Majanduslik ebavõrdsus

Majandusliku ebavõrdsuse all mõistetakse tavaliselt sissetulekute või väljaminekute ebavõrdset jaotumist ühiskonnaliikmete vahel. 
Majandusliku ja sotsiaalse ühtekuuluvuse tugevdamine ning eri regioonide arengutaseme ühtlustamine on üks Euroopa Liidu ühise majanduspoliitika eesmärke. Muu hulgas tuleks tähelepanu pöörata riigisisese arengu regionaalsele tasakaalustatusele. Sageli peetakse regioonidevahelisi erinevusi uurides eelkõige silmas tulutaset eri piirkondades. Siiski on ilmnenud, et indiviidi subjektiivne hinnang enda heaolule sõltub pigem sellest, kuidas ta hindab oma heaolu teiste ühiskonnaliikmete heaoluga võrreldes, mitte sellest, milline on tema objektiivne seisund. Kui riigi keskmisest sissetulekust suurem sissetulek tähendab ka indiviidi suuremat rahulolu, siis üldise tulutaseme (kaasa arvatud konkreetse isiku tulutaseme) tõus elanike rahulolu oluliselt ei suurenda.
Üks olulisimaid seoste kogumeid on igas ühiskonnas tootmistegurite ja nende teguritulude jaotumine ühiskonnaliikmete vahel. Piltlikult võib vaadata seda kui võidujooksu, kus on kiiremad ja aeglasemad jooksjad. Kuna ressursid on piiratud, ei jätku hüvesid kõigile võrdselt.
Majandusliku seisundi määrab osasaamine algsetest tegurituludest. Tulude erinevus tuleneb asjaolust, et tootmistegurid on inimeste vahel väga erinevalt jaotunud. Töö ja palga suhe sõltub inimese oskustest, teadmistest, looduslikest eeldustest ja võimetest ning õnnest ja juhusest. 
Maa ja kapitali omand on majapidamiste vahel jaotunud ebavõrdselt. Selle põhjus on poliitiline kavalus, aus turukonkurents ja põlvkondade järjepidevus.
Ebavõrdsuse põhjused saab jagada kolme rühma: ebavõrdsus töötuludes, ebavõrdsus maa ja kapitali omanduses ning ebavõrdsus kasumis, intressis ja renditulus.
Riikide nimekiri sissetulekute võrdsuse järgi.
R/P 10% – keskmine sissetulekute vahe 10% rikkaimatel ja 10% vaeseimatel
R/P 20% – keskmine sissetulekute vahe 20% rikkaimatel ja 20% vaeseimatel
Gini – Gini indeks
UN – ÜRO andmed
CIA – "The World Factbooki" andmed
Ebavõrdsuse mõjurid.
Et säilitada motivatsiooni majandusarenguks, ei saa eesmärk olla ebavõrdsuse puudumine, vaid selle vähendamine ühiskonnas aktsepteeritud tasemeni. Arvukates uurimustes ja teadusartiklites on esile toodud hulk tegureid, mis mõjutavad sissetulekute ebavõrdsust suuremal või vähemal määral. 
Kirjanduses on enim käsitletud riigi rikkuse ja majandusliku ebavõrdsuse seost. Sealjuures ei ole ühtset seisukohta, kas seos on positiivne või negatiivne, sest uurimused on andnud eriilmelisi tulemusi. Arvatavasti on riigi kasvava rikkuse ja tulutaseme mõju ebavõrdsusele enamasti seotud muutustega majanduse struktuuris. 
Tööjõu liikumisega põllumajandusest tööstusse on seotud Kuznetsi hüpotees. See põhineb oletusel, et majanduskasvu ehk SKP suurenemise korral ebavõrdsus esmalt suureneb, kui tööjõu liikumine põllumajandussektorist tööstussektorisse algab, ning seejärel uuesti väheneb, kui sektoritevaheline liikumine hakkab lõpule jõudma. Tänapäeval on suur osa tööjõudu liikunud või liikumas tööstussektorist teenindussektorisse. Oleks õige oletada, et see muutus majanduse struktuuris on tekitanud omakorda pööratud U-kujulise seose ebavõrdsuse ja riigi rikkuse vahel. Seepärast on mõttekas kaasata ebavõrdsuse mõjurite analüüsi ka majanduse struktuuri iseloomustavad näitajad. 
Käsitletud on ka tööpuuduse mõju ebavõrdsusele. Võiks arvata, et töötute sissetulekud on töötavate elanike omadest väiksemad ja seetõttu on suurema tööpuuduse korral ka ebavõrdsus suurem. Tegelikult on empiirilised uurimused andnud nii tööpuuduse positiivset kui ka negatiivset mõju kinnitavaid tulemusi, samuti on tööpuudus osutunud sageli üldse ebaoluliseks ebavõrdsuse mõjuriks. 
Üks mõjur on ka valitsussektori osatähtsus majanduses. Enamasti oletatakse, et suurema avaliku sektori osakaaluga kaasneb väiksem ebavõrdsus nii ümberjaotava mõju kui ka selle pärast, et avalikus sektoris on palgad enamasti ühtlasemad kui erasektoris. 
Ebavõrdsust mõjutab ka hulk demograafilisi tegureid. Rahvastiku vanuselise koostise seos ebavõrdsusega ei ole veel esile kerkinud. Linnastumise puhul näitavad uurimused, et ebavõrdsus on tavaliselt linnades suurem kui maapiirkondades, seega peaks suurema linnarahvastiku osakaaluga kaasnema suurem ebavõrdsus. 
Rahvastiku haridustase ja selle varieeruvus on üks enim analüüsitud ebavõrdsust mõjutavatest teguritest. Kuigi sageli väidetakse, et hariduse üldine levik vähendab ebavõrdsust, on siiski oluline analüüsida haridustasemete, alg-, kesk- ja kõrghariduse osakaalu. Haridustaseme tõstmisega on inimestel võimalik sissetulekut suurendada, kuid ebavõrdsuse tase ei muutu olukorras, kus kõigi haridustase suureneb samal määral. Võib oletada, et suurema ebavõrdsusega hariduses kaasneb suurem majanduslik ebavõrdsus. On leitud, et nii alghariduse kui ka kõrghariduse suure osakaaluga täisealiste elanike haridustaseme jaotusega kaasneb suurem ebavõrdsus. Gümnaasiumiharidusega elanike osakaalu suurenemine aga suurendab keskmiste oskustega töötajate hulka – nende sissetulek on arvatavasti samuti keskmine. 
Peale kirjeldatud mõjurite on kirjanduses käsitletud veel inflatsiooni, finantssektori arengut, välissektoriga seotut, ajaloolisi ja kultuurilisi tegureid. Nimetatud tegurite mõju ebavõrdsusele võib analüüsida tavalise regressioonanalüüsi abil, kuid sellisel juhul ei võeta arvesse asjaolu, et tegurid mõjutavad ka üksteist ning seega võib ühe teguri mõju ebavõrdsusele avalduda ka kaude ehk teiste tegurite kaudu. Regressioonanalüüsi tulemus võib, kuid ei pruugi näidata selle teguri otsest mõju ebavõrdsusele. Nii avaldab majanduse struktuur ilmselt mõju ka linnastumise tasemele ja üldisele rikkusele. Linnades on üldiselt vähem vanureid ja sündimus on seal väiksem, linnarahvastiku osakaal võib olla seotud ka avaliku sektori osakaaluga, kuivõrd enamik riigiasutusi asub siiski linnades. Kuna avaliku sektori palgad on tavaliselt väiksemad, siis mõjutab see ka väljaminekuid. Suurem avaliku sektori osakaal võib tähendada ka rohkem kindlaid töökohti ja vähem tööpuudust.
Teooria kaheksast rikkast.
2017. aasta jaanuaris lõi laineid heategevusorganisatsiooni Oxfam teadaanne, mille kohaselt on kaheksal maailma kõige rikkamal inimesel sama palju vara kui poolel maailma elanikkonnast (3,6 miljardit inimest). Mittetulundusühing põhjendas seisukohti sellega, et korporatsioonidel ja miljardäridel on võim poliitikute üle, nad hiilivad kõrvale maksude maksmisest ja suruvad pahatahtlikult lihtinimeste palkasid alla. Skeptikutest analüütikud on kahtluse alla seadnud nii Oxfami järeldused kui ka arvude paikapidavuse. Inimeste vara hindamine netosummana muudab suurte võlgadega tööinimese vaesemaks kui keskmise pensionäri, kellel ei ole laenukohustusi. Lisaks ei võeta Oxfami aruandes arvesse raha reaalset ostujõudu maailma eri nurkades. Aruandel ja reaktsioonil sellele on märgiline tähendus – murranguline aeg poliitikas on ebavõrdsuse taas rambivalgusse tõstnud.
Ebavõrdsuse tajumine.
Vaesust mõõtvate indikaatorite poolest on maailm varasemast paremas situatsioonis. Maailmapanga andmetel on absoluutses vaesuses elavate inimeste osakaal kogurahvastikus kahanenud viimase 25 aasta jooksul 35%-lt 10%-le, vähenenud on ka toidu- ja joogiveepuudus ning laste suremus.
Varanduslikku ebavõrdsust ei muuda probleemiks aga ebavõrdsuse fakt ise, vaid see, kas ja kuidas ebavõrdsust tunnetatakse. Enda tajumine teistest vaesemana tekitab kõrvalejäetuse tunnet, viha ja pettumust. Empiirilised uurimused on varem kinnitanud ameeriklaste valmisolekut leppida suurema ebavõrdsusega, kuid turbulentsed muutused USA sisepoliitikas on seadnud ideaali Ameerika unelmast kahtluse alla. Euroopas, kus rikkus on jaotunud palju võrdsemalt, tajuvad inimesed ühiskonda jällegi ebavõrdsemana – see väljendub suuremat rikkuse ümberjaotamist taotlevas poliitikas.
Sissetulekute jagunemise tajumist ja tegelikku olukorda on võrreldud ka Eestis. 2014. aastal avaldas Judith Niehues uurimuse, kus käsitles ebavõrdsuse tajumist, tuginedes Euroopa sotsiaaluuringu andmetele. Kui kujutada inimeste jaotumist sissetulekuvahemike põhjal, moodustub Eesti inimestest sibulataoline kujutis – väga suure sissetuleku teenijaid on vähe, enamik on koondunud keskmise ümber ja mõnevõrra väiksem osa teenib väikest tulu. Eesti inimeste tajutav hinnang sissetulekute jaotusele on aga midagi tagurpidi T-tähe sarnast – palju on vaesuses elavaid indiviide ja vähe on neid, kes teenivad suuri summasid. Hoolimata sellest, et eestlased tajuvad ebavõrdsust ulatuslikult, ei ole see Eesti poliitikat väga palju mõjutanud. Samas on rahulolematus hoomatav: rahvas ootab karismaatilise parandaja (poliitiku) ilmumist.
Ebavõrdsuse uurimine tänapäeva majandusteaduses.
Varanduslikku ebavõrdsust ja vaesust on majandusteaduslikult palju uuritud, kuid viimastel aastatel on see taas luubi alla sattunud, mida tõendab ka see, et 2015. aasta majandusteaduse Nobeli auhinna pälvis majanduslikule ebavõrdsusele keskendunud uurimistöö autor Angus Deaton.
Avalikkuses on Deatonist suurema kuulsuse saavutanud Thomas Piketty, kelle uurimistööd resümeeriv teos "Kapital 21. sajandil" tõusis tõelise menuteose staatusse. Piketty annab raamatus põhjaliku ülevaate varade ja sissetulekute jaotusest eri ühiskondades sajandite vältel ning selgitab, kuidas pärast 20. sajandi vapustusi (maailmasõjad ja tohutu inflatsioon) varade jaotust märgatavalt võrdsustati. Ta käsitleb ka asjaolu, et majanduslik ebavõrdsus on taas tõusuteel. Prantslasest majandusteadlase üks peamisi järeldusi on, et vananev ühiskond ja aeglasem majanduskasv suurendavad kapitalilt teenitavaid tulusid – seeläbi vajab süvenev ebavõrdsus ohjamist maksusüsteemide kaudu. Samas ei saa täieliku tõena võtta Piketty väidet, et majanduskasv jääb pika aja jooksul alla kapitalilt teenitavale intressimäärale, sest teos ilmus 2013. aastal ehk pea aasta enne seda, kui Euroopa Keskpank hoiustele negatiivse intressimäära kehtestas. Suurem osa tema uurimistööst tehti ajal, mil raha teenis kontodel kopsakat intressi.
Praegu levib arusaam, et raha odavnemise taga ei ole keskpankade tegevus, vaid hoopis loomuliku intressimäära langemine. Vananevad ühiskonnad peavad tuleviku tarbeks koguma aina suuremaid summasid, ent raha pakkumine on suur, nõudlus kesine ja säästudelt teenitud intressimäär on seetõttu väike.
Piketty uurimus näitab, et palgatulust tulenev ebavõrdsus on kasvanud – üha suurem osa kogu palgafondist liigub selle kümnendiku kätte, kes saab suurimat palka, veel kiiremini suureneb 1% enim teenivate inimeste sissetulek. Sellist trendi selgitab osaliselt tehnoloogia meeletult kiire areng. Ka Eestis võib hea programmeerija teenida kümme korda rohkem kui lasteaiakasvataja. Kuldse 1% sissetulek on kasvanud eeskätt just USA börsiettevõtete n-ö superjuhtide kultuuri tagajärjena – selliste juhtide andeid väärtustatakse enamasti tuhandeid kordi rohkem kui tavatöötaja panust. Diskussioon, kas ja kuivõrd tuleb neid võite ülejäänud ühiskonnaga jagada, ei ole veel kuigi kaugele jõudnud.
Majanduslik ebavõrdsus Eestis.
Eesti majandus on 2017. aastal heas seisus: palgad ja eksport kasvavad ning pensionifondidel läheb hästi, ent seejuures tuleb tõdeda, et ka ühiskonnas valitsev majanduslik ebavõrdsus on suurem. Riigis on inimesi, kes ei saa praeguses majanduslikus keskkonnas hakkama.
Eestis süvenes varanduslik ebavõrdsus iseseisvuse esimesel kümnendil. Samas kriisile eelnenud kiire majanduskasvu perioodi jooksul kasvas ühiskonna vaeseimate sissetulek kiiremini kui rikkaimate oma. Kahe põhilise ebavõrdsuse näitaja, esimese ja viimase kvintiili kordaja ning Gini koefitsiendi järgi muutus Eesti sel perioodil võrdsemaks ühiskonnaks. 
Majanduskriisi saabudes tõsteti Eestis käibemaksu, mitte tulumaksu ülemist määra (nii tegid ka teised Euroopa riigid). Suurem osa väiksema sissetulekuga inimeste eelarvest läheb käibemaksu tasumiseks, suurema sissetulekuga indiviididel sellele nii palju ei lähe. Käibemaksu tasuvad ka pensionärid, õpilased ja üliõpilased, töötud ning need, kelle palk on alla tulumaksuvaba miinimumi – varem mainitud inimrühmad tulumaksu ei tasu. Selle asemel et tõsta rikkamate maksukoormust, otsustas valitsus kriisi ajal käibemaksu tõstes suurendada hoopis vaesemate inimeste maksukoormust. Eriti teravalt oli selline poliitika vastuolus teiste Euroopa riikide praktikaga, kus sisetarbimise ergutamiseks käibemaksu just alandati ning soodustati ühiskonna vaeseima osa tarbimist. Sotsiaalmaksule ülempiiri seadmisega tahetakse vältida olukorda, kus palka kasumina välja võttes ei pea sotsiaalmaksu maksma, ent sama eesmärk on siiski võimalik saavutada, kui nihutada suurte palkade maksukoorem tööandjalt töövõtjale sotsiaalmaksumäära langetamise ja astmelise tulumaksu rakendamise kaudu.
Majanduslik ebavõrdsus väljendub ka mujal, näiteks tervishoius ja hariduses (2017. aastal on olukord paranenud ning tasuta haridust saab suurem hulk õpilasi, varem see nii ei olnud). Need, kes pääsevad õppekohtadele, mis on riigieelarvest tasutud, otsustatakse peamiselt keskkooli lõpueksami tulemuste järgi. Eksamitel saavutavad üldiselt parimaid tulemusi linnakoolid, kes saavad oma õpilasi valida. Esiteks loob see põhjendamata eelise linnalastele, kellel on lihtsam neis heades koolides käia. Teiseks tekitab see olukorra, kus rikkamate vanemate lastel on suurem tõenäosus pääseda tasuta kohale. Ehkki need koolid meelitavad õppima vanuseklassi parimaid, on enamik õpilasi neis koolides lihtsalt pärit peredest, kus väärtustatakse haridust. Üldiselt on sellised pered ka keskmisest suurema sissetulekuga. Selle tagajärjel premeeritakse rikkamate vanemate lapsi tasuta haridusega, samas kui vaesematest peredest lapsed peavad hariduse eest maksma.