tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Henno Rahamägi

Henno Lembit Rahamägi (22. jaanuar 1907 Harku vald, Harjumaa – 21. detsember 1941 Kirovi linna vangla nr 1 (hukati)) oli eesti ajakirjanik.
Õppis 1924–1935 Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas. 
Töötas 1926–1935 Kaja, 1935–1939 Uus Eesti ja 1939–1940 Nõmme Lehe toimetuses.
Arreteeriti NKVD poolt 4. veebruaril 1941 Nõmmel, mõisteti surma.
Teofil Teder

Teofil Teder (9. veebruar 1900 Tallinn – 31. detsember 1961 Toronto) oli eesti jurist.
Osales Vabadussõjas, õppis 1921–1925 Tartu Ülikoolis õigusteadust, töötas 1923–1925 Tartu linnavalitsuses, alates 1925. aastast Eesti siseministeeriumis (viimati Omavalitsuste Talituse inspektor). 1940 Saksa vähemusrahvuse kultuuromavalitsuse likvideerimiskomisjoni esimees.
1944. aastal põgenes Saksamaale, 1949. aastal asus Ameerika Ühendriikidesse ja 1950. aastal Kanadasse.
Isiklikku.
Isa Theodor Teder oli organist ja koorijuht. Teofilil oli kaks poega - Peep Teder ja Hillar Teder.
Aleksander Margiste

Aleksander Margiste (11. juunini 1935 Aleksander Margevitš; 19. aprill 1908 Tallinn – 10. august 1988 Stockholm) oli Eesti korvpallur, võrkpallur ja pangandustegelane ning Rootsi pangandustegelane, rahvuselt leedulane.
Õppis 1927–1933 Tartu Ülikooli õigusteaduskonna majandusosakonnas, lõpetas 1933.
Oli aastatel 1931–1933 ajateenistuses Eesti kaitseväes, teenis peamiselt 1. suurtükiväegrupis, läbis Kaitseväe Ühendatud Õppeasutuste aspirandikursuse, sai 1933. aastal lipniku auastme.
Ta osales 1936. aasta Berliini olümpiamängudel Eesti koondise koosseisus korvpallis.
Oli Eesti Panga pearaamatupidaja ja välisosakonna juhataja.
Põgenes 1944 Rootsi, töötas seal Skandinaviska Bankenis ja Skandinaviska Enskilda Bankenis.
Lippe vürstlik perekond

Lippe vürstlik perekond on Saksamaal asuva endise ajaloolise Lippe vürstiriigi valitsev perekond. 
Perekonna pea on titulaarne Lippe vürst (tiitel Tema Hiilgus). Pärast 12. novembril 1918 kukutatud viimase Lippe vürsti Leopold IV surma 30. detsembril 1949 on aastakümneid kestnud lahkarvamused Lippe õigusjärgluse üle. 
Testamendiga 23. detsembrist 1947 oli Leopold IV määranud oma järeltulijaks Lippe vürstliku perekonna peana ja vürstliku perekonna varade valitsejana oma noorima poja neljast, prints Armini, põhjuseks vanemate poegade poolt sõlmitud ebavõrdsed abielud ja usulised lahkarvamused isaga. Testament jõustus Leopold IV surmaga ja kinnitati 9. märtsil 1950 sõlmitud lepinguga leskvürstinna Anna ja Leopold IV poegade vahel.
22. märtsil 1953 loobus prints Armin, olles otsustanud abielluda Traute Beckeriga, vürstliku perekonna pea õigustest oma vanema poolvenna prints Leopold Bernhardi kasuks, jäädes vürstliku perekonna varade valitsejaks ja Detmoldi linnuse omanikuks (otsus kinnitati Detmoldi ametivõimude poolt 7. juunil 1955). Olukorras, kus kõik Leopold IV pojad olid troonipärimisõigusest ilma jäetud või loobunud, nõudis prints Ernst August (Leopold IV noorema venna Julius Ernsti poeg) genealoogiliselt vanima Lippe printsina perekonnapea õigusi endale. 
Lootes taastada oma isa testamendiga segiaetud tavapärast troonipärimiskorda, loobus prints Leopold Bernhard 8. jaanuaril 1958 perekonnapea õigustest oma vanima venna, pärusprints Ernsti kasuks, kuid viimane vastas, et on oma troonipärimisõigusest juba loobunud ja ei saa seda tagasi võtta. Olukorra lahendamiseks valis vürstlik perekond 14. septembril 1958 uueks perekonnapeaks prints Simon Casimiri. Prints Ernst August keeldus valimist tunnustamast, väites, et ta on jätkuvalt seaduslik perekonnapea. Ta suri 13. juunil 1990. Ernst Augusti poeg Friedrich Wilhelm jätkab tema trooninõudlust, kuigi on sündinud enne oma vanemate abielu.
Prints Simon Casimir suri 9. detsembril 1980. Prints Armin suri 20. augustil 2015 ning Lippe vürstliku perekonna peaks sai tema poeg Stephan.
Armin Prinz zur Lippe

Armin Leopold Ernst Bruno Heinrich Willa August Prinz zur Lippe (Lippe prints Armin; 18. augustil 1924 Detmold, Weimari vabariik – 20. august 2015 Detmold, Saksamaa Liitvabariik) oli Lippe vürstliku perekonna pea (titulaarne Lippe vürst).
Ta oli viimase Lippe vürsti Leopold IV noorim poeg.
Charles Volmer

Charles Didrich Volmer (30. august 1898 Rapla vald, Harjumaa – 24. detsember 1944 Dresden) oli eesti farmatseut.
Osales Vabadussõjas, 1922–1925 oli Tartu Ülikooli rohuteaduse kuulaja, lõpetas 1925 "cum laude", mag. pharm. 1926 (Eestis müüdava tee väärtusest).
1926–1927 Jõgeva apteegi juhataja, 1927–1933 Tartu Ülikooli apteegi abijuhataja ja juhataja. 1939–1940 Kohtuliku Ekspertiisi Instituudi abidirektor. 
1944. aastal põgenes Saksamaale.
Joosep Usk

Joosep Usk (22. märts 1903 Vihula vald, Virumaa – 1954) oli eesti keemik.
Õppis 1924–1930 Tartu Ülikoolis keemiat, sai keemiamagistriks 1931 (Eesti põlevkivibensiini destilleerimine võimaluste uurimus). 
Töötas Eesti NSV keemiainstituudi vanemteadurina.
Karl Saarmann

Karl Theodor Saarmann (19. jaanuar 1893 Tallinn – 2. aprill 1948 Tallinn) oli Eesti õigusteadlane, riigikohtunik.
Elulugu.
Karl Theodor Saarmann oli kaupmehe poeg.
1910 lõpetas Saarmann Tallinnas Nikolai Gümnaasiumi. 1911–14 õppis ta Peterburi Ülikoolis, 1918 ja 1920-22 Tartu Ülikoolis, kus 1922 lõpetas õigusteaduskonna.
1914–1917 võttis ta ohvitserina osa Esimesest maailmasõjast. 23. novembril 1918 nimetati ta Tallinnas kohtu-uurijaks. 1918–1921 oli ta Tallinnas kohtu-uurija ja kohtunik, 1921–1923 Kohtuministeeriumi nõunik, 1923–1935 Kohtupalati liige, 1925–1930 ühtlasi Tartu ülikooli kriminaalõiguse ja -protsessi õppejõud 1930–35 kriminaalõiguse professor (alates 1926. aastast erakorraline professor, alates 1931. aastast korraline) professor), 1935–1940 Riigikohtu liige (riigikohtunik).
Karl Saarmann oli Rahvuskogu liige ja Eesti Evangeeliumi Luteriusu Kiriku konsistooriumi assessor.
1940. aastal töötas Tallinnas Kunstsarve Tehases. 1941–1944 oli ta mobiliseerituna esialgu Eesti laskurkorpuse tagavarapataljonis, hiljem Komis õpetaja, 1944–1948 Eesti NSV Rahvakomissaride Nõukogu osakonnajuhataja, 1946–1948 ka Eesti NSV Kohtu Rahvakomissariaadi kodifikatsiooniosakonna juhataja ja Tallinna Juriidilise Kooli õppejõud.
Saarmann avaldas töid kriminaalõiguse alalt. 2002 paigaldati ta kodumajale Tallinnas Paldiski maanteel mälestustahvel ja asutati Karl Saarmanni Selts.
Germán Busch

Germán Busch Becerra (23. märts 1904 San Javier – 23. august 1939 La Paz) oli Boliivia sõjaväelane ja poliitik, riigi president aastatel 1937–1939. Enne ametlikku presidendiks saamist oli ta riigi de facto juht alates 1936. aastast, mil korraldas sõjaväelise riigipöörde.
Busch oli tuntud oma rahvuspopulistlike vaadete poolest ning püüdis ellu viia mitmeid sotsiaalseid ja majanduslikke reforme. Tema valitsusaega iseloomustas autoritaarne juhtimisstiil ja katsed vähendada välismaiste korporatsioonide mõju Boliivia majandusele. 
Germán Busch sooritas 1939. aastal enesetapu, olles vaid 35-aastane.
Polüvinüülatsetaat

Polüvinüülatsetaat ehk PVA on sünteetiline polümeer, mille leiutas Fritz Klatte 1912. aastal. Selle keemiline valem on (C4H6O2)n. Seda ei tohiks segamini ajada polüvinüülalkoholiga, mida samuti nimetatakse PVAks.
Kasutus.
PVA vesiemulsiooni kasutatakse laialdaselt poorsete materjalide jaoks mõeldud liimina. PVA liimid jaotatakse valgeks ja kollaseks liimiks. Kollane liim on lühema säilivusajaga, kuid niiskuskindlam, samas pole ükski PVA liim täiesti veekindel. Külmumise korral muutub PVA liim kasutuskõlbmatuks. PVA liim on veepõhine ning seda saab maha pesta sooja seebiveega, see on kahjulik ainult allaneelamisel ega erita mürgiseid aure. Liim kuivab kõige paremini toatemperatuuril, ventileeritult ja surve all.
Tootmine.
Tööstuslikult toodeti PVAd alguses, lisades etaanhapet atsetüleenile koos elavhõbedasoolaga.
Fritz Klatte

Fritz Klatte (28. märts 1880 Diepholz – 11. veebruar 1934 Klagenfurt) oli saksa keemik.
Fritz Klatte leiutas 1912. aastal polüvinüülatsetaadi.
Haigestus 1917. aastal tuberkuloosi ja suri sanatooriumis.
PVA

PVA on mitmetähenduslik lühend, mis võib tähendada:
Rahuleid Kask

Rahuleid Julius Max Kask VR II/3 (4. detsember 1898 Nõva mõis, Harjumaa – 5. märts 1962 Indianapolis) oli eesti insener.
Osales Vabadussõjas, lõpetas Berliini Tehnikaülikooli. 4. juulil 1936 valiti ta aktsiaseltsi "Telliskivitehased" juhatuse esimeheks. 1939–1940 Riigi Ehitusettevõtte "Ehitaja" direktor.
1944. aastal põgenes Kask Saksamaale, 1949. aastal siirdus ta USA-sse.
Ylle, Culle, Env, Muntelene, Tappete, Yalde, Melete ja Cake

Ylle, Culle, Env, Muntelene, Tappete, Yalde, Melete ja Cake olid Saaremaa maavanemad ("seniores terrae"), kes sõlmisid 27. augustil 1255 Saare-Lääne piiskopi esindaja, Liivimaa ordumeistri Sangerhauseni Annoga rahulepingu. Neil oli ühine pitsat. Muid andmeid pole nende kohta säilinud.
Kairit Henno kohaselt on saarlaste nimed ilmselt laenud alamsaksa ja friisi keeltest, kus kasutati sarnaseid nimesid ("Ylle" – Yle, Ylo, Yltje, Ylje; "Culle" – Kolle, Kole; "Env" – Eno, Enno, Heno; "Muntelene" – Munte, Munt, Mynt, Moontie, Monte; "Tappete" – Tabbe, Tabbinthie, Tabicke, Taepke; "Yalde" – Jalt, Jalte, Jaldert; "Melete" – Mele, Melef, Melis; "Cake" – Kaeke, Keke, Kekke).
Kawe Plaza

Kawe Plaza ehk Kawe maja on hoone Tallinna kesklinnas aadressil Pärnu maantee 15. 
Hoone valmis 30. oktoobril 1998. Hoone üldpind on 6420 ruutmeetrit, millest keldrikorrustel asub 1320 ruutmeetrit. 
Hoone projekteeris eesti päritolu Kanada arhitekt Henno Sillaste. Ta sai ühe omaniku Karl G. Wellneri kommivabrikandist vanaisa auks nimeks Kawe Plaza. 
Hoones asub Swedbanki kontor ja advokaadibüroo Luiga Mody Hääl Borenius.
Martin Christian Luther

Martin Christian Luther (26. aprill 1883 Tallinn – 12. märts 1963 München) oli suurtööstur Eestis.
Elukäik.
Lõpetanud Tallinna Reaalkooli, sai Martin Christian Luther Vineeri- ja mööblivabriku AS A. M. Lutheri omanikuks ja direktoriks pärast isa Christian Wilhelm Lutheri surma 1914. aastal ning oli selles ametis kuni 1939. aastani. M. C. Luther osales veel mitmete ettevõtete asutamises (Eestimaa Tööstus- ja Kaubanduspank) ja juhtimises (tubakatööstus AS Laferme, lennuühing AS Aeronaut) ning oli kaua Eesti Vabrikantide Ühisus esimees. 
Martin Christian Luther osutus valituks 31. mail 1923 kogunenud Riigikogu II koosseisu Saksa-Balti Erakonda ridadest, aga ta astus tagasi juba 27. septembril 1923. Martin Luther oli Eesti Panga nõukogu liige ja Kaubandus-Tööstuskoja suurtööstuse sektsiooni esimees. Martin Christian Luther oli lisaks AS Tormolen &amp; Ko revisjonikomisjoni liige (1935), Inglismaal asunud Venesta Ltd üks omanikke ja direktor, Balti Puuvilla Ketramise ja Kudumise Vabriku AS-i juhatuse liige (aastani 1939), AS G. Scheel ja Ko panga nõukogu liige, Eesti Rotary klubi charterliige, Eesti Autoklubi liige.
Kolis märtsis 1940 ümberasujana Saksamaale, 1941–1944 oli taas Eestis, 1944. aastal naasis Saksamaale, suri Münchenis.
Päranduse tagastamine.
Martin Lutheri pojanaine Dorothea Luther ja pojapoeg Yens Marsen Luther üritasid Eestis tagasi saada Lutheri vabriku järeltulija Tallinna Vineeri- ja Mööblivabriku kinnistut, mille oli erastanud Pjotr Sedini ja Ülo Pärnitsa firma AS Marlekor. Yens Marsen Luther pakkus erastamishinnast kaks korda kõrgemat hinda, kuid siiski lõppes vaidlus kohtuvälise kokkuleppega, mille kohaselt Sedini ja Pärnitsa AS Marlekor maksis Lutherile kolm miljonit krooni valuraha.
Kuusalu vallas asuva maa tagastamisprotsessis aga esitas Dorothea Luther kaebuse kohtusse Harju maavalitsuse vara tagastamise komisjoni kohta, kes oli keeldunud Kuusalu vallas asuva maa tagastamisest. Oma esindajaks kohtus valis D. Luther Eesti Advokatuuri vandeadvokaat Viktor Kaasiku, vaidlus lõppes Riigikohtus D. Lutheri lüüasaamisega, kuid hiljem selgus, et teda Riigikohtus esindanud Viktor Kaasik sai vaidlusaluse maa endale. Kaasik sai küll selle eest advokatuuri aukohtus noomida, ent maad see Lutheritele tagasi ei toonud. Ka jäid Lutheritel tagasi saamata kinnistud Tallinna vanalinnas Suur-Karja tänavas, millest ühel asub Ivo Nikkolo kauplus ja teisel, mis hoonestati uuesti Nõukogude ajal, ning kus asub Domina Inn City hotell.
Isiklikku.
Tema isa oli tööstur Christian Wilhelm Luther, onu Carl Wilhelm Luther oli tööstur, onu Johannes Heinrich Luther oli Kadrina ja Narva Johannese koguduse õpetaja, onu Ferdinand Justius Luther oli Emmaste Immanueli koguduse esimene õpetaja, Käina Martini koguduse õpetaja ja Tallinna Niguliste koguduse ülemõpetaja. Onupoeg Ralf Johannes Ferdinand Luther oli Kuusalu Laurentsiuse koguduse ja Tartu Ülikooli koguduse (saksa pihtkonna) õpetaja. Vanaisa Aleksander Martin Luther oli kaupmees ja Tallinna raehärra, vanaonu Johann Christian Luther oli Tallinna Niguliste koguduse abiõpetaja.
Kuulmine

Kuulmine ehk kuulmismeel (inglise "hearing, audition") on elusolendite võime eristada nendeni jõudvaid helilaineid nende omaduste, nagu amplituudi (tugevuse) ja sageduse (helikõrguse) järgi mingi spetsiaalse (kuulmis)elundi (tavaliselt kõrva) abil. Kuulmismeel võimaldab tunnetada heliallika iseloomu, määrata selle asukohta ja liikumist ruumis.
Imetajatel detekteeritakse helilaineid kõrvas, kus siseneva heli toimel tekkiv kõrvateo mehaaniline vibratsioon muundatakse sisekõrvas kõrvateo juurest lähtuvate paljude kuuldenärvide närviimpulssideks. Kuna kuulmine eeldab mehaaniliste stiimulite (molekulide vibratsioon) detekteerimist, siis sarnaselt kompimismeelega liigitatakse kuulmismeel mehhanosensatsiooni alla (inglise "mechanosensation").
Inimese kõrvaga kuuldav madalaim helisagedus on 16–20 Hz ning ülemine kuulmispiir ulatub lastel üle 20 000 Hz-i, kuid siis langeb eaga ja püsib pikka aega 16 000 Hz läheduses. Vanemas eas hakkab see jälle langema ja võib kõrges vanaduses alaneda isegi kuni 5000 Hz-ni. Tegemist pole siiski mitte selge ülemise sageduspiiri nihkumisega sageduses allapoole, vaid pigem esimest või teist järku inertse ahela sarnase kuulmise tundlikkuse sageduskarakteristiku muutumisega (murdesagedus(t)e nihkumisega sagedusalas allapoole), seda eriti just kuuldelävele lähedaste (madalate) helitugevuste juures. Tugevate helide puhul pole ealised muutused nii suured.
Suurim kuulmisteravus on inimestel vahemikus 1000–5000 Hz, mis kattub suurel määral kõnehääles domineerivate helisageduste vahemikuga (~300–3500 Hz). Ka loomadel ühtib kuulmiselundi suurim tundlikkus liigiomaste häälitsuste omaga.
Kuulmisomadusi on võimalik täpsemalt määrata audiomeetria abil.
Rake

Reik on astmeline komisjonitasu mida nii "live" kui ka internetipokkeritoad võtavad pokkerimängu läbiviimise eest. Tavaliselt on see 5–10% panga kohta iga jaotuse jooksul, maksimaalselt kindlaks määratud summani (cap). Kasiino võib reiki võtta ka ilma protsenti kasutamata. Näiteks kasutavad mõned pokkeritoad sellist varianti kus flopiga mängudes (nagu Texas Hold'em) reiki ei võeta juhul, kui mäng ei lähe flopini välja. Seda nimetatakse "no flop, no drop".[1]
Pokker on mäng kus mäng käib mängijate vahel, üksteise vastu ning "maja" ei panusta mängijate vastu (nagu näiteks blackjackis või ruletis) seega on see tasu põhiline viis "majale" kasumit teenida.
Selle protsendi suurus sõltub eelkõige teenusepakkujast kus mäng toimub. Internetipokkeris peab operaator katma palju erinevaid kulutusi nagu näiteks klienditugi, tarkvara ning personal. Tavapärastes "live" kasiinodes kasutatakse seda tasu ka krupjee palga maksmiseks (kuigi paljudes kohtades annab jootraha suure osa krupjee sissetulekust) kelle kasiino on mängu läbiviimiseks palganud, teenindava paresonali (ettekandjatest supervisor'iteni) palga ning mänguvahendite soetamise ning isegi kasiino rendi kulude tasumiseks.
Selleks, et mängija pokkeris võidaks, peab ta lisaks oma vastaste alistamisele ka "maja" võetava reigi osa võrra rohkem võitma.[2]
Protsess.
Sõltuvalt pokkerimängu tüübist kasutatakse reigi võtmiseks kolme erinevat varianti.
Rahamängulaudadel võtab [krupjee] reiki sõltuvalt sellest kui palju mängijad on panka panustanud. "Live" kasiinos võtab krupjee pangast mängumärgid mis ongi "majale mineva tasu jaotuse jooksul või selle lõppedes. Need mängumärgid pannakse spetsiaalsesse kasti millest need mängumärgid eemaldatakse alles laua sulgemisel või vahetuse lõppedes. Väiksemates kasiinodes pannakse need mängumärgid ka "float-tray'sse". Internetis mängides võtab programm reigi automaatselt. Mõned tarkvarad näitavad krupjeed pangast reiki võtmas ka graafilisel kujul, kusjuures krupjee võtab reiki panustamisringide vahel kuid tarkvara ootab siiski jaotuse lõpuni ja võtab siis kogu pangast lubatud maksimaalse summa ulatuses reiki, enne kui pank võitjale välja makstakse. Eestis kasutatakse "live" kasiinodes seda varianti.
Teine reigi võtmise võimalus on "time collection" või"table charge" (kasutati kunagi ka Eestis) kus iga rahamängus osaleja maksab kindlaks määratud tasu, tavaliselt poole tunni kaupa. Internetis on ka selliseid võimalusi kus mängija maksab kindla kuutasu.[3]
Kolmas reigi võtmise võimalus on pokkeriturniiri osavõtumaksu eest küsitav tasu ("entry fee"). Eestis kasutusel.
Mõned internetipokkeri toad ei võta enam üldse reiki. Need "reigivabad" pokkeritoad teenivad oma kasumi suunates mängijaid oma firma muude mängude juurde, mis neile suuremat kasumit annavad, nagu näiteks kihlveod.
=Legaalsus=
Kõigis teadaolevais jurisdiktsioonides on pokkerimängu korraldamise eest tasu võtmine illegaalne juhul, kui mängu korraldajal ei ole kehtivat hasartmängulitsentsi (vastavaid lube). Paljudes jurisdiktsioonides on seadused kirjutatud nii, et need ei keela eravaldustes pokkeri mängimist juhul, kui mängu korraldamise eest tasu ei võeta.
Glogeri reegel

Glogeri reegel on ökogeograafiline reegel, mille kohaselt soojas ja niiskes kliimas elavad püsisoojased loomad on enamasti tumedamat värvi kui nende külmas ja kuivas kliimas elavad sugulased. See on seotud enama melaniiniproduktsiooniga soeniiskes kliimas, millega kaasnevad punakaspruunid toonid, ning vähemaga kuivas, millega kaasnevad hallikad toonid.
Reegel on saanud nime saksa zooloogi Constantin Wilhelm Lambert Glogeri järgi. Gloger avaldas selle reegli 1833.
Glogeri reegli üheks erandiks on rebase liigisisene varieeruvus (põhjapoolseis populatsioonides on värvus neil intensiivsem).
Foogt

Foogt (saksa k. "Vogt", ladina k. "ad vocatus" – ’abiks kutsutu’) oli feodalismiaegne kõrgem haldusametnik ja kohtunik. 
Foogt oli keskajal Lääne-Euroopas ja Baltimaades piirkonna kõrgeim haldusametnik (algselt maahärra esindaja) ja kohtunik, foogtikohtus. Foogt oli ka keskaegne kirikut või kloostrit kohtus esindav ja selle vara valitsev ametnik. Foogt oli ka maahärra esindajast madalam ametnik, näiteks turufoogt.
Saksa ordu hierarhias oli foogt madalam amet kui komtuur. Foogt tegeles peamiselt ordu võimu all olnud kohalike elanikega: kogus neilt makse ja lahendas nende tüliküsimusi. Foogte kutsuti tavaliselt paikkonna või põliselanike hõimunime järgi.
Constantin Wilhelm Lambert Gloger

Constantin Wilhelm Lambert Gloger (17. september 1803 – 30. detsember 1863) oli saksa zooloog ja ornitoloog. 
Uurides loomade pigmentatsiooni geograafilisi seaduspärasid, sõnastas ta oma 1833. aasta töös Glogeri reeglina tuntuks saanud bioloogilise reegli.
Valdemar I

Valdemar I ehk Waldemar I ja Valdemari (Waldemari) nime all on tuntud mitu valitsejat:
Carl Wilhelm Luther

Carl Wilhelm Luther (eesnimi ka Karlos, Carlos või Karl; 5. juuli 1859
Tallinn — 10. juuni 1903 Berliin) oli baltisaksa tööstur. 
Ta lõpetas 1885 Riia Polütehnikumi masinainsenerina, töötas Peterburis, alates 1887. aastast töötas A. M. Lutheri vabrikus osanikuna ja tehnilise juhatajana. Oli osaühingu "Volta" asutaja ja direktor.
Isiklikku.
Tema isa Alexander Martin Luther oli baltisaksa päritolu kaupmees ja Tallinna raehärra, tema vend Christian Wilhelm Luther (ja ka tema poeg Martin Christian Luther). Poolvend Ferdinand Justius Luther oli Emmaste Immanueli koguduse esimene õpetaja, Käina Martini koguduse õpetaja ja Tallinna Niguliste koguduse ülemõpetaja (tema poeg Ralf Luther oli teoloog ning Kuusalu Laurentsiuse- ja Tartu Ülikooli koguduse (saksa pihtkonna) õpetaja); vend Johannes Heinrich Luther oli Kadrina- ja Narva Johannese koguduse õpetaja.
Maamarssal

Maamarssal (saksa keeles "Landmarschall") oli Vana-Liivimaal Liivi ordu kõrge ametnik-sõjajõudude juht (Liivimaa ordu maamarssal) ja hiljem kohaliku aadli seisusliku omavalitsuse kõrgem ametnik.
Liivi ordu maamarssalile kuulus ordu Sigulda ordulinnus ja Malpils, Zaube, Skujene ja Nītaure lauamõisad ning talle allusid Leedu piiri ääres asuv Aizkraukle ordulinnus ja Miitavi ordulinnus.
Rüütelkonna maamarssalid.
Hiljem Saaremaal Taani ajast ja Liivimaal Rootsi ajast 1643. aastast kuni aastani 1694 ja 1710–85 ja 1797–1917 kuni Venemaa keisririigi aja lõpuni, oli maamarssal kohaliku aadli seisusliku omavalitsuse ehk Saaremaa ja Liivimaa rüütelkonna ("Ritterschaft") kõrgem ametnik.
Aastatel 1785–1797, Tallinna ja Riia asehalduskorra ajastul tegutses Eestimaal ja Liivimaal rüütelkonna aadlimarssal. Asehalduskorra laiendamise (1783) järel Baltimaades pandi ka Eestimaal Venemaa keisrinna Katariina II poolt maksma ka Vene aadlikorraldus (1786). 1785. aasta Katariina II Aadliarmukirjaga 1785. aastal seadustati aadli eesõigused ning armukiri andis aadlile ainuõiguse omada maad ja pärisoriseid talupoegi, vabastas aadli teenistuskohustustest, maksudest ja ihunuhtlusest. Aadel sai õiguse moodustada omavalitsuslikke aadlikogusid, valida kubermangu ja maakonna aadlipeamehi ning esitada valitsusele taotlusi. Senine Eestimaa rüütelkonna omavalitsuslik organisatsioon kuulus täielikult likvideerimisele. Loodi kubermangu Eestimaa rüütelkonna seisusliku omavalitsuse juhi aadlimarssali koht Liivi- ja Eestimaal kaotatud Eestimaa rüütelkonna pealiku asemele ja osalt ka kaotatud maanõunikkude-kolleegiumi funktsioonide täitmiseks. Aadlimarssal valiti kreisimarssalite poolt ja hulgast 3 aastaks ning aadlimarssali ülesandeks oli kubermangu aadlikogu istungeil tehtud otsuste teostamine, maa postiasjanduse korraldamine, aadli rahaasjade jne. juhtimine ning aadli huvide kaitse. Aadlimarssali koht kaotati 1796. aastal koos asehalduskorraga. Kava kohaselt, kindralkuberneri või kuberneri kutsel pidi, kolme aasta järel kokku tulema Eestimaa Maapäev, valima kubermangu marssali (endine Eestimaa rüütelkonna peamees), maakondade marssalid ja aadlipealikud maakondades, ametiisikud kohtu, politsei ja muul alal, arutama mõningaid muid päevakorras olevaid küsimusi jne.. 
Saaremaa ja Liivimaa maamarssal valiti Maapäeval 3 aastaks ja tema ülesandeks oli juhatada rüütelkonna üldkoosolekut ehk maapäeva ("Landtag"). 18. sajandist alates oli Saaremaa ja Liivimaa maamarssali ülesandeks esindada ka rüütelkonna huve Venemaa keisririigi keskvõimu juures. Saaremaal oli asehalduskorrale eelnenud ajal Saaremaa rüütelkonnna maamarssalid, asehalduskorra ajal Liivimaa aadlimarssal ja seejärel Saaremaa maamarssal.
Vision of the Seas

Vision of the Seas on kuues Vision-klassi ristluslaev, mis kuulub firmale Royal Caribbean Cruises Ltd. ja mida käitab laevakompanii Royal Caribbean International. Laev ehitati 1998. aastal Chantiers de l'Atlantique'i laevatehases Saint-Nazaire'is Prantsusmaal.
Ehitamine.
Kiil pandi laevale tehasenumbriga F31 Chantiers de l'Atlantique'i laevatehases 29. oktoobril 1996. Vettelaskmistseremoonia toimus 1. septembril 1997. 15. aprillil 1998 sai laev valmis ja anti omanikele Royal Caribbean Cruises Ltd. üle. Laeva ristiemaks sai Helen Morin Stephan. Laev asus oma esmareisile 2. mail 1998.
2000. aasta aprillis Vision of the Seas moderniseeriti. Laeva kasutati kruiisidel Vahemerel suvel ja Brasiilia sadamalinnadesse talvel; aastail 2012–2013 korraldati viisavabu kruiise Stockholmist Peterburi.
Hendrik Anniko

Hendrik Anniko (ka Heinrich Anniko; 9. august 1867 Holdre – 27. november 1954 Baltimore) oli kooliõpetaja, köster ning II ja III Riigikogu liige.
Ta õppis Holdre vallakoolis ja Helme kihelkonnakoolis. Seejärel töötas kooliõpetajana Alamõisas, Helmes, Igaveres ja Pootsis. Aastatel 1890–1898 oli ta Tõstamaa vallakooli juhataja. Ta lahkus venestamise survel koolmeistri ametist ja hakkas köstriks. Aastatel 1898–1909 oli ta Lihula Eliisabeti koguduses ja 1909–1944 (õnnistati kohale 20. oktoobril 1909) Kullamaa Püha Johannese koguduses köster. Ta oli koguduse saadik paljudel kirikupäevadel. Ta oli eesti köstrite peres üks neid, kes oskas hinnata mitmesuguseid olukordi ja kes kõik oma oskused ja kogemused rakendas Eesti kiriku ülesehitamiseks. Ta täitis köster-organistide organisatsioonis juhtivaid ülesandeid ja kohustusi, oli ühtlasi Kirikumuusika Sekretariaadi liige. Oli pikka aega Kullamaa Ühispanga juhatuse esimees.
1917. aastal oli ta Lääne maakonnanõukogu ja Lääne Maavalitsuse liige ning haridusosakonna juhataja. Vangistati bolševike poolt ja toodi Toompeale vangi, kust kahenädalase vangistuse järel Kullamaa rahva nõudmisel vabastati.
Ta oli Riigikogu liige (Kristliku Rahvaerakonna nimekirjas II ja III koosseisus kuni 1. oktoobrini 1928, mil tema asemele asus Hans Pöhl.
1944 . aastal põgenes Saksamaale. Hiljem siirdus Ameerika Ühendriikidesse, kus elas Baltimore'i osariigis ja oli Baltimore'i Markuse koguduse organist.
Isiklikku.
Tema poeg Paul Anniko oli arst.
Tartu vanalinn

Tartu vanalinn on Tartu linnasüda, Tartu vanim linnaosa.
Sõdade ja tulekahjude tõttu on enamik Tartu vanalinnast suhteliselt uus. Kõige vanemad rajatised on ainsana keskajast säilinud Tartu toomkirik ja Jaani kirik. Vanalinnas domineerib 19. sajandi alguse klassitsism, leidub ka stalinistliku uusklassitsismi näiteid. Rohelust pakuvad Teises maailmasõjas linnapilti tekkinud tühemikesse rajatud pargid.
Tinglikult jääb Tartu vanalinn Emajõe, Laia tänava ja Vallikraavi tänava vahele.
Heide

Heide (omastav: "heite") ehk emissioon ehk keskkonda heitmine (inglise "emission", "release", "discharge") on ainete, vibratsiooni, soojuse või müra otsene või kaudne väljutamine käitise saasteallikast õhku, vette või pinnasesse. Heite tulemusel keskkonda sattuvaid asju nimetatakse heitmeteks (ainsuse nimetavas samuti "heide", ainsuse omastavas "heitme").
Enamasti peetakse heite puhul silmas just soovimatu aine või energia juhtimist keskkonda.
Vastutuskindlustus

Vastutuskindlustus (harva ka vastutusekindlustus) (inglise "liability insurance") on kindlustus majandusliku kahju vastu, mida kindlustusvõtja võib olla kohustatud kandma, kui toimub mõni sündmus, mis talle sellise vastutuse paneb.
Vastutuskindlustus on näiteks liikluskindlustus.
Kallasrada

Kallasrada on avaliku veekogu kaldariba. Mõiste on kasutusel Eesti keskkonnaseadustes.
2014. aastal koondati looduskaitseseaduses, veeseaduses ja asjaõigusseaduses olnud kallasrada reguleerivad sätted keskkonnaseadustiku üldosa seadusesse.
Kallasraja laius.
Eesti keskkonnaseadustiku üldosa seaduse järgi on kallasraja laius laevatatavatel veekogudel 10 m ning teistel veekogudel 4 m. Kallasraja laiust arvestatakse lamekaldal põhikaardile kantud veekogu piirist ja kõrgkaldal kaldanõlva ülemisest servast, arvates viimasel juhul kallasrajaks ka vee piirjoone ja kaldanõlva ülemise serva vahelise maariba.
Juurdepääs kallasrajale.
Kallasraja kasutamiseks on vajalik sellele juurdepääs (rada, tee vms), see on vajalik näiteks (mere)päästetöödeks. Kohaliku omavalitsuse üksus peab planeeringutega tagama avaliku juurdepääsu kallasrajale ning kalda omanik või valdaja peab tagama kallasrajale juurdepääsu planeeringuga kehtestatud tingimustel. Rikkumist menetleb Keskkonnaamet ja valla- või linnavalitsus.
Juurdepääsu tingimused määratakse üldplaneeringuga ning juurdepääs ise detailplaneeringuga. Planeering ja juurdepääsu tingimused kehtivad kõigi isikute suhtes ilma servituudi või muu asjaõiguseta kuni vastav planeering kehtib. Seda ka juhul kui planeering nõuab servituudi seadmist, kuid servituut on seadmata.
Karistused rikkujatele.
Planeering õigusnormina on avaliku korra osa. Kallasraja juurdepääsu planeeringu rikkumine on seetõttu avaliku korra rikkumine.
Kallasraja või sellele juurdepääsu sulgemine on karistatav rahatrahviga kuni 300 trahviühikut ehk kuni 1200 eurot, kui rikkuja on füüsiline isik, ja rahatrahviga kuni 3200 eurot kui rikkuja on juriidiline isik.
Alan Dzagojev

Alan Elizbarovitš Dzagojev (vene keeles Алáн Елизбáрович Дзагóев, osseedi Зæгъойты Алан; sündinud 17. juunil 1990 Beslanis) on Venemaa jalgpallur, Venemaa jalgpallikoondise ja Moskva CSKA poolkaitsja. Ta on rahvuselt osseet.
Mängib CSKAs ja rahvuskoondises alates aastast 2008. Esimese värava Venemaa koondises lõi Dzagojev 2012. aasta jalgpalli Euroopa meistrivõistluste valikturniiri raames Iirimaa koondise vastu.
Väravad rahvuskoondises.
Seisuga 13. juuni 2012.
Kaebeõigus

Kaebeõigus (inglise "right to make a complaint" või "right to file an action") on isiku õigus pöörduda kohtusse. 
Kaebeõiguseks peab isikul olema põhjendatud asjakohane huvi või tema subjektiivset õigust peab olema rikutud. See, mida mõistetakse põhjendatud huvi ja õiguse rikkumise all, määratakse kindlaks õigusaktidega. 
Rahvusvahelise aluse kaebeõiguseks (mis on seotud keskkonnainfo kättesaadavuses, keskkonnaasjades osalemises ja õiguses pöörduda kohtu poole) annab Århusi konventsioon. Århusi konventsiooni järgi on kaebeõigus ka valitsusvälistel keskkonnaorganisatsioonidel.
Juurdepääs õigusemõistmisele

Juurdepääs õigusemõistmisele (inglise "access to justice") on isiku õigus pöörduda kohtusse või muu erapooletu ja sõltumatu organi poole keskkonnaalases vaidlusküsimuses.
Ernst I (Braunschweig-Lüneburg)

Ernst I (1497–1546), sageli kutsutud ka Ernst Usutunnistajaks (), oli Braunschweig-Lüneburgi hertsog ja Lüneburgi vürst ning valitses aastast 1520 kuni oma surmani. Ta oli protestantismi eestvõitleja reformatsiooni algaastatel.
Ta oli Heinrich I ja Saksimaa kuurvürsti Ernsti tütre Margarete poeg.
Järglased.
Ernst oli abielus Mecklenburgi hertsogi Heinrich V tütre Sophiega. Neil olid järgmised lapsed, kes täisikka jõudsid:
Keskkonna väärtuse rahaline hindamine

Keskkonna väärtuse rahaline hindamine (inglise "monetary environmental valuation") on kasutatavate loodusvarade rahas hindamine otsesel või kaudsel meetodil. 
Otsese meetodi puhul määratakse küsitluse teel elanike maksevalmidus keskkonnaseisundi parandamise või säilitamise eest või aktsepteerimisvalmidus teatud keskkonnateenusest või hüvest loobumiseks.
Kaudse meetodi puhul tuletatakse maksevalmidus inimeste tavakäitumisest (nt sõit puhkekohta, palk töötamise eest saastatud keskkonnas).
Stephen Ward

Stephen Robert Ward (sündinud 20. augustil 1985 Dublinis) on Iirimaa jalgpallur. 
Ta mängib Inglismaa tugevuselt neljanda liiga klubis Walsall tavaliselt kas äärepoolkaitsja või ründajana.
Iirimaa jalgpallikoondisse kuulus ta aastatel 2011–2018.
Kompensatsiooniala

Kompensatsiooniala ehk ökotsoon (inglise "ecological compensation area") on ökoloogiliselt tasakaalustav ala kultuurmaistus; suhteliselt intensiivse kasutusega alade vahel asuv ekstensiivselt kasutatav ala, mis mahendab keskkonnakahjustusi ja mitmekesistab maastikku. 
Kompensatsioonialad taastavad loodusvarade (õhu, vee) kvaliteeti ja hulka, annavad elutingimusi näiteks taimeliikidele ning tõkestavad negatiivset inimmõju.
Kompensatsioonialad on näiteks kaitsepuistud kraavikallastel, parkmetsad linnade ümber ning Vahe-Eesti loodusmaastikud Tallinna ja Kirde-Eesti tööstuspiirkondade suhtes. 
Kompensatsioonialadena saab käsitleda ka läbirändel peatuvatele lindudele loodud nn söödapõlde.
Menden

Menden (ametlik nimi Menden (Sauerland)) on linn Saksamaa lääneosas Nordrhein-Westfaleni liidumaal Sauerlandis. Linna läbib Hönne jõgi, mis põhjapiiril suubub Ruhri.
Krahv Siegfried von Westerburg andis Mendenile linnaõigused 1276. aastal. 16. sajandil sai Hansa Liidu liikmeks.
1975 liideti linnaga Bösperde, Halingeni, Lendringseni, Oesberni, Schwitteni ja Asbecki vald.
Estonija (1948)

Estonija (vene keeles "Эстония") oli üks edukamaid Bolšaja Volga tüüpi (projekt 11) Venemaa kuivlastilaevadest, mis ehitati Krasnoje Sormovo laevatehases Nižni Novgorodis Nõukogude Liidus 1948. aastal. Estonija moderniseeriti samasuguseks nagu projekti 576 kuivlastilaevad, mida 1990. aastatel kasutati ka merel. Laev kanti 2000. aastal maha ja see asub Žukovskaja laevastiku teenindusbaasis.
Wilhelm Tham (laev)

Wilhelm Tham on majutamisvõimalusega Rootsi mootorreisilaev, mis ehitati Motala Verkstadi laevatehases 1912. aastal.
Laev ehitati ja lasti vette 1912. Alus nimetati Riigipäeva liikme, alates 1877 Husqvarna direktor olnud Wilhelm Thami auks, kes suri 1911. Laev on 31,83 m pikk ja 6,73 m lai ning tema süvis on 2,82 m. Tema mahutavus on 268. Laeva peamasina moodustavad 2 Volvo Penta diiselmasinat D9-300, mille koguvõimsus on 441 kW. Laeva suurim kiirus on 10 sõlme.
Laev sõidab Göta kanalis Göteborgi-Stockholmi liinil. Kodusadam on Rootsi pealinn Stockholm.
1964 asendati Wilhelm Thami aurumasin kahe Scania diiselmasinaga. Seni oli laeva masinate võimsus olnud 184 kW, nüüd suurenes see 338 kW-ni. 2003–06 moderniseeriti laeva, säilitades seejuures selle ajaloolise välimuse. 2007 pandi Scania diiselmasinate asemele kaks Volvo Pentat, mis olid vanadest võimsamad. Esialgu oli laeval 60 kajutikohta ja sama palju reisijakohti, aga ümberehituse käigus suurendati reisijakohtade arvu 150-ni.
Wilhelm Tham on Göta kanalis sõitvatest laevadest vanuselt teine. Koos maailma vanima käigus oleva reisilaevaga Juno ja laevaga Diana on ta alates 2004 kaitse all.
Adolf Dassler

Adolf Dassler (hüüdnimi Adi Dassler; 3. november 1900 Herzogenaurach – 6. september 1978 Herzogenaurach) oli saksa ettevõtja ja spordijalatsitootja, rahvusvahelise spordibrändi Adidas asutaja.
1924. aastal rajas ta koos vanema venna Rudolf Dassleriga pereettevõtte nimega Gebrüder Dassler Schuhfabrik (vendade Dasslerite jalatsivabrik), mis hakkas tootma spetsiaalselt sportlastele mõeldud jalanõusid. Ettevõtte toodang saavutas kiiresti tuntuse, eriti pärast seda, kui Ameerika kergejõustiklane Jesse Owens kandis Dasslerite jalatseid 1936. aasta Berliini olümpiamängudel ja võitis neli kuldmedalit.
Teise maailmasõja järel tekkis vendade vahel tüli, mille tõttu nad otsustasid kumbki oma teed minna. 1948. aastal asutas Adolf Dassler uue ettevõtte, millele pani nimeks Adidas – moodustades selle oma ees- ja perekonnanime kombinatsioonist (Adi + Dassler). Tema vend Rudolf Dassler asutas samal aastal konkureeriva spordijalatsifirma Puma.
1950. ja 1960. aastatel sai Adidasest üks tuntumaid spordijalatsite ja -riiete tootjaid maailmas. Ettevõtte tooted olid väga populaarsed nii olümpiamängudel kui ka rahvusvahelises jalgpallis. Hiljem hakkas Adidas tootma ka muid sporditarvikuid ning kasvas üheks mõjukamaks spordibrändiks maailmas.
Adolf Dassler juhtis Adidase ettevõtet kuni surmani 1978. aastal. Tema pärand elab edasi ettevõttes, mis tänapäeval kannab nime Adidas AG ja on üks suurimaid spordikaupade tootjaid maailmas.
Ettevõtte tunnusmärgiks on kolm triipu.
Ján Zachara

Ján Zachara (27. august 1928 Kubrá (praegu Trenčín) Slovakkia – 2. jaanuar 2025 Nová Dubnica) oli Tšehhoslovakkia poksija, rahvuselt slovakk.
Zachara oli kokku vähemalt kahekordne Slovakkia meister – kukk-kaalus (kuni 54 kg) 1947. aastal ja sulgkaalus (kuni 57 kg) 1948. aastal ning neljakordne Tšehhoslovakkia meister sulgkaalus (kuni 57 kg) aastatel 1951 ja 1954–1956. Ta esindas maavõistlustel Tšehhoslovakkiat vähemalt 15 korda ning võitis neist 7 ja kaotas 8 kohtumist.
Zachara võitis sulgkaalus (kuni 57 kg) 1952. aasta Helsingi olümpiamängude poksivõistlustel kuldmedali ja tuli olümpiavõitjaks. Ta osales sulgkaalus (kuni 57 kg) 1956. aasta Melbourne'i olümpiamängude poksivõistlustel, kuid kaotas veerandfinaalis hilisemale pronksmedalivõitjale Pentti Hämäläisele (Soome) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja.
Zachara osales sulgkaalus (kuni 57 kg) 11. Euroopa meistrivõistlustel (Lääne-Berliin, 1955), kuid kaotas 2. ringis Thomas Nichollsile (Inglismaa) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja ning 12. Euroopa meistrivõistlustel (Praha, 1957), kuid kaotas 1. ringis hilisemale hõbemedalivõitjale Mario Sitrile (Itaalia) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja.
August Weismann

Friedrich Leopold August Weismann codice_1 (17. jaanuar 1834 Frankfurt – 5. november 1914 Freiburg) oli saksa bioloog.
Ta töötas Freiburgi Ülikoolis.
Ta tõendas, et omandatud tunnused ei ole päritavad. Tehes eristuse somaatiliste rakkude ja iduteerakkude vahel, näitas ta (muu hulgas eksperimentaalselt), et keskkonnast tingitud muutused somaatilistes rakkudes ei pärandu järgmisele põlvkonnale. Weismann oli üks esimesi biolooge, kes eitas lamarkismi täielikult. 
Weismann pani aluse neodarvinismile.
Majandusindikaator

Majandusindikaator ehk majandusnäitaja ehk majandusmõõdik (inglise "economic indicator") on näitaja, mis aitab analüüsida majandusolukorda ja tulevikuväljavaateid nii ettevõtte kui ka riigi tasandil. 
Majandusindikaatorid saadakse tavaliselt majandusteadusele kohandatud statistilisi meetodeid kasutades. Sageli kasutatavateks majandusindikaatoriteks on näiteks statistika tööhõive, investeeringute, varade, hindade, tulude ja kulude, laenude, tootmise, kaubanduse jms kohta.
Ernests Gūtmanis

Ernests Gūtmanis (sündinud 15. jaanuaril 1901 – surmaaeg ja -koht on teadmata) oli läti poksija.
Gūtmanis osales kergekaalus (kuni 61,2 kg) 1924. aasta Pariisi olümpiamängude poksivõistlustel, kuid kaotas 1. ringis oma kohtumise ja jäi edasisest medaliheitlusest välja.
See oli Läti esindaja esimene ning ka ainus Läti Vabariigi esimese perioodi (1918–1940) poksivõistlus nüüdisaegsetel olümpiamängudel. 
Elukutselisena.
Gūtmanis poksis maist 1926 kuni aprillini 1929 ning veel ühe korra 29. oktoobril 1933 elukutselisena Prantsusmaal ja Hispaanias, kasutades nime Humberto Gutman. Ta pidas kokku 36 kohtumist, millest võitis 17 (neist 4 nokaudiga), kaotas 8 (neist 2 nokaudiga) ning viigistas 7 kohtumist.
Jätkusuutliku arengu indikaator

Jätkusuutliku arengu indikaator ehk jätkusuutliku arengu näitaja ehk jätkusuutliku arengu mõõdik (inglise keeles "sustainable development indicator", lühend SDI) on statistiline näitaja jätkusuutliku (säästva) arengu seireks. 
Et jätkusuutliku arengu teemad on väga laiaulatuslikud, võivad ka jätkusuutliku arengu indikaatorid kajastada laia teemaderingi. Need indikaatorid võivad kajastada nt keskkonnaseisundit või elukvaliteeti jätkusuutlikkuse seisukohast.
Sotsiaalne indikaator

Sotsiaalne indikaator ehk sotsiaalne näitaja ehk sotsiaalne mõõdik (inglise keeles "social indicator") on igasugune regulaarselt kogutav sotsiaalne statistika, mida on võimalik kasutada ühiskonna üldise seisundi ja sotsiaalse heaolu muutuste kirjeldamiseks. 
Levinuimad sotsiaalsed indikaatorid näitavad kirjaoskuse, kuritegevuse, suremuse ja tervishoiuteenuste taset.
Tänapäeval on statistiliste üldistuste kõrval tunnistatud tundlikumate vahendite olulisust, eriti disagregeeritud ehk sotsiaalsete rühmade erinevat olukorda peegeldavate näitajate tähtsust.
Estonija

Estonija (Эстония) oli venekeelne Eesti ajaleht, mis ilmus aastatel 1991–2004. 
Enne 1991. aastat kandis ajaleht nime Sovetskaja Estonija, 2004. aastast oli ajalehe nimi Vesti Dnja.
Ajalehe peatoimetajad on olnud
Sovetskaja Estonija

Sovetskaja Estonia (Советская Эстония) oli venekeelne Eesti ajaleht aastatel 1940–1991, Eestimaa Kommunistliku Partei Keskkomitee häälekandja.
Ajaleht ilmus Tallinnas alates 1. novembrist 1940. Esimene peatoimetaja oli Simon Perlmann. 1941. aasta augustist kuni 25. jaanuarini 1950 oli Sovetskaja Estonija peatoimetaja Daniil Rudnev. Ajalehe ilmumine taastus 19. veebruaril 1944 Leningradis, kui 1944. aasta veebruari keskpaiku otsustas EK(b)P Keskkomitee büroo taasalustada «Sovetskaja Estonia» väljaandmist, esialgu Leningradis. Daniil Rudnev määrati jälle selle ajalehe toimetajaks. 19. veebruaril ilmuski esimene number. Ajalehe toimetus asus «Leningradskaja Pravda» ruumides ja lehte trükiti tema trükikojas, tiraažiga 8000 eksemplari. 
Aastatel 1972–1975 töötas Sovetskaja Estonija toimetuses vene kirjanik Sergei Dovlatov, kes on toimetuse ja enda tööd Sovetskaja Estonija ajakirjanikuna kirjeldanud oma romaanis "Kompromiss".
Sovetskaja Estonija toimetuses on töötanud ka ajakirjanikud Dimitri Klenski, Mihhail Roginski, Mark Levin ja Leivi Šer ning fotograaf Aleksander Aizenštadt (Aisenstadt). Ajalehe fotograaf oli Faivi Kljutšik.
1991. aasta 21. augustist kandis ajaleht nime Estonia. Kuni 23.augustini 1991 ilmus ikka veel Sovetskaja Estonia nime all, olles EKP KK, ENSV ÜN ja ENSV MN häälekandja. 
Ajalehe peatoimetajad
NSV Liidu välisluure juhtide loend

NSV Liidu välisluure juhtide loend on Nõukogude Venemaa ja NSV Liidu riikliku julgeoleku välisluure juhtide ja nende asetäitjate loetelu
NSV Liidu RJK Esimese Peavalitsuse (välisluure) juhtkonna moodustasid:
NSV Liidu RJK EP esimehed ja asetäitjad.
26. detsembril 1991 määrati Venemaa Föderatsiooni president Boriss Jeltsini korraldusega nr 316 Jevgeni Primakov Vene NFSV Välisluureteenistuse direktoriks.
Chantiers de l'Atlantique

Chantiers de l'Atlantique on üks suuremaid laevatehaseid Euroopas ja maailmas, Lõuna-Korea STX Offshore &amp; Shipbuildingi osa, üks STX Europe'i laevatehastest, mis asub Loire'i suudme ääres Saint-Nazaire'is Prantsusmaal. 
Aastatel 1984-2006 oli Alstom Leroux Navali koosseisus. 2006. aasta jaanuaris müüdi 75 protsenti aktsiatest Aker Yards-ile (praegu STX Europe).
Majesty of the Seas

Majesty of the Seas on kolmas Sovereign-klassi ristluslaev, mis kuulub firmale Majesty of the Seas Inc. Royal Caribbean Cruises Ltd. ja mida käitab laevakompanii Royal Caribbean International. Laev ehitati Chantiers de l'Atlantique'i laevatehases Saint-Nazaire'is Prantsusmaal 1992. aastal.
Ehitamine.
Kiil pandi laevale tehasenumbriga B30 Chantiers de l'Atlantique'i laevatehases 6. detsembril 1988. Vettelaskmistseremoonia toimus 29. augustil 1991. 27. märtsil 1992 sai laev valmis ja anti üle omanikule Royal Caribbean Cruises Ltd. Laeva ristiemaks sai Norra kuninganna Sonja. Laev asus oma esmareisile 26. aprillil 1992. Aastail 1992-2005 sõitis Majesty of the Seas Norra lipu all ning sai seejärel Bahama lipu.
Laeva kasutati kruiisidel Miamist Bahama saartele, sealhulgas ka Royal Caribbeani omanduses Coco Cay supelranna äärde.
Marja Unt

Marja Unt (sündinud 27. jaanuaril 1982 Tartus) on eesti kirjandusteadlane ja tõlkija.
Haridus.
Ta on lõpetanud Hugo Treffneri Gümnaasiumi. 2004. aastal lõpetas ta Tartu Ülikooli kirjanduse ja rahvaluule erialal, 2007 kaitses samas teadusmagistrikraadi tööga "Eesti luule 1968–1988 luulearutluse peeglis".
Töökäik.
Marja Unt on teinud mittekoosseisulisena tõlkija ja keeletoimetaja tööd. 2007. aastast on ta Eesti Kirjanduse Seltsi teadussekretär, alates 2008. aastast töötab ka Tartu Ülikooli eesti kirjanduse õppetooli lektorina. Ta on kirjandusfestivali Prima Vista programmijuht.
Tema peamisteks uurimisvaldkondadeks on eesti luule 20. sajandi teisel poolel ja sama perioodi kirjanduskriitika. Ta on tegelenud ka 20. sajandi euroopa ja angloameerika kirjandusega, kirjutanud järelsõnu ning tutvustavaid autorikäsitlusi.
Isiklikku.
Marja Unt on Jaan ja Kersti Undi tütar.
Ta on Jaan Toominga teatritrupi Sagar Sagitta liige.
Keskkonnavastutus

Keskkonnavastutus (inglise "environmental liability") on keskkonnakahju heastamine kahju tekitaja poolt. 
Keskkonnavastutus on "saastaja maksab"-põhimõtte rakendamise vahend, mis peale finantsvastutuse tekitatud keskkonnakahju eest hõlmab ka kahjustatud keskkonna taastamist või asendamist. 
Euroopa Liidus reguleerib keskkonnavastutust keskkonnavastutuse direktiiv (inglise "Environmental Liability Directive").
Eva Maaring

Eva Maaring (14. märtsil 1927 Tartu – 2. jaanuar 2021) oli eesti geograaf ja kodu-uurija.
Elulugu.
Eva Maaring oli kooliõpetaja tütar. Ta õppis aastatel 1941–1944 , 1944–1947 Tartu Õpetajate Seminaris, lõpetas 1949. aastal Tartu Õpetajate Instituudi ja 1956. aastal (kaugõppes) Tartu Ülikooli geograafia osakonna, 1958–1961 õppis Tartu Ülikooli kaugõppeaspirantuuris füüsilise geograafia erialal. 
Oli 1949–1958 Tartumaa ja Viljandi koolides geograafia- ja bioloogiaõpetaja, 1958–1990 ENSV TA Kodu-uurimise Komisjoni teadussekretär, 1990. aastast oli Eesti Kodu-uurimise Seltsi (EKUS) teadussekretär.
Teadustegevus.
Eva Maaring tegeles aastakümneid Eesti kodu-uurimisliikumise organiseerimise ja kodu-uurimise teaduslik-metoodilise juhendamisega. Ta esines paljudel konverentsidel ja seminaridel kodu-uurimise teemadel (interdistsiplinaarne kodu-uurimine, kodu-uurijate personaalia, kroonikapidamine, kodu-uurimine koolis, ka kooligeograafia õppemetoodika jms). Maaring osales üle 60 kodu-uurimusliku väljaande (ettekannete jm kogumikud, "Kodu-uurija käsiraamat" 1966 jt) koostamises-toimetamises, koostas aastast 1960 kodu-uurimise ülevaateid, ENE kaasautor.
Ta oli Loodusuurijate Seltsi (1956), Eesti Geograafia Seltsi (1957) ja Eesti Looduskaitse Seltsi (1966) liige ning Eesti Kodu-uurimise Seltsi asutajaliige (1990).
Maaring kirjutas umbes 80 teaduspublikatsiooni, ülevaadet, metoodilist materjali ja programmi.
Tuuliku tee

Tuuliku tee on tänav Tallinnas Mustamäe, Kristiine ja Haabersti linnaosas. See kulgeb läbi Kadaka, Lilleküla (Marja allasumi), Veskimetsa ja Mustjõe asumi.
Tuuliku tee algab Kadaka teelt. See ristub Halla (paremalt) ja Veskimäe tänavaga (vasakult) ning lõpeb Tuuleveski tänaval. 
Tuuliku tänava nimi võeti kasutusele 22. oktoobril 1965. Tänav on saanud nime Haabersti mõisa tuuleveski järgi.
Ugli

Ugli on tangeriini ja greibi või tangeriini ja pomeli ristand, mis avastati Jamaical aastal 1924 ja kasvab siiamaani valdavalt seal. 
Ugli on värske ja intensiivse maitsega, kergesti kooritav ning mahlase ja pehme viljalihaga tsitrusvili. Viljaliha on mahedam ja mahlasem kui greibil, kergelt happeline, värvuselt helekollakas või oranž, enamasti ilma seemneteta. Oma kollakasrohelise ja ebaühtlaselt poorilise koore tõttu on ugli, just nagu seda näitab ka tema nimi, oma väljanägemiselt „kole”. Ugli mahlasisaldus on väga suur. Sobib söömiseks nagu greip – pooleks või viiludeks lõigatuna.
Uglipuu ("Citrus × tangelo", "Citrus reticulata" × "Citrus paradisi") annab vilju hooajaliselt detsembrist kuni aprillini. Uglid on 10–15 cm läbimõõduga. Uglit ostes väldi vilju, mis on viljarao lähedalt kuivanud. Säilitada 4–6 ˚C juures.
Integratsiooni Sihtasutus

Integratsiooni Sihtasutus (INSA) seisab hea selle eest, et Eestis elavad inimesed jagaksid ühiseid väärtusi ja osaleksid ka ise aktiivselt kodanikuühiskonnas, et Eestis elavatel rahvusrühmadel oleks võimalus säilitada oma emakeelt ja kultuuri.
Asutamine.
Sihtasutus loodi 31. märtsil 1998 ning siis kandis see nime Mitte-eestlaste Integratsiooni Sihtasutus (MEIS). 2008. aasta kevadest kuni 2009. aasta lõpuni kandis asutus nime Integratsiooni Sihtasutus. 1. jaanuaril 2010 ühines Integratsiooni Sihtasutusega 10. juunil 1992 asutatud Eesti Migratsioonifond. Ühendatud asutus hakkas kandma nime Integratsiooni ja Migratsiooni Sihtasutus Meie Inimesed (MISA). Alates 15. märtsist 2017 on organisatsiooni nimi taas Integratsiooni Sihtasutus.
Ülesanded.
Integratsiooni Sihtasutuse ülesanneteks on Eesti ühiskonna lõimumisprotsesside soodustamine, sisse- ja väljarändega seotud tegevuste koordineerimine, selle kohta teabe avaldamine ja ülevaadete koostamine.
Me oleme lõimumis- ja rändetegevuste teoreetiliste ja rakenduslike teadmiste ja oskuste kompetentsikeskus. Algatame ja toetame Eesti ühiskonna lõimumisele suunatud tegevusi ja abistame rändeprotsessis osalejaid.
Selleks:
Struktuur.
Sihtasutuse tegevust kavandab nõukogu ning sihtasutust juhib juhatus. Sihtasutusel on neli allüksust.
Arenduskeskus.
Arenduskeskuse valdkonnajuhid aitavad kaasa lõimumiskava mõjueesmärkide saavutamisele ja vastutavad sihtasutuse tegevuste elluviimise eest. 
Rakenduskeskus.
Rakenduskeskuse töötajad vastutavad Integratsiooni Sihtasutuse hangete, projektikonkursside ja taotlusvoorude ettevalmistamise, läbiviimise ning rahastamisejärgse seire ja aruandluse eest. 
Finants- ja tugiüksus.
Tugiüksuse töötajad tegelevad kogu sihtasutuse üldjuhtimisega, sh raamatupidamise, infotehnoloogia haldamise, dokumendihalduse, personalitöö, andmetöötluse, kommunikatsioonitegevuste ja muude haldusküsimustega. 
Eesti keele maja.
Eesti keele maja pakub mitmesuguseid eesti keele õppimise võimalusi.
Maa-ala tervendamine

Maa-ala tervendamine ehk maa-ala saneerimine (inglise "clean up" ("of soil") või "cleaning up" ("of soil")) on laialivalgunud või -pillutud ohtlike ainete eemaldamine ja käitlemine nõnda, et paik muutuks inimestele või keskkonnale ohutumaks.
Maa-ala korrastamist (sageli endised kaevandusalad), mis inimtegevusega on rikutud või kasutuskõlbmatuks muudetud, nimetatakse rekultiveerimiseks ehk korrastamiseks.