Sünoptilised evangeeliumid

Sünoptilisteks evangeeliumideks nimetatakse Uue Testamendi kolme esimest evangeeliumit – Matteuse, Markuse ja Luuka evangeeliumit –, kuna nende sisud langevad paljuski kokku. Evangeeliumide sarnasus tuleb hästi esile, kui nimetatud tekste kõrvuti lugeda. Sõna ”sünoptiline” põhineb kreeka keele sõnal , "synopsis", mis tõlkes tähendab “koos vaatlemist”.
Matteuse, Markuse ja Luuka evangeeliumides räägitakse sageli samadest sündmustest ühesuguses järjekorras, kasutades selleks kattuvaid sõnu, üsna sageli aga lausa identseid lauseid. Nii võib evangeeliume võrreldes näha, et Markuse evangeeliumi 666 salmist on üle 600 leitavad ka Matteuse evangeeliumis. Luuka evangeeliumis on sarnaseid või sõna-sõnalt Markuse evangeeliumiga kokkulangevaid salme ligi 350. Lisaks võib leida ühesuguseid kirjakohti ka Matteuse ja Luuka evangeeliumide vahel (pea 200 ühist salmi), mis Markuse evangeeliumis puuduvad.
Perikoopide kokkulangevust seletatakse kirjanduslike sõltuvussuhete teooriate kaudu. Tänapäeval on kõige rohkem tunnustust leidnud kahe allika teooria, mille järgi on Markuse evangeelium vanim. Nii Luuka kui ka Matteuse evangeeliumi aluseks on selle teooria kohaselt võetud Markuse evangeelium ja veel lisaks kaduma läinud Jeesuse ütluste allikas ehk Q-allikas. Samuti on mõlemal evangelistil olnud kasutada veel oma eriallikas.
Struktuur.
Ühised omadused.
Sünoptilised evangeeliumid on laias laastus ühepikkused. Need on kirjutatud 1. sajandi jooksul antiikaja kreeka ühiskeeles koinees. Kuna sünoptilised evangeeliumid esindavad antiikbiograafia žanrit, siis erinevad nad oluliselt mittekanoonilistest allikatest, näiteks Tooma ja Maarja evangeeliumist. Kolme evangeeliumi sarnasust nimetatakse kolmiktraditsiooniks. 
Neljas evangeelium, Johannese evangeelium, erineb sünoptilistest evangeeliumidest suurel määral, seda nii sisult kui ka perikoopide järjestuselt.
Kolmik- ja kaksiktraditsioon.
Perikoopide võrdlemisel kolme evangeeliumi vahel tuleb esile salmide suur sarnasus, seda nii sisu kui ka järjestuse osas. Paljud kirjakohad on olemas kõigis sünoptilistes evangeeliumides, kuid üsna sage on ka olukord, kus ühest sündmusest räägib mitte kolm, vaid kaks evangeeliumi (nt: Matteuse ja Luuka evangeeliumid). Samuti on mitmeid tegevusliine, mida on kirjeldanud ainult üks evangelist. Kolmiktraditsiooniks nimetatakse kõigi kolme sünoptilise evangeeliumi kirjakohtade kokkulangemist, kaksiktraditsiooniks siis vastavalt kahe evangeeliumi.
Lisaks sõnasõnalisele kattuvusele on kolmiktraditsiooni teooria teiseks lähtekohaks kolmes evangeeliumis ülestähendatud sündmuste samasugune järjestus, seda isegi siis, kui selleks ei näi olevat selget kronoloogilist või ajaloolist põhjust. Eelkõige on see jälgitav sündmuste juures, mis on ära toodud kõigis kolmes evangeeliumis. Sündmused, millest räägivad vaid kaks evangeeliumi, on omavahel lõdvemalt seotud ja perikoopide järjekord võib evangeeliumide sees erinev olla.
Teksti kuulumine kolmik- või kaksiktraditsiooni alla pole alati üheselt mõistetav, pigem sõltub see uurimisele seatud nõuetest ja sellest, kuivõrd oluliseks peetakse sarnasuse astet tekstide analüüsil. Näiteks Matteuse ja Markuse evangeeliumis on lugu Jeesusest ja viljatust viigipuust (Mt 21:18–22; Mk 11:12–24), mis mõlemad räägivad selgelt ühest ja samast situatsioonist, kus Jeesus neab vilju mittekandvat puud. Otsides sama sündmust Luuka evangeeliumist, leiame tähendamissõna viljatust viigipuust (Lk 13:6–9). Nii võib osa uurijaid pidada Luuka evangeeliumi perikoopi Matteuse ja Markuse evangeeliumi julgeks edasiarenduseks, teised peavad seda aga eraldiseisvaks kirjakohaks, mis ei mahu kolmiktraditsiooni mõiste alla.
Allolevas tabelis on ära toodud mõned olulisemad näited kolmik- ja kaksiktraditsiooni ilmestamiseks.
Näide.
Järgnevas tabelis on illustreeritud kolmiktraditsiooni mõistet perikoobiga, kus Jeesus tervendab pidalitõbist. Paksus kirjas on esile tõstetud kohad, mis langevad sõnasõnaliselt kokku kõigi kolme evangeeliumi vahel.
Analüüs näitab, et perikoopide sisust langeb erinevate evangeeliumide puhul kokku rohkem kui pool. Samas on iga evangelist lisanud omalt poolt midagi juurde, mistõttu pole tekstid lõpuni identsed.
Sünoptiline probleem.
Sünoptiline probleem tegeleb kirjanduslike sõltuvussuhete uurimisega kolme esimese evangeeliumi vahel, s.t missugune allikas või allikad on evangeeliumide alusmaterjaliks ning missugune võis olla evangeeliumide kirjutamise järjekord.
Sünoptilise probleemi uurimise lähtekohaks on Markuse, Matteuse ja Luuka evangeeliumide sarnasus. Seda viimast mitte ainult tekstide sisu raames, vaid ka perikoopide järjestuse ja täpse kreekakeelse sõnastuse osas. Suur osa Uue Testamendi teadlastest on veendunud, et evangeeliumide vahel võib leida kas otseseid või kaudseid sõltuvussuhteid, mille põhjusena nähakse lähtumist ühest allikast. Seega püütakse leida vastust küsimusele, missugune võiks olla sünoptiliste evangeeliumide ühine allikas või allikad, mille põhjal moodustub evangeeliumide suur ühisosa.
Vaidlused.
Sünoptilise probleemi arutelu on toonud kaasa palju vaidlusi:
Lisaks on olemas hulk teooriaid, mis püüavad näha sünoptiliste evangeeliumide seoseid näiteks Johannese evangeeliumi, mittekanooniliste evangeeliumide, apostlite õpetuste, Papiase kirjutiste, rabiinlike materjalidega jmt.
Ajalugu.
Üks esimesi, kes hakkas sünoptilise probleemiga tegelema, oli Augustinus. Nii reastab ta 5. sajandi alguses evangeeliumid kanoonilisse järjekorda, vastavalt siis esimene Matteuse, teine Markuse, kolmas Luuka ja neljas Johannese evangeelium. Augustinus lähtus evangeeliumide reastamisel mõttest, et esimene kirjapandud evangeelium oli Matteuse evangeelium ja teised järgnesid talle. Muuhulgas postuleeris ta, et iga järgnev evangelist ehitab oma töö üles eelkäijate tööle, lisades sinna omapoolseid täiendusi. Nõnda oli sündinud esimene sünoptilise probleemi teooria ehk Augustinuse teooria.
Augustinuse mõttekäik, mis nägi Matteuse evangeeliumit esimesena, püsis puutumatuna kuni 18. sajandi lõpuni, mil Johann Jakob Griesbach avaldas uurimuse, kus kõrvutas sünoptilisi evangeeliume ning jõudis järelduseni, et hoopis Markuse evangeelium on olnud Matteusele ja Luukale lähtekohaks. Griesbachi kolmiktraditsiooni teooria sai evangeeliumide omavaheliste suhete uurimisel revolutsiooniliseks, s.t evangeeliumid olid Griesbachi uurimuses trükitud paralleelsetes tulpades kriitilise väljaandena nõnda, et uurijad võisid neid kõiki analüüsida koos ja üheaegselt. 
19. sajandil, mil teadlased hakkasid rakendama kirjanduskriitika meetodeid sünoptilise probleemi lahendamiseks, jõuti tõdemuseni, et kolme evangeeliumi aluseks oli arvatavasti hüpoteetiline arameakeelne proto-evangeelium. Samas jäädi üksmeelselt toetama mõtet, et Markuse evangeelium on oluliselt mõjutanud Matteuse ja Luuka evangeeliumide sisu ja ülesehitust. 
1838. aastal avaldas saksa teoloog Weisse oma teooria, kus kaksiktraditsiooni põhjusena oli toodud Matteuse ja Luuka evangeeliumide eraldiseisva toetumise kahele allikale – Markusele ning Jeesuse ütlusi sisaldavale Q-allikale. Siinkohal tuleb aga rõhutada, et esiti peeti lisaallikaks Papiase ütlusi, mida tähistati märgiga "Λ", kuid hiljem võeti kasutuse “Q”, mis tuleb saksakeelses sõnast “Quelle”, mis tähendab allikat. Kahe allika teooriat peeti kuni 20. sajandi lõpuni peamiseks sünoptilise probleemi selgituseks, küsimusi tekitas ainult allika sisu, mitte teooria paikapidavus.
Kahe allika teoorial on mitmeid modifikatsioone. Näiteks lisas Streeter 1924. aastal veel kaks allikat, M- ja L-allika, ning lõi nelja allika teooria. Streeteri idee põhines kanooniliste evangeeliumide hilisemas väljakujunemises ning võimalike evangeeliumide kokkukirjutamise tehnikate sissetoomises (n-ö ”lõikan-kleebin” tehnika, muude kirjalike allikate kasutamine, suuliste traditsioonide arvestamine, kohaliku folkloori sissetoomine jmt). 
Viimased aastakümned on kaasa toonud palju vaidlusi sünoptiliste evangeeliumide allikate ja nende kasutamise ümber. Nii kirjutab John Wenham: “Ma leidsin ennast Uue Testamendi Uuringute Ühingu sünoptilise probleemi seminaris, mille liikmed vaidlesid iga viimase kui aspekti üle. Kui see rahvusvaheline rühm 1982. aastal laiali läks, pidid nad aga tunnistama, et nad ei jõudnud isegi pärast kahtteist aastat kestnud tööd mitte ühelegi kokkuleppele.”
Teooriad.
Sünoptilise probleemi lahenduseks on välja pakutud mitmeid teooriaid. Stephen C. Carlson nimetab üle 20 peamise teooria, millest olulisemad on järgmised: