tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Friedrich Michael

Zweibrücken-Birkenfeldi pfaltskrahv Friedrich Michael (27. veebruar 1724 Ribeauvillé – 15. august 1767 Schwetzingen) oli Wittelsbachide dünastia liige. Ta oli pfaltskrahv Christian III ja Karoline von Nassau-Saarbrückeni poeg ning Wittelsbachide Pfalz-Zweibrücken-Birkenfeldi haru liige. Ta oli Baieri kuninga Maximilian I Josephi isa. 
Sõjaväekarjäär.
Friedrich Michael liitus nooruses Prantsuse armeega ning sai 18-aastaselt seal "Maréchal de camp-"iks"." 1742. aastal osales ta Praha piiramisel. 1746. aastal võttis Friedrich Michael vastu katoliikluse (ta oli enne protestant). 
Friedrich Michael oli Pfalzi feldmarssal, Mannheimi kuberner ja aastal 1758 lõpuks Saksa-Rooma riigi feldmarssal ning "Reichsarmee" ülemjuhataja seitsmeaastases sõjas Friedrich Suure vastu. Pärast Roßbachi lahingut suutis ta purustatud riigiarmee taas üles ehitada, mille eest sai ta Maria Theresia militaarordeni suurristi. 1758. aasta sügisel tungis ta Saksimaale, vallutas Sonnensteini kindluse ja piiras Leipzigit. Järgmisel aastal vallutati Leipzig, Torgau, Wittenberg ja Dresden. Ta toetas feldmarssal Dauni Maxeni lahingus ja võitles võidukalt Strehleni lahingus. 1761. aastal astus ta oma kohalt tagasi ja andis riigiväed üle feldmarssal Johann von Serbellonile. Pärast Hubertusburgi rahu sai Friedrich Michael ülemjuhatajaks Böömimaal ja sai hiljem salajase sõjalise konverentsi presidendiks.
Perekond.
Ta abiellus Pfalzi kuurvürsti Karl III Philippi lapselapse Maria Franziska von Sulzbachiga ja nad said viis last: 
Tal oli ka vallaspoeg oma armukese Louise Cheveauga:
Silvia Raudvee

Silvia Raudvee (21. august 1927 Lehtse – 1. oktoober 2021) oli eesti klaasikunstnik.
Silvia Raudvee sündis 21. augustil 1927. aastal Järvamaal Lehtses. 1929. aastal kolis perekond Jänedale. Kaheksa-aastaselt alustas Silvia kooliteed Raudla kuueklassilises koolis, kus õppis neli aastat. Seejärel, 1939. aastal õppis ta ühe aasta Tallinna erakolledži progümnaasiumis, kuni Eestis kõik erakoolid likvideeriti. Ta läks tagasi maale ja lõpetas Raudla algkooli. Saksa okupatsiooni ajal õppis ta Tallinnas Elfriede Lenderi Eragümnaasiumis, mille lõpetas 1946. aastal. Seejärel otsustas ta minna õppima moekunsti. Huvi klaasikunsti vastu tekkis Silvia Randveel tänu Helga Kõrgele, kellega ta kohtus Eesti Rahva Ühisabi internaadis ja kes õppis 1943. aastal Tallinna Kujutava ja Rakenduskunsti Koolis klaasehistöö erialal ja kiitis väga klaasikaunistuseriala juhatajat Maks Roosmat. 1946. aastal sooritas Silvia Raudvee sisseastumiseksamid Tallinna Riikliku Tarbekunsti Instituudi moekunsti erialale ja valis kõrvalerialaks klaasehistöö.
1949. aasta märtsis ta küüditati koos vanematega Krasnojarski krai Novosjolovo rajooni, vabanes 1957. aasta oktoobris.
1961. aastal lõpetas ta Eesti Riikliku Kunstiinstituudi klaasikunsti erialal. 
Aastatel 1961–1974 oli ta Valgevene NSV-s Niomani klaasitehase kunstnik. 1975. aastast tegutses ta vabakutselise kunstnikuna. 
Ta oli Eesti Klaasikunstnike Ühenduse liige.
Friedrich (Pfalz-Zweibrücken-Vohenstrauß-Parkstein)

Friedrich (11. aprill 1557 – 17. detsember 1597) oli Vohenstrauss-Parksteini hertsog aastatel 1569 kuni 1597.
Elulugu.
Friedrich sündis Meisenheimis pfaltskrahv Wolfgangi neljanda pojana. Pärast isa surma aastal 1569 jaotasid Friedrich ja tema vennad territooriumi: Friedrich sai väikese territooriumi Vohenstraußi ümbruses. Friedrich suri Friedrichsburgi lossis aastal 1597 ja maeti Lauingenis.
Abielu.
Friedrich abiellus 26. veebruaril 1587 hertsog Heinrich XI tütre Katharina Sophiega, abielust sündis kolm last:
Uia oja

Uia oja on oja Sakala kõrgustiku lääneosas ja Soomaal, Viljandi maakonnas, Raudna jõe vasakpoolne lisajõgi.
Oja pikkus on 14,6 km, valgla pindala 48 km², langus 30,5 m ja lang 2,1 m/km. Oja saab alguse 50 m kõrgusel Seruküla külas ja suubub 19,5 m kõrgusel Uia ja Sandra küla piiril vasakult poolt Raudna jõkke 19,8 km kaugusel selle suudmest. Oja kuulub Lääne-Eesti vesikonda ja Pärnu alamvesikonda.
Hans Möldermann

Hans Möldermann (31. august/12. september 1876 Tolli küla, Märjamaa vald – 28. märts 1914 Märjamaa) oli eesti kunstnik, raamatute illustreerija ja karikaturist.
Elulugu.
Hans Möldermann oli kunstnikuna iseõppinu. Ta sündis kooliõpetaja peres. Pärast kooli lõpetamist sooritas ta eksamid rahvakooliõpetaja kutse saamiseks ning töötas aastatel 1897–1898 Valgas kooliõpetaja abina. 1899. aastal oli ta kooliõpetaja Ridalas, Mäe vallas. Kuna kool suleti ajutiselt, jäi ta jälle ilma tööta. 1903. aastal sai ta töökoha Tallinnas, O. Thomsoni foto- ja tsinkograafiatöökojas. Sel ajal hakkas ta saama ka esimesi tellimusi raamatute illustratsioonidele, neid tuli pidevalt juurde. Alates 1903. aastast hakkas ta avaldama karikatuure Tallinna naljalehtedes. 1905. aasta revolutsiooni ajal tegi Möldermann joonistusi mõisa rüüstamisest Märjamaal ning sellele järgnenud Vladimir Bezobrazovi karistussalga tegevusest Märjamaal. Joonistused ilmusid Juhan Lilienbachi satiiriväljaandes Tapper 1918. aasta veebruaris pärast kunstniku surma. Möldermanni joonistusi ja karikatuure avaldati väljaannetes Meie Mats, Tapper, Tiiu Tasane, Rahva Leht, Rahva Lõbu-Leht, Vali Tali ja mujalgi. Pseudonüümina kasutas ta oma nimetähti H. M.
Hans Möldermann haigestus kopsutuberkuloosi ja suri Märjamaal Kõrvetaguse talus. Ta on maetud Märjamaa kiriku juurde.
Märt Maavere

Märt Maavere (aastani 1936 Martin Markson; 4. detsember 1901 Imavere vald, Pilistvere kihelkond, Viljandimaa – 23. aprill 1941 Tallinn) oli eesti kaitsepolitseinik, kaitseliitlane ja sõjaväelane (leitnant).
Ta lõpetas 1922. aastal Põltsamaa Reaalgümnaasiumi.
Aastatel 1922–1923 töötas ta Imavere valla 6-klassilises algkoolis ajutise õpetajana. 
28. veebruaril 1923 võeti ta sõjaväeteenistusse ja määrati sõjakooli-tagavaraväe ohvitseride ettevalmistusklassi, mille lõpetas veebruaris 1924. Ta määrati teenistusse 6. Jalaväerügementi, kus teenis rühmaülemana kuni oktoobrini 1924, misjärel vabastati teenistusest ja arvati reservi lipnikuna. 
Aastatel 1924–1925 töötas ta Puhja kõrgemas algkoolis õpetajana.
1925. aasta detsembris asus ta tööle Tallinna Kaitsepolitsei jaoskonda. Poliitilises politseis teenis kuni 1. augustini 1940, poliitilise politsei komissarina Narvas. 
Ta arreteeriti Nõukogude okupatsioonivõimu poolt 21. augustil 1940 ja lasti NKVD poolt maha 23. aprillil 1941 Tallinnas Scheeli krundil.
Lalsi Püha Nikolause kirik

Lalsi Püha Nikolause kirik (ka Kolga-Jaani Püha Nikolause kirik) on õigeusu kirik Viljandi maakonnas Viljandi vallas Lalsi külas. Ajalooliselt asus kirik Kolga-Jaani kihelkonna territooriumil.
Vello Salo on seal ristitud.
Hoone tunnistati 1997. aastal kultuurimälestiseks. Alates 2005. aastast on püütud kavandada Lalsi kiriku korrastamist.
Ajalugu ja arhitektuur.
Venemaa Keisririigi Siseministeerium eraldas 2. veebruaril (vkj) 1869 suure hulga raha uute õigeusu kirikute ehitamiseks Läänemere kubermangudesse. Ka Kolga-Jaani ehitatav uus kirik sai oma rahaeralduse sealt. 
Kirikuhoone projekteeris Riia arhitekt Heinrich Scheel. Sama projekti järgi, kuid väikeste muudatustega, ehitati kirikuhoone veel Arussaarde, Penujale, Urustesse ja Saaremaal kümnesse kohta.
Kolga-Jaani õigeusu kihelkonnakiriku asupaigaks valiti Lalsi küla. Hoone ehitamist alustati 1871. aastal. Ehitamiseks kasutati peamiselt kohalikku lõhutud maakivi, mis seestpoolt hiljem krohviti ja värviti. Hoone on peaaegu võrdhaarse Kreeka risti kujulise põhiplaaniga, eeskoda venitab läänes ristihaara pisut pikemaks. Nelitise kohal paikneb kaheksatahuline madal tambuur ja selle peal on uusbarokse vormiga kaheksatahuline kuppel. Haarade sisenurkadest kasvavad välja kaheksatahulised abitornid, mis aitavad viklite kandadel võtta vastu tambuuri ja kupli rõhtjõude. Abitornide kuplid on lahendatud nii, et tekib mulje bütsantsi viiskuppelkirikust. Hoone kõrgus on umbes 15 m, see oli mõeldud umbes 450 inimese mahutamiseks. 
Kirik sai valmis 15. juunil (vkj) 1873 ning pühitseti pühale Nikolausile 30. augustil (vkj) 1873. Samal ajal ehitati kirikuhoone lähikonda veel kolm sarnase materjalikäsitlusega maja – preestrile, köstrile ja uuele õigeusu kihelkonnakoolile. 
Kirikule ehitati juba 1878. aastal puupõrand, kusjuures kogudus tegi selle töö oma raha eest. Puust kellatorn ehitati 1880. aastal, kellad kinkis keiser Aleksander II. Põhjalik remont võeti kirikus ette juba 1886. aastal. Muuhulgas tehti suuri krohvi- ja katusetöid. On tõenäoline, et kirikuruumi maalingud pärinevad sellest ehitusjärgust. 
Kirikut on 1980. aastate algul uuritud ja inventeeritud. Tõenäoliselt pärast seda jäeti kirikuhoone hooldamine unarusse, sest hilisem lagunemine on hooldamatuse tagajärg.
Ikonostaas.
Puidust ikonostaas on valgeks värvitud, selle kaunistused on aga kuldsed. Ikonostaas tunnistati 2016. aastal kultuurimälestiseks.
Lalsi Vabadussõja mälestussammas.
Kiriku juures asub Lalsi Vabadussõja mälestussammas.
Kogudus.
Kirikuhoonet kasutab EAÕK Lalsi Püha Nikolause kogudus.
Dermatofüütia

Dermatofüütia on aeroobsete seente tekitatud pindmine infektsioon naha pealmistes kihtides, küüntes ja karvades.
Haigustekitajad.
Dermatofüütiat tekitavaid seeni nimetatakse dermatofüütideks. Neid on teada üle 40 liigi perekondadest "Epidermophyton", "Microsporum" ja "Trichophyton". Dematofüüdid suudavad lagundada sarvainet ning parasiteerivad inimeste ja loomade keratiini sisaldavates kudedes. Olenevalt seente peamisest elukeskkonnast ja levikuteest jaotatakse dermatofüüdid antropofiilseteks, geofiilseteks ja zoofiilseteks. Antropofiilsed haigustekitajad levivad inimeselt inimesele otsese kontakti teel või kaudselt, nakatunud esemete (näiteks jalanõud, kamm või rätik) kaudu. Levinud liigid on näiteks "Epidermophyton floccosum", "Microsporum audouinii" ja "Trichophyton rubrum". Zoofiilsed seened levivad loomadelt inimesele, samuti otseses kokkupuutes haigestunud loomaga või kaudselt loomaga kokku puutunud esemete või keskkonna kaudu, kus leidub nakatunud karvu või nahakettusid. Levinud liigid on näiteks "Microsporum canis", "Microsporum equinum" ja "Trichophyton verrucosum". Harvem võib inimest nakatada ka pinnases leiduvad ehk geofiilsed seened, näiteks "Microsporum gypseum". On leitud, et spooride kinnitumiseks nahale piisab umbes kahest tunnist, seda soodustavad soe ja niiske keskkond, seente toodetud proteolüütilised ensüümid ja naha kaitsebarjääri defektid. Kui nakatumine on toimunud, järgneb 1–3-nädalane inkubatsiooniperiood, mille jooksul toimub seene kasvamine sarvkihis ilma nähtavate haigustunnusteta.
Klassifikatsioon ja sümptomid.
Antropofiilsele nakkusele on iseloomulikud tagasihoidlikud põletikunähud, mistõttu seda nimetatakse ka mittepõletikuliseks dermatofüütiaks. Zoofiilse nakkuse puhul tekib enamasti tugev nahapõletik ehk niinimetatud põletikuline dermatofüütia. 
Haigussümptomid sõltuvad sageli nakatunud kehapiirkonnast ja klassifitseeritakse selle alusel järgmiselt:
Ratša

Ratša (gruusia keeles რაჭა) on Gruusia ajalooline piirkond Lääne-Gruusia kirdeosas Rioni jõe ülemjooksu orus. Seda ümbritsevad Suur-Kaukasuse mäed. Praeguse haldusjaotuse järgi kuulub Ratša Ratša-Letšhumi ja Khvemo Svanethi piirkonda ning hõlmab Ambrolauri valla ja Oni valla.
Ratša pindala on 2854 km². Suur-Kaukasus eraldab Gruusia ajaloolised piirkonnad Svanethi ja Letšhumi loodes ja Imerethi lõunast, kuigi peamine Kaukaasia kõrgendik moodustab piiri koos Venemaa Põhja-Osseetiaga. Ida-Ratša piirneb Lõuna-Osseetiaga, mis on ametlikult Gruusia osa Šida Kharthli.
Linda Kardna

Linda Kardna (sündinud 13. juunil 1947) on eesti koorijuht ja muusikapedagoog
1966. aastal lõpetas ta koorijuhtimise erialal Tallinna Muusikakooli ja 1971. aastal Tallinna Riikliku Konservatooriumi. 2004. aastal sai Eesti Muusikaakadeemias kooridirigeerimise eriala magistrikraadi.
Aastatel 1971–1974 oli ta Tallinna 39. Keskkooli muusikaõpetaja, 1974–1976 Eesti NSV Rahvaloomingu Maja muusikaline toimetaja. 1975. aastast Tallinna Pedagoogilise Instituudi muusika kateedri tunnitasuline õppejõud, aastatel 1976–1984 sama instituudi koolieelse kasvatuse kateedri õpetaja, 1985–1988 algõpetuse kateedri vanemõpetaja, 1988–1992 esteetilise kasvatuse kateedri vanemõpetaja, 1992. aastast muusikakasvatuse dotsent, aastatel 1992–2004 Tallinna Pedagoogikaülikooli muusikakasvatuse lektoraadi juhataja, seejärel 2015. aastani Tallinna Ülikooli Kunstide Instituudi muusika osakonna dotsent. 2015. aastast on ta Tallinna Ülikooli Balti filmi, meedia, kunstide ja kommunikatsiooni instituudi emeriitdotsent.
1975. aastast oli ta Tallinna Pedagoogilise Instituudi naiskoori, 1992–2005 Tallinna Pedagoogikaülikooli naiskoori, 2005–2013 Tallinna Ülikooli naiskoori dirigent.
Aastatel 1974–1998 oli ta Rapla Tarbijate Kooperatiivi segakoori (1988. aastast segakoor Cantus) dirigent.
Uduvere ohvripärn Riinu

Uduvere ohvripärn Riinu on ohvripuu (pärn) Pärnu maakonnas Põhja-Pärnumaa vallas Pärnu-Jaagupi alevis. Pärn on tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks.
Rahvaluules on Kai-, Mai- ja Riinu-nimelist pärna käsitletud ka koos.
Unterneemani madala parema külje poi

Unterneemani madala parema külje poi on poi Väinameres Unterneemani madalal.
Poi geograafilised koordinaadid on .
Kumari vasaku külje poi

Kumari vasaku külje poi on poi Väinameres peamise Muhu väina laevatee ääres, Kumari madala lähedal.
Poi geograafilised koordinaadid on . 
Mööda laevateed põhja poolt tulles tuleb märk jätta vasaku poordi poole. Teisel pool laevateed asub Kumari parema külje poi, suhteliselt ligidal on veel Unterneemani madala parema külje poi.
Leevaku tellisevabrik

Leevaku tellisevabrik oli telliseid tootev vabrik Põlvamaal Leevaku külas. 
Vabrik ehitati 1923. Vabrik töötas lühikest aega, kuna kohalik toormaterjal ei sobinud telliste tootmiseks.
Vabrikust on tänapäevani säilinud vaid korsten, mis on tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks.
Salme Vallateater

Salme Vallateater on Saare maakonnas Salme alevikus Salme kultuurimajas tegutsev harrastusteater. 
1901. aastal ilmus kohalikus ajalehes sõnum näitemängu tegemisest toonases Anseküla kihelkonnas. 1918. aastal moodustati haridusselts Salme, millel oli ka oma näitering. 1950. aastal kolis näitering vastvalminud Salme rahvamajja. 
Nüüdisajal on vallateatri hing Salme rahvamaja juhataja Maire Sillavee. Põhitrupi kõrval tegutsevad teatris noortetrupp ja seeniortrupp.
Salme Vallateatrist on välja kasvanud noorte Salme Sõnaring.
"Läänemere isandad".
Salme Vallateatri üks suurejoonelisemaid lavastusi on olnud 30. juulil 2010 esietendunud “Läänemere isandad”, mis põhines August Mälgu samanimelisel ajaloolisel seiklusromaanil ning mille tegevustik viis vaataja ajas ligikaudu 900 aastat tagasi – Saaremaale ja Rootsisse Sigtunasse (vt Sigtuna hävitamine). 
Loo lavastas Salme valla elanik, teatriprofessionaal Väino Uibo, stsenarist oli Sulev Raudsepp, kunstnik Endla Tuutma, kostüümikunstnik Tiia Kobin (pälvis selle eest Saare maakonna meistri auhinna KadakMari 2010). Lavastusel oli isegi oma relvameister – Aadu Himmist. Näitlejaid tegi kaasa üle poolesaja. Algupärane mängukoht oli Saaremaal Salme rannapark – mererand kadakate, valgel hobusel ratsutaja ja päikeseloojanguga, rääkimata paatidest ja tõrvikutest merel. 
"Läänemere isandaid" mängiti neljal suvel, traditsiooniliselt lõpetati sellega siis ka igal suvel augustis peetud merenädal.
Tunnustus.
2022. aastal pälvis Salme vallateater Eesti Kultuurkapitali rahvakultuuri sihtkapitali aastapreemia.
Eurolaul 2001

Eurolaul 2001 oli 8. Eurolaulu konkurss, kus valiti Eestit 2001. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel esindavat laulu. Eurolaul toimus ETV stuudios 3.veebruaril 2001. aastal. Saatejuhid olid Marko Reikop ja Elektra. Eurolaul 2001 võitis Tanel Padar, Dave Benton &amp; 2XL lauluga "Everybody"
"Everybody" tõi Eestile Eurovisiooni ajaloo ühe ootamatuima võidu. See on ajalooline ka selle poolest, et see oli esimene Ida-Europpa riigi võit Eurovisioonil, kes olid Eurovisiooniga liitunud pärast 1992. aastat – ja ka Bentonist sai esimene (ja siiani ainus) mustanahaline esineja, kes võitis Eurovisiooni.
Eurolaul 2001.
Finaal toimus ETV stuudios Tallinnas, saatejuhid Marko Reikop ja Elektra. Võistluses osales kaheksa laulu, võitja valis välja rahvusvaheline "ekspert" žürii. Kõik laulud esitati esmakordselt inglise keeles.
Eesti Eurovisioonil.
Finaaliõhtul esinesid Tanel Padar, Dave Benton ja 2XL kahekümnendana, peale Saksamaale ja enne Maltat. Võistlusteelsed kihlveod olid võidusoosikuks hinnanud Kreekat, kuid ka Taanit, Prantsusmaad, Sloveeniat ja Rootsit ning Eestit polnud kusagil mainitud. Hääletuse esimene pool oli väga tihe ning 12 riigi järel oli Taani liidrikohal 99 punktiga, Eesti ja Prantsusmaa vastavalt 92 ja 90 punktiga. Sellest hetkest alates aga läks Eesti juhtima ning hääletuse lõppedes oli "Everybody" kogunud 198 punkti ning tulnud võitjaks 21-punktilise ülekaaluga teise koha Taani ees. Laul oli saanud üheksa korda 12 punkti – Kreekalt, Lätilt, Leedult, Maltalt, Hollandilt, Poolalt, Sloveenialt, Türgilt ja Ühendkuningriigilt – ning ainult Portugal ei andnud Eestile punkte. Eesti telehääletuse 12 punkti pälvis Taani.
Verband kommunaler Unternehmen

Verband kommunaler Unternehmen e.V. (VKU) ('munitsipaalettevõtete ühing') on organisatsioon, mis esindab Saksamaa munitsipaalettevõtete huvisid Saksamaa ja Euroopa seadusandlike organite ees. VKU liikmesettevõtted tegelevad energeetika, veevarustuse, kanalisatsiooni, jäätmekäitluse ja heakorra valdkondades.
Ajalugu.
VKU asutati 1949. aastal Rüdesheim am Rhein-is. Pärast teist maailmasõda toetas VKU munitsipaaletevõtete ümberstruktureerimist. Pärast Saksa Demokraatliku Vabariigi kokkuvarisemist 1989. aastal toetas VKU Ida-Saksamaa omavalitsusi energeetika ja veevarustusega tegelevate munitsipaalettevõtete loomisel.
Alates 2011. aastast kuulub VKU alla jäätmekäitluse ja linnapuhastuse ühing Verband kommunale Abfallwirtschaft und Stadtreinigung.
VKU tänapäeval.
VKU-s on rohkem kui 1550 liiget. Neil on kokku 300 000 töötajat ja kogukäive umbes 141 miljardit eurot. Liikmetel on 66% turuosa elektritootmises, 60% maagaasi osas, 89% joogivesi osas, 88% kaugküte pakkumisel ja 45% kanalisatsiooni puhastit.
Sellele lisaks nad iga päev ümber töötlevad 31500 tonni jäätmeid ja mõjutavad positiivselt sellele et Saksamaa jõuab kõrgeima taaskasutamise määra Euroopa Liidu liikmete vahel, 67%.
Samuti pakuvad nad lairiba infrastruktuuri enam kui kuuele miljonile kliendile.
VKU ühing korraldab erialast ja poliitilist tööd energeetika, veevarustuse ja heitvee veevarustuse, jäätmekäitluse ja munitsipaal puhastamise aladel. VKU ettevalmistab seadusi ja sõnastab ühised poliitilised seisukohad VKU liikmetele ja seletab neid poliitika ja avaliku sektori tasemel. VKU kirjastus on selle sektori kõige laiema haardega meediumina alates 1954. aastast välja andnud munitsipaalettevõtetele mõeldud ajalehte.
VKU ühing asub Berliinis. Ühendus on esindatud kontoriga Brüsselis ja liidumaa tasandil 12 osariigi rühmaga, millest igaühel on kontor. VKU president on olnud Hansalinna Kieli linnapea Ulf Kampf aastast 2022. Ingbert Liebing on ühingu peadirektor alates 2020. aastast.
Arktika paalia

Arktika paalia ("Salvelinus alpinus") ehk mägihõrnas on üks viiest paalia perekonna liigist 
Kirjeldus ja iseloomulikud tunnused.
Arktika paalia on suurt kasvu külmalembene kala. Tema keha värvus sõltub keskkonnast, aastaajast ja suguküpsuse astmest, kuid enamasti on ta selg tumeroheline või -pruun, keha külgedel esineb punakasroosasid täppe. Kõhupool on hele, kõhul ja uimedel võib esineda erkoranži tooni, kuid seda esineb peamiselt sigimise ajal ning enamasti täheldatakse seda isastel paaliatel. Iseloomulikud on valged ääred paaris- ja pärakuuimedel. Küljejoon keerdub enne pead veidi allapoole.
Levik ja elupaik.
Arktika paalia elab järvedes, jõgedes ja anadroomse vormina ka rannikumeres. Arktika paalia on levinud lähispolaarses kliimavöötmes Alaskast Venemaa põhjaosani, kaasa arvatud Kanadas, Gröönimaal, Norras ja Islandil. Isoleeritud populatsioone leidub ka Suurbritannia põhjaosas, Skandinaavias ja Ameerika Ühendriikides.
Ökoloogia.
Arktika paaliad paljunevad harilikult oktoobris-novembris, mil nad omandavad kõhtmisel poolel erkoranži pulmarüü, isastel moondub alalõug konksukujuliseks. Üksikutes populatsioonides säilib erkoranž värvus aasta läbi.
Kudemine toimub kruusase või kivise põhjaga järvedes ja jõgedes. Järvede puhul koetakse, pesa valmistamata, madalates (0,5–1,8 m) ja tuultele avatud paikades. Jõgedes toimub kudemine aeglasema vooluga piirkondades (0,2–0,8 m/s), kuhu emane sabaga pesa kaevab, pärast sigimist katab ta pesa kruusaga. Isased on territoriaalsed ning võivad paaruda mitme emasega. Pärast kudemist anadroomsed populatsioonid tavaliselt naasevad merre, kuid võivad jääda ka järve 1–3 aastaks. Isased saavutavad suguküpsuse varem, harilikult kaheaastaselt, emased nelja-aastaselt. 
Magevees moodustavad paalia toidubaasi peamiselt plankton, aga ka bentilised organismid, muud selgrootud ning väiksemad kalad, noorkaladel harilikult vaid plankton. Meres moodustub põhiline toidubaas teistest kaladest.
Populatsioonide seisund ja ohutegurid.
Arktika paalia on Rahvusvahelise Looduskaitseliidu punase nimestiku järgi soodsas seisundis ("Least Concern").
Globaalsest soojenemisest tingitud veetemperatuuri tõus võib ohtu seada arktika paalia populatsioonid. Samuti on ta tundlik veekogus esinevale reostusele, eutrofeerumisele ning veekogu hapestumisele. Paalia arvukust mõjutavad ka võõrliigid, kellega tuleb konkureerida toidu, elupaiga ja kudealade pärast.
Arktika paalia on hinnatud harrastuspüügi objekt ning toidukala, sellega seoses võib populatsioonides arvukus tulevikus väheneda ülepüügi tagajärjel.
Priit Vürst

Priit Vürst (17. juuni 1943 – 27. juuni 1974) oli eesti alpinist.
Ta on esimesi eesti alpiniste, kes on tõusnud NSV Liidu kõrgeima mäe tippu.
Ta astus Alpiklubi Firn liikmeks 1964. aastal. 1968. aastal valiti ta klubi presidendiks. Sellesse ametisse jäi ta hukkumiseni Pamiiri mägedes.
Haridus ja töökäik.
Ta on lõpetanud Tartu Riikliku Ülikooli füüsikuna. 
Aastatel 1970–1974 töötas ta Astrofüüsika ja Atmosfäärifüüsika Instituudis helkivate ööpilvede töörühmas.
Alpinism.
Tipputõus Kommunismile.
1970. aastal osales ta III Eesti Pamiiri ekspeditsioonis, mille käigus tõusis koos 7 kaaslasega Heino Paltseri juhtimisel Kommunismi tippu (7495 m, 5B raskuskategooria). Tõus Kommunismile oli Baltikumis esimene. Aasta lõpul kokkuvõtete tegemisel tunnistati see tõus Baltikumi parimaks.
Kõrgtraavers.
1973. aastal juhtis ta ekspeditsiooni Edela-Pamiiri Marxi ja Engelsi piirkonda, mille käigus sooritati Tõnu Tennissoni juhtimisel kõrgtraavers Nikoladze (6250 m) – Karl Marxi mäetipp (6723 m; raskuskategooria 5B).
Hukkumine.
1974. aastal võttis ta osa Ilmar Priimetsa juhtimisel ekspeditsioonist Lenini mäetipule (7134 m). Tippu tõusti kahe grupiga erinevatel marsruutidel. Priit Vürst tegi kaasa Enn Saare juhtimisel 5-liikmelises grupis, kes valis tippu tõusmiseks mitte tavapärase harjapidi marsruudi, vaid ronimise mööda kaguseina (marsruudi raskuskategooria Vene süsteemi järgi 5B). 6800 m kõrgusel tabas neid laviin, milles hukkusid Priit Vürst, Eerik Reino ja Tõnu Tennisson.
Cabaret Rhizome

Cabaret Rhizome on 2009. aastal Tallinnas asutatud teater. Teater kasvas välja Teatrilaborist. 
Teater tegutses kuni 2014 Tallinnas Kaarli puiestee 9 keldrisaalis. Seejärel avas teater Tallinnas Telliskivi Loomelinnakus Erinevate Tubade Klubi 2016. aastal avati Erinevate Tubade Klubi ka Tartus Aparaaditehases.
Teatri kunstiline juht ja lavastaja on Johannes Veski, dramaturg on Iiris Viirpalu. Teatris tegutsevad näitlejad Ajjar Ausma, Ott Kartau, Liisa Linhein, Joonas Parve, Päär Pärenson ja Anatoli Tafitšuk.
Ördi peakraav

Ördi peakraav on peakraav Sakala kõrgustiku lääneosas ja Soomaal, Viljandi maakonnas, Raudna jõe vasakpoolne lisajõgi.
Oja pikkus on 10,6 km, valgla pindala 33,9 km², langus 4,5 m ja lang 0,42 m/km. Oja saab alguse 24,5 m kõrgusel Tipu külas ja suubub 20 m kõrgusel Sandra külas vasakult poolt Raudna jõkke 8,6 km kaugusel selle suudmest. Oja kuulub Lääne-Eesti vesikonda ja Pärnu alamvesikonda.
Pontus De la Gardie ja Sofia Gyllenhielmi hauamonument-sarkofaag ja epitaaf

Pontus De la Gardie ja Sofia Gyllenhielmi hauamonument-sarkofaag ja epitaaf on hauamonument-sarkofaag koos epitaafiga Tallinna Toomkirikus. Teosel on kujutatud Pontus De la Gardie'd ja tema abikaasat Sofia Gyllenhielmi. 
Teose lõi ajavahemikul 1589–1593 Arent Passer. Teos on tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks.
Tõnu Tennisson

Tõnu Tennisson (1946 – 27. juuni 1974) oli eesti alpinist.
Ta on esimesi eesti alpiniste, kes on tõusnud NSV Liidu kõrgeima mäe tippu.
Ta astus Alpiklubi Firn liikmeks 1965. aastal.
Alpinism.
Tipputõus Kommunismile.
1970. aastal osales ta III Eesti Pamiiri ekspeditsioonis, mille käigus tõusis koos 7 kaaslasega Heino Paltseri juhtimisel Kommunismi mäetippu (7495 m, 5B raskuskategooria). Tõus Kommunismile oli Baltikumis esimene. Aasta lõpul kokkuvõtete tegemisel tunnistati see tõus Baltikumi parimaks.
Kõrgtraavers.
1973. aastal võttis ta osa Priit Vürsti juhitud ekspeditsioonist Edela-Pamiiri Marxi ja Engelsi piirkonda, mille käigus sooritati Tennissoni juhtimisel kõrgtraavers Nikoladze (6250 m) – Karl Marxi mäetipp (6723 m; raskuskategooria 5B).
Hukkumine.
1974. aastal võttis ta osa Ilmar Priimetsa juhtimisel ekspeditsioonist Lenini mäetipule (7134 m). Tippu tõusti kahe grupiga erinevatel marsruutidel. Tõnu Tennisson tegi kaasa Enn Saare juhtimisel 5-liikmelises grupis, kes valis tippu tõusmiseks mitte tavapärase harjapidi marsruudi, vaid ronimise mööda kaguseina (marsruudi raskuskategooria Vene süsteemi järgi 5B). 6800 m kõrgusel tabas neid laviin, milles hukkusid Tõnu Tennisson, Priit Vürst ja Eerik Reino.
Elmari Top 10

Elmari Top 10 on edetabel, mida koostab Raadio Elmar. Edetabeli laulud esitatakse igal laupäeval toimuvas saates "Eesti lugude edetabel".
Edetabel koostatakse muusikaekspertide arvamusi ja Elmari soovisaadetes esitatud laulude esituskordi arvestades. Iganädalaste edetabelite tulemuste põhjal selgitatakse aasta lõpus ka Elmari aasta laul.
Veronika Alu

Veronika Alu (sünninimi Veronika Leisalu; sündinud 5. juunil 1977) on eesti köite- ja nahakunstnik ning kunstipedagoog.
Hariduskäik.
Ta lõpetas aastal 1995 hõbemedaliga Jakob Westholmi Gümnaasiumi. Aastal 1999 lõpetas ta Eesti Kunstiakadeemia nahakunsti erialal bakalaureusena, aastal 2000 Eesti Kunstiakadeemia kunsti ja kunstiajaloo õpetajana.
Scripta manent

Scripta manent on iga viie aasta tagant toimuv Põhja- ja Baltimaade suurim köitekunstialane kultuuriüritus, mida korraldab Eesti Köitekunstnike Ühendus.
Sepsikas

Sepsikas ("Schoenus") on taimeperekond sugukonnast lõikheinalised.
Perekonda kuulub umbes 110 liiki. Valdav osa neist elab lõunapoolkeral, eriti palju (70 liiki) Austraalias. Euroopas on sepsikaid kaks liiki, mõlemad kasvavad ka Eestis.
Broadway

Broadway (eesti keele otsetõlkes kui "Lai tee") on tee Ameerika Ühendriikides New Yorgi osariigis. Tee pikkus on 53 kilomeetrit.
Tänav saab alguse New Yorgis Bowling Greeni pargi juures Manhattani lõunatipu lähedal ajaloolise Uus-Amsterdami asula asupaigas, kunagise Fort Amsterdami lähistel. Tänav kulgeb paralleelselt Hudsoni jõega. Tänava tuntuim osa on 21-kilomeetri pikkune lõik, mis kulgeb täielikult läbi Manhattani linnaosa. Lisaks kulgeb maantee 3,2 kilomeetri ulatuses läbi Bronxi linnaosa ja 29 kilomeetri ulatuses läbi Westchesteri maakonna omavalitsuste Yonkersi, Hastings-On-Hudsoni, Dobbs Ferryi, Irvingtoni ja Tarrytowni. Tänav lõppeb Sleepy Hollow' küla juures Westchesteri maakonnas, kus see jätkub kiirteena U.S. Route 9.
Ajalugu.
See on vanim põhja–lõunasuunaline tee New Yorgis. Juba enne eurooplaste saabumist asus sellel alal indiaanlaste tee. Esimest korda mainis teed 1642. aastal hollandi meresõitja ja kaupmees David Pieterszoon de Vries, kes pani sellele nimeks "Heerestraat". Nimi Broadway on inglise keeles otse tõlgitud hollandi nimest "Brede weg" ('lai tee'). Praeguse nime sai tee alles 19. sajandi lõpus.
1989. aasta lõpus paigutati tee algusse Bowling Green pargi ette pronksskulptuur "Charging Bull".
Meelelahutuskeskus.
Broadway on laialt tuntud Ameerika teatritööstuse südamena, sest seal paiknevad Broadway teatrid.
Minni Kurs-Olesk

Minni (Vilhelmine-Marie-Karoline) Kurs-Olesk (1905. aastani Kurs; 13. märts 1879 Tartu – 20. oktoober 1940) oli Eesti poliitik ja seltskonnategelane.
Kurs-Olesk oli Eesti Sotsiaaldemokraatliku Tööliste Partei liige.
Minni Kurs sündis Tartus käsitööliste perekonnas. 1895 lõpetas ta Alfred Grassi tütarlastekooli ning astus seejärel saksa naisõpetajate seminari, mille lõpetas 1898. aastal õpetaja kutsega. 1899 läks ta Chişinău saksa kirikukooli saksa keele õpetajaks. 1901. aastal läks ta Soome saksa keele koduõpetajaks. Soomes olles tutvus ta sealse naisliikumise ja selle juhtidega. 1902 sõitis Kurs-Olesk Inglismaale ning õppis kaks aastat vabakuulajana Londoni Ülikooli poliitiliste teaduste osakonnas. Inglismaal liitus ta sufražettide liikumisega ning sõbrunes nende juhi Emmeline Pankhurstiga. 1904 naasis Minni Kurs-Olesk Tartusse ning abiellus 1905 advokaat Lui Oleskiga. 
1918. aasta aprillist novembrini oli ta Saksa okupatsioonivõimude poolt vangistatud nagu ka tema abikaasa. Pärast vanglast vabanemist valiti nad mõlemad Asutava Kogu liikmeks. Ta oli ka Seadusandliku Delegatsiooni liige. 
Kurs-Olesk asutas mitmeid seltse. Ta oli 1918 asutatud Tartu Naisühingu vaimne juht ja ideoloog ning 1934 valiti ta selle auliikmeks.
Aprillis 1920, kui Asutav Kogu seadis sisse tšekisüsteemi alkoholi lubamiseks, millega lubati üle 20-aastastel meestel osta kuus pool toopi piiritust või 1 toobi 40-kraadist viina, tegi Kurs-Olesk parandusettepaneku viinanormi seadmiseks ka naistele. Seepeale imestunud tema parteikaaslane Leopold Johanson, et "miks küll tahavad naised pahedes olla meestega võrdsed". Eelnõu kolmandal lugemisel 27. aprillil tegi Kurs-Olesk uuesti parandusettepaneku, tema abikaasa arvas sealjuures, et "pool toopi piiritust kuus võib "üks haritud ja kultuuriinimene" ka kosmeetika peale tarvitada." Naiste viinanorm lükati aga napilt tagasi, 33-36.
1930. aastal valiti ta Tartu linnanõunikuks.
Aktiivsusmonitor

Aktiivsusmonitor on enamasti käevõruna (nutivõruna) kantav nutiseade organismi füüsilist aktiivsust iseloomustavate parameetrite näitamiseks ja registreerimiseks nutitelefonis või arvutis. Monitori võib kasutada näiteks liikumisel (käimisel, jooksmisel) tehtud sammude arvu ja pulsisageduse mõõtmiseks, ent ka keha aktiivsusnäitajate edastamiseks kogu ööpäeva kestel, sealhulgas une ajal.
Käevõruna kantav aktiivsusmonitor on üks pulsikellade edasiarendusi, ent erinevalt viimasest ei vaja aktiivsusmonitorid pulsivööd, vaid nad mõõdavad pulssi otse randmelt. 
Aktiivsusmonitori funktsioonid on ka enamikul nutikelladel, kuid nutivõrud on üldiselt kergemad, odavamad ja nende aku peab kauem vastu, sest nad ei pea töötama nutitelefoni „käepikendusena“ (küll aga võivad telefonisse andmeid edastada ja saabuvast kõnest teavitada).
Näiteid keskmisse hinnaklassi kuuluvate aktiivsusmonitoride funktsioonidest:
Tulvi-Hanneli Turo

Tulvi Turo (kuni 1999 Tulvi-Hanneli Vanaselja; sündinud 21. mail 1969 Tallinnas) on eesti köite- ja nahakunstnik ning konservaator.
Haridus.
Ta on lõpetanud 1987. aastal Tallinna 7. Keskkooli ja 1983. aastal Nõmme Muusikakooli klaveri erialal. 1993. aastal lõpetas ta Eesti Kunstiakadeemia kujutava ja tarbekunsti teaduskonna nahakunsti erialal. 1995. aastal sai magistrikraadi köitekunsti ja köiteajaloo alal tööga „16. sajandi rariteetsetest trükistest Eesti Kunstimuuseumi raamatukogus“ ning esines isikunäitusega Adamson-Ericu muuseumis.
Töökäik.
Oli aastatel 1988–1999 Eesti Kunstimuuseumi raamatukoguhoidja ja köitekonservaator, 1999–2006 Eesti Akadeemilise Raamatukogu konservaator ja restaureerimisosakonna juhataja, 2006–2013 Ennistuskoja Kanut konservaator, 2013–2018 Rahvusarhiivi ja Tallinna Linnaarhiivi paberi- ja köitekonservaator ja Tartu Kõrgem Kunstikooli restaureerimise külalisõppejõud. Alates 2019 aastast töötab SA Eesti Vabaõhumuuseumi Konserveerimis- ja digiteerimiskeskuses Kanut. Ta on andnud köitekursusi Eestis ja välismaal, juhendanud Eesti Kunstiakadeemia ja Tartu Kõrgema Kunstikooli üliõpilasi ja praktikante. Ta on olnud Eesti ja rahvusvahelise kutseatesteerimise, bakalaureuseõppe ning köitenäituste hindamiskomisjonide liige, veebilehe „Sulgurid ja metallpanused köidetel Tallinna Ülikooli Akadeemilise Raamatukogu Baltika osakonnas“ algataja ja koordinaator. Omab köitekonservaatori kutsekvalifikatsiooni 8 taset.
Ta on 1995. aastast Eesti Muuseumiühingu ja 1999. aastast ICOM-i liige, aastast 2000 kuulub Eesti Köitekunstnike Ühenduse juhatusse, 2011. aastast on Eesti Nahakunstnike Liidu ja Eesti Konservaatorite Ühingu liige.Tulvi-Hanneli Turo on esinenud eesti ja rahvusvahelistel näitustel, on Tallinnas toimuva rahvusvahelise köitekunstinäituse "Scripta manent" üks korraldajaliikmetest. Näitustel esineb alates 1995. aastast.
Looming.
Valik näitusi 2013–2025
Välislingid.
[[Kategooria:Eesti nahakunstnikud]]
[[Kategooria:Eesti köitekunstnikud]]
[[Kategooria:Eesti tarbekunstnikud]]
[[Kategooria:Eesti Kunstiakadeemia vilistlased]]
[[Kategooria:Sündinud 1969]]
Teija Toivari

Teija Tuula Marjatta Toivari (sündinud 14. mail 1974 Valkealas) on Soome päritolu Eesti meditsiinitöötaja, hospiitsi arendaja.
Ta on õppinud Lahti rakenduskõrgkoolis diakonissiõeks.
2012. aastal kaitses ta Tartu Ülikoolis õendusteaduses magistritööd „Dementsusega inimeste omashooldajate kogemused hooldajaks olemisest ja professionaalse abi saamisest: parim praktika, probleemid ja ettepanekud tulevikuks“ (juhendajad Kai Saks ja Kristi Toode) ja sai terviseteaduse magistri kraadi.,
1999. aastal asus ta tööle EELK Tallinna Diakooniahaigla õena, hiljem töötanud hospiitsi õendusjuhi, haigla kvaliteedijuhi, hospiitsi juhi ja hospiitsosakonna vanemõena.
Ta on MTÜ Pallium ja Tallinna Soome-kooli juhatuse liige., Ta on ka Eesti Gerontoloogia ja Geriaatria Assotsiatsiooni liige.
Katusekattematerjal

 
Katusematerjaliks nimetatakse materjali, millega kaetakse ja kaitstakse hoone katuse välimine ilmastikuoludele avatud osa. Vastavad materjalid varieeruvad suuresti omadustelt, välimuselt, hinnalt ja vastupidavuselt ilmastiku mõjudele.
Katusekattematerjale võib panna vetthülgava aluskihi peale, mida kutsutakse aluskatteks seda viilkatuse puitkonstruktsioonide puhul, lamekatusel paigaldatakse pealiskihi kate aluskihi peale. Viilkatuse puitkonstruktsioon annab õhuvahe katusekattematerjali ja aluskatte vahel, mis püüab vähe tekkivat kondensvett sügisel ja kevadel ning vahel ka talvel. Lamekatustel on tuulutus lahendatud konstruktsioonidega (puit, betoon) või soojussüsteemis villaplaatidega ja tuulutuskorstendega, et alarõhk välja pääseks. Lamekatuse kattematerjali värvus üldjuhul hallikas/must.
Soosaare

Soosaare on või oli mitme Eesti asula nimi:
Aava

Aava on eesti perekonnanimi.
2023. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Aava 127 mehel ja 134 naisel. Perekonnanimede levikult oli Aava meeste puhul 583. ja naiste puhul 616. kohal. Nimi on levinuim Järva maakonnas, kus neid oli maakonna 10 000 elaniku kohta 8,38.
Richard Hamilton

Richard William Hamilton (24. veebruar 1922 – 13. september 2011) oli inglise kunstnik.
Tema 1955. aasta näituse "Man, Machine and Motion" (Hattoni galerii, Newcastle upon Tyne) tööd ja 1956. aasta kollaaž "Just what is it that makes today's homes so different, so appealing?" kuuluvad esimeste popkunsti teoste hulka.
Haus Galerii

Haus Galerii on 1997. aastal asutatud Eesti kunstigalerii. Galerii korraldab kunstinäitusi ja -oksjoneid, müüb kunstiteoseid, hindab kunsti ja teeb ekspertiise. Galerii on keskendunud eesti kunstile ja galeriist leiab eesti kunstiteoseid alates 19. sajandi lõpust kuni tänapäevani.
Küte

Küte on eluruumide ja esemete temperatuuri tõstmine kõrgemale ümbritseva keskkonna temperatuurist ja hoidmine sellel tasemel. Külma kliimaga aladel tuleb kütta elamuid, kontoreid, koole, lasteaedu, tootmis-, loomapidamis-, kasvuhooneid jms. Kütmiseks kasutatakse erinevaid küttesüsteeme ja soojusallikaid.
Küttesüsteemid.
Küttesüsteemid võivad olla:
Kesk­küttesüsteemis köetakse ühest soojusallikast, katlamajast kas paljusid hooneid, siis on tegemist kaugküttega, või katel kütab ühe hoone ruume siis on räägitakse lokaalküttest. Soojuskandja liigist sõltuvalt võivad keskküttesüsteemid olla aur-, vesi- või õhkküttesüsteemid. Aurkütet kasutatakse peamiselt tööstushoonetes, kui tehnoloogilises protsessis on vaja auru kasutada. Aur on siin üle 100 °C temperauuriga ja küttekeha ning aurutorustik peab olema ohutuse tagamiseks inimeste puutepiirkonnast väljaspool, seda on raske tagada eluruumides. See-eest on aga aurkütte torustik väiksema läbimõõduga ja radiaatorid väiksema pinnaga võrreldes vesiküttega. Elamutes ja ühiskondlikes hoonetes on kasutusel peamiselt vesiküte. Soojuskandja (vee) liikumisviisist lähtuvalt on loomuliku või sundringlusega (tsirkulatsiooniga) küttesüsteeme. .
Ruumis saadakse soojusenergia küttetekehalt (radiaator, konvektor, kalorifeer), mille ülesandeks on soojuse ülekandmine soojuskandjalt ruumi õhku. Soojus kandub ruumi kiirguse, konvektsiooni ja soojusjuhtivuse teel. Mida siledam on küttekeha, seda enam annab ta soojust ruumi kiirguse teel, kuid seda väiksem on ta kogupind. Küttekehale esitatakse peale tehniliste nõuete ka esteetilisi, hügieeni- ja majanduslikke nõudeid. Küttekeha pinnatemperatuur ei või olla üle 80…90 °C.
Konvektorid annavad üle 75% soojusest konvektsiooni teel ja radiaatorid anna­vad üle 25% kiirguse teel. Üldjuhul võivad küttekehad olla toruküttekehad, ribi­torud ja eluruumides ning ärihoonetes kasutamiseks plaat- või ribiradiaatorid. Keskküttesüsteemis reguleeritakse küttevõimsust hoone kogu süsteemis soojussõlmes vastavalt välisõhu temperatuurile ja iga küttekeha võimsust eraldi termostaatventiiliga ruumi temperatuuri järgi. Soojuskandja temperatuuri reguleerimist nimetatakse kvalitatiivseks reguleerimiseks ja soojuskandja hulga reguleerimist kvantitatiiv­seks reguleerimiseks.
Kohtküte on selline ruumide kütmisviis, kus kütteseade asub köetavas ruumis. Kohtkütte soojusallikaks (kütteseadmeks) võib olla:
Mõni neist loetletud kütteseadmetest on kasutatav ka keskkütte korral, näiteks kalorifeer, konvektor, radiaator, põrandküte, kui soojuskandjaks on küttevesi.
Ella Summatavet

Ella Summatavet (sündinud 18. veebruaril 1939) on eesti köite- ja nahakunstnik, emeriitprofessor.
Isiklikku.
Tema abikaasa Mait Summatavet on sisearhitekt ja disainer. Tütar Kärt Summatavet on ehtekunstnik, teine tütar Triin Summatavet on graafik ja kunstiõpetaja.
Õueala

Õueala on jalakäijate ja masinate samaaegselt liiklemiseks ettenähtud ala, kus ehituslike või muude vahenditega on vähendatud sõidukite kiirust ning mille sisse- ja väljasõiduteed on tähistatud õueala liiklusmärkidega.
Õueala kiiruse piiramiseks on paigaldatud künnised ehk "lamavad politseinikud" ja on tehtud tõkestavaid kurve. Võivad esineda tee tekstuurilised muutused kiiruse vähendamiseks.
Ajalugu.
Õueala liiklus Euroopas on olnud edukalt kasutuses juba mitu aastakümmet. Alguse sai õueala kasutus Euroopas Hollandist Delftist. Põhja-Ameerikas on õueala liiklusõnnetuste ja kiiruse ületamise probleemide tõttu alles hiljuti kasutusele võetud.
Eestis.
Õuealal ja lähemal kui kümme meetrit elamust ei tohi peatatud või pargitud sõidukil mootor töötada kauem kui kaks minutit. Parklast, õuealalt, puhkekohast, teega külgnevalt alalt või nende juurdesõiduteelt teele sõites peab juht andma teed igale teel liiklejale, kui teeandmise kohustus pole liikluskorraldusvahenditega reguleeritud teisiti.
Ehituskiiver

Ehituskiiver on enamjaolt plastist valmistatud peakaitse, mida töötajad kannavad tööstus- või ehitusplatsidel. Ehituskiivri eesmärk on kaitsta pead võimalike ohtude eest, näiteks kukkuvate esemete, löökide, surve, juukseid pidi masina vahele jäämise, soojuskiirguse ja pritsmete ning elektrilöökide eest. Riskikeskkondades (näiteks ehitusobjektil) on peakaitse kandmine kohustuslik ja eluliselt tähtis. 
Klassifitseerimine.
Ameerika Ühendriikide riiklik standardiinstituut (ANSI) on aastal 1986 klassifitseerinud ehituskiivrid kolme klassi:
Värvide tähendus.
Kiivreid on eri värvi ning enamasti saab värvi järgi eristada ehitusplatsil olevate töötajate rolle:
Disain.
Kuna ehituskiivri eesmärk on kaitsta kandja pead löökide eest, peavad kiivrid olema valmistatud vastupidavast materjalist. Algselt valmistati neid metallist, siis klaaskiust ning tänapäeval juba plastist.
Konservaator

Konservaator (ka restauraator) on professionaal, kes kaitseb ja hoiab korras mäluasutuste teaduslikke kogusid või teisi kultuuripärandi objekte.
Vaimne kultuuripärand

Vaimne kultuuripärand (ka vaimne pärand, immateriaalne pärand, mittemateriaalne pärand või elav pärand) on kultuuri elava kontekstiga seotud kultuuripärand. Vaimse kultuuripärandi alla kuuluvad kogukonna või rühma teadmised, oskused, kombed ja tavad, mida antakse põlvest põlve edasi ja mis on kogukonnale või rühmale omased ja olulised ka olevikus. 
Vaimsele kultuuripärandile vastandub aineline kultuuripärand.
Kogu maailma vaimse kultuuripärandi selgitamiseks koostatakse vaimse kultuuripärandi nimistut. 
Vaimse kultuuripärandi kaitsmiseks on koostatud UNESCO vaimse kultuuripärandi kaitse konventsioon.
Vaimne kultuuripärand Eestis.
Eestis tegutseb kultuuriministeeriumi juures 2009. aastast vaimse kultuuripärandi nõukogu.
Eestis koostatakse Eesti vaimse kultuuripärandi nimistut.
"Sült on kahtlemata vaimne kultuuripärand – tuttav kõigile ja põlvkondadeüleselt hinnatud. ... Keskusele saatis vastused 210 tubli eesti süldisõpra. Valminud sissekandes peegeldub süldi roll eesti inimese toidulaual nii hetkel, minevikus kui ka tulevikus. Asjaolu, et nii rohkelt inimesi süldi teema kõnetab näitab, et seda toitu peetakse omaseks ja heaks, vaimseks kultuuripärandiks," on süldi Eesti vaimse kultuuripärandi nimistusse kandmise puhul öelnud Rahvakultuuri Keskuse vaimse kultuuripärandi peaspetsialist Epp Tamm.
Kangmehhanism

Kangmehhanism (inglise keeles "compound lever mechanism") on lihtne seade, mille eelduseks on see, et ühe kangi vastupanu kangide süsteemis mõjub jõuna järgmisele kangile ja nii mitmekordistub jõud ühelt kangilt järgmisele. Lihtsalt öeldes on kangmehhanism süsteem, millel on kaks või enam jõuõlga, et kanda üle täiendatavat jõudu (keeramiseks, kokkusurumiseks või tõstmiseks). Kangmehhanismi näiteks on mehaaniline kaal, küünekäärid või klaveri klahvid.
Kangitüübid.
Kangid jaotatakse tööpõhimõtte järgi kolme tüüpi.
Kolmas tüüp.
formula_1
"kus Fi" on jõumoment N;
"Fl" on koormuse jõud N;
"dl" on kaugus koormise jõu ja tugipunkti vahel m;
"di" on kaugus jõumomendi ja tugipunkti vahel m;
Ajalugu.
Esimesed kirjutised kangmehhanismide kohta ilmusid 3. sajandil eKr, mida esitas Archimedes.
"Andke mulle piisavalt pikk kang ja toetuspunkt ning ma liigutan maad!" – selline tunnustav märkus on omistatud Archimedesele, kes ametlikult püstitas matemaatilise printsiibi hoobade kohta.
Kangmehhanismide töö põhimõtet kasutas Birminghami leiutaja John Wyatt, kui konstrueeris 1743. aastal kaalumisseadme ehk kaalu. See seade kasutas nelja liitkangi, et tõsta laadung kaalumiseks (massi mõõtmiseks) ühelt platvormilt teisele.
Meelis Luukas

Meelis Luukas (sündinud 26. juulil 1979) on eesti alpinist.
Ta on alpinistina tõusnud kolme seitsmetuhandelise mäe tippu.
Kõrgalpinism.
2012. aastal käis eesti alpinistide grupp järjekordselt Lõuna-Ameerika mandri kõrgeimat mäge vallutamas. Ligi 7000 meetri kõrgusele Andides asuvale Aconcagua tippu tõusis Meelis Luukas 12. detsembril koos nelja kaaslasega.
2014. aastal tõusis ta koos Priit Joosu, Allan Valge ja Meelis Kurisega Tian Shani seitsmetuhandelise Han-Tengri tippu. Viimase 20 aasta jooksul oli sellega hakkama saanud vaid üks eesti mägironija (Urmas Peiker).
Järgmisel kahel aastal ronis ta Pamiiris: 2015. aastal tõusis tas koos kaaslastega Korženevskaja ja 2016. aastal Lenini tippu.
Meelis Kuris

Meelis Kuris (sündinud 21. detsembril 1973) on eesti alpinist.
Ta on alpinistina tõusnud Tian Shanis asuva seitsmetuhandelise mäe tippu.
Kõrgalpinism.
2007. aastal võttis ta osa JKA ekspeditsioonist Pamiiri seitsmetuhandelisele Lenini mäele (7134 m). Meelis Kuris tippu välja ei jõudnud, ta tõusis kõrgusele 7000 m.
2014. aastal tõusis ta koos Priit Joosu, Allan Valge ja Meelis Luukasega Tian Shani seitsmetuhandelise Han-Tengri tippu. Viimase 20 aasta jooksul oli sellega hakkama saanud vaid üks eesti mägironija – (Urmas Peiker).
Tõnis Peljo

Tõnis Peljo (sündinud 22. augustil 1973) on eesti alpinist.
Ta on üks vähestest eesti mägironijatest, kes on teinud soolotõusu seitsmetuhandelise mäe tippu.
Kõrgalpinism.
22. juulil 2010 tegi ta soolotõusu Pamiiris asuva Lenini tippu (7134 m).
Isiklikku.
Tema abikaasa on riigiametnik Anu Peljo, kes harrastab ka mägironimist.
Flamanville'i tuumaelektrijaam

Flamanville'i tuumaelektrijaam on tuumaelektrijaam Prantsusmaal La Manche'i väina ääres.
Jaama ehitamist alustati aastal 1979 ja tööle hakkas see 1985. aasta lõpus. Seal asub kaks 1330 MW reaktorit.
2007. aastal alustati kolmanda reaktori ehitamist, mis on 1600 MW võimsusega kolmanda põlvkonna EPR. Ehitustööd pidi algsete plaanide järgi lõppema 2012. aastal, kuid reaktori valmimine on edasi lükkunud 2022. aasta lõppu. 2021. aasta seisuga on see ainuke ehitamiselolev tuumareaktor Prantsusmaal.
2005. aastal tootis jaam 18,9 TWh elektrienergiat, mis oli 4% Prantsusmaa selle aasta toodangust.
Anu Peljo

Anu Peljo (sündinud 26. septembril 1974) on eesti riigiametnik ja alpinist.
Ta on üks vähestest eesti naisalpinistidest, kes on tõusnud seitsmetuhandelise mäe tippu.
Haridus- ja töökäik.
Ta on saanud kõrghariduse psühholoogia erialal.
Ta töötas Rahandusministeeriumi riigihalduse ja avaliku teenistuse osakonnas nõunikuna. 2016. aastal tema teenistussuhe peatati seoses asumisega nõunikuna Euroopa Liidu Nõukogu eesistumise valdkonnas Eesti Vabariigi alalise esindusse Euroopa Liidu juures.
Alpinism.
2010. aastal ronis ta Alpides. 16. juulil tõusis ta seongus Martin Ruudiga Matterhorni (4477 m) tippu mööda Lioni marsruuti.
2014. aastal võttis ta osa ekspeditsioonist Pamiiri Lenini mäetipule (7134 m), mille käigus viis eesti alpinisti tõusid 8. augustil tippu, teiste seas ka Anu Peljo.
Isiklikku.
Tema abikaasa on alpinist Tõnis Peljo.
EKRAVE Liit

EKRAVE Liit (allikates ka Ekraveliit, lühend sõnadest Eesti Kerge-, Raske- ja Veespordi Liit) oli 1920 asutatud Eesti spordiliit.
Liidul olid kerge- ja raskejõustiku-, poksi-, veespordi-, rattasõidu-, võimlemis- ja naisspordiosakonnad.
Liidul oli õigus anda välja Eesti spordimärki.
1932 oli liidus 84 seltsi.
Eesti Konservaatorite Ühing

Eesti Konservaatorite Ühing (lühend EKÜ; varem "Tartu Restauraatorite Klubi") on mittetulundusühinguna tegutsev erialaühendus, mis koondab muuseumides, arhiivides, raamatukogudes ja eraettevõtetes töötavaid konservaatoreid, restauraatoreid, säilitusspetsialiste ja nende erialade õppejõude.
Ühing registreeriti 2. veebruaril 1999.
EKÜ liikmed järgivad Euroopa Konservaatorite-Restauraatorite Organisatsioonide Konföderatsiooni (E.C.C.O.) kehtestatud konservaatorite kutse-eetika põhimõtteid.
Köitekunst

Köitekunst on köitekujundusega tegelev tarbekunsti haru.
Kutseline köitekunsti viljeleja on köitekunstnik.
Eesti köitekunstnikke koondab Eesti Köitekunstnike Ühendus.
Rauno Alliksaar

Rauno Alliksaar (sündinud 10. juulil 1992 Tartus) on eesti kirikuloolane, tõlkija, kirjanduskriitik ja kirjanik. 
Rauno Alliksaar on lõpetanud Loksa Gümnaasiumi ning õppinud Tartu Ülikoolis usuteadust ning religiooniuuringuid. Ta on loomingulise rühmituse Svabariiklased asutajaliige ja muusikalise "performance"-äng-"art" kollektiivi Iso Pullo liige ning kuulub üliõpilasseltsi EYS Veljesto. Ta on vahendanud eesti keelde luulet inglise, hollandi, tšehhi, poola, serbia, horvaadi, bosnia, sloveeni ja portugali keelest ning lastekirjandust sloveeni keelest ja horvaadi keelest. Lisaks tõlgetele ja arvustustele on avaldanud ka originaalproosat ning luulet. 2015. aasta novembris oli Alliksaar Tartus aset leidnud Euroopa luuleprõmmu meistrivõistluste finaalžürii liige.
Koos Siim Lillega on Rauno Alliksaar 2016. ja 2017. aastal nomineeritud Tartu Kultuurikandja tiitlile.
2017. aastast on Rauno Alliksaar Tartu Ülikooli usuteaduskonna juures tegutseva Arthur Võõbuse Lähis-Ida uurimise keskuse stipendiaat. Tema uurimisvaldkond on keskaja kirikulugu.
Tegevus poliitikas.
Rauno Alliksaar oli aastatel 2023 - 2024 erakonna Eestimaa Rohelised liige. Ta kandideeris 2023. aasta valimistel Riigikokku, kogus valimisringkonnas nr 7 (Ida-Virumaa) 76 häält ning ei osutunud valituks.
Katlamaja

Katlamaja on hoone, kus paiknevad katelseadmed, olme- ja teenistusruumid. Otstarbe järgi eristatakse energeetika-, tööstus- ja küttekatlamaju, viimaseid nimetatakse sageli keskkatlamajadeks.