Gleb Pavlovski

Gleb Olegovitš Pavlovski ("Глеб Оле́гович Павло́вский," 5. märts 1951 Odessa – 26. veebruar 2023 Moskva) oli Venemaa politoloog, publitsist, ajakirjanik, telesaatejuht ja kirjastaja. Teda on nimetatud Venemaa president Vladimir Putini ideoloogiks.
Elulugu.
Ta sündis ehitusinseneri peres. Oma sõnul hakkas ta eriarvamusele viiendas klassis. Oma esimese poliitilise lendlehe kleepis ta 1963. aastal Odessa postkontori hoonele. See sisaldas üleskutset: "Hääletage John Kennedy poolt!" 1968–1973 õppis Odessa Riikliku Ülikooli ajalooteaduskonnas. Pavlovski sõnul pidas ta end zen-marksistiks. Üliõpilasaastatel kuulus ta ühiselukommuuni “Ajaloolise tegevuse subjekt”.1969. aastal arvati ta komsomolist välja kuna ta ei tasunud liikmemaksu. 1973–1976 oli kooliõpetaja Odessa oblasti ukrainakeelses maakoolis. Vallandati õpetajaametist, kuna sattus Aleksandr Solženitsõni teose "Gulagi arhipelaag" levitamise eest KGB huviorbiiti. Andis algul raamatu omaniku Vjatšeslav Igrunovi (tulevane "Jabloko" partei asutaja ja Riigiduuma liige) kohta KGB-le tunnistusi, kuid 1976. aastal Odessa oblastikohtus Igrunovi üle peetud kohtuprotsessil taganes oma tunnistusest (Igrunov saadeti aastaks psühhiaatriahaiglasse).
1977. aastal kolis Moskvasse. Töötas puusepa, tisleri, maaler-disaineri, tuletõrjujana. Alates 1970. aastate keskpaigast tekkisid tal tihedad sidemed Moskva ajaloolaste, filosoofide ja dissidentidega. Tema sõpradeks said filosoof Genrih Batištšev ja ajaloolane Mihhail Gefter. osales ta aktiivselt pealinna erinevate nonkonformistlike ringkondade tegemistes ja õhkkonnas. Tema suhtluskeskkonnaks olid neil aastatel Gefteri noored õpilased-ajaloolased: Arseni Roginski, Mark Petšerski, Aleksei Borisovitš Pankin, Veronika Garros; usuringid, müstikute rühmad, mitmesugused mitteametlikud dissidentide kogukonnad (Aleksander Daniel, Larissa Bogoraz, Viktor Sokirko ring). 1976–1982 töötas Moskvas puusepana, et vältida kriminaalsüüdistusi parasiitlikes eluviisides.1978–1980 põrandaaluse samizdati ajakirja Poisk kaastoimetaja. KGB alustas ajakirja ilmumise uurimist 1979. aastal. 1980. aasta jooksul korraldati Pavlovski majas mitu läbiotsimist. KGB soovitas tal riigist lahkuda, Pavlovski nõustus, kuid ei lahkunud ja jätkas ajakirja väljaandmist, hakkas osalema põrandaaluse väljaande “Jooksvate sündmuste kroonika” avaldamisel. 1980. aasta oktoobris viskas ta garaaži katuselt kivi Moskva linnakohtu saali, kus peeti kohtuprotsessi tema kolleegi (põrandaalusest ajakirjast "Poisk") Valeri Abramkini üle. Kivi purustas kohtusaali akna ja tabas peaaegu kohtualust ennast, kuid Pavlovskil õnnestus põgeneda (Abramkin mõisteti kolmeks aastaks vangi). 1982. aasta aprillis arreteeriti Pavlovski süüdistatuna ajakirja “Poiski” väljaandmises, kuigi see polnud selleks ajaks ilmunud poolteist aastat. Teda süüdistati Vene NFSV kriminaalkoodeksi artikli 190.1 alusel - "Nõukogude riiki ja sotsiaalsüsteemi diskrediteerivate tahtlikult valede väljamõeldiste levitamine." Kohtuprotsessi oodates veetis Pavlovski Moskva Butõrka vanglas umbes aasta. Uurimise ja kohtuprotsessi käigus tunnistas ta oma süüd ja tunnistas oma sõprade vastu, kes selleks ajaks olid juba NSV Liidust emigreerunud. Dissidentlikus keskkonnas pidasid paljud Pavlovskit reeturiks. Moskva Lublini rajoonikohus mõistis ta kolmeks aastaks asumisele Komi ANSV-sse. Seal töötas ta Troitsko-Petšorski alevis tuletõrjuja ja maalrina. Pavlovski: "Ma elasin mingis statistilises raevus, kirjutasin poliitbüroole ja KGB-le traktaate NSV Liitu päästmise õpetustega, nimetades seda kangekaelselt "Venemaaks". Kohalik KGB volinik-alkohoolik luges need läbi ja pani need minu toimikusse. Nii pidasime kirjavahetust ajalooga.” Ta vabastati 25. detsembril 1985.
Alates 1985. aasta detsembrist elas Moskvas, koos Boriss Kagarlitski ja Grigori Pelmaniga asutas Venemaa esimese legaalse poliitilise opositsiooniorganisatsiooni - Sotsiaalse Initsiatiivi Klubi, kus said kokku erinevate veendumustega aktivistid. 1987. aastal asutas ta koos "Moskovskije Novosti" ajakirjaniku Vladimir Jakovleviga teabekooperatiivi "Fakt". Hiljem oli NSV Liidu esimese sõltumatu uudisteagentuuri PostFaktum asutaja (direktor 1989–1993), 1990–1995 ajakirja "XX sajand ja maailm" peatoimetaja. 1980. aastate lõpus organiseeris Boriss Jeltsini toetuseks miitinguid. Pavlovski kirjeldab tolleaegset mitteametlikku Moskvat, kui puljongit, milles hautati peaaegu kõiki, kellest hiljem said kuulsad poliitikud ja ärimehed. “Hodorkovski peatus teel töölt koju minu toimetuses, Aven käis, Tšubais. Teisest küljest võisid seal olla Dugin, Kurginjan ja teised. See tähendab, et seal oli selline väga paks, küllastunud perestroika. See on praegu võimatu."
1990. aastal kohtus Ameerika miljardäri ja filantroobi George Sorosega, misjärel levitas kahe aasta jooksul Sorose rahaga teabekeskkonna programmi raames Nõukogude meediale seadmeid: fakse, paljundusmasinaid, arvuteid ja telefone. 1991–1992 kirjastuse Kommersant üks asutajatest, juhatuse aseesimees. 
1993. aasta oktoobris võttis ta sõna Venemaa Ülemnõukogu jõuga laiali ajamise vastu. Ta oli Anatoli Tšubaisi erastamisprogrammi vastane. 1994–1995 kvartaliajakirja Predeli Vlasti toimetaja ja väljaandja. 1995 neljaköitelise kogumiku “MUU. Uus vene eneseteadvus" kaaskirjastaja ja autor. 1995–1996 Venemaa-Euroopa ajakirjandusliku ülevaate “Sreda” asutaja ja kaastoimetaja. 1997. aastal asutas Venemaa esimese interneti teabe- ja haridusportaali “Russki Žurnal” (kuni 2011 peatoimetaja). Kuni 1998. aasta septembrini ilmus ka selle trükiversioon, ajakiri Puškin. 2000–2003 avaldas perioodilist trükiväljaannet “Intellektualnõi Forum”. 
1995–2021 Efektiivse Poliitika Sihtasutuse (FEP) kaasasutaja ja president, mille esimene suur projekt oli Vene Kogukondade Kongressi kampaania 1995. aasta riigiduuma valimistel (ei ületanud viie protsendi künnist). FEP oli tuntud selle poolest, et kasutas esimesena Venemaal aktiivselt internetti ja arendas poliitikutele veebisaite, millest esimese sai Sergei Kirijenko. Seejärel ilmusid FEP-projektide hulgas Venemaal esimesed veebiuudiste väljaanded - “Lenta.ru”, “Gazeta.ru”. 
1996. aasta presidendivalimiste ajal koostas FEP Boriss Jeltsini valimiskampaania plaani (Jeltsin võitis valimised). 1996. aasta suvest sai Pavlovskist presidendi administratsiooni (AP) regulaarsetel koosolekutel osaleja. FEP osales uue AP avalike suhete osakonna loomises.
1990. aastate lõpus töötas AP juhi nõunikuna. Aastatel 1999–2000 lõi meedia, eriti telekanal NTV, talle "Kremli halli eminentsi" kuvandi, tema tegelane satiirilises saates "Nukud" esines "peamise imidžilooja Gleb Treplovskina". 
Perestroika ajal uskus ta jätkuvalt, et reformitud ja kosmopoliitne NSV Liit on palju parem progressimootor kui potentsiaalselt rassistlik Vene natsionalism. Teda huvitas tugeva tsentraliseeritud riigi idee ja selle tulemusena töötas ta 1999. aastaks KGB ohvitseri võimule toomise nimel. 1999. aasta kevadel korraldas ta sotsioloogilise küsitluse vene inimeste lemmiknäitleja karakteri osas. Ülivõimsalt võitis Nõukogud luureohvitser Stirlitz filmiseriaalist "Seitseteist kevadist hetke." Briti ajakirjaniku Peter Pomerantsevi sõnul: "Kui sai selgeks, et inimesed peavad "targast spioonist" suurimalt lugu, hakkasid Kreml ja selle oligarhid endise KGB seast otsima potentsiaalseid järglasi. Nad valisid Vladimir Vladimirovitš Putini”. Pavlovski nimetas end Putini peakorteri "planeerimisdirektoriks." 2000. aasta presidendivalimiste “muinasjutu” põhieesmärk oli tuua kokku kõik, kes pidasid end Jeltsini-aastatel hüljatuks, ning veenda neid, et nüüd on viimane võimalus võita. Jutt oli täiesti erinevatest ühiskonnakihtidest, mis nõukogude ajal oleksid suure tõenäosusega sattunud barrikaadide erinevatele külgedele: õpetajad ja salateenistuse ohvitserid, teadlased ja sõdurid – ja Pavlovski ühendas nad kõik üheks "Putini enamuseks": «Me teadsime, et see on suurem osa neist, kes ei ole esindatud praeguses süsteemis ehk Jeltsini omas. Need on need, kes kaotasid. Ehitamist vaja on peamiselt kaotajatelt – nad peavad mõistma, et see on nende viimane võimalus võita. Teist ei tule. Ja see oli muide üsna lai koalitsioon. Ühelt poolt hõlmas see armee, rahulolematu ja vaene, vaesunud, korrumpeerunud, korrumpeerunud juhtkonnaga. See oli ka FSB, mille Jeltsin tegelikult riigist välja viis. Teisest küljest olid need teaduslinnad, instituudid, kogu teadus. Need olid arstid ja õpetajad. See on nii paradoksaalne koalitsioon, mis tuli koondada mingisuguse narratiivi ümber." Pärast seda, kui Pavlovski aitas Putinil presidendiks saada, muudeti Putini peaaegu kahe aastakümne võimuloleku ajal "enamuse" ideed mitu korda ümber ja see suutis alati ühendada erinevad inimrühmad pidevalt muutuva vaenlase vastu; kõigepealt olid need oligarhid, siis suurlinnade liberaalid ja siis ülejäänud maailm. Esimesed Venemaa oligarhid, keda Putin Pavlovski nõuannetele tuginedes ründas olid Jeltsini-aegne "hall kardinal" Boriss Berezovski ja võimudele opositsioonilise telekanali NTV omanik Vladimir Gusinski. 
1999. aasta detsembris toimunud Venemaa Riigiduuma valimistel juhtis ta Boriss Jeltsini äsjaloodud valimisliidu "Ühtsus" (asutati septembris 1999) valimiskampaaniat (sai valimistel teise tulemuse jäädes napilt alla kommunistidele) ja samas ka Paremjõudude Liidule. 
Juhtis 2000. aasta Venemaa presidendivalimistel Vladimir Putini valimiskampaaniat. Putini valitsemisaja algul (2000–2002), kui Putin asus keskvõimu tugevdama oli Pavlovski tema "rääkiv pea", muutudes "uue režiimi alaliseks mitteametlikuks esimeheks" meedias. "Kohtumistel Glebi ​​sõnavõtud määrasid suuresti otsustamise," kirjeldab tolleaegne AP töötaja. "Neile, kes protsessis osalesid, oli Glebi ​​arvamus äärmiselt oluline." 2002. aasta aprillis lahkus FEP-st Marat Gelman, kes oli Pavlovskiga töötanud seitse aastat, öeldes, et " FEP on muutunud Venemaa presidendi administratsiooni teabetoetuse osakonnaks." Pavlovski oli sel ajal väga hõivatud. Vene vandenõuteooriaid analüüsiva Ilja Jablokovi sõnul tekitasid Pavlovski sagedased esinemised meedias 21. sajandi esimesel kümnendil vaatajates kujutluspildi vaenlaste ringiga ümbritsetud Venemaast ja lääne kurjadest plaanidest, kes tahtsid muuta Ukraina "suureks tsooniks, kus katsetada Vene-vastaseid tehnoloogiaid." Ühiskonna jagamisest Putini enamuse ja tema vaenlaste vahel sai põhiline poliitiline taktika.
2. septembril 2003 kirjutas ta AP-le analüütilise märkuse eliidi vandenõu kohta: see kirjeldas üksikasjalikult, kuidas "Sergei Pugatšovi - Igor Setšini - V. Ivanovi rühmitus" püüab haarata riigis poliitilist kontrolli ja muuta jõudude vahekorda ettevõtluses. Lehte jagati Kremlis koosolekutel ja seejärel edastati ajakirjandusele. Poolteist kuud pärast Pavlovski teksti meedias ilmumist Mihhail Hodorkovski vahistati. Viis päeva hiljem 30. oktoobril 2003, astus Aleksandr Vološin presidendi administratsiooni juhi kohalt tagasi.
Presidendi administratsiooni uue juhi Dmitri Medvedevi ajal jätkasid Pavlovski ja tema sihtasutus ajakirjanduse jälgimist ja teabepoliitika soovituste andmist – ja tegid seda veel palju aastaid. "Kuni 2009. aasta lõpuni oli FEP peamine teabe- ja analüütilise planeerimise dokumentide tarnija AP jaoks," ütles endine FEPi töötaja Pavel Danilin.
Pavlovski põhiülesanne 2003. aasta Riigiduuma valimiskampaania ajal oli Venemaa Föderatsiooni Kommunistliku Partei valimisbaasi hävitamine. „Oli vaja süvendada valijat probleemi: kelle poolt te olete, Putini või Zjuganovi? Ja kui nad on Putini poolt, siis peaksid olema "Ühtse Venemaa" poolt." Valimistel sai Putini Ühtne Venemaa 67,56% häältest ja 304 kohta Riigiduumas (kokku 450 kohta). Hiljem kahetses Pavlovski seda edukat kampaaniat: ta uskus, et just pärast seda lakkas Venemaa Föderatsiooni Kommunistlik Partei iseseisva parteina eksisteerimast, muutudes "Ühtse Venemaa" suureks haruks.
2004. aasta Ukraina presidendivalimistel oli ta Moskva-meelse Viktor Janukovitši nõuandja. Ukraina 5. teleuudistekanali peatoimetaja Volodimir Arijev süüdistas Pavlovskit vastaskandidaat Viktor Juštšenko mürgitamise tellimises. 
2004. aasta Venemaa presidendivalimistele kirjutas Pavlovski stsenaariumi, mille tööpealkiri oli "Tsaari väljapääs". Putin lahkub pidulikult Kremli punaselt rõdult, inimesed karjuvad "Hurraa!", viskavad mütse õhku ja ta tuleb tagasi. Sellise stsenaariumi korral ei saaks presidendil tegelikke konkurente olla: nii ilmusid hääletussedelile Vene Föderatsiooni Kommunistliku Partei saadik Nikolai Haritonov ja tundmatu Oleg Malõškin Liberaaldemokraatlikust Parteist. Putin ise Pavlovski sõnul ei ilmunud valimiskampaania ajal isegi enda valimisstaapi.
Ta nimetab Putini teist presidendiaega 2004–2008 oma "Putini hullumeelsuse" perioodiks. Sel ajal juhtis Pavlovsk juba juhtkonda vahetanud telekanalis NTV propagandasaadet “Reaalpoliitika” ja ütles, et imetleb presidenti siiralt. "Võtsin äärmiselt radikaalse positsiooni, rõhutades Putini personaalset tegurit," meenutab ta. "Kui Putinit pole olemas, pole ka Venemaad," meenutab ta. "Et algavad mingid šokid ja kõhklused...Kõik see, mida näete, pilt "Putin otsustab riigis kõik" – meie ehitasime selle üles." Ta aitas luua patriootlikku noorteliikumist Naši, mis käivitas küberrünnakud Eesti veebilehtede vastu ning kiusas taga teisitimõtlejaid ja ajakirjanikke.
2008. aasta Venemaa presidendivalimistel oli ta üks Dmitri Medvedevi valimiskampaania juhte. Pavlovski üllatuseks valiti Medvedev kergesti ning kampaania oli "väga optimistlik" ja "väga lihtne". Valimiste tulemusena sai Pavlovski (koos Venemaa riikliku avaliku arvamuse uurimise keskuse juhi Valeri Fedorovi ja Naši endise juhi Vassili Jakemenkoga= Isamaa teenetemärgi teise järgu medali. See oli üks Putini viimastest dekreetidest presidendina – seda tajuti viimase tänužestina. Siiski oli näha, et Pavlovski polnud enam Kremli peatöövõtja: esimese järgu medali sai teine ​​poliitstrateeg, IMA Grupi president Andrei Gnatjuk.
8. aprillil 2011 andis ta intervjuu ajalehele Delovoje Peterburg, kus ta leidis, et Putin ei peaks 2012. aasta Venemaa presidendivalimistel enam kandideerima. ""Tandem" [tandem Putin-Medvedev] paneb ametnikud ebamugavasse olukorda ja Putini keeldumine kolmandaks ametiajaks valituks osutumisest on pöördumatu samm. Tandem täitis oma rolli. Nüüd kerkib peale järjepidevuse muu ülesanne – riigi juriidiline normaliseerimine." Paar nädalat hiljem 21. aprillil 2011 keeldus Pavlovski uksekaart Kremlisse sisenedes töötamast. Noor valvur oli üllatunud, andes mõista, et süsteemis on rike. Kuid Pavlovski ise sai kõigest kohe aru. Nii lõppes rutiinselt tema Kremli ajastu. "Leping on lõpetatud," ütles Kremli allikas. Selle otsuse põhjuste kohta aga kommentaare ei antud. Simon Kordonski: “Palju aastaid, alates 1995. aastast, määras ta suuresti seda mängu. Ta lõi mütoloogia, milles Vladimir Putin eksisteeris." 
Kui Pavlovski lahkus Kremlist, lakkas FEP tegelikult olemast. "See oli minu valik. Mind ei huvitanud poliitika kui äri, mind huvitas kontseptsiooni elluviimine,” selgitas Pavlovski. Ta hakkas töötama "individuaalselt". Üks tema kliente oli Mihhail Prohhorov, kes kandideeris 2012. aastal presidendiks: Pavlovski töötas välja stsenaariumi ja "juhtis kampaaniat strateegiliselt." Ta oli oma tööga rahul: "Võtmeteema oli väga lihtne: "Ma ei ole Putin." [s.t. Prohhorov ei ole Putin]
Kremlist lahkudes sai temast Putini karm kriitik.
Edaspidi nõustas Pavlovski privaatselt “erinevaid inimesi”. Klientide nimed hoidis saladuses. Oma viimasel eluaastal võttis Pavlovski korduvalt sõna Venemaa sissetungi vastu Ukrainasse. 
Ta oli regulaarne külaline-ekspert tele- ja raadiokanalite Dožd, Ehho Moskvõ, Vabadusraadio, BBC, RTVI jne. poliitilistes saadetes. Rohkem, kui kahekümne sotsiaalpoliitilise, filosoofilise ja ajaloolise teemaga raamatu autor. Alates 2005. aastast oli ta enam, kui 210 raamatut väljaandnud kirjastuse "Jevropa" asutaja, kirjastaja ja tegevdirektor. Autorite hulgas on Hannah Arendt, Slavoj Žižek, Vadim Tsõmburski, Giorgio Agamben, Moše Levin jt. Ta pidas Riiklikus Uurimisülikoolis "Kõrgem Majanduskool" Moskvas loengukursust "Irooniline impeerium: Vene Föderatsiooni süsteemi risk, juhus ja dogma."
Ta suri raske haiguse tagajärjel ööl vastu 27. veebruari 2023 Vera Miljonštšikova nimelises esimeses Moskva hospiitsis. Hüvastijätt toimus 3. märtsil, misjärel surnukeha tuhastati. Ühtegi Kremli tšinovnikut kohal ei viibinud. Poliitikutest osales üks komparteilasest Riigiduuma liige. Põrm maeti Moskva Vagankovskoje kalmistule.
Tsitaadid.
""On kahte tüüpi Putinit: see, kes eksisteeris kümme aastat tagasi, ja see, kes on praegu president." Ta peab silmas seda, et tänapäeva Putin on kaotanud sideme reaalsusega. Pavlovski töötas eelmise Putini heaks, aga uus talle ei meeldi. Ta näeb, et uus Putin on ohtlik." (intervjuu Saksa ajalehele Die Welt 25.09.2011)
"Putin 2000 ja Putin 2021. Need on, kui mitte kaks erinevat inimest, siis kindlasti kaks erinevat Venemaa presidenti, kes erinevad üksteisest ilmselt isegi rohkem. kui Putin 2000. aastal Jeltsinist." "Bush juunior on loomulikult tema [Putini] standard kuskil tema esimesel presidendiajal"; «Bush juunior käitus nagu maakera president... Ta määras, kellel oli õigus, kes eksis jne. Kõik see läks kahjuks Putini sisse.” (intervjuu raadiojaamale Ehho Moskvõ 26.03.2021)
"Ma arvan, et need valimised [Venemaa Riigiduuma valimised septembris 2021], kummalisel kombel, kuna need on ilmselt kõige häbiväärsemad Venemaa Föderatsioonis 30 aasta jooksul toimunud valimistest, võivad need lihtsalt anda ootamatu pildi. Alati, kui ülemused on liiga pirtsakad ja tahavad tõesti midagi teeselda, üksteist küünarnukkidega surudes, üksteisele jalgu astudes, nagu öeldakse, suudavad nad ootamatult midagi valesti korraldada." (intervjuu raadiojaamale Ehho Moskvõ 13.09.2021)
"Võimud on aru saanud, et igast raskusest, igast olukorrast võivad nad sukelduda mingisugusesse sõtta. See on muidugi viga. Strateegiliselt on see tõsine viga ja meid karistatakse selle eest." (intervjuu raadiojaamale Ehho Moskvõ 22.11.2021)
"Tal [Putinil] on vaenlased peas. Mõnel on prussakad, teistel vaenlased peas. Kõige rohkem teeb mulle muret CIA, mis on Putini peas. Nad [vaenlasekuvandid Putini peas] on väga mõjukad, nad on väga mõjukad" (intervjuu raadiojaamale Ehho Moskvõ 10.12.2021)
"Me ei saa seda [sõda] võita." (intervjuu raadiojaamale Ehho Moskvõ varahommikul 24.02.2022, vahetult peale Venemaa kallaletungi algust)