Obsessiiv-kompulsiivne isiksushäire

Obsessiiv-kompulsiivne isiksushäire ehk anankastne isiksus on isiksushäire, mille peamised tunnused on muretsemine korra pärast, perfektsionism, eriline tähelepanu detailidele, aga ka äärmine vajadus kontrollida ennast, suhtlust teistega ja ümbritsevat keskkonda. Selle isiksushäirega inimestel on tihtipeale ka töönarkomaania. Neil on raske lõõgastuda, neil on tunne, et nad pole piisavalt kiired ja eesmärkide saavutamiseks on vaja rohkem pingutada. Nad võivad planeerida tegevusi minutilise täpsusega, mis tuleneb vajadusest kontrollida keskkonda, ja neile ei meeldi, kui toimub midagi ootamatut, mida nad ei saa kontrollida.
Obsessiiv-kompulsiivse isiksushäirega inimesed on väga hõivatud reeglitest, regulatsioonidest ja korrast. Nad võivad olla väga jäigad selles osas, kuidas asju peab tegema. Lisaks tunnevad nad pinge- ja ärevustunnet, kui midagi jääb tegemata või pole tehtud õigesti. Nende jaoks on kõige tähtsam teha õigeid otsuseid. Oma mõttelaadilt on anankastsed isiksused keskendunud detailidele ja seetõttu võib tööülesannete täitmine muutuda väga raskeks, kuna ta pühendub mõnele üksikule aspektile ja selle viimistlemisele, kuid ei suuda suurt ülesannet lõpule viia. Iseloomulik võib olla pidev nimekirjade koostamine, kuid nende praktikasse rakendamine on vähene. Tihti on obsessiiv-kompulsiivse isiksushäirega inimese jaoks töö kõige olulisem ja ta kulutab oma ülesannetele nii palju aega, et kannatavad lähisuhted. Tööülesannete delegeerimine talle ei sobi, kuna enda arvates oskab vaid ta ise neid õigesti teha. Kui ta jätabki midagi teistele teha, on ta kontrolliv ja kangekaelne nõudes, et asju tehtaks nii, nagu tema ütles. Teatud tööülesannete puhul võib sellistest isiksusjoontest olla väga suur kasu, kuid lähisuhetes on tal raske partneriga koos elada ja töötada. Obsessiiv-kompulsiivse isiksushäirega inimesel on raske oma emotsioonidega toime tulla ja ta võib oma toimingute ebaõnnestumistele, rutiini rikkumisele ja teistele inimestele reageerida vihaga. Endale seatud eesmärke ei ole tal nii kerge täita ning ta tunneb, et on saamatu ja endas pettunud, mis võib viia depressioonini. Sellise isiksusega inimene hindab väga kõrgelt ka moraalseid ja eetilisi väärtusi, on tundliku südametunnistusega ning moraalsetes otsustustes kõhklev ja jäik.
Obsessiiv-kompulsiivse isiksushäirega inimesel on ka teraapiale ja terapeudile väga kõrged standardid. Teraapia on enamasti lühiajaline ning keskendunud toimetuleku parandamisele igapäevaelu olukordades ja oma emotsioonide teadvustamisele probleemolukordades. Erinevalt enamikust isiksusehäiretest on obsessiiv-kompulsiivne isiksushäire korrelatsioonis töö- ja karjäärialase edu, mitte ebaeduga.
Diagnoosimine.
RHK-10.
Rahvusvahelises haiguste klassifikatsioonis (RHK-10-s) on obsessiiv-kompulsiivset isiksushäiret nimetatud anankastseks isiksuseks (F60.5). Arst saab diagnoosida isiksushäire täiskasvanud inimesel, kui tal esinevad paljud, aga mitte kõik jooned koos pikaajaliselt, püsivalt ning paljudes olukordades ja keskkondades. Anankastse isiksuse tunnused on järgmised:
DMS-IV.
Ameerika Psühhiaatrite Assotsiatsiooni (APA) väljaantav psühhiaatriliste haiguste klassifikatsioon Diagnostic and Statistical Manual of Mental Disorders määrab obsessiiv-kompulsiivse isiksushäire isiksushäirete C-klastrisse. Sümptomid, millest peab pikema aja jooksul enamikus olukordades esinema vähemalt neli, on määratletud järgnevalt:
Milloni alatüübid.
Isiksushäireid süvitsi uurinud Ameerika Ühendriikide psühholoog Theodore Millon liigitas vältiva isiksushäire neljaks alatüübiks.
Põhjused.
Arvatakse, et obsessiiv-kompulsiivset isiksushäiret põhjustab geneetiliste ja sotsiaalsete tegurite kombinatsioon.
Ravi.
Obsessiiv-kompulsiivset isiksushäiret ravitakse tavaliselt psühhoteraapia või kognitiivse käitumisteraapia abil. Isiksushäirega kaasnevate sümptomite leevendamiseks võidakse kasutada medikamentoosset ravi, näiteks meeleolu stabilisaatoreid impulsiivsuse ja kõikuva tuju, Bensodiasepiine või beetablokaatoreid ärevuse ning selektiivseid serotoniini tagashaarde inhibiitoreid või muid antidepressante depressiooni, obsessiiv-kompulsiivsete sümptomite või söömishäirete. Psühhootilisi või paranoilisi sümptomeid ravitakse madala doosi antipsühhootikumidega.
Epidemioloogia.
Ühe Ameerika Ühendriikides 2004. aastal tehtud uuringu järgi esineb obsessiiv-kompulsiivset isiksushäiret 7,9% rahvastikust, mis teeb sellest levinuima isiksushäire. 2014. Meestel esineb seda isiksushäiret kaks korda tõenäolisemalt kui naistel.