tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Peipsiääre valla vapp

Peipsiääre valla vapp on Tartu maakonnas asuva Eesti haldusüksuse Peipsiääre valla vapp.
Vapp 1998–2017.
Vapp kinnitati 23. novembril 1998.
Vapi kirjeldus.
Sinisel kilbil on kuldne laineline tüvimik, milles sinine ortodoksse usutunnistuse kaheksaharuline rist. Kilbi ülemisest servast laskub kiilukujuliselt hõbedne kalavõrk.
Põhjendus.
Sinine tähistab Peipsi järve ning sümboliseerib lootust, rahu ja armastust. Kuldne tähistab liivast järveranda ja päikest, sümboliseerib õnne, üllust ja taevast tõde. Hõbe tähistab puhtust ja ausust. Kaheksaharuline rist märgib oma usku ja kombeid läbi kõigi raskuste säilitada suutnud Peipsi-äärset vanausuliste kogukonda.
Piirissaare valla vapp

Piirissaare valla vapp on Tartu maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Piirissaare valla vapp.
Vapi kirjeldus.
Valgel kangal roheline kala punaste uimedega. Kala kohal punane pügalrist, milles omakorda must rist.
Puhja valla vapp

Puhja valla vapp on Tartu maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Puhja valla vapp.
Vapp kinnitati 29. septembril 1998.
Vapi kirjeldus.
Pikuti poolitatud kilbi parem pool on roheline, vasak pool sinine. Kilbi alumisest servast tõuseb hõbedane hundinui. Selle kaks lehte paiknevad kilbi alumisel poolel kaksiksarikakujuliselt, lisaks kakshõbedast tähtristi.
Põhjendus.
Roheline värv tähistab maad ja taimestikku; sümboliseerib tasakaalukust, lootust, arengut. Sinine värv tähistab rahu, usku ja tõde ning viitab Puhja valla veerohkusele; hõbe märgib valgust, elu, puhtust; vapivärvid osutavad ka Tartumaa vapile ja Liivimaa lipule; hundinui on Puhja soomaastike tüüpiline taim; tähtristid sümboliseerivad vaimuvalgust ja sihikindlust.
Rõngu valla vapp

Rannu valla vapp on Tartu maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Rõngu valla vapp.
Vapp kinnitati 29. novembril 1996.
Vapi kirjeldus.
Punasel kilbil kuldne viieharuline rist tipuga allapoole ja selle peal kuldne rõngas, milles risti harude keskel punased sõõrid ja nende kohal rõngast väljuvad kuldsed kolmiklehed. 
Põhjendus.
Viis ristiharu tähistavad Tartu, Valga, Otepää, Rannu ning Tõrva teeristi ja osutavad sellisena Rõngu geograafilisele asendile. Valla peamist tootmisharu, samuti suuri puuvilja ja marjaaedu tähistavad sõõrid. Rõngas on valla ühtsuse sümboliks ja viitab kaudselt Rõngu nimele. Värvid sümboliseerivad küpsust ja viljakust.
Tartu valla vapp

Tartu valla vapp on Tartu maakonnas asuva Eesti haldusüksuse Tartu valla vapp.
Vapp kinnitati 2. juunil 1994.
Vapi kirjeldus.
Hõbedasel kilbil kuue lehega rukkilille õis ja laineline varras, mõlemad sinised. Õie südamik on kuldne ring.
Põhjendus.
Rukkilille kuus õielehte viitavad sellele, et Tartu vald on kujunenud endiste Raadi, Sootaga, Tammistu, Tartu, Vesneri ja Äksi valdade maadest ning elanikkonnast. Nende valdade inimeste töö ja vaimne looming moodustavad Tartu valla jõukuse ja on osa Eesti kultuurist - sellele osutab rukkilille õie kuldne südamik. Sinine laineline varras meenutab, et valla piires asuvad Amme jõgi ja Saadjärv.
Tähtvere valla vapp

Tähtvere valla vapp on Tartu maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Tähtvere valla vapp.
Vapp kinnitati 11. juunil 1998.
Vapi kirjeldus.
Kaldjaotusega vasakult poolitatud hõbe-rohelisel kilbil vaheldumisi kaks lainelist sinist tala ja hõbedast varrast. Ülemisel, hõbedasel väljal must-hõbedane rohunepp ja alumisel rohelisel väljal kaks püstist kuldset viljapead, mis ulatuvad osaliselt laineliste talade-varraste peale.
Põhjendus.
Sinised lainelised laiud sümboliseerivad Tähtvere valla paiknemist Suur-Emajõe ääres. Kollased viljapead viitavad hästi arenenud põllumajandusele Tähtvere vallas. Rohunepp sai koha vapil tänu Tähtvere valla territooriumil Emajõe luhal asuvale rohuneppide mänguplatsile (rohunepp on eriti ohustatud liigina kantud Eesti punasesse raamatusse). Vapil sümboliseerib rohunepp arukat põllumajandust ja loodushoidu.
Sophia (Gloucesteri printsess)

Sophia, Gloucesteri printsess (Sophia Matilda; 29. mai 1773 Mayfair, Middlesex – 29. november 1844 Blackheath, Kent) oli Briti kuningliku perekonna liige ning kuulus Hannoveri dünastiasse. 
Vanemad ja vanavanemad.
Printsess Sophia sündis Grosvenor Streetil Mayfairis prints William Henry ja hertsoginna Maria lapsena. Kuna Sophia oli isaliini pidi George II lapselapselaps, sai ta sünnijärgselt tiitli Tema Kõrgus Gloucesteri printsess.
Tema Kuninglik Kõrgus.
Kui Sophia vend prints William Frederick 22. juulil 1816 abiellus oma nõo printsess Maryga, andis printsregent talle tiitli Tema Kuninglik Kõrgus. Järgmisel päeval anti sama tiitel ka Sophiale, et tagada talle vennaga võrdne positsioon.
Sophia ei abiellunud kunagi ega saanud lapsi. Ta elas New Lodge'is Winkfieldis Windsori lähistel Berkshire'is, kus ta 29. novembril 1844 suri. Sophia maeti St. George'i kabelisse Windsori lossis.
The Ghost of You

"The Ghost of You" on neljas ja viimane singel ning kuues lugu My Chemical Romance'i teiselt stuudioalbumilt "Three Cheers For Sweet Revenge".
Laul räägib hirmust kaotada lähedane inimene. See on bändi kaheksas singel.
Lugude nimekiri.
Versioon 1
Versioon 2
Vara valla vapp

Rannu valla vapp on Tartu maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Vara valla vapp.
Vapp kinnitati 8. mail 1996.
Vapi kirjeldus.
Rohelisel kilbil kolm kuldset nartsissiõit 2 + 1.
Põhjendus.
Vara valla vapi kujund – kolm kuldset nartsissi – meenutab, et valla territooriumil (Sookalduse) asub teadaolevalt Baltikumi ainus kollase nartsissi looduslik kasvukoht. Roheline on lootuse ja nooruse värv. Kuld on aususe, lojaalsuse ja jõukuse värv.
I'm Not Okay (I Promise)

"I'm Not Okay (I Promise)" on teine singel ja viies lugu My Chemical Romance'i teiselt stuudioalbumilt "Three Cheers For Sweet Revenge". Tihti arvatakse ekslikult, et see on nende esimene singel, kuigi see on nende kuues singel. See laul jõudis 19. kohale Suurbritannia singlimüügi edetabelis. See laul aitas ka suurendada My Chemical Romance'i fännide arvu.
Thank You for the Venom

Thank You for the Venom on esimene singel ja üheksas lugu My Chemical Romance'i teiselt stuudioalbumilt "Three Cheers For Sweet Revenge". See jagati singlina Euroopa raadiojaamadele mängimiseks. See on üldse bändi viies singel.
Võnnu valla vapp

Võnnu valla vapp on Tartu maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Võnnu valla vapp.
Vapp kinnitati 9. juunil 2000.
Vapi kirjeldus.
Sinine vapikilp on pikuti poolitatud hõbedase hanesulega, saateks paremal kirikukell ja vasakul tamme kaksikleht tõruga – kõik kuldsed.
Vampires Will Never Hurt You

Vampires Will Never Hurt You on teine singel ja kolmas lugu My Chemical Romance'i debüütalbumilt "I Brought You My Bullets, You Brought Me Your Love".
Our Lady of Sorrows

"Our Lady of Sorrows" on neljas singel ja viies lugu My Chemical Romance'i debüütalbumilt "I Brought You My Bullets, You Brought Me Your Love". See laul räägib sõprusest ja sellest, et sõprade nimel ollakse kõigeks valmis.
Headfirst for Halos

"Headfirst for Halos" on kolmas singel ja kuues lugu My Chemical Romance'i debüütalbumilt "I Brought You My Bullets, You Brought Me Your Love".
"Headfirst for Halos" ilmus 5. aprillil 2004.
Sophia Dorothea (Preisimaa kuninganna)

Sophia Dorothea (16. märts 1687 Hannover – 28. juuni 1757) oli Briti kuningapere liige ning George I ainus tütar. Aastail 1713–1740 oli ta Preisimaa kuninganna.
Sünd.
Sophia Dorothea sündis 16. märtsil 1687 Hannoveris Braunschweig-Lüneburgi prints George Ludwigi (hilisem Hannoveri kuurvürst ning Suurbritannia kuningas) ja kuninganna Sophia Dorothea perekonnas.
Sünnijärgselt kandis ta tiitlit Braunschweig-Lüneburgi hertsoginna, kuid kui ta isa maade hulka arvati ka Hannover, sai ta tiitliks Tema Hiilgus Hannoveri printsess.
Perekond.
28. novembril 1706 abiellus Sophia Dorothea oma nõo, Preisi kroonprintsi Friedrich Wilhelmiga ning sai tiitliks Tema Kuninglik Kõrgus Preisimaa kroonprintsess.
1713. aastal sai tema abikaasast Preisimaa kuningas Friedrich Wilhelm I nime all ning Sophia Dorotheast Preisimaa kuninganna.
Kui pärast kuninga surma sai Preisi troonile prints Friedrich, hakati Sophia Dorothead Inglismaal kutsuma "Queen Mother" (kuninga lese tiitel) ning ta sai tiitli Tema Majesteet Preisimaa kuninganna Sophia.
Kar 98k

Karabiner 98" ("Kar98; K98) on poltlukuga 7,92x57 mm Mauser padrunit kasutav vintpüss.
Alates 1935. aasta 21. juunist oli K98 Wehrmachtis kasutusel standardjalaväerelvana. 
Relv töötati välja Mauseri tehases 1898. aastal eeskätt ratsaväe ja suurtükiväe vajadusi arvestades. Juba esimene mudel oli kindlalt üle vanemast 1891. aasta vintpüssist ja 1888. aasta karabiinist. 1907. aastal hakati uue relvaga Karabiner 98 AZ varustama Baieri ja Preisi üksusi. 1908. aastal relvastati selle relvaga kogu Saksa armee.
Pärast esimest maailmasõda töötati 1920. aastail Saksamaal välja relva edasiarendus, mis sai nimeks Karabiner 98a. 1935. aastal võeti relvastusse relva lühendatud versioon Karabiner 98 Wehrmachti standardkäsitulirelvana. Hiljem arendati sellest edasi ka Karabiner 98b. Sõja lõpuni toodeti neid karabiine mitu miljonit tükki. 
Täpne toodanguarv ei ole teada. Kasutusele jäi vähemal määral ka relva vanemaid versioone. Pärast sõda oli K98 veel mõned aastad mõnede võitjariikide (näiteks Prantsusmaa) relvastuses, kes neid relvaabina omakorda Kolmanda Maailma riikidele edasi kinkisid. Mõned tuhanded jäid pärast sõda kuni 1950. aastate alguseni ka Saksamaa jõustruktuuride käsutusse.
Oli olemas ka nn jäägrikarabiin, mida nimetati K98k-ks (k = kurz). See oli lühem kui K98 ja tagumine sihik oli ülemise laesääre keskel.
Sturmgewehr 44

Sturmgewehr 44 ehk StG 44 on teise maailmasõja ajal Saksamaal väljaarendatud käsitulirelv.
Wehrmachtis oli StG 44 kasutusel sõja lõpus põhiliselt eliitjalaväeallüksustes.
Relva koos uue poolpika padruniga töötas välja konstruktor Hugo Schmeisser 1943. aastal, relv sai nimeks MP 43. Pärast mõningaid täiendusi sai relv nimeks MP 43/1 ja omakorda hiljem edasiste muudatusteta MP 44-ks. Täiesti uut padrunitüüpi vajavast automaatrelvast ei olnud Adolf Hitler esialgu üldse vaimustuses, kuid veendunud relva vajaduses, muutis ta oma arvamust, andes siiski loa seeriatootmiseks. Uut tüüpi automaatrelv, mis võeti Hitleri algse vastuseisu tõttu suure hilinemisega tootmisse, sai Hitlerilt nüüd hoopis poliitilis-propagandistliku nime Sturmgewehr ('rünnaktulirelv').
MP-44-ga oli võimalik tulistada nii üksiklaskude kui ka valangutega. Tulistamise täpsuselt oli automaat võrreldav Kar 98k-ga. Seetõttu saavutas StGw rindeüksustes kiiresti suure tunnustuse. StGw-dega relvastatud rühmad ei olnud enam nii suures sõltuvuses kuulipildujate kattetulest. Automaadi MP-44 laskekiirus (kadens 500 lasku minutis) võimaldas sõduritel ka ise üksteist lahingus automaattulega toetada. Tõhusalt kaugtulelt 400 meetrilt sai relva lähivõitluseks lihtsalt ja kiirelt automaattulele seadistada. MP-44 padrunisalv mahutas 30 padrunit. Juba 1944. aasta lõpuks vajati üksustes uusi automaattulirelvi rohkem, kui Saksamaa hävingus tööstusvõimsus toota võimaldas. Relva jaoks töötati veel välja ka tänapäeva mõistes küll kohmakas, kuid oma aja kohta uudne infrapuna-öövaatlusseade. Pärast sõja lõppu võtsid selle relvasüsteemi mõningate täiustustega üle veel mitmed riigid. 
Arvatakse, et ka Mihhail Kalašnikovi legendaarse automaadi AK-47 konstruktsioonis on kopeeritud palju olulisi ideid ja lahendusi just MP-44-lt. Bundeswehr aga kasutas pikka aega StGw´st 7,62 x 51 padrunile modifitseeritud arendust Heckler &amp; Koch G3, mida tootsid litsentsi alusel veel mitmed kolmandad riigid.
MG 34

Maschinengewehr 34 (MG 34) on Saksamaal toodetud 7,92x57 mm padrunit kasutav täiskuulipilduja.
Teise maailmasõja ajal oli see Wehrmachtis kasutusel standardkuulipildujana. 
Vajadus uue, senisest kergema kuulipilduja järele selgus Saksamaal juba esimese maailmasõja päevil. Kerget kuulipildujat vajati eeskätt tuletoetuseks rünnakul. Hoolimata Versailles' keelavatest lepingutest alustati Saksamaal juba 1920. aastate lõpus salaja uue kerge kuulipilduja väljatöötamist. 
Pärast mitmeid katsetusi töötas 1934. aastal Rheinmetalli tehases nõuetekohase relva välja konstruktor Louis Stange. Seeriatootmine algas juba samal aastal. MG 34 oli esimene igati õnnestunud ja valmimise ajal ka moodsaim universaalkuulipilduja: seda sai kasutada nii kergekuulipildujana (laskmiseks harkjalalt), raskekuulipildujana (laskmiseks kolmjalgstatiivilt), kui ka tankikuulipildujana. Tankikuulipildujal oli õhksärk asendatud õhuaukudeta soomusvutlari-ümbrikuga. Suhteliselt mugavalt oli võimalik vahetada ka lukku ja vintrauda. Valmistati veel mõningaid parandatud või kohandatud eriversioone nagu MG 34/41 ja MG 81. MG 34 oli Wehrmachti põhiline ja levinuim kuulipilduja teises maailmasõjas. Kokku valmistati seda kuulipildujat umbes 390 000 eksemplari. 
Aastatel 1942–1943 hakati seda pikkamisi asendama paremate laskeomaduste ja lihtsama tootmisprotsessiga MG 42-ga. Siiski jäeti endine relv edasi kasutusse tankikuulipildujana, millena osutus MG 42-st sobivamaks. Relva puudustena ilmnesid ebapiisav töökindlus, eriti niisketes, poristes ja külmades ilmastikuoludes ning seeriatootmise keerulisus ja kallidus. Ühe relva valmistamiseks kulus tervelt 150 töötundi. Hoolimata uue ja parema kuulipilduja kasutuselevõtust toodeti MG 34 veel 1945. aastani ikkagi pea 20 000 eksemplari. Pärast sõja lõppu jäi relv veel mõneks aastaks mitme riigi (näiteks Portugal, Prantsusmaa, Tšehhoslovakkia ja Iisrael) relvastusse.
MG42

MG 42 ("Universal-Maschinengewehr Modell 42") on 1942. aastal Saksamaal arendatud 7,92x57 mm (Mauser) kaliibriga täisautomaatne kuulipilduja. 
MG42 oli laialdaselt kasutusel Wehrmachtis ja Waffen-SS-is Teise maailmasõja teisel poolel.
Relva MG 34 (kaal 12,1 kg) tootmistehnoloogia täiustamise tulemusel II maailmasõja ajal saadi tehniliselt paremate omadustega kuulipilduja MG-42 (kaal 10,6 kg). Uue, kiirema tootmisprotsessi juurutaja oli ettevõtte Metall- ja Lackwarenfabrik Johannes Großfuß lehtmetalli stantsimise ja metalli pressimise tehnoloogia spetsialist Werner Gruner. MG-42 mehhanismi rullikute ja teiste täiustuste autorid on tundmatud.
Kuulipilduja oli oma eelkäijast MG 34-st peaaegu kõigi näitajate poolest parem. Relva raua sai vajadusel 4 sekundi jooksul lihtsalt vahetada. Rulliku kasutamisega mehhanismis suurenes laskekiirus märgatavalt (kadens 1200–1500 lasku/min). See oli nii suur, et ainuüksi ühe sekundiga väljus relva rauast kuni 25 kuuli. Sõja käigus sai MG 42 hüüdnime Hitleri saag. Kasutusele jäi MG 34 harkjalg ja kolmjalgstatiiv. Tootmise käigus parendati ka relva raua suudmel oleva tagasilöögivõimendit tuletiheduse (kadentsi) suurendamiseks. Tavaliselt andis heale positsioonile paigutatud MG 42 75% jao tulejõust. Öeldi, et 10 meetri pealt vaenlast kaela tabanud kuulipildujavalang niitis ohvril pea otsast. 
Sõja jooksul toodeti umbes 750 000 MG-42. Sõja ajal toodetud originaalkuulipildujad on tänaseni kasutusel mõnes arengumaas. 1960. aastatel võttis Bundeswehr kasutusele MG 42 NATO padrunile 7,62x51 ümber tehtud kaliibriga versiooni MG3. MG3 ja selle analoogid on tänapäeval paljude riikide relvastuses, sealhulgas ka Eestis.
Parabellum 08

Püstol Parabellum ehk P 08 (saksa keeles "Parabellum-Pistole"; Ameerika Ühendriikides ka "Luger P08") on 9 mm kaliibriga poolautomaatne püstol.
P08 oli Wehrmachtis kasutusel standardkäsitulirelvana, mida kandsid peamiselt allohvitserid ja ohvitserid, aga näiteks lisarelvana ka kuulipildurid. Lugeri P08 oli seeriatootmises aastatel 1900–1999. Laskemoonana kasutatakse 9x19 mm Para(bellumi) padruneid.
Relva algtööpõhimõtte töötas välja relvakonstruktor Hugo Borchardt 1890. aastatel, vt Borchardt C-93. 1899 alustas Saksa firma DWM ("Deutsche Waffen und Munitionsfabriken") Georg Lugeri (1849–1923) parandatud püstoliversiooni tootmist. Pärast mõningaid edasiarendusi võeti relv 1908. aastal Kaiserliche Heeris kasutusele püstolina Pistole 08. 1914–1917 relva moderniseeriti, mille tulemusena tekitati võimalus paigaldada püstoli käepideme külge õlatugi-kaba.
Esimese maailmasõja lõpuni toodeti P08-t Saksamaal DWM-is kuni 1,5 miljonit tükki. Pärast sõda jätkati püstoli tootmist väikeste partiidena. Samas müüdi neid Ameerika Ühendriikidele, Hollandile, Soomele, Lätile, Portugalile, Pärsiale, Hispaaniale, Peruule, Brasiiliale, Bulgaariale ja Türgile. Vahepeal toodeti ka 7,65 mm kaliibriga versiooni (7,65×21mm Parabellum), kuna suurem kaliiber oli sakslastel Versailles' rahuga ära keelatud. Uue padruni valmistasid sakslased aga pudelikujulise, mis suurendas kuuli algkiirust. 1930. aastal võttis relva tootmise üle Mauser AG. 
P08-t loeti üldiselt täpseks ja töökindlaks relvaks. Seeriatootmise keerukuse tõttu hakati P08-t alates 1942. aastal aga asendama lihtsama Walther P38-ga. Kuna uusi püstoleid vanade asendamiseks sõja jooksul piisavalt toota ei jõutud, jäi P08 praktiliselt sõja lõpuni vägede relvastusse.
Walther P38

Walther P 38 on 9mm poolautomaatne püstol, mida Wehrmachtis kasutati standardkäsitulirelvana. Püstolit kandsid peamiselt allohvitserid ja ohvitserid, aga näiteks lisarelvana ka kuulipildurid.
Püstoli töötas 1938. aastaks välja Carl Walther GmbH Sportwaffen, samal aastal algas seeriatootmine. 
Relva tööpõhimõte sarnanes oma eelkäijate, Walther PP ja Walther PPK, omaga. Waltheri 9x17 padrun oli asendatud Wehrmachtis kasutatava 9x19 Para padruniga. Püstol oli mugavamini kaitseriivistatav ja ohutum kui tema eelkäija Parabellum P08. Relva tootmine oli samuti eelkäijast lihtsam ja odavam. 1942. aastast alates hakati P 08-t järjest P 38-ga asendama. Uus relv võitis kiiresti üksustes populaarsuse. Täielikult P 38-ga aga sõja lõpuks tema eelkäijat asendada ei suudetud. Pärast sõda 1957. aastal võttis Bundeswehr P 38 väiksemate moderniseeringutega (sh kaalu vähendati 160 g) uuesti kasutusele nimetusega P 1. Seda relva kasutavad armees ka näiteks Norra ja Portugal. 1990. aasta alguses otsustas Bundeswehr relva välja vahetada moodsama H&amp;K P8 vastu. Vana relva kahjuks rääkisid armeepüstoli kohta salve väike maht ja valmistamisel kasutatavate kergete polümeeride kallidus.
Walther PP

Walther PP ehk "Polizei Pistole" ja Walther PPK ehk "Polizei Pistole Kriminal" olid püstolid, mida Wehrmachtis kasutati ohvitserirelvadena. 
Relva töötas Saksamaal välja Fritz Walther ja seda hakati Zella-Mehlises Waltherite pereettevõttes tootma 1929. aastal. Relv oli konstruktsioonilt lihtne ja mugav kasutada, tänu sellele saavutas see kiiresti ülemaailmse tuntuse. Kasutatud "double-action" süsteem võimaldas mugavat päästmist. PP võeti kasutusele ka Reichswehris, millest sai 1933. aastal Wehrmacht. 1931. aastal tuli välja ka Waltheri lühem versioon PPK (Polizei Pistole Kriminal), mis omandas samasuguse populaarsuse. PPK on James Bondi relv.
Toodeti ka 9 mm versiooni, mille salv mahutas ühe padruni vähem. Sõja lõppedes likvideerisid venelased Waltheri vabrikud täielikult, kuid omanikud sattusid Ameerika interneeritute laagrisse. Pärast sõda tootis taasasutatud Waltheri firma algul büroomasinaid ja ka õhkrelvi. PP ja PPK patent müüdi Prantsusmaale, kus 1952. aastal jätkati mõnda aega relva tootmist. Hiljem, pärast vastava loa saamist, jätkas ka Walther uuesti kodumaal Ulmis populaarsete püstolite tootmist. Valmistati veel edasiarendusi, nagu 6,35 mm kaliibriga, 135 mm pikk taskupüstol TPH ja Ameerika turu jaoks PPK/S. Püstoleid on tellimuse peale toodetud ka Ungaris (PPK/E) ja lisaks kopeeritud eri nimede all, nagu Makarovi PM. Ka Bundeswehr kasutas relva P 21 nime all. Jõustruktuuride relvastusest on 1970. aastast käibel olnud Waltheri politseipüstolid tänapäevaks praktiliselt igal pool maha võetud, kuid nende arv tsiviilrelvadena on pigem kasvanud.
Stielhandgranate 24

Käsigranaat Stiehlhandgranate M24 oli Wehrmachti kasutatavaim-tuntuim käsigranaat ('saksa kaigas'). 
Granaat koosnes silindrikujulisest laenguosast ja puidust varrest, mille sees paiknes viitsütik "Abreisszünder". Granaadi kasutamiseks tuli ära keerata käepideme otsas olnud kork, tõmmata päästenöörist ja heita granaat sihtmärgile. Käepärase lõhkelaenguna või hädapärase tankitõrjevahendina kasutati ka granaadipundart "Geballte Ladung", mis kujutas endast granaadi lõhkelaengu ümber ringikujuliselt seotud-kinnitatud kuut samasugust laengut. Sõja ajal valmistati granaadist ka moderniseeritud versiooni Hdgr. 43, mis sarnanes oma näitajatelt eelkäijaga ja mida võis kasutada ka ilma puitvarreta. Laengule oli lisatud seade, mis lasi kasutada granaati püünismiinina. Kokku toodeti mõlemat versiooni enne Teist maailmasõda ja sõja jooksul u 81 miljonit.
Eihandgranate M39

Eihandgranate M39 oli Wehrmachtis laialt levinud kerge käsigranaat. 
Granaadi tootmist alustati 1940. aastal. Granaat oli kerge ja kompaktne, kuid seda ei loetud sageli piisavaks. Kokku toodeti seda sõja jooksul u. 84 miljonit tk.
Sõduritele tekitas see granaat tihti "pahandust" sest roomates kippus sütik ennast lahti kerima ja seega lasid mitmed sõdurid ennast ise õhku.
Panzerfaust 30

Panzerfaust 30 oli reaktiivgranaadiheitja ehk tankirusikas, mis oli mõeldud ühekordseks kasutamiseks jalaväe tankitõrjerelvana Wehrmachtis. 
Uue relva väljatöötamise tingis jalaväe järjest kasvav võimetus liitlasvägede tankide vastu. 
1942. aasta suvel sai Leipzigi lambivabrik HASAG Hugo Schneider AG ülesande töötada välja uus tankitõrjerelv. Tööd hakkas juhtima dr Langeweiler. Esimeseks tootmisse läinud mudeliks sai Faustpatrone 30 (klein). See oli uuelaadne relv, mille lasketoru otsas oli sabaga koonusekujuline kumulatiivne lõhkepea, mis lennutati minema lasketorus paikneva heitelaengu abil. Lõhkepea sisaldas 400 grammi lõhkeainet ning relv oli umbes meetri pikkune ja laskis 30 meetri kaugusele. 
Tõsisteks puudusteks peale väikese laskekauguse olid sihiku puudumine ja lõhkepea rikošeteerumist soodustav kuju. Harjumisaega nõudis algul ka asjaolu, et laskehetkel pidi laskuri seljatagune reaktiivjoa tekke tõttu vähemalt mõne meetri ulatuses vaba olema. 
1943. aasta augustis alustati parandatud ja täiustatud mudeli tootmist. Sellele oli lisatud suurem ja parema kujuga lõhkepea ning sihik. Suurendatud oli ka heitelaengut. Uuendustest hoolimata jäi laskekaugus endistviisi tagasihoidlikuks, mis jäi relva suurimaks puuduseks. Vaatamata väikesele laskekaugusele olid jalaväelased saanud lähivõitluseks vaenlase tankidega ikkagi uue, odava ja üsna tõhusa relva. Ebapiisav laskekaugus tingis aga peagi uue ja parema mudeli väljatöötamise. Sellegipoolest toodeti Panzerfaust 30-t sõja lõpuni. 
Panzerfaustide ja Faustpatronede toodang oli algul ligikaudu 400 000 tükki kuus, mis teatud ajal isegi kasvas.
Panzerfaust 60

Panzerfaust 60 oli reaktiivgranaadiheitja ehk tankirusikas, ühekordseks tulistamiseks jalaväe tankitõrjerelvana II maailmasõja ajal Wehrmachtis. 
Panzerfaust 60 eelkäijateks oli esimene tagasilöögita tankitõrjarelv Panzerfaust 30, mille laskekaugus jäi siiski väheseks. Relvade täiustamise käigus töötati firmas HASAG Hugo Schneider AG 1944 a. suvel välja Panzerfaust 30-ga (viskelaeng 95 - 100 g) sarnanev, kuid suurema viskelaenguga (134 g) Panzerfaust 60, efektiivse laskekaugusega 80 m. Täiustatud oli veidi ka pääste- ja lööknõela mehhanismi. 
Panzerfaust 60 seeriatootmine algas 1944. a septembris, mida toodeti, vaatamata varsti tootmisse läinud uuele ja paremale mudelile Panzerfaust 60, sõja lõpuni. Panzerfaust 60-st sai levinuim tankirusikate sarjas. 
1944. a novembris alustati täiustatud 160 g viskelaenguga Panzerfaust 100 tootmist. Uue Pantzerfaust 100 tõhus laskekaugus oli juba 100 m. 
Tankirusikad said sõja lõpupoole tõeliselt legendaarseteks tankitõrjerelvadeks. Reva odavus ja tootmise lihtsus võimaldasid selle masstootmist ning tulemuse efektiivsus lahinguväljal ning käsitsemise lihtsus, laialdast kasutamist. Kokku toodeti erinevaid tankirusikaid sõja jooksul Saksamaal üle 2 miljoni eksemplari.
Sõdurid, aga ka Volkssturmi ja Hitlerjugendi hakkajad tankihävitajad (vene tankistide kõnekeeles – "faustnik") valmistasid tankiüksustele tankirusikatega märkimisväärseid kaotusi, mis nõudis järjest enam tankide ja soomukite kaitsmist jalaväe toetusega.
R PzB 54

R. PzB. 54 ("Reaktive Panzerbüchse", tuntud ka "Panzerschreckina") oli Saksamaal toodetud 88 mm reaktiivgranaadiheitja. 
Teise maailmasõja ajal oli Wehrmachtis kasutusel jalaväe tankitõrjerelvana. 
Liitlasvägedelt 1943. aastal Tuneesias ja Idarindel sõjasaagiks saadud ameeriklaste reaktiivgranaadiheitjad M9A1 Bazooka tekitasid Saksamaal kohe ideid samalaadsete relvade omapoolseks tootmiseks. Juba samal aastal valmiski esimene mudel, R. PzB. 43. Vastukaaluks Bazooka 60 mm kaliibrile oli uue relva, mida ka Panzerschreckiks nimetama hakati, kaliiber 88 mm. Relval oli elektriline päästemehhanism ja seda oli odav toota. Eraldi olid kasutusel suvised ja talvised reaktiivgranaadid. Esimene mudel oli algul üsna ebapopulaarne, kuna kippus tekitama laskuri näole tugevaid põletushaavu. Esialgu lahendati see probleem gaasitorbiku näomaski kasutamisega. Rindeohvitseri Oberleutnant Riechersi 1943. aasta sügisel välja mõeldud sihtimisaknaga kaitsekilp oli probleemi lahenduseks. Uuendus võeti kohe ka tootmisse. Uue mudeli nimeks sai R. PzB. 54. Viimast toodeti sõja jooksul u 289 151 eksemplari. Toodeti ka mõningaid eriversioone. Näiteks versioon tankitõrjetankidele PzJäger Bren 731(e) (suurema kaliibriga) ja lühema ning pikema lasketoruga variante. Algul ei jõudnud uued granaadiheitjad kuidagi relvastusse. Veel 1944. aasta algul seisis enamus uutest toodetud relvadest ikka ladudes (39 526). Ühte relva teenindas 2 meest: granaadiheitur (sihtur) ja laadur. Kaks relvameeskonda moodustasid tankitõrjejao. Relv näitas end sageli efektiivsena. Sõjamehed kutsusid granaadiheitjat seoses selle sarnasusega punkriahju korstnaga "ahjutoruks" ("Ofenrohr").
HHL 3

Magnetkumulatiivlaeng HHL 3 (saksa "Hafthohlladung") on peamiselt jalaväe poolt lähivõitluses vaenlase tankidega kasutust leidnud magnetmiin. 
Sõja ajal välja arendatud kumulatiivlaeng kinnitus metallmasina pinnale kolme magneti abil. Sütiku "Sprengkapsel" 8 viiteaeg oli 7,5 sekundit. Laeng tuli kinnitada käsitsi vaenlase tanki korpusele, käivitada viitsütik ja varjuda. Sõja jooksul suurendati laengu lõhkeaine kogust 1,7 kg-ni. Kogukaal kasvas samas 3,5 kg-ni. Kokku toodeti magnetkumulatiivlaenguid HHL sõja jooksul umbes 553 900 tükki. 
Julged tankihävitajad kippusid lähivõitluses laenguid järjest julgemalt piiratud väljanähtavusega tankide külge kinnitama. Seetõttu hakati sõja lõpus tankide metallkorpusi katma ka magnetmiini kinnitumist takistavate katteainetega.
LeFH 18

10,5cm le.FH.18 oli enne Teist maailmasõda Saksamaal valmistatud kerge välihaubits. Oli kasutusel Wehrmachti standardvälisuurtükina. Sellega olid relvastatud tavaliselt kolm neljast Wechrmachti jalaväediviisi suurtükiväerügemendi pataljonist. 
Haubitsa konstrueeris firma Rheinmetall-Borsig aastatel 1928–1929. Suurtükiväepataljonide relvastusse hakkas see jõudma 1935. aastal. 
Relva konstruktsioon oli traditsiooniline, aga kasutusele olid võetud avatavate haaradega haarlafett, kokkupandavad-ülestõstetavad lafetisahad ja kaheosaline hüdropneumaatiline taandurmehhanism, mille amortisatsiooniseadmed paiknesid kaheks jaotatuna raua all ja peal. Vastavalt omaaegsele tavale olid suurtükil metall- või puitvelgedega täiskummidega rattad. 
Relv oli konstruktsioonilt lihtne ja töökindel, kuid osutus manööversõjas armee jaoks siiski raskeks ja ebapiisavalt mobiilseks. 
Sõja jooksul valmistati suurtükist mõningaid moderniseeritud versioone. 
Haubitsa veoks kasutati eelik-kaarikut kuuehobuserakendiga. Motoriseeritud üksustes kasutati suurtükkide vedamiseks ka poolroomikmasinaid või roomikmasinaid, harvem veoautosid. Hoolimata oma puudustest jäi leFH 18 pärast sõja lõppu veel väga pikaks ajaks nii mõnegi riigi relvajõudude kasutusse (sh Soomes 2002. aastani).
15 cm schwere Feldhaubitze 18

15 cm schwere Feldhaubitze 18 ehk sFH 18 oli raske välihaubits, mida Wehrmacht kasutas standardvälisuurtükina. Selle suurtükiga oli relvastatud tavaliselt üks neljast pataljonist "(abteilung)" Wechrmachti jalaväediviisi suurtükiväerügemendis. 
Kirjeldus.
Haubits konstrueeriti aastail 1926–1930 kahe firma koostööna: suurtükisüsteemi projekteeris Rheinmetall-Borsig, lafeti aga Krupp. Kasutati hüdropneumaatilist taandurmehhanismi ja haarlafetti. Rännakuasendis olid lafeti sahad eraldatud ja haarade külgedele kinnitatud. 
Haubitsa veoks kasutati tavaliselt kahte eraldi hoburakendit: ühte lafeti ja teist suurtükiraua jaoks. Relva kokkupanekuks tulepositsioonil sõideti-lükati raud tagantpoolt oma hällile peale. Motoriseeritud üksustes kasutati suurtüki vedamiseks tavaliselt ühte keskmist või rasket poolroomikveokit. Relva põhipuuduseks oli tema suhteliselt väike laskekaugus. 
Sellele suurtükile töötati ajaloos esmakordselt välja ja kasutati reaktiivabimootoriga mürske, mille maksimaalseks laskekauguseks oli 19 kilomeetrit. Samas vähenes reaktiivlaskemoonaga tunduvalt lasketäpsus ja kiirenes süsteemide kulumine, mistõttu see ei leidnud erilist kasutamist. 
sFH 18 jäi kõigest hoolimata pärast sõja lõppu veel pikaks ajaks mõne riigi relvajõudude kasutusse. Soome ostis 1940. aastal 48 suurtükki, võttes need teenistusse tähistusega 150 H/40. Neid moderniseeriti 1988. aastal ja kasutati kuni 2007. aastani uue nimega 152 H 88-40.
7,5 cm leichtes Infanteriegeschütz 18

7,5 cm leichtes Infanteriegeschütz 18, lühidalt leIG 18 oli kerge jalaväesuurtükk, mis oli Teise maailmasõja ajal Wehrmachti standardvarustuses. 
Ajalugu.
Suurtüki väljatöötamine algas firmas Rheinmetall-Borsig 1927. aastal. Suurtükk võeti tootmisesse ja relvastusse 1932. aastal. Suurtükk oli koondlafetiga ja mugava kolblukuga, mis tähendas praktiliselt seda, et luku avamiseks tuli raua tagaosa üles tõsta. leIG 18 oli kaalult kerge ja väiksemõõduline. Esimestel partiidel olid puitvelgedega rattad, hiljem valmistati juba terasest kummirehvidega rattaid. Meeskonna kaitseks oli suurtükil soomustatud kaitsekilp. 
Suurtükist valmistati versioon mägedes kasutamiseks: 7,5 cm le.GebIG 18. Transpordiks sai selle 6–10 osaks lahti võtta. Raskeim tükk kaalus 74,9 kilogrammi. Tavaliselt määrati iga mägipataljoni juurde kaks sellist suurtükki.
Langevarjuüksuste jaoks toodeti 1939. aastal kuus erimudelit 7,5 cm le.IG 18F. Neil olid väiksemad rattad ja kilp puudus. Transpordi jaoks sai need neljaks 140 kilogrammiseks jupiks võtta. 
Jalaväesuurtükke veeti üldiselt hoburakendiga. Motoriseeritud üksustes kasutati vedamiseks tavaliselt keskmisi või raskeid maastureid või kergeid poolroomikveokeid. Sõja-aastatel toodeti seda tüüpi jalaväesuurtükke 8266 tükki ja tootmine kestis kuni sõja lõpuni. Kuu enne sõja lõppu oli relvastuses veel umbes 2500 sellist suurtükki.
15 cm sIG 33

Raske jalaväesuurtükk 15 cm s. IG. 33 oli kasutusel Wehrmacht`i standardjalaväesuurtükina. Sellega oli relvastatud tavaliselt üks rühm jalaväerügemendi raskekompaniis. 
Relva valmistas firma "Rheinmetall-Borsig" 1927. aastal leIG 18 "suure vennana". Tootmisse ja relvastusse jõudis suurtükk 1933. aastal. Relva positiivseteks omadusteks olid efektiivsus, lihtsus ja vastupidavus. Negatiivsena oli aga väikese suurtüki kohta tohutu kaal, mis tegi sageli eesliini lähedal paikneva relva liialt kohmakaks. Relva vedamiseks kasutati tavaliselt kuuehobuserakendit eelikvankriga või vedukmasinat, harvem veoautot. Suurtükile töötati sõja ajal välja eestlaetav ühekaliibriline stabilisaatoritega mürsk Stielgranate 42, mis sisaldas 30 kg lõhkeainet. Relva kaalu üritati vähendada kergemate materjalide jms-ga, kuid tulemuseks oli ainult 150 kg võitmine. Transpordi hõlbustamiseks hakati metallvelgedele paigaldama täiskummirehve. 
Sõja ajal hakati sIG -e mobiilsuse tagamiseks monteerima ka vanemate tankide, nagu PzKpfw I, PzKpfw II ja PzKpfw 38(t) veermikele. Sõja lõpul vahetati üksustes sIG -e aga juba sageli kompaktsete ja efektiivsete 120 mm miinipildujate vastu. 
Aastatel 1939 - 1945 toodeti sIG 33 -sid 4155 tk.
GrW 34

8 cm Granatwerfer 34 on Kolmandas Riigis leiutatud 8 mm miinipilduja, mis Teise maailmasõja ajal kasutusel Wehrmachti standardmiinipildujana.
Miinipildujatega oli relvastatud tavaliselt üks rühm jalaväepataljoni raskerelvakompaniis. Miinipilduja töötas välja firma Rheinmetall-Borsig 1932. aastal. Relv sai peatselt kasutajate poolt tunnustatuks ja omandas kiiresti populaarsust. Teise maailmasõja alguseks 1939. aastal oli neid miinipildujaid Wehrmachti relvastuses 4624 tükki. Sõja ajal toodeti juurde veel 71630 eksemplari. 
Sõja jooksul valmistati miinipildujast mõningaid moderniseeritud versioone: kz. 8 cm-Gr.W. 42 (lühikese rauaga), Gr.W.67 (veoki miinipilduja) ja Gr.W. 73 (laskekaugus 4,5 km). 
Valmistati ka erinevaid miinipildujamiine. Näiteks põrkav kildmiin W.Gr. 39 põrkas enne plahvatamist maapinnalt tagasi mõne meetri kõrgusele. 
Miinipildujat transporditi meeskonna poolt osadeks (raud, lafett ja tugiplaat) võetuna seljas kandes.
GrW 42

12 cm Gr.W. 42 oli 120mm Wehrmachti standardmiinipilduja. 
Relva eeskujuks oli NSV Liidus valmistatud rügemendi (polgu) miinipilduja "Polkovõi minomjot obr. 1938. goda", 120mm PM-38 mida oli 1941. aasta juuniks Punaarmees u 3800 eksemplari. Sakslased said neid sõja alates sõjasaagiks ja võtsid kiiresti kasutusele nimetusega 12 cm Granatwerfer 378(r). Relv osutus efektiivseks, kergeks ja seetõttu vägedes ka väga lugupeetuks. 
Põhilised taktikalis-tehnilised andmed.
Saksamaal hakati oma 120 mm miinipildujaid tootma 1943. aastal Brunnis asuvas masinatehases "Erste Brunner Maschinenfabrik". 120 mm miinipiluja ehitus sarnanes põhimõttelt kerge 81 mm GrW 34 omaga, relv oli aga suurem, raskem ning lisandus kaherattaline alusvanker transpordiks, mida sai tulepositsioonil relvast eraldada. Miinipildujat veeti tavaliselt hoburakendiga (lisandus eelikvanker), maastikuautode või veokitega. Aegamööda hakkas 12 cm GrW 42 vaikselt asendama kohmakaid jalaväesuurtükke. Formeeriti isegi miinipildujapataljone, mille koosseisus oli 3 12-torulist miinipildujapatareid. Kokku valmistati Saksamaal aastail 1943–1945, 8461 120 mm miinipildujat.
8,8 cm Flak 18/36/37

8,8 cm Flak 18, 36 ja 37 on õhutõrje- ja tankitõrjekahurid, mis olid kasutusel rasketes õhutõrjedivisjonide raskepatareides ("Flak-Abteilung") ja hiljem ka tankitõrjedivisjonides ("Pak-Abteilung"). 
Ajalugu.
Kahur töötati välja 1928. aastal firma Krupp inseneride poolt, kes samal ajal töötasid Bofors´i relvatehases Rootsis, mis suurelt osalt kuulusid Saksa kapitalile. Kahuri eelkäijateks olid I maailmasõjas kasutatud 77 mm ja 88 mm õhutõrjekahurid "Ballonenabwehrkanone". Õhutõrjekahurina olid relva taktikalis-tehnilised näitajad täiesti keskpärased. Kahur oli monteeritud neljahaarsele tornlafetile, mis tõsteti transpordiks kinnitatavaile esi- ja taga-veoteljele. Kahur võis tulistada ka otse ratastelt. Laadimine oli lihtsustatud tänu tankitõrjekahuritelgi kasutatavale isesulguvale-avanevale automaatlukule. Kui hülsi põhjarant puudutas urviku välisserval paiknevaid hoobasid, lõi pinges vedru luku kinni. Pärast lasku avanes lukk ise ja tühi hülss heideti välja. Kahuri veoks kasutati tavaliselt raskeid poollintvedukeid. 
Seeriatootmine algas alles pärast Adolf Hitleri võimuletulekut. Esimesed tuleristsed tegi Flak 18 läbi Hispaania kodusõjas. Oma tõelist talenti tõestas relv võitluses maismaasihtmärkidega. Kahur osutus eriti õnnestunuks võitluses vaenlase tankidega ja tulepunktidega. Sestap hakati Flak 18´id juba varakult varustama ka panoraamsihikutega. Vajadusel sai relvast täita muuhulgas kaudtuleülesandeid. Sõja ajal omandas relv legendaarse universaalkahuri maine. Kahurit kutsuti isegi "imerelvaks" ("Wunderwaffe"). Flak 18 baasil töötati sõja jooksul välja erinevaid edasiarendusi, kuid põhilised ballistilised omadused jäid praktiliselt samaks. 8,8 cm Flak 36 omas töökojas vahetatavate sektsioon-osadega rauda ja uut kaherehviliste ratastega esi-veosilda. Õhutõrjekahurile 8,8 cm Flak 37 oli lisaks paigaldatud uus moodsam sihtimismehhanism ja sihik. Rasketele õhutõrjepatareidele edastati laskeandmed patarei juhtimispunkti arvestist ("Kommandogerät") sidekaabli kaudu automaatselt. 
Kahur modifitseeriti kasutamiseks ka rasketankil PzKpfw VI Tiger (8,8 cm KwK 36 L/56). 88 mm kahurist valmistati veel pikendatud rauaga (71 kaliibrit) versioone, mis erinesid Flak 18 "perekonnast" juba märgatavalt oma välimuse ja omaduste poolest. Kokku toodeti Saksamaal 88 mm kaliibriga Flak - kahureid sõja lõpuks umbes 14000 tk. Pärast sõda jäi kahur mõneks ajaks veel üksikute riikide nagu Jugoslaavia, Taani ja Soome relvastusse. Soomes oli sama kahuri modifitseeritud versioon veetava rannakaitsesuurtükina kasutusel 2002. aastani.
2 cm Flakvierling 38

2 cm Flakvierling 38 ehk Flak 38 oli õhutõrjekahur, mida Natsi-Saksamaa kasutas Teises maailmasõjas õhutõrjedivisjonides (Flak-Abteilung), kus nendega olid relvastatud 1 või 2 patareid.
Esimesed seda tüüpi õhutõrjesuurtükid valmisid Saksamaal vahetult pärast Esimest maailmasõda, aga Versailles' rahuga ei tohtinud Saksamaa neid kasutada ja sellepärast müüdi need Šveitsile.
Saksamaa töötas välja viimase täiustatud variandi Flak 30 ja võttis selle kasutusele 1934. Seda kasutati Hispaania kodusõjas. Kuid juba vahetult pärast selle kasutussevõtmist hakkasid Luftwaffe ja Wehrmacht selle tõhususe üle nurisema, põhjuseks pommitajate ja teiste lennukite järjest suuremad kiirused. Eriti Wehrmacht pidas vajalikuks töötada välja uus õhutõrjesuurtükk, mis kasutaks 20 mm laskemoona asemel 37 mm moona. Nende laskekiirus oli samasugune, aga mürsk kaalus 6–7 korda rohkem. Seetõttu oli lendava objekti kokkupõrge sellega palju ohtlikum. Ühtlasi võimaldas selle suurem energia lennata pikema vahemaa taha, mis võimaldas sellisel suurtükil lennuvahendit kauem tule all hoida ja seetõttu suurema tõenäosusega tabada.
Kahuri täiustamisega tegeles ettevõte Mauser. Kuid Mauser ei soovinud laskemoona muuta, vaid selle asemel suurendada laskekiirust. Tal õnnestuski seda suurendada 280-lt 420 lasuni minutis. Seejärel otsustati ühe raua asemele paigaldada kaks (see mudel sai nime Flakzwilling ehk 'kahekordne'), mis tõstis samas ajavahemikus välja lastava laskemoona hulga kahekordseks. Lõplikuks variandiks sai neljaraudne õhutõrjekahur Flakvierling ('neljakordne'), mille laskude arv minutis küündis juba 680-ni. Praktikas pani laskekiirusele piiri asjaolu, et Flak 38 tulistas salvedest, milles oli ainult 20 laengut. Kui kahurit teenindav meeskond oleks suutnud igas minutis iga toru salve 10 korda vahetada, oleks see tähendanud 800 lasku minutis. Kui laskemoona oleks olnud võimalik pidevalt ette anda, oleks Flak 38 suutnud saavutada laskekiiruse 1400–1800 lasku minutis.
Suurtükk oli 4,08 m pikk, 1,81 m lai ja 1,6 m kõrge ja kaalus 1509 kg. Toru pikkus oli 1,3 m. Meeskonda kuulus 8 sõdurit, mis ei olnudki oluliselt rohkem kui Flak 30-l, mida teenindas 7 sõdurit.
Kahuri veoks kasutati spetsiaalset kaherattalist lafetihaagist. Erijuhtudel sai avada tule otse haagiselt. Tõhusamaks tulistamiseks tuli lafett siiski lasta maapinnale.
Relva raudu sai pöörata horisontaalsuunas 360° ulatuses ja vertikaalsuunas vahemikus −10° ... +100°. Mürsud väljusid rauast kiirusega 900 m/s. Rauad olid rihitud nii, et kõik 4 trajektoori ristusid u 800 m kaugusel. Relva laskekõrgus oli 2200 m maapinnast. Tasakaalu hoidmiseks tulistasid korraga diagonaalis asetsevad rauad. Tulistada sai nii pool- kui täisautomaatses režiimis.
Sageli kasutati kergeid õhutõrjekahureid vaenlase jalaväega võitlemiseks. 
Kahuri puudus oli, et sihtur pidi istuma üsna kõrgel ega olnud piisavalt vaenlase tule eest (kuulid, killud) kaitstud.
Flak 38 läks tootmisse 1940. Kokku toodeti neid 1940 eksemplari. Seda oli palju vähem kui Flak 30, mida toodeti üle 144 000. Mõlemad võeti 1945 relvastusest maha ja hiljem neid sõjas ei kasutatud.
SdKfz 10/4

 
SdKfz 10/4 oli Saksa veok-õhutõrjekahur.
See oli kasutusel põhiliselt õhutõrjedivisjonides (Flak-Abteilung). Masin töötati välja 1938. a.-l. 2 cm Flak 30 monteeriti a. varem seeriatootmisse jõudnud 1-tonnisest vedukist SdKfz 10, DEMAG D7 kerge õhutõrjekahuri kinnitamiseks välja töötatud versioonile DEMAG II 3. Veok-kahur sai endale ka uue, võimsama mootori. Uue masina lühendnimeks sai SdKfz 10/4. Kokku toodeti SdKfz 10/4-sid erinevates tehastes kuni sõja lõpuni 610 eksemplari.
Lahingasendis tuli kahuriplatvormi ported alla lasta. Veok-õhutõrjekahureid kasutati edukalt võitluseks vaenlase jalaväe ja teiste maismaasihtmärkidega. Lahinguväljale, võitlema maismaasihtmärkidega, liikus masin sageli tagurdades. Puudusteks olid soomuskaitse puudumine ja kõrgel platvormil asuva meeskonna vähene kaitstus vaenlase tule eest.
Arado Ar 66

Ar 66 on õppelennuk, mis konstrueeriti 1932. aastal lennukiehitusettevõttes Arado Handelsgesellschaft ja jõudis teenistusse järgmisel aastal. Lennukit kasutati algul õppelendudeks, kuid teise maailmasõja ajal hakati seda kasutama ka öise pommituslennukina. 
Arendus ja tootmine.
Arado peakonstruktor Walter Rethel alustas uue kahekohalise õppelennuki väljatöötamist 1931. aastal ning järgmisel aastal sooritas selle esimene prototüüp Ar 66A esmalennu. Teine prototüüp Ar 66B oli varustatud ujukitega ning ette nähtud merelendurite väljaõppeks. Kokku valmis 10 sellest versioonist lennukit.
1933. aastal algas õppelennuki sariversiooni Ar 66C tootmine. Sel oli muudetud veidi tüürisid ning telik oli saanud väiksema läbimõõduga kõrgsurverehvidega rattad. Kuna lennukist sai Luftwaffe standardõppelennuk, siis ei saanud Arado üksi tellimuste täitmisega hakkama. Lennukit valmistati lisaks Arado Brandenburgi ja Warnemünde tehaste ka Bayerischen Flugzeugwerke (BFW), Focke-Wulf, MIAG ja AGO tehastes. Koos prototüüpidega kokku valmis 1456 Ar 66 lennukit. Kuus lennukit müüdi 1937. aastal Hispaaniale. See jäi aga ainukeseks välistellimuseks.
Kasutus.
Arado Ar 66C oli Luftwaffe üks peamiseid õppelennukeid. Kui 1943. aastal hakati idarindel looma öiste pommituslennukite gruppe ("Nachtschlachtgruppe"), siis leidsid Arado lennukid kasutust ka seal. Paljude Ar 66C telikud olid talvel varustatud suuskadega. 
Liibavi lennukoolis aastatel 1943–44 õppinud eestlaste grupile toimus samuti väljaõpe Arado Ar 66C lennukeil. Kooli lõpetanud lenduritest moodustati 1944. aasta suvel 11. öölahingulennugrupi ("Nachtschlachtgruppe 11") juurde 3. salk, mis kasutas samu kooli lennukeid öisteks pommituslendudeks Narva ja Tartu rindel.
Arado Ar 66-d olid ka lätlastega mehitatud Nachtschlachtgruppe 12 kasutuses.
Veel pärast teist maailmasõda leidis Arado Ar 66 õppelennukina kasutust Tšehhoslovakkia lennuväes.
Heinkel He 60

Heinkel He 60 oli Saksa kahepinnaline pontoonidega varustatud mereluurelennuk, mis konstrueeriti 1931. aastal ettevõttes Ernst Heinkel AG sõjalaeva parda-luurelennukiks, kuid neid kasutati teise maailmasõja ajal peamiselt rannikuluureüksustes.
Arendus ja tootmine.
He 60 loodi salajase Saksa sõjamerelaevastiku (saksa keeles Reichsmarine) laiendusprogrammi raames. 1930. aastal sai Ernst Heinkel tellimuse konstrueerida katapuldistardiks sobiv ühemootoriline biplaan-luurelennuk. 1931. aasta augustis valmis esimene prototüüp HD 60 (tehase nr 380, tsiviilregistri tähis D-2157), kolm kuud hiljem valmis teine prototüüp HD 60a (tehase nr 381, D-2176). Pärast esimesi lennukatsetusi Heinkeli tehases anti mõlemad lennukid üle riiklikeks katseteks merelennukite katsekeskusesse Travemündes. Teine prototüüp purunes 16. detsembril 1931 lennuõnnetuses, esimene sai samuti katsetuste käigus vigastusi ning katselennud sellel lõpetati. 
Kolmas prototüüp He 60B (tehase nr 418, D-2325, hiljem D-IKAV) sooritas esmalennu 1932. aasta augustis ning jõudis juba järgmisel kuul Travemündesse katsetustele. Peale selle katsetusi otsustas mereväe juhtkond tellida esimese sarja kümnest He 60 lennukist. Lennukid said tähistuse He 60C ning Heinkeli tehasenumbrid 431–440. Neist esimene lennuk – tehase nr 431, D-2486 – oli samal ajal kogu seeria prototüübiks, milles tehti mereväe nõutud muudatused. Ka see lennuk saadeti Warnemündesse katsetamiseks. Seekordsetele katsetustele järgnes uus tellimus 17 He 60D nimeks saanud lennuki ehitamiseks (tehase numbrid 485-501), mille prototüübiks oli sarja esimene lennuk – tehase nr 485, D-3214, hiljem D-IGOQ – ning mis saadeti jälle Warnemündesse. 
Alanud Saksamaa taasrelvastumise käigus tellis lennundusministeerium mitmel korral uuesti He 60 lennukeid ning kuna Heinkeli tehas ei suutnud nõutud tähtajaks tellimust täita, kaasati tellimuste kiiremaks täitmiseks ka Arado tehas (alates 1935. aasta veebruarist, ehitati kokku 238 lennukit) ja Weser Flugzeugbau GmbH Einswardenis (alates 1936. aasta maist, kokku 76 lennukit). Koos Heinkeli 47 lennukiga sai Saksamaa lennuvägi kuni 1938. aasta märtsini kätte 361 sarilennukit. Merelennukeist ehitati Saksamaal rohkem vaid Arado Ar 196 luurelennukeid. 
Kasutus.
Kuigi Heinkel He 60 telliti eelkõige katapultiga varustatud sõjalaevadele luurelennukeiks, ei leidnud need lennukid selles rollis kasutust. BMW VI mootori võimsusest ei piisanud 3400 kg stardimassiga lennukile vajaliku võimekuse tagamiseks. Siiski oli sel lennukil oluline osa Saksa merelendurite väljaõppel, mis leidis kasutust ka rannikuluure üksustes. Järk-järgult vahetasid Arado Ar 196 luurelennukid nad ka selles rollis välja. 1944. aasta suvel loobuti viimaste Heinkel He 60 kasutamisest ka merelennukoolis.
1942. aasta suvel sai kümme Heinkel He 60 lennukit ka Tallinnas Ülemiste lennuväljal baseerunud ja eestlastega mehitatud Sonderstaffel Buschmann. Lennukeid kasutati peamiselt allveelaevade avastamiseks Soome lahel ja sidelendudeks Soome lahe saartele. Juba järgmisel aastal vahetati lennukid võimsamate Arado Ar 95 vastu välja.
Opel Blitz

Opel Blitz oli keskklassi kuuluv veok, mida aastail 1930–1975 tootis Saksa autotootja Opel.
Algselt tsiviilveokina välja töötatud veok võeti sõja eel ka armee kasutusse ning sellest sai Wehrmachti üldkasutatav veok. 
Veokit kasutati armees enamasti inimeste ja varustuse transpordiks, mõnikord ka kergete suurtükkide vedamiseks. 
Opel Blitzist valmistati mitu eriversiooni:
Aastail 1937–1944 valmistati kokku 82 356 Opel Blitzi. 
Veokit nimetati sõjaväes tema laialdase kasutuse tõttu "tööhobuseks". Eestlastest sõdurid kutsusid Opel Blitzi vahel Vingu-Viiuks.
Kübelwagen

Volkswagen 82 Kübelwagen oli teise maailmasõja perioodil Volkswageni toodetud militaarsõiduk.
1934. aastal loodi Adolf Hitleri algatusel rahvaauto Volkswagen (nn põrnikas), mis oli mõeldud väiksema ja keskmise sissetulekuga peredele. 
1939. aastal töötas insener Ferdinand Porsche välja Volkswageni militaarversiooni Volkswagen 82 Kübelwagen, mis sai Wehrmachti standardsõiduautoks. Kübelwagenit kasutati peamiselt juhtkonna transpordiks, sidepidamiseks ja luureks.
Algperioodil arvustati masina õhkjahutusega mootori tagapaigutust ja neljarattaveo puudumist, kuid Poola sõjakäigu ajal ilmnes, et Kübelwageni sõiduomadused ei jäänud maha nelikveoliste sõiduautode omadest.
Kübelwagenit valmistati Wolfsburgi tehases kokku umbes 52 000 autot.
L1500A

Mercedes-Benz L1500A ka oli raske maastikusõiduauto (maastur), mis oli Wehrmacht´is kasutusel peamiselt jalaväe transpordivahendina ja kergete kahurite vedukina. 
Masin oli projekteeritud 1,5 t veoauto kere baasil. Mercedese rasked maasturid kuulusid samasse klassi põhiliselt Austrias toodetud Steyr L 1500 A masinatega, mis erinesid välimuselt näiteks ümarama esiotsa poolest. Sõja algul toodeti raskeid maastureid külgedel asetsevate varuratastega, hiljem neist loobuti. Autos oli koos juhiga 8 istekohta. L 1500 tüübi masinaid tootsid Saksamaal veel firmad "Wanderer" (Auto-Union) ja "Audi". Masinat valmistati kolme põhivariandina - kerge veoauto (4 x 2), jalaväesõiduk ja mugavama sisustusega 6-kohaline komandörimasin. Veokeid ehitati ka meditsiiniautodeks ja mõningateks eriotstarbelisteks veomasinateks. Mercedese jalaväesõidukeid valmistati ajavahemikus 06.1941 - 07.1944.a u 4900 tk. Kokku valmistati L 1500 A tüübilisi autosid erinevates tehastes sõja jooksul üle 18000 eksemplari.
Volkswagen Schwimmwagen

Schwimmwagen on VW Tüüp 128 ja 166 amfiibsõiduauto, mida kasutati põhiliselt sidepidamiseks, luureks ja juhtkonna transpordiks. 
Kui VW 82 Kübelwagen pärast edukaid katsetusi Poola sõjakäigul seeriatootmisse lasti, töötas Ferdinand Porsche välja ka masina amfiibversiooni Schwimmwagen. Masina kere oli muudetud voolujoonelisemaks ja veepidavuse saavutamiseks tugevalt tihendatud. Vees liikus auto edasi tagant allalastava sõukruvi abil. Summuti oli toodud üles tagaosa peale. Masinal oli ka nelikvedu. Kuigi auto oli juba 1940. aastal tootmisvalmis, algas tootmine Volkswageni tehase ülekoormuse tõttu alles 1942. aastal. Scwimmwageni võimsam 1131 cm3 mootor võeti hiljem lasutusele ka põhiversioonil – Kübelwagenil. Kokku toodeti Swimmwageneid ligikaudu 14 000 tükki. Sageli kinnitati auto allalastava esiklaasi kõrval paremal asuvale statiivile ka kuulipilduja MG 34. Oma kerge kaalu ja nelikveoga oli autoga võimalik ületada ka veekogusid, mille kaldad olid pehmed. Iseäraliku välimuse ja olemuse tõttu kutsuti Schwimmwagenit üksustes ka vanniks ("die Wanne").