutamise protsess; lubatavad asendamised ning ehitamine või ostmise otsused. 
Riigikaitse.
Seoses riigikaitsega on standardimine määratud NATO poolt. Nendeks on "väljatöötamise ja rakendamise põhimõtted, doktriinid, protseduurid ja konstruktsioonid, et saavutada ja säilitada nõutavat , vahetatavuse või ühetaolisuse taset tegevus-, menetlus-, materiaalses, tehnilises ja halduse valdkonnas koostalitlusvõime saavutamiseks". 
Protsess.
Standardimisprotsessi ennast saab samuti normeerida. Standardimistasemeid on vähemalt neli: ühilduvus, vahetatavus, üldkasutatvus ja seostatavus. Need standardimisprotsessid loovad ühilduvuse, sarnasuse, mõõtmise ja sümbolistandardid. 
Standardimiseks on tavaliselt neli tehnikat: 
Standardimisprotsessi tüübid: 
Mõjud.
Standardimisel on nii eeliseid kui ka puudusi turul osalevate ettevõtete ja tarbijate ning tehnoloogia ja innovatsiooni jaoks. 
Mõju ettevõtetele.
Standardimise peamine mõju ettevõtetele on, et konkurentsi alus nihutatakse ühendatud süsteemidelt süsteemi üksikutele komponentidele. Enne standardimist pidi ettevõtte toode sisaldama kõiki süsteemi osi, sest eri ettevõtete üksikud komponendid ei ühildu, kuid pärast standardimist saab iga ettevõte keskenduda süsteemi üksikute komponentide pakkumisele. Kui konkureerima hakkavad üksikud komponendid, peavad tihedalt integreeritud süsteeme müüvad ettevõtted kiiresti üle minema modulaarsele lähenemisviisile, varustades teisi ettevõtteid allsüsteemide või komponentidega. 
Mõju tarbijatele.
Standardimine annab tarbijatele mitmesuguseid eeliseid, kuid üheks suurimaks plussiks on nn võrgumõjud. Standardid suurendavad toodete ühilduvust ja koostalitlusvõimet, võimaldades teabe jagamist suuremas võrgus ja meelitades uut tehnoloogiat kasutamise rohkem tarbijaid, see omakorda suurendab veelgi võrgumõju. Teiseks standardimise eeliseks tarbijatele on ebakindluse vähenemine. Tarbijad võivad olla kindlamad, et nad ei vali vale toodet, ja on väiksem kapseldumise oht, sest standard suurendab tõenäosust, et turul on võistlevaid tooteid. Tarbijad võivad saada kasu ka sellest, kui nad saavad süsteemi komponente omavahel vahetada ja sobitada, et lõpptoode viia vastavussenende kindlate eelistustega. Kui need standardimisest tulenevad eelised on teostunud, saavad tarbijad kasu standardile põhinevate toodete kvaliteedist. 
Tarbijate jaoks standardimise suurim varjukülg tõenäoliselt mitmekesisuse puudumine. Ei ole mingit garantiid, et valitud standard vastab kõigile tarbijate vajadustele või, et standardlahendus on parim võimalik valik. Negatiivseks mõjuks võib olla standardites kokkuleppimine enne kui toode jõuab turule, sest siis jäävad tarbijad ilma hinnasõjast, mis sageli kaasneb konkurentsiga, kui võideldakse turuosa kiire suurendamise nimel, et suurendada tõenäosust, et nende tootest saab standard. Samuti on võimalik, et tarbija valib toote standardi alusel, mis ei muutu domineerivaks. Sel juhul kulutab tarbija ressursse tootele, mis on talle standardimisprotsessi tulemusel lõppkokkuvõttes vähem kasulik. 
Mõju tehnoloogiale.
Sarnaselt mõjuga tarbijatele on standardimise mõju tehnoloogiale ja innovatsioonile erinev. On leitud uusi seoseid teadusuuringute ja standardimise vahel, samuti teadmiste edasiandmisel ning standardimine on saanud poliitilisteks meetmeteks (nt WIPANO). 
Uue tehnoloogia laialdasem kasutuselevõtt standardimise tulemusel on oluline, kuna turul konkureerivad ja omavahel sobimatud lahendused võivad aeglustada või isegi peatada tehnoloogia kasvu (seda kutsutakse turu killustatuseks). Standardimise tulemusel moodul struktuuridele üleminek toob kaasa suurema paindlikkuse, uute toodete kiire kasutuselevõtu ja võimaluse paremini rahuldada klientide individuaalseid vajadusi. 
Standardimisel on ka negatiivne mõju tehnoloogiale, sest võib piirata uut tehnoloogiat kasutusele võtmist ja innovatsiooni. Standardid nihutavad konkurentsi funktsioonidelt ja omadustelt hinnale, sest funktsioonid ja omadused on määratletud standarditega. See, mil määral see vastab tõele, sõltub standardi eripärast. Valdkonna standardimine välistab alternatiivsed tehnoloogiad kui võimalused, kinnistades olemasolevaid tehnoloogiaid.