Mensuraalnoodikiri

Mensuraalnoodikiri ehk mensuraalnotatsioon on noodikiri, mida kasutati 13. sajandi lõpust kuni umbes 17. sajandi alguseni euroopa polüfoonilise vokaalmuusika üleskirjutamiseks. Mensuraalnoodikiri tekkis Prantsusmaal, kuid levis hiljem kogu Euroopas.
Mensuraalnoodikiri võimaldas võrreldes varasema modaalrütmika noodikirjaga täpsemalt kirja panna nii helikõrgusi kui ka helivältusi. See andis olulise tõuke "ars nova" tekkele ja arengule 14. sajandi alguses.
Mensuraalnoodikirja kasutati uue polüfoonilise vokaalmuusika loomiseks. Gregoriuse koraali ülesmärkimiseks kasutati jätkuvalt neumasid. Puhta instrumentaalmuusika ülesmärkimiseks kasutati erinevaid muusikainstrumendikeskseid tabulatuure.
"Ars nova" kaasaegne muusikastiil, itaalia "trecento", arenes oma teed ja selles kasutati ka erinevat noodikirja.
Termin.
Terminit 'mensuraalnoodikiri' kasutatakse tänapäeval. Keskaja muusikateoreetikud kasutasid kaasaegse muusika kohta pigem termineid 'mõõdetud muusika' ("musica mensurata") või 'mõõdetud laul' ("cantus mensurabilis"), et teha vahet varasema muusika, st gregoriuse koraaliga, mida nad tähistasid terminitega 'lame muusika' ("musica plana") või 'koraalimuusika' ("musica choralis").
Uued võimalused.
Mensuraalnoodikirja suurimaks võimaluseks võib pidada tervikliku noodimärkide süsteemi tekkimist ning helivältuse noteerimist iseseisva, täpselt määratletud arvulistel proportsioonidel põhineva hierarhilise süsteemina.
Kuigi mensuraalnoodikiri sõltus vähem kontekstist kui varasem modaalrütmika noodikiri, erineb see siiski tänapäeva noodikirjast: kui mensuraalnoodikirjas võis helivältus koosneda sõltuvalt kontekstist ja osaliselt ka mensuuri struktuurist kas kolmest või kahest väiksemast ühikust, siis tänapäeval on see suhe alati kahene.
Kui mensuraalnoodikirjas väiksemate vältuste suhe suuremasse vältusesse oli 
Kolmeosalist suhet nimetati perfektseks, kuna seda seostati kolmainsusega (Jumal-Isa, Jumal-Poeg ja Püha Vaim).
Mensuuri struktuuri võib võrrelda tänapäeva takti struktuuriga.
Tänapäevane tasktimõõdu tähistamine on välja kasvanud mensuraalnoodikirja mensuurimärkidest.
Mensuraalnoodikirjas kasutati ka kompleksset noodivältuste vahelelükkimise süsteemi, mis haakus proportsioonidega kas 2:1 või 3:2.
Mensuraalnoodikirjas ei kasutatud taktijooni ning vahel kasutati helide rühmade ühendamiseks spetsiaalseid noodikirja märke, mida nimetatakse ligatuurideks. Ligatuuride süsteem oli pärit varasemast neumanotatsioonist.
Nii, nagu tol ajal oli üldiselt kombeks, ka mensuraalnoodikirjas ei noteeritud muusikat mitte partituurina, vaid iga hääl kirjutati välja omaette partiina.
Uus helivältuste süsteem.
Erinevalt varasemast modaalrütmika noodikirjast tähistas Kölni Franco kirjeldatud mensuraalnoodikirjas iga noodimärk nooti või pausi, millel oli kindel helivältus. Peamised helivältused olid "longa" (pikk) ja "brevis" (lühike). "Longa"'st pikem helivältus oli "maxima" (pikim) ja "brevis"'est lühem noot oli "semibrevis" (poollühike).
13. sajandi jooksul lisandus senistele helivältustele mitu lühemat helivältust, nagu "minima" (lühim), "semiminima" (pool lühimast).
Juba 14. sajandil võimaldas uus noodikiri kirja panna väga keerulisi rütme.
Mensuraalnoodikirja märkide ajalooline võrdlus:
Noodi helivältus.
Mensuraalnoodikirjas kasutatavad helivältused vastavad tänapäevasele süsteemile. Mensuraalnoodikirja
Mensuraalnoodikirjas oli harvadel juhtudel kasutusel ka 
Hoolimata mensuraalnoodikirja ja tänapäeva helivaltuste suhtelisest vastavusest, oli mensuraalnoodikirja helivältusel tegelikult palju lühem reaalajaline väärtus kui tänapäeva vastaval helivältusel. 14.-16. sajandi jooksul pakkusid heliloojad korduvalt välja helivältuste järjest peenemaid jagunemisi, mistõttu pikemad helivältuste reaalajaline väärtus vastavalt järjest suurenes. 
Algselt olid kõik mensuraalnoodikirja märgid seest mustad. Sellist noodikirja nimetati ka mustaks noodikirjaks. 15. sajandi keskpaigast alates hakkasid heliloojad pikemate vältuste jaoks kasutama seest valgeid noodkirja märke, nö valget noodikirja, jättes seest mustad märgid järjest väiksema väärtusega helivältustele. See muutus võis olla tingitud ka paberi kasutuselevõtust, kuna paber ei olnud kõige parem suuremate tindilaikude kirjutamiseks.
Pausi helivältus.
Nagu nootide puhul, on ka mensuraalnoodikirja pauside märgid sarnased tänapäevastele. Sarnaselt nootidega võeti ka pauside puhul järjest väiksemate helivältuse jaoks kasutusele uued märgid. Pikemate helivältuste pausimärkidel on selge visuaalne seos nende vältusega, mis põhines "brevis"e väärtusel, mille märk nägi välja üht joontevahet täitva vertikaalse joonena.
"Longa" pikkuse pausi puhul tehti vahet, kas "longa" oli imperfektne (kahe brevise pikkune) või perfektne (kolme brevise pikkune). Vastavad "longa" pikkuse pausi märgid olid kas kahekordse või kolmekordse "brevis"e märgi pikkused.
"Maxima" pikkust pausi seevastu märgiti kahest või kolmest "longa"st koosneva pauside rühmana. Kui mitu "longa" pikkust pausi järgnes üksteisele, andis see teavet, kas "maxima" pikkuse pausi väärtus oli imperfektne (kahest "longa"st koosnev) või perfektne (kolmest "longa"st koosnev).
Uus helivältuste suhete süsteem.
Johannes de Murise ja Philippe de Vitry kirjutised panid aluse uuele helivältuste suhete süsteemile. Kui Kölni Franco süsteemis jagati helivältusi veel üldiselt kolmeks, siis nüüd võisid need jaguneda ka kaheks:
Tavaliseks sai erinevate jagunemiste kasutamine eri häältes ning 2- ja 3-osalise jagunemise sage vaheldumine. Kuna rütmi vältussuhted tõid muusikasse seosed matemaatikaga ning sümboolsete arvude (3, 7, 9, 10, 12 jne) kaudu ka teoloogiaga, siis pöörati heliloomingu arvsümboolikale ja jumalikele proportsioonidele väga suurt tähelepanu.
Ehkki tänapäevast takti mõistet ei olnud tol ajal veel välja kujunenud, näitab modaalnoodikirja transkriptsioon traditsioonilisse noodikirja, et omavahel seotud noodipeade kombinatsioonide ehk ligatuuride vahetumisega käis kaasas ka meie mõistes meetrumi vahetus. Meetrumi vahetumise tähistamiseks kasutati mensuraalnoodikirjas näiteks musta ja punast värvi.
Mensuraalnoodikirjas kirja pandud muusikal võis olla väga keeruline meetriline struktuur, kuna erinevates häältes võis muusikal olla üheaegselt erinev meetrum.
Mensuuride süsteem.
Mõiste 'mensuraalne' viitab mensuraalnoodikirja puhul selle võimalustele kirjeldada helivältusi täpsete arvuliste suhetena.
Mensuraalnoodikirja puhul eristatati kaheksat tüüpi meetrilisi struktuure ehk mensuure, mis määratleti helivältuste jaotumiste hierarhiliste tasanditena:
Kõik jaotumised võisid igal hierarhilisel tasandil olla kas kolmesed, mida nimetati täiuslikuks ehk perfektseks jaotumiseks või kahesed, mida nimetati ebatäiuslikuks, imperfektseks jaotumiseks.
"Prolatio" puhul nimetati täiuslikku jaotumist ka suureks prolatsiooniks ("prolatio maior") ja mittetäiuslikku jaotumist väikseks prolatsiooniks ("prolatio minor").
Pärast 14. sajandit esines perfektset "modus"t ja "maximodus"t harva. Praktilist tähtsust omas "brevis"e jaotumine, kuna rütmilise põhiühiku rolli hakkas järjest enam täitma "semibrevis".
"Tempus"e ja "prolatio" erinevate kombinatsioonide tähistamisel kujunes välja kaks põhilist mensuurimärki, mis kirjutati noodirea ette: ring, mis tähistas "tempus perfectum"it ning poolring, mis tähistas "tempus imperfectum"it. Neid märke kombineeriti omakorda punktiga, mis tähistas "prolatio maior"it või punkti puudumisega, mis tähistas "prolatio minor"it.
Transkribeerides need vältused tänapäeva noodikirja
Lisaks oli igal põhijaotusel ka kaks korda vähendatud ("diminutum") variant, mida tähistati mensuurimärki läbiva vertikaalse joonega:
Märgid ja on aluseks ka tänapäevastele 4/4 ja alla breve taktimõõtudele.
Ümberpööratud poolringi mõisteti üldiselt samana kui .
"Modus"e ja "maximodus"e mensuuride kohta spetsiaalsed märgid puudusid. Siiski vahel teose partii algusesse hilisemate kirjutajate poolt juurde lisatud longa pikkuste pauside rühmi võidi kasutada meetrumi tähisena. Kui longa-pauside rühmad olid kirjutatud kolme noodijoonte vahe suurusena, need tähistasid perfektset jaotust. Kui nad asusid üksteise järel samas joontevahes, nad tähistasid perfektset "maximodus"t.
Kui ühegi partii alguses ei olnud piisavalt pikka pausi, kirjutati mensuuri märgist vasakule maxima pikkuse pausina näiv sümbol. Sel juhul seda mõisteti osana mensuurimärgist ning ei käsitletud reaalse pausina.
Ajalugu.
Mensuraalnoodikirja kirjeldas teadaolevalt esimesena muusikateoreetik Kölni Franco 1260. aastal.
15. sajandi alguses, kui prantsuse päritolu mensuraalnoodikiri oli üldiselt kogu Euroopas omaks võetud, muutus see 15. ja 16. sajandi renessanssmuusikas standardseks.
Pärast 17. sajandi algust sulandus mensuraalnoodikiri järk-järgult osaks tänapäevasest taktipõhisest noodikirjast.
Mensuraalnoodikirja kaasaegsed kirjeldused