tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Lautna vald

Lautna vald (saksa keeles "Lautel") oli vald Läänemaal Kirbla kihelkonnas. 
Vald eksisteeris 1866–1892 ja siis liideti Lautna vald Kloostri vallaga.
Valla alal asus Lautna mõis.
Liivi vald

Liivi vald (saksa keeles "Parmel") oli vald Läänemaal Kullamaa kihelkonnas. 
Vald eksisteeris 1866–1890 ja siis liideti Liivi vald Jõgisoo vallaga.
Valla alal asus Liivi mõis.
Ohtla vald

Ohtla vald (saksa keeles "Ochtel") oli vald Läänemaal Kullamaa kihelkonnas. 
Vald eksisteeris 1866–1890 ja siis liideti Ohtla vald Lähtru vallaga.
Valla alal asus Ohtla mõis.
Paadrema vald

Paadrema(a) vald (saksa keeles "Padenorm") oli vald Läänemaal Hanila kihelkonnas.
Vald eksisteeris 1866–1939. Vallamaja asus Tõusi külas.
Valla alal asus Paadrema ja Mõtsu mõis.
Vallas on sündinud Harri Jõgisalu, Evald Karotoom ja Karl Ristikivi. 
1939. aasta vallareformiga läks enamus valla territooriumist Varbla valla koosseisu.
Paenasti vald

Paenasti vald (saksa keeles "Pajusby") oli vald Viljandimaal Kolga-Jaani kihelkonnas. 
Vald eksisteeris 1866–1892 ja siis liideti Paenasti vald Soosaare vallaga.
Valla alal asus Paenasti mõis.
Kačerginė

Kačerginė on alev (endine linn) Leedus Kaunase rajoonis, Kačerginė valla halduskeskus. Alev asub Nemunase jõe kaldal, merepinnast 49 meetri kõrgusel. Alevis on põhikool ja raamatukogu, kool tegutseb ka sanatooriumi juures. Tegemist on suvitusasulaga, kus tähtsamaks tööandjaks on sealne sanatoorium. 
Ajalugu.
Esimese aastatuhande lõpus ja teise aastatuhande alguses asus seal linnus (Pypliai linnamägi). Hiljem asus alevi läänepoolses osas Palankiai kaluriküla. Esimese maailmasõja eel rajati sinna suvitusasula, mis kandis algselt nime "Pušilas".. Esimese Leedu vabariigi ajal suvitasid seal paljud Leedu õpetlased ja kirjanikud. Aastal 1941 asus alevi lähistel metsas Leedu vabadusvõitlejate staap, kust koordineeriti leedulaste koostööd Saksa vägedega. Pärast sõda küüditati 18 Kačerginė elanikku.
Aastal 1945 rajati sinna ambulatoorium ja postkontor, järgmisel aastal sai asulast linn. Aastal 1962 rajati sinna sanatoorium Žibutė, mis tegutseb tänapäevani, selle juures hakkas tegutsema internaatkool. Selsamal aastal avati seal motoringrada Nemuno žiedas, mis on Leedu ainuke ringrada. Linnas oli ka arvukalt pioneerilaagreid: Fučiko, Žvaigždutė, Dobilėlis, Liepsnelė.
Aastal 1997 muudeti linn aleviks. Aastal 1998 valmis sealne kabel.
Palivere vald

Palivere vald (saksa keeles "Pallifer") oli vald Läänemaal Lääne-Nigula kihelkonnas.
Vald eksisteeris 1866–1939. Vallamaja asus Palivere külas.
Valla alal asus Palivere mõis.
1939. aasta vallareformiga liideti lõunapoolne osa valla territooriumist Taebla valla koosseisu. Põhjapoolne osa aga Piirsalu valla koosseisu.
Patsu vald

Patsu vald (saksa keeles "Patz") oli vald Läänemaal Martna kihelkonnas. 
Vald eksisteeris 1866–1893 ja siis liideti Patsu vallaga Jõgisoo vallaga.
Valla alal asus Patsu mõis.
Penijõe vald

Penijõe vald (saksa keeles "Pennijöggi") oli vald Läänemaal Lihula kihelkonnas. 
Vald eksisteeris 1866–1891 ja siis liideti Penijõe vald Lihula vallaga.
Valla alal asus Penijõe mõis.
Kati Ong

Kati Ong (sündinud 21. mail 1986 Tartus) on eesti näitleja.
Ta on lõpetanud 2009. aastal Tartu Ülikooli Viljandi kultuuriakadeemia näitlejana (7. lend).
Töötanud vabakutselise näitlejana ja improteatris Impeerium. Alates 2014. aastast on ta Endla teatri näitleja.
Isiklikku.
Tema elukaaslane on Austraaliast pärit tsirkuse- ja teatrikunstnik Dan Renwick. Paaril on kaks poega (sündinud 2019 ja 2020).
Pindi kirik

Pindi Jaani kirik on kirik Võru maakonnas Võru vallas Lasval.
Eelmise, 17. sajandil rajatud, kuid Põhjasõja ajal hävinud Rõuge abikiriku asemele valmis aastatel 1879–1881 arhitekt Johann Gottfried Mühlhauseni projekti järgi praegune kirik. Kirik pühitseti 22. septembril 1881.
Kiriku lääneküljes on massiivne eenduv torn. Kõik kiriku uksed ja aknad on teravkaarsed. Kiriku pikihoone on lameda laudlaega, eraldi kooriruum puudub. Kirikus on uusgooti stiilis altar, kantsel ja oreliväär. Altarimaal on koopia Rudolf von zur Mühleni maalitud Rõuge kiriku altarimaalist.
Kirikut kasutab Pindi Jaani kogudus.
Pilkuse vald

Pilkuse vald (saksa keeles "Bremenhof") oli vald Tartumaal Otepää kihelkonnas. Vallamaja asus tänapäeva Pilkuse küla aladel.
Vald eksisteeris 1866–1939.
Valla alal asusid Pilkuse, Vidrike ja Väike-Pilkuse mõis.
1939. aasta vallareformiga moodustati Vana-Otepää, Päidla, Palupera, Pilkuse ja Valgjärve valla aladest Otepää vald (1939) ning Pühajärve, Palupera ja Pilkuse valla aladest moodustati Pühajärve vald (1939).
Mira Potkonen

Mira Potkonen (neiuna Mira Miettinen; sündinud 17. novembril 1980 Heinävesi vallas) on soome poksija.
Ta võitis naiste kuni 60 kg kaalukategoorias pronksmedali nii 2016. aasta suveolümpiamängudel Rio de Janeiros kui ka 2020. aasta suveolümpiamängudel Tōkyōs. Sama aasta amatööride maailmameistrivõistlustel Astanas sai ta samuti pronksi.
Isiklikku.
Ta on olnud abielus ja kahe lapse ema. Nende pere elab Nokias.
Päidla vald

Päidla vald (saksa keeles "Samhof") oli vald Tartumaal Otepää kihelkonnas. Vallamaja asus Neeruti külas.
Vald eksisteeris aastatel 1866–1939.
Valla alal asusid Päidla ja Neeruti mõis.
Rasina vald

Rasina vald (saksa keeles "Rasin") oli vald Tartumaal Võnnu kihelkonnas. Vallamaja asus Rasina külas.
Vald eksisteeris 1866–1939.
Valla alal asus Rasina ja Kõnnu mõis.
Riguldi vald

Riguldi vald (saksa keeles "Rickholtz") ehk Rikholdi vald oli vald Läänemaal Noarootsi kihelkonnas. Vallamaja asus Elbiku külas.
Vald eksisteeris 1866–1939.
Valla alal asus Riguldi ja Tuuru mõis.
Rääma vald

Rääma vald (saksa keeles "Rawasaar") oli vald Pärnumaal Pärnu kihelkonnas.
Vald eksisteeris 1866–1920.
Valla alal asus Rääma mõis.
Saaluse vald

Saaluse vald (saksa keeles "Salishof") oli vald Võrumaal Rõuge kihelkonnas. Vallamaja asus Vana-Saaluse külas.
Vald eksisteeris 1866–1937.
Saaluse vald iseseisva omavalitsuse üksusena likvideerimisega alad liideti osadena, Haanja vallaga, Vastseliina vallaga.
Valla alal asus Saaluse mõis.
Salajõe-Saunja vald

Salajõe-Saunja vald (saksa keeles "Sallajöggi-Saunja") oli vald Läänemaal Lääne-Nigula kihelkonnas. 
Vald eksisteeris 1866–1890 ja siis liideti Salajõe-Saunja vald Oru vallaga.
Valla alal asus Salajõe ja Saunja mõis.
Toolamaa vald

Toolamaa vald (saksa keeles "Tolama"; ka Ruusa vald) oli vald Võrumaal Räpina kihelkonnas. Vallamaja asus Leevaku külas.
Vald eksisteeris 1866–1939.
Valla alal asus Toolamaa mõis.
1939. aasta vallareformiga jagati vald ja Mooste, Koiola ja Toolama valla aladest moodustati Mooste vald, Räpina, Kahkva ja Toolamaa valla aladest moodustati Räpina vald ning Veriora, Kahkva ja Toolamaa valla aladest moodustati Veriora vald.
Uue-Lõve vald

Uue-Lõve vald (saksa keeles "Neu-Löwel") oli vald Saaremaal Valjala kihelkonnas. 
Vald eksisteeris 1866–1891.
Valla alal asus Uue-Lõve mõis.
Uugla vald

Uugla vald (saksa keeles "Udenküll") oli vald Läänemaal Lääne-Nigula kihelkonnas. 
Vald eksisteeris 1866–1890 ja siis liideti Uugla vald Oru vallaga.
Valla alal asus Uugla mõis.
Kulautuva

Kulautuva on alev (endine linn) Leedus Kaunase rajoonis, Kulautuva valla halduskeskus. Alev asub Nemunase jõe kaldal, merepinnast 78 meetri kõrgusel. Alevis on keskkool ja raamatukogu, kool tegutseb ka tuberkuloosidispanseri juures. Tegemist on suvitusasulaga, kus tähtsamaks tööandjaks on sealne tuberkuloosidispanser. Alevi nimi tuleneb tõenäoliselt leedukeelsest sõnast "kultuvė", mis tähendab tõlkes pesulauda.
Alevis elab Leedu akvarellikunstnik Kazys Abromavičius.
Ajalugu.
Asulat on esimest korda kirjalikult mainitud aastal 1364 Marburgi Wigandi kroonikas ("Kalanten"). Toona asus see leedulaste Paštuva muinasmaakonnas. Varasemad nimekujud on veel "Galanten" (1370) ja "Golanten" (1372). Arvatakse ka, et alevi all asuval Nemunase jõe saarel sõlmisid Vytautas ja ristisõdijad aastal 1398 rahulepingu. Aastast 1578 pärineb nimekuju Колотово. XV sajandil rajati Kulautuvasse karjamõis. Aastal 1610 kasutati asula kohta nimekuju Kolotovskis, mis oli kasutusel aastani 1854, mil võeti kasutusele tänapäevane nimekuju,
XX sajandi alguses tekkis sinna suvitusasula. Alevi väljaehitamise kavandasid kolonelleitnant Vytautas Augustauskas ja arhitekt Jonas Kova-Kovalskis. Asula tänavad kavandati pärnadest ja robiiniatest alleedena. Aastal 1932 ehitati sinna kirik (algselt oli kabeli staatuses), mis aga aastal 1912 maha põles.
3. augustil 1946 sai Kulautuvast linn. Nõukogude ajal ehitati Kulautuvasse kultuurimaja, sanatoorium „Kregždutė“ ja tuberkuloosidispanser. Samuti peeti seal kaunase rajooni laulupidusid (aastast 2005 rajooni laulu- ja tantsupidusid). Aastail 1993–1996 leiti linna ümbrusest viis aaret. 
Aastal 2003 muudeti linn aleviks.
Saara Nüganen

Saara Nüganen (sündinud 18. juunil 1992) on eesti näitleja. 
Ta lõpetas 2016. aastal Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia lavakunstikooli (27. lend). 
Aastatel 2016–2020 töötas ta Pärnu teatri Endla näitlejana. 2020–2024 oli ta Tartu teatri Vanemuine näitleja. 2024. aasta sügisest töötab ta taas Endla teatris.
Isiklikku.
Tema isa on näitleja, teatri- ja filmilavastaja Elmo Nüganen ning ema on näitleja Anne Reemann.
Saara Nüganeni elukaaslane on olnud näitleja Ott-Henrik Raidmets. 
Neil on 2023. aasta veebruaris sündinud poeg, kellele näitleja Ruut Tarmo auks pandi nimeks Ruut.
EYS Veljesto liikmete loend

"Siin on loetletud üliõpilasseltsi EYS Veljesto liikmeid."
Maia Tammjärv

Maia Tammjärv (sündinud 20. augustil 1986) on eesti literaat, kirjanduskriitik ja toimetaja.
Ta on lõpetanud 2009. aastal Tartu Ülikooli kirjanduse ja kultuuriteaduste erialal, magistrikraad 2012. aastal.
2014. aastal töötas ta Tartu Linnaraamatukogu spetsialistina, 2014.–2015. aastal kirjutas jalgpalliartikleid ajalehele Tartu Postimees. 2016. aasta seisuga töötas ta ajalehe Müürileht kirjandus- ja uudistetoimetajana. 
Ta on teinud kaastööd ka ajalehtedele Postimees, Eesti Päevaleht ja Sirp, ajakirjadele Vikerkaar, Keel ja Kirjandus ning Looming; ta on kogumiku "Eesti Novell 2018" kaaskoostaja.
Maia Tammjärv on feminist, kes kirjutab aeg-ajalt artikleid ka feminismi kohta.
Isiklikku.
Tema ema on bioloog Lee Põllumaa, onu arhitekt Uku Põllumaa ja vanaisa oli arst ning poliitik Rein Põllumaa. Kirjanik Ain Kaalep oli tema emapoolne vanaonu.
André Gomes

André Filipe Tavares Gomes (sündinud 30. juulil 1993 Grijós) on Portugali jalgpallur, kes mängib poolkaitsjana Prantsusmaa kõrgliigaklubis Lille.
Klubikarjäär.
Benfica.
André Gomes alustas oma profikarjääri Benficas 2012. aastal.
Ta tuli 2013–14 hooajal klubiga Portugali meistriks ja võitis ka karikavõistlused ning liigakarika. 2013. ja 2014. aastal jäi ta Euroopa Liigas mõlemal korral hõbedale.
Gomes mängis Benficas kahe hooaja peale 40 mängu ja lõi kolm väravat. 
Valencia.
2014. aasta juulis liitus ta laenulepingu alusel Hispaania meeskonnaga Valencia. Järgmisel hooajal liitus ta klubiga juba püsivalt.
Barcelona.
2016–17 hooaja eel siirdus Gomes Hispaania kõrgliiga klubisse Barcelona. 
Ta tegi oma klubidebüüdi 18. augustil Hispaania superkarika mängus Sevillaga, katalaanid võitsid 3:0. Debüütvärava lõi Gomes 19. märtsil 2017 Valencia vastu. 
André Gomes lõi 26. aprillil 2017 kaks väravat, kui Barcelona võitis kodus Osasuna meeskonda 7:1.
27. mail 2017 aitas ta Barcelonal alistada Copa del Rey finaalis Alavési 3:1.
Everton.
2018. aasta augustis suundus ta üheks hooajaks laenule Inglismaa kõrgliigaklubisse Everton. 2019. aasta juunis sõlmis ta klubiga püsiva lepingu.
Koondisekarjäär.
Gomes mängis Portugali noortevõistkondades 37 korda, 6 korda U21 koondises.
2016. aastal tuli ta Portugali jalgpallikoondisega Euroopa meistriks.
2017. aastal jäi ta koondisega Konföderatsioonide karikavõistlustel kolmandaks.
Triatlon 2016. aasta suveolümpiamängudel

Triatlon 2016. aasta suveolümpiamängudel Rio de Janeiros toimus 18. ja 20. augustil ning võistlused peeti Fort Copacabanas. Triatlonis võistles 110 sportlast 42 riigist ning välja jagati kaks komplekti medaleid.
Tulemused.
Mehed.
&lt;br&gt;Finaal: 18. august 
&lt;br&gt;Osavõtjaid: 55
&lt;br&gt;Olümpiavõitja 2012: Alistair Brownlee, Suurbritannia
&lt;br&gt;Ametlikud tulemused
Naised.
&lt;br&gt;Finaal: 20. august 
&lt;br&gt;Osavõtjaid: 55
&lt;br&gt;Olümpiavõitja 2012: Nicola Spirig, Šveits
&lt;br&gt;Ametlikud tulemused
Conwy raudteesild

Conwy raudteesild, ka Tubular Railway Bridge, on raudteesild üle Conwy jõe Conwys Walesis. Sild ühendab Conwy jõe vastaskallastel asuvaid väikelinnu Conwyt ja Llandudno Junctionit. 
Conwy sild arvati 1950. aastal 1. järgu arhitektuurimälestiseks. Pärast Britannia silla põlemist 1970. aastal on see ainus sild, mis tänaseni on säilinud insener Robert Stephensoni 19. sajandil projekteeritud täisnurkse toru kujulistest talasildadest.
Silla rajamine.
Kaheteeline raudteesild ehitati aastatel 1846–1849 Stephensoni projekti järgi. Ehitustöid korraldasid Stephenson koos William Fairbairni ja Eaton Hodgkinsoniga. Püloonid projekteeris arhitekt Francis Thompson.
Tarinduselt on Conwy raudteesild talasild, talakanduriks valiti kaks kõrvu asetatud täisnurkset toru. Torud on kokku needitud sepisterasest valmistatud raudlehtedest. Silla raudkonstruktsioonid valmistas firma Easton &amp; Amos.
Silla sildeava pikkus on 125 m.
Rekonstrueerimine.
1899. aastal lisati sillale vahetoed malmpostide näol, et vähendada sisejõude silla torukanduris.
Britannia sild

Britannia sild (ka "Britannia Tubular Bridge", kõmri "Pont Britannia") on sild üle Menai väina Bangoris Walesis. Sild ühendab Suurbritannia ja Anglesey saart.
Sild on nime saanud väina keskel oleva kaljurünka järgi, millele toetub üks sillasammas.
Britannia sild arvati 1966. aastal 2. järgu arhitektuurimälestiseks. 
Silla rajamine.
Üle Menai väina viiv rippsild ei rahuldanud 1840. aastatel enam üha suurenevat liiklust. Pealegi sai selgeks, et rippsillad ei sobi rongiliikluseks eeskätt sõidutee vähese jäikuse tõttu. Insenerid William Fairbairn ja Robert Stephenson kaalusid kaheavalise metallkaarsilla (avadega 107 m) ja kõrgetele sammastele toetuva tavapärase talasilla lahendusi, kuid tulid lõpuks originaalsele lahendusele valida talakanduriks toru. Pärast ulatuslikke katseid tehases otsustati sild ehitada kahe kõrvu asetatud täisnurkse toruna. Torud neediti kokku sepisterasestvalmistatud raudlehtedest. 
Kaheteeline raudteesild ehitati aastatel 1846–1850 Stephensoni projekti järgi.
Konsultantidena olid kaastegevad insenerid William Fairbairn ja Eaton Hodgkinson. Ehitustöid juhtis Stephenson. Torutalad tehti valmis kaldal, sõidutati siis praamidel paigalduskohale ja tõsteti tugedele tungraudadega.
Silla üldpikkus on 432 m. Kaks keskmist ava on sildeava pikkusega 146 m ja kaks külgmist ava silletega 70 m.
Sild avati liikluseks 5. märtsil 1850. Kuna rööbastee asus toru sisemuses, sõitsid rongid sellel sillal nagu tunnelis.
Taastamine ja rekonstrueerimine.
1970. aastal sild põles. Kui põlemine lõppes, selgus, et metalltarindid olid sisepingeist niivõrd deformeerunud, et nende taastamine endisel kujul ei olnud võimalik.
Taastamisel keskmised, 140-meetrised avad sillati teraskaarsõrestikega, külgmised, 70-meetrised avad tehti talakandureiga, mida keskelt toetati saledate raudbetoonpostidega. Seejuures projekteeriti kandvad tarindid arvestusega, et hiljem oleks võimalik juurde ehitada veel teine sõidukorrus.
Pärast kaks aastat kestnud taastus- ja rekonstrueerimistöid avati Britannia sild üheteelisena rongiliikluseks 30. jaanuaril 1972. 
1980. aastal avati silla ülemine korrus üherajalise sõiduteega autotranspordile.
Lapės

Lapės on alev Leedus Kaunase rajoonis, Lapėse valla halduskeskus. Alev asub Nerise jõe kallastel.
Alevis on põhikool ja raamatukogu. Vaatamisväärsusteks on sealne aastal 1639 valminud renessansskirik ja mõisakompleks.
Alevis kasvatatakse juurvilja ja sigu, seal töödeldakse ka puitu ja valmistatakse plastbasseine. Alevi serval on karjäär, kust kaevandatakse savi. Varem asus seal ka Leedu televisiooni translatsioonimast.
Alevi nimi tähendab tõlkes rebaseid.
Ajalugu.
Sealset mõisa on esimest korda kirjalikult mainitud aastal 1567. Aastal 1591 sai selle omanikuks Severinas Bonaras. XVII sajandil olid mõisa omanikeks Valatkevičid, kes lasid sinna ehitada ka kiriku. Algul oli see kohaliku kihelkonna keskus, aga aastast 1731 sai sellest Karmėlava kihelkonda kuuluv kabel. Aastal, mil kirik valmis, sai mõisa omanikuks aga Jonas Alfonsas Liackis, kes rajas mõisa peahoone.
Sealse mõisa ja selle juures oleva küla omanikud vahetusid kiiresti – nende seas olid Chelkovskid, Tyszkiewiczid, Čackid, Ratautased ja Sakalauskased. Aastal 1893 sai Lapėse kirikust taas kihelkonnakirik. Aastal 1898 see renoveeriti.
Esimese maailmasõja järel sai sealse mõisa omanikuks Antanas Merkys. Aastal 1920 olid 55% sealsetest elanikest poolakad. Aastal 1926 oli külas 4604 elanikku, neist 4144 olid poolakad, 267 venelased ja 138 leedulased, lisaks elas seal veel 28 juuti ja 27 sakslast. 1930. aastatel rajati sinna põllumajandusühistu ja krediidiühistu. Teise maailmasõja järel tegutsesid alevi ümbruskonnas Leedu metsavennad. Nõukogude võimud küüditasid üheksa sealset elanikku. Nõukogude ajal oli Lapės kohaliku sovhoosi keskasula. Sealse mõisa peahoone põles aastal 1985 maha.
Vytautas Suure Ülikool

Vytautas Suure Ülikool (leedu keeles "Vytauto Didžiojo universitetas"; lühend "VDU") on Leedus Kaunases asuv, 1922. aastal asutatud ja 1989. aastal taasasutatud ülikool. Ülikoolis õpib umbes 8800 üliõpilast.
Ajalugu.
Leedu Ülikool ("Lietuvos universitetas") asutati Leedu ajutises pealinnas Kaunases 1922. aastal. 1924. aastal moodustati ülikooli põllumajandus- ja metsandusteaduskonna ning Dotnuva Põllumajanduskooli baasil Põllumajandusakadeemia (praegune Aleksandras Stulginskise Ülikool). 1930. aastal sai Leedu Ülikooli uueks nimeks Vytautas Suure Ülikool (Leedu suurvürsti Vytautase järgi). 
Märtsis 1943 ülikool suleti Saksa okupatsioonivõimude poolt. 
1944. aastal avati ülikool Nõukogude võimude poolt nelja teaduskonnaga: ajaloo-keeleteaduskond, ehitusteaduskond, tehnoloogiateaduskond ja arstiteaduskond. 1949. aastal ülikool reorganiseeriti, ajaloo-keeleteaduskond viidi Vilniusesse. 1950. aastal ülikool suleti ja järelejäänud üksuste põhjal avati 31. oktoobril 1950 Kaunase Polütehniline Instituut ja Kaunase Meditsiiniinstituut. 
4. juulil 1989 võttis Leedu Ülemnõukogu vastu seaduse Vytautas Suure Ülikooli taasasutamise kohta ning sama aasta sügisel algas õppetöö uuesti.
Rahukorpus

Rahukorpus (inglise keeles "US Peace Corps") on Ameerika Ühendriikide valitsuse juhitav vabatahtlike üksus, mille missioon on korraldada humanitaarabi vahendamist abivajavatesse maadesse, samuti osutada tehnilist ja majanduslikku abi sotsiaalse ja majandusliku arengu tõhustamiseks. Abi vahendamiseks tegutsevad Rahukorpuse liikmed välisriikides, kui USA valitsus on saanud sellekohase kutse abivajava riigi valitsuselt. 
USA president John F. Kennedy tuli arengumaadele humanitaarabi osutamise organisatsiooni loomise ideega välja presidendikampaania ajal, kui ta esines 14. oktoobril 1960 Michigani ülikoolis Ann Arboris. Hiljem nimetas ta kavandatud organisatsiooni "rahukorpuseks". Ametlik asutamine toimus 1. märtsil 1961. aastal, kui presidendiks valitud John F. Kennedy kirjutas alla määrusele ("Executive order") nr. 10924, mille käivitamiseks andis Kongress loa 21. septembril 1961. Kennedyle oli Rahukorpuse idee eeskujuks Suurbritannia Ülemeremaade Vabatahtliku Teenistuse ("Volunteers in Service Overseas, VSO") programm. Alates Rahukorpuse loomisest on sellega ühinenud üle 235 000 USA kodaniku. Rahukorpuse liikmed on tegutsenud 141 riigis.
Rahukorpuse vabatahtlikud on tavaliselt kõrgharidusega USA kodanikud, nii mehed kui ka naised. Iga vabatahtlik läbib kolmekuulise väljaõppe, mille järel võib töötada kaks aastat välismaal. Pärast selle aja möödumist saavad soovijad taotleda teenistuse pikendamist. Rahukorpuse liikmed tegutsevad valdavalt arengumaades (Kolmanda Maailma riikides) koostöös asukohamaa valitsuse ja valitsusväliste organisatsioonidega. Tegutsetakse koolides, abistatakse mittetulundusühinguid, konsulteeritakse ettevõtjaid, vahendatakse infotehnoloogiat, antakse nõu põllumajanduses ja tegeletakse keskkonnaprobleemidega. 
1982. aastal nimetas president Ronald Reagan Rahukorpuse direktoriks Loret Miller Ruppe. Tema algatas mitmeid ettevõtlusega seotud programme. Nende programmidega liitus arvukalt konservatiivse ja vabariikliku poliitilise orientatsiooniga vabatahtlikke, kes nägid võimalust Rahukorpuse sildi all arendada arengumaades ettevõtlust ja asutada seal USA kompaniide tütarettevõtteid.
Esimese kutse Rahukorpuse liikmetele lähetasid 1961. aastal Ghana president Kwame Nkrumah ja Tanganjika (Tansaania) president Julius Nyerere. 1990. aastatel tegutsesid Rahukorpuse liikmed ka endistes Ida-Euroopa sotsialistlikes riikides. Esimesteks soovijateks olid Poola (tegutses 1990 – 2001), Ungari (1990 – 1997) ja Tšehhoslovakkia (1990 – 1997). Rahukorpuse liikmed abistasid kohalikke võimustruktuure ning organisatsioone hariduse, tervishoiu ja põllumajanduse korraldamises ning demokraatliku riigikorra ülesehitamise küsimustes. Rahukorpus tegutses 1992 - 2002. aastal ka Eestis, Lätis ja Leedus olles abiks keeleõppe korraldamisel ja humanitaarabi vahendamisel. Rahukorpus tegutses ka aastatel 1992 - 2003 Venemaal ning on tänaseni aktiivne Armeenias (alates 1992), Gruusias (alates 2001), Kõrgõzstanis (alates1993) ja Ukrainas (alates 1992).
Abja-Paluoja – Vana-Kariste – Kamali tee

Abja-Paluoja – Vana-Kariste – Kamali tee (registrinumbriga 24182) on kõrvalmaantee Viljandi maakonnas. Tee pikkus on 14,9 km.
Tee saab alguse Päigiste külas Sultsi – Abja-Paluoja tee 19. kilomeetrilt, läbib Vana-Kariste ja Maru küla ning lõpeb Kamali külas.
Tee 7. kilomeetril Vana-Karistes lõppevad teel 9,9 km pikkune Uue-Kariste – Vana-Kariste tee ja 8 km pikkune Veelikse – Vana-Kariste tee. Tee 14. kilomeetril asub sild üle Halliste jõe.
Tee kulgeb Halliste ürgoru servas, tee äärde jäävad Kariste järv, Koodiorg, Vana-Kariste hõberemmelgas ning Kullamäe männid ja kadakas.
Nina Ponomarjova

Nina Ponomarjova (neiupõlvenimi Nina Romaškova; 27. aprill 1929 Sverdlovski oblast – 19. august 2016 Moskva) oli Nõukogude Liidu kettaheitja. Ta oli esimene Nõukogude Liitu esindanud sportlane, kellest sai olümpiavõitja.
Ponomarjova alustas sportlaskarjääri pikamaajooksjana. 1948. aastal hakkas ta tegelema kettaheitega ja järgmisel aastal saavutas ta Nõukogude Liidu meistrivõistlustel juba kolmanda koha.
1952. aasta suveolümpiamängudel Helsingis sai temast Nõukogude Liidu esimene olümpiavõitja. 20. juulil toimunud finaalvõistlusel võitis ta kuldmedali olümpiarekordiga 51.42 ja edestas teise koha saanud kaasmaalast Jelizaveta Bagrjantsevat enam kui nelja meetriga. Pärast olümpiamänge püstitas Ponomarjova 9. augustil 1952 Odessas armee meistrivõistlustel maailmarekordi 53.61-ga, parandades Nina Dumbadzele 1951. aastast kuulunud tippmarki 24 sentimeetriga. Aga juba sama aasta 18. oktoobril ületas Dumbadze tema tulemuse uuesti.
1954. aasta Euroopa meistrivõistlustel Bernis võitis ta kuldmedali tulemusega 48.02. 1956. aasta suveolümpiamängudel Melbourne'is võitis ta 52.02-ga pronksmedali. Ponomarjova kordas olümpiavõitu 1960. aasta suveolümpiamängudel Roomas, kui heitis parimal katsel 55.10. Hiljem tuli veel 1962. aasta Euroopa meistrivõistlustel Belgradis kuuendaks ja sai 1964. aasta suveolümpiamängudel Tōkyōs 11. koha.
Ta tuli Nõukogude Liidu meistriks kettaheites aastail 1951–1956 ja 1958–1959.
Tema isiklik rekord kettaheites oli 56.62 (1955).
Maailmarekord.
Ta püstitas ühe maailmarekordi:
Saksaveske järv

Saksaveske järv (ka "Saksaveski paisjärv") on paisjärv Sakala kõrgustiku keskosas Karksi ürgorus, haldusjaotuse järgi Viljandi maakonnas Mulgi vallas Polli külas.
Saksaveske järve pindala on 1,9 ha, keskmine sügavus 1,9 m, suurim sügavus 2,65 m, kaldajoone pikkus 852 m, kõrgus merepinnast 49,5 m. Järv on paisutatud Halliste jõele, järve suubub ka Kutsiku oja. Järv kuulub Lääne-Eesti vesikonda ja Pärnu alamvesikonda. Järv on avalikult kasutatav veekogu.
Järve kaldal kasvab kaitsealune Polli elupuu.
Saksaveske järv on tegevuspaigaks August Kitzbergi jutustuses „Koopavana“ (1893) ja kaksikjutustuses „Veli Henn“ (1901) ja „Hennu veli“ (1904), viimastes kannab järv nime Nõuni järv.
Lippe vürstkond

Lippe (hiljem Lippe-Detmold ja siis taas Lippe) oli ajalooline riik Saksamaal, mida valitses Lippe vürstlik perekond. See paiknes Weseri jõe ja Teutoburgi metsa kaguosa vahel.
Ajalugu.
Lippe vürstkonna eellasriigi asutas Bernhard I, kes sai territooriumi kingitusena Saksa-Rooma keisrilt ja Saksa kuningalt Lothar III von Supplinburgilt aastal 1123. Bernhard I omandas tiitli Lippe isand. Bernhardi järglased pärisid ja omandasid mitmeid krahvkondi. Isand Simon V oli esimene Lippe valitseja, kes nimetas ennast krahviks.
Pärast Simon VI surma aastal 1613 jagati vürstkond kolmeks krahvkonnaks; Lippe-Detmoldi sai Simon VII, Lippe-Brake sai Otto ja Lippe-Alverdisseni sai Philipp I. Lippe-Brake krahvkond taasühendati Detmoldi pealiiniga aastal 1709. Perekonna teise haru asutas Jobst Hermann, Simon VII poeg, kes oli Lippe-Biesterfeldi liini looja.
Lippe-Detmoldi krahvid said vürstitiitli aastal 1789.
Varsti pärast Saksa keisririigi liiduriigiks saamist aastal 1871 suri Lippe-Detmoldi liin 20. juulil 1895 välja. See tekitas pärimisvaidluse Schaumburg-Lippe ja Lippe-Biesterfeldi liinide vahel. Vaidluse lahendas keiserlik kohus Leipzigis aastal 1905, maad läksid Lippe-Biesterfeldi liinile, kellel seniajani ei olnud territoriaalset suveräänsust.
Lippe vürstkond kaotati 12. novembril 1918 Leopold IV troonilttõukamisega, kui Lippest sai vabariik. Aastal 1947 liideti Lippe Nordrhein-Westfaleni liidumaaga. Vürstiperekonnal on veel valdused ja loss Detmoldis.
Lippe isandad (1123–1528).
Aastal 1528 ülendati krahvkonnaks.
Lippe (aastast 1613 Lippe-Detmoldi) krahvid.
Aastal 1789 ülendati vürstkonnaks.
Lippe vürstid.
Lippe-Biesterfeldi liin (vaata esiisa Jobst Hermann ülalpool) jätkas vanema liinina:
Lippe-Brake

Lippe-Brake oli krahvkond Saksamaal. See loodi aastal 1613 pärast Lippe krahvi Simon VI surma, kui tema valdus jaotati tema kolme poja vahel, kusjuures tema teine poeg Otto sai Lippe-Brake territooriumi. Pärast krahv Ludwig-Ferdinandi surma aastal 1709 päris Lippe-Brake vanem Lippe-Detmoldi liin.
Lippe-Brake krahvid (1613–1709).
"1709. aastal läks Lippe-Detmoldile".
Sergi Roberto

Sergi Roberto Carnicer (sündinud 7. veebruaril 1992 Reuses) on Hispaania jalgpallur, kes mängib Itaalia kõrgliigaklubis Como. 
Ta on enamasti poolkaitsja, aga võib mängida ka kaitsjana.
Klubikarjäär.
Barcelona.
Roberto debüteeris Barcelona meeskonnas 2010. aastal. Ta on selle koosseisus tulnud kuus korda Hispaania meistriks ja võitnud viis karikat. 
Ta aitas Kataloonia klubil võita hooaegadel 2010–11 ja 2014–15 Meistrite Liiga.
8. märtsil lõi Sergi Roberto Barcelona meeskonnas värava, kui katalaanid alistasid Paris Saint-Germaini kodus 6:1. Tema 95. minutil löödud värav viis Barcelona Meistrite Liiga veerandfinaali.
Koondisekarjäär.
5. septembril 2016 mängus Liechtensteiniga lõi Roberto oma debüütvärava Hispaania koondises.
Kambodža 2016. aasta suveolümpiamängudel

Kambodža osales Rio de Janeiros toimunud 2016. aasta suveolümpiamängudel 6 sportlasega, kes võistlesid neljal spordialal.
Olümpiapääsme said järgmised sportlased:
Poks 1972. aasta suveolümpiamängudel

20. suveolümpiamängude võistlused poksis peeti 27. augustist kuni 10. septembrini Münchenis, Lääne-Saksamaal. Võistluspaik oli "Olympiapark"is asuv "Boxhalle" (praegu "Olympia-Eissportzentrum"), võisteldi üheteistkümnes kaalukategoorias.
Osalejad.
Võistlustel osales 354 võistlejat 80 riigist. Vanim osaleja oli Vladimir Ivanov (NSV Liit; sündinud 8. veebruaril 1936) ning noorim osaleja oli Wilfredo Gómez (Puerto Rico; sündinud 29. oktoobril 1956). 
Val Barkeri karikas.
Val Barkeri karika parima tehnikaga poksijale sai raskekaalu (üle 81 kg) kuldmedali- ja olümpiavõitja Teófilo Stevenson (Kuuba).
Medalitabel.
Kokku said 20 riigi võistlejad medaleid.
Punktitabel.
Kokku said 36 riigi võistlejad olümpiasüsteemi punkte.
Läänemere Linnade Liit

Läänemere Linnade Liit (inglise keeles Union of the Baltic Cities, lühend UBC) on Läänemerd ümbritsevate riikide linnu ühendav organisatsioon, mis loodi aastal 1991. 
Liitu kuulub 2016. aastal sadakond kohalikku omavalitsust kõigist Läänemerd ümbritsevatest maadest (Eesti, Soome, Rootsi, Norra, Taani, Venemaa, Poola, Saksamaa, Läti, Leedu). 
Läänemere Linnade Liit koosneb sekretariaadist (asukohaga Gdansk, Poola) ja seitsmest komisjonist.
Eesti kohalikest omavalitsustest kuuluvad Läänemere Linnade Liitu:
Iisraeli kuningriik (Samaaria)

 
Iisraeli kuningriik (heebrea keeles מַמְלֶכֶת יִשְׂרָאֵל) oli kuningriik Levanti aladel, mis eksisteeris umbes aastatel 930 eKr – 720 eKr, kuni selle vallutas Uus-Assüüria suurriik. Kuningriigi tähtsamad linnad olid Sihem, Tirza ja Samaaria. 
Piibli andmetel oli Iisraeli kuningriik üks kahest pärast Iisraeli ja Juuda ühendatud monarhiate kuningriigi lagunemist tekkinud riigist.
Ajaloolased kasutavad sellele riigile viidates tihti termineid "Põhja kuningriik" või "Samaaria kuningriik", et seda eristada lõunas asunud Juuda kuningriigist.
Pärast Taaveti ja Saalomoni valitsemisaega lõid kümme põhjapoolset hõimu Jerobeam I juhtimisel umbes 926 eKr sellest lahku ja asutasid Palestiina põhjaosas omaette riigi, mille nimeks jäi Iisrael. Omri (876–869 eKr) rajas uue pealinnana Samaaria ning sõlmiti tihedad dünastilised sidemed Tüürosega. 
Iisraeli kuningriigi tõusuajad olid 9. sajandi I pool eKr ja 8. sajandi I pool eKr. Iisraeli riik ei olnud nii ühtne ning allus kergemini välismõjudele (eriti Foiniikia omadele), austati kaanani jumalaid, mida soosis kuningas (869–850 eKr) Ahab ja ta naine, Tüürose kuninga tütar Iisebel. Ahabi ajal osales Iisrael Damaskuse ja Uus-Hetiidi riikide kõrval Assüüria-vastases koalitsioonis, mis Salmanassar III-lt lüüa sai. Väepealik Jehu kukutas Omri dünastia võimult – Iisebel tapeti – ja Jehu sai kuningaks. Kuningas Jerobeam II, kes valitses 8. sajandi teisel poolel, võitles pidevalt Juudaga ning aramealaste Damaskuse riigiga. 
8. sajandi teisel poolel eKr sõlmis Iisrael taas tugevnenud Assüüria vastu liidu Damaskuse Juuda ja Egiptusega, kuid Juuda kuningriik sõlmis Ahase ajal (735–715 eKr) liidu Assüüriaga, aidates nii kaasa Iisraeli langusele. 732 eKr vallutasid assüürlased Damaskuse. Iisraeltunnistas Assüüria ülemvõimu 722 aastal eKr vallutasid assüürlased Iisraeli pealinna Samaaria ja asustasid kuninga ja ülikkonna ning suure osa Iisraeli rahvastikust Mesopotaamiasse ja Meediasse ning asemele asustati elanikke Mesopotaamiast ja Araabiast.
Balti armastuslood

"Balti armastuslood" on 3 jaost (lühimängufilmist) koosnev filmikomplekt. Komplekti režissöör on Peeter Urbla. Komplekti tootsid Filminor ja Exitfilm. Lühimängufilmid räägivad armastuslugudest Baltimaade taasiseseisvumise (sh Eesti taasiseseisvumise) sündmuste keerises.
Filmi 1. jagu on Eestile keskendunud ja kannab pealkirja "Mattias ja Ann".
Filmi 2. jagu on Lätile keskendunud ja kannab pealkirja "Regina ja Sergei".
Filmi 3. jagu on Leedule keskendunud ja kannab pealkirja "Vitautas ja Juozas".
Pontcysyllte akvedukt

Pontcysyllte akvedukt (kõmri "Traphont Ddŵr Pontcysyllte") on laevatatav akvedukt üle Dee jõe oru Wrexhamis Walesis. Akvedukt kannab Llangolleni kanalit.
Pontcysyllte akvedukt arvati Suurbritannias 1963. aastal 1. järgu arhitektuurimälestiseks. 2009. aastast kuulub UNESCO maailmapärandi nimistusse.
Akvedukti rajamine.
Akvedukt ehitati aastatel 1795–1805 inseneride Thomas Telfordi ja William Jessopi juhtimisel. Rajatis, mis algselt oli Ellesmere'i kanali osa, avati 26. novembril 1805.
19-avalise akvedukti üldpikkus on 307 m, laius 3,7 m, (renni) sügavus 1,6 m ja iga ava silde pikkus on 13,7 m. Akvedukti sildeehitis koosneb malmrennist, mis toetub malmkaarkanduritele (iga ava kohta 4 malmkaart), mis omakorda toetuvad kõrgetele kivisammastele. Kivisambaid on 18. Malmrennist kanali kõrgus jõe veepinnast on 38,7 m.
Turva järv

Turva järv on looduslik järv Sakala kõrgustiku keskosas Viljandi maakonnas Viljandi vallas Vardi külas.
Järve pindala on 3,6 ha, pikkus 400 m ja laius 270 m. Järv asub 48 m kõrgusel merepinnast ning kuulub Lääne-Eesti vesikonda ja Pärnu alamvesikonda. Järv on avalikult kasutatav veekogu.
Turva järve kaldad on tugevasti soostunud. Järv on kraavi kaudu ühendatud Vardi ojaga ja ligi 300 meetri pikkuse Vaheoja kaudu kagus asuva Päidre järvega.
Boxer (täpsustus)

Boxer on poksile viitav termin, mis on leidnud kasutust näiteks sõjanduses. Selle all on tuntud näiteks:
Boxer on ka inglise päritolu perekonnanimi. Seda on kandnud näiteks:
Kass kukub käppadele

"Kass kukub käppadele" on 1999. aasta Eesti mängufilm, mis koosneb kolmest lühimängufilmist. Filmi režissöörid on Jaak Kilmi (1. lühimängufilm: "Tähesõit"), Peter Herzog (2. lühimängufilm "Harjutusi Florianile") ja Rainer Sarnet (3. lühimängufilm "Pauli laululaegas"). Mängufilmi tootis Exitfilm.
Laanetaguse suvi

"Laanetaguse suvi" on Eesti Telefilmi telemängufilm, mis valmis 1980. aastal. Filmi lavastaja on Rein Maran. Filmi tootis Eesti Telefilm.
Film räägib Laanetaguse talu metsavahi lastest, kellele on suveks külla tulnud üks linnapoiss (Riho). Lapsed võtavad enda hoole alla kaks hundikutsikat, metskitse ja sookure. Suve lõpul aga tekib probleem, mida hoole alla võetud loomadega teha.
Libarebased ja kooljad

"Libarebased ja kooljad" on 1998. aasta Eesti lühimängufilm. Filmi režissöör on Rainer Sarnet. Filmi tootsid Eesti Televisioon, Eesti Telefilm ja heategevusfond Diplomifilm.
Filmi tegi Rainer Sarnet Tallinna Pedagoogikaülikooli filmikateedri diplomitööna. Film põhineb Pu Songlingi novellikogu "" ainetel.
Voltherilased

Voltherilased ("Vespidae") ehk kitsas tähenduses herilased on putukate sugukond kiletiivaliste seltsi herilaselaadsete ülemsugukonnast.
See on mitmekesine kosmopoliitne herilaste sugukond.
Nomenklatuur.
Taksoni autor on Pierre André Latreille (1802). 
Nimi "voltherilased" tuleb sellest, et rahuolekus voldivad nad oma eestiivad pikuti kokku. 
Iseloomustus.
Rahuolekus voldivad nad eestiivad pikuti kokku. Tagakeha on sageli kollase-mustatriibuline.
Voltherilaste seas on nii üksikelulisi kui ka ühiselulisi liike. Ühiselulised voltherilased elavad peredes, neil on viljakas emane ehk emaherilane ja rohkem või vähem viljatud emased ehk töölised, nad ehitavad paberitaolisest massist (läbimälutud ja süljega immutatud puidust) pesi. Parasvöötmes elab ühiseluliste herilaste koloonia tavaliselt talve alguseni. Uued emaherilased ja isaherilased sigitatakse suve lõpupoole; pärast kopulatsiooni emaherilased talvituvad pragudes või muudes varjulistes kohtades. Voltherilaste sugukonda kuuluvad peaaegu kõik ühiselulised herilased (sealhulgas kärjeherilased "Polistes fuscatus" ja "Polistes annularis") ning täpik-maaherilane). Alamsugukonnad "Polistinae" ja ühisherilased koosnevad ühiselulistest liikidest; alamsugukonnad saviherilased, "Euparagiinae" ja "Masarinae" on üksikelulised; alamsugukonnas "Stenogastrinae" on mitmesugused vahepealse eluviisiga liigid. Enamik liike on saviherilased, kes ehitavad vastsetele savist haudekambrikese.
Voltherilased on kiskjad või toituvad õietolmust ja toidavad sellega vastseid ("Masarinae"). Kiskjad toituvad tavaliselt tapetud putukatest ja toidavad sellega vastseid, mõned liigid söövad ka väikseid närilisi, gekosid ja väikseid linde (tõenäoliselt raibet). 
Alamsugukonna "Polistinae" herilased ja ühisherilased ei söö saaki otse, vaid mäluvad seda ja annavad vastsetele, kes toodavad aminohapperikast selget vedelikku, millest valmikud toituvad. Selle koostis on liigiti erinev.
Tähtsus.
Paljud liigid on tolmeldajad, teised jälle kahjurputukate hävitajad. 
Süstemaatika ja klassifikatsioon.
Voltherilasi on maailmas üle 4800 liigi, 260 perekonda ja 6 alamsugukonda.
Voltherilaste sugukonna alamsugukonnad on:
Varem jaotati voltherilased sugukondadeks ja alamsugukondadeks nii:
Löö vastu

"Löö vastu" on 1975. aasta Eesti lühimängufilm. Filmi režissöör on Valentin Kuik. Filmi tootis Tallinnfilm.
Film valmis Valentin Kuigi ja Arvo Iho Üleliidulise Riikliku Kinematograafia Instituudi (VGIK) diplomitööna.
Film räägib kaasaegsest spordist ja noorsportlasest, kes on silmitsi tolle aja spordis levinud ebaausate võtetega, et saavutada edu.
Meretagused

"Meretagused" on 2013. aasta Eesti dokumentaalfilm. Filmi režissöör on Mark Soosaar. Filmi tootis Weiko Saawa Film.
Film räägib Manilaiul asuvast Manija külast ja selle kogukonnast.
Meiuste Evangeeliumi Kristlaste ja Baptistide Kogudus

Meiuste Evangeeliumi Kristlaste ja Baptistide Kogudus on Saaremaal Saaremaa vallas tegutsev baptistikogudus. Kogudus kuulub Eesti Evangeeliumi Kristlaste ja Baptistide Koguduste Liitu.
Kogudusel on palvemaja Meiuste külas. Koguduse pastor on Urmas Metsamaa.
Meiuste kogudus on Saaremaa vanim baptistikogudus.
Ajaloost.
Aastal 1908 tulid Hiiumaalt Harju koguduse vennad Saaremaale Pammana külla palvetunde pidama. Peagi muutusid ruumid kitsaks ning seejärel ehitati palvela Meiuste külla. Palvemaja krundi kinkis kogudusele Parasmetsa mõisa omanik. Palvela valmis ja õnnistati 2. veebruaril 1915 kooskäimiseks.
Näkimadalad (film)

"Näkimadalad" on aastatel 1987–1988 valminud neljajaoline Eesti telemängufilm. Filmi režissöör on Olav Neuland. Filmi tootis Tallinnfilm.
Film on tehtud Herman Sergo samanimelise romaani ainetel.
Ooperiball

"Ooperiball" (saksa k". Der Opernball"). Richard Heubergeri operett, 3 vaatuses, Victor Léoni ja Heinrich von Waldbergi libreto Alfred Delacouri ja Alfred Hennequini komöödia "Les dominos roses" (1876) järgi.
Faktoloogia.
Esmaettekanne 5. jaanuaril 1898 Viini Theater an der Wienis.
Osades: Annie Dirkens (Hortense), Karl Streimann (Georges), Josef Joseffy (Paul Aubier), Karl Blasel (Beaubuisson).
Peamised tegelaskujud: Theophil Beaubuisson (bass), Palmyra Beaubuisson (alt), Henri Beaubuisson (tenor või mez), Paul Aubier (tenor), Angéle Aubier (sopran), Georges Duménil (tenor buffo), Marguérite Duménil (sopran), Hortense (sub), Féodora (sopran).
Helilooja edukaim ja rahvusvaheliselt tuntuim teos. Kujutab Johann Straussi opereti "Die Fledermaus" ("Nahkhiir") imitatsiooni. Esitati Theater an der Wienis sajandi lõpuni ligi 200 korda. 1901 jätkati Viini Carl-Theateris, kus esitati üle 200 korra. Mängiti ka Raimundtheateris (1901) ja Volksoperis (1908) ning 1914 uuesti Theater an der Wienis. Võeti kohe pärast väljatulekut mängukavva ka Berliinis, Budapestis ja New Yorgis. Kuulus enne esimest maailmasõda operetiteatrite püsirepertuaari. Esitatakse siiani regulaarselt saksa keelt kõnelevates maades.
Eestis lavastati see operett Estonias 1959.
Faabula.
Tegevus toimub umbes 1900 Pariisis karnevali ajal Grand Opéras korraldatud maskiballil. Angéle Aubier ja Marguerite Duménil pole eriti kindlad oma meeste truuduses. Nende abikaasad Paul ja Georges on otsustanud minna koos sõprade Theophile Beaubuissoni ja noore mereväekadeti Henriga õhtustama, et restoranis ilma naisteta meelt lahutada.
Meeste abikaasad otsustavad kaasata Marguerite'i teenijanna Hortense'i kaasade kontrollimise afääri. Hortense peab saatma Paulile ja Georges'ile anonüümse kutse osaleda ooperiballil. Tingimuseks on, et riietutakse roosasse doominosse, mille järgi partnerid üksteist ära tunneksid. Kuid armukadedad abikaasad ei tea, et Hortense on saatnud samasuguse kutse ka kadett Henrile.
Mehed võtavad kutsetest tuld ja leiavad põhjuse, et kodunt lahkuda. Nad saabuvad Pariisi Opérasse. Sinna tulevad ka sarnastesse roosadesse doominotesse riietatud ja maske kandvad naised. Mehed valivad maskeerunute hulgast kõik oma naised, kellega veedavad lõbusa õhtu. Georges leiab naiste kirjutatud kutsete mustandid ja hoiatab õigeaegselt oma „reisilt” naasvaid sõpru. Pärast segadusi ja vastastikuseid süüdistusi naised siiski veenduvad, et nende mehed on põhimõtteliselt truud, ehkki ei ütle väikesest seiklusest kunagi ära.
Rob Kaman

Rob Kaman (5. juuni 1960 Amsterdam – 31. märts 2024) oli hollandi kikkpoksija, üheksakordne maailmameister.
Teda tunti hüüdnimega "Mr. Low Kick".
Rob Kaman oli esimene eurooplane, kes tuli WKA organisatsiooni kikkpoksi maailmameistriks. Tiitlimatš toimus 23. septembril 1983 Amsterdamis. Kaman alistas seal ameeriklase John Moncayo.
Vandžiogala

Vandžiogala on alev Leedus Kaunase rajoonis, Vandžiogala valla halduskeskus. Alev asub Urka jõe kallastel. 
Vandžiogalas on keskkool ja raamatukogu. Vaatamisväärsusteks on sealne 1830. aastal valminud kirik ja selle kellatorn ning kaks kalmistut.
Ajalugu.
Vandžiogalast on leitud neoliitikumist pärit kivikirveid ja imperaator Trajanuse rahasid. XIII sajandil on mainitu esimest korda sealset linnamäge. Ristisõdijate kroonikas kandis paikkond nime "Wandyagel", hiljem, XVI sajandil vanades slaavi kirjalikes allikates aga "Vondziakgola". Toona asus seal lisaks külale veel ka mõis, millel oli palju omanikke; see kuulus ka Rastauskastele, Chlopickitele ja Hartovskitele.
1634. aastaks oli Vandžiogalast saanud alev, millel oli oma turuplats ja millel oli õigus pidada laata. 1655. aastal ehitati alevisse ka kirik. 1817. aastal alev põles. 1863. aastal võtsid alevi elanikud osa Jaanuariülestõusust. 30 ülestõusus osalenud elanikku küüditati Siberisse, lähedalasuv Ibėnai küla põletati maha ja selle elanike asemele asustati vanausulised. Tsaariajal oli asula kohta kasutusel venekeelne nimekuju Вендзягола.
XIX sajandi lõpuks olid Kaunasest põhja poole jäävad alad Nerise ja Nemunase põhjakaldal, Nevėžisest idas ja Jonava-Kėdainiai joonest lõuna pool kujunenud kakskeelseks. Seal oli arvukas poolakatest asurkond ja leedu keele kõrval oli seal käibel poola keel. Vandžiogala kihelkonnas oli toona vaid kaks leedu küla. Jumalateenistused Vandžiogala kirikus olid poolakeelsed. Taolise olukorra põhjuseks oli osalt see, et poolakatest mõisnikud asustasid oma maadele inimesi Poolast, aga osalt ka see, et jaanuariülestõusu järel sinna asustatud venelased võtsid üle poola keele.
Aastaks 1897 olid rahvaloenduse põhjal 95% Vandžiogala elanikest poolakad. Esimese maailmasõja järel lõid sealsed poolakad Vandžiogala Poola vabariigi, lootuses, et Józef Piłsudski need alad Poolaga ühendab. Pärast kokkupõrkeid Leedu vägedega loobusid sealsed elanikud aga iseseisvuspüüdlustest. 9. juulil 1941 hukkasid Saksa okupatsiooniväed seal 38 juuti. 2001. aasta rahvaloenduse põhjal moodustasid poolakad piirkonna elanikest vaid 7,8%.
Ühisherilased

Ühisherilased ("Vespinae") on putukate alamsugukond voltherilaste sugukonnast. 
Ühisherilaste hulka ei kuulu kõik ühiselulised voltherilased. 
Nomenklatuur.
Taksoni autor on Pierre André Latreille (1802). 
Levik.
Ühisherilased on suhteliselt liigivaene rühm, mis esines algselt ainult Euroopas, Aasias ja Põhja-Ameerikas. Üksikud liigid on viidud ka Lõuna-Ameerikasse ja Austraaliasse. 
Perekonnad maaherilane ja metsaherilane esinevad ainult parasvöötmes ja subtroopikas. Põhiliselt parasvöötme perekond on vapsik, millel on aga liike ka Kagu-Aasias. Ainult Kagu-Aasia troopikas elavad perekonna "Provespa" kolm öise eluviisiga ühtlaselt kollakaspruuni liiki.
Klassifikatsioon.
Ühisherilasi on maailmas 61 liiki ja Eestis 11 liiki.
Ühisherilasi on 4 perekonda:
Paul Blüthgen eraldas 1869 maaherilase perekonnast perekonna "Paravespula", kuid tänapäeval peetakse seda enamasti maaherilase alamperekonnaks.
Tunnused.
Ühisherilased sarnanevad kehaehituselt teiste voltherilastega, kuid on keskmiselt suuremad. 
Tähtis eristustunnus alamsugukonnast "Polistinae" ja saviherilastest on tagakeha ehitus: ühisherilastel on kohe pärast rindmiku ja tagakeha vahelist peenikest ühenduskohta lai alus, mis jääb vähe alla tagakeha maksimaalsest laiusest. 
Kõigil liikidel on herilastele tüüpiline must-kollane hoiatusvärvus, mõnel liigil, näiteks vapsikul lisanduvad punased ja punakaspruunid toonid. 
Ühisherilased rajavad "riike" või elavad sotsiaalparasiitlikult (nn käguherilased). 
Toitumine.
Valmikud söövad peamiselt nektarit, õietolmu, luuvilju, taimemahlu, loomseid aineid ja putukaid. Vastseid toidetakse surnud või saagiks saadud lihaga, kusjuures toiduallikad on väga mitmekesised. 
Herilaste pere.
Pesa ehitamine.
Herilaspesad koosnevad paberitaolisest massist. Pesaehituse lähtematerjal on pude kuiv puit, mis mälutakse kuulikesteks. Pesad on vapsikutel allapoole lahti, teistel herilaseliikidel on väliskest kinni, välja arvatud sisselennuava. Neil on alguses 5–10 pisut ümardatud kärje kujulist kambrikest. Selles staadiumis hoolitseb nende eest kuninganna üksinda. Siis on väga sarnased alamsugukonna "Polistinae" herilastega.
Karmėlava

Karmėlava on alev Leedus Kaunase rajoonis, Karmėlava valla halduskeskus. Alev asub Nerise jõe kallastel.
Karmėlavas on gümnaasium ja raamatukogu. Alevi juures asuvad Kaunase lennujaam ja Karmėlava kalmistu, see piirneb Karmėlava II külaga.
Ajalugu.
Alevi kohal oli asustus juba kiviajal. Aastal 1385 on mainitud esimest korda sealset linnamäge ("Kremilow"). 
Aastaks 1529 oli Karmėlavast saanud alev, kus asus ka kirik. Aastal 1549 sai Karmėlava mõisa omanikuks Barbara Radziwiłł. Aastal 1613 kanti Karmėlava esimesele Leedu alade kaardile. Aastast 1663 on teada, et seal tegutses kihelkonnakool, mis suleti aastal 1777 ja avati taas aastal 1804. Tsaariajal kandis alev vene keeles nime Кормяловъ. Asula hilisemate omanike seas on olnud Ogińskid, Syrućid ja aastast 1766 Koniuchid.
Aastal 1945 valmis praegune kirikuhoone. Teise maailmasõja järel tegutsesid alevi ümbruskonnas Leedu metsavennad. Nõukogude võimud küüditasid 21 sealset elanikku. Aastal 1979 oli alevis 3664 elanikku, seal asus Nõukogude Liidu sõjaväe raketibaas.
Aastal 1982 rajati alevisse 82 hektari suurune Karmėlava kalmistu, mis on Kaunase elanike tähtsaim matmispaik. Aastal 1988 ehitati suletud raketibaasi aladele Kaunase lennujaam. Sealse meteoroloogiajaama radarid varustavad teabega ilma kohta ka NATO õhujõudude koordinatsioonikeskust Saksamaal.
Lippe-Alverdissen

Lippe-Alverdissen oli krahvkond Saksamaal, mida valitses Lippe vürstlik perekond. See loodi aastal 1613 pärast Lippe krahvi Simon VI surma, kui tema valdus jagati tema kolme poja vahel, kusjuures noorim poeg Philipp sai Lippe-Alverdisseni territooriumi.
Pärast seda, kui krahv Philipp sai aastal 1643 Schaumburg-Lippe krahviks, sai Lippe-Alverdissen Schaumburg-Lippe osaks. Pärast krahv Philippi surma aastal 1681 läks Schaumburg-Lippe tema vanemale pojale Friedrich Christianile, samas Lippe-Alverdisseni päris tema teine poeg Philipp Ernst, kes asutas Schaumburg-Lippe-Alverdisseni liini. Kaks liini püsisid eraldi, kuni noorem Schaumburg-Lippe-Alverdissen päris aastal 1777 Schaumburg-Lippe territooriumi.
Lippe-Alverdisseni krahvid (1613–1640 ja 1681–1777).
"Ühendati aastal 1640 Schaumburg-Lippega"
"Aastal 1777 sai krahv Philipp Schaumburg-Lippe krahviks"
Karksi Turva järv

Turva järv (ka "Karksi Turva järv", "Turva veehoidla") on paisjärv Sakala kõrgustiku keskosas Viljandi maakonnas Mulgi vallas Karksi ja Hirmuküla piiril.
Järve pindala on 3,1 ha, pikkus 70 m, valgla suurus 46,22 km² ja kõrgus merepinnast 70,5 m. Järv kuulub Lääne-Eesti vesikonda ja Pärnu alamvesikonda. Järv ei ole avalik ega avalikult kasutatav veekogu.
Turva järv on paisutatud Kõpu jõele, selle kuju on pikk ja kitsas ning asetseb põhja-lõuna suunal. Järve paisul asub kultuurimälestisena arvele võetud Turva vesiveski.
Ajalugu.
Järv on 1880. aastal paisutatud Turva vesiveski tarbeks. 1978. aastal purustas suvine suurvesi järve šahti regulaatori ja paisu, 1979. aastal rekonstrueeris Karksi kolhoos järve paisu.