Mehhiko revolutsioon

Mehhiko revolutsioon (hispaania keeles "Revolución mexicana") oli pikk relvastatud piirkondlike konfliktide jada Mehhikos ajavahemikus 20. november 1910 kuni 1. detsember 1920. Seda on nimetatud "kaasaegse Mehhiko nüüdisaegset ajalugu määratlenud sündmuseks". Revolutsioon viis Föderaalarmee hävitamiseni, mis asendati revolutsioonilise armeega ning põhjalike muutusteni Mehhiko kultuuris ja valitsemises. Lahinguväljal jäi peale põhjaosa konstitutsionalistide fraktsioon, kes koostas tänapäevase Mehhiko põhiseaduse eesmärgiga luua tugev keskvalitsus. Revolutsiooniline konflikt oli peamiselt kodusõda, kuid Mehhikos oli olulisi majanduslikke ja strateegilisi huvisid mitmetel välisriikidel, eriti Ameerika Ühendriikidel. Välisriikidel oli võimuvõitlustes ja hilisema revolutsiooni tulemuses oluline roll. Konflikt nõudis hinnanguliselt umbes miljoni inimese elu, kellest enamik olid tsiviilisikud. 
President Porfirio Díazi aastakümneid kestnud režiim muutus üha ebapopulaarsemaks, kuid 1910. aastal ei olnud märke revolutsioonist. Vananev Díaz ei suutnud lahendada presidendipärimise küsimust, mis viis võimuvõitluseni eliidi ja keskklassi seas. Samal ajal oli rahutust ka tööliste seas ning riigis oli toimunud mitu streiki. Kui põhjapoolne suurmaaomanik Francisco Madero esitas 1910. aasta presidendivalimistel Díazile väljakutse ja pandi selle eest vangi. Madero kutsus San Luis Potosí plaani kaudu üles relvastatud ülestõusule. Esimesed ülestõusud algasid Moreloses ja levisid seejärel laialdasemalt riigi põhjaosas. Föderaalarmee ei suutnud rahutusi maha suruda, mis paljastas sõjaväe nõrkuse ja julgustas ülestõusnuid. Díaz astus mais 1911 tagasi ja pages Prantsusmaale eksiili. Loodi ajutine valitsus kuni valimisteni, Föderaalarmee säilitati ning revolutsioonilised väed demobiliseeriti. Revolutsiooni esimene faas oli suhteliselt veretu ja lühike.
Madero valiti presidendiks ja astus ametisse novembris 1911. Madero ametiaeg algas Emiliano Zapata juhitud relvastatud ülestõusuga Moreloses, kus talupojad nõudsid kiireid maareforme. Kuna Madero oli poliitiliselt kogenematu, oli tema valitsus habras ning puhkesid uued piirkondlikud ülestõusud. 1913. aasta veebruaris korraldasid mitmed Díazi režiimist pärit kindralid Méxicos riigipöörde, sundides Maderot ja asepresident Pino Suárezit tagasi astuma. Mõne päeva pärast mõrvati mõlemad uue presidendi Victoriano Huerta käsul. See käivitas uue ja verise revolutsioonietapi, kus põhjaosa konstitutsionalistide armee, mida juhtis Coahuila osariigi kuberner Venustiano Carranza, astus võitlusse Huerta kontrrevolutsioonilise režiimi vastu. Zapata jätkas võitlust Moreloses. Huerta režiim kestis veebruarist 1913 kuni juulini 1914, mil Föderaalarmee alistati. Seejärel hakkasid revolutsioonilised armeed omavahel võitlema ning Carranza juhitud konstitutsionalistid alistasid oma endise liitlase Francisco Villa väed 1915. aasta suveks.
Carranza kindlustas oma võimu ja uus põhiseadus kuulutati välja 1917. aasta veebruaris. Mehhiko 1917. aasta põhiseadus kehtestas üldise meeste valimisõiguse, edendas ilmalikkust, tööliste õigusi, majanduslikku natsionalismi ja maareformi ning tugevdas föderaalvalitsuse võimu. Carranza sai presidendiks 1917 ja teenis kuni 1920. aastani. Püüdes määrata tsiviilisikust järeltulijat, puhkes uus ülestõus põhjarevolutsionääride seas. Carranza põgenes Méxicost ja tapeti. 
Revolutsiooni lõpp ei ole selgelt määratletav. Aastatel 1920–1940 olid presidendiametis revolutsioonilised kindralid, kes tavaliselt lõpetasid oma ametiajad (välja arvatud 1928–1934). See periood tähistas riigivõimu tsentraliseerimist ja revolutsiooniliste reformide elluviimist, samuti sõjaväe allutamist tsiviilvõimule. Revolutsioon oli aastakümne pikkune kodusõda, mille tulemusel tekkis uus poliitiline juhtkond, kes sai oma legitiimsuse revolutsioonilises võitluses osalemise kaudu. 1929. aastal loodi poliitiline partei, millest hiljem sai Institutsionaalne Revolutsiooniline Partei (PRI), mis valitses Mehhikot kuni 2000. aasta presidendivalimisteni.