Siracusa

Siracusa (itaalia keeles "Siracusa", sitsiilia keeles "Saracusa"; antiigi kontekstis Sürakuusa, vanakreeka keeles Συρακοῦσαι) on ajalooline linn Sitsiilias. Linn paikneb saare kagunurgas, Joonia mere Siracusa lahe ääres. See on Siracusa provintsi keskus.
See enam kui 2700 aastat vana linn mängis võtmerolli antiikajal, kui see oli üks suurvõimusid Vahemere piirkonnas. Linn on märkimisväärne oma rikka kreeka ajaloo, kultuuri ja arhitektuuri poolest. Samuti on see silmapaistva matemaatiku ja inseneri Archimedese sünnikoht. Seal suri paavst Vigilius.
Linna asutasid Vana-Kreeka korintlased ja sellest sai väga võimas linnriik. Siracusa oli liidus Sparta ja Korintosega, avaldades mõju kogu "Magna Graecia" ehk Suur-Kreeka alale, kus ta oli kõige tähtsam linn. Cicero kirjeldas seda kui "üht suurimat kreeka linna ja kõige ilusamat nende seas". Hiljem sai sellest Rooma vabariigi ja Bütsantsi osa. Pärast seda võttis Palermo tema tähtsuse üle, kui sai Sitsiilia kuningriigi pealinnaks. Lõpuks ühendati kuningriik Napoli kuningriigiga, et moodustada Mõlema Sitsiilia kuningriik kuni Itaalia ühinemiseni aastal 1860.
Tänapäeval on linn koos Pantalica nekropoliga UNESCO maailmapärandi nimistus. Linnasüdame rahvaarv on umbes 125 000. Linlased räägivad kohalikku keelt – sitsiilia keelt. Siracusat on mainitud Piiblis Apostlite tegudes 28:12 kui Paulus seal peatus. Linna kaitsepühak on Lucia; ta sündis Sürakuusas ja tema mälestuspäev, luutsinapäev, on 13. detsembril.
Linna pindala on 204,1 km² ja seal elas 30. septembri 2011 seisuga arvestuslikult 123 408 inimest.
Ajalugu.
Kreeka periood.
Siracusa ja selle ümbrus oli asustatud juba antiikajast, nagu näitavad leiud Stentinello, Ognina, Plemmirio, Matrensa, Cozzo Pantano ja "Thapsose" külades, millel olid suhted juba Mükeene kultuuriga.
Sürakuusa asutasid aastal 734 või 733 eKr kreeka kolonistid Korintosest ja Teneast, keda juhtis Archias, kes pani kohale nimeks Sirako, viitega lähedalasuvale soolasoole. Antiiklinna tuumaks oli väike saar Ortygia. Kolonistid leidsid viljaka maa ja nende kohalolekusse mõistlikult suhtuvad põliselanikud. Linn kasvas ja õitses ning oli mõnda aega kõige võimsam kreeka linn Vahemere kallastel. Kolooniaid asutati Akrais (664 eKr), Kasmenais (643 eKr), Akrillais (7. sajand eKr), Eloroses (7. sajand eKr) ja Kamarinas (598 eKr). Esimeste kolonistide järeltulijad, "Gamoroi", olid võimul kuni nende tagandamiseni linna alamklassi, "Killichiroi", poolt. Endised tulid siiski tagasi võimule aastal 485 eKr, tänu Gela valitseja Geloni abile. Gelonist sai linna despoot, ja ta tõi palju Gela, Kamarina ja Megera asukaid Sürakuusasse, ehitades uued kvartalid Tyche ja Neapolis väljapoole müüre. Tema uute ehitiste programm sisaldas uut teatrit, mis andis linnale õitsva kultuurielu: see omakorda meelitas kohale isiksusi nagu Aischylos ja Sappho.
Sürakuusa kasvanud võim tegi vältimatuks kokkupõrke Kartaagoga, kes valitses Sitsiilia lääneosa. Himera lahingus võitis Gelon liidus, Agrigento Theroniga, otsustavalt Aafrika väge, mida juhtis Hamilcar. Sündmuse mälestuseks püstitati linna Athenale pühitsetud tempel (selles kohas on praegu kirik).
Gelonile järgnes tema vend Hieron, kes võitles etruskide vastu Kyme juures aastal 474 eKr. Tema valitsemist ülistasid poeedid nagu Simonides, Bakchylides ja Pindaros, kes külastasid tema õukonda. Demokraatliku korra kehtestas Thrasybulos (467 eKr). Linn jätkas Sitsiilias laienemist, võideldes mässavate sikulite vastu ja tehes Türreeni merel ekspeditsioone kuni Korsika ja Elbani. 
5. sajandi lõpul eKr leidis Sürakuusa end sõjas Ateenaga, kes taotles rohkem ressursse võitlemiseks Peloponnesose sõjas. Linnaelanikud osutasid abi peamiselt Spartale, Ateena vaenlasele sõjas, et võita ateenlased, hävitada nende laevad ja jätta nad saarel nälga (vaata Sitsiilia ekspeditsioon). Aastal 401 eKr oli Sürakuusa väes 3000 hopliiti ja kindral Kyros Noorema Kümne tuhande armee.
4. sajandi algul eKr oli türann Dionysios Vanem jälle sõjas Kartaago vastu ja kuigi ta kaotas Gela ja Camarina, oli tal jõudu vallutada kogu Sitsiilia. Pärast konflikti lõppu ehitas Dionysios linna Ortygia saarele võimsa kindluse ja 22 km pikkused müürid ümber kogu Sürakuusa. Laienemise järgmisel perioodil toimusid Naxose, Catania ja Lentini hävitamised, siis alustas Sürakuusa jälle sõda Kartaago vastu (397 eKr). Pärast vahelduvat sõjaõnne õnnestus kartaagolastel Sürakuusa ümber piirata, kuid lõpuks olid nad sunnitud katku tõttu taanduma. Leping aastast 392 eKr võimaldas Sürakuusal oma valdusi veelgi laiendada, asutati Adrano, Tindari ja Tauromenioni linnad ning mandril vallutati Rhegion. Aadria merel asutas Dionysios Vanem kaubavahetuse hõlbustamiseks Ankoni, Adria ja Issa. Oma sõjaliste teenete kõrval oli Dionysios tuntud kunstide patroonina, ja Platon ise külastas Sürakuusat mitu korda.
Järgmiseks valitsejaks oli Dionysios Noorem, kes siiski Dioni poolt aastal 356 eKr välja aeti. Kuid viimase despootlik valitsemine viis omakorda tema väljasaatmiseni, ja Dionysios sai oma trooni aastal 347 eKr tagasi. Demokraatliku valitsuse kehtestas Timoleon aastal 345 eKr. Pikka aega kestnud sisemised võitlused nõrgestasid Sürakuusa võimu saarel ja Timoleon püüdis seda olukorda parandada, võites aastal 339 eKr Krimisose jõel kartaagolasi. Kuid võitlused linnakodanike vahel algasid taas pärast tema surma ja lõppesid uue türanni Agathoklese esiletõusuga, kes haaras võimu riigipöördega aastal 317 eKr. Ta jätkas vahelduva eduga sõda Kartaago vastu. Siiski saavutas ta moraalset edu, viies sõja kartaagolaste kodusele Aafrika pinnale, tekitades vaenlasele raskeid kaotusi. Sõda lõppes rahulepinguga, mis ei takistanud aga kartaagolastel sekkumast Sürakuusa poliitikasse pärast Agathoklese surma (289 eKr). Kodanikud kutsusid Pyrrhose appi. Pärast lühikest Epeirose valitsemise perioodi haaras aastal 275 eKr võimu Hieron II.
Puunia sõjad.
Esimeses Puunia sõjas (264–241 eKr) lõid roomlased Kartaago merejõude 241 eKr merelahingus Egadi saarte juures ja Kartaago palus rahu ning Rooma sai endale Sitsiilia lääneosa. Sitsiiliast, välja arvatud Sürakuu­sa kuninga valitsusalad, sai esimene Rooma provints.
Hieron II juhatas sisse 50-aastase rahu ja õitsengu perioodi (270–215 eKr), milles Sürakuusast sai üks tuntumaid antiiklinnu. Ta andis välja niinimetatud "Lex Hieronica", mis võeti hiljem roomlaste poolt omaks nende Sitsiilia valitsemisel; ta laiendas ka teatrit. Tema valitsemise ajal elas kõige kuulsam sürakuusalane, matemaatik ja loodusfilosoof Archimedes. Paljude tema leiutiste hulgas oli sõjamasinaid, sealhulgas Archimedese küünis, mida hiljem kasutati roomlastest piirajate tõrjumiseks aastatel 214–212 eKr. Kirjandustegelased olid Theocritos ja teised.
Hieroni järeltulija, noor Hieronymus (valitses aastast 215 eKr), katkestas Teises Puunia sõjas liidu roomlastega pärast nende kaotust Cannae lahingus ja nõustus Kartaago toetusega. Roomlased, keda juhtis konsul Marcus Claudius Marcellus, piirasid linna ümber aastal 214 eKr. Linn pidas vastu kolm aastat, kuid langes aastal 212 eKr. Usutakse, et linn langes selle tõttu, et rahupartei avas linnamüüris väikese ukse rahuläbirääkimisteks, kuid roomlased tungisid läbi ukse ja võtsid linna, tappes seejuures Archimedese.
209 eKr vallutas Rooma väepealik Publius Cornelius Scipio Africanus Pürenee poolsaare idarannikul asuva Cartagena. 205 eKr alustas Publius Cornelius Scipio Africanus invasiooni Sitsiiliast, Aafrika mandrile. 203 eKr kutsuti Hannibal Aafrikasse tagasi Publius Cornelius Scipio Africanuse vastu sõdima, kuid sai temalt Zama lahingus aastal 202 eKr otsustavalt lüüa. Kartaago alistus, loovutades oma sõjalaevastiku ja Hispaania, makstes suurt kontributsiooni ning nõustudes Hannibali väljaandmisega roomlastele.
Sürakuusa türannid.
Peaaegu kogu oma ajaloo jooksul sõltumatut linna valitsesid Sürakuusat järjepanu türannid, ainult lühikeste demokraatia ja oligarhia perioodidega. Kui Pindaros kutsus oma oodides Sitsiilia türanne (kaarikusõidu võitjaid) Olümpia ja Pythia mängudel kuningateks, kuulutas Agathokles end aastal 304 eKr absoluutse tiitliga kuningaks (basileus).
Rooma riigist keskajani.
Kuigi aastatega linna tähtsus aeglaselt vähenes, säilitas Sürakuusa Rooma valitsuse pealinna ja preetori residentsi staatuse Sitsiilias. See jäi tähtsaks sadamaks kaubavahetusele impeeriumi ida- ja lääneosade vahel. Kristlus levis linnas Pauluse ja linna esimese piiskopi Püha Marcianuse jõupingutuste kaudu, kes tegid sellest ühe peamise proselütismi keskuse läänes. Tagakiusamiste ajastul kaevati suured katakombid, mille suurus jääb alla ainult Rooma omadele.
Bütsantsi aeg.
Pärast vandaalide valitsemisperioodi võeti Sürakuusa ja Sitsiilia saar Belisariose poolt Bütsantsile tagasi (31. detsember 535). Aastatel 663–668 oli Sürakuusa Bütsantsi keiser Constans II residents, samuti kogu Sitsiilia kiriku metropol.
Aghlabiidid piirasid linna peaaegu aasta (827–828), kuid Bütsantsi abiväed hoidsid selle langemise ära. See jäi Bütsantsi vastupanu keskuseks moslemite järkjärgulisel Sitsiilia vallutamisel, kuni see langes Aghlabiidide kätte pärast teist piiramist 20/21. mail 878. Kahe sajandi pikkusel moslemite valitsemise ajal viidi Sitsiilia emiraadi pealinn Sürakuusast Palermosse. Katedraal muudeti mošeeks ja neljandik Ortygia saarest ehitati järk-järgult islami stiilis ümber. Linn säilitas siiski tähtsad kaubandussidemed ja pakkus suhteliselt õitsvat kultuuri- ja kunstielu: mitmed araabia poeedid, sealhulgas kõige tähtsam 12. sajandi Sitsiilia poeet Ibn Hamdis, õitsesid linnas.
Aastal 1038 vallutas Bütsantsi kindral Georgios Maniakes linna tagasi, saates Püha Lucia säilmed Konstantinoopolisse. Loss Ortygia saare neemel kannab tema nime, kuigi see ehitati Hohenstaufenite valitsemise ajal. Aastal 1085 sisenesid normannid pärast suvepikkust piiramist ühte viimasesse araablaste kindlusse Sürakuusasse. Piiramist juhtisid Roger I ja tema poeg Jourdain de Hauteville, kellest sai linna krahv. Ehitati uued kvartalid ja taastati katedraal, samuti teised kirikud.
, "Sitsiilia kuningriik"
Aastal 1194 okupeeris keiser Heinrich VI Sürakuusa. Pärast lühikest genovalaste valitsemise perioodi (1205–1220), mis soosis kaubavahetuse kasvu, vallutas keiser Friedrich II Sürakuusa tagasi. Ta alustas Castello Maniace, Piiskoppide palee ja Bellomo palee ehitamist. Friedrichi surm tõi rahutuste ja feodaalse anarhia perioodi. Anjou ja Kataloonia-Aragóni monarhiate vahelises võitluses jäi Sürakuusa Kataloonia-Aragóni poolele ja alistas Anjou aastal 1298, saades Hispaania isandatelt vastutasuks suured privileegid. Aadliperede edukus on näha ka Abela, Chiaramonte, Nava, Montalto paleede ehitistes.
Uuem ajalugu.
Linna tabas kaks laastavat maavärinat aastail 1542 ja 1693 ning katk aastal 1729. 17. sajandi häving muutis igaveseks Siracusa, samuti kogu Val di Noto ilmet, mille linnad ehitati üles tüüpilises Sitsiilia baroki stiilis, mida peetakse üheks kõige tüüpilisemaks Lõuna-Itaalia kunsti väljenduseks. Koolerapuhang aastal 1837 viis mässuni Bourbonide valitsemise vastu. Karistuseks viidi provintsi pealinn Notosse, kuid rahutusi ei lämmatatud täielikult, kuna siracusalased võtsid osa Sitsiilia iseseisvusrevolutsioonist aastal 1848.
Pärast Itaalia ühinemist aastal 1865 sai Siracusa tagasi oma provintsipealinna staatuse. Aastal 1870 lammutati müürid ja ehitati sild, mis ühendas mandrit Ortygia saarega. Järgmisel aastal ehitati raudteeharu.
Suuri purustusi põhjustasid liitlaste ja sakslaste pommirünnakud aastal 1943. Operatsioon "Husky", liitlaste sissetung Sitsiiliasse, käivitati 9/10. juuli öösel aastal 1943 briti vägede rünnakuga saare lääneosas. Kindral Montgomery Kaheksas armee vallutas Siracusa sissetungi esimesel päeval peaaegu vastupanuta. Seejärel kasutati sadamat kuningliku laevastiku baasina. Linnast lääne poole jääb Siracusa sõjaväekalmistu, kuhu on maetud umbes 1000 meest. Pärast Teise maailmasõja lõppu kogesid Siracusa põhjakvartalid rasket, sageli kaootilist, laienemist, mida soodustas industrialiseerimise kiire protsess.
Siracusas on tänapäeval umbes 125 000 asukat. Seal on arvukalt vaatamisväärsusi külalisele, kes huvituvad ajaloolistest paikadest (nagu Dionysiose kõrv). Ajaloolise keskuse taastamise protsess on kestnud alates 1990. aastatest. Lähemad märkimisväärsed kohad on Catania, Noto, Modica ja Ragusa.
Rahvastik.
Aastal 2007 elas Siracusas 122 972 inimest, kellest 48,7% olid mehed ja 51,3% naised. Noori (18 aastased ja nooremad) oli 18,87% rahvastikust, pensionäre 16,87%. Võrdluseks, Itaalias keskmiselt oli 18,06% noori ja 19,94% pensionäre. Siracusa elanike keskmine iga oli 40, võrdluseks, Itaalia keskmine iga oli 42. Viie aastaga, 2002–2007, vähenes Siracusa rahvastik 0,49%, samas Itaalia rahvastik suurenes 3,56%. Vähenemise põhjus on rahvastiku lahkumine eeslinnadesse ja Põhja-Itaaliasse. Praegune Siracusa iive on 9,75 sündi 1000 elaniku kohta, võrdluseks, Itaalia keskmine on 9,45 sündi.
97,9% rahvastikust olid sitsiillased/itaallased. Suurim immigrantide grupp tuleb teiste Euroopa rahvaste hulgast (peamiselt Poolast ja Ühendkuningriigist): 0,61%, Põhja-Aafrikast (peamiselt tuneeslased): 0,51%, ja Lõuna-Aasiast: 0,37%.
Kliima.
Siracusas on vahemereline kliima (Köppeni kliimaklassifikatsiooni järgi "Csa") pehme, niiske talve ja sooja kuni kuuma, kuiva suvega.