tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Risto Kask

Risto Kask (sündinud 24. novembril 1985) on eesti majandusteadlane. Ta on heategevusorganisatsiooni Aita Nõrgemat MTÜ asutajaliige. 
Haridus.
Bakalaureusekraadi (BA) omandas Eesti Ettevõtluskõrgkoolis Mainor majandusarvestuse ja finantsjuhtimise erialal ning magistrikraadi (MBA) ettevõtte finantsjuhtimise erialal. Õpib Estonian Business Schoolis ettevõtluse õppetooli doktoriõppes.
Eduka akadeemilise töö eest sai ta 2016. aastal Tallinna linna innovatsioonistipendiumi.
Harrastused.
Kirjanduslooming.
2015. aastal andis välja lasteraamatu "Konnapoiste talvejutud".
Sport.
Sportlikud saavutused.
Triatlon
Kehakultuur ja muusika
Esindas 2008. aastal Eestit rahvusvahelisel Manhunt International võistlusel Lõuna-Koreas Soulis. Manhunt International on rahvusvaheline konkurss, mida on korraldatud alates 1987. aastast ning kus osaleb üle 100 riigi. Tegutses 2007–2008 konkursi "Eesti Suvepiiga ja Suvemees" ning "Eesti Topmodel" žürii liikmena. 2008. aastal oli žürii liige "Manhunt Estonia" võistlusel.
Tegevus avalikus sektoris.
Aastatel 2014–2017 töötas ta Nõmme linnaosavanema asetäitjana. Ta on ka ettevõtluskooli Noor Eesti juhatuse liige. 2017. aastal toimunud KOV valimistel Nõmme piirkonnas sai 62 häält ning 2021. aastal 54 häält.
Miory

Miory, ka Mijory (transkribeeritult Mjorõ, vene keeles "Мёры" (Mjorõ) ja "Миоры" (Miorõ)) on linn Valgevenes Viciebski oblastis, Miory rajooni ja Miory külanõukogu halduskeskus. Läbi linna kulgeb Druja–Varapajeva raudtee. Linn asub Miory järve kaldal.
Asula nime päritolu kohta on mitu hüpoteesi. See võib pärineda kunagise omaniku nimest "Meer" või "Maer". Teise teooria kohaselt tuleb asula nimi sellest, et Miory omanikeks on kunagi olnud Miri vürstid. Kolmanda teooria kohaselt pärineb asula nimi soome-ugri keeltest, sõnast "jarvi" ehk järv. Rahvasuus seostatakse asula nime sõnaga "Мерыца" või "мір" (kalme ja rahu), legendi järgi hukkunud seal omavahelises lahingus kaks vaenujalal olnud vürsti ja seejärel saabunud kahe maa vahele rahu. Ka räägitakse rahvasuus võõramaisest valitsejast Meryst ja tema naisest Meritsast.
Miorys on kolm keskkooli ja spordikool. Ilmub ajaleht Мёрскія навіны. Kultuurimaja, raamatukogu, rajooni koduloomuuseum.
Linna järgi on nime saanud Darriwili lademe Miorõ kihistu.
Ajalugu.
Mioryt on esimest korda mainitud aastal 1514. Aastal 1621 lasi piirkonna omanik Mirski ehitada kiriku, aga aastal 1644 rajati sinna õigeusu klooster. Aastal 1690 lasi piirkonna omanik M. Mirski selle ida katoliku kirikule üle anda. Połacki Simeon jättis oma testamendis osa oma rahast sellele kloostrile. Peale Mirskite on Miory omanikeks olnud veel Perasvet-Sołtanyd, Belikovitšid, Clodtid, Zenowiczid, Puciatad.
Poola III jagamisel sattus Miory Venemaa koosseisu. Asulast sai alev. Miory elanikud osalesid jaanuariülestõusus. Aastal 1866 rajati seoses venestamisega Mioryssse vene kool. Aastal 1907 ehitati Miory katoliku kirik. Aastast 1921 oli Miory Poola koosseisus. Aastal 1930 hakkas läbi Miory kulgema Varapajeva–Druja raudteeliin. 1939. aastal liideti Valgevene NSV-ga. Linn aastast 1972.
Helene Ranna

Helene Ranna (kodanikunimi Helene Tamberg; 23. detsember 1897/4. jaanuar 1898 Kihelkonna vald, Saaremaa – 17. detsember 1946 Tartu) oli eesti prosaist ja luuletaja, tõlkija ning kooliõpetaja.
Ranna õppis Loona ja Kihelkonna algkoolis. Aastatel 1915–1917 töötas ta õpetajana Kehila külakoolis, 1917–1918 kontoriametnikuna Venemaal Arhangelskis, 1920–1922 teedeministeeriumi raudteevalitsuse kontoriametnikuna Tallinnas ja 1923–1927 õpetajana Pidula algkoolis. Aastal 1929 sooritas ta gümnaasiumi humanitaarharu lõpueksamid eksternina Tartus haridusministeeriumi küpsus-ja täienduseksamite komisjoni ees. Aastatel 1930–1932 oli ta Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonna üliõpilane, kuid nõrk tervis ja rahapuudus sundisid teda õpinguid katkestama. Ta kannatas krooniliste tervisehäirete all, elas Tartus ja on maetud Tartu Raadi kalmistule.
Auhinnatud romaani "Keha ja vaim" peategelast iseloomustas Artur Adson järgnevalt: "Kooliõpetajanna – erandkuju, naiskangelane, kes vastuoksa meeskolleegide omadele mitte ei hävine, enesetapuga ei lõpeta, alla ei käi, maalt välja ei rända ega saatuselt head lõppu ei jää ootama, vaid sitkelt raskusi võidab, kindlat eesmärki taotleb, oma tahet maksma paneb, ennast muljuda ei lase, vaid teisi mõjutab." (Eesti Kirjandus 6/1931)
1945. aastal võeti Helene Ranna küll Eesti Nõukogude Kirjanike Liidus arvele, kuid kustutati 1946. aastal liikmekandidaatide nimekirjast. Samuti ei õnnestunud tal Nõukogude ajal trükki pääseda.
Ranna tegeles ka käsitööga, üks tema seinavaipadest (valmis u 1915–1920) kuulub Eesti Rahva Muuseumi kogusse.
Teosed.
Suur osa Helene Ranna loomingust jäi avaldamata. Ajakirjas Akadeemia avaldatud lühibiograafias loetleb Karin Sibul neist järgmised: romaan "Valguse sulane", luulekogu "Ristlejate teel", näidendid "Parasiidid" ("Pisiparasiidid"), "Veeuputus" ja "Seltskonna huvialune", biograafiline jutustus "Leena Karundi saatusesillad", 1945. aastal kirjastusele Ilukirjandus ja Kunst saadetud käsikiri "Apoloogia", essee ("loodusteaduslik teooria") "Elu alused", filosoofilised käsitlused "Intuitiivne ja diskursiivne mõtlemine" ja "Hingeelu aladelt".
Isiklikku.
Helene Ranna õetütre tütar on tõlk ja tõlkeloolane Karin Sibul, kes on avaldanud Ranna eluloo ja loomingu teemal ka mitu kirjutist.
Madukaellased (linnud)

Madukaellased ("Anhingidae") on lindude sugukond. Nad elavad mageveelistel siseveekogudel.
Madukaellaste fossiilileiud ulatuvad tagasi varamiotseeni.
Klassifikatsioon.
Varem on madukaellaste sugukond olnud liigitatud pelikaniliste seltsi.
2010. klassifitseeriti madukaellased suulaliste seltsi ("International Ornithological Congress", 2010).
Sugukonda liigitatakse üksainus linnuperekond madukael ("Anhinga").
Elmar Trink

Elmar Trink (sündinud 1. septembril 1959 Koogil) on eesti näitleja.
Ta lõpetas aastal 1977 Puurmani Keskkooli, õppis aastatel 1977–1978 Tartu Riiklikus Ülikoolis geoloogiat ja lõpetas aastal 1982 Tallinna Riikliku Konservatooriumi lavakunstikateedri (10.lend).
Ta töötas aastatel 1982–1998 teatris Endla, seejärel on ta olnud vabakutseline. Lisaks juhendas ta (koos Aare Laanemetsaga) aastatel 1985–1988 Pärnu kooliteatrit. Ta on mänginud filmis ("Vana mees tahab koju", Tallinnfilm, 1991; "Vene sõber", Soome TV, 1992).
Madukael

Madukael ("Anhinga") on madukaellaste sugukonda kuuluv lindude perekond. 
Madukaelad ujuvad ja sukelduvad väga hästi. Kui linnud ujuvad, võib vee peal näha üksnes nende pead ja küljelt küljele looklevat kaela.
Klassifikatsioon.
Madukaela perekonda klassifitseeritakse järgmised retsentsed liigid:
Morfoloogia.
Madukaelad meenutavad välimuselt enim kormorane, kuid pea, noka, kaela ja tiibade kujult sarnanavad nad haigrutele.
Pea on väike ja pikk. Nokk on sirge ja terava otsaga, servad on sakilised. Kael on pikk ja peenike. Tiivad ja saba on pikad ja laiad. Sabasulgi on 12. Jalad on lühikesed.
Isaslinnu sulestik on peamiselt must või tumedat värvi, tiibadel on heledad triibud. Emased ja noorlinnud on tuhmimat tooni.
Sarnaselt kormoranidele, saavad ka madukaelte suled vees märjaks. See aitab neil sukelduda.
Elupaik.
Madukaelad elavad Ameerikas, Aafrikas, Lõuna-Aasias, Uus-Guineal ja Austraalias troopilises ja lähistroopilises kliimavöötmes.
Tavaliselt elavad nad järvede ja aeglase vooluga jõgede ääres, padurates ja soodes, kuid ka lehtersuuete ja laguunide ääres ning mangroovsoodes.
Toitumine.
Madukaelad toituvad peamiselt kaladest, kuid ka kahepaiksetest, roomajatest, putukatest, koorikloomadest, limustest ja kaanidest.
Pesitsemine.
Madukaelad võivad pesitseda nii üksikult kui kolooniates koos kormoranide, haigrute, iibiste ja toonekurglastega. Pesa asub puu otsas või roostikus ning võib olla madalal vee kohal või kuue meetri kõrgusel. Emaslind ehitab pesa isase toodud okstest.
Kurnas on 2–6 helerohelist või -sinist muna. Kahe muna munemise vaheline aeg on 1–3 päeva. Mune hauvad mõlemad vanemad 25–30 päeva. Ameerika madukaela pojad saavad lennuvõimeliseks kuue nädala vanuselt, teistel liikidel kulub seitse nädalat.
Madukotkaslased

Madukotkaslased ("Circaetinae") on pistrikuliste seltsi haugaslaste sugukonda kuuluv lindude alamsugukond.
Klassifikatsioon.
Alamsugukonda liigitatakse järgmised perekonnad:
Mihkel Volt

Mihkel Volt (sündinud 5. märtsil 1966 Tartus) on ajakirja Raamatukogu toimetaja ja Eesti raamatukogundustegelane.
Ta on lõpetanud 1989. aastal Tartu Riikliku Ülikooli eesti keele ja kirjanduse erialal. Raamatukoguhoidja V (2010, tähtajatu).
Kuni 1990. aastani töötas ta Keeni Põhikoolis.
Aastatel 1990–1999 töötas ta Eesti Kirjandusmuuseumis: 1990–1993 Eesti Kultuuriloolises Arhiivis; 1994–1999 arhiivraamatukogu juhatajana, seejärel 1999–2008 Eesti Rahvusraamatukogus (1999–2008 peavarahoidjana, ühtlasi 2000–2005 kogude arenduse osakonna ja 2005–2008 kogude osakonna juhatajana), 2008. aastal oli ta MTÜ Fenno-Ugria Asutus direktor. 
2008. aasta detsembrist 2024. a-ni töötas ta taas Eesti Rahvusraamatukogus: aastatel 2008–2013 oli teadus- ja arenduskeskuse juhataja ning 2013–2016 siseaudiitor. 2016. aasta teisest poolest 2024. a märtsini oli ta ajakirja Raamatukogu vastutav toimetaja.
Üleriiklik Piimaühistute Keskliit

Üleriiklik Piimaühistute Keskliit (lühend: Ü.P. Keskliit) oli aastatel 1929–1940 tegutsenud keskliit, mis kaitses piimaühingute huvisid, arendas nende tegevust ja andis huvilistele piimandusnõuandeid. 
Keskliidu liikmed olid maakondlikud keskseltsid.: 1928. asutatud Võrumaa ja Valgamaa ja Viljandimaa, 1929. aastal loodud Tartu-, Järva-, Pärnu- ja Virumaal, 1930. aastal loodud Harjumaa, 1931. aastal loodud Läänemaa ning 1932. aastal loodud Saaremaa Piimaühisuste Keskselts.
Trotüül

Trinitrotolueen (tuntud ka kui trotüül või TNT) on keemiline ühend, süstemaatilise nomenklatuuri (IUPAC) järgi 2-metüül-1,3,5-trinitrobenseen. 
See on tahke pruunikaskollane aine, mida mõnikord kasutatakse reagendina keemilisel sünteesimisel. Siiski tuntud eeskätt hästi käsitletava lõhkeainena. (Lõhkeaine on aine, mis põhjustab keemilise plahvatuse). TNT plahvatusjõud on võetud standardmõõduks teiste lõhkeainete ja pommide plahvatusjõu iseloomustamiseks.
Ajalugu.
Saksa keemik Julius Wilbrand valmistas esimesena 1863. aastal trinitrotolueeni, mida ta kasutas kollase peitsina. Trotüülist kui lõhkeainest ei peetud veel mitu aastat lugu, kuna seda oli raske detoneerida ja alternatiivid olid palju tugevamad. TNT on nii stabiilne, et seda saab ohutult sulatada ja valada mürskudesse, mistõttu Suurbritannias 1910. aastal kaotati sellelt erinõuded tootmises ja ladustamises.
Sakslased hakkasid suurtüki mürskudes kasutama trotüüli 1902. aastal. Trotüüliga täidetud soomustläbistavad mürsud plahvatasid pärast briti laevade soomuse läbimist. Brittide lüdiidiga täidetud mürsud kippusid plahvatama soomusega kokkupõrkel, raisates seega enamiku oma energiast väljaspool laeva. Britid hakkasid trotüüli asemel lüdiiti kasutama 1907. aastal.
Ameerika Ühendriigid täitsid oma mürske pikriinhappe derivaatidega (tavaliselt ammooniumpikraat), ka siis, kui mitmed teised riigid olid juba üle läinud trotüüli peale. Siiski hakkasid nad täitma meremiine, pomme ja torpeedosid trotüüliga.
Ohutus ja toksilisus.
TNT on mürgine, kontakt nahaga võib tekitada ärritust ja nahk värvub kollakasoranžiks. Töölisi sõjatööstuses, kes selle kemikaaliga kokku puutusid, hakati seetõttu esimese maailmasõja ajal kutsuma kanaaritüdrukuteks (inglise "canary girls", paljud töölised olid naised).
Inimestel, kes puutuvad pikka aega trotüüliga kokku, võib tekkida aneemia ja maksa ebanormaalne talitlus. Samuti on täheldatud põrna suurenemist ja immuunsüsteemi kahjustumist. TNT kahjustab meeste viljakust. TNT on võimalik kantserogeen inimestele, kuna katsed rottidel seda näitavad, kuigi inimeste puhul kantserogeensust täheldatud pole. Kui trotüüli süüa, värvub uriin punaseks, seda lagusaaduste, mitte vere tõttu.
Homunkulus

Homunkulus (ladina sõnast "homunculus" 'väike inimene') on tehisinimene, keda on püütud luua. 
Homunkulust püüdsid luua alkeemikud.
Eesti Maaomavalitsuste Liit

Eesti Maaomavalitsuste Liit (lühend: EMOL) on Eesti kohalikke omavalitsuste üksusi ühendav organisatsioon. EMOL asutati 1921. aastal ja taasasutati 1990.
Põhikirja järgi on EMOLi eesmärk "ühistegevuse kaudu kohaliku omavalitsuse üldisele arengule kaasaaitamine, oma liikmete esindamine ja nende ühiste huvide kaitsmine, samuti liikmete koostöö edendamine ja liikmetele seadusega ettenähtud ülesannete paremaks täitmiseks võimaluste loomine".
Sunrise Inc.

Sunrise Inc. on veebruaris 2009 asutatud Rumeenia elektroonilise tantsumuusika ansambel.
Ansambel alustas tegevust Slatina linnas, kust selle liikmed pärinevad. Hiljem viidi tegevus üle pealinna Bukaresti. Algselt kuulus ansamblisse kolm liiget: vennad Marian Silviu Mîndroc ja Dan Adrian Mîndroc ning nende sõber Mihai Toader. Pärast Mihai lahkumist veebruaris 2013 tegutsetakse edasi kahekesi.
Nende esimene singel oli 2009. aastal ilmunud "Forever in my Soul". Sama aasta suvel avaldasid nad ka oma teise singli, "One in a Million".
Nad on teinud koostööd selliste Rumeenia tantsumuusika esitajatega nagu Liviu Hodor, Lauryn ja Delia.
30. septembril 2010 andis Sunrise Inc. kontserdi Tallinnas ja sama aasta 31. septembril Tartus.
Helge Backlund

Helge Götrik Backlund (vene keeles Хельге Гётрик Баклунд; 13. september (vkj 3. september) 1878 Tartu – 29. jaanuar 1958 Uppsala) oli rootsi päritolu Venemaa ja Rootsi geoloog. 
Backlundi peamised teadustööd on petrograafia ja mineraloogia alalt ning Skandinaavia maade ja polaarlähisalade tektoonikast.
Haridus- ja töökäik.
Helge Backlund lõpetas 1902. aastal Peterburi ülikooli. Pärast doktorikraadi kaitsmist 1908. aastal Viinis töötas ta samast aastast Keiserliku Peterburi Teaduste Akadeemia geoloogia muuseumis varahoidjana. Hiljem on ta töötanud geoloogiaprofessorina Åbo Akademis (1918–1924) ja Uppsala Ülikoolis (1924–1943).
Backlund on geoloogina osalenud vene-rootsi Teravmägede ekspeditsioonis (1899–1901), vene ekspeditsioonidest Siberi põhjaossa (1904), Põhja-Uuralisse (1909) ja Turkestani (1911). Ta on uurinud geoloogilist ehitust Altai mäestikus (1915), Põhja-Uuralis (1916) ja Põhja-Mongoolias (1917).
Aastail 1911–1913 töötades Argentinas riikliku geoloogina uuris Backlund tina leiukohti Argentinas ja Boliivias.
Isiklikku.
Helge Backlundi isa oli astronoom Johan Backlund.
Lähte kalmistu

Lähte kalmistu on endine õigeusu kalmistu Lähte alevikus Tartu vallas Tartumaal.
Surnuaed rajati 1860. aastal. Aastal 1864 ehitati selle juurde väike puukirik (Kõigi Pühakute kirik) ja 1865. aastal hakkas tööle kirikukool. Kirikus lõppesid jumalateenistused 1970. aastate algul ning lagunema hakanud kirik lammutati kas külanõukogu või ühe eraisiku initsiatiivil. Viimased matused olid Lähte kalmistul 1980. aastate lõpus. Hiljem olevat mõned inimesed matnud oma lähedased ümber Äksi surnuaiale.
Siiski peetakse Lähte kalmistul endiselt surnuaiapüha. Kalmistu kuulub õigeusu kirikule, seda on pidanud korras Tartu valla koolide õpilasmalev ja teised vabatahtlikud.
Kultuurimälestiste riiklikus registris on kalmistu number 4283, selle aadressideks on märgitud Palalinna põik 1 ja Palalinna tn 6. Kultuurimälestiseks tunnistati kalmistu 1997. aastal kultuuriministri määrusega.
Ajalooliselt jäi Lähte kalmistu Äksi kihelkonda.
Wertingeni vald

Wertingen on vald Saksamaal Baieri liidumaal Švaabimaa ringkonnas Dillingeni kreisis.
Valla keskus on Wertingeni linn.
Neresheimi vald

Neresheim on vald Saksamaal Baden-Württembergi liidumaal Ostalbkreisis. Valla keskus on Neresheimi linn.
Neresheimi linna juures asub kuulus Neresheimi klooster.
Harksaba-kajakas (perekond)

Harksaba-kajakas ("Xema") on lindude perekond kajaklaste sugukonnas. "Xema" võttis tarvitusele briti loodusteadlane William Elford Leach 1819. aastal.
Perekonnas on käsitletud ühte või kahte liiki:
Öökajakas

Öökajakas ("Creagrus furcatus") on peamiselt Galápagose saartel levinud kajaklane.
Öökajakas on maailma ainus täielikult öise eluga kohastunud kajaklane ja merelind.
Staadioni tänav

Staadioni tänav (varasemate nimedega "Tallinna tänav"; "Revalsche Straße"; "Große-Straße"; "große Reval’sche Straße"; "Grosse Strasse"; "Revalscher Weg"; "Revalsche Weg") on tänav Tartus Ülejõel.
Tänava algab ristudes Narva maanteega (teisel pool jätkub see Jaama tänavana) ning kulgeb enam-vähem paralleelselt Emajõega ja Emajõe ürgoru servaga, kuni läheb linnapiiril üle Tartu-Jõgeva maanteeks.
Tänava ääres asub Tartu Ülikooli staadion.
Staadioni 73 tegutses 2023. aasta detsembrini Tartu linnaraamatukogu Lubja laenutuspunkt.
Staadioni 48 tegutses aastaid Tartu Psühhiaatriahaigla, mille ruume on hiljem kasutatud mitmeks otstarbeks, muu hulgas on seal tegutsenud Vilde Teater. Tänapäeval asub majas (muuhulgas) Ülejõe kohvik. Psühhiaatriahaigla hoone on peetud Eesti suurimaks puithooneks (aga selleks on arvatud ka näiteks Vändra kurttummade kooli hoonet). Psühhiaatriakliiniku peahoone rajamist alustati 1877. aastal ja projekti eestvedajateks olid Tartu Ülikooli professorid Eduard Georg von Wahl, O. von Engelhardt ja A. von Wulff. 1877. aastal ostis E. von Wahl väikese maja ja krundi Tallinna tänavale (mis tol ajal kandis Puiestee tänava nime), kuhu 1878. aastal alustati uue haigla ehitamist. Haigla rajajaks ja esimeseks juhatajaks oli Tartu Ülikooli arstiteaduskonna kasvandik ja hilisem professor Eduard-Georg von Wahl. Psühhiaatriakliinik sai lõplikult valmis 1880. aastal ja panditud krundi ostis Tartu Ülikool välja 24. novembril 1880. aastal. Haigla nimetati ülikooli teraapiakliiniku närvi- ja vaimuhaiguste osakonnaks. 1882. aastal nimetati osakond ümber ülikooli närvi- ja vaimuhaiguste kliinikuks. See oli esimene vene ülikooli juures tegutsev psühhiaatriakliinik ja üldse teine kliinik kogu Venemaa keisririigis.
Staadioni tänaval elasid pikemat aega Friedebert ja Elo Tuglas, kelle katusekambris resideeris ka Heiti Talvik.
Tallinna tänavast on kirjutanud luuletustes Kalev Kesküla ("Vana tartlase nutulaul") ja Kalju Lepik ("Klaasist mehed lähevad läbi Punase mere I"), memuaarides Riho Lahi, Oskar Luts, Arnold Matteus, Harald Parrest, Elo ja Friedebert Tuglas.
Avaliku Teenistuse Arendus- ja Koolituskeskus

Avaliku Teenistuse Arendus- ja Koolituskeskus (lühend: ATAK) oli 2003. aastal asutatud asutus, mis pakkus avaliku teenistuse ametnikele täienduskoolitust. 
ATAK-i klientideks olid valdavalt kohalikud omavalitsused, munitsipaalettevõtted, riigiasutused ja põhiseaduslikud institutsioonid. 
ATAK oli Riigikantselei hallatav asutus 2005. aastani, mil see ühendati Sisekaitseakadeemiaga. Sisekaitseakadeemia struktuuriüksusena kaotati ATAK 2015. aastal, mil akadeemia täiendusõppe koordineerimine koondati Sisekaitseakadeemia täiendusõppe keskusse ning fookusse võeti siseturvalisusealased koolitused. 
Täiendusõppe keskuse ja ATAK-i eelkäijaks loetakse Riigikantselei alluvusse kuulunud Eesti Haldusjuhtimise Instituuti, mis loodi 1994. aastal.
Jüri Hargel

Jüri Hargel (sündinud 2. mail 1952 Tartus) on eesti flötist ja muusikapedagoog.
Haridustee.
Jüri Hargel lõpetas 1971. aastal flöödi erialal Heino Elleri nimelise Tartu Muusikakooli Anton Schutinski (Sulgar), Jelena Judina ja Aadu Regi juhendamisel ning 1988. aastal Tallinna Riikliku Konservatooriumi Elmar Peäske ja Samuel Sauluse juhendamisel. 
Tegevus muusikuna.
Jüri Hargel töötas 1975–1980 Vanemuise teatri orkestris flöödirühma abikontsertmeistrina, mängides vajadusel ka kitarri, 1980–1981 puhkpilliorkestris Tallinn flöödirühma kontsertmeistrina, 1981–1995 flötistina Estonia teatri (praegu Rahvusooper Estonia) orkestris ning 1985–1986 ühtlasi Tele-Raadiokomitee estraadiorkestris, 1992–1995 Jyväskylä sümfooniaorkestris (Jyväskylä Sinfonia) ja 1992–1993 Jyväskylä Linnateatri orkestris, 1995–2004 Eesti Riiklikus Sümfooniaorkestris.
Jüri Hargel on mänginud ka Jyväskylä ja Tallinna kammerorkestris, Hortus Musicuse Akadeemilises Orkestris,NYYD Ensemble'is, Pärnu Linnaorkestris ja Haapsalu Promenaadi Sümfonietis. Ta esines 1975–1980 korduvalt solistina Vanemuise kammerorkestri ees, samuti erinevates kammerkoosseisudes. Lisaks on Jüri Hargel tegutsenud Tartu rokkansamblites Jüngrid ja Kontrastid laulja ja kitarristina (1968–1971) ning sõjaväeteenistuse ajal Vilniuse garnisoni orkestris flötisti ja kitarristina (1972–1974). Aastatel 2004−2019 töötas ta Eesti Riiklikus Sümfooniaorkestris arhivaarina.
Tegevus pedagoogina.
Paralleelselt interpreeditegevusega on Jüri Hargel töötanud flöödiõpetajana Heino Elleri nimelises Tartu Muusikakoolis (1978–1980), mitmes Soome muusikakoolis ja Jyväskylä Ülikooli muusikateaduse osakonnas (1991–1995), Keila Muusikakoolis (1999–2001) ning alates 2001. aastast Saue Muusikakoolis.
Isiklikku.
Jüri Hargeli isa Jaan Hargel (1912–1966) oli dirigent, pedagoog, oboe- ja flöödimängija, ema Alvi Hargel (aastani 1947 Tilk; 1911–1995), oli Vanemuise teatri laulja (metsosopran), vend Jaan Hargel (1948−2010) oli sisearhitekt.
Madukaellased (kilpkonnad)

Madukaellased ("Chelidae") on kilpkonnaliste sugukond.
Klassifikatsioon.
Madukaellaste sugukond klassifitseeritakse alamsugukondadeks:
Chelodininae

Chelodininae on kilpkonnaliste alamsugukond.
Klassifikatsioon.
"Chelodininae" alamsugukond klassifitseeritakse perekondadeks :
Padsviłle

Padsviłle (Poolapäraselt "Podświle", "taraškievica" nimekuju "Падсьвільле" (Padśville), transkribeerituna Padsville) on alev Valgevenes Viciebski oblastis Hłybokaje rajoonis, Padsviłle külanõukogu halduskeskus. Asub Aloizbergi järve ja Belaje järve kallastel. Läbi asula viib raudteeliin Połack-Maładziečna.
Padsviłles asuvad keskkool ja laste muusikakool. Asulas on postkontor, kaks raamatukogu, kultuurimaja ja polikliinik. Asulas on Hłybokaje jõusöödavabriku filiaal ja tselluloosivabrik, Valgevene metsandusinstituudi katsebaas. 
Esimest korda mainitakse aastal 1793. Aastaks 1913 oli Padsviłles 9 talu ja seal lähedal asus Aloizbergi karjamõis kolme taluga. Toona rajati Padsviłlesse raudteejaam, mis pani aluse asula kasvule. 1921. aastast kuulus Poola riiki, siis rajati sinna piirivalvurite garnison. 1939. aastal liideti Valgevene NSV-ga. Aastal 1958 sai Padsviłlest alev.
Asulas on 1920 aastal Nõukogude-Poola sõjas langenud Poola sõdurite hauad.
Madukaelkilpkonn

Madukaelkilpkonn on kilpkonnaliste perekond.
Klassifikatsioon.
Madukaelkilpkonnad klassifitseeritakse roomajate andmebaasis järgmisteks kilpkonnaliikideks:
Volusia maakond

Volusia maakond ("Volusia County") on maakond USA-s Florida osariigi idaosas. 
Maakonna halduskeskus on DeLand ja suurim linn Deltona. 
Maakonna pindala on 3710 km². Veepindala on 2857 km². 
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 494 593. Aastal 2000 oli elanikke 443 343. 
Ajalugu.
Volusia maakond moodustati 29. detsembril 1854. Maakond on nime saanud Volusia asula järgi.
Rahvastik.
2000. aasta rahvaloenduse andmed.
Volusia maakonnas oli 443 343 inimest, 184 723 leibkonda ja 120 069 perekonda.
Rahvastiku tihedus oli 155 in/km². 
Elamuühikuid ("housing units") oli 211 938 (keskmine tihedus 74/km²). 
Rassiline koosseis oli järgmine: 
Ladinaameeriklasi (sõltumata rassist) oli 6,57%. 
184 723 leibkonna seas oli 
Leibkonnas oli keskmiselt 2,32 inimest ja perekonnas keskmiselt 2,82 inimest.
Elanikud jagunesid ealiselt nii: 
Ea mediaan oli 42 aastat. 
Iga 100 naissoost inimese kohta tuli 94,50 meessoost inimest. Iga 100 vähemalt 18-aastase naise kohta tuli 91,80 meest.
Leibkonna aastasissetuleku mediaan oli 35 219 dollarit, perekonna sissetuleku mediaan 41 767 dollarit. Meeste sissetuleku mediaan oli 30 573 dollarit, naistel 22 471 dollarit. Sissetulek elaniku kohta oli 19 664 dollarit. 
11,60% elanikkonnast ja 7,90% perekondadest elas allpool vaesuspiiri. Kogu elanikkonnast elas allpool vaesuspiiri 16,30% alla 18-aastasi ja 7,10% üle-65 aastasi.
Edgar Sein

Edgar Sein (varjunimed Edgar Hiiesaar, Madis Präu, Cactus; 5. märts 1908 Kärdla – 7. juuni 1941 Tallinn) oli eesti ajakirjanik.
Ta sündis Kärdlas, kuid peagi asus pere Tallinna. 1922. aastal lõpetas ta algkooli ja asus õppima kaubanduskooli. Õppimine edenes keskmiselt, kuid talle mõjus masendavalt ema surm. 
Kuna teda ei vabastatud 1924. aastal õppemaksust, siis hakkas ta klassivend Richard Vakmanni (Rudolf Vakmanni vend) mõjul lugema revolutsioonilist kirjandust. 30. novembril küsis Richard Vakmann talt ja veel kahelt klassivennalt, kas nad on vabad, et midagi ette võtta. Poisid olid ja nad arvati ilma nende teadmata 1. detsembri riigipöördekatse kaitsemeeskonda. Jaan Anvelti korraldusel saadeti "kaitsemeeskond" August Lillakase ja Richard Kääri juhtimisel Karl Einbundi ennast veristama; selle käigus sai ta haavata. Sein arreteeriti detsembri lõpus; ülekuulaja ütles, et kui see tema teha oleks, annaks ta poisile vitsa ja saadaks koju. 28. mail 1925 toimunud sõjaringkonnakohus mõistis ta kolmeks aastaks vangi, kust ta vabanes 1926 aasta lõpus.
Pärast vanglast vabanemist oli ta mitmesugustel juhutöödel, teiste seas oli ka Tööliste Maja, kust ta infot töö kohta sadamas Nõukogude kaubalaevade lossimisel, selleks oli vaja Poliitilise Politsei lubakirja. Viimase hankimisel kohtus ta Poliitilise Politsei agendi Eduard Kapstaga. Sadamatöölist tast ei saanud, kuid ta oli mõnda aega Tööliste Majas majadevalitseja, kohtudes aeg-ajalt Eduard Kapstaga, kes sai talt Tööliste Maja uudiseid.
Jaunsvente mõis

Jaunsvente mõis (läti keeles "Jaunsventes muiža", ka "Sventes muiža", saksa keeles "Swenten") oli mõis Kuramaal Daugavpilsi kihelkonnas. Tänapäeval asub endine mõisasüda Lätis Daugavpilsi piirkonnas Svente vallas Sventes.
Mõisa esimesed omanikud olid Vietinghoffid. Mõis eraldati Vecsvente mõisast 1884. aastal. Enne võõrandamist kuulus mõis Plater-Zyberkide aadlisuguvõsale. Peale võõrandamist aastal 1920 asus mõisas kool. Praegu asuvad mõisas muuseum ja hotell.
Peahoone ehitati aastal 1912 Wilhelm Neumanni projekti järgi. Kõrvalhoonetest on säilinud aidad. Mõisa peahoone ümber on 19. sajandi lõpus rajatud park.
Diepholzi vald

Diepholz on linn ja vald Saksamaal Alam-Saksi liidumaal, Diepholzi kreisi keskus.
See asub Hunte ja Lohne jõe ääres, umbes 45 km Osnabrückist kirdes ja 60 km Bremenist edelas. Linna pindala on 104,45 km². 31. detsembril 2015 elas seal 16 692 inimest.
Gārsene mõis

Gārsene mõis (läti keeles "Gārsenes muiža", saksa keeles "Garssen") on mõis Lätis Aknīste piirkonnas Gārsene vallas Gārsenes. 
Kuramaa hertsog Gotthard Kettler andis Gārsene maad 1583. aastal von Budbergidele. Neile kuulus mõis võõrandamiseni 1920. aastal. Uusgooti stiilis mõisa peahoone püstitati 1856. aastal, 1885. aastal ehitati juurde ühekorruseline tiibhoone. 1939. aastal ehitati hoone arhitekt Vassiljevi projekti järgi kooliks ümber. Mõisa peahoones asuvad praegu põhikool ja Budbergide suguvõsa tutvustav muuseum.
Kõrvalhoonetest on mõisakompleksis säilinud teenijate ja moonakate majad, laut, pruulikoda, ait ja tallid, mis paiknevad ümber hoovi. Veidi eemal asub 19. sajandil uusgooti stiilis ümber ehitatud vesiveski. Ka kuulub mõisa juurde aastail 1904–1906 ehitatud kirik, mida ehivad Budbergide suguvõsa heraldikaga vitraažid. 
Park rajati 19. sajandil ja on suurelt osalt metsapark, mida liigendavad tiigid ja kivisillad. Pargis veski lähedal asub Budbergide pere rahula.
Eva Püssa

Eva Püssa (neiupõlvenimega Eva Ütt; sündinud 16. juunil 1971) on eesti näitleja, Alexanderi tehnika õpetaja ja koorijuht. 
Ta lõpetas 1989. aastal Tartu 5. Keskkooli, 2000. aastal Eesti Muusikaakadeemia muusikapedagoogika eriala ning Eesti Muusikaakadeemia Kõrgema Lavakunstikooli (19. lend) näitleja eriala. 2018. aastal lõpetas Eva Püssa Alexanderi Tehnika Instituudi (Eestis) ning on tegutsenud samast aastast ka Alexanderi tehnika õpetajana. 2024. aasta suvest on ta MTÜ Naiskoor Südamehääl juhatuse liige.ja sama kollektiivi dirigent. 
Ta on Eesti Teatriliidu ja Eesti Näitlejate Liidu liige (2000).
Rolle mujal.
Kuuldemäng Andrus Kivirähk – "Püha Graal" (Raadioteater, 2002)
Isiklikku.
Eva Püssa on kahe tütre (Marta ja Sanna) ema ning Maire Aunaste õde.
Maduskink

Maduskink on skinklaste perekond.
Klassifikatsioon.
Maduskingi perekonda klassifitseeritakse roomajate andmebaasis järgmised liigid:
Kais Adlas

Kais Adlas (sünninimi Kais Ird; 10. oktoober 1945 – 27. august 2016) oli eesti näitleja.
Adlas lõpetas 1965. aastal Vanemuise õppestuudio ja asus draamanäitlejana tööle Vanemuisesse. Adlas oli ka mitmete lavastuste juures lavastaja assistent.
Ta on mänginud telelavastustes "Mee maik" ja "Lift" ning teleseriaalis „Hakkab jälle pihta”.
Isiklikku.
Kais Adlas oli Epp Kaidu ja Kaarel Irdi tütar, tal on õde Mari. Ta oli abielus näitleja ja lavastaja Raivo Adlasega. Nende poeg on valguskunstnik Priidu Adlas, neil on ka tütar Triinu.
Priit Strandberg

Priit Strandberg (sündinud 18. augustil 1989) on eesti lavastaja ja näitleja, helilooja ja muusik.
Ta lõpetas 2008. aastal Vanalinna Hariduskolleegiumi teatriklassi ning 2012. aastal Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia lavakunstikooli (25. lend).
2012. aastast on ta Vanemuise teatris olnud draamanäitleja. On tegutsenud samas ka lavastajana. 
Oma lavastusega "Õpetatud naised" on ta väga paljude kriitikute tunnustuse leidnud.
Heliloome.
Loonud muusika lavastustele:
Muusika.
Albumid:
URRAM

URRAM on veebipõhine Eesti raamatukogudele mõeldud infosüsteem. Infosüsteem loodi Kultuuriministeeriumi, SA Vaata Maailma ja OÜ Uranic COM koostöös.
Infosüsteemi loomise projekti algatas 2001. aastal SA Vaata Maailma. Infosüsteemi hakati looma 2002. aastal.
O-Zone

O-Zone oli aastatel 1999–2005 tegutsenud elektroonilise tantsumuusika ansambel. Kuigi ansambli liikmed pärinesid Moldovast, elasid ja töötasid nad alates 2002. aastast Rumeenias.
Ansambli asutasid 1999. aastal Dan Bălan ja Petru Jelihovschi. Pärast Jelihovschi lahkumist korraldas Bălan konkursi uute muusikute leidmiseks. Selle tulemusel muutus O-Zone trioks, mille koosseisu kuulusid Dan Bălan, Radu Sîrbu ja Arsenie Todiraș. Pärast ansambli laialiminekut jätkasid kõik kolm soolokarjääri.
Rahvusvahelise kuulsuse saavutasid nad looga "Dragostea din tei", mis avaldati singlina Rumeenias 1. augustil 2003 ja ülemaailmselt 19. aprillil 2004.
Vjatšeslav Ivanov (ajakirjanik)

Vjatšeslav Ivanov (vene keeles "Вячеслав Владимирович Иванов") on venekeelne Eesti ajakirjanik, ajalehe Estonija peatoimetaja aastatel 1992–1997. 
Ta on lõpetanud Leningradi Riikliku Ülikooli 1983. aastal ajakirjanduse erialal. Ivanov on töötanud Novossibirski ajalehtedes Molodost Sibiri (Молодость Сибири), Sovetskaja Sibir (Советская Сибирь) ja Vetšerni Novossibirsk (Вечерний Новосибирск). Ta on töötanud Eesti venekeelses ajalehes Sovetskaja Estonija, algul korrespondendi, hiljem peatoimetaja asetäitjana.
Asare mõis

Asare mõis (läti keeles "Asares muiža", saksa keeles "Assern") on mõis Lätis Aknīste piirkonnas Asare vallas Asares. 
Teavet mõisa varasemate omanike kohta saab Asare luteri kiriku vitraažidelt, kus on kujutatud mõisa omanikke. Aastail 1561–1748 olid need Weissid, 1748–1756 Grimberg Altenbockide perest, 1756–1834 Holtid ja sealt võõrandamiseni von Waltherid (Walther-Wittenheimid). Kui Jaunsubate kirikla oli veel Asare mõisa karjamõis, asus seal piirkonna suurim viinaköök. Aastast 1924 tegutses peahoones kool, aga see hävis aastal 1926. Säilinud on arvukad kõrvalhooned, ühes neist asub vallamaja.
Mõisakompleks hakkas kujunema 1741 aastal, olles piirkonnas üks esimesi uusgooti stiili näiteid. Aastaks 1840 olid mõisakompleksis kõik hooned sellele stiilile vastavalt uuendatud. 1749. aastal ehitatud peahoonest on järele jäänud vaid varemed, ent mõisakompleks ise on hästi säilinud. Alles on mõisavalitseja maja ja teenijate maja, ait, puuviljaaait, kaks pruulikoda, pruulmeistri maja, pruulikodade majandushooned, aidad, aedniku maja, laut, sepikoda. Mõisa juures olid ka kirik ja kõrts. Veidi eemal asuvad mõisa küünid ja tuuleveski varemed. Mõisakompleksi juurde kuulub ka mõisa rahula.
Park rajati 18. sajandil ja on vabakujundusega. Parki piirab graniidist (maakivist) kiviaed. Park oli liigirikas, seal kasvavad praegugi mitmed võõrliigid: Douglase kuusk, euroopa nulg, siberi nulg. Pargis asub nn Templimägi, kust avaneb hea vaade mõisale.
Neresheim

Neresheim on linn Saksamaal Baden-Württembergi liidumaal Ostalbkreisis, Neresheimi valla keskus. Asub Heidenheimist 16 km kaugusel kirdes ja Aalenist 20 km kaugusel kagus.
Linna juures asub Neresheimi klooster.
Stukmaņi mõis

Stukmaņi mõis ("Stukmaņu muiža", saksa keeles "Stockmannshof") oli mõis Lätis Koknese kihelkonnas. Tänapäeval asub endine mõisasüda Aizkraukle piirkonnas Klintaine vallas Stukmaņis.
Mõis sai alguse 15. sajandil, mil omanikuks oli Johann Loksten, aga peagi sai mõisa omanikuks Arend Stockmann. 16. sajandil kandis mõis juba praegust nime. 18. sajandil said mõisa Cronstiernad, seejärel Baiernid, aga aastal 1780 Löwensternid. Aastal 1878 müüdi mõis Medemitele. Mõis sai esimeses maailmasõjas kannatada ning Läti riik omandas selle aastal 1920.
Mõisakompleks rajati 18. sajandi keskel. Kompleksi kuulusid tallid, laudad, aidad. Pärast võõrandamist ehitati see ümber kohalikuks keskuseks. Selle käigus kaotas mõis palju oma algsest baroksest välimusest. Säilinud on kaks lauta, torniga tall ja tõllakuur.
Park rajati mõisast Daugava poole eri tasanditele. Seda ilmestasid labürindid, paviljonid ja kasvuhooned.
Rongikoosseis

Rongikoosseis on mitmest veeremiüksusest koostatud tervik, mida on võimalik käsitleda rongina.
Raudteeveeremi puhul saab teatud juhtudel ühte tüüpi veeremiüksusi kokku haakida ja juhtida neid ühest juhikabiinist ühe rongina.
Eristatakse:
ABC kiräoppus ja lugõmik algkooli latsilõ

"ABC kiräoppus ja lugõmik algkooli latsilõ" (lühemalt ka: "ABC kiräoppus ja lugõmik") on võrukeelne aabits, mis ilmus 1998. aastal. 
Aabits sisaldab vanu rahvalaule (sh võru rahvalaule), võru kirjanike töid, Võru maakonna laste kirjatöid kogumikus "Minu Võrumaa". Aabitsa pildid on pärit NASA arhiivist, Eesti Kirjandusmuuseumist ja võrukeste erakogudest.
Brääznik

"Brääznik" on ansambli Winny Puhh teine album, mis ilmus 2010. aastal.
Album sisaldab järgmisi lugusid:
Eesti murrete sõnaraamat

"Eesti murrete sõnaraamat" on 1994. aastast Eesti Keele Instituudis välja antav sõnaraamat, mis sisaldab kõigi eesti murrete (sealhulgas lõunaeesti murrete) sõnu. Iga sõna juures on esitatud häälikuline ja grammatiline iseloomustus, levik, tähendus(ed) ning näitelaused.
Sõnaraamat ilmub vihikutena. 2022. aastaks on välja antud 34 vihikut ("a–puisklema"), mis on kasutatav ka veebiversioonina.
"Eesti murrete sõnaraamatu" toimetajad on Mari Kendla ja Mari-Liis Kalvik. Varem on selle toimetajate seas olnud veel Anu Haak, Evi Juhkam, Tiina Laansalu, Varje Lonn, Helmi Neetar, Ellen Niit, Piret Norvik, Vilja Oja, Valdek Pall, Eevi Ross, Aldi Sepp, Mari-Epp Tirkkonen ja Jüri Viikberg.
KUPITS

KUPITS on Eesti ajaloolise haldusjaotuse geoinfosüsteem. Seal süsteemis saab näha Eesti alal 20. sajandil toimunud haldusjaotuse muutusi, teha vastavaid päringuid ja neid visualiseerida. Süsteemi nimi "KUPITS" on võetud eesti sõnast "kupits" ('piirimärk').
Hłybokaje

Hłybokaje (transkribeerituna Glõbokaje) on linn Valgevenes Viciebski oblastis, Hłybokaje rajooni halduskeskus. Leedu keeles on linna nimi "Glubokas", poola keeles "Głębokie".
Linna piirides on kaks järve, Kahalnaye ("Кагальнае") ja Velikaye ("Вялікае"). Linnas on raudteejaam Varapajevasse viival raudteeliinil. Kolm keskkooli, laste spordikool. Aastani 2007 asus linnas Viciebski oblasti ainus valgevenekeelne keskkool. Hłybokajes on kultuurimaja ja kaks raamatukogu. Linnas ilmub kaks ajalehte.
Tööstusettevõtetest on Hłybokajes metsatööstus ja toiduainetetööstus – lihakombinaat, konservitehas, piimatööstus. Valmistatakse leiba ja jõusööta.
Linnas on XVIII sajandil püstitatud ausammas konstitutsioonile, katoliku kirikud aastaist 1639–1654 ja 1764–1782, aastail 1756–1763 rajatud klooster. Linnas on heebrea kalmistu ja hukkunud Poola sõdurite hauad. Vaatamisvääne on veel aastail 1920–1930 rajatud Zakopane stiilis linnaosa.
Ajalugu.
Hłybokajet mainitakse esimest korda aastal 1514 kui Zenowiczite mõisa, kuigi on tõenäoline, et seal oli asula juba aastal 1414, mil Zenowiczid selle maa endale said. Aastast 1556 on Hłybokaje alev, samuti ka Berezwecz. Järgmised omanikud on Korsakid, neist Józef Korsak andis linna arengusse suure panuse.
Aastast 1668 kuulus osa Hłybokajest Radziwillide perele. Nad rajasid linna lossi (pole säilinud). Selle ümbrusesse kasvas hulgaliselt maju ja peagi oli see osa linnast suurem kui Korsakite osa. Linna püstitati ausammas 1791. aasta konstitutsioonile. Rajati klooster ja kirik. Poola teisel jagamisel läks alev Vene impeeriumi koosseisu.
1812. aasta isamaasõja ajal peatus seal kuus päeva Napoleon I. Esimene maailmasõda tõi Hłybokajesse raudtee.
1921. aastal sattus Hłybokaje Poola riigi koosseisu, 1939. aastal liideti Valgevene NSV-ga. Linn aastast 1940.
Berezwecz.
Kunagi oli Berezwecz omaette alev. Seal asus Johann Christoph Glaubitzi projekti järgi ehitatud basiliaani munkade klooster. Aastast 1839 õigeusu klooster. Poola võimu ajal paiknes kloostri kõrval piirivalvurite väeosa. Aastail 1921–1924 asus seal poola koonduslaager, kus hoiti Poola võimuga rahulolematuid valgevenelasi. Kui linna hõivas Nõukogude Liit, siis rajati sinna koonduslaager, kus hukati 4700 Poola sõdurit. Hiljem kasutas laagrit samal otstarbel Natsi-Saksamaa, hukates seal 27 000 inimest.
UNESCO vaimse kultuuripärandi kaitse konventsioon

UNESCO vaimse kultuuripärandi kaitse konventsioon (inglise Convention for the Safeguarding of the Intangible Cultural Heritage) on UNESCO konventsioon, mille eesmärk on hoida ja väärtustada vaimset kultuuripärandit (ainelise kultuuripärandi kõrval).
Eesti ühines konventsiooniga 2006. aastal. 2013. aasta aprilli seisuga oli konventsiooniga ühinenud 154 riiki.
Eestist nimekirja lisatud.
2021. aasta lõpuks on Eestist UNESCO vaimse kultuuripärandi nimekirja kantud viis kultuurinähtust:
Võru rahvalaul

Võru rahvalaul (võru: "võro rahvalaul"; ka Võrumaa rahvalaul) on Võrumaale omane, enamjaolt võrukeelne rahvalaul. Vanem võru rahvalaul on regivärsiline, uuem lõppriimiga.
Anton Sulgar

Anton Sulgar (aastani 1938 Anton Schutinski, Lätis Antons Šutinis; 21. september 1890 Riia – 2. mai 1976 Tartu) oli Eesti ja Läti flötist ja muusikapedagoog.
Ta lõpetas aastal 1909 Riia Kõrgema Muusikakooli (F. Jungi klassis), õppis aastatel 1914–1918 Petrogradi konservatooriumis (Vladimir Tsõbini klassis), mängides ühtlasi Peterburis Maria teatri orkestris.
Ta töötas aastatel 1911–1912 Tallinna saksa teatris, aastatel 1915–1916 Soomes Åbo muusikaühingu Sümfooniaorkestris. Aastatel 1913–1914 ja 1918–1940 töötas ta teatri Estonia orkestris (olles aastani 1934 flöödirühma kontsertmeistriks). Aastatel 1940 ja 1943–1964 töötas ta Läti Ooperi- ja Balletiteatris orkestrandina; ta mängis suviti ka Riia ranna kuurortides, Jaltas, Pavlovskis ja mujal.
Ta on eesti flöödikoolkonna rajaja, oli aastatel 1919–1935 Tallinna Konservatooriumi ja aastatel 1967–1969 Tartu Muusikakooli flöödiõppejõud. Tema õpilased on olnud Evald Brauer, Elmar Peäske, Arnold Sepp. Ta on esinenud sümfooniakontsertidel solistina.
Isiklikku.
Ta oli aastatel 1920–1929 abielus Alice Sermaniga.
Marksoo

Marksoo on perekonnanimi, mille tuntud kandjate seas on:
Markson

Markson on perekonnanimi, mille tuntud kandjate seas on:
Alice Serman

Alice Serman (aastatel 1920–1929 Alice Schutinski, aastast 1939 Liisu Särme, aastatel 1932–1964 õieti Länts; 28. mai 1898 Mäo vald – 15. juuli 1985 Tallinn) oli eesti laulja (sopran) ja näitleja.
Ta lõpetas aastal 1916 Tallinnas kaubandusliku õhtukooli. Laulmist õppis ta Armanda degli Abbati ja Nikolai Sternbergi juures ning aastatel 1920–1922 Tallinna Konservatooriumis.
Ta laulis aastatel 1918–1957 teatri Estonia kooris ja ta tegi ka sooloosi. Ta oli aastast 1956 Eesti Teatriühingu liige.
Isiklikku.
Ta oli aastatel 1920–1929 abielus Anton Schutinskiga.
Haanimiihhi nõvvokoda

Haanimiihhi nõvvokoda on vabatahtlik ühendus, mis koondab Haanjamaa põliseid väärtusi kandvaid mehi. Ühenduse eesmärk on "kaasa aidata rikka pärandkultuuri ja sügavalt juurdunud traditsioonidega Haanimaa [Haanjamaa] uuele ärkamisele".
Harku ja Murru vangla

Harku ja Murru vangla oli aastatel 2011–2016 tegutsenud vangla Harju maakonnas Harku ja Rummu alevikus.
Harku vanglaga liideti 15. jaanuaril 2011 Murru vangla, ühendasutuse nimeks sai Harku ja Murru Vangla.
2016. aasta jaanuaris oli vangla Harku vangistusosakonnas kokku 165 vangi, neist naisi 87 ja alaealisi 2.
Harku vangistusosakonnas võisid viibida koos emaga ka kuni nelja-aastased lapsed, neile on kohandatud eraldi osakond. Alates 2010. aasta algusest oli Harkus ka eakamaid meesvange. Eraldi rehabilitatsiooniprogrammiga osakond on uimastiprobleemidega vangidele.
1. juunil 2016 liideti Harku ja Murru vangla Tallinna vanglaga ning Harku vangistusosakonnas asuvate hoonete kasutamine lõpetati. Naisvangid paigutati Tallinna vangla eraldi hoonesse ning meesvangid Tallinna, Tartu ja Viru vanglasse.
2016. aastal müüdi 102 825-ruutmeetrine Harku vangistusosakonna kinnistu, kus oli katlamaja, haldushooned, garaaž, varikatusega jalutushoov, mehaanikakoda, õmbluskojad, pääsla, kaks ühiselamut, söökla, remondikoda kaarhalliga, kartser, elektrialajaam, meditsiiniosakond, pesumaja-saun kinnisvaraarenduseks.
Suur jutustus

Suur jutustus ("grand récit") ehk metanarratiiv ("métarécit") on keskne mõiste Jean-François Lyotardi ühiskonnateoorias ja teadusfilosoofias.
Jutustus on maailma mõistmise ja teadmiste edasiandmise peamine vahend. Jutustus teeb võimalikuks inimeste vahelise kommunikatsiooni, jutustuste jagamisel põhineb kultuur ja traditsioon. Ühtlasi annab jutustus tähenduse isiklikule kogemusele ja loob indiviidi või rühma identiteedi. Suur jutustus on Lyotard’i järgi ideede ja uskumuste süsteem, mis kehtestab üksikisikust või kogukonnast sõltumatu tõe ja õigluse kujutelma. Suure jutustuse põhjal hakatakse hindama kõiki tõdesid ja teadmisi, üleüldist õiglust, eetilisi ja esteetilisi otsustusi.
Lyotard’i arvates on teadus algselt jutustuste suhtes vaenulik, sest jutustava teadmise legitiimsus ei põhine välisel kriteeriumil, mille järgi objektid peavad olema rekursiivselt leitavad ("accessibles récursivement") ja väited peavad olema sõnastatud ekspertide keeles. Ometi ei saa ka teaduslik teadmine legitiimseks ilma jutustava teadmise abita. "Teaduslik teadmine ei saaks teada ega teatavaks teha, et ta on tõeline teadmine, kui ta ei toetuks ühele teisele teadmisele – jutustusele, mis on tema jaoks küll mitteteadmine, aga mille puudumise korral ta oleks sunnitud eeldama iseennast, s.t ta satuks suletud ringi, eelarvamusse, mille ta ju ise hukka mõistis." Sellepärast pöördubki teadus enda legitimeerimiseks suurte jutustuste poole, nagu näiteks spekulatiivne dialektika, tähenduse hermeneutika, subjekti emantsipatsioon, majanduse areng jne.
Postmodernsusele on Lyotard’i arvates omane umbusk suurte jutustuste suhtes ("incrédulité à l’égard des métarécits"). See umbusk on teaduse arenguga otseselt seotud ja tekitab metafüüsilise filosoofia kriisi. Tänapäeva teadus ei saa enam toetuda idealistlikule veendumusele, et teadmine on hüve iseeneses, ega valgustuslikule usule, et teadmine vabastab inimkonna. Sellepärast on teaduse legitimeerimise uueks printsiibiks performatiivsus, olemasoleva majandussüsteemi efektiivsuse tõstmine. "Praegu ja ka edaspidi toodetakse teadmist müügiks, ja teadmist tarbitakse uue toodangu kaudu, mis talle väärtuse annab: mõlemal juhul vahetuse jaoks. Teadmine pole enam iseenese eesmärk, tema "tarbimisväärtus" kaob ära."
Lyotard peab performatiivsust postmodernse ühiskonna suurimaks ohuks, sest kõike peab nüüd hindama efektiivsuse kaudu. Kultuuritooteid hinnatakse läbimüügi järgi, inimesi nende funktsioneerimise tõhususe järgi. Üks võimalus performatiivsusele vastu seista on pöördumine väikeste jutustuste poole ("petits récits"), mis annavad osalise ja piiratud teadmise, säilitades tundlikkuse ainulisuste suhtes. See on aga raske ülesanne, sest kultuuriline kapitalism on ka ainulisused müügikõlblikuks muutnud. Umbusk suurte jutustuste suhtes ei pruugi seega enam olla piisav tingimus, et performatiivsusest väljapääsu leida.
Infraselts

Infraselts (ladina "infraordo") on bioloogilises taksonoomias vahel kasutusel olev seltsi- ("ordo") sisene takson.
Adolf Käis

Adolf Käis (vene "Адольф Александрович Кяйс"; 25. august 1946 – 24. oktoober 2013 Tallinn) oli Eesti lavastaja, näitleja ja saatejuht.
Adolf Käis sündis Eestis, kuid kolis lapsena Lätti ja kasvas üles Riias. Ta õppis Tallinna Merekoolis.
Ta lõpetas 1989. aastal Moskva Riikliku Teatriinstituudi (GITIS) lavastaja erialal.
Ta on näidelnud Tallinna Ohvitseride Maja Rahvateatris ja Tallinna Vene Teatris.
Adolf Käis on lavastanud Narva Rahvateatris ja Tallinna Vene Teatris.
Aastatel 1991–1994 töötas Eesti Televisiooni vene toimetuses režissöörina.
Aastatel 1994–1998 töötas esimeses Eesti venekeelses eraraadiojaamas Raadio Tallinn (hilisema nimega Raadio 100FM) saatejuhi ja peatoimetajana. 
Isiklikku.
Adolf Käis oli abielus Tamaraga. Neil sündisid tütar Kristina ja poeg Daniel.
Taandurilised

Taandurilised ("Amphisbaenia") on roomajate klassi soomuseliste seltsi kuuluv alamselts. Nad on samas seltsis sisalikuliste ja maolistega.
Taandurilisi iseloomustab pikk keha ning taandarenenud jäsemed ja silmad. Paljudel liikidel on roosakas ja rõngastena paiknevate soomustega keha, mistõttu võivad nad meenutada vihmausse. Enamiku liikide keha on vähem kui 15 cm pikk.
Ainult perekonna "Bipes" liikidel on säilinud esijäsemed, kõigil teistel alamseltsi kuuluvatel liikidel on jäsemed taandarengu käigus kadunud.
Alamseltsi nimi tuleneb sellest, et nad liiguvad ühtviisi hästi nii edasi- kui ka tagasisuunas.
Klassifikatsioon.
Taanduriliste klassifikatsioon ei ole lõplikult välja selgitatud, vaatamata sellele klassifitseeritakse alamseltsi järgmised sugukonnad:
San Pietro Apostolo

San Pietro Apostolo on vald ("comune") Itaalias Basilicata maakonnas Catanzaro provintsis.
750 meetri kõrgusel merepinnast asuva San Pietro Apostolo asustustihedus on keskmiselt inimest ruutkilomeetri kohta.
San Pietro Apostolo piirneb järgmiste omavalitsusüksustega: Cicala, Decollatura, Gimigliano, Miglierina, Serrastretta, Tiriolo, Soveria Mannelli, Marcellinara.
San Pietro Apostolo halduspiirides asuvad järgmised fraktsioonid: Bivio Zeta, Pasqualazzo, Colicella, Colla.
Inglise kortel

Inglise kortel on vanaaegne mahumõõt. 
1 inglise kortel on võrdne veerandi pindiga ehk 0,142 liitriga.
Liivimaa küünar

Liivimaa küünar on vanaaegne pikkusmõõt. 
1 Liivimaa küünar on 2 jalga ehk 0,61 meetrit.
Pang

Pang (põhjaeesti murretes "ämber", saarte murdes ja läänemurdes "raand") oli eesti etnograafias 10–15 toobine (u 12–20 liitrine) sangaga veenõu, millel puudus kaas.
Pang oli Euroopas üks vanimaid puunõusid, Eesti ala leiud on 12.-13. sajandist. 
Eestis kasutatud puupanged olid kuni 19. sajandini valdavalt ülapoolt ahenevad ning kahe väikese kõrvaga, mille külge oli kinnitatud puust (vitsast) või rauast sang. Kaevukoogu otsas rippus harilikult "kaevupang". Eraldi pang (saarte murdes "rakk") oli kasutusel loomade söötmiseks-jootmiseks ning solgi kogumiseks. Plekkpanged tulid kasutusele 19. sajandi lõpupoole, nende kõrval kasutati puupangesid 20. sajandi keskpaigani.
Pang on ka vana Vene mahuühik, mis võrdub 12,299 liitriga.
Agnana Calabra

Agnana Calabra on vald ("comune") Itaalias Calabria maakonnas città metropolitana di Reggio Calabrias.
210 meetri kõrgusel merepinnast asuva Agnana Calabra asustustihedus on keskmiselt inimest ruutkilomeetri kohta.
Agnana Calabra piirneb järgmiste omavalitsusüksustega: Canolo, Gerace, Mammola, Siderno.
Diepholz

Diepholz on linn Saksamaal Alam-Saksi liidumaal Diepholzi kreisis, Diepholzi kreisi ja linnaks nimetatava Diepholzi valla keskus. See asub Hunte jõe ääres, Osnabrückist ligikaudu 45 km kaugusel kirdes ja Bremenist 60 km edelas.
Diepholzis on sündinud keemik Fritz Klatte.
Castel Goffredo

Castel Goffredo on vald Itaalias Lombardia maakonnas Mantova provintsis.
Castel Goffredo kõrgus merepinnast on keskmiselt 53 meetrit. Asustustihedus on keskmiselt inimest ruutkilomeetri kohta.