Raymond M. Lemaire

Parun Raymond Martin Marie Ghislain Lemaire (28. mai 1921 Uccle – 13. august 1997 Woluwe-Saint-Lambert) oli Belgia kunstiajaloolane ja arhitektuuriajaloolane, juhtiv konserveerimise ekspert, Leuveni katoliku ülikooli professor ning hiljem Leuveni vana katoliikliku ülikooli ning nende põhjal moodustatud hollandi- ja prantsuskeelse uue ülikooli professor.
Haridus.
Pärast keskhariduse omandamist Uccle'is õppis ta aastatel 1938–1942 Leuveni vanas katoliku ülikoolis. Ta on lõpetanud õigusteaduse, ajaloo ja kunstiajaloo eriala. 1948. aastal omandas ta doktorikraadi kunstiajaloo ja arheoloogia alal, väitekirjaga Brabandi gootika päritolust (prantsuse keeles "L'Origine du style gothique en Brabant").
Monumentide mees.
Pärast Belgia vabastamist 1945. aastal teenis ta soomusautorügemendis kaptenina.
Aastatel 1946–1949 oli ta täievoliline varastatud kunstiteoste otsimise komisjoni liige. Ta oli sideohvitser Belgia valitsuse ja sellega seotud teenistuste ("monumentide meeste") vahel. Ta koordineeris tuhandete Belgiale või Belgia kodanikele kuuluvate rüüstatud kunstiteoste, raamatute, arhiivide ja muude esemete tagastamist Belgiasse.
Edasine tegevus Belgias.
Temast sai Leuveni vana katoliku ülikooli assistent (1947), õppejõud (1949) ja professor (1953). Ta pidas kunstiajaloo ja arhitektuuriajaloo loenguid nii hollandi kui ka prantsuse keeles ning jätkas seda ka pärast, kui ülikool jagati keele põhjal kaheks uueks ülikooliks.
Aastatel 1972–1977 oli ta Brügge ajaloolise linna nõunik. Tänu temale sai Brügge Euroopa arhitektuuripärandi aasta (1975) üheks Belgia pilootprojektiks.
1976. aastal asutas ta Brügge Euroopa Kolledžis kinnismälestiste konserveerimise täiendõppe keskuse. Viie aasta pärast kolis keskus rahaliste probleemide tõttu Leuvenisse. Pärast tema surma anti keskusele tema nimi.
Ta läks pensionile 1986. aastal.
Töid Belgias.
Tema põhitegevusalad olid arhitektuur, restaureerimine ja linnaplaneerimine.
Ta osales ka järgmistes linnaplaneeringutes:
Ta oli ka uute hoonete projekteerija või nõustaja, sageli koos teiste arhitektidega:
Ta algatas enda väljatöötatud metoodika alusel Belgia arhitektuuripärandi inventuuri käsitleva ulatusliku raamatusarja. 1997. aastal toimetas ta Beiruti inseneride ja arhitektide tellimusraamatut.
Rahvusvaheline muinsuskaitseline tegevus.
Lemaire oli 1964. aastal Veneetsia harta üks peamisi autoreid. Ta oli Euroopa Liidu, Euroopa Nõukogu ja UNESCO nõunik.
Koos Piero Gazzolaga asutas ta 1965. aastal UNESCOga seotud rahvusvahelise mittetulundusühingu Rahvusvaheline Kinnismälestiste Nõukogu. Ta oli selle peasekretär aastatel 1965–1975 ja president aastatel 1975–1981. Ta asutas ICOMOS-i jätkväljaande "Monumentumi".
Rahvusvahelise tunnustuse saavutas ta oluliste ja arvukate restaureerimistööde eksperdi ja nõustajana:
Ta oli ka UNESCO peadirektori erisaadik aastatel 1971–1997 ajaloolise Jeruusalemma pärandi üliraske küsimuses.
Tema pärandi hoidmine.
Lemaire'i arhitektibüroo enamik asju, sh arhitektuurseid jooniseid, hoitakse Leuveni Katoliikliku Ülikooli keskraamatukogus, tema slaide aga sama ülikooli all olevas Raymond Lemayre'i nimelises Rahvusvahelises Konserveerimiskeskuses (inglise keeles "Raymond Lemaire International Centre for Conservation, RLICC").
Isiklikku.
Tema isa oli Belgia avalike tööde ministeeriumi peaarhitekt Hermanus Lemaire (1883–1947) ja ema oli Marie-Henriette (sündinud Winderyckx; 1892–1957).
Ta oli kunstiajaloolase professor Raymond Lemaire’i (1878–1954) vennapoeg, kellest ta eristas end keskmine initsiaaliga.
1947. aastal abiellus ta Christiane Vergaertiga (1924–2007) ja neil sündis neli last.