Permakultuur

 
Permakultuur ehk jätkuloomine on inimasustuse ja põllumajanduse kavandamise viis, mis jäljendab looduses leiduvaid mustreid. See põhineb pigem asjade omavahelisel suhestumisel ja ökoloogial kui rangetel bioloogilistel kaalutlustel, mis on tänapäeva põllumajanduse aluseks.
Permakultuuri eesmärk on luua stabiilne ja tootlik süsteem, mis katab inimeste vajadusi. See on kavandamise süsteem, kus iga element toetab ja varustab teisi elemente ning mille lõppeesmärk on praktiliselt isetoimivad süsteemid, millesse inimesed sobituvad loomuliku osana.
Permakultuuri kui meetodi rajasid 1970. aastatel austraallased Bill Mollison ja David Holmgren. Algul tähendas permakultuur "püsivat põllumajandust" (ingl "permanent agriculture"). See sai peagi laienenud tähenduse "püsiv kultuur" (ingl "permanent culture"), kuna leiti, et tõeliselt jätkusuutliku süsteemi osaks on ka sotsiaalsed aspektid. Mollison on permakultuuri kirjeldanud kui "filosoofiat töötamaks pigem koos loodusega kui looduse vastu; pigem mõtestatult planeerides ja jälgides, kui tehes mõttetut tööd ja plaane; pigem arvestades taimede ja loomade kõiki funktsioone, kui luua üht eraldiseisvat süsteemi; aianduseks maskeeritud revolutsiooni".
Permakultuuri allikad on paljud teised distsipliinid, sealhulgas mahepõllumajandus, metsaviljelus (ingl "agroforestry"), jätkusuutlik areng ja rakendusökoloogia. Selle liikumise peamine eesmärk on tootlike ja jätkusuutlike aedade ja talude arendamise kaudu aidata inimestel muutuda üha enam sõltumatuks ja isemajandavaks. Permakultuuri kavandi aluseks olevad kontseptuaalsed põhimõtted tulenevad süsteemiökoloogia- ja tööstusrevolutsioonieelsete jätkusuutliku maakasutuse näidete uurimustest.
Ajalugu.
Varased eelkäijad.
Püsiva põllumajanduse termini võttis kasutusele Franklin Hiram King 1911. aastal oma raamatus "40 sajandit talunikke ehk
püsiv põllumajandus Hiinas, Koreas ja Jaapanis". Selles kontekstis tähendas püsiv põllumajandus põllupidamist, mida saab jätkata lõputult.
1929. aastal võttis Joseph Russel Smith selle termini alapealkirjaks oma raamatule "Puude viljad: püsiv põllumajandus", milles ta võttis kokku oma pikaajalised katsetused vilja- ja pähklipuudega, mis on sobilikud inimeste ja loomade toiduks. Smith nägi tervet maailma omavahel seotuna ning soovitas puude ja nende all kasvavate kultuuride segasüsteeme.
Austraallane P. A. Yeomans toetas püsiva põllumajanduse definitsiooni selle igavese jätkusuutlikkuse tähenduses oma raamatus "Vesi igale talule" (1973). Ta tutvustas oma vaatlustel põhinevat lähenemist maakasutusele ning samakõrgusjoontele (ingl "keyline design") põllumaa kavandamist, mis aitab juhtida ja jagada veevarustust maastikul. Holmgren on oma varasteks mõjutajateks nimetanud ka Stewart Brandi töid. Brand on süsteemse mõtlemise propageerija ning oli 1960. ja 1970. aastate alternatiivkultuuri üks väljapaistvaid tegelasi. Süsteemne mõtlemine soovitab süsteeme vaadata holistiliselt.
Teised permakultuuri varajased mõjutajad on olnud Ruth Stout ja Esther Deans, kes olid "kaevamisvaba aianduse" pioneerid, ning Masanobu Fukuoka, kes asus Jaapanis 1930. aastatel propageerima viljapuu- ja köögiviljaaedade kaevamata jätmist ja loodusfilosoofiat
Mollison ja Holmgren.
1970. aastate keskel hakkasid austraallased Bill Mollison ja David Holmgren Tasmaanias arendama stabiilsete põllumajandussüsteemide ideid. See algatus tulenes nende tähelepanekust, et industriaal-põllumajanduslike võtete kasutamine levib kiiresti. Nende arvates mürgitasid need võtted maad ja vett, vähendasid bioloogilist mitmekesisust ja pühkisid varem viljakatelt põldudelt miljardeid tonne huumust. Sellele vastukaaluks arendasid nad välja süsteemi, mille nimetasid permakultuuriks. Nad avalikustasid selle raamatus "Permakultuur üks" 1978. aastal. 
Pärast "Permakultuur ühte" lihvis ja täiustas Mollison oma ideid, kavandades sadu permakultuuri põhimõtteid järgivaid alasid ja pani praktika käigus saadud andmed järgmistesse, juba põhjalikumatesse raamatutesse. Mollison pidas loenguid enam kui 80 riigis ning tegi sadadele õpilastele kahenädalasi permakultuuri kavandamise kursusi (ingl Permaculture Design Course ehk PDC), tihti kasutatakse nende toena Bill Mollisoni raamatut "Permakultuur: disaineri käsiraamat".
1980. aastate alguseks laienes permakultuuri kontseptsioon põllumajanduslike süsteemide kavandamiselt kõikehõlmavate, jätkusuutlike inimasumite kavandamiseni. 1980. aastate keskpaigaks olid paljud õpilased saanud edukateks praktikuteks ning hakkasid ise õpetama. Lühikese aja jooksul tekkis permakultuuri gruppe, projekte, ühendusi ja instituute enam kui sajas riigis. 1991. aastal näitas telekanal ABC neljaosalist dokumentaalsarja "The Global Gardener", mis käsitles permakultuuri rakendamist maailma eri paigus, suurendades märgatavalt sellest kontseptsioonist teadlike inimeste hulka.
Põhiväärtused.
Permakultuuri kavandamise ja rakendamise aluseks on põhiväärtused ja eetilised põhitõed, mis jäävad muutumatuks hoolimata sellest, mis olukorraga on tegemist.
Kokkuvõttes:
Jätkusuutlik kavandamine.
Permakultuuri kavandamine paneb rõhku maastikumustritele, funktsionaalsusele ja liikidevahelistele seostele. Küsitakse "Kuhu see element sobib? Kus on temast kooslusele kõige enam kasu?". Permakultuur tugineb ökoloogilise teooria praktilisele rakendamisele, analüüsides talu, aia või koha iseloomulikke omadusi. Kavandamisel analüüsitakse hoolikalt
igat elementi selle vajaduste, väljundite (saaduste) ja omaduste seisukohast. Elemendid pannakse seejärel kokku vastavalt suhestumisele teiste elementidega, nii et ühe elemendi saadused (väljundid) toidavad järgmiste elementide vajadusi. Elementide vahel saavutatakse sünergia (ehk kahe või enama asja koostoimimine tulemusega, mis eraldiseisvate asjade puhul poleks võimalik). Niiviisi vähendatakse jääkide teket, inimeste tööpanust ja vajadust lisaenergia järele. Head permakultuursed kavandid arenevad aja jooksul ja neist võivad kujuneda väga keerukad süsteemid, mis toodavad hulgaliselt toitu ja materjale minimaalsete sisenditega.
Permakultuuri kavandamise tuum on see, et lõplikus kavandis luuakse eriosade
vahel kasulikud seosed. Tähelepanu ei ole eraldiseisvatel elementidel, vaid nende paigutusel
ning omavahelistel suhetel, nii et terviku väärtus on suurem kui liidetavate summa. Permakultuur tähendab ka looduse ja looduslike süsteemide hoolikat ja põhjalikku jälgimist ning universaalsete mustrite ja põhimõtete märkamist ning seejärel nende teadmiste rakendamist vastavalt konkreetsetele oludele.
Permakultuurne põllumajandus on polükultuurse põllumajanduse üks vorme. Polükultuur on
põllumajandus, kus kasvatatakse samal alal mitmeid kultuure koos, imiteerides looduslike
ökosüsteemide mitmekesisust ja vältides suuri monokultuurseid alasid. Sageli kasutatakse
permakultuuri kavandis mitmeaastaseid taimi. Kuna neid ei pea igal aastal uuesti istutama, vajavad nad ka vähem hooldamist ja väetamist. Mitmeaastased taimed on eriti olulised
kaugemates tsoonides ja rindelistes süsteemides.
Kavandamise tööriistad.
Kaasaegne permakultuur on süsteemi kavandamise tööriist. See on viis, kuidas:
Holmgreni 12 kavandamise põhimõtet.
Permakultuuri tuum on alati olnud pakkuda vahendeid, mis aitavad kujundada inimeste elupaiku. See tööriistakast aitab välja töötada lõpliku kavandi, mis tugineb ökosüsteemide vastastikuse mõju vaatlusele. Permakultuuri kui kavandamisviisi uuenduslikkus seisneb selles, et hinnatakse kõrgelt just looduslike ökosüsteemide efektiivsust ja produktiivsust ning taastuvaid energiaallikaid (tuul, päike, tuli, gravitatsioon, lained jne) ning otsitakse viise, kuidas katta inimeste vajadusi toidu ja peavarju järele just neid eeskujusid ja allikaid kasutades.
Mustrid.
Permakultuurne lähenemine keskendub suures osas looduse mustritele. Kõik asjad, isegi tuul, lained ja ümber päikese tiirlev Maa, moodustavad mustreid. Permakultuuri kavandajaid
julgustatakse arendama teadlikkust looduses esinevatest mustritest ja nende toimest ning sellest, kuidas neid mustreid kasutada konkreetsele kohale tehtavas kavandis. Mustri rakendamine konkreetse paiga kujundamisel nõuab kavandajalt mustrite või mustrikombinatsioonide kuju ja potentsiaali mõistmist, et need sobituksid mugavalt maastikule.
Ääreefekt.
Ökoloogias tähendab ääreefekt ökosüsteemi vastandlike keskkondade kõrvuti seadmist. Permakultuuriga tegelejad kinnitavad, et seal, kus eriökosüsteemid kohtuvad, tekib palju vastastikku kasulikke suhteid ja need on ka väga saagikad. Parim näide sellest on rannik. Koht, kus maa ja meri kohtuvad, on eriti rikas piirkond, mis rahuldab ebaproportsionaalselt paljude inimeste ja loomade vajadusi. Selle tõenduseks on ka asjaolu, et enamus inimkonnast elab kuni 100 km kaugusel mererannikust. Äärte viljakuse ideest lähtuvalt kasutatakse permakultuuri kavandis spiraalseid ürdipeenraid või luuakse lihtsalt ümmarguste või ovaalsete veekogude asemel käänuliste ja laineliste kallastega tiike (suurendades sellega äärealasid). Kõige tootlikumaks peetakse metsade ja lagendike vahelisi äärealasid.
Gildid.
Gild on ükskõik milline liikide grupp, mis kasutab samu ressursse, sageli omavahel seotud viisil. Gildid on hästi koos toimivate taimede, loomade, putukate (nt mesilaste) jne grupid. Mõningaid taimi võidakse kasvatada toiduks, mõned meelitavad ligi kasulikke putukaid (nagu näiteks kurgirohi), teised jälle tõrjuvad kahjulikke putukaid. Need taimed moodustavad omavahel kokkupanduna gildi. Lõplikuks eesmärgiks on luua aed, mis vajab vähe või üldse mitte inimese hoolt ja ressursside lisamist. Kõik, mida sellesse süsteemi lisatakse, kas parandab või halvendab seda. Kasuliku süsteemi loomisel on esimene samm üksteist täiendavate taimede ja loomade leidmine. Hästituntud näide on kolme õe ehk maisi, kõrvitsaliste ja ubade kooskasvatamine. Gilde võib pidada seltsilistaimede kasvatamise (ingl "companion planting") edasiarenduseks.
Tsoonid.
Tsoonid on elementide organiseerimise viis inimasustuses vastavalt kasutussagedusele või taimede ja loomade vajadustele. Pidevat hoolt või saagikoristust vajavad elemendid
asetatakse maja lähedale esimesse ja teise tsooni. Vähem hoolt vajavad elemendid ning need, mis saavad ise hakkama (nt metsikud liigid), pannakse kaugemale. Tsoonid aitavad läbi mõelda asjakohast paigutamist ning neid nummerdatakse nullist viieni.
Rinded.
Toimivas ökosüsteemis on tohutu hulk seoseid: puud, põõsarinne, alustaimestik, muld, seened, putukad ja loomad. Taimed kasvavad eri kõrgustel. See annab võimaluse
väga mitmesugustel eluvormidel kasvada suhteliselt väikeses ruumis. Tavaliselt räägitakse
seitsmest rindest, kuigi mõned praktikud lisavad ka kaheksanda rinde – seened.
Kavandi tüüpilised elemendid.
Metsaviljelus.
Metsaviljelus (ingl "agroforestry") on integreeritud lähenemine, kus kasutatakse puude, põõsaste, põllukultuuride ja/või kariloomade koostoimest tekkivaid vastastikku kasulikke seoseid. See kombineerib põllu- ja metsamajandust, et luua mitmekesisemaid, saagikamaid, kasumlikumaid, tervislikumaid ja jätkusuutlikumaid maakasutussüsteeme. Metsaviljeluses kasutatakse puid ja põõsaid sihipäraselt põllumajanduse osana või kultiveeritakse metsaaladel mittepuidulisi metsasaadusi (marjad, seened, seemned jms). Teadmised ning kaalutletud puude ja põllukultuuride liikide valik ja korralik hooldamine tagavad optimaalse saagi ja positiivse mõju süsteemile ning vähendavad konkurentsi negatiivset mõju. Metsaaiad ehk toidusalud (inglise "forest gardening") on metsaviljeluse alaliik, mis on eriti populaarne permakultuuri viljelejate seas.
Loomad.
Koduloomad ja -linnud on sageli kavandi osa. Kanu võib kasutada umbrohtude kontrolli all hoidmiseks ning muidugi annavad nad mune, liha ja väetist. Osa metsaviljeluse süsteeme kombineerib puid rohusööjate hulka kuuluvate loomadega (nt lehmad ja lambad). Vahel välditakse loomade kasutamist. Alati ei peeta loomi liha, munade või piima pärast. Vahel on nad lemmikloomad või neid peetakse kaaselanike või kaastöötajatena, kes söövad sellist inimestele vastuvõetamatut toitu nagu nälkjad ja termiidid. Linnud võivad olla olulised kahjuritõrjes, samuti võivad nad väetada oma väljaheidetega ja hoida mõnd umbrohuliiki kontrolli all. Kõige sagedamini kaasatakse permakultuuri viljelevates paikades kanu. Lihtsaim võimalus selleks on kanatraktor (liigutatav, ilma põrandata kanakuut). Kitsed seevastu on karjatatavad loomad ja neile meeldib süüa pigem põõsaid ja umbrohtu kui heina, mistõttu võivad nad väikestes kohtades korda saata suure hävitustöö.
Energia.
Permakultuuri väärtuste põhjal kasutatakse vähem taastumatuid energiaallikaid, iseäranis naftapõhiseid. Fossiilkütuste põletamine tekitab kasvuhoonegaase ja põhjustab globaalset soojenemist. Vähema energia kasutamine tähendab enamat kui globaalse soojenemise vastu astumine. Praegused köögiviljakultuuride kasvatamiseks kasutatavad põllumajanduslikud tootmissüsteemid pole jätkusuutlikud. Industriaalne põllumajandus kasutab suurtes kogustes naftat ja maagaasi, seda nii masinate kütusena kui ka putukatõrjevahendite ning väetiste toorainena. Osalt on permakultuuri taotluseks luua taastuv toidutootmise süsteem, mis tugineb võimalikult vähese energia kasutamisele.
Näiteks keskendutakse permakultuuris puude (metsaviljelus) ja mitmeaastaste toidutaimede kasutamisele, sest need on pikas perspektiivis tõhusamad ja kasutavad vähem energiat kui tavapärased üheaastased kultuurtaimed. Talunik ei pea pingutama iga-aastase istutustööga ning see annab talle vaba aega, mida saab rakendada mujal. Tööstusrevolutsioonieelne põllumajandus oli töömahukas, industriaalses põllumajanduses kulutatakse palju naftat, permakultuur on kavandamis- ja infokeskne ning võimalikult naftavaba.
Osalt on permakultuuri taotluseks töötada nutikamalt, mitte usinamalt; ja kus võimalik, tuleks kavandis kasutada taastuvaid energiaid (nt päikeseenergiat). Hea näide sedasorti tõhusast kavandist on kanakasvuhoone. Liites kanakuudi kasvuhoonega väheneb tänu kanade kehasoojusele vajadus kütta kasvuhoonet fossiilkütustega. Kanade siblimine ja nokkimine on abiks uue peenramaa ettevalmistamisel, sõnnikut läheb vaja mulla väetamiseks, sulgi võib kasutada nii kompostis kui ka multšina. Tavapärases tööstuslikus kanakasvatuses nähakse kõiki neid kanade saadusi kui probleemseid jääke. Suurtes tööstuslikes kanalates (mida jahutatakse suurte õhukonditsioneeridega) on kanade soojus ja sõnnik soovimatud kõrvalsaadused ehk prügi. Kogu energia on keskendunud munade saamisele. Edasiarendatud permakultuuri põhimõte ütleb: "Saastatus on vales paigas olev energia.".
Vihmavesi ja hall vesi.
Vihmavee kogumine on selle hoiustamine ja kasutamine enne, kui see jõuab tagasi põhjavette. Vihmavett kasutatakse inimeste ja kariloomade joogiveena, niisutussüsteemides ja muudel tavalistel otstarvetel. Vihmavee kogumine majade ja ühiskondlike hoonete katustelt võib mõnes maailma paigas anda olulise osa joogiveest. See võib tõsta pinnase niiskustaset ja aidata suurendada rohealasid linnamaastikel. Vahel kogutakse sadevett selleks spetsiaalselt ettevalmistatud pinnaselt (ingl "stormwater harvesting").
Hall vesi on kasutatud vesi, mis on tekkinud koduses majapidamises nõudepesu, pesupesemise, vannis käimise vmt tulemusel, mida võib kasutada haljasalade niisutamiseks või seda puhastada selleks spetsiaalselt rajatud märgaladel. Hallis vees pole inimeste fekaale. Hall vesi erineb vesiklosettidest tulevast veest, mida nimetatakse reoveeks e mustaks veeks ja mis sisaldab inimeste fekaale ja uriini.
Multšimine.
Multši käsitletakse aianduses ja põllumajanduses kui mulda kaitsvat katet. Multš võib olla ükskõik mis materjal või nende kombinatsioon: hein, rohi, kivid, lehed, kile, kartong jne. Orgaanilisest ainest multš on permakultuuris tavalisim, sest sel on rohkem funktsioone. Need on vihmavee imamine, aurumise vähendamine, toitainetega varustamine, orgaanilise aine osakaalu suurendamine mullas, mullaelustiku toitmine ja neile elupaikade loomine, umbrohtude kasvu ja nende seemnete idanemise allasurumine, ööpäevaste temperatuurikõikumiste vähendamine, öökülmade eest kaitsmine ja erosiooni tõkestamine.
Lausmultšimine (ingl "sheet mulching") on kaevamist mitte pooldava viljelusviisi osa, mis imiteerib metsas toimuvaid looduslikke protsesse – multš jäljendab metsas puude all olevat lehe- ja muu orgaanilise aine kihti. Kui see on õigesti paigaldatud ja kombineeritud teiste permakultuuri põhimõtetega, on tulemuseks eluterve, saagikas ja vähe hoolt vajav ökosüsteem.
Lausmultš töötab toitainete pangana, mis hoiustab toitaineid ja vabastab neid aeglaselt
taimedele. Samuti parandab see mulda, meelitades ligi ja toites vihmausse ning seeläbi
suurendades huumuse sisaldust. Vihmaussid uuristavad käike ja nende väljaheited on taimedele üks parim väetis ja mulla tasakaalustaja. Lausmultšimist võib kasutada ka juhul, kui on vaja vähendada või välja suretada soovimatuid taimi, umbrohte. Kui on piisavalt aega, siis on see tunduvalt kasulikum, kui herbitsiidide või mõne muu võtte kasutamine.
Ökoloogilis-majandusliku eetika kavandamine.
Üks permakultuuri aluspõhimõte on väärtuse lisamine olemasolevatele kultuuridele.
Permakultuurne lähenemine otsib mooduseid, kuidas välja töötada laias valikus lahendusi nii, et lõplikus lisaväärtusega kavandis oleks omal kohal ka põhilised eetilised tõekspidamised.
Permakultuur otsib lahendusi olulistele probleemidele, muuhulgas majanduslikele
küsimustele – kuidas teenida raha või vahetada saaki töö vastu; rajada süsteeme, mis ergutaks
kohalikku majandust (ingl "Local Exchange Trading Systems" ehk LETS). Iga lõplik kavand peaks seega hõlmama võrdselt nii majanduslikke huve kui ka ökoloogilise tasakaalu säilitamist, tagades samas, et projektiga töötavate inimeste vajadused oleksid kaetud ning kedagi ei ekspluateeritaks.
Kogukonna majandus nõuab kolme kogukonna aspekti vahelist tasakaalu:
õiglus, keskkond ja majandus. Neid nimetatakse ka kolmeks alustalaks (ingl "bottom line") või ökoloogiliseks majanduseetikaks (ingl EEE või ka kolm E-d). Kooperatiivina (ühistuna) tegutsev taluturg võib olla sellise struktuuri näide. Talunikud on seal nii töötajad kui ka omanikud.