tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Kõdu-koralljuur

Kõdu-koralljuur ("Corallorhiza trifida") on käpaliste sugukonda kuuluv taimeliik, mis on Eestis arvatud II kaitsekategooriasse (seisuga 2012).
Eesti orhideekaitse klubi valis 2013. aasta orhideeks kõdu-koralljuure.
Botaaniline kirjeldus.
Kõdu-koralljuurel puuduvad juured, selle asemel on maa all koraljas risoom. Tavaliselt nimetatakse seda liiki koralljuureks, sest teisi koralljuure liike Eestis ei levi. Taim vajab seemnete idanemisel seente abi, et korvata toitekoe puudumist. Roheliste lehtede tekkimisega kaob koralljuurel ja seenel omavaheline side. Koralljuured kasvavad tavaliselt puude lähedal. 77% süsinikust ja 52% lämmastikust, mida leidub koralljuure taimes, pärineb seentelt. Lisaks sisaldab taim klorofülli ja toodab ise ka osa süsinikku ja lämmastikku. 
Maapealse varre kasvatab ta vaid siis, kui õitseb. 10-20 cm kõrgune vars on habras ja lehtedeta. Mais või juuni I poolel puhkevad kõdu-koralljuurel 2-12 mõne millimeetri suurust kollakat-rohekat õit, mille valkjal huulel on üksikud punased täpid. Viljumise korral võib suve teisel poolel märgata koralljuure longus viljadega varsi. Üks vili sisaldab 1200–1500 seemet. Seemned tärkavad pärast 7–8 kuud ektomükoriisse puu läheduses. Veel pole päris selge, kuidas koralljuure tolmeldamine toimub, aga arvatakse, et teatud rolli mängivad õisi külastavad putukad. Pigem levib arusaam, et taim on isetolmleja. 
Kasvukoht.
Sagedamini leidub kõdu-koralljuurt hanepaju ja arukase läheduse, niisketes metsades, sooservades ja soosaartel ning soiste veekogude kallastel. Talle sobivad ka ojade ja järvede järsud kaldad otse veepiiri lähedal. Kõdu-koralljuur on levinud kogu põhja-parasvöötmes, Eestis esineb ta hajusalt kogu maal.
Teadaolevalt leidub Eestis kõdu-koralljuurt 115 kohas.
Lõhnav käoraamat

Lõhnav käoraamat ("Gymnadenia odoratissima") on käpaliste sugukonda kuuluv taimeliik.
Taim on Eestis arvatud II kaitsekategooriasse.
Sarnasus hariliku käoraamatuga.
Kogenematu vaatleja võib lõhnava käoraamatu segamini ajada hariliku käoraamatuga. Põhiliseks eristatavaks tunnuseks on õie kannus, mis on lõhnaval käoraamatul sigimikust lühem ja pigem tömbi otsaga. Lõhnava käoraamatu kõrgus, õisiku pikkus ja läbimõõt ning lehtede laius kui ka õite suurus on üldjuhul väiksemad kui harilikul käoraamatul. Õisiku läbimõõt on lõhnaval käoraamatul alla 1,5 cm (harilikul käoraamatul üle selle). Lõhnava käoraamatu taimede kõrgus ulatub harva üle 30 cm ja lehtede laius piirdub enamasti poole sentimeetriga.
Levik.
Lõhnava käoraamatu põhiareaal paikneb Alpides, kus taimed võivad kasvada kuni 2700 m kõrgusel. Ülejäänud hajusad kasvukohad Euroopas on isoleeritud. Skandinaavia maades kasvab lõhnav käoraamat ainult Rootsi lõunaosas ja Ojamaal.
Eestis on lõhnav käoraamat haruldane, kasvades eelkõige Loode-Eesti ja Saaremaa lääneosa lubjarikastes soodes. Kõige rohkem isendeid esineb Niitvälja soos ja Viidumäe looduskaitsealal asuvates allikasoodes.
Botaanilised tunnused.
Lõhnav käoraamat on väiksekasvuline, harva üle 30 cm kõrgusega. Õied on üldjuhul roosad (harva kreemikad ja veel harvem valged), külgmised õiekattelehed hoiduvad rõhtsalt kõrvale. Lehed on kitsad (laius alla 1 cm), lineaalsed, hallikasrohelised. Huul on ebaselgelt kolmehõlmaline, keskmine hõlm on tavaliselt pikem. Kannus ei ületa sigimiku pikkust. Õisik on ruljas, tihe tähk 5–8 cm pikkune.
Pruunikas pesajuur

Pruunikas pesajuur ("Neottia nidus-avis") on käpaliste sugukonda kuuluv taimeliik.
Ta on Eestis arvatud III kaitsekategooriasse (seisuga 2012).
Rohekas käokeel

Rohekas käokeel ("Platanthera chlorantha") on käpaliste sugukonda kuuluv taimeliik.
Ta on Eestis arvatud III kaitsekategooriasse (seisuga 2012).
Saaremaa sõrmkäpp

Saaremaa sõrmkäpp (Eestis "Dactylorhiza osiliensis", mujal "Dactylorhiza praetermissa" subsp. "osiliensis") on käpaliste sugukonda sõrmkäpa perekonda kuuluv taimeliik.
Saaremaa sõrmkäpp on haruldane ja vähe uuritud endeem, mis on sarnaselt balti sõrmkäpaga hübriidset päritolu.
Liik on Eestis arvatud II kaitsekategooriasse.
Botaanilised tunnused.
Taime kõrgus on 35–82 cm. Õied on suhteliselt suured ja purpurvioletsed. Õisikus on üldjuhul 14–57 (maksimaalselt kuni 69) õit. Õite kandelehed ulatuvad pikalt õisikust välja. Nõrga mustriga õie huule pikkus on 7–9 mm. Huule keskmine hõlm on terava tipuga ja ette ulatuv. Õie kannus on 7–10 mm pikkune. Lehed on laikudeta, 10–20 cm pikkused ja 1–3 cm laiused.
Ajalugu.
2000. aastal leidsid soomlastest loodushuvilised Saaremaa läänerannikult sadakond määramata sõrmkäpa isendit. Algselt määrati need lääne-sõrmkäpaks, kuid hilisemad uuringud kinnitasid leidu tundmatu liigina, mis võis olla lääne-sõrmkäpa sugulane.
2004. ja 2005. aasta ulatuslike otsingute käigus leiti merekaldast 200–500 m kauguselt umbes 2 km² suuruselt maa-alalt ligi 3000 õitsvat (generatiivset) ja sadu vegetatiivseid taimi. Põhjalike võrdlus- ja määramistööde järel leiti, et tegemist on eraldi liigiga, mille nimeks sai saaremaa sõrmkäpp ("Dactylorhiza osiliensis"). Siiski pole väljaspool Eestit saaremaa sõrmkäppa liigina tunnustatud, vaid teda peetakse lääne-sõrmkäpa alamliigiks ("Dactylorhiza praetermissa" subsp. "osiliensis").
Kasvukohad.
Saaremaa sõrmkäpa kasvukohtadeks on peamiselt lubjarikka pinnasega niiske poolvarjuline loomännik ja niiske looniit, mis on kevaditi üle ujutatud ja suviti kuiv või niiske, kuid teda võib ka kruusatee äärest leida.
Paljunemine.
Saaremaa sõrmkäpp õitseb tavaliselt juuni keskpaigast juuli keskpaigani. Tolmeldajateks on mitmesugused putukad, kuid sõrmkäppadele iseloomulikult puudub õites nektar.
Ballenstedt

Ballenstedt on linn Saksamaal Saksi-Anhaltis Harzi kreisis. Linn paikneb Harzi mäeaheliku põhjanõlval, umbes 10 km Quedlinburgist kagus. Omavalitsusse kuuluvad "Badeborn"i ja "Oppenrode" külad. Turismimarsruut Romaani tee läbib Ballenstedti.
Ajalugu.
Ballenstedti on esmamainitud 1030. aasta tegudes, mille pani toime krahv Esico von Ballenstedt, ühe krahv Adalberti, kes pidas Nienburgi kloostri foogti ametit, ja Saksi Ostmarki markkrahvi Hodo I tütre Hidda poeg. Esicot (~1000–1059/60) peetakse Askania dünastia esiisaks. Ta püstitas Ballenstedtis kabeli, mis pühitseti 1046. aastal keiser Heinrich III juuresolekul pühakutele Pankratiusele ja Abundiusele. Esico poeg krahv Adalbert II andis Ballenstedti aastal 1073 Nienburgi kloostrile. Tema järeltulija Albrecht Karu, Brandenburgi marki esimene valitseja, rajas samas benediktiini kloostri ja maeti aastal 1070 kloostri kiriku krüpti. Albrechti monument paikneb linna pargis.
Tugevasti kahjustatuna Saksa talurahvasõja ajal ilmalikustati klooster aastal 1525 Askania dünastiast Anhalt-Kötheni vürsti Wolfgangi poolt reformatsiooni sisseviimisel. Wolfgang valis Ballenstedti residentsiks ja andis sellele aastal 1543 linnaõigused. Protestantliku Taani kuninga Christian IV toetamise eest Kolmekümneaastase sõja ajal rünnati ja rüüstati Ballenstedti Albrecht von Wallensteini vägede poolt aastal 1626.
Pärast sõda ehitati linn ja loss uuesti üles Askania dünastiast Anhalt-Bernburgi vürstide suveresidentsiks. Aastal 1765 viis vürst Friedrich Albrecht oma residentsi täielikult Bernburgist Ballenstedti ja juhatas sisse õitsenguaja, sealhulgas kuulsa lossiteatri püstitamine aastal 1788, vanima teatri Saksi-Anhaltis ja meka heliloojatele, nagu Albert Lortzing ja Ferenc Liszt. 
Anhalti hertsogkonna osana aastast 1863 sai Ballenstedt tuntuks rahamuredeta vanurite elupaigana, nagu hertsoginna Friederike von Schleswig-Holstein-Sonderburg-Glücksburg, kes suri Ballenstedti lossis aastal 1902, või maalikunstnik ja kirjanik Wilhelm von Kügelgen, kelle maja on nüüd muuseum.
Transport.
Ballenstedt paikneb "Bundesstraße" (riigimaantee) 185 ääres, mis viib "Bundesstraße 6" ja "Bundesautobahn 14" juurde. Rongiliiklus katkes aastal 2003. Väike asfalteeritud maandumisrada on umbes 5 km kaugusel linnast.
Nigulas Kimberg

Nigulas Kimberg (22. november 1801 – 23. oktoober 1866) oli Harilaiu esimene kõrtsmik ja majakavaht.
Kimbergi asustas Hiiumaalt Harilaiule Suuremõisa parun Ewald Alexander Andreas von Ungern-Sternberg. Selleks lasi ta 1840. aastal Harilaiule ehitada kõrtsi koos kõrvalhoonetega (laut, ait, tuulik). Algul oli Kimberg laiul ainult kõrtsmik.
1849. aastal ehitati saarele tulepaak (tänapäeval asub seal Harilaiu tuletorn), misjärel Nigulas ka tulepaagi vahiks sai.
Nigulas Kimbergil oli kolm poega, kellest Peeter Kimberg ("Hari Peeter") päris Harilaiu tulepaagi vahi ameti.
Pendel

Pendel on raskusjõu mõjul võnkuv keha. Lihtsaim pendel on venimatu niidi või kerge varda otsa riputatud massiivne keha. Kui seda keha saab käsitada punktmassina, siis on tegemist matemaatilise pendliga. Väikese võnkeamplituudi korral on pendli võnkumissagedus määratud pendli pikkuse ja asukoha raskuskiirendusega.
Pendleid kasutatakse kellades, seismomeetreis, gravimeetreis, mitmesugustes mõõteseadmeis. 
Pendli võnkumist uuris Galileo Galilei 17. sajandi alguses. Sellest ajast kuni 1930. aastateni tugines ajamõõdusüsteem pendli võnkumisel.
Vabalt võnkuv pendel säilitab oma võnkumistasandi. Seda kasutas Jean Bernard Léon Foucault 1851. aastal Maa pöörlemise demonstreerimiseks. Ta riputas 67-meetrise pendli Pariisi Panthéoni kupli alla. Selle pendli võnkumistasand pöördus hoone suhtes 360° 32 tunniga. Hiljem on hakatud niisugust pendlit nimetama Foucault' pendliks.
Heinstert

Heinstert on küla Atterti vallas Luxembourgi provintsis Valloonia piirkonnas Belgias. 
Enne valdade ümberkorraldamist 1977. aastal kuulus küla endise Thiaumonti valla halduspiiridesse. 
2020. aastal elas seal 591 inimest.
Lischert

Lischert (letseburgi keeles "Leschert") on küla Atterti vallas Luxembourgi provintsis Valloonia piirkonnas Belgias. 
Enne valdade ümberkorraldamist 1977. aastal kuulus umbes 200 elanikuga küla endise Thiaumonti valla halduspiiridesse.
Grendel (Belgia)

Grendel on küla Atterti vallas Luxembourgi provintsis Valloonia piirkonnas Belgias. 
Küla piirneb:
Paul Henri Benjamin d'Estournelles de Constant

Paul Henri Benjamin d'Estournelles de Constant (22. november 1852 La Flèche, Sarthe'i departemang – 15. mai 1924 Pariis) oli Prantsuse diplomaat ja poliitik.
Ta õppis Pariisis õigusteadust ja idamaade keeli. 1876. aastal alustas ta diplomaadikarjääri.
1909. aastal sai ta Nobeli rahuauhinna.
Peeter Kimberg

Peeter Kimberg (rahvasuus Hari Peeter; 8. september 1836 – 18. mai 1919) oli Harilaiu majakavaht, Hioma madrus ja Muhu väina loots.
Hari Peeter asus Harilaiule elama 1840. aastal, kui tema isast Harilaiu esimene kõrtsmik sai. Pärast isa Nigulas Kimbergi surma 1866. aastal sai Peetrist teine Harilaiu majakavaht. Seda ametit pidas Hari Peeter surmani 1919. aastal.
Kimberg sõitis merd parklaeva Hioma madrusena. Hioma purjetas esimese Eestis ehitatud laevana 1854. aastal ümber Hoorni neeme.
Tema majakavahiks olemise ajal püstitati 1886. aastal Harilaiule päevamärk, mis moodustas sihi tuulikuga ning näitas ohutut laevateed Eerikulaiu ja Soolarahu vahelt. Algul oli märk puidust, 1906. aastal asendati see metallist märgiga.
Peeter Kimberg oli esimene ametlik Muhu väina loots.
Hari Peetril oli viis tütart ja kaks poega.
Harilaiu majakavahi ameti võttis Peetrilt üle vanem poeg Madis Kimberg. Madise poeg Julius Kimberg oli Harilaiu viimane majakavaht, kuni perekond 1939. aasta baaside lepingu tõttu ära pidi kolima.
Noorem poeg Peeter Kimberg (kandis isa nime; 1882–1917) oli Suursadama vahimees, kuni võeti Esimese maailmasõja ajal Venemaa Keisririigi sõjaväkke ning suri Poolas. Peetri kohta on teada, et ta ehitas Harilaiul elades suure laevamudeli, mille pani liikuma veeaur.
Hari Peeter on maetud Kummistu kalmistule.
Heinsch

Heinsch [änšš] (, saksa keeles "Heischlingen", letseburgi keeles "Häischel", vallooni keeles "Hinch") on küla Belgias Valloonias piirkonnas Luxembourgi provintsis Arloni vallas. Ta jääb valla keskusest loodesse.
Loodus.
Küla paikneb Semois' jõe ülemjooksul.
Haldusajalugu.
Enne valdade liitmist 1977 oli Heinsch eraldi vald.
Vaatamisväärsused.
Külas on Heinschi Notre-Dame du Rosaire'i kirik.
Küla on säilitanud 19. sajandi Belgia Lorraine'ile iseloomulikke jooni. Küla keskus on püsinud 19. sajandist peaaegu muutumatuna.
Külas on lubjakivist pesula, 1798. aastast pärinev kodanikumaja, kus on peatunud Napoleon, ning tüüpilisi pikki lautasid.
Varangu mõis

Varangu mõis (saksa keeles "Warrang") oli mõis Koeru kihelkonnas Järvamaal. Tänapäeval jääb kunagine mõisasüda Lääne-Viru maakonda Väike-Maarja valla territooriumile.
Varangu mõis eraldus Liigvalla mõisast (saksa keeles "Löwenwolde") 17. sajandil ning sai nime Wrangelite perekonna järgi.
Mõisakompleks.
Varaklassitsistliku peahoone ehitust alustas 1795. aastal von Berg. Hoone arhitektiks peetakse Tartu barokse raekoja arhitekti Johann Heinrich Bartholomäus Waltherit. Omapärane on mõisahoone juures see, et fassaadi kaunistused pole vormitud lubimördist, vaid on välja tahutud peeneteralisest paekivist. 
Mõis kuulus Eestimaa Rüütelkonna peamehele (1824–1827) ja Eestimaa tsiviilkubernerile (1833–1841) Paul von Benckendorffile. Viimane omanik oli paruniproua Amata von Schilling. 1919. aasta võõrandamise järel töötas mõisahoones kool, hiljem metskond. 1970.–1980. aastatel seisis hoone tühjalt ning lagunes tugevasti. 1990. aastate lõpul läks mõis eravaldusse ja seda on hakatud restaureerima.
Peahoone läheduses asub arvatavasti 18. sajandist pärinev ühekorruseline puidust valitsejamaja, pärimuse kohaselt endine Ao mõisa peahoone, mis 1870. aasta paiku Varangule toimetati. 
Varangu mõisa valitsejamajas elas 1909–1918 graafik Eduard Viiralt.
Eduard Schabak

Eduard Schabak (8. juuli 1866 – 17. mai 1942) oli Eesti metsandustegelane.
Schabak sündis Tartumaal Konguta vallas Kobilu karjamõisa rentniku peres, tema vanemad olid pärit Lätist Valmiera maakonnast. 1885. aastal lõpetas Schabak Tartu gümnaasiumi ja 1887. aastal Tartu Ülikooli II järgu agronoomina. Seejärel õppis ta Peterburi metsainstituudis, mille ta lõpetas 1890. aastal.
Instituudi lõpetamise järel töötas Schabak abimetsaülema, noorem- ja vanemtaksaatori ning metsaülemana nii Eestis, Lätis kui ka Venemaal. 1904–1905 osales ta aga kahurväe lipnikuna Vene-Jaapani sõjas. 1907–1909 oli ta metsakorralduse revident Arhangelski kubermangus, 1909–1919 Lääne-Venemaa kubermangudes, tema töökohaks oli Minsk. 1916. aastal osales ta lühikest aega lipnikuna Esimeses maailmasõjas.
1919. aasta lõpus tuli Schabak Eestisse ning 16. detsembril määrati ta Põllutööministeeriumi Metsade Peavalitsuse vanemnõuniku ehk metsainspektori kohusetäitjaks ning 1920. aasta 1. märtsil nimetati ta metsakorralduse osakonna (hiljem Metsakorralduse Büroo) juhatajaks. Selles ametis juhtis Schabak Eesti Vabariigi metsanduskorralduse ülesehitamist, muuhulgas õpetas ta 1920–1922 Tartu Ülikooli juures metsanduskorralduse aluseid, kuid loobus korralise õppejõu ametikohale asumisest. Metsakorralduse Büroo juhiks oli Schabak 1934. aastani, mil ta jäi pensionile.
Schabak oli viljakas kirjamees, kes avaldas 1921–1939 62 artiklit ajakirjas Eesti Mets, ülevaateid Eesti metskondadest ajalehes Postimees ja metsandusteemalisi brošüüre. 1913. aastal ilmus Venemaal tema kirjutis "Taksaatori märkmed", mille esimene osa avaldati eesti keeles eraldi raamatuna 2010. aastal.
Tumepunane neiuvaip

Tumepunane neiuvaip ("Epipactis atrorubens") on käpaliste sugukonda neiuvaiba perekonda kuuluv taimeliik. 
Ta on Eestis arvatud III kaitsekategooriasse (seisuga 2012). Eesti Orhideekaitse Klubi valis tumepunase neiuvaiba 2016. aastal Eesti aasta orhideeks.
Nimetus.
Rahvapäraseid nimetusi on tumepunasel neiuvaibal vähe, vanemas kirjanduses on seda liiki nimetatud hurmeliseks neiuvaibaks ja liiva-neiuvaibaks. Teaduslik liigiepiteet "atrorubens" tähendab ladina keeles tumepunast.
Botaaniline kirjeldus.
Saledad, tihti veidi punakate lehtedega võsud on mõnikümmend sentimeetrit – vahel ka pool meetrit – pikad. Tumepunase neiuvaiba õitel on vanilli lõhn ja neis on nektarit, mis meelitab ligi õisi tolmeldavaid putukaid. Tolmeldajateks on peamiselt kimalased, ent ka meemesilased. Pikas ühekülgses õisikus võib olla paarkümmend õit, millest enamus ka õitsemise järel vilja moodustab. Neiuvaip on risoomne liik, mistõttu ta paljuneb hästi vegetatiivselt. Risoomiharudel olevaist pungadest kasvavad aina uued võsud, moodustades mitmevarrelisi puhmikuid. Nii võib üks ja sama taim samas paigas kasvada koguni aastakümneid.
Kasvukoht ja levila.
Taime kohata on suurem lootus Lääne- ja Põhja-Eestis, sest ta eelistab lubjarikkamat pinnast. Lisaks lubjakivistele kliburandadele ja alvaritele kasvab ta ometi ka liivastel luidetel mererannas või männimetsas, näiteks Pärnumaal ja Hiiumaal, aga sobivad kasvutingimused on ta leidnud isegi Ida-Viru tuhamägedel. Meie kolmest neiuvaiba liigist on tumepunane neiuvaip kõige vähearvukam. Kuigi ta levila ulatub ka meist põhja poole, on ta juba Soomes väga haruldane liik.
Bonnert

Bonnert [bon'ert] () on asula Belgias Valloonia piirkonnas Luxembourgi provintsis Arloni vallas. Ta jääb valla keskuse ja Oberpalleni vahele.
Bonnertist saab alguse Atterti lisajõgi Palli oja.
Enne valdade liitmist 1977. aastal oli Bonnert omaette vald.
Külas on Bonnerti Saint-Luci kirik. Kiriku ümbrus ja keskväljak on hiljuti ümber kujundatud. Ka ülejäänud osa ajaloolisest keskusest on kavas renoveerida.
Bonnertis liikus kunagi Société nationale des chemins de fer vicinaux' kitsarööpmeline tramm; trammiteest on säilinud jälgi. Küla ümbritsevad läänes maantee N4 ja idas N882.
Küla ümber ehitatakse nii palju, et küla on valla keskusega kokku kasvamas.
Täpiline sõrmkäpp

Täpiline sõrmkäpp ("Dactylorhiza incarnata cruenta") on käpaliste sugukonda kuuluv taim. Varem on teda käsitletud ka omaette liigina ("Dactylorhiza cruenta").
Ta on Eestis arvatud II kaitsekategooriasse (seisuga 2012).
Väike käopõll

Väike käopõll ("Listera cordata") on käpaliste sugukonda käopõlle perekonda kuuluv rohttaim.
Väike käpõll on Eestis arvatud II kaitsekategooriasse (seisuga 2012). Eesti Orhideekaitse Klubi valis väikese käopõlle 2021. aastal Eesti aasta orhideeks.
Kasvukoht ja levila.
Väike käopõll kasvab põhjapoolkera parasvöötmes, Euraasias ja Gröönimaal ka tundras. Väike käopõll on metsataim, tema peamisteks kasvukohtadeks on soostuvad või rabastuvad kuuse- või männi-segametsad, vahel võib teda leiduda ka kuivemates okasmetsades"." Väikest käopõlle leidub üle Eesti. Tema arvukus väheneb ja teda loetakse Eestis ohustatud liigiks. Teda kahjustavad metsa majandamine, soode kuivendamine ja turba kaevandamine.
Kirjeldus.
Kõrgus jääb taimedel enamasti vahemikku 10-15 sentimeetrit, harva võib see ulatuda ka 25 sentimeetrini. Lehed on vastastikused ja südajad. Risoom on roomav. Varre tippu kasvab õisik, mis moodustub paljudest väikestest kollakasrohelistest õitest. Vili on kupar.
Vööthuul-sõrmkäpp

Vööthuul-sõrmkäpp ("Dactylorhiza fuchsii"), ka vööthuul-käpp, on käpaliste sugukonda sõrmkäpa perekonda kuuluv taimeliik.
Eestis on vööthuul-sõrmkäpp III kaitsekategooria kaitsealune liik. Eesti Orhideekaitse Klubi valis vööthuul-sõrmkäpa 2024. aastal Eesti aasta orhideeks.
Kirjeldus.
Vööthuul-sõrmkäpp on 30–65 cm pikkune tugeva varrega orhidee. Lehed on kuni 17 cm pikad ja 2–3 cm laiad tumelillade laikudega lehe pealmisel poolel, harva ilma. Lehed on alusel märgatavalt ahenenud, alt hallikasrohelised. Õitseb juunis-juulis. Õied on värvuselt lillad kuni roosad, harva valged, selge joonisega ja koondunud koonusjasse õisikusse varre tipus. Huule hõlmad on allapoole suunatud, keskmine hõlm on kitsaskolmnurkne ja ulatub külgmiste hõlmade vahelt välja.
Kasvukoht ja levila.
Kasvab segametsades ja puisniitudel, ka teeservades. Hajusalt levinud üle Eesti, rohkemaarvuliselt läänesaartel ja Põhja-Eestis.
Stockem (Arlon)

Stockem [stok'emm] () on küla Belgias Valloonia piirkonnas Luxembourgi provintsis Arloni vallas Heinschi osavallas. Ta jääb valla keskusest loodesse.
Enne valdade liitmist 1977. aastal kuulus Stockem endisse Heinschi valda.
Stockemis on Stockemi raudteepeatus ning Belgia Raudteede Riikliku Seltsi depoo, Stockemi Sainte-Walpurge'i kirik ning sõjaväeosa Camp Général Bastin.
Küla läbib maantee N83.
Stockemist oli pärit arhitekt René Greisch.
Schoppach

Schoppach [šop'akk] (, letseburgi "Schappech") on küla Belgias Valloonia piirkonnas Luxembourgi provintsis Arloni vallas Heinschi osavallas. See jääb valla keskusest loodesse, asudes valla keskuse ja Stockemi vahel.
Enne valdade liitmist 1977. aastal kuulus Schoppach toonasesse Heinschi valda.
Kollakas sõrmkäpp

Kollakas sõrmkäpp ("Dactylorhiza incarnata ochroleuca") on käpaliste sugukonda kuuluv taim, kahkjaspunase sõrmkäpa ("Dactylorhiza incarnata") kollakate õitega alamliik.
Freylange

Freylange [frel'aanž] () on küla Belgias Valloonia piirkonnas Luxembourgi provintsis Arloni vallas Heinschi osavallas. Ta jääb valla keskusest loodesse, valla keskuse ja osavalla keskuse vahele.
Loodus.
Küla on rajatud 433 m üle merepinna ulatuva metsase liivakünka Loeserbergi lõunanõlvale.
Külas on kalju Hollfrasteen. Küla lähedal on Beynerti mets.
Haldusajalugu.
Enne valdade liitmist 1977. aastal kuulus Freylange endisesse Heinschi valda.
Ajalugu.
Küla on esmamainitud nimega Vrilingen aastal 1237.
Vaatamisväärsused.
Küla keskel on Freylange'i Saint-Paulini kirik, mis 1708 ümber ehitati. Selle ümber on tähekujuliselt Lorraine'i stiilis vanad majad. Kiriku lähedal on Notre-Dame des Foyers' kuju (1961) ja Teises maailmasõjas langenute mälestusmärk (1947).
Loeserbergilt avaneb vaade Arlonile ja Stockemile.
Heckbous

Heckbous [ekb'uss] () on küla Belgias Valloonia piirkonnas Luxembourgi provintsis Arloni vallas Guirschi osavallas. Ta jääb osavalla keskusest kagusse.
Naaberkülad on loodes Tontelange, põhjas Guirschi keskus, kirdes Beckerich, Läitrengerhaff, kagus Hobscheid, lõunas Gaichel ning edelas Frassem.
Küla kõrval on Vallée des Trois Moulins (Kolme Veski org).
Enne valdade liitmist 1977. aastal kuulus Heckbous endisesse Guirschi valda.
Külas on Heckbousi Saint-Aubini kabel (1732) ja kivirist 1604. aastast.
Seymerich

Seymerich (letseburgi keeles "Seimerech") on asula Belgias Valloonia piirkonnas Luxembourgi provintsis Arloni vallas Bonnerti osavallas. Ta jääb valla keskusest vahetult põhja.
Seymerich on Arloni valla keskusega kokku kasvanud. Piir läheb rue du Xème de Ligne'i ja endise Callemeyni kasarmu juurest. Põhja poole jääb Frassem, kagu poole Waltzing. 
Seymerich paikneb künkal, millelt avaneb vaade maapiirkondadele põhja pool.
Enne valdade liitmist 1977 kuulus Seymerich endisesse Bonnerti valda.
Viville (Belgia)

Viville on küla Belgias Valloonia piirkonnas Luxembourgi provintsis Arloni vallas Bonnerti osavallas. Ta jääb valla keskusest 2 km loodesse.
Küla algne nimi oli "Altenhoven" ('vana villa'). Prantsuskeelne nimi pärineb selle nime tõlkest.
Viville kuulus enne valdade liitmist 1977. aastal tollasesse Bonnerti valda.
Külas asub Viville'i Notre-Dame de la Paix' kirik, Viville'i raudteepeatus ja ratsabaas. Tee ääres on vana pesula. Viville'i ja Freylange'i piiril on kalju nimega Hollfrasteen.
Heli Veskus

Heli Veskus (sündinud 2. veebruaril 1969) on eesti ooperilaulja (sopran). 
Ta lõpetas 1997. aastal Eesti Muusikaakadeemia Ludmilla Dombrovskaja-Keisi juures ning jätkas õpinguid Sibeliuse Akadeemias Anita Välkki-Aro lauluklassis. 
1998. aastal oli ta Con Brio finalist. Rahvusooperis Estonias debüteeris Heli Veskus 1999. aastal.
Vasa muuseum

Vasa muuseum (rootsi: "Vasamuseet") on meremuuseum Rootsis Stockholmis. Muuseum asub Djurgårdeni saarel. Muuseumi põhieksponaat on 1628. aastal esmareisil uppunud lahingulaev Vasa. 
Muuseum avati 1990. aastal ja kodulehe andmetel on see kõige suurema külastatavusega muuseum Skandinaavias.
Mihhail Gerts

Mihhail Gerts (sündinud 25. veebruaril 1984 Tartus) on Eesti dirigent. 
Haridus.
Mihhail Gerts on lõpetanud 2001. aastal Tallinna Muusikakeskkooli klaveri ja koorijuhtimise erialal ning 2006. aastal Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia klaveri erialal professor Ivari Ilja klassis ja orkestridirigeerimise erialal (Kuno Arengu, Toomas Kapteni ja Paul Mägi klassis). 2007. aastal sai samas magistrikraadi orkestridirigeerimise erialal (juhendaja Paul Mägi) ja 2011. aastal doktorikraadi (juhendaja Toomas Siitan). 
Aastatel 2011–2013 täiendas ta end Berliinis Hanns Eisleri muusikakõrgkoolis ("Hochschule für Musik Hanns Eisler Berlin", professorid Christian Ehwald ja Hans-Dieter Baum). Ta on osalenud Neeme Järvi, Paavo Järvi, Eri Klasi, Jorma Panula, Leif Segerstami, John Carewe, Gabriel Feltzi ja Aleksandr Polištšuki meistrikursustel.
Töö ja looming.
Aastatel 2001–2003 juhatas ta Tallinna 21. Kooli kammerkoori, 2003–2005 Tallinna Muusikakeskkooli sümfooniaorkestrit, 2004–2005 Tallinna Kammerkoori. Aastatel 2005–2007 oli ta Eesti Rahvusmeeskoori dirigent ja peadirigendi assistent ning 2007–2014 rahvusooperi Estonia dirigent. 
2011. aastast elab ta peamiselt Berliinis, kus on töötanud alates 2014. aastast ka Berliini Saksa Orkestri (Deutsches Symphonie-Orchester Berlin) ja Hageni ooperiteatri dirigendina. 
2016. aastast on ta olnud vabakutseline dirigent. Lisaks maailma kutseliste orkestrite külalisdirigendiks olemisele õpetab ta dirigeerimist ja solfedžot Berliini Hanns Eisleri muusikakõrgkoolis ja Barenboim-Saidi akadeemias ning omaenda veebipõhises dirigeerimiskoolis Gerts Academy.
2021. aasta sügisest on ta Tartus toimuva festivali Tubin kunstiline juht. 2021. aasta sügisest kuni 2022. aasta veebruarini töötas ta Tallinna Muusika- ja Balletikooli klassikalise muusika loovjuhina. 
2025. aastal annab ta kontserte nelja riigi noortest muusikutest koosneva Young International Orchestraga.
2025. aasta seisuga on ta dirigendina töötanud kokku rohkem kui 70 orkestriga.
Isiklikku.
Tema ema on pianist Zoja Hertz ja kasuisa on laulja Jassi Zahharov. 
Mihhail Gertsi abikaasa on hariduselt pianist, neil on üks tütar.
Nothomb (Belgia)

Nothomb () on küla Belgias Valloonia piirkonnas Luxembourgi provintsis Atterti vallas.
Aastast 1923 kuni valdade ühendamiseni 1977. aastal oli Nothomb omaette vald.
René Soom

René Soom (sündinud 16. jaanuaril 1977) on eesti laulja (bariton). 
Ta õppis klassikalist laulmist aastatel 1995–1996 Georg Otsa nimelises Tallinna Muusikakoolis Henn Eeriku juhendamisel ning 2001–2004 Eesti Muusikaakadeemias Virgilijus Noreika ja Jaakko Ryhäneni juures. Aastatel 2004–2008 jätkas ta õpinguid Eesti Muusikaakadeemia magistriõppes (juhendaja prof. Jaakko Ryhänen). René Soom on end täiendanud ka Hartmut Hölli, Rudolf Piernay ja Gerhard Kahry meistrikursustel.
Rahvusooper Estonias töötab ta alates 1997. aastast, alates 2005. aastast solistina.
Rolle.
EMTA lavastused:
René Soom on esinenud külalisena Vanemuise teatris, teinud koostööd Pärnu Linnaorkestri ja Ooper-Kvartetiga ning osalenud KaivConsorti projektlavastustes, sealhulgas Orffi "Kuu" ja Bizet' "Carmen". Ta on üles astunud ka kammerlauljana.
Alates 1998. aastast on René Soom seotud olnud ka teatriga Varius, osaledes paljudes selle lavastustes. Koos Variuse trupiga on ta andnud etendusi Rootsis, Ameerika Ühendriikides, Luksemburgis ja Kanadas.
Isiklikku.
René Soom on abielus.
Sarkanās klintis

Sarkanās klintis ('punased kaljud') ehk Pietrags ehk Pietragsi kaljud ("Pietraga klintis") ehk "Mačperu klintis" on liivakivipaljandid Lätis Limbaži piirkonnas Heinaste vallas Salatsi jõe alamjooksu vasakul kaldal raudsilla ja endise raudteetammi lähedal. Paljandid asuvad Salatsi oru looduspargis.
Seal paljandub Burtnieki lademe (Balti keskdevon) liivakivi. Paljandi kogupikkus on 400 m. Kalda kõrgus on umbes 10 m. Kalda sees on väikesi koopaid ja grotte, kuhu pääseb ainult jõe poolt. Jõkke ulatub suur terav kiil.
Punased kaljud on maalilised, eriti loojuva päikese kiirtes.
Vastaskaldal Ziedoni käärus on turistide puhkekoht.
Salatsi jõe mõlemal kaldal umbes 3 km Punastest kaljudest allavoolu on veel liivakivipaljandeid. Paremal kaldal on rändkivid ja Upeskalnsi kaljud ("Upeskalna klintis"), pisut kaugemal Zvīguli kaljud ("Zvīguļu klintis"). 2,8 km edasi on 150 m pikkuselt 4–5 m kõrgused Junču klintis, edasi Rostu klintis mõne väikese koopa ja paljandiga.
Rihhard Iher

Rihhard Iher (1. aprillil 1910 Osula alevik Sõmerpalu vald, Võrumaa – 31. august 1980 Rannu) oli Võrumaalt Osulast pärit kirjanik ja kooliõpetaja.
Elukäik.
Rihhard Iher omandas kooliõpetajakutse Tallinna Pedagoogiumis 1937. aastal, töötas Võrumaal algul Peetri, alates 1939. aasta sügisest Osula koolis kuni 1944. aasta veebruarini, mil asus Võrumaa Teataja tegevtoimetajaks. 
Nõukogude okupatsiooni ajal alates 1944. aasta sügisest töötas Harjumaal esmalt masina-traktorijaamas, seejärel paar aastakümmet põllumajanduses, alates kolhoseerimisest kolhoosnikuna kuni 1967, mil südamerikke tõttu jäi pensionile. 
Rihhard Iher suri 31. augustil 1980 ja on maetud Osula kalmistule.
Looming.
Loomingulised katsetused algasid gümnaasiumiaastail. Suurema üldise huvi pälvis tema romaanivõistluse auhinnatöö „Kaheksa kellalööki” Nõukogude esimesest okupatsioonist, avaldatud ajalehes Eesti Sõna 1943. aasta lõpukuudel. Esimese küüditamise teemal romaani „Tagasi ellu” avaldas ajaleht Võrumaa Teataja detsembrist 1943 kuni veebruarini 1944. 
Romaanid ja ajakirjanduslik tegevus olidki põhjus, miks Rihhard Iher teises Nõukogude okupatsioonis jäi tööle põllumajandusse, samal ajal jätkates kirjutamist n-ö sahtlisse (luuletused, lastelood, hiljem poliitilis-ajaloolised kirjutised ettelugemiseks koolinoortele, käsikirjas kogutult pealkirjade alla „Jassi juurviljaaed” ja „Mu isamaa”). 
Invaliidsuspensionärina sai Rihhard Iher võimaluse sügavamalt tegelda kirjandusliku loominguga, sellal peamiselt luuletuste kirjapanekuga, luuletuste hulgas on pea võrdselt eesti kirjakeelseid ja võrukeelseid, samuti olulises mahus vaimulikku ainet. 
Veel autori eluajal, 1980, avanes võimalus avaldada tema võrukeelne luulekogu „Kassimärss”. Postuumselt on ilmunud veel võrukeelset luulet valikkogus „Havva kivi. Ikupilli ja loriluku" (1998) ja jutustus „Kaheksa kellalööki" autori 90. sünnipäeva tähistavalt Osula kooli eestvõttel.
Isiklikku.
Tema tütred on füüsik Hilja Iher ja kirjandusteadlane Leili Iher.
Raivo Põldmaa

Raivo Põldmaa (sündinud 20. aprillil 1962 Tallinnas) on eesti teatrijuht. 
Ta on lõpetanud Tallinna 8. Keskkooli. 
Raivo Põldmaa on töötanud Tallinna Linnateatris alates 1984. aastast. 1985. aastani tegutses ta seal lavamonteerijana, 1985–1991 administraatorina. 1992–2021 oli Põldmaa Tallinna Linnateatri direktor. 
Alates 9. jaanuarist 2023 kuni 29. jaanuarini 2025 töötas Põldmaa Salme kultuurikeskuse direktori ametikohal.
Aare Saal

Aare Saal (sündinud 15. jaanuaril 1964) on eesti ooperilaulja (bariton).
Aare Saal lõpetas Eesti Muusikaakadeemia lauluerialal, õpetajateks Ivo Kuusk, Virgilijus Noreika ja Jaakko Ryhänen.
Karyn Kupcinet

Karyn Kupcinet (sünninimi Roberta Lynn Kupcinet; 6. märts 1941 Chicago – 28. november 1963 West Hollywood) oli ameerika näitleja.
Näitlemist õppis ta New Yorgis Actors Studios. Aastatel 1957–1963 mängis ta 19 filmis ja seriaalis.
28. novembril 1963 tapeti Karyn Kupcinet oma korteris West Hollywoodis. Kupcinet' alasti surnukeha leidsid 30. novembril näitleja Mark Goddard ja tema naine Marcia Rogers Goddard. Esialgu usuti, et ta suri narkootikumide üledoosi tagajärjel, kuid tehti kindlaks, et ta oli tegelikult surnuks kägistatud. Mõrvarit ei tabatud kunagi.
Alates 1960. aastate lõpust on mõned uurijad seostanud Karyn Kupcinet' mõrva president John F. Kennedy mõrvaga. On oletatud, et just nimelt Karyn Kupcinet oli see naine, kes helistas 22. novembril 1963 Oxnardist Californiast 20 minutit enne Kennedy tapmist Associated Pressi ja teatas, et president lastakse maha. Oletatakse, et Karyn Kupcinet'le rääkis Kennedy plaanitsetavast tapmisest tema isa, ajakirjanik Irv Kupcinet (1912–2003). Irv Kupcinet on aga eitas seda kõike ning ütles, et tema tütre surma seostamine presidendi mõrvaga on jõle häbematus ja laim.
Ghost Rider – põrguline

"Ghost Rider – põrguline" (originaalpealkiri "Ghost Rider") on 2007. aastal valminud USA õudusfilm. Filmi režissöör ja stsenarist on Mark Steven Johnson. Filmi peategelane põhineb Marvel Comicsi samanimelisel koomiksikangelasel. 
Filmi peategelast, trikimootorrattur Johnny Blaze'i, kes müüb oma hinge saatanale, kehastab Nicolas Cage. Hoolimata sellest, et kriitikud pidasid filmi kehvaks, oli film ärilises mõttes edukas.
2012. aastal valmis filmile järg "Ghost Rider: Spirit of Vengeance" ("").
Ghost Rider

Ghost Rider on Marvel Comicsi koomiksikangelane. Temast on tehtud ka mitu filmi:
Mart Mikk

Mart Mikk (sündinud 20. veebruaril 1964) on eesti ooperilaulja (bass). 
Mikk on mitme muusikalise heategevusprojekti algataja. Ta on lõpetanud 1982. aastal Tallinna 2. Keskkooli, konservatooriumi Raimond Alango õpilasena ning Sibeliuse Akadeemia Jaakko Ryhäneni ja Matti Tuloisela lauluklassis. 
Ta on töötanud reklaamikirjutajana reklaamiagentuuris Kontuur Leo Burnett ja loovjuhina üritusturundusagentuuris Royal Service.
Aastatel 2008–2017 korraldas ta Kultuurse Motobandega heategevusmatku mootorrattal.
Aastatel 2010–2016 oli ta Estonia teatri ooperijuht. Alates märtsist 2016 töötab ta Estonia Seltsi juhatajana.
Isiklikku.
Tema isa on Arne Mikk. Mart Miku abikaasa on Raili Mikk. 
Ta on mootorrattal matkates külastanud (2024. aasta novembri seisuga) 40 riiki.
Uus-Hollandi tänav

Uus-Hollandi tänav oli ajalooline tänav Tallinna sadama piirkonnas. Osa sellest kannab tänapäeval Tuukri tänava nime. 
Ajalugu.
Hoonestus Tallinna kesklinnas Tallinna lahe äärses, madalas ja vesises piirkonnas, mis veel üsna hiljuti oli merepõhi, tekkis Venemaa keisri Peeter I korraldusel, pärast 1714. aastal Admiraliteedi töökodade asutamist, mis paiknesid praeguse Vanasadama naabruses, nende järgi on nime saanud ka Vanasadama Admiraliteedi bassein. Vesiste tingimuste tõttu sai piirkond hüüdnimeks “Uus Holland”. Sellel ajal ehitati praegusele Tuukri tänavale majad vaid tänapäeva Narva maantee poole, tänava sadamapoolne tee oli märgala, kust voolas läbi arvukalt kraave ja ka Härjapea jõgi. 
Sealsete kanalite ja ojade tõttu meenutaski see Hollandit. 1854. aastast pärinev Tallinna linna kaart kirjeldab tänapäeva Tuukri tänavat kui "Strasse genant Neu-Holland".
1882. aastal muudeti tänava nimi Hollandi tänavaks, Uus-Hollandi tänava nimi säilis tänavaosale, mis viis sadamani (Jõe tänava ja Uus-Sadama tänava vahel). Hollandi tänavat ühendas Narva maanteega tänavaosa praeguse Tuukri põigu kohal.
Hollandi tänaval majas (Lootsi tänav 4), asus Tallinna sadama lootsi kontor, mille järgi nimetati tänav Lootsi tänavaks. Uus-Hollandi tänav 4 tegutses enne teist maailmasõda Rahaministeeriumi alluvuses olnud Tollipeavalitsus.
Tänava hoonestus.
Piirkonna majandustegevus koondus sadamaga seotud ettevõtmistele ning piirkonnas asusid eelkõige hooned sadamast lähtuva kauba ladustamiseks ja kaubanduse toetamiseks. Piirkonnas asusid 19. sajandi teisel poolel Uus-Hollandi tänaval Andreas Christian Kochi (Kochi Aidad), Bahlenbacki ja Arthur Girard de Soucantoni firma Thomas Clayhills and Son laohooned.
Vedelikukromatograafia

Vedelikukromatograafia (inglise "liquid chromatography", lühendatult LC) all mõeldakse ainete lahutamise kromatograafilisi meetodeid, milles ainete segu kantakse läbi liikumatu faasi eluendi (solvendi) vooluga. 
Tavaliselt eristatakse kolme põhimeetodit: 
Enamasti on liikumatuks faasiks kolonni täidisele kantud vedelik ja seega on tegu vedelik-vedelikukromatograafiaga (see on olemuselt jaotuskromatograafia), mille tänapäevane laialtkasutatav meetod on kõrgsurve vedelikukromatograafia (HPLC).
Kui mobiilne faas on vähem polaarne võrreldes statsionaarse faasiga, siis vähem polaarne aine liigub kiiremini ja polaarsem aine aeglasemalt (jääb tahapoole).
Täidiskolonnide korral on selle parameetritel oluline tähtsus kolonni lahutusvõimele: pikema ja peenema täidisega kolonni lahutusvõime on palju suurem, kuid, teiseltpoolt, nõuab see vedeliku täidisest läbisurumiseks (suurt) rõhku. Selleks on välja töötatud efektiivsemad (kiiremad) surve-vedelikukromatograafia meetodid.
Survevedelikkromatograafia.
Tänapäeval on aparatuuri tootvad firmad välja töötanud automatiseeritud süsteemid vastavalt vajadustele. Need seadmed on varustatud rõhu tõstmise pumbaga, pakitud kolonni(de)ga, detektoriga ja automaatse fraktsioneerimisseadmega.
Uritava segu komponentide lahutusvõime on LPLC süsteemidel alati madalam kui HPLC korral, kuid esimesed on lihtsamad ja odavamad.
Käskjuhitavus

Käskjuhitavus (inglise "command-driven") on informaatikas selline arvutiprogrammide ja opsüsteemide juhtimisviis, kui neid juhitakse spetsiaalsetest sõnadest või tähtedest koosnevate käskude abil. 
Üldiselt on käskjuhitavad süsteemid (nt käskjuhitav tarkvara) paindlikum kui menüüjuhitav tarkvara, kuid käskude kasutamist on raskem ära õppida.
Heldur Laretei

Heldur Laretei (13. jaanuar 1933 Tallinn – 20. juuni 1994) oli eesti graafik ja raamatuillustraator.
Heldur Laretei õppis Paul Luhtheina ja Evald Okase käe all Eesti NSV Riiklikus Kunstiinstituudis graafikaosakonnas, mille lõpetas koos Peeter Ulase, Herald Eelma, Silvia Liibergi ja Olav Maraniga 1959. aastal. Laretei diplomitööks oli puugravüüride sari Shakespeare'i "Hamletile". 1960.–1970. aastatel viljeles vabagraafikat.
Heldur Laretei oli tuntud raamatugraafikuna, peamiselt poolesaja lasteraamatu illustraatorina. Heldur Laretei on illustreerinud näiteks sarjas "Saja rahva lood" ilmunud raamatud "Poola muinasjutte" (1976) ja "Vene muinasjutte" (1978), E. Kolosvár Grandpierre "Imeflööt" (1981), Eno Raua "Padakonna vada" (1985) jpt. Ta on teinud koostööd ajakirjadega Täheke (alates 1968) ja Põhjanael (varem Pioneer).
Heldur Laretei suri 20. juunil 1994 ja maeti 27. juunil 1994 Pärnamäe kalmistule.
Meiše Levin

Meiše Levin (ka Moshe Levin ja Moise Levin; 30. juuli 1934 Valga – 27. juuni 2008 Boston, Massachusetts) oli Eestist pärit matemaatik, kes töötas nii Eestis kui ka Iisraelis ja USA-s.
Haridus.
Alghariduse omandas Kaštaki asulas Tšeljabinski oblastis, lõpetas Valga II Keskkooli 1952; TRÜ matemaatika-loodusteaduskonna matemaatikaõpetaja kutsega 1957; Eesti NSV TA Küberneetika Instituudi aspirant arvutusmatemaatika erialal 1960–1963 .
Täiendusõpe: Kiievi Riiklik Ülikool 1977. Füüsika-matemaatikakandidaat 1963 (Eesti NSV TA); dotsent 1967; füüsika-matemaatikadoktor 1972 (samas, kinnitamata).
Teenistuskäik.
Aastatel 1957–1959 töötas ta matemaatikaõpetajana Kallastel ja Tartus. Aastatel 1959–1960 töötas ta TRÜ arvutuskeskuses nooremteadurina. Aastatel 1960–1963 oli ta aspirantuuris Eesti NSV Teaduste Akadeemia Küberneetika Instituudis, 1963. aastal kaitses ta füüsika-matemaatikakandidaadi väitekirja. Aastatel 1963–1964 oli ta Küberneetika Instituudi nooremteadur. 
TTÜs 1963–1979: Aastal 1963 oli ta tunnitasu alusel Tallinna Polütehnilises Instituudis matemaatika kateedri õppejõud, aastal 1964 samas vanemõpetaja, aastatel 1965–1970 ja 1972–1973 oli ta samas dotsent. Aastatel 1970–1972 oli ta Tallinna Polütehnilises Instituudi matemaatika kateedris vanemteaduriks, mille tulemusena kaitses ta detsembris 1972 doktoriväitekirja "Некоторые вопросы приближенного интегрирования", mida Moskva Kõrgem Atestatsioonikomisjon vaatamata oponentide kõrgele hinnangule ei kinnitanud. Aastatel 1973–1979 töötas ta Tallinna Polütehnilise Instituudi matemaatika kateedris professori kohusetäitjana.
Aastal 1979 emigreerus ta koos perega Iisraeli. Aastatel 1979–1981 oli ta Tel Avivi Ülikooli vanemteadur. Aastatel 1981–1984 oli ta firma Conlog-Control Petach-Tykva teaduriks. Aastatel 1984–1994 oli ta USA-s, Bostonis firma Adra Systems Inc. vanemmatemaatikuks.
Teadustöö põhisuunad.
Matemaatilise analüüsi arvutusmeetodid, mittelineaarsete võrrandite süsteemid. Kaitses detsembris 1972 doktoriväitekirja "Некаторые вопросы приближенного интегрирования", mida Moskva Kõrgem Atestatsioonkomisjon (VAK) vaatamata oponentide kõrgele hinnangule ei kinnitanud.
Avaldanud üle 100 publikatsiooni, sealhulgas käsiraamatuid, näiteks väga hinnatud "Arvutusmeetodite käsiraamat" (1966, 1977, kaasautor S. Ulmi) ning artikleid, sealhulgas matemaatika esteetiliste ja religioossete küsimuste kohta. Tema juhendamisel on kaitstud 4 kandidaadiväitekirja.
Teaduskorralduslik tegevus.
Ajakirja Реферативный журнал: математика ja võõrkeelsete referaatajakirjade põhireferent kvadratuurvalemite ja integraalse ligikaudse arvutamise alal; täitis ВИНИТИ tellimusi, kuid näiteks aastatepikkune töö teemal "Kvadratuurvalemid", mis koostatud sadade artiklite läbitöötamisel avaldamiseks väljaandes Итоги науки и техники, jäi poliitilistel põhjustel käsikirja; oli teaduslike toimetiste kolleegiumi liige; välismaal tegeles arvutite tarkvara loomisega, saavutades kiiresti silmapaistvaid tulemusi ja tunnustust. Oli ühingu Teadus lektor; Rahvaülikooli dekaan.
Isiklikku.
Ka tema abikaasa Mirjam Levina ja poeg Mark on matemaatikud.
Balthasar Raschky

Balthasar Raschky oli 17. sajandil Kuressaares tegutsenud puunikerdaja.
Tõenäoliselt Sileesia päritolu Raschkyt on 1646. aastal mainitud Kuressaare käsitööliste gildi oldermannina.
Tartu Maarja kogudusemaja

Tartu Maarja kogudusemaja (ehk Tartu Maarja leerimaja) on EELK Tartu Maarja kiriku kogudusele kuuluv hoone Tartus, Õpetaja tänav 5.
Maja valmis 1936. aastal, selle kõrval paiknenud koguduse õpetaja maja hävis 1941. aasta juulis Teises maailmasõjas. Nõukogude ajal kogudusemaja riigistati, kuid tagastati kogudusele 1997. aastal. Maja taastamises osales ka Narva Aleksandri koguduse õpetaja Villu Jürjo. Piiskop Einar Soone pühitses saali sisse 10. detsembril 1997. Hoones asuvad Maarja koguduse 70 kohaga kirikusaal, kantselei, õpetaja ametikorter jms. Maja on projekteeritud arhitekt Nikolai Kusmini poolt.
Igors Graps

Igors Gunārs Graps-Grāfs; 3. september 1925 Liepāja – 18. märts 2013 Cēsis) oli Läti dirigent, tšellist ja muusikapedagoog, kes 1940. aastate lõpust kuni 1963. aastani elas Eestis. 
Ta teenis Teise maailmasõja aja Saksa sõjaväes muusikuna ja seetõttu oli tal pärast sõda keelatud elada Riias. Ta läks seepärast millalgi 1940. aastate lõpus hoopis elama Eestisse, tuli 1950. aastal Tartusse ja õppis Tartu Muusikakoolis. 
Ta oli 1950. aastatel Tartu Riikliku Ülikooli sümfooniaorkestri dirigent ja hiljem Vanemuise orkestri tšellist. 
Ta kolis 1956. aastal Tallinna ja mängis 1957–1961 Eesti Raadio Estraadiorkestris tšellot ja trompetit. Džässansamblis Elektron mängis ta trompetit koos Eri Klasi (trummid), Ants Toominga (bass), Gennadi Tanieli (altviiul), Tiit Vartsi (tenor- ja altsaksofon) ja Hans Hindperega.
1963. aastal oli poliitiline olukord juba muutunud ning Graps kutsuti Riia ooperisse teise kontsertmeistri kohale. Hiljem töötas ta Cēsises, mängides mitmes ansamblis ja sümfooniaorkestris ning andes 40 aasta vältel tšellotunde kohalikus muusikakoolis. 1981. aastal asutas ta Vidzeme Kammerorkestri.
Tartu Uue Teatri rokkmuusikalis "Raudmees. Odysseuse eksirännakud" kehastas Igors Grapsi Evald Aavik.
Isiklikku.
Ta abiellus 1951. aastal Tartus Salme Pluumiga (1925–2008). Nende poeg oli rokkmuusik Gunnar Graps ja tütar Gaida Mägi (sündinud Graps; 1954–2008). Abielu lahutati 1967. aastal, kui Graps elas juba Riias ja abikaasa elas Tallinnas. 
Ta elas hiljem Vecpiebalga piirkonnas Ineši vallas.
Tartu maarjalaat

Tartu maarjalaat on Tartus alates 1999. aastast igal aastal septembris toimuv laat, mis on saanud nime ussimaarjapäeva järgi. 
Maarjalaata peetakse Raekoja platsil, Küüni tänaval ja Kaubahoovi pargis. Eelkõige kaubeldakse sellel laadal talusaadustega, nagu aed- ja puuviljad, mesi, seened-marjad, kuid ka liha- ja pagaritooted, istikud, käsitöö ja kunst. Esinevad mitmesugused orkestrid, näiteks on maarjalaadal üles astunud Tartu Brass, puhkpilliorkester Tartu jts kollektiivid. Viimastel aastatel osaleb maarjalaadal üle 300 kaupleja. Laata korraldab Tartu linn koostöös Tartu Turu ja Eesti Rahva Muuseumiga.
Eduard Magnus Jakobson

Eduard Magnus Jakobson (Jacobson 24. jaanuar 1847 Torma, Tartumaa – 21. juuli 1903 Tallinn) oli eesti graafik ja baptisti jutlustaja.
Sündis kösterkooliõpetaja Adam Jakobsoni pojana. Tema õde oli Natalie Auguste Johanson-Pärna ja vend Carl Robert Jakobson. Alghariduse omandas Eduard Magnus kodus. 1864. aastal läksid vennad Jakobsonid Peterburi, kus Eduard Magnusest sai August Daugelli puugravüüritöökoja õpilane. Tema esimesed iseseisvad teosed ilmusid 1866. aastal Eesti Postimehes ehk Näddalalehes J. R. Berendhoffi kavandite järgi. 
1867 illustreeris ta Carl Robert Jakobsoni "Kooli Lugemise Raamatu", 1868 "Weikese Geograafia", 1869 lauliku "Wanemuise Kandle Healed" ning esimese eestikeelse agrotehnilise käsiraamatu "Teadust ja Seadust Põllul". Peterburis sai Jakobson suure tellimuse soome arheoloogi Johan Reinhold Aspelini teose "Muinaisjäännöksiä Suomen suvun asumus-alailta" illustreerimiseks. Kunstnik valmistas aastatel 1877–1889 neljast vihust koosneva teose tarbeks 1745 puulõiget.
1869. aastal laskis Eduard Magnus Jakobson ristida end baptisti usulahku ning hakkas vaimulikku kirjandust välja andma ja levitama. Aastail 1877–1889 andis ta välja Siioni sõnumetooja lehte, mida ise illustreeris. Veidi enne venna surma 1882. aastal loobus ta oma töökojast Peterburis Vassili saarel ning siirdus rändraamatukaubitsejana Venemaale. 
1884. aastal asus Jakobson elama Riiga, kus avas "Kunstpildi leikamise koja", abiellus ning graveeris ja jutlustas oma loomingulise elu kaksteist kõige viljakamat aastat. 1896. läks puugravüüritöökoda koos raamatukauplusega üle tema pojale Adolphile. 
Elu lõpu veetis Jakobson Tallinnas, kus pühendas end valdavalt jutlustamisele, kuid oli tegev ka graveerijana Suur-Roosikrantsi tänava töökojas ning andis välja 1898. aastal ka vene- ja saksakeelse loomaatlase lastele (kaanetiitel: "Атлас для детей. Thier-Atlas für Kinder. Prof. Dr. Schinz, Cuvier, Reinsch und Ed. Brandt. 240 Abbildungen. Verlag und Herausgabe von E. M. Jacobson. Xvlograph. Ревель, 1898"). Ta suri 1903. aastal ning on maetud Kalamaja kalmistule. 
Mälestuse jäädvustamine.
Eduard Magnus Jakobsoni 100. sünniaastapäeva 1947. aastal tähistasid raamatukunstnik ning samast aastast Tallinna Riikliku Tarbekunsti Instituudi (hilisema ERKI) tüpograafiaeriala õppejõud Hans Treumann ja kunstnik Märt Laarman Jakobsoni originaalklotsidelt trükitud puugravüüridest koostatud mapiga "Eduard Magnus Jakobson: puulõikeid esimese eesti kunstpildilõikaja säilinud loomingust tema sajandal sünniaastal".
Kārlis Sebris

Kārlis Sebris (18. veebruar 1914 Sinole, Lejasciemsi vald – 12. jaanuar 2009 Riia) oli läti näitleja.
1938. aastast töötas ta Läti Rahvusteatris. Filmides mängis Sebris alates 1940. aastast; ta on mänginud ka Tallinnfilmi filmis "Hukkunud Alpinisti hotell" härra Mosesti.
Kārlis Sebris on maetud Riia metsakalmistule.
Ida-Flandria provints

Ida-Flandria provints on provints Belgia lääneosas Flandria piirkonnas.
Ida-Flandria piirneb põhjas Hollandiga ning idas Antwerpeni, kagus Flaami Brabandi, lõunas Hainaut' ja läänes Lääne-Flandria provintsiga.
Ida-Flandria keskus on Gent. See on ühtlasi provintsi suurim linn ja kogu Flandria suuruselt teine linn. Provints jaguneb kuueks ringkonnaks ja 65 vallaks.
Ida-Flandria pindala on 2991 km². Provintsis elas 2011. aastal 1 445 831 inimest, mis teeb rahvastiku keskmiseks tiheduseks 483 in/km².
Loodus.
Ida-Flandria kõrgeim punkt on 157 m kõrgune Pottelbergi mägi. Peamised jõed on Schelde ning selle lisajõed Leie, Dender ja Durme.
Sümboolika.
Provintsi lipul on kujutatud punase keele ja punaste küüntega must lõvi rohelisel taustal valgete rõhttriipudega. Lipp on suhteliselt hiljuti vastu võetud. Varem kasutati Ida-Flandria lipuna Flandria lippu, millel on must lõvi kollasel taustal. Vana lippu kasutatakse tänapäevani, näiteks liiklusmärkidel.
Haldusjaotus.
Vallad.
Numbrid vastavad parempoolsel kaardil tooduile.
Poliitika.
Ida-Flandria provintsinõukogus oli varem 84 liiget, aga 2012. aasta kohalikel valimistel valiti uus, 72-liikmeline nõukogu. Sellesse pääses 6 erakonda. Paremtsentristlik flaami rahvuslaste Uus Flaami Allianss võitis valimised 21 kohaga. Kristlikud Demokraadid ja Flaamid ning Avatud Flaami Liberaalid ja Demokraadid kogusid kumbki 15 kohta. Sotsiaaldemokraatlik erakond Sotsialistlik Partei Teisiti kogus 9 kohta ning paremäärmuslike rahvuslaste Flaami Huvi ja Rohelised! kumbki 6 kohta. Provintsivalitsuse moodustamisel jäeti aga rahvuslased valitsusest välja ning kristlikud demokraadid, liberaalid ja sotsiaaldemokraadid moodustasid vähemusvalitsuse.
Mikrofüüsika

Mikrofüüsika ehk mikroskoopiline füüsika on füüsika valdkond, milles käsitletakse aatomeid, molekule, aatomituumi ja elementaarosakesi ning ühtlasi uurib mikromaailmas valitsevaid seadusi ja seaduspärasusi.
Mikrofüüsika teoreetiliseks aluseks on kvantfüüsika ja kvantväljateooria.