tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Hollandi tuulik

Hollandi tuulik (ka "Hollandi tüüpi tuulik") on tüvikoonuse kujuga, mitmekorruseline ja enamasti puidust või kivist ehitatud tuuleveski.
Igal Hollandi tuulikul on kaks vastaskülgedel asetsevat ust. Erinevalt pukktuulikust on Hollandi tuulikul vaja pöörata vaid tuuliku pead (kuplit), mitte kogu veskit. Hollandi tuulikutel on tavaliselt kaks või enam paari veskikive. 
Hollandi tuulikud Eestis.
Hollandi tuulikuid hakati Eestis ehitama 18. sajandi lõpul eelkõige mõisade juurde. Nende ehitamine hoogustus eriti 19.–20. sajandi vahetusel, sest siis laienes taoliste tuulikute ehitamise õigus ka talupoegadele. Tuulikuid kerkis peaaegu kõikjale üle Eesti. Eesti traditsioonilistes paekasutuspiirkondades (Harjumaal, Lääne-, ja Ida-Virumaal, Järvamaal Pandivere kõrgustikul ja Raplamaal) levisid enamasti üleni kivist tuuleveski kehandid, Lõuna-Eestis esines rohkem puitkerega Hollandi tuulikuid. 1930. aastatel lõpetas enamik tuulest sõltuvaid veskeid töö, jäädes konkureerimisvõimelt alla auru- ja mootorveskitele. Eestis on tornhollandlased enamasti säilinud tänu kivist kerele. 
Hollandi tuulikute liigid.
Hollandi tuulikuid saab kere kuju ja väljanägemise järgi liigitada mitmeti. Selles artiklis on kasutatud liigitust väliste ehituslike tunnuste põhjal. See liigitus on käibel eelkõige Saksamaal ja Hollandis, aga Eestis seda traditsiooniliselt ei kasutata.
Maahollandlane.
Maahollandlase kere on püramiidjate tahkudega ja puidust. Kere toetub kuni ühemeetrisele kivist vundamendile. Seinakonstruktsiooni nurgapostid ulatavad läbi kõikide korruste tuuliku peani. Igal korrusel on seinas diagonaalristid kere kooshoidmiseks. Tuuliku seinad on kaetud laudade, ülelöödud roomattide, sindlite või laastudega. Tiivad ulatuvad peaaegu maani ja on maapinnalt seatavad.
Sokkelkorrusega hollandlane.
Sokkelkorrusega hollandlase kere sarnaneb maahollandlase omaga: püramiidjate tahkudega ja puidust. Sokkelkorrusega hollandlane on aga vertikaalsete kiviseintega. Tänu soklikorrusele võimaldab suur ruum kohe vankritega viljakotte sisse ja jahukotte välja vedada. Ka sel tüübil seatakse tiibu maapinnalt.
Galeriiga hollandlane.
Galeriiga hollandlane on püramiidjate tahkudega ja puidust. Kivisoklist korrus(ed) on nii kõrged, et ulatuvad galeriini, kus saab tiibu seada. Seda tüüpi veskites saab mölder alumistel korrustel isegi magada ja elada. Tiivad maapinnani ei ulatu ega ole maapinnal liikujale ohtlikud.
Tornhollandlane.
Tornhollandlane on massiivse kivikerega. Tornhollandlase alatüüpe on väga palju: ühe tahulise korruse ja ülalt koonilise kerega, alt silinderjad, ülalt koonilised ja ümarad. Vanimad tornhollandlased on silinderjad ja pärinevad Vahemere maadest. Tornhollandlased võivad olla maahollandlase, sokkelkorrusega hollandlase või galeriiga hollandlase kujuga, aga nende kere on alati kivist.
Puupuhkpillide loend

Puupuhkpillid.
Flöödid.
Põikflöödid.
Altflööt - Bansuri - Bassflööt - Dizi - "Fife" - Flööt - Hyperbass flute - Iiri flööt - Kontraaltflööt - Kontrabass flööt - Koudi - Lääne kontsertflööt - Nohkan - Pikoloflööt - Ryuteki - Shinobue - Topelt kontrabass flööt - Venu 
Otseflöödid.
Danso - Hocchiku - Hun - Kaval - Ney - Palendag - Paaniflööt - Quena - Shakuhachi - Suling - Tumpong - Xiao (flööt) - Xun 
Internal Duct (fipple).
Diple - Flageolet - Fujara - Gemshorn - Okariin - Plokkflööt - "Tin Whistle" 
Ühekordse lesthuulikuga.
Albogue - Alboka - Altklarnet ehk bassett - Altsaksofon - Arghul - Aulochrome - Baritonsaksofon - Bassklarnet - Basset klarnet - Basset sarv - Bass-saksofon - Chalumeau - Clarinette d'amour - C meloodia saksofon - Diplica - "Double clarinet" - "Heckel-clarina" - Hekelfon-klarnet - "Hornpipe" - Klarnet - Kontrabassklarnet (pedaalklarnet) - Kontrabass-saksofon - Launeddas - Mijwiz - Oktaviin - Pibgorn - Pikoloklarnet - Saksofon - Saxonett - Sipsi - Sopraniinosaksofon - Sopranklarnet - Sopransaksofon - Soprillo - Subkontrabass-klarnet - Subkontrabass-saksofon - Tárogató - Tenorsaksofon - Xaphoon - Zhaleika - Tubax
Kahekordse lesthuulikuga.
Avatud.
Alghaita - Balaban - Bassanelli - Bassoboe - Bifora - Bombarde - "Catalan shawm" - Cromorne (Prantsuse barokk, erinev crumhornist) - Dudukk - Dultsian - Dulzaina - Fagott - Hekelfon - Hichiriki - Inglissarv - Kèn bầu - Kontrabassoboe - Kontrafagott - Mizmar - Nadaswaram - Oboe - Oboe d'amore - Oboe da caccia -Pikolohekelfon - Piccolo oboe - Piri - Pommer - Racket - Reed contrabass/"Contrabass à anche" - Rhaita - Rothphone - Sarrusophone - Shawm (šalmei) - Sopila - Sorna - Suona - Surnay - Taepyeongso - Tarogato - Tromboon - Hiina trompet - Zurla - Zurna
Kaetud.
Cornamuse - Hirtenschalmei - Krummhorn - Kortholt - Rauschpfeife - Torupill 
Neljakordse lesthuulikuga.
Pi - Shehnai - Sralai
Uluk

Uluk on looduses vabalt elav imetaja või lind. 
Osale ulukitest on lubatud pidada jahti. Neid nimetatakse jahiulukiteks.
Meilahti

Meilahti on Helsingi linnaosa. See asetseb Lääne-Helsingis.
Tammisalo

Tammisalo on üks Helsingi saar ja asum Herttoniemi linnaosas. See asetseb Ida-Helsingis.
Kannelmäki

Kannelmäki (Helsingi slängis "Kantsu") on Helsingi linnaosa. See asetseb Lääne-Helsingis.
Kannelmäkis on Helsingi linnalähiliinirongi Kannelmäki raudteepeatus.
Räägi minuga!

"Räägi minuga!" oli Pereraadio saade, milles sai etteantud teemal saatesse helistada. 
Saade oli eetris kord nädalas 2000. aastast kuni 28. maini 2008. Saatejuht oli Lauri Beekmann.
SU-152

SU-152 ehk KV-14 (projekteerimisnimi) on Nõukogude Liidus 1943 aastal toodetud liikursuurtükk, mida 1943. aasta lõpuks oli kokku toodetud 704 masinat.
Eellugu.
Detsembris 1942 saadud luureandmed näitasid, et sakslased kavatsevad 1943. aasta suvekampaanias kasutusele võtta uued soomusmasinad (Panther ja Elefant). Selle vastukaaluks otsustati välja töötada raske liikursuurtükk. Uue masinaga hakkasid tegelema Tšeljabinski tehase nr 100 konstruktorid ning projekt sai koondnimeks "Objekt 236" (vene "Объект 236"). Katsemasinat hakati ehitama 31. detsembril 1942 ning juba 25. jaanuaril 1943 oli uus masin valmis, seega valmis masin kõigest 25 ööpäevaga. Edasi läks masin koodnimega KV-14 katsetustele. 14. veebruaril 1943 võeti liikursuurtükk Punaarmee relvastusse nimega SU-152 ja 1. märtsil algas Tšeljabinskis masina seeriatootmine.
SU-152 tehniline lahendus.
Liikursuurtükki SU-152 hakati tootma tanki KV-1S šassiile, mis tol ajal oli samuti seeriatootmises. 
SU-152 pearelvaks sai pilusuudmepiduriga 152 mm haubits ML-20S, mille raua pikkuseks oli 26,8 kaliibrit. Selle haubitsa soomust läbistava mürsu algkiiruseks oli 600 m/s ning 2000 meetri pealt läbistas see 100 mm soomust. Soomustläbistava mürsu kaal oli 48,78 ja kild-fugassmürsul 43,5 kg ning selle algkiiruseks oli 655 m/s. Kuna haubits ML-20S oli liiga suur, ei olnud võimalik paigutada seda liikuvasse torni nagu tankil KV-2, vaid selle jaoks oli vaja ehitada korpusele kinnine liikumatu soomustorn nagu näiteks sakslaste StuG III-l. Kahurit oli võimalik liigutada horisontaalselt mõlemale küljele 6° (kokku 12°), vertikaalselt aga −5° kuni +18°. Kahuri laskekiirus oli aga väga väike, 2 lasku minutis. Liikur oli varustatud panoraamsihikuga kaugete märkide tulistamiseks ning otsesihtimisega laskmisel teleskoopsihikuga ST-10. Otsesihtimise laskekauguseks oli 700 m. Masina torni lael oli viis prisma vaatepilu, peale nende oli torni esiseinas veel ka juht-mehaaniku tripleksklaasiga kaetud vaatepilu. Tootmise käigus projekteeriti masinale turell 12,7 mm õhutõrjekuulipilduja DŠK (vene "ДШК") jaoks.
Soomuse paksus suurtükimaskil oli 120, korpuse esiküljel 70 ja külgedel 60 mm.
Liikursuurtükid varustati raadiojaamadega 10-RK-26 ning sisemiseks sidepidamiseks deadmega TPU-3. 
KV-1S tootmise lõpetamisega lõppes ka 1943. aasta lõpus SU-152 tootmine, mida selleks ajaks oli valminud 704 masinat.
Tyndalli efekt

Tyndalli efekt on nähtus, kus valguskiirgus kolloidlahuse süsteemis (tolmune õhk, udus jt) hajub. Valgus hajub keskkonnas suspendeerunud aineosakestel ning valgusvihu tee keskkonnas muutub nähtavaks. Tyndalli efekt ilmneb ka puhtas meediumis selle tiheduse fluktuatsioonide pärast. 
Efekt on nime saanud iiri teadlase John Tyndalli järgi, kes avastas selle 1869. aastal.
Sarnaselt Rayleigh' hajumisega sõltub hajunud valguse intensiivsus valguse sageduse neljandast astmest. Tyndalli efekti seletab kõige paremini Mie hajumine, kuna osakesed on enamasti sfäärilised ja suuremad kui valguse lainepikkus.
Tyndalli ja Rayleigh' hajumise peamine erinevus seisneb intensiivsuses: Tyndalli hajumine on oluliselt intensiivsem, kuna kolloidosakesed on palju suuremad kui aatomid või molekulid (Rayleigh' hajumise korral). Tyndalli efekti kasutatakse, et teha kindlaks, kas tegemist on kolloid- või tõelise lahusega. Efekt töötab ka väga väikese kontsentratsiooni korral (kuni 0,1 ppm), kuid esineb ka erandeid. Näiteks piimas Tyndalli efekt ei avaldu. Ka tolmu olemasolu õhus saab kontrollida Tyndalli efekti abil.
Meteoroloogias näitab Tyndalli efekt, et atmosfääris esineb uduvine, udu või sudu. Selle eelduseks on väga suur õhuniiskus (80–85%). Efekt võib udu tekkele ka eelneda, kui õhus on suurenenud veepiiskade või jääkristallide hulk. Kuiva kliimaga aladel põhjustab efekti ilmnemist enamasti tolm.
Lahuste Ramani spektri mõõtmisel võib olla vajalik ultrafiltrimine, et vähendada Tyndalli efektist tekkivat mõõteviga.
Suuruluk

Suurulukiteks nimetatakse Eestis suuri jahiulukeid. 
Neile tohib jahti pidada suuruluki jahilubade alusel jahiajal. 
Suurulukitest on Eestis arvukaim metskits, kelle arvukuseks hinnatakse umbes 60 000 isendi ringis. Talle järgnevad metssiga umbes 20 000 isendiga ja põder umbes 12 000 isendiga. Metskits ja metssiga on Eestis ka enimkütitud jahiulukid.
Suurulukite loetelu.
Eestis küttida lubatud jahiulukite loetelu kinnitab Eesti kliimaminister määrusega. Suurulukiteks arvatakse:
Väikeuluk

Väikeuluk on Eestis kasutatav jahindusalane mõiste väikeste jahiloomade (imetajad ja linnud) kohta, kellele tohib jahilubade alusel jahiajal jahti pidada. Väikeulukite hulka kuuluvad imetajad on enamikus karusloomad.
Eestis küttida lubatud jahiulukite loetelu kinnitab Eesti kliimaminister määrusega.
Jahilind

Jahilinnud on linnud, kellele tohib jahilubade alusel jahiajal jahti pidada. Jahilinnud kuuluvad jahiulukite hulka.
Eestis küttida lubatud jahiulukite loetelu kinnitab Eesti kliimaminister määrusega.
Saatus

Saatus viitab üleüldiselt mingile teatud hulgale sündmustele, mida usutakse, et need on ettemääratud. Saatust võib ka kirjeldada kui ettemääratud tulevik, kas siis seda ühele indiviidile või siis hoopis paljudele inimestele korraga, ja seda olenemata situatsioonist, ajast ja kohast. Saatus on tegelikult uskumus, mis põhineb eeldusel, et universumis valitseb kõikide inimeste üle mingi looduslik korrapära, mis on ette määratud meile kõigile, kuid mis on igale inimesele jällegi erinev, mõeldes selle all erinevate sündmuste käiku ajalises mõttes.
Hambahari

Hambahari on väike hari hammaste puhastamiseks. Hambahari koosneb pulgast ning väiksest harjast selle otsas. 
Hambahari leiutati Hiinas 1498. aastal, see valmistati bambuskepi külge kinnitatud metssea harjastest. Hambaharju hakati tootma Inglismaal aastal 1780. Esimene elektriga töötav hambahari valmis 1939. aastal Šotimaal.
Vabariiklik Orkestrijuhtide Puhkpilliorkester

Vabariiklik Orkestrijuhtide Puhkpilliorkester (VOP) tegutseb 1965. aastast, koondades üle vabariigi dirigente ja pilliõpetajaid seminari vormis tegutsevaks projektorkestriks, mis koguneb 3–7 korda aastas Eesti erinevates paikades.
Orkestri peamisteks eesmärkideks on propageerida eesti puhkpillimuusikat, levitada erialast teavet, ette valmistada puhkpilliorkestrite ühistegevusi (laulupeod, puhkpillimuusikapäevad jm).
Stormbringer

"Stormbringer" on briti "hard rock"'i bändi Deep Purple üheksas stuudioalbum. 
1974. aasta novembris välja antud plaat oli teine koos uute liikmete laulja David Coverdale'i ning basskitarristi ja laulja Glenn Hughesiga – esimene oli "Burn". Üsna varsti pärast albumi väljatulekut lahkus bändist kitarrist Richie Blackmore, kes ei olnud albumi ja bändi muusikalise suunaga rahul. 
Stiil.
"Stormbringeril", sarnaselt albumiga "Burn", aga veel selgemalt tulid välja souli ja "funk"'i elemendid. See eemaldas Deep Purple'i puhtast "hard rock"'ist, mis oli iseloomulik Ian Gillani ja Roger Gloveri ajal. Album sisaldas nii raskemat rokki, näiteks lauludes "Stormbringer" ja "Lady Double Dealer", aga ka kergemaid ballaade, nagu "Holy Man" ja "Soldier of Fortune". David Coverdale ja Glenn Hughes jagavad vokaalpartiisid enamikus lauludes, tavaliselt salme kordamööda lauldes, kuid näiteks laulus "Holy Man" laulab ainult Hughes. Uus muusikastiil, mis sisaldas "funk"- ja soulmuusika tunnuseid, oli Richie Blackmore'ile vastumeelt, mistõttu ta peatselt pärast albumi valmimist bändist lahkus.
Puhkpillide loend

"Sellel lehel on süstemaatiliselt loetletud puhkpille. Kui ei oska puhkpilli süstematiseerida, palun kirjuta see siia:"
blull - huik - kangling - "parkapzuk" - "pku" - soofar - "švi"
"Kui teisiti ei mainita, on kategooriasisene muusikainstrumentide järjestus alfabeetiline."
Puupuhkpillid.
Flöödid.
Põikflöödid.
Altflööt - Bansuri - Bassflööt - Dizi - "Fife" - Flööt - Hyperbass flute - Iiri flööt - Kontra-alt flööt - Kontrabass flööt - Koudi - Lääne kontsertflööt - Nohkan - Pikoloflööt - Ryuteki - Shinobue - Topelt kontrabass flööt - Venu 
Otseflöödid.
Danso - Hocchiku - Hun - Kaval - Ney - Palendag - Paaniflööt - Quena - Shakuhachi - Suling - Tumpong - Xiao (flööt) - Xun 
Internal Duct (fipple).
Diple - Flageolet - Fujara - Gemshorn - Okariin - Plokkflööt - "Tin Whistle" 
Ühekordse lesthuulikuga.
Albogue - Alboka - Altklarnet ehk bassett - Altsaksofon - Arghul - Aulochrome - Baritonsaksofon - Bassklarnet - Basset klarnet - Basset sarv - Bass-saksofon - Chalumeau - Clarinette d'amour - C meloodia saksofon - Diplica - "Double clarinet" - "Heckel-clarina" - Hekelfon-klarnet - "Hornpipe" - Klarnet - Kontrabassklarnet (pedaalklarnet) - Kontrabass-saksofon - Launeddas - Mijwiz - Oktaviin - Pibgorn - Pikoloklarnet - Saksofon - Saxonett - Sipsi - Sopraniinosaksofon - Sopranklarnet - Sopransaksofon - Soprillo - Subkontrabass-klarnet - Subkontrabass-saksofon - Tárogató - Tenorsaksofon - Xaphoon - Zhaleika - Tubax
Kahekordse lesthuulikuga.
Avatud.
Alghaita - Balaban - Bassanelli - Bassoboe - Bifora - Bombarde - "Catalan shawm" - Cromorne (Prantsuse barokk, erinev crumhornist) - Dudukk - Dultsian - Dulzaina - Fagott - Hekelfon - Hichiriki - Inglissarv - Kèn bầu - Kontrabassoboe - Kontrafagott - Mizmar - Nadaswaram - Oboe - Oboe d'amore - Oboe da caccia -Pikolohekelfon - Pikolooboe - Piri - Pommer - Racket - Reed contrabass/"Contrabass à anche" - Rhaita - Rothphone - Sarrusophone - Shawm (šalmei) - Sopila - Sorna - Suona - Surnaa - Surnay - Taepyeongso - Tarogato - Tromboon - Hiina trompet - Zurla 
Kaetud.
Cornamuse - Hirtenschalmei - Krummhorn - Kortholt - Rauschpfeife - Torupill 
Neljakordse lesthuulikuga.
Pi - Shehnai - Sralai
Nolgus

Nolgus ("Myoxocephalus scorpius") on võldaslaste sugukonda kuuluv kalaliik. 
Nolgus elutseb Põhja-Euroopa külmemaveelistes rannikupiirkondades, ka Eesti rannikuvetes.
Iseloomustus.
Nolgus sarnaneb väliselt suuresti võldasega ("Cottus gobio"). Kala pea on suhteliselt suur ja sealt turritab välja mitmeid ogasid. Keha on kaetud ogaliste luuplaadikestega. Peapoolne seljauim sulandub kokku teise seljauimega. Kala keha värvus varieerub tumerohelisest pruunikate toonideni. Kala pikkus on kuni 60 cm.
Nolgus saab suguküpseks 2-aastaselt. Isased on siis 14–25 cm pikkused, emased 15–30 cm.
Heliülesvõte

Heliülesvõte on mitmetähenduslik sõna.
Merihärg

Merihärg ("Myoxocephalus quadricornis") on võldaslaste sugukonda kuuluv kalaliik. Merihärga on mõnikord paigutatud ka teistesse perekondadesse, levinumad ladinakeelsed nimed on "Triglopsis quadricornis" ja "Oncocottus quadricornis".
Merihärga on leitud Kanadast, Soomest, Gröönimaalt, Norrast, Venemaalt ja Rootsist. Merihärga on leitud ka Eesti rannikuvetest, eriti Soela väinast.
Merihärja välimuse üks iseloomulikumaid karakteristikuid on kahe luumügara paiknemise pea kesk- ja tagaosas. Kala pikkus on 35,5 cm.
Helikandja

Helikandja on andmekandja, millele on võimalik salvestada helisid, täpsemalt neile vastavaid signaale – audiosignaale. Peamiselt salvestatakse helikandjatele muusikat ja kõnet, kuid ka muid helisid (näiteks linnulaulu ja muid loodushelisid).
Muusikaproduktsioonis kasutatakse helikandjaid muusikafonogrammide tootmiseks.
Helikandjad koos helisalvestusega tulid kasutusele 19. sajandi viimasel veerandil. Teadaolev esimene helikandja on olnud optilise salvestise kandja 19. sajandi keskpaigast.
Mehaanilise helisalvestuse helikandjad.
Esimeseks helikandjaks oli fonograafi vahatrummel. Seejärel võeti laialdaselt kasutusele grammofonid ja nende jaoks sai põhiliseks helikandjaks šellakplaat (Ø 10 tolli, 78 p/min), mis tuli müügile aastal 1904. Šellakplaadid jäid põhiliseks mehaanilise helisalvestuse helikandjaks rohkem kui pooleks sajandiks.
Kauamängivad ehk mikrosalvestusega heliplaadid võeti laialdaselt kasutusele kohe pärast II maailmasõda (LP "Long Play" Ø 12 tolli,  p/min, 1948, EP "Extended Play" Ø 10 tolli", ," p/min ja "45 rpm Single"). Põhiliseks plaadi materjaliks sai polüvinüülkloriid, mistõttu selliseid plaate nimetatakse vinüülplaatideks. Stereofooniliste heliplaatidena 45/45-süsteemis on neid tehtud alates aastast 1953, masstoodanguna alates 1958. aastast.
Optilised helikandjad.
Peamiseks optiliseks helikandjaks sai helifilmi ajastul filmilint. Sellele lisati optiline helirada (või mitu rada). Kuni II maailmasõjani oli optiline helisalvestus ja helikandja kõige kõrgema kvaliteediga heli taasesitust andev lahendus.
Magnetilise helisalvestuse andmekandjad/helikandjad.
Magnetsalvestise kandjana võeti alguses (1898) kasutusele traat, kuid peatselt ka lint. Mittemetalsele alusele kantud magnetilise töökihiga magnetlint võeti kasutusele 1930. aastatel (patent 1928. aastast). Sellist linti kasutati magnetofonides lindiketaste kujul kerituna lahtistele või külgedega lindipoolidele umbes alates aastast 1935, seejärel aga püüti lindipoole paigutada kassettidesse ("RCA Cartridge" 1958, mitmesugused kinnise ringlindiga "cartridge"'id, Philipsi "Compact Cassette" 1963, Olympuse mikrokassett jt). Eriti laia leviku sai nendest kompaktkassett.
Digitaalse helisignaali kandjad.
Sellele analoogsignaali kandjate ajajärgule järgnenud digiajastul olid helisalvestise kandjateks esialgu arvuti kõvaketas ja arvutustehnikas laialdaselt kasutusel olnud magnetlint. Hiljem võeti kasutusele ka spetsiaalselt helisalvestuse jaoks kohandatud lahendused (DAT-magnetofoni kassetid).
Seejärel tulid kasutusele optilised andmekandjad CD-plaat (1982), SACD ja DVD-Audio, samuti magnetoptiline ketas.
Digitaalsetele kandjatele on helisignaal tavaliselt salvestatud kompresseerituna (näiteks MP3-vormingus).
Tänapäeval kannab (heli)salvestist peamiselt välkmälukiip (mälupulgas, mälukaardis, SSD-kõvakettas).
Merinõel

Merinõel ("Syngnathus typhle") on merinõellaste sugukonda kuuluv kalaliik. 
Merinõela on leitud paljudest Euroopa mereranniku aladest, elab ka Eesti rannikuvetes.
Merinõelaga sarnaneb väliselt väga madunõel ("Nerophis ophidion"). Kõige lihtsam on neid eristada väikese sabalehviku järgi, mis madunõelal puudub.
Merinõela kehavärvus varieerub helerohekaist toonidest rohekaspruunideni.
Mila Kunis

 
Mila Kunis (õieti Milena Kunis, vene keeles Милена Маркοвна Кунис, ukraina keeles Мілена Марківна Куніс; sündinud 14. augustil 1983 Tšernivtsis) on juudi päritolu USA filminäitleja.
Mila sündis Ukrainas. Tema isa Mark oli autobaasi juhataja ja ema Elvira oli apteegi juhataja. Milal on vanem vend Mihhail.
1991 kolis perekond Los Angelesse. 9-aastaselt hakkas Mila näitlemist õppima. Varsti hakkas ta saama tööd modellina trükireklaamides ja lasterõivaste kataloogides. Esimene telereklaam, kus ta esines, reklaamis Barbie-nukke.
1994 hakkas ta mängima filmides ja teleseriaalides, algul episoodilisi rolle. 1998–2006 mängis ta üht peaosa seriaalis "That '70s Show". Alates 2000. aastast loeb ta seriaalis "Perepea" Meg Griffini osa.
Alates 1999 on Kunis välja andnud oma muuvisid, kokku on tal neid ilmunud 6, viimane 2008. aastal. Ta on andnud hääle ka kahele videomängule (sealhulgas "Family Guy Video Game"), mõlemad aastal 2006.
Alates 2002. aastast on Kunis jõudnud paljude meesteajakirjade seksikate või muidu ihaldusväärsete naiste edetabelitesse. Kunis ise ei ole sellele erilist tähelepanu pööranud, öeldes, et see ei ole niisugune asi, millele oma karjääri rajada.
Tunnustus.
Noore näitleja auhinna kandidaadiks nimetati Kunis kolm korda: 1999 ja 2000 parima näitlejaskonna kategoorias ning 2001 komöödiateleseriaali naispeaosatäitja kategoorias. Ta ei võitnud ühtegi neist auhindadest.
Teismeliste valiku auhinna kandidaadiks nimetati Kunis üheksa korda, neist kuus esimest seriaali "That '70s Show" eest: 2001 ja 2002 seriaali naisosatäitja kategoorias ja 2003–2006 komöödiaseriaali naisosatäitja kategoorias. 2008 kandideeris ta naisnäitleja läbimurderolli kategoorias filmi "Forgetting Sarah Marshall" eest ning 2009 ja 2010 seiklusfilminäitlejatari kategoorias, vastavalt filmide "Max Payne" ja "The Book of Eli" eest. Ta ei võitnud neist ühtegi.
2007. aastal nimetati ta rolli eest sarjas "Perepea" parimatele multifilmidele mõeldud Annie auhinna kandidaadiks parima dublaažinäitleja kategoorias, aga ei võitnud seda.
2010. aastal valminud film "Must luik" tõi kaasa hulga auhinnanominatsioone. Ta võitis Veneetsia filmifestivali parimale noorele naisnäitlejale mõeldud Marcello Mastroianni auhinna. Parima naiskõrvalosatäitja kategoorias kandideeris ta muu hulgas Kuldgloobusele ja parima ulmefilmi auhinnale Saturn, aga ei võitnud neid. MTV filmiauhinna kandidaadiks nimetati ta parima suudluse kategoorias (Natalie Portmaniga) ega võitnud ka seda.
Isiklikku.
Aastatel 2002–2011 oli ta suhtes filmi "Üksinda kodus" peaosatäitja Macaulay Culkiniga. Hoolimata kõlakatest paari abiellumise kohta nad selleni siiski ei jõudnud, kuid nad kinnitasid, et saavad ka pärast lahkuminekut väga hästi läbi. Vaid mõni kuu pärast lahkuminekut algasid jutud Mila suhtest filmi "Kuumad 70ndad" kaasnäitleja Ashton Kutcheriga. Paar kuud pärast nende kihlumist 2014. aastal sündis tütar Wyatt Isabelle Kutcher. 2016. aastal sündis poeg Dimitri Portwood Kutcher.
Väike tobias

Väike tobias ehk nigli (ka väiketobias, "Ammodytes tobianus") on tobiaslaste sugukonda tobia perekonda kuuluv kalaliik.
Väike tobias elab Lääne-Euroopa rannikumeres ja rohkelt ka Eesti rannikuvetes.
Väikese tobia keha on pikenenud ja ümara ristlõikega. Pea on samuti pikenenud ja otsast terav, terava väljaulatuva alalõuaga. Ülalõug on väljasopistuv ja võib koos alalõuaga moodustada toru. Lõua eesmises otsas pole hambaid.
Silmatorkavalt pikk on seljauim, mis koosneb 49–58 hargnenud kiirest. Kala pikkus on 20 cm, eluiga küünib 7 aastani. Rinnauimed on väikesed ja paiknevad madalal, kõhuuimed puuduvad, sabauim on kahehõlmaline. Nahavärv on seljal rohekaskollane, külgede ülaosas kollane, alakülgedel ja kõhul hõbedane.
Paljunemine sõltub sellest, missugusesse teisendisse kala kuulub. Sigimine toimub tavaliselt veebruarist aprillini, harvem septembrist novembrini. Kalad saavad suguküpseks 1–2-aastaselt, kui nad on 8 cm pikad.
Tobiaslaste marjaterad on demersaalsed, veidi ellipsoidsed ja kleepuvad liivaterade külge. Vastsed on pelaagilised ja ilmuvad planktonisse massiliselt.
Väiketobia peamiseks toiduks on planktilised vähid ja tõruvähkide vastsed.
Tobiaslased ise on põhjaeluviisiga tursklaste lemmiktoit ja tobiaid kasutataksegi tursklaste õngejadadega püüdmisel elussöödana.
Väikese tobia kõrval leidub Eesti rannikuvetes ka tobiaslaste suurtobia perekonda kuuluvat suurtobiat ("Hyperoplus lanceolatus"), kes sööb väiketobiat.
Étienne-Jules Marey

Étienne-Jules Marey (5. märts 1830 Beaune – 21. mai 1904 Pariis) oli prantsuse filmipioneer.
Tema leiutatud on kronofotograafia.
Joseph Plateau

Joseph Antoine Ferdinand Plateau (14. oktoober 1801 Brüssel – 15. september 1883 Gent) oli Belgia füüsik.
Ta lõpetas Liège'i ülikooli füüsika- ja matemaatikateaduste doktorina 1829. 1835 määrati ta Genti ülikooli eksperimentaalfüüsikaprofessoriks.
Ta tegeles eelkõige kapillaarsuse ja pindpinevuse uurimisega. Ta sõnastas Plateau seadused, mis kirjeldavad vahtu moodustava seebikile struktuuri.
Ta sõnastas probleemi, millele anti tema nimi: leida vähima pindalaga pind, mis on piiratud antud suletud kontuuriga ruumis. Ta soovitas ka selle probleemi lahendamiseks kasutada seebikilet.
Plateau leiutas 1836. aastal algelise stroboskoobi, mida nimetas fenakistiskoobiks. See stroboskoop koosnes kahest võrdse läbimõõduga kettast, mis olid jagatud võrdseks arvuks sektoriteks. Ühe ketta sektoritel olid avad, teise ketta sektoritel pildid. Kui kettad kindla kiirusega pöörlema panna ja vaadata läbi ühes kettas olevate avade teisel kettal olevaid pilte, tekitas see animatsiooni efekti. Seda tüüpi katsetega tegelemine viis lõpuks kino leiutamiseni.
Teda huvitas silma võrkkesta reageerimine valgusele ning ta tegi 1829 katseid enda peal, vaadates 25 sekundit järjest üksisilmi päikest. Selle tulemusel kaotas ta nägemise. Kui ta mitu päeva järjest pimedas toas veetis, tuli nägemine pikkamööda tagasi. Kuid 1842 jäi ta lõplikult pimedaks.
Raoul Grimoin-Sanson

Raoul Grimoin-Sanson (7. mai 1860 Elbeuf – 3. november 1941) oli prantsuse fotograaf, illusionist ja filmipioneer.
Émile Reynaud

Charles-Émile Reynaud (8. detsember 1844 – 9. jaanuar 1918) oli prantsuse leidur ja filmipioneer.
Louis Le Prince

Louis Aimé Augustin Le Prince (28. august 1841 Metz – teadmata kadunud 16. septembril 1890) oli prantsuse leiutaja ja üks esimesi filmitegijaid. Teda peetakse üheks esimeseks inimeseks, kes suutis liikuvat pilti filmile jäädvustada.
1888. aastal filmis ta Inglismaal mitu lühikest klippi, neist kuulsaim on "Roundhay Garden Scene", mida peetakse vanimaks säilinud filmiks.
Le Prince kadus salapäraselt 1890. aastal rongireisil Dijonist Pariisi. Tema kadumise asjaolud on tänini lahendamata ning see on andnud põhjust mitmesugusteks spekulatsioonideks ja vandenõuteooriateks.
Kähäri

Kähäri on Turu linnaosa.
Linnaosa koosneb põhiliselt 19. sajandi lõpul ja 20. sajandi alguses ehitatud puiteramajadest.
2007. aastal elas linnaosas 946 inimest, kellest emakeelena kõneles soome keelt 93,47%, rootsi keelt 4,93% ja muid keeli 1,61%.
Matinkylä

Matinkylä (rootsi keeles Mattby) on Espoo linnaosa.
Matinkylä geograafilised koordinaadid on 60°10' N, 34°45' O. Ta asub Helsingi kesklinnast 14 kilomeetri kaugusel.
Matinkylä on piirkond, mis jääb Helsingi–Hanko kiirtee ja Soome lahe vahele. Matinkyläst põhja jääb Olari linnaosa, itta Haukilahti ja läände Kaitaa. Matinkyläs koos Olari ja Henttaaga, niinimetatud Suur-Matinkyläs, elab umbes 30 000 inimest.
Matinkylä on Helsingi metroo läänesuunalise liini Länsimetro lõpp-peatus. Seda metrooliini plaanitakse pikendada Kivenlahtini.
Seal asub kaubanduskeskus Iso Omena.
Matinkylä läänepiiril asub märgala, endine merelaht, mille nimi on Suomenojan allas.
Finnträsk

Finnträsk on järv Lõuna-Soomes Uusimaa maakonnas Kirkkonummi valla idaosas. Järv on kirde–edelasuunaline, 3 km pikkune ja kuni 600 m laiune. Edelatipus asub Träskmosseni soo, mille kaudu voolab järvest vett Soome lahte.
Järve ümbruses pesitsevad mitmed haruldased linnud ja lendoravad.
Kulna–Vasalemma tee

Kulna–Vasalemma tee (registrinumbriga 11171) on 6,9 km pikkune kõrvalmaantee Lääne-Harju vallas. 
Tee saab alguse Keila–Haapsalu maantee seitsmendal kilomeetril Lehola ja Kulna küla piiril. Tee kulgeb läbi Lehola ja Kulna ning lõpeb Ohtu külas. 
Tee ei ületa ühtegi silda, küll aga 3 truupi. Bussipeatusi teele ei jää.
Tee on mustkattega. Tee klass on V. Liiklussagedus teel on 200-500 autot ööpäevas. Kiiruspiirangute ja teevalgustuse kohta andmed puuduvad.
727

727. aasta
Sajandid: 7. sajand - 8. sajand - 9. sajand
Kümnendid: 670. aastad 680. aastad 690. aastad 700. aastad 710. aastad - 720. aastad - 730. aastad 740. aastad 750. aastad 760. aastad 770. aastad
Aastad: 722 723 724 725 726 - 727 - 728 729 730 731 732
Vasalemma karjääri tee

Vasalemma karjääri tee (registrinumbriga 11172) on kõrvalmaantee Lääne-Harju vallas Vasalemma alevikus.
Tee pikkus on 1,4 km. Tee saab alguse Keila–Haapsalu maantee neljateistkümnendal kilomeetril Nahkjala küla ja Vasalemma aleviku piiril ning lõppeb raudteeülesõidu juures Vasalemma aleviku ja Lemmaru küla piiril. Tee ei ületa ühtegi silda ega ühtegi truupi. Teele jääb 2 bussipeatust, mida teenindab kohalik koolibussiliin
Tee on mustkattega. Tee klass on V. Liiklussagedus teel on 500-1000 autot ööpäevas. Kiiruspiirangud on Vasalemma aleviku tiheasustusega alal (40 ja 50 km/h). Tee on ka osaliselt valgustatud.
726

726. aasta
Sajandid: 7. sajand - 8. sajand - 9. sajand
Kümnendid: 670. aastad 680. aastad 690. aastad 700. aastad 710. aastad - 720. aastad - 730. aastad 740. aastad 750. aastad 760. aastad 770. aastad
Aastad: 721 722 723 724 725 - 726 - 727 728 729 730 731
Vasalemma jaama tee

Vasalemma jaama tee (registrinumbriga 11173) on kõrvalmaantee Lääne-Harju vallas Vasalemma alevikus.
Tee pikkus on 1,4 km. Tee saab alguse Keila–Haapsalu maantee 14. kilomeetril ning lõpeb Vasalemma raudteejaama juures. Tee ei ületa ühtegi silda ega truupi, teele ei jää bussipeatusi.
Tee on mustkattega, kuid klassita. Liiklussagedus teel on 500–1000 autot ööpäevas. Vasalemma aleviku tiheasustusega alal on kiiruspiirang 40 km/h. Samas on ka tee valgustatud.
725

725. aasta (DCCXXV) oli 8. sajandi 25. aasta.
724

724. aasta
Sajandid: 7. sajand - 8. sajand - 9. sajand
Kümnendid: 670. aastad 680. aastad 690. aastad 700. aastad 710. aastad - 720. aastad - 730. aastad 740. aastad 750. aastad 760. aastad 770. aastad
Aastad: 719 720 721 722 723 - 724 - 725 726 727 728 729
Siig (perekond)

Siig ("Coregonus") on lõhelaste sugukonda kuuluv perekond kalu. Perekonna tüüpliik on merisiig ("C. lavaretus"). Eestis kutsutakse sageli ka merisiiga lihtsalt siiaks. 
Üle maailma kuulub siia perekonda arvukalt liike, kuid nende klassifitseerimine, eriti liigisiseselt, on segane. 
Eestis elavatest kaladest kuuluvad siia perekonda 
Siia perekonnast on anadroomsed kalad
Läänemere tursk

Läänemere tursk ("Gadus morhua callarias") on tursklaste sugukonda kuuluv kala, atlandi tursa alamliik. 
Läänemere tursa areaal on Läänemeri.
Tursa arvukus on viimastel aastakümnetel tugevasti kõikunud, peaasjalikult sõltub see Läänemere soolsusest; üks kõrgperioode oli 1980. aastad. Läänemere tursk võib olla kuni 1 meeter pikk ja kaaluda kuni 11 kg; tema eluiga võib küündida kümne aastani.
Tobias

 
Tobias ("Ammodytes") on tobiaslaste sugukonda kuuluv kalade perekond.
Tobiaslaste sugukonnas eristatakse 6 üksteisele võrdlemisi lähedast perekonda 14–15 liigiga, kes ühe erandiga elavad põhjapoolkeral. Neist kõige arvukam ja kõige laiema levilaga perekond ongi tobias, kuhu kuulub 5–6 liiki. Need elavad Atlandi ja Vaikse ookeani põhjaosas ning Põhja-Jäämeres.
Tobia perekonnas on järgmised liigid:
Vaikse ookeani tobias jaguneb kaheks alamliigiks: ookeani lääne- ja põhjaosas "A. hexapterus hexapterus" ning idaosas "A. hexapterus personatus". Neid on peetud ka eri liikideks. 
Tobiad on väikesed kalad pika ja peenikese kehaga, koonilise teritunud peaga, pika selja- ja pärakuuimega, sabauimega, millel on väljalõige, ning madalal paiknevate paarisuimedega. Keha on kaetud peenikeste kaarsoomustega. Keha külgedel on viltused ristikurrud. Kõhuuimed puuduvad. Nende selg on tavaliselt tume, sinakasroheline, küljed ja kõht on hõbedased. Nende pikkus on 12–20 cm.
Tobiad elutsevad parvedena ranniku lähedal 5–40, harvem kuni 120 m sügavuses. Vähimagi ohu korral kaevuvad nad silmapilkselt liiva. Seda teevad nad ka mõõna ajal madalvette jäädes.
Nende peamise toidu moodustavad planktilised vähid ja tõruvähkide vastsed. Nad ise on põhjaeluviisiga tursklaste lemmiktoit.
Tobiate marjaterad on demersaalsed, veidi ellipsoidsed ja kleepuvad liivaterade külge. Nende vastsed on pelaagilised ja ilmuvad massiliselt planktonisse.
Veel hiljaaegu seisnes tobiate peamine töönduslik tähtsus nende kasutamises oivalise elussöödana tursklaste püüdmisel õngejadadega. See tähtsus on tänapäeval kadunud, sest tursklasi püütakse tänapäeval traaliga ja elussööta enam ei vajata. Seevastu on väikeseid kalu üha rohkem hakatud kasutama toiduks ja kalajahu valmistamiseks. Seetõttu on tobiad kui massilised kalad omandanud ka iseseisva tööndusliku tähtsuse. Neid püütakse Euroopas, Koreas ja Jaapanis.
Kordofonide loend

__NoTOC__
"Sellel leheküljel on loetletud kordofone."
&lt;onlyinclude&gt;
Kordofonid.
&lt;/onlyinclude&gt;
Klahvpillide loend

__NoTOC__
"Sellel leheküljel on loetletud klahvpille."
&lt;onlyinclude&gt;
&lt;/onlyinclude&gt;
Bioloogiajaam

Bioloogiajaam on alaline või hooajaline bioloogilistele väliuurimistele spetsialiseeritud teadusasutus või õppebaas. 
Bioloogiajaamu hakati looma Euroopas alates 19. sajandi teisest poolest. Üks tuntumaid neist on Napoli bioloogiajaam, mis avati 1874. aastal.
Esimene Tartu Ülikooli rajatud bioloogiajaam oli 1908. aastal avatud Kovda bioloogiajaam Valge mere ääres, mille organiseeris Tartu Ülikooli zooloogiaõppejõud Konstantin Saint-Hilaire.
Eesti bioloogiajaamad.
Tuntumad bioloogiajaamad Eestis on Kuusnõmme bioloogiajaam, Võrtsjärve limnoloogiajaam, Puhtu bioloogiajaam, Laelatu bioloogiajaam, Vooremaa metsaökoloogia jaam, Akste bioloogiajaam, Kõiguste bioloogiajaam ja Viidumäe bioloogiajaam. Lühemat aega on tegutsenud Rootsiküla bioloogiajaam, Rutja bioloogiajaam ja Taevaskoja bioloogiajaam.
Merivarblane

Merivarblane ("Cyclopterus lumpus") on kala merivarblaslaste sugukonnast, merivarblase perekonna ("Cyclopterus") ainus liik.
Teaduslikult kirjeldas merivarblast esimesena Carl von Linné aastal 1758.
Merivarblane on oma sugukonna tuntuim esindaja. Tema levila ulatub Hispaania põhjarannikult loode–kirdesuunaliselt Valge mereni, levila hõlmab ka Läänemerd ja Suurbritannia rannikualasid. Põhilevilast eraldi jäävad Islandi rannikupiirkonnad.
Merivarblasel on kerajas keha. See on lühike ja eesotsas tugevasti puhetunud, tagakeha on külgedelt kokku surutud. Kehal kulgeb kummalgi küljel kaks rida luukühmusid. Lõpuseavad on väikesed ja asuvad keha külgedel rinnauimedest eespool. Seljauimi on kaks, aga eesmine neist on peitunud naha alla ega paista välja. Kõhuuimed on muundunud ümmarguseks imikettaks, mille abil kala kividele kinnitub. Sabauim on ümardunud ning selja- ja pärakuuimest selgelt eraldunud.
Kala on üldvärvilt rohekas, küljed mõnevõrra hallikama varjundiga. 
Kala pikkus on emastel 61 cm ja isastel 51 cm, eluiga küündib 14 aastani. Kala võib kaaluda kuni 5½ kg. Kuid need on maksimummõõtmed, harilikult on kala palju väiksem. Isaskala on tavaliselt 2½–3 dm ja emaskala 3–4 dm pikk. Siiski on merivarblane oma sugukonna kõige suurem kala, sest põhiliselt jääb merivarblaslaste pikkus alla 1 dm.
Merivarblased toituvad bentilistest selgrootutest, peamiselt ussidest ja väikestest koorikloomadest.
Merivarblane saab suguküpseks 3.–4. eluaastal. Barentsi ja Valges meres koeb ta maist juulini. Tavaliselt on isased sinakashallid, aga kudemise ajal muutuvad nende kõht ja uimed tellispunaseks ning selg tumedaks. Emased koevad paari-kolme portsjoniga 79 000 –136 000 suurt oranži marjatera, millest igaühe läbimõõt on 2,7 mm. Isased valvavad koetud marja.
Merivarblase marja, maksa ja liha süüakse. Kala ennast soolatakse, suitsutatakse ja vinnutatakse. Kuid Eestis ja Venemaal on ta töönduslikult vähetähtis. Teda püütakse peamiselt Taanis ja Islandil.
Merivarblase mari on roosa, kuid seda värvitakse punaseks või mustaks, et seda oleks parem turustada. Merivarblase mari sisaldab palju valke ja vitamiine.
Aerofonide loend

__NoTOC__
"Sellel leheküljel on loetletud aerofone."
&lt;onlyinclude&gt;
Aerofonid.
&lt;/onlyinclude&gt;
Idiofonide loend

__NoTOC__
"Sellel leheküljel on loetletud idiofone."
&lt;onlyinclude&gt;
Idiofonid.
&lt;/onlyinclude&gt;
Elektrofonide loend

__NoTOC__
"Sellel leheküljel on loetletud elektrofone."
&lt;onlyinclude&gt;
Elektrofonid.
&lt;/onlyinclude&gt;
Itaalia väikehurt

Itaalia väikehurt on väike tõukoer, kes kuulub hurdaliste perekonda. Itaalia väikehurdal (nimetatakse vahel ka itaallaseks või italiaanoks) on kiired jalad ja hea nägemine, seega on ta hea jahikoer väikeste ulukite püüdmiseks.
Itaalia väikehurt on hurtade perekonnast väikseim. Ta on kitsa rinnaga, pika kaela ja pikkade jalgadega. 
Tõu vanus on kuni 2000 aastat. Egiptusest on leitud mumifitseeritud koeri, kes on Itaalia väikehurdale väga sarnased, samuti on leitud Pompeist sarnaste koerte kujutisi.
Itaalia väikehurt on hea kaaslane, kuid ta ei talu külma ning on väga õrn. Teiste "mängukoertega" võrreldes on Itaalia väikehurdal haukumisel palju madalam hääl.
Itaalia väikehurdad on väga taibukad, kui asi on nende kasuks, näiteks oskavad nad väga kergelt kahel käpal kõndida . Neid loetakse ka headeks valvekoerteks, sest hauguvad võõraste helide peale. Itaalia väikehurtadega jalutatakse enamasti rihmastatuna. Nende jahiinstinkt on nii tugev, et piisab tuules lendlevast kilekotist või puulehest ning nad unustavad omaniku, kuulekuse.
Fütotsönoloogia

Fütotsönoloogia ehk fütosotsioloogia on fütotsönoose ehk taimekooslusi uuriv bioloogia haru. Mitmed autorid peavad mõistet "fütotsönoloogia" mõistega "geobotaanika" samatähenduslikuks.
Zooloogia ja Botaanika Instituudis Tartus oli 1970. aastail fütotsönoloogia sektor, mida juhatas algul Liivia Laasimer ja seejärel Toomas Frey. 1979. aastal nimetati see ümber süsteemökoloogia sektoriks.
Pärandkooslus

Pärandkooslus (ka poollooduslik kooslus) on niisugune biotsönoos, mis on looduslikust kooslusest kujunenud mõõduka inimmõju tulemusel. Pärandkooslused koosnevad pärismaisest elustikust. Harva kasutatakse ka terminit "pärandmaastik", mis sisuliselt hõlmab üht biotsönoosi olulist komponenti – biotoopi.
Kitsamas mõttes on pärandkooslusteks niidud, mis püsivad tänu regulaarsele niitmisele (samuti puisniidud, millel lisaks niitmisele ka raiutakse valikuliselt puid) ning karjamaad (sealhulgas puiskarjamaad), mis püsivad tänu kariloomade regulaarsele karjatamisele.
Laiemas mõttes on pärandkooslused kõik mahedalt majandatavad pärismaised kooslused, näiteks majandatavad pärismaistest liikidest (looduslikult uuenenud) metsad, aga ka traditsiooniliselt majandatavad looduslike veekogude kooslused.
Pärandkooslused Eestis.
Botaanik Toomas Kuke hinnangul ei ole Eesti pärandniidukooslused valdavalt vanemad rahvasterännu- ja eelviikingiajast 450–800 pKr, mil Eesti aladel muutus üldiseks heinategu. Suurim oli pärandniitude pindala Eestis 19. sajandi lõpul, mil need, enamjaolt karja- ja heinamaad, hõlmasid ligi 40% Eesti maismaast ehk 1,8 miljonit hektarit. Kiirelt hakkasid need kaduma pärast Teist maailmasõda, mil põllumajanduses mindi üle suurtootmisele. Nüüdseks on pärandniite Eestis jäänud kuni 75 000 hektarit, neist puisniite kuni 750 hektarit.
Geobotaanika

Geobotaanika on teadusharu, mis tegeleb taimkatte ja seda moodustavate taimekoosluste uurimisega, pöörates tähelepanu paiga edaafilistele ja klimaatilistele tingimustele.
Mitmed autorid peavad mõistet "fütotsönoloogia" samatähenduslikuks.
Karjamaa (täpsustus)

Karjamaa on rohumaa, kus karjatatakse kariloomi.
Karjamaa on ka kohanimi:
Helisalvestus

Helisalvestus on audiosignaalide salvestamine helikandjale. Salvestatava heli muundab elektriliseks signaaliks ehk audiosignaaliks mikrofon.
Helisalvestus on ka üks muusikaproduktsiooni etappidest, mille käigus toimub heli salvestamine helikandjale kas spetsiaalses helistuudios, kontserdisaalis või mujal. Heli salvestatakse tavaliselt mitmekanalilise helisalvestusseadmestiku abil arvuti kõvakettale või muule helikandjale (näiteks magnetlindile mitmerajalise salvestusena).
Laialt levinud helisalvestuse meetodid on olnud mehaaniline, optiline ja magnetiline. Algselt on kõikide nende puhul olnud tegemist signaali salvestamisega analoogkujul, kuigi kandevsignaali modulatsiooni ja muude signaalitöötluse võtete kasutamisega selle juures, nagu seda on eelmagneetimine magnetofonides, kandevsignaalid kvadrofooniliste heliplaatide puhul jms.
Tänapäeval on levinuim helisalvestuse meetod digitaalsignaali salvestus sobivale andmekandjale, tarbekasutuses selle kompresseeritud vormid (MP3 jm).
Helisalvestuse tulemuseks on helisalvestis ehk fonogramm.
Big Apple

Big Apple ('suur õun') on New Yorgi linna hüüdnimi. Nime võttis 1920. aastatel kasutusele New York Morning Telegraphi spordiajakirjanik John J. Fitz Gerald. 
Hüüdnimi on laiemalt kasutusel alates 1970. aastatest, mil linn korraldas selle nime propageerimiseks ulatusliku reklaamikampaania. 
Hüüdnime ajalugu.
Kuigi hüüdnime "Big Apple" päritolu kaua aega ei teatud, on kahe viimase aastakümne jooksul uurinud seda peamiselt harrastusetümoloog Barry Popik ning Missouri Teadus- ja Tehnoloogia Ülikooli (Missouri University of Science and Technology) professor Gerald Cohen, kelle uurimistöö on loonud üsna selge ettekujutuse hüüdnime päritolust. Enne seda oli liikvel palju oletusi, millest ehk kõige naeruväärsem oli väide, et nimi pärineb New Yorgi lõbumaja Eve-nimeliselt maadamilt.
Patriotism

Patriotism ehk isamaa-armastus ehk isamaalus (ka isamaalisus) on üksikisiku või grupi inimeste positiivne ja toetav hoiak isamaa või mingi regiooni või linna vastu. Patriotismiga saab seondada uhkust oma riigi kultuuri ja saavutuste üle ning soov neid väärtusi säilitada.
Patriotism on vahel seotud ka rahvuslusega ning rahvuslust võidakse nimetada ka patriotismiks.
Patriotism tähendab ka seda, et inimese jaoks on riigi huvid enda isiklikest huvidest olulisemad. Näiteks võib ta sõja tingimustes isamaa nimel oma elu ohverdada. Surm lahingus isamaa eest on äärmuspatriotismi arhetüüp.
Patriotismi väljendamine.
Isiklik patriotism on emotsionaalne ja vabatahtlik. Patrioodile on olulised teatud väärtused, nagu näiteks austus lipu vastu. Tihti on patriotism seotud erinevate sümboolsete tegevustega, nagu näiteks hümni laulmine, autole lippude ja isamaaliste kleepsude panemine, sõjaveteranide austamine.
Patriotism väljendub intensiivsemalt olukorras, kui riik on mingi ohu all.
Patriotismi negatiivne väljund on enda rahvuse kõrgemale seadmine teistest rahvustest või inimgrupist. Siis on tegemist natsionalismi või šovinismiga.
Bingöl

Bingöl on linn Türgi idaosas, Bingöli provintsi keskus. 
Linna endine nimi on Çabakçur.
Transkriptsioon (muusika)

Transkriptsioon on muusika ümberkirjutus ühest noodikirja liigist teise, heliteose seade erinevasse instrumentatsiooni, fonogrammil kõlava muusika üleskirjutus noodikirjas.
Sõna 'transkriptsioon' all mõistetakse muusikas:
Š

Š (š) (hääldus: šaa) on ladina kirja täht, mis esineb bosnia, eesti, liivi, leedu, läti, karjala, tšehhi, soome, sotho, põhjasaami, inarisaami, slovaki, sloveeni, horvaadi, serbia, vadja ja vepsa keeles.
Š-tähe võttis esimesena kasutusele Jan Hus 15. sajandil tšehhi tähestikus. Ljudevit Gaj võttis š-tähe 1830. aastal kasutusele ka horvaadi keele kirjutamisel.
Eesti ja soome keeles kasutatakse š-tähte ainult võõrsõnade kirjutamisel ja võõrnimedes. Tähe š kasutusele võtu ettepanek tehti Eestis hiljemalt 1900. aastal (Ansomardi), lõpliku heakskiidu sai š 1918. a ilmunud "Eesti keele õigekirjutuse-sõnaraamatus".
Täht leiab kasutamist ka kirillitsas kirjutatavate keelte translitereerimisel ladina kirja, vastab ш-tähele.
Arvutikasutajad asendavad š-tähe vahel tähekombinatsiooniga sh; sellist kirjaviisi on esinenud küll vanas eesti kirjasõnas (gooti kirjas ſh), kuid tänapäeval pole selle kasutamine õigustatud.
Zinkiv

Zinkiv (venepäraselt "Zenkov") on linn Ukrainas Poltava oblastis. Linna asutamisaastaks loetakse aastat 1533.
Mudillased

Mudillased ("Gobiidae") on ahvenaliste seltsi kuuluv liigirikkas kalade sugukond. Mudillased on üks suurimaid kalade sugukondi üldse, sellesse kuulub üle 2000 liigi üle 200 perekonnas.
Enamik sugukonda kuuluvaid liike on väikesed: tüüpiliselt alla 10 cm pikad. 
Vaatamata sellele, et enamikul mudillastest pole töönduslikku tähtsust, on nad oluline toiduressurss sellistele kalamajanduslikult tähtsatele liikidele nagu tursk, pikša jmt. Mitmeid mudillasi kasutatakse ka akvaariumikaladena, näiteks perekonnast "Brachygobius".
Süstemaatika.
Mudillaste sugukond jagatakse neljaks alamsugukonnaks ja umbes 200 perekonnaks. 
Eestis on mudillastest esindatud järgmised liigid:
Meripühvel

Meripühvel ("Taurulus bubalis", ka "Cottus bubalis") on võldaslaste sugukonda kuuluv kala, meripühvli perekonna ("Taurulus") ainus liik. 
Meripühvlit leidub ka Eesti rannikuvetes, eriti Soome lahe lääneosas.
Iseloomustus.
Meripühvel meenutab mõneti nolgust, kellest ta on küll tublisti väiksem. Kala kuklaosas turritavad välja ogapaarid. Silma ümbritseb lihaseline volt. Küljejoonest ulatuvad välja väikesed ogad. Kala värvus varieerub pruunikatest toonidest punasteni. Kala pikkus on umbes 17,5 cm.
Saab S100 Argus

Saab S100B Argus ehk Saab 340AEW&amp;C (Airborne Early Warning and Control) on Rootsi eelhoiatus- ja juhtimislennuk. 
Lennuk on saanud nime saja silmaga tegelase Argose järgi kreeka mütoloogias. S100B esmalend toimus 1994. aastal. 1997. aastal võeti lennuk Rootsi Õhujõudude teenistusse. S100B-l on firma Ericssoni radar PS-890, mis kannab nime Erieye. Radar kasutab 200 saate- ja vastuvõtumoodulit. 
Radari antenn kaalub 900 kg ja on 10 meetrit pikk. Erieye võib näha 300 km kaugusele (maksimaalselt 450 km) ja see töötab mõlemalt poolt 160-kraadise nurgaga. Antennil on ka õhukogur, mida kasutatakse elektroonika jahutamiseks. 
Rootsi Õhujõududele on plaanitud ehitada kuus sellist lennukit. Neljal neist on radar ja ülesandeks on eelhoiatus. Kahel ülejäänud lennukil aga puudub radar. Need täidavad transpordilennuki ülesandeid. Kahte Erieye radarit kasutab ka Kreeka, lennukitel Embraer EMB-145. 
2007. aasta novembris teatas Tai, et kavatseb 2010. aastaks osta kaks lennukit S100B AEW. 
Argus kasutab kahte General Electric CT7-9B turbopropellermootorit, kumbki 1395 kW. Patrullimisel on lennuki keskmine kiirus 300 km/h ja kõrgus 2000–6000 meetrit.
29. mail 2024 teatas Rootsi sõjalisest abipaketist Ukrainale, mis sisaldab ka kahte Saab 340AEW&amp;C lennukit.
Aressa

Aressa (venepäraselt "Oressa") on jõgi Euroopa idaosas Valgevenes Minski ja Homieli oblastis. Algab Polesje soodest. Voolab valdavalt lõunasse ja itta. Suubub paremalt Ptsitši.
Meritint

Meritint ("Osmerus eperlanus") on tintlaste sugukonda kuuluv kalaliik. 
Meritinti leidub ka Eesti rannikuvetes, arvukas eriti Pärnu lahes.
Iseloomustus.
Meritindi keha on suhteliselt sale ja pikk. Meritindil nagu enamikul lõhelistel on olemas väike rasvauim. Seljauimel on esimesed kaks kiirt hargnemata, ülejäänud (8–10) hargnenud (uimevalem: D II/8–10), küljejoon ulatub umbes keskkehani. 
Kala värvus varieerub mustjaskollakatest toonidest roheliseni, mõlemal pool külge sirendab hõbejas vööt. Võib kasvada kuni 46 cm pikkuseks, eluiga 12–15 aastat.
Värske meritint lõhnab kurgi järele. 
Meritint on anadroomne kala, see tähendab, et ta tuleb merest jõgedesse kudema.
Paldiski–Padise tee

Paldiski–Padise tee (registrinumbriga 11174) on 15,2 km pikkune kõrvalmaantee Lääne-Harju vallas (Paldiski linna tänavatena Soomepoiste tee ja Padise tee – kokku 1,6 km).
Tee saab alguse Tallinna–Paldiski maantee 46. kilomeetril Paldiski linnas. Tee kulgeb läbi Paldiski, Laoküla, Põllküla, Madise, Karilepa, Suurküla ja Padise küla ning Ämari ja Rummu aleviku. Tee lõpeb Keila–Haapsalu maantee 21. kilomeetril Padise külas.
Tee ületab üht silda (Jõesuu II sild üle Vasalemma jõe tee viiendal kilomeetril) ja üheksat truupi. Teele jääb neli bussipeatust: Tänava otsa, Liisküla, Kasepere, Padise.
Teega ristub teisel kilomeetril Paldiski Lõunasadama tee, kolmandal kilomeetril kaks korda Laoküla tee, viiendal kilomeetril kaks korda Jõesuu silla tee, kaheksandal kilomeetril Põllküla–Madise tee.
Tee esimene kilomeeter on asfaltkattega, teine ja kolmas kilomeeter mustkattega. Jõesuu silla piirkonnas on tee 1 km ulatuses asfaltkattega. Tee seitsmendal kilomeetril on tee 1 km ulatuses ning tee lõpp 0,4 km ulatuses pinnatud kruusatee. Ülejäänud tee on kruusatee. Esimene 1,6 km on linnatänav, kuni kolmanda kilomeetrini on tee klass IV, edasi on tee klassita. Tee esimesel kilomeetril on liiklussagedus 1000–3000 autot ööpäevas, edasi kuni 2,7. kilomeetrini on liiklussagedus 200–500 autot ööpäevas, ülejäänud teel kuni 200 autot ööpäevas. Tee seitsmendal-kaheksandal kilomeetril on kiiruspiirang 40 km/h. Teevalgustuse kohta andmed puuduvad.