Prantsusmaa territoriaalne areng

Prantsusmaa territoriaalne areng on siinses artiklis protsess, millega Prantsusmaa emamaa territoriaalne ulatus sai selliseks, nagu see on aastal 2012. Prantsuse riigi territoorium on levinud üle kogu maailma. Prantsusmaa emamaa on see osa, mis on Euroopas.
Lääne-Prantsusmaa, mis tekkis 843. aasta Verduni lepingust, jäi paljudeks aastateks stabiilseks. Esimesed kuningad, Kapetingid, olid liialt hõivatud võimu kehtestamisega oma isiklikes valdustes, et olla vallutajad. Nad kasutasid osavalt ära lahkarvamusi oma rahutute vasallide seas, survestades neid ning kirikut ja linnu. Suured konfliktid Inglismaa kuningatega olid tähtsad sündmused kuningavõimu kindlustamisel. 13. sajandi Normandia ja Languedoci taasannekteerimine Prantsuse kuningriiki olid kaks tähtsat sammu kuningriigi ühendamisel.
Prantsusmaa kaotas varsti, 9. sajandi lõpul Barcelona krahvkonna (Kataloonia). Rhône'i ületamine, mis jäi pikaks ajaks piiriks, ei alanud enne 14. sajandit, Dauphiné ostmisega. Louis XI taastas oma pärandi kahe kõige võimsama õiguse osas, mis antud dünastia kõrvalharudele: Burgundia ja Anjou, sealhulgas Provence Saksa-Rooma riigis (1481–1482).
Anne de Bretagne'i abielu kõigepealt Charles VIII-ga ja siis Louis XII-ga viis aastal 1532 lõpuks tema hertsogkonna tõhusale annekteerimisele, viimane oli juba Prantsuse kuningriigi mõjusfääris, kuid oli seni kindlalt säilitanus oma eraldiseisvat olemasolu.
Aastatel 1635–1748 võtsid Richelieu ja Louis XIV ette kuningriigi piiride laiendamise põhja ja Reini suunas. Nende eesmärk oli kontrollida Habsburgide Austria keiserliku perekonna püüdlusi nende endi ülemvõimu suunas Euroopas. Prantsuse Flandria kaotus (1526) tõi piiri Prantsusmaa pealinnale ohtlikult lähedale. Elsass, Artois ja Franche-Comté annekteeriti ajavahemikus 1648–1697. Lotringi hertsogkond jäi mõneks ajaks enklaaviks Prantsuse kuningriigis, enne kui see aastal 1766 samuti liidendati. See ja Korsika ostmine aastal 1768 tõi kuningriigi territooriumi ühendatud tervikuks.
Prantsuse revolutsiooni ja Esimese keisririigi ajal laienes Prantsusmaa ajutiselt Reini paremkaldale. Kirdepiir kaotas oma definitsiooni. Üldiselt jäi see stabiilseks aastateks 1697–1789, kuni see muutus ebamääraseks, mingit kindlat joont jälgimata. Piir taastati enam-vähem vanal joonel aastal 1815 Viini kongressi poolt. Prantsusmaa kaotas mõned kohad nagu Landau ja Saarlouis. Nendes strateegilistes kaotustes ja võimsa Saksa riigi loomises võib näha hilisemate diplomaatiliste ja sõjaliste sündmuste aluseid. Kuid isegi pärast vaherahu Saksamaaga 1918. aastal ei olnud Prantsusmaa võimeline tegema uusi territoriaalseid omandamisi kirde suunas, Saarimaal.
Hiljem 19. sajandil oli ainult paar arengut. Savoia hertsogkond ja Nizza krahvkond taasomandati lõplikult Prantsusmaale 1860. aasta referendumiga. Elsass-Lothring annekteeriti Saksamaa poolt aastal 1871, kuid läksid Prantsusmaale tagasi aastal 1918.
Muid muudatusi tehti ajutiselt Teise maailmasõja ajal okupatsioonivõimude poolt.
Geograafiline kontekst.
Tänapäeva Prantsusmaa emamaa laiub suures ulatuses loodusgeograafia selgetes piirides. Umbes pool selle piiridest asub mere rannikul. Edelas asub piir piki Püreneede mäeaheliku tippe. Sarnaselt asub see kagus osaliselt Alpides. Idas järgib see üht või teist Juura mäeahelikku, kuni see jõuab Reini jõeni, mida see allavoolu järgib. Viimane lõik kirdes, Reini ja Põhjamere vahel, on vähemalt selge loomuliku definitsiooniga.
Keskaeg (843–1492): kuningriigi ühendamine.
Suured feodaaldomeenid.
Verduni leping 843. aastast tähistab Prantsusmaa ja Saksamaa tekkimist, Frangi riigist. Kokkulepet vaadati kui pärandi ajutist jagamist Karl Suure pärijate vahel. Sellega pitseeriti piiride loomine kahele riigile, millest kumbki sai oma arengutee. Nende ühispiir sel ajal paiknes ligikaudu piki Saône'i ja Rhône'i jõge.
Ühelt poolt, esimene Saksa monarhia nõrgendas end, püüdes taastada Karolingide impeeriumi ilma piisavate vahenditeta. Teiselt poolt, Prantsuse monarhia võttis tagasihoidlikust baasist, ennast aeglaselt arendades, lõpuks juhtiva rolli Lääne-Euroopas.
Aastal 987 tõrjuti Karolingid Prantsusmaa troonilt Hugues Capeti valimisega, kes asutas oma dünastia. Esimeste Kapetingide kuninglik domeen oli alguses piiratud osaga Île-de-France'ist, Pariisi ja Orléansi vahel, mis olid tema peamised linnad.
Mujal olid suurisandad, kes rakendasid oma võimu, eriti kuus ilmalikku Prantsusmaa peeri: Akvitaania, Burgundia ja Normandia hertsogid, nende kõrval Champagne'i, Flandria ja Toulouse'i krahvid.
Kapetingide kuningate esimene eesmärk oli nende kohaliku võimu konsolideerumine, mida nad püüdsid teha 11. ja 12. sajandi jooksul. Kuningliku domeeni peamine laienemine sel perioodil oli Bourgesi vikontkonna ostmine aastal 1101, millest sai Berry hertsogkond.
Kuningavõimu konsolideerumine, olles silmitsi Inglismaa kuningatega.
Kuningliku domeeni laienemine 13. sajandil.
Võitlus Normanni ja Anjou Inglismaa kuningate vastu oli Prantsusmaa kuningatele võimalus oma võimu laiendamiseks. Nad tulid esitatud väljakutsetega tõesti toime. Normandia hertsog William Vallutaja sai Inglismaa kuningaks aastal 1066 oma võiduga Hastingsi lahingus sakside üle. Tema meessoost järglusliini hääbumisel oli tema pärijaks Anjou hertsog Henry Plantagenet, Henry I lapselaps oma ema poolt. Kaks kuud enne enda Inglismaa troonile saamist Henry II nime all abiellus ta Akvitaania hertsoginna Eleanoriga, rikkaima pärijannaga Prantsuse kuningriigis ja Prantsusmaa kuninga endise naisega. Prantsusmaa kuningatel olid siiski mõned trumpkaardid: nende positsiooni prestiiž ja eesõigused, lahkhelid Plantagenetite perekonna sees ja viimaste raskused kuulekuse nõudmisel edelas.
Henry II poeg John Maata põhjustas vasallide seas oma korratu ja vägivaldse käitumisega segadust.
Prantsusmaa kuningas Philippe Auguste oli võimeline edu saavutama, võttes temalt Normandia Château Gaillard linnuse vallutamisega Pariisist ülesvoolu (1204).
Selle provintsi vallutamine oli väga oluline, kuna see suurendas märgatavalt Prantsuse krooni tulusid. Philippe Auguste oli tegelikult esimene kuningas, kelle võim laienes Île-de-France'ist kaugemale. Tema tegevusvälja ulatust ja tema võimu tõhusust parandati. Kuningas rahustas märkimisväärselt Vermandois krahvkonde, Touraine'i ja Auvergne krahvkonna võtmeosi. Viimane oli usaldatud mitmele kuningliku saatjaskonna isandale enne ametlikku tagastamist kuninglikule domeenile aastal 1531. Philippe Auguste'i edu kinnitas tema võit Saksa-Rooma keisri üle Bouvines lahingus aastal 1214.
Veidi hiljem kasutas Prantsusmaa kuningas Louis VIII Lõvi ära Albilaste ristisõda Lõuna-Prantsusmaa katarite vastu oma võimu kehtestamiseks Toulouse'i krahvkonnas (1229). Uuest vallutusest sai Languedoci provints kuni revolutsioonini, selle piires on oluliselt kaheksa tänapäeva Prantsuse departemangu Lõuna-Prantsusmaal. Tänu keskaja lõpu hädadele omandas Languedoc omaenda institutsioonid: parlamendi (mis oli suveräänne kohus) ja staadid: koosolek, mis hääletas makse ja mis otsustas kommunaalkulusid.
Nende vallutuste kumulatiivne mõju oli kuningate poolt nende nooremate poegade territooriumidele nimetamine: apanaažid või privileegid. See poliitika võimaldas kuningatel järkjärguliselt kehtestada kuninglikku võimu provintsides, kuna praktikas võis apanaažid raskusteta kroonile tagasi saada kas pärimise või konfiskeerimise teel. See juhtus näiteks Poitous aastal 1271 ja Anjous aastal 1481. Need kaks provintsi võeti vallutades Inglismaa kuningatelt Philippe Auguste'i ja Louis VIII poolt.
Raskused hiliskeskajal.
Aeg-ajalt nõrgendas apanaažipoliitika kuninglikku võimu. Kui Prantsuse kuningas Charles VI oli konfliktis oma venna Louis d'Orléansiga, püüdis nende nõbu Burgundia hertsog Jean Kartmatu rea tugevate löökidega kehtestada oma võimu. Ta tõmbas järk-järgult ligi ülejäänud kuninglike printside vaenulikkust: ta lõpetas, kui oli minema aetud. Üllatusrünnakuga aastal 1418 hõivas ta Pariisi, sundides troonipärijat, tulevast Charles VII-t Bourgesi põgenema. Sarnaselt kasutasid väga rikka Flandria krahvkonna krahvid (sel ajal olid need Burgundia hertsogid) oma positsiooni Prantsusmaa peeridena võimsa riigi rajamiseks. Nende poliitikale aitas kaasa võimu killustumine Prantsusmaal ja Saksamaal keskaja lõpul. Burgundia hertsogkonna valdused Madalmaades olid tänapäeva Belgia eelkäija.
Siiski jäid Inglismaa kuningad Akvitaania hertsogiteks. Kui Philippe IV suri, pandi tema vennapoeg, Valois krahv Philippe I lõpuks Prantsusmaa troonile kui Philippe VI. Philippe VI abiellus Champagne'i Jeanne'iga, kes tõi Champagne'i kuninglikku domeeni kaasa (1284). Nad said kaks poega, kuid rea uusi konflikte (Saja-aastane sõda) tekitas Philippe VI lapselapse (ema kaudu), Inglismaa kuninga Edward III trooninõue. Edwardi kavatsus oli Philippe VI välja tõrjuda. Prantsuse armee kandis raskeid kaotusi Crécy (1346) ja Poitiers' lahingutes (1356). Hiljem kanti kolmas tõsine kaotus Azincourti lahingus (1415). Olles ajutiselt kaotanud territooriumi Brétigny lepingu tulemusena, jagati kuningriik taas Toursi lepinguga (1420). Kuid uus vaim oli sündinud Jeanne d'Arci näol, kes sundis Inglise kuningat lõpetama Orléansi piiramist (1429). Pärast kroonimist Reimsis tuli Charles VII tagasi Pariisi ja kindlustas lõpuks oma võimu edelas, Akvitaanias, võttes Inglise kuningalt Bordeaux' ja Bayonne'i (1453).
Laienemine Alpide suunas.
Saksa-Rooma riik, mida tänapäeval esindab Saksamaa, vajus 13. sajandil poliitilisse anarhiasse. See avas tee igat sorti sissetungidele.
Philippe IV ühendas Lyoni taas oma riigiga (1312). See oli gallide endine pealinn ja Euroopa kaubateede tähtis ristumispunkt.
Õnnetu Philippe VI ostis Dauphiné 30. märtsil 1349, Romansi lepingu järgi.
Tema pojapojast, Charles V vennast Louis'st tehti Anjou hertsog. Ta võeti hiljem Provence'i krahvinna ja Sitsiilia kuninganna Jeanne poolt Sitsiilia kuningriigi pärijaks. Ta viis aastatel 1383–1384 Provence'i vallutamise lõpule. Tema pojapoeg, kuningas René ei suutnud siiski säilitada oma positsiooni Itaalias ja andis oma valdused Prantsusmaa kuningale Louis XI-le: Anjou Prantsusmaal ja Provence Saksa-Rooma riigis (1481).
Louis XI omas tervet mõistust mitte vastu võtta René nõudeid Itaalias. Nii ei olnud see tema poja Charles VIII puhul, kes mitte ainult ei võtnud ette sõjaretke Napolisse, mis ei andnud tulemust, vaid loovutas eelnevalt mitu oma isa vallutust (Artois, Franche-Comté ja Roussillon) oma viimastele võistlejatele.
Uusaeg (1492–1789): konfliktid Hispaania ja Austria Habsburgidega.
Viimaste suurte feodaaldomeenide integreerimine.
Ühest küljest Burgundia hertsogkonna troonijärglus ja teisest küljest soov saada jalg maha Itaalias oli esimeste konfliktide põhjus Habsburgidega. Viimase Burgundia hertsogi Charles Südi surmaga tema valdused jagati. Tema tütar Marie päris Burgundia Madalmaad ja Franche-Comté Burgundia osa. Louis XI võttis tagasi Burgundia hertsogkonna pärusvaldused ja Picardie (1482). Marie pojapoeg, Saksa-Rooma keiser Karl V sattus konflikti François I-ga. Nad mõlemad tahtsid Burgundia hertsogkonda, samuti Milano hertsogkonda.
Sõja esimese faasi katkestasid Hugenotisõjad ja see ei olnud Prantsuse monarhiale saatuslik. Pärast oma kaotust Pavia lahingus Itaalia sõdade käigus aastal 1526 säilitas François I Burgundia, kuid loobus igaveseks oma ülemvõimust Flandria krahvkonna üle. Burgundia Madalmaad, mille keiser Karl V päris, koosneb siiani osaliselt Prantsuse ja osaliselt Saksa territooriumidest. 1549. aasta Pragmaatilise sanktsiooniga muutusid need eraldi poliitiliseks üksuseks.
Vahepeal kindlustas Henri II Prantsuse kuningriigi piire Metzi, Touli ja Verduni linnade okupeerimisega aastal 1552, millest sai Trois-Évêchés' provints, ja Calais tagasivõtmisega Inglismaa kuningannalt (1558).
Mujal sõlmiti Louis XII abielu Anne de Bretagne'iga, millele järgnes aastal 1514 nende tütre Claude'i andmine François I-le, mis võimaldas Bretagne'i hertsogkonna taasliitmise Prantsusmaaga (1532).
Oma vastuvõtmise ajal aastal 1589 tõi Henri IV viimase allesjäänud suure feodaalpere Albretite valdused kuninglikku domeeni. Ta oli pärija oma ema Jeanne d'Albreti poolt. Need valdused olid Béarn, Armagnac ja Limousin.
Olles arendanud tugeva identiteedi, nagu Languedoc, säilitasid need hilisemad lisandused Béarn, Burgundia ja Bretagne oma institutsioonid, nagu staadid ja parlament, kuni revolutsioonini.
Laienemine ida suunas: piir Reinil.
Uute konfliktide suunas Austria keisrikojaga.
Austria keisrikoda näitas soovi üleolekuks Euroopas, näidates end katoliikluse kaitsjana, olles silmitsi tärkavate protestantlike riikidega. Prantsuse monarhia oli rohkem mures, et see leidis vastukaja Prantsusmaa katoliiklikes ringkondades. Sealjuures ümbritsesid Habsburgide valdused seda territooriumi: Hispaania, Madalmaad, Franche-Comté ja kaugemal Milano. Kuni Hispaania armaada kaotuseni aastal 1588 ei olnud selge, kas Inglismaa on osa sellest piiramisrõngast.
Navarra kuningas (1562–1610) (Henri III nime all) ning Prantsusmaa kuningas (1589–1610) Henri IV päris vaidluse Hispaaniaga. Oma ema poolt oli ta Navarra kuningate pärija, kes olid Hispaania kuningate poolt minema aetud. Neile jäi vaid Alam-Navarra. Sellest ajast alates kutsusid Prantsusmaa kuningad ka end tiitliga "Navarra kuningas".
Enne võitluste uuesti alustamist sai Henri IV tasu Prantsuse seiklusest Itaalias. Aastal 1601 astus ta Savoia hertsogi vastu, kes oli toetanud temavastaseid vandenõusid. Lyoni lepinguga omandas Prantsusmaa Bresse, Bugey, Valromey ja Pays de Gex, mis üheskoos moodustavad tänapäevase Aini departemangu. See oli vastutasuks Saluzzo markiikonna, tema viimase Itaalia-valduse eest. Prantsusmaa oli võtnud Saluzzo valduse aastal 1548 viimase markii surres. Seda oli nõutud alates Dauphiné ostmisest.
Siiski solvas väljavaade konfliktile Austria keisrikojaga suurt osa Prantsusmaa katoliiklasi, eelkõige õukonda. Marie de' Medici ja hertsog d'Épernon olid selle partei märkimisväärsed liikmed. Selles kontekstis mõrvati Henri IV fanaatik Ravaillaci poolt, mis peatas selle projekti.
17. sajandi sõjad.
Prantsusmaa kuningas Louis XIII ja tema peaminister Richelieu taasalustasid rünnakut aastal 1635 Kolmekümneaastase sõja raames. Esimest, otsustavat sõda Hispaania vastu tähistas võit Rocroi lahingus aastal 1643.
Idasuunaline laienemine oli suunatud Prantsusmaa vaenlaste sideliinide läbilõikamisele ja kontaktide hõlbustamisele liitlastega Saksamaal, mis siis koosnes paljudest väikestest, enam või vähem sõltumatutest riikidest.
Sõjad Austria keisrikoja vastu järgnesid üksteisele ja mitmed sellest tulenevad lepingud kuhjasid Prantsuse haardesse mitmeid Saksa-Rooma riigi provintse:
Aastatel 1680–1697 rakendas Louis XIV, julgustatuna oma varasemast edust, ühepoolsete anneksioonide ja rühmituste poliitikat. Prantslased võtsid isegi osa Habsburgide valitsetud Luksemburgi ajutisest vallutamisest aastatel 1684–1697.
Rijswijki rahuga aastal 1697, mis lõpetas Austria pärilussõja, loobus ta lõpuks enamikust nendest äsjavõetud maadest, kuid säilitas Saarlouis ja Alam-Elsassi koos Strasbourgi linnaga. Suurem osa Elsassist oli sealtpeale täielikult Prantsuse. Erandiks olid Mulhouse ja mõned Saksa vürstide territooriumid.
Territooriumi konsolideerumine.
Louis XIV valitsemisaja lõpuks näis, et tasakaal oli saavutatud. Teised Euroopa suurriigid ei olnud enam valmis nõustuma Prantsuse uue laienemisega ja olid valmis moodustama liite sellise asja vastu. Piirid olid Prantsuse pealinnast kaugele tõugatud. Lisaks olid nad sealt alates kaitstud moodsate kindlustuste võrgustikuga, mille ehitas Vauban. Kindlustatud linnad Lotringist põhjas (Montmédy, Thionville, Longwy, Saarlouis) eraldasid selle hertsogkonna teistest Saksa-Rooma riigi osariikidest, nõrgendades nii hertsogi sõltumatust.
Aastast 1632 okupeeris Prantsusmaa regulaarselt Lotringit sõja ajaks, ilma seda annekteerimata. Hertsog Charles IV, kes oli liidus Austria ja Baieri valitsejasugudega, võttis omaks vaenuliku poliitika Prantsusmaa suunas. Tema ja seejärel tema vennapoeg Charles V olid ohvitserid keiserlikus Austria armees. Alles hiljem oli Prantsusmaal nii motiiv kui ka õnnelik juhus annekteerida hertsogkond. Selleks oli aastal 1736 abielu Lotringi François ja Austria keisrikoja pärijanna, ertshertsoginna Maria Theresia vahel ajal, kui Austria nõrgenes. Viini leping (1738) andis Lotringi Louis XV-le, kes andis selle eluks ajaks oma äiale Stanisław Leszczyńskile. Lotringi hertsogkond annekteeriti ametlikult Prantsusmaale aastal 1766, kui Stanisław suri. Vastutasuks sai hertsog Franz III Toscana suurhertsogkonna, mis oli vaba.
Vaenu kaudu Habsburgide vastu lasi Prantsusmaa end taas Austria pärilussõtta viia. Siiski loobus Louis XV pärast võitu Fontenoy lahingus kõigist uutest vallutustest. Aastal 1748 lõpetas Aacheni rahu Prantsuse ja Austria monarhiate vastasseisu.
Aastal 1768 loovutas Genova vabariik Korsika võla katteks Louis XV-le.
Seega saavutati revolutsiooni eelõhtul Prantsusmaa tänapäevane, kuusnurkne kuju. Siiski selgitas feodaalraamistiku keerukus, mida valitses "Ancien Régime" poliitiline organisatsioon, arvukaid välisenklaave, eriti viimases laienemistsoonis – Elsass, Franche-Comté ja Lotring.
Lähiajalugu.
Prantsuse revolutsioonist tulenevad ümberkorraldused (1789–1815).
Riigi territooriumi uue kontseptsiooni rakendamine.
Revolutsioon tegi poliitiliste üksuste omandi mõistele ära üksikisikute poolt. Prantsusmaa muutus poolriikide mosaiigi kogumist üheks riigiks.
Provintside kaotamine ja departemangude loomine.
Vanade truudussidemete kaotamise abil ja halduse ratsionaliseerimiseks asendati feodaalomandil põhinev vana jaotus peaaegu ühesuuruste departemangudega ja nimetati geograafiliste tunnuste, nagu jõed, järgi. Isegi Pariis oli Seine'i departemangus. Siiski koosneb tänapäevane departemang mõnel juhul, nagu Nord, üldjoontes omandamise aja territooriumist.
Enklaavide kaotamine.
Mitmed territooriumid olid Prantsusmaa kuningriigi maadega ümbritsetud välisenklaavid. Konvent soovis nende ühendamist Prantsusmaaga, lepinguga või olenemata (peamiselt Saksa) vürstidest omanike õigustest. Mõned sellised lepingud olid:
Prantsuse domineerimine Euroopas.
Ahvatlevad auhinnad looduslike piiride Alpide, Juura, Püreneede ja Reini taga (1789–1799).
Revolutsioonilise režiimi institutsioon Prantsusmaal viis enamuse Euroopa monarhiaid moodustama koalitsioone selle vastu. Esimese vabariigi armeede sõjaline edu tõi kaasa riigi territooriumi märgatava kasvu.
Enamik neist anneksioonidest kaotati Viini kongressil (1815).
Vallutused Konsulaadi ja Keisririigi ajal (1799–1815).
Napoleon Bonaparte'i ajal vallutused jätkusid. Need olid peamiselt ajendatud eesmärgist kontrollida Euroopa rannikut. See oli võitluste kontekstis Ühendkuningriigi vastu ja kaubandusblokaadis, mis selles riigis kehtestati. Selle pärast annekteeriti järgmised alad:
Hinnang pärast Viini kongressi (1815): Pariisi leping (1815).
Peaaegu kõik vallutused revolutsioonist alates anti tagasi nende endistele omanikele. Prantsusmaa taastati 1791. aasta piirides, välja arvatud endised enklaavid, mis jäid Prantsusmaale: Venaissini krahvkond koos Avignoni, Mulhouse'i ja Montbéliardiga.
Teised Euroopa suurriigid olid valvsad, et Prantsusmaa ei saavutaks enam kunagi kontrolli Reini vasakkalda üle (Lauteri suudmest allapoole):
Itaalia ühendamine (1860) ja Saksamaa taasühendamine (1866–1871): mõjud.
Prantsusmaa sissetung Itaaliasse.
Savoia ja Nizza krahvkonna taasühendamine Prantsusmaaga (1860).
Pärast arutelu Plombièresis 21. juulil 1858 lubas minister Camillo Cavour Napoleon III-le Savoia hertsogkonna ja Nizza krahvkonna vastutasuks Prantsuse abi eest Itaalia ühendamise poliitikas ("Risorgimento"), mida juhtis kuningas Vittorio Emanuele II. See ettepanek tehti ametlikuks Torino lepinguga, dateeritud detsembriga 1858. Tegelikult sõlmiti see jaanuaris 1859.
Pärast võite Austria üle aastal 1859 (Magenta ja Solferino) ja Villafranca relvarahu loovutas Austria Lombardia Prantsusmaale, kes loovutas selle kohe Piemonte/Sardiiniale, Napoleon III võttis tagasi Savoia ja Nice'i. Torino lepinguga 24. märtsist 1860 nõustus Vittorio Emanuele Savoia hertsogkonna ja Nizza krahvkonna üleandmisega pärast rahvaga konsulteerimist, mis leidis aset aprillis 1860. Kuningas vabastas oma Savoia alamad pärast rahvahääletust samal kuul.
Monaco piiri muudatused (1861).
Aastal 1848 kuulutasid Menton ja Roquebrune, siis Monaco vürstiriigi lahutamatud osad, endid vabadeks linnadeks ja okupeeriti Sardiinia garnisoni poolt. Pärast Savoia hertsogkonna ja Nizza krahvkonna lahkulöömist Piemonte-Sardiinia kuningriigist ja Prantsusmaaga ühendamist aastal 1860 valisid Roquebrune'i ja Mentoni elanikud (linnade, mida peeti Nizza krahvkonna osadeks) referendumil taasühinemise Prantsusmaaga.
2. veebruaril 1861 sõlmisid Monaco vürst Charles III ja Napoleon III Pariisis lepingu, mille järgi vürst ja tema järeltulijad loobusid Prantsuse keisri kasuks 4 000 000 frangi eest igaveseks kõigist otsestest ja kaudsetest õigustest nende kahe kommuuni suhtes.
Prantsusmaa seisukoht Saksamaa taasühendamise suhtes Preisimaa poolt.
Elsass-Lotring : vaidlus Prantsusmaa ja Saksamaa vahel (1871–1945).
Pärast Prantsuse-Preisi sõda aastal 1870 ja tänu Frankfurdi lepingule (10. mai 1871) annekteeriti kogu Elsass, välja arvatud Belforti territoorium, Saksamaale; kokku 1 447 000 hektarit, 1694 valda ja 1 597 000 elanikku. Need territooriumid saadi tagasi Esimese maailmasõja lõpus.
Elsass-Lotring annekteeriti "de facto" Kolmandasse Riiki 27. novembril 1940. Kuigi Elsass-Lotringi peamised linnad vabastati sügisel 1944 kindralite Kœnigi ja Leclerci vägede poolt, kestis raevukas võitlus Colmari kotis 2. veebruarini 1945.
Riigi territoorium aastast 1945.
Pariisi leping Itaaliaga (1947), viimane suurem Prantsuse piiri muudatus.
1947. aasta Pariisi lepinguga sai Prantsusmaa ligikaudu 700 km² riigi territooriumi Alpes-Maritimesi, Hautes-Alpesi ja Savoia departemangu viies laienduses:
Tuleb märkida, et kuigi Pariisi leping lahendas vaidlusi piirijoone viies punktis, jäid Mont Blanc ja Mont Blanc de Courmayeur tippude piirkonnas küsimused lahtiseks.
Lisa: väikesed piirimuudatused alates aastast 1815.
 Andorraga (2001), Luksemburgiga (2006), Šveitsiga (1862) ja (1945–2002).