Hermann Salza

Hermann Aleksander Eduard Salza VR I/3 (vene keeles "Герман Эдуардович Зальца") (16. aprill 1885 Haapsalu – 23. jaanuar 1946 Butõrka vangla, Moskva) oli baltisaksa aadlikust Venemaa keisririigi ja Eesti sõjaväelane (kontradmiral, 1928)
Hermann Salza oli teine kahest Eesti Vabariigis II maailmasõja eel kontradmirali auastme saanud sõjaväelasest (esimene oli Johan Pitka).
Teenistus Vene laevastikus.
Aastatel 1903–1906 õppis Hermann Salza Mereväe kadettide korpuses Peterburis, lõpetas selle veltveebli auastmes. Silmapaistvate tulemuste eest eksamitel määrati talle admiral Nahhimovi preemia. Teenis paljudel Venemaa laevadel (Bogatõr, Slava, Aurora, Bobr, Okean jt).
1907. aastal ülendati Salza mitšmaniks (nooremleitnant).
I maailmasõja ajal 1917. aasta jaanuaris määrati Hermann Salza lahingulaevale Petropavlovsk. Sellel laeval teenis Salza I maailmasõja lõpuni ja elas üle mõlemad revolutsioonid. Petropavlovskil oli Salza tõusnud laeva abikomandöriks ja 16. detsembrist 1917 oli ta juba laeva komandör. Sellel laeval ülendati ta II järgu kapteniks (kaptenleitnant) 28. juunil 1917. See jäi Hermann Salza viimaseks auastmeks Vene mereväes.
Pärast seda, kui Salza võttis veebruaris 1918. osa Balti laevastiku Jääretkest, kus ta juhtis oma laeva Petropavlovsk Helsingist Kroonlinna, vabastas Venemaal võimule tulnud Lenini bolševike valitsus Salza teenistusest. 
Eesti Vabadussõda.
Kui novembris 1918 algas Eesti Vabadussõda, astus Salza esialgu Kaitseliitu. 3.–27. jaanuaril 1919 teenis Salza miiniristlejal Lennuk nooremtüürimehena. Lennuki peal tegi Salza kaasa Tsitre, Kunda, Loksa ja muudes dessantides. 29. jaanuarist määras Eesti Merejõudude juhataja Salza Eesti merejõudude staabi ülemaks. 18. juulil astus Loodearmeesse, kus ta oli kuni selle lagunemiseni. Teenete eest Vabadussõjas autasustati teda Vabadusristi I liigi 3. järguga.
Teenistus Eesti Vabariigis.
Kui Vabadussõda oli võidetud, asus Salza uuesti Eesti Merejõudude Staabi ülemaks. Merejõudude Staabi ülem oli Salza 1920–1925, sellel ametikohal tõusis ta mereväekapteniks (1922). Juba 1923. aastast peale täitis Hermann Salza lühiajaliselt Merejõudude juhataja kohuseid, kuna Johannes Hermi (Merejõudude juhataja 1919–1925) tervis halvenes kiiresti.
1925. aasta märtsis sai Salza Merejõudude juhatajaks ja 1928. aastal ülendati ta kontradmiraliks. Merejõudude juhataja oli ta 1925–1932. Merejõudude juhataja kohalt lahkus H. Salza enda soovil, tuues põhjenduseks nõrga tervise.
Hermann Salza pidas samuti Kõrgemas Sõjakoolis meresõja ja mereasjanduse loenguid. 1925. aastaks oli ta dotsent merenduse alal. Tema koostas ka esimese Eesti mereväe ohvitseride käsiraamatu. Avaldas uurimusi ja kirjutas artikleid meresõjandusest ("Meresõjakunsti ajalugu I ja II", Dardanellide operatsioon). Hermann Salzat on nimetatud üheks kõige andekamaks ohvitseriks, kes on kunagi olnud Eesti Vabariigi Merejõududes. Ta sai hästi läbi kõigi sõjaväelastega ja oli tuntud seltskonnategelane. Hermann Salza oli filatelist.
Eestist lahkumine ja II maailmasõda.
30. novembril 1939 vabastas Vabariigi Valitsus Hermann Salza Eesti kodakondsusest. 1939. aastal emigreeris Hermann Salza Eestist Saksamaale. Saksamaal anti talle samuti kontradmirali auaste, aga tegelikku sõjaväeteenistusse ta Kriegsmarinesse ei läinud. Kui II maailmasõda hakkas lõppema, jäi Hermann Salza Punaarmee okupeeritud alale, sest ta ei tahtnud oma haiget ema maha jätta. Ta vahistati 1945. aasta aprillis ja viidi NSV Liitu, kus ta ka suri Moskva vanglas 1946. aastal.