tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Otto Sternbeck

Otto Sternbeck VR I/2 (12. detsember (vkj)/ 24. detsember 1884 Albu vald, Järva-Madise kihelkond, Järvamaa – 23. juuni 1941 Tallinn) oli Eesti sõjaväelane (kindralmajor) ja poliitik.
Sotsialistliku revolutsionäärina oli ta tsaariajal korduvalt vanglas ja Siberisse saadetud. 
I maailmasõja alguses 1914. aastal astus vabatahtlikuna sõjaväkke, kus määrati 266. Porutšenski jalaväepolku. Lahinguis ülesnäidatud vapruse eest ülendati ta detsembris 1914 alamlipnikuks, 1916. aastal lipnikuks, 23. veebruaril 1917 alamporutšikuks ja 29. septembril 1917 porutšikuks. Teenis tsaariarmees välja Püha Stanislavi III järgu ning Püha Anna III ja II järgu ordeni.
Eesti rahvusväeosade asutamisel tuli ta 7. novembril 1917 kodumaale, kus ta valiti Eesti Sõjaväelaste Ülemkomitee liikmeks ja pandi ametisse 1. Eesti jalaväediviisi staabi komandandiks.
Vabadussõja alates määrati ta Tallinna 1. kaitsepataljoni ülemaks, mis formeeriti 1. maist 1919 8. jalaväepolguks. 6. maist 1919 ülendati ta alamkapteniks ja 23. oktoobrist kapteniks. 
Alanud rahuajal ülendati 19. juunil 1920 alampolkovnikuks. Alates 1. jaanuarist 1921 (nimetatud 28. jaanuaril 1921)) teenis ta laskeinspektorina. 24. veebruaril 1927 ülendati O. Sternbeck koloneliks. 1. juunist 1929 määrati kolonel Sternbeck jalaväe inspektoriks. 21.oktoobril 1933 kutsuti ta teedeministriks Konstantin Pätsi valitsusse; selles ametis olles sai 24. veebruaril 1937 oma viimase ametikõrgenduse – kindralmajoriks. Käskkirjaga 23. septembrist 1936 vabastas riigivanem Otto Sternbecki jalaväe inspektori ametikohalt arvates 1. septembrist 1936. 26. augustist 1937 vabanes Sternbeck teedeministri kohustest. Sama aasta 29. septembril vabastati ta tegelikust sõjaväeteenistusest arvates 26. augustist 1937.
1940. aastal oli ta riigi usaldusmees aktsiaseltsis "Volta Tehased". Otto Sternbeck arreteeriti esimese Nõukogude okupatsiooni ajal 24. jaanuaril 1941 NKVD poolt ja lasti 23. juunil 1941 maha.
Sternbeck ja laskesport.
Kõigi nende tööde kõrvalt tegi ta oma elutöö Eesti laskespordi organisaatorina ning pani laskespordi laialdasele alusele sõjaväes ja Kaitseliidus. 1934. aastast oli ta Eesti Laskurliidu esimees ning tema juhatusel võtsid Eesti laskurid edukalt osa maailmameistrivõistlustest: aastal 1935 Roomas, aastal 1937 Helsingis ja aastal 1939 Luzernis. Kahel viimasel korral tuli Eesti meeskond vabapüssis esikohale.
Ta on mitme laskeasjandust käsitleva raamatu autor.
Ants Kurvits

Ants Kurvits VR I/2 (kuni 7. maini 1936 Hans Kurvits; 14. mai 1887 Mihkli-Aadu talu, Saadjärve vald, Tartumaa – 27. detsember 1943 Sosva vangilaager, Sverdlovski oblast, Venemaa) oli Eesti sõjaväelane (kindralmajor, 1932).
Ta oli Vabadussõjas 2. jalaväepolgu ülem ja seejärel aastatel 1922–1939 Eesti piirivalve ülem.
Haridus.
Ants Kurvits õppis 1911, 1913–1918 ja 1920–1925 Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas, Eesti Üliõpilaste Seltsi liige.
Teenistuskäik.
Esimeses maailmasõjas.
1914. aasta 1. novembril astus ta Vene Keiserlikku armeesse ja pärast lühiajaliste ohvitseride ettevalmistuskursuste lõpetamist Vladimiri sõjakoolis ülendati ta lipnikuks. I maailmasõja lahingutes osales ta Poola rindel ja I maailmasõjas osutatud vahvuse eest autasustati teda Püha Anna IV järgu ordeni ja Püha Anna III järgu ordeni mõõkade ja lindiga, Püha Stanislavi III järgu orden mõõkade ja lindiga, samuti kõrgeima rindeohvitseri aumärgi – Püha Georgi IV järgu ohvitseriristiga. 
Eesti rahvusvägedes.
Tuli 8. juunil 1917 332. Obojani polgust 1. Eesti polku, 31. juulil 1917 ülendatud alamkapteniks vanusega 1. augustist 1917, 29. märtsil 1918 ülendatud kapteniks vanusega 1. augustist 1917, 30. märtsil 1918 ülendatud alampolkovnikuks vanusega 24. veebruarist 1918.
Kurvits alustas teenistust Eesti rahvusvägedes 1. Eesti jalaväepolgu I pataljoni komandörina 21. veebruaril 1918 ning 23. märtsist määrati ta polgu II pataljoni komandöriks. 
Ants Kurvitsat loetakse esimeseks Kaitseliidu Tartu maleva pealikuks, kuna pärast Saksa okupatsiooni määrati Ants Kurvits 16. novembril 1918 Tartu linna ja maakonna Kaitseliidu ülemaks.
Eesti Vabadussõjas.
Vabadussõjas alustas ta 25. detsembril 1918. a Viljandi vabatahtlike pataljoni formeerimist. 5. veebruarist kuni 22. detsembrini 1919 oli A. Kurvits 2. jalaväepolgu ülemaks ja ta sõdis peamiselt Petseri rindel. 
Detsembrist 1919 kuni veebruarini 1920 – oli ta 1. diviisi ülema kindralmajor Aleksander Tõnissoni abi ja Narva linna garnisoniülem.
Eesti Vabariigis.
Vabadussõja järel oli ta 7. jalaväepolgu ülem kuni reservi minekuni 1. oktoobril 1921.
Novembris 1924 jõudis lühikest aega olla Eesti sõjaminister Friedrich Akeli valitsuses.
Kurvits oli 1922–1939 Eesti piirivalve Kohtu- ja Siseministeeriumi ja Siseministeeriumi Piirivalve Valitsuse ning Piirivalvetalituse ülem ja Eesti Piirivalve Ohvitseride Kogu auesimees.
12. detsembrist 1939 viidi kindralmajor Ants Kurvits üle ja määrati teenistushuvides Sõjavägede Nõukogu alatiseks liikmeks.
Arreteerimine ja surm.
Ants Kurvits arreteeriti NKVD poolt 14. juunil 1941. aastal ja küüditati, ta tapeti vangivalvuri poolt Sverdlovski oblasti Sosva vangilaagris.
Gustav Kunnos

Gustav Kunnos (29. juuni 1878 Kapera küla, Vastseliina vald, Liivimaa kubermang – 17. august 1926 Tallinn) oli Venemaa keisririigi ja Eesti sõjaväelane (kindralmajor).
Gustav Kunnos õppis Pihkva Reaalkoolis, lõpetas Moskva sõjakooli (1901), I järgu tulemustega ja Peterburi Aleksandri sõjaväelise juriidilise akadeemia (1910) (vene keeles "Александровская военно-юридическая академия"). Kunnos oli ainuke sellise sõjaväelise juriidilise kõrgharidusega ohvitser Eesti sõjaväes. 
G. Kunnos teenis 86. Villmanstrandi polgus, osales Vene-Jaapani sõjas, milles ülesnäidatud vapruse eest autasustati Püha Stanislavi ordeni III järguga mõõkade ja lindiga ning Püha Anna ordeni III järguga mõõkade ja lindiga, ülendati ka porutšikuks.
Pärast sõjategevuse lõppu suunati 1. märtsil 1906 teenistust jätkama oma polku. 1908. aastal ülendati staabikapteniks, 23. mail 1910 ülendati kapteniks.
Teenis Peterburi sõjaväeringkonna prokuratuuris. 3. veebruarist 1912 teenis Omski sõjaväeringkonna prokuröri abina, kellena teenis kogu Esimese maailmasõja ajal. Ülendati 6. detsembril 1912 alampolkovnikuks.
Gustav Kunnos ülendati Venemaa Ajutise Valitsuse juhi Kerenski valitsemise ajal 6. augustil 1917 polkovnikuks ja Venemaa kodusõja ajal osaledes Vene valgekaartlaste vägedes Nõukogude Venemaa vastases sõjategevuses ülendati ta 16. märtsil 1919 Venemaa ülemvalitseja Aleksandr Koltšaki poolt kindralmajoriks. 
Pärast Eesti Vabadussõda ja Venemaa kodusõja lõppu opteerus ta Eestisse ja oli 1922. aasta märtsist koloneli auastmes sõjaringkonnakohtu liige ja 1922. aasta 1. septembrist oli ta Eesti Vabariigi Sõjaringkonnakohtu esimees. 
Aastatel 1922–1926 oli ta ka lektor Kõrgemas Sõjakoolis ja Kindralstaabi kursustel.
Kunnos ülendati kindralmajoriks 24. veebruaril 1926.
Gustav Kunnos suri 48-aastaselt vähki, jättes leinama abikaasa 4 lapsega. Maeti 20. augustil 1926 Tallinnas Kopli kalmistule.
Dimitri Lebedev

Dimitri Kapitonovitš Lebedev (vene keeles Дмитрий Капитонович Лебедев; 28. juuli 1872 Enge vald, Pärnumaa – 8. jaanuar 1935 Tallinn) oli Venemaa keisririigi ja hiljem Eesti sõjaväelane, kindralmajor.
Elulugu.
Dimitri Luik(Lebedev) sündis Pärnumaal Enge vallas õigeusu vaimuliku perekonnas. Õppis Pärnu gümnaasiumis ja Riia Vaimulikus Seminaris. Lõpetas 1895. aastal Vilno junkrukooli ja 1904. aastal Nikolai Kindralstaabi Akadeemia.
Osales Vene-Jaapani sõjas Amuuri sõjaväeringkonna 18. jalaväediviisi staabi vanemadjutandina 1908. aastani, käsundusvanemohvitserina Varssavi sõjaväeringkonnas ja 1911. aastast oli Nikolai Kindralstaabi Akadeemia õppejõud.
Esimeses maailmasõjas teenis Aleksandr Samsonovi II. armee staabis luureülemana, 59. diviisi staabiülemana ning oli ka 26. Mogiljovi jalaväepolgu komandör, 26. Mogiljovi polgu komandörina Dmitri Lebedevi autasustati, Narotši järve läbimurde eest Georgi mõõgaga.
1917. aastal määrati taas Nikolai Kindralstaabi Akadeemia õppejõuks, 2. aprillil 1917. aastal ülendati Dimitri Lebedev kindralmajoriks. Dimitri Lebedev astus 1918. aastal Punaarmeesse ja teenis Vene kodusõja ajal Sõjaajaloo uurimiskomisjonis ning sõjaväelistes õppeasutustes õppejõuna.
1921. aastal opteerus ta Eestisse. Töötas Eestis lektorina Kõrgemas Sõjakoolis ja Kindralstaabi kursustel, 1927. aastal läks ta erru.
Tegeles relvamüügiga firma "Bing&amp;Co" esindajana. 1934 oli ta sõjalaevade Lennuk ja Vambola müügiprotsessis süüdistatav, aga mõisteti õigeks. Sellest hoolimata keelati tal edaspidi Eesti sõjaväemundri kandmine.
Dimitri Lebedev oli Kaitseliidu Tallinna maleva Põhja malevkonna erikompanii pealik, milliselt kohalt ta vabastati 18. jaanuaril 1934.
Lebedev ei õppinud kunagi ära eesti keelt ega lävinud eesti rahvusest ohvitseridega.
Suri südamerabandusse ja on maetud Tallinna Aleksander Nevski kalmistule.
Isiklikku.
Teda on mõnikord ekslikult peetud eestlaseks, kelle eelnev perekonnanimi olevat olnud Luik. Mingit tõestust sellele ei ole. Ise pidas ta ennast venelaseks.
Tema isa Kapiton Petrovitš Lebedev (1848–1911) oli Kergu Püha Suurkannataja Sinaiida koguduse preester (pärines Tambovi aadlisuguvõsast), õe Zinaida abikaasa Aleksander Leets (1870–1961) oli Rakvere Jumalaema Sündimise koguduse ülempreester, õepoeg Georg Leets oli eesti ajaloolane ja sõjaväelane (kolonel).
Juhan Tõrvand

Juhan Tõrvand (24. november 1883 Laatre vald, Pärnumaa – 12. mai 1942 Vjatlagi vangilaager, Kirovi oblast, NSV Liit) oli Eesti sõjaväelane (kindralmajor, 1925).
Noorus ja haridustee.
Ta õppis Penuja kihelkonnakoolis ning Pärnu linnakoolis. 3. septembril 1902 alustas ta oma sõjaväeteenistust, astudes vabatahtlikuna Venemaa keisririigi sõjaväkke. Lõpetas Vilno junkrukooli 1906. aastal, kus ta ülendati nooremleitnandiks, kooli järel teenis Viiburis.
Ta võttis koos teiste ohvitseridega osa põrandaalusest revolutsioonilisest tegevusest ning oli sellega seoses sunnitud vahetama teenistuspaika. Kuni õppima asumiseni Nikolai Kindralstaabi Akadeemias (1910) teenis ta 36. Siberi kütipolgus Vladivostokis. Akadeemias olles ülendati ta 15. oktoobril 1913 alamkapteniks.
Esimene maailmasõda.
Esimese maailmasõja alguses 1914. aastal läks värskelt Nikolai Kindralstaabi Akadeemia lõpetanud Tõrvand koos oma polguga rindele. Hiljem teenis ta 9. Siberi kütidiviisi ja IV Siberi korpuse staapides.
14. juulil 1916 viidi ta üle kindralstaabi kutseliiki ning määrati 12. Siberi kütidiviisi vanemaks adjutandiks. Ühel luurekäigul 1916. aasta suvel sai ta raskesti haavata. Pärast paranemist teenis ta Edelarinde staabis operatiivosakonna ülema abina.
Revolutsiooniajajärk.
1917. aasta augustis määrati ta Vilno sõjakooli taktika ja topograafia lektoriks, kellena tegutses kuni kooli sulgemiseni 1918. aasta jaanuaris. 1917. aasta sügisel ülendati ta kindralstaabi alampolkovnikuks.
Kindralstaabi kapten Juhan Tõrvandit autasustati Püha Georgi ordeni 4. järguga. VP 03.11.1916: Venemaa kodusõjast võttis Tõrvand osa algul kindral Lavr Kornilovi, hiljem kindral Anton Denikini armee staabi koosseisus. Kornilovi staabis oli ta algul side- ja hiljem operatiivosakonna ülem. Denikini staabis vanem käsundusohvitser.
Tegevus Eesti Vabariigis.
Eestisse siirdumise järel teenis ta Eesti sõjaväes, 1925 ülendati kindralmajoriks, liitus Korp! Rotaliaga. Aastatel 1925–1929 oli Kindralstaabi ja 1929–1934 Kaitsevägede Staabi ülem.
5. märtsil 1930 toimunud häire ajal sai kindral Tõrvand peast haavata. 28. jaanuaril 1934 keelas Juhan Tõrvand Lennukist ja Vambolast tehtud filmi näitamise kinodes. Laevade tehingu pärast vabastati Tõrvand staabiülema kohalt, kuid mõisteti Riigikohtu poolt õigeks.
1935. aastal saadeti vanuse tõttu erru. Seoses vapside riigipöörde protsessiga arreteeriti ka Tõrvand ning oli Keskvanglas kuni 20. detsembrini 1937, mil sai amnestia (koos kindral Andres Larkaga).
5. märtsil 1939, naastes oma rebasekasvandusest, jäi ta Ülemiste järvel jääpurjeka alla ja murdis parema jala pind- ja sääreluu.
14. juunil 1941. aastal arreteeriti ta juuniküüditamise käigus uuesti juba kommunistide poolt. Mõisteti süüdi tribunali poolt §58-13 alusel. Tõrvand suri Vjatka vangilaagris Kirovi oblastis 12. mail 1942 kopsupõletikku.
Isiklikku.
Esimesest abielust Anna Tõrvandiga oli tal tütar Alla Vassiljeva-Tõrvand (08.07.1909, Vladivostok – 1971, Komi ANSV, ujuja, arreteeriti Tallinnas 22.06.1941).
Juhan Tõrvandi abikaasa alates 1921. aastast oli Anna Tõrvand-Tellmann, kes asutas 1932. aastal Tallinnas omanimelise Inglise Kolledži (suleti 1940).
Aleksander Silberg

Aleksander Heinrich Johann Silberg (30. aprill 1869 Narva – 24. jaanuar 1926 Tallinn) oli Venemaa ja hiljem Eesti sõjaväelane, kindralmajor. 
Perekond ja haridus.
Aleksander Silberg sündis 1869. aastal Narvas päriliku aukodaniku kooliõpetaja Alexander Gustav Silbergi pojana.
Ta lõpetas Peterburi kommertskooli kaubandusteaduse kandidaadina.
Sõjaväeline karjäär.
Kommertskooli järel astus A. Silberg vabatahtlikuna sõjaväeteenistusse Semjonovi kaardiväepolku. Sooritas Paažikorpuse juures ohvitseri eksami ning ülendati alamleitnandiks. 
1892. aastast teenis Semjonovi kaardiväepolgus ohvitserina. 1910. aastal viidi kaardiväe kapten Silberg üle 1. Soome kütipolku ning ülendati alampolkovnikuks. Võttis osa Esimesest maailmasõjast Soome kütivägede koosseisus olles muuhulgas 1., 2. ja 4. Soome kütipolgu komandöriks. Vapruse eest pälvis ta Püha Georgi IV järgu risti (1915) ja Püha Georgi kuldmõõga (1916). 1917. aasta aprillis nimetati polkovnik Silberg 1. Soome kütidiviisi brigaadi ülemaks ning 1917. aasta oktoobris Soome kütidiviisi ajutiseks ülemaks. 1917. aasta suvel ülendati ta kindralmajoriks. Diviisi demobiliseerumise järel töötas Silberg kontoriametnikuna Peterburis. 
1919. aasta kevadel asus ta Jamburgi kreisi Gattšina külla, kus pärast Jamburgi langemist valgete vägede kontrolli alla liitus Silberg Narvas kindral Nikolai Judenitši Loodearmeega, kus teenis armee etapi- ja majandusülemana. Veebruaris 1920 tuli Loodearmeest Eestisse, võeti kindralmajorina teenistusse. 
Aleksander Silberg oli Tehniliste Kursuste (juulist 1920–1923 Sõjaväe Tehnikakooli) ülem ja seejärel nimetati Silberg Arsenali ülemaks, kus teenis kuni 15. juunini 1925, kui lahkus tervislikel põhjustel tegevteenistusest.
Isiklikku.
Ta oli abielus paruness Valentina Stackelbergiga.
Aleksander Silberg maeti 28. jaanuaril 1926 Kopli kalmistule.
Temira Pachmuss

Temira Pachmuss (24. detsember 1927 Vasknarva – 1. mai 2007 Urbana, Illinois, USA) oli Eestist pärit kirjandusteadlane, slaavi filoloog.
Temira Pachmuss sündis Vasknarvas endise tsaariarmee baltisakslasest ohvitseri perekonnas. 
1939. aastal põgenes perekond Saksamaale ja Temira lõpetas gümnaasiumi Maini-äärses Frankfurdis. 
Aastatel 1945–1949 töötas ta kohtutõlgina USA sõjaväekohtutes Saksamaal. Seejärel siirdus ta Austraaliasse, kus ta 1954. aastal lõpetas Melbourne'i Ülikooli vene ja saksa keele ning kirjanduse erialal. 
Temira Pachmuss töötas aastatel 1961–1999 Illinoisi ülikooli slaavi keelte ja kirjanduste professorina.
Aristophanes

Aristophanes [aristof'anes] (u 445 eKr – 385 eKr) oli kuulsaim vanakreeka (Atika) komöödiakirjanik, tragöödiaautorite Sophoklese ja Euripidese noorem kaasaegne, ainus vana-atika komöödia esindaja, kelle teoseid on tervikuna säilinud.
Elu.
Aristophanese elu kohta ei ole palju teada. Platon kujutab teda oma teoses "Pidusöök" seltskondliku ja lõbusa meelega vestlejana. Ta elas Peloponnesose sõja ajal ning oli sõja äge vastane. Oma komöödiais pilkas ta demagoogiat ja populismi ning kritiseeris poliitikuid, kes ei tahtnud rahu sõlmida. Tema meelisteemasid on ka tragöödiakirjanike (eriti Euripidese) pilkamine.
Looming.
Esimest korda võttis Aristophanes dionüüsiaist osa 427 eKr komöödiaga "Pidusööjad" ("Daitalēs"), millega saavutas teise koha. Tema rohkem kui 40 teosest on täielikult säilinud 11 (kadunud teostest on meieni jõudnud ligi 1000 katkendit).
Säilinud komöödiad:
Merevesi

Merevesi on merede ja ookeanide vesi, mille keskmine soolsus on ~3,5% ehk 35 promilli. See tähendab, et iga kilogramm merevett sisaldab 35 grammi lahustunud sooli (valdavalt naatriumkloriidi ioone: Na+, Cl-).
Merevee soolsus sõltub mitmest tegurist. Kui näiteks on tegu suletud merega (sisemeri), siis selle soolsus erineb tunduvalt keskmisest. Samuti sõltub merevee soolsus aurumisest (aurumine suureneb poolusest ekvaatori suunas), sademete hulgast (seotud rõhuvöötmetega: rohkem sajab ekvaatori lähedal ja parasvöötmes, vähem sajab troopikas ja polaaraladel) ja jõgede sissevoolust merre (suurte jõgede suudmete juures on merevee soolsus märgatavalt väiksem – estuaaripiirkonnad). Ka merejää sulamise tõttu väheneb merevee soolsus.
Kõige suurem merevee soolsus on Punases meres (42 promilli), kõige väiksem Läänemere Soome lahes (1–2 promilli lahe idaosas).
Pinnal oleva merevee keskmine tihedus on 1,025 g/ml, seega on merevee tihedus suurem kui magevee oma, mille maksimaalne tihedus on 1,000 g/ml 4 °C juures, see vahe tuleneb eeskätt merevee soolade massist. Merevee jäätumispunkt on seda madalam, mida suurem on vaadeldav soolsus; 35-promilline vesi jäätub temperatuuril –2 °C.
Merevee pH jääb vahemikku 7,5–8,4. Helikiirus merevees on 1500 m/s ning see sõltub vee temperatuurist ja rõhust.
Merevett kasutatakse muu hulgas raviprotseduurideks (talassoteraapia).
Hüvasti, kollane kass

"Hüvasti, kollane kass" on Mati Undi esimene romaan, mille autor kirjutas veel keskkooliõpilasena aastal 1963. Lühiromaan kannab autori enese žanrimääratlust "naiivne romaan".
Unt ei vahenda romaanis niivõrd tegevust kui meeleolusid, impressioone, mida peegeldavad ka peatükkide pealkirjad ("Vihmane päev", "Rütmiline päev", "Segane päev", "Kahtluste päev"). Tegelastes on ebakindlus, otsimine, romaani üldine toon on närviline. Lause on lühike, palju on dialooge. 
1992. aastal kirjutas Unt oma noorusaja teost liignaiivseks pidades täiendustega "õiendusromaani" "Tere, kollane kass!"
Sisu.
Teos kujutab maalt pärit abiturient Aarne Veenpere viimast keskkooliaastat Tartus, suhteid korteriperenaise tädi Idaga (prototüüp Ella Jaakson), tüdrukutega, sõpradega ja õpetajaga ning maailmas oma koha leidmise otsinguid. Kollases majas elav tädi Ida on "eestiaegne naine", kes on nõuks võtnud kasvatada Aarnest tõeline mees vastavalt oma aja ettekujutusele. See tähendab head õppimist, korralikke elukombeid, sõnakuulelikkust ja rahvuslikku kasvatust. Aarnet ei rahulda väikekodanlik idüll ja ta satub tädiga korduvalt konfliktidesse. Tädi ärritab Aarne uue aja mõttelaad, suhted tüdrukutega ja õppimisprobleemid; võimalik, et temas on ka veidi naiselikku või emalikku armukadedust. Ta süüdistab Aarnet koolist matkapäeviku varastamises, elektrikontrolli kohale kutsumises ja oma entsüklopeedia kadumises ning tülide tulemusena jääb Aarne ilma elektri ja söögita, mis tema õppimisväljavaateid veelgi kahandab.
Teine liin on tärkav ja hääbuv armastus jõukamast väikekodanlikust perekonnast tüdruku Maiaga, kes on püüdlik, kuid sisemise sügavuseta. Aarne püüab temas tekitada huvi kunsti vastu, kuid peab nentima, et ta ei armasta Maiat, vaid enda ettekujutust sellest, kes Maia võiks olla. Suhe tüdrukuga viib Aarne mõtted õppimiselt kõrvale, mille tagajärjel langevad hinded ning tekib kokkupõrge õpetaja Korneliga (prototüüp Vello Saage).
Konfliktid tädiga ja suutmatus jätkata sumbunud õhkkonnas päädivad Aarne lahkumisega kollasest majast ning kolimisega sõbra juurde. Kool on peagi lõppemas. Aarne arutusi elust, armastusest, ühiskonnast ja inimese kohustusest antakse edasi vestluste kaudu sõpradega – küünikust Ando ja idealist Indrekuga.
Ella Jaakson

Ella Jaakson (1895 Tartumaal Vara vallas – 1984 Tartus) oli Mati Undi romaani "Hüvasti, kollane kass" tegelase Ida Viiksoni prototüüp, Mati Undi vanemate tuttav, kelle juures korteris Tartus Teguri 27 kirjanik keskkoolipäevil elas.
Ta oli õppinud Tartus Puškini-nimelises tütarlastegümnaasiumis, mille lõpetas eksternina, ning töötas kuni 1940. aastani Eesti Panga Tartu osakonnas raamatupidajana.
Mati Undi vanematega tutvuski ta tänu pangaametniku tööle. Aastatel 1942–43 oli ta Linnamäel Undi vanemate talus sõjapaos.
1945. aasta veebruaris ta arreteeriti süüdistusega Kaitseliiduga seotuses, kuid vabastati mais 1946.
1960. aastate algul Tartusse õppima tulnud Mati Undiga tekkis rangel vanapreilil mitmeid konflikte ning esialgu ei kiitnud ta heaks ka romaani, mille üks tegelaskuju oli otseselt temast inspireeritud, kuid hiljem jälgis ta Undi loomingulist teekonda huvi ja kaasaelamisega.
Tiit Vähi valitsus

Tiit Vähi on olnud eesti peaminister kolmes valitsuses:
Liberaalne konservatism

Liberaalne konservatism on konservatismi alaliik, mille puhul "konservatismi" elemendid on kombineeritud "liberalismi" elementidega. Et need kaks väljendit on eri aegadel ja riikides olnud erineva tähendusega, võidakse liberaalse konservatismi all mõelda ka erinevaid asju.
Varem on politoloogias liberaalseks konservatismiks nimetatud vaba turumajandust pooldava majandusliku liberalismi kombineerimist konservatiividele omase austusega väljakujunenud traditsioonide, autoriteetide ja religiooni vastu. Selles tähenduses esindavad liberaalset konservatismi näiteks Jaapani Liberaaldemokraatlik Partei ja Austraalia Liberaalne Partei.
Nendes riikides, kus majanduslikku liberalismi peetakse traditsiooniliselt osaks konservatiivide vaadetest, nagu näiteks Ameerika Ühendriikides, on aga hakatud liberaalseks konservatismiks nimetama hoopis seda, kui konservatiiv näitab üles liberaalset suhtumist küsimustes, mis puudutavad moraali.
Eestis on liberaalse konservatismile lähedal Reformierakond ning Isamaa ja Res Publica Liidu nn Res Publica tiib. Liberaalse konservatiivina on ennast määratlenud näiteks Kersti Kaljulaid.
Tuloma jõgi

Tuloma (vene "Тулома"; koltasaami "Tuållâmjokk", põhjasaami "Doallánjohka"; soome "Tuulomajoki") on jõgi Euroopas Lapimaal. Algab Notozerost. Voolab valdavalt kirdesse. Suubub Barentsi mere Koola lahte. Pikkus 65 km.
Jõel asub Ülem-Tuloma veehoidla.
Grand Island

Grand Island on saar Niagara jões, joast ülesvoolu. Pindala 74 ruutkilomeetrit. Kuulub Ameerika Ühendriikidele. Saar moodustab haldusüksuse ("town") New Yorgi osariigi Erie maakonnas. Elanike arv oli 18 621 (2000. aasta rahvaloendus).
Liberaaldemokraatlik Partei (Jaapan)

Liberaaldemokraatlik Partei (jaapani keeles 自由民主党 ("Jiyū-Minshutō")) on liberaal-konservatiivne Jaapani erakond.
Liberaaldemokraatliku Partei esimees on alates 4. oktoobrist 2025 Sanae Takaichi, enne teda oli selles ametis alates 27. septembrist 2024 Shigeru Ishiba ja 2021. aastast Fumio Kishida. 
Varem on esimeesteks olnud teiste hulgas Sadakazu Tanigaki (28. september 2009–26. september 2012) ja Tarō Asō (22. september 2008–26. september 2009), kes astus tagasi pärast erakonna kaotust parlamendivalimistel.
Ajaloost.
Liberaaldemokraatlik Partei asutati 1955. aasta 15. novembril kahe opositsiooni kuulunud paremkonservatiivse erakonna ühinemisel, et luua tugev vastukaal tollal populaarsele Jaapani Sotsialistlikule Parteile. Erakond võitis järgnenud valimised ja on valitsenud riiki peaaegu kogu järgnenud aja (välja arvatud lühike periood 1990. aastate algupoolel).
Poliitilised vaated.
Erakonnal ei ole selgelt piiritletud ideoloogiat ning see koosneb erinevate vaadetega parempoolsetest parteifraktsioonidest. Üldiselt on see toetanud tugeva, ekspordile suunatud majanduse arendamist ning välis- ja kaitsepoliitika alal tihedat koostööd Ameerika Ühendriikidega.
Erwin Klausner

Erwin Johannes Klausner (eesnimi ka "Ervin"; Brasiilias Erwin Juan K. Tomason, 7. aprill 1907 Tallinn – 17. detsember 1979 Rio de Janeiro) oli eesti ja Brasiilia poksija. 
Ta alustas poksimist 1921. aastal Tallinna Kalevis.
Ta osales ühe korra Eesti ja Läti maavõistlusel poksis. Et 1924. aasta maavõistlus toimus turniirisüsteemis ja mõlemal riigil oli eri kaalukategooriates mitu esindajat, sattusid võistluse absoluutkaalu kohtumises vastamisi Klausner ja Ernst Tamberg. Klausner kaotas selle kohtumise nokaudiga.
Ta sai 3. Eesti meistrivõistlustel poksis (Tallinnas, 13-14. veebruaril 1925) poolraskekaalus (kuni 175 naela ehk 79,4 kg) 3. koha. 
Ta võttis osa aprillis 1925 Helsingis toimunud võistlusest (lisaks Soome poksijatele olid seal ka Eesti ja Norra poksijad) ning võitis seal poolraskekaalus (kuni 175 naela ehk 79,4 kg) esikoha.
Minek Lõuna-Ameerikasse.
Klausner kolis oktoobris 1925 Brasiiliasse. Ta elas aastatel 1925–1931 ja 1934–1979 Brasiilias, aastatel 1931–1933 Argentinas ja aastatel 1933–1934 Tšiilis). 
Klausner lõpetas 1951. aastal Brasiilias Niteróis kõrgkooli arstina.
Elukutselisena.
Ta poksis märtsist 1926 kuni augustini 1938 elukutselisena. Ta pidas kokku 33 kohtumist, võitis neist 20 (neist 13 nokaudiga) ja kaotas 8 (neist 5 nokaudiga) kohtumist ning 5 kohtumist jäi viiki.
Füsiosemiootika

Füsiosemiootika on John Deely käsituses semiootika valdkond, mis tegeleks semioosi kirjeldamisega eluga mitteseotud (elueelseis) süsteemides. Vastavalt nimetataks eluta vallas olevat semioosi füsiosemioosiks. 
Deely selline vaade on seotud tema arusaamaga, et relatsioon (lokaalne suhe, "relation") ei eelda elusust; relatsioon teeb aga semioosi võimalikuks. Märgid on seega elutus maailmas potentsiaalsed. Seda lähenemist toetab ka Winfried Nöth, ning see tuleneb Charles Peirce'i semiootika tõlgendamise ühest võimalusest.
Biosemiootika, nii nagu seda on käsitlenud Thomas Sebeok (ja valdavalt ka Kopenhaageni ja Tartu semiootikud), ei pea füsiosemioosi võimalikuks, sest semiootilist läve peetakse seotuks elu eristumisega elutust.
Jänesekäpp

Jänesekäpp ("Leontopodium") on mitmeaastaste rohttaimede perekond korvõieliste sugukonnast. 
Looduslikult levib Euraasia mäestikes, Eestis kasvatatakse iluaedades (eriti kiviktaimlates) püsilillena. 
Tuntuim liik on alpi jänesekäpp ("Leontopodium alpinum") ehk eedelveiss, (saksa k. "Edelweiss"), mis on paljudes Euroopa ja Aasia riikides looduskaitse all. Nimetatakse ka alpitäheks (soome k. alppitähti). 
Aedades kasvatatakse ka kollakat jänesekäppa ("Leontopodium ochroleucum").
Alpi jänesekäpp

Alpi jänesekäpp ehk eedelveiss ("Leontopodium alpinum") on korvõieliste sugukonna jänesekäpa perekonda kuuluv mitmeaastaste rohttaimede liik.
Välimus.
Alpi jänesekäpp on aias keskmiselt 10–15 cm kõrgune puhmik, looduslikes tingimustes, vaevu huumusega kaetud kaljudel, võivad nad olla vaid 5 cm kõrgused. Varre tipus asuvaid pruunikate soomustega korvõisikuid ümbritsevad tähtjalt valgeviltjad kõrglehed. 
Levila.
Alpi jänesekäpp kasvab pärismaisena lubjarikastel mäginiitudel Pürenee, Alpi ja Balkani mäestikes.
Kasvukoht.
Eelistab vett hästi läbilaskvat lahjat ja mõningase lubjasisaldusega mulda. 
Kasutamine.
Eestis kasvatatakse teda aedades ilutaimena. Alpi jänesekäpa sortidest on üsna levinud 'Mignon', 'Everest', 'Stella Bavaria', 'Matterhorn'.
Kultuuris.
Paljudes Euroopa riikides kasutatakse alpi jänesekäppa rahvusliku sümbolina, kaubamärkide osana, ka rahatähtedel (näiteks Rumeenia 50-leisel), müntidel (näiteks Austria 2-eurosendisel) jm. Salzburgi linna kandideerimisel 2014. aasta taliolümpiaks kujutati eedelveissi ka olümpialogol.
Puugaas

Puugaas tekib biomassi (eeskätt puidu) kuumutamisel (üle 700 °C) ilma õhu juurdepääsuta pürolüüsi meetodil. Puugaas koosneb süsinikoksiidist ehk vingugaasist, metaanist ja süsihappegaasist. Energiatihedus on ligikaudu 1,25 kWh/nm³.
1 kg puidust saab 2,5 nm³ puugaasi.
Puugaasikatlaid kasutatakse soojusenergia tootmiseks.
Puugaasi saab kasutada autokütusena. Teise maailmasõja ajal ja järel olid puugaasikütusel sõitvad autod mitmes Euroopa riigis tavalised. 1 kg puitu asendab autokütusena tavalistes sõidutingimustes eri andmetel 0,2–0,35 liitrit bensiini.
Esimese puidugaasistamisseadme valmistas teadaolevalt Gustav Bischof 1839. aastal. Esimese puugaasil sõitva auto ehitas Thomas Hugh Parker 1901. aastal.
Puugaasil sõitva auto näide.
Soome endisel peaministril Juha Sipiläl on puugaasil sõitev Chevrolet El Camino, millele ta pani nimeks El Kamina. Tal tekkis huvi puugaasi vastu pärast seda, kui oli ostnud 1998. aastal suvilakrundi Kesk-Soomes, mille elektrivõrku ühendamise hind olnuks üüratu. Enne puugaasini jõudmist katsetas ta tuuleenergia ja diiselgeneraatoritega. Hiljem rajas ta ettevõtte Volter Oy, mis toodab puugaasil töötavaid koostootmisjaamu.
Johannes Paulus II suhted Eestiga

Johannes Paulus II oli esimene paavst, kes külastas Eestit. 
Püha Tool tunnustas taasiseseisvunud Eesti Vabariiki 28. augustil 1991 ja diplomaatilised suhted taastati 3. oktoobril 1991. 15. septembril 1994 kohtus paavstiga president Lennart Meri. 28. augustil 1993 andis oma volikirja paavstile suursaadik Tiit Matsulevitš, 18. mail 2001 Indrek Tarand ja 12. detsembril 2003 Priit Kolbre.
20. mail 1989 kohtus paavst vanamuusikaansambli Hortus Musicus liikmetega ja 3. novembril 1993 vabadusvõitleja Lagle Parekiga. 2. oktoobril 1994 avaldas ta kaastunnet parvlaeval Estonia hukkunute omastele. 26. novembril 1994 nimetas ta kardinaliks Valgas sündinud Kazimierz Świąteki. 
2004. aastal saatis ta Tartu katoliku kiriku hooldajale Maria Gaidukile tunnustuskirja. 23. märtsil 2005 määras ta piiskopiks Philippe Jourdani. Novembris 2022 omandas Tallinna Peeter-Pauli katedraali kogudus paavsti vere reliikviana, mille tõi preester Tomasz Materna kardinal Stanisław Dziwiszi käest. 
Visiit Eestisse.
Johannes Paulus II visiit Eestisse toimus 10. septembril 1993. Ta saabus Tallinna lennukiga Riiast kella 9.55 paiku ja viibis Eestis kokku kümme tundi. Visiidi käigus kohtus paavst Eesti presidendi Lennart Meriga, peaminister Mart Laariga, valitsuse liikmetega (v.a justiitsminister Kaido Kama) ja diplomaatidega.
Paavst pidas Tallinna Peeter-Pauli katedraalis missa ja osales Niguliste kirikus oikumeenilisel jumalateenistusel, millele järgnes kohtumine president Meriga Kadriorus. Enne Raekoja platsil peetud missat viibis paavst Tallinna Õpetajate Majas. Paavsti visiit tipnes Raekoja platsil peetud missaga, mille järel ta lahkus Eestist.
Eestlaste palverännak Rooma 2000. aastal.
2000. aasta oli katoliku kirikus juubeliaasta ja 29. märtsil 2000 kohtusid Vatikanis paavstiga Eesti palverändurid, mille puhul paavst tegi avalduse:
Tallinna Kristiine Gümnaasium

Tallinna Kristiine Gümnaasium on gümnaasium Tallinna Kristiine linnaosas.
Ajalugu.
Kool alustas tegevust 13. veebruaril 1919 Tallinna Linna II Tütarlaste Gümnaasiumina. 
Aastatel 1919–1954 õppisid koolis ainult tüdrukud. Koolil oma koolihoonet ei olnud ja nii töötas II Tütarlaste Keskkool õhtupoolikuti I Tütarlaste Keskkooli ruumides (Narva mnt 1). Kahel tütarlastekoolil oli ka ühine juhataja Anna Tõrvand-Tellmann kuni 1919. aastani. 1919. aasta septembris asus kooli juhatama Aleksandrine Pedusaar, senine juhataja abi. 1920. aasta sügisel kolis kool Tütarlaste Kommertsgümnaasiumi ruumidesse (Pärnu mnt 13), kus õppetöö toimus endiselt pärast lõunat. 1923. aastal jätkas II Tütarlaste Keskkool tööd kolme haruga, kahe humanitaar- (keele- ja kunstiharu) ja ühe majapidamisharuga. 1927. aastal sulges Haridusministeerium humanitaarkunsti haru ja selle asemele loodi teine majapidamisharu klass. 1931/1932. õppeaastal suleti ka humanitaarharu ning alles jäi ainult majapidamisharu. 1934. aastal avati kooli asemel kolmeklassilise A. Pedusaare Tütarlaste Erakeskkool, 1935. aastal avati ka I ja II klass ning endine kolmeklassiline keskkool muutus seega viieklassiliseks.
1937. aastast kandis kool nime Tallinna IV Gümnaasium ja avalike keskkoolide võrku võeti ka Tallinna VII Reaalkool. Tallinna IV Gümnaasiumi direktor oli Aleksandrine Pedusaar. 1940. aastal muudeti gümnaasium Tallinna IV Keskkooliks, 1941. aastal taastati nimi Tallinna 4. Gümnaasium ja 1944. muudeti taas Tallinna 4. Keskkooliks.
1954. aastal ühendati poisid ja tüdrukud, Tallinna 4. Keskkool ja Tallinna 22. Keskkool. 1958. aastal kolis Tallinna 4. Keskkool koolihoonest Kevade tänav 4 uude koolimajja Koidu tänaval, kus praegu paikneb Tallinna Humanitaargümnaasium. 1963. aastal kolis kool Nõmme tänavale vastvalminud tüüpkoolimajja.
Õppeaastatel 1964/65 ja 1965/66 oli kool kaheksaklassiline. 1966/1967. õppeaastal sai kool jälle keskkooliks. Alustas tööd kaks üheksandat klassi.
1995. aastast kandis kool nime Tallinna Üldgümnaasium, 2006. aastast Tallinna Kristiine Gümnaasium.
Lennud.
1939. aastal lendu ei lõpetanud.
1965–1968 lende ei olnud.
Järgmine lend ja arvult 44. oli 1969. aasta kevadel – klassijuhataja Helgi Post.
2015. aastal lõpetas kooli 90. lend.
Süütalastepäev

Süütalastepäev on Eesti rahvakalendri tähtpäev 28. detsembril, osa jõuludest. Kirikupüha tausta tõttu kuulus õnnetute päevade hulka, tööd üldiselt ei tehtud. Kirikukalendris on see päev, kui kuningas Herodes laskis tappa Petlemmas ja selle piirkonnas kõik kaheaastased ja nooremad poeglapsed (Mt 2:16–18). Esmakordselt ilmus see püha kirikukalendrisse 505. aastal Põhja-Aafrikas Kartaagos, kust peagi levis kogu kirikusse. Katoliku, anglikaani ja luteri kirikus tähistatakse süütalastepäeva 28. detsembril. Mõnes Süüria konfessioonis on nende mälestuspäev 27. detsembril. Õigeusu kirikus on süütalastepäev 29. detsembril.
Juhan Vilms

Juhan Vilms (22. september 1893 Kabala vald, Pilistvere kihelkond, Viljandimaa – 22. veebruar 1952 Buenos Aires) oli eesti arst ja eugeenik.
Elulugu.
Juhan Vilms lõpetas Tartu Reaalkooli. Ta õppis aastatel 1914–1917 Tartu Ülikooli arstiteaduskonnas, kuid lõpetas 1919. aastal Tomski Ülikooli (Tomskisse oli ta evakueerunud Esimese maailmasõja eest). Ta kaitses 1923. aastal Tartu Ülikoolis eksternina väitekirja "Kõhreglükogeeni püsivusest mõnesuguste glükogeeni vähendavate tegurite puhul" ja sai meditsiinidoktori kraadi. Juhan Vilms oli Üliõpilaste Selts Raimla liige (1922/II).
Vilms liitus Siberis Tšehhoslovakkia korpusega ja naasis hiljem kodumaale Vladivostoki kaudu. Aastatel 1920–1924 oli ta Tartu Ülikooli patoloogia instituudi assistent. Ta valmistus ülikooli kehalise kasvatuse teooria professuuriks, kuid sellest kohast ta siiski loobus ning asus 1926. aastal praktiseeriva naha- ja suguhaiguste arstina Tallinna. Aastatel 1940–1943 töötas ta Tallinna Tehnikaülikoolis tööstuse tervishoiu lektorina.
Vilms oli Riigikogu IV koosseisu liige. Ta kuulus Tööerakonda, kuid astus sealt 1930. aastal välja põhjendusega, et erakonna juht Otto Strandman ei teostanud riigivanemana Tööerakonna põhimõtteid. Ta oli 1930. aastal üks ühingu Radikaal asutajatest. 1931. aastal asutas Vilms koos oma toetajatega erakonna Rahvuslik Töökoondus.
Aastatel 1930­–1932 oli ta Tallinna linnavolikogu liige.
Alates 1922. aastast oli Vilms karskusliidu liige ja aastatel 1925­–1926 selle juhatuse esimees. 
Ta põgenes 1943. aastal Soome, sealt 1944. aastal Rootsi ja elas hiljem Argentinas, kus ta 1952. aastal suri.
Isiklikku.
Tema vanem vend oli Jüri Vilms.
Ksülofon

Ksülofon on löökpill. 
Tavaliselt on ta trapetsikujuline. See koosneb erisuurustest ristkülikulistest puitklotsidest. Puitklotse on 36–42. Need on kindlas järjestuses harilikult neljas reas kinnitatud õlgpalmikule. Heli tekitatakse lusikataoliste puitkepikestega vastu klotsi lüües. Ksülofonile on iseloomulik lühike kustuv heli, pikemad helid saavutatakse tremologa. Heli ulatus on c1-c4. Pill on pärit Aasiast, Euroopas sai tuntuks 16. sajandil. Nüüdisajal valmistatakse ka klaviatuurikujulisi ksülofone.
Hans Madissoon

Hans Madissoon (kuni 1936 Hans Madisson, 12. detsember 1887 Kuigatsi vald – 23. mai 1956 Tartu) oli eesti arst ja eugeenik.
Madissoon arreteeriti NKVD poolt 1945 ja saadeti vangilaagrisse Tjumeni oblastis. Süüdistuseks oli osavõtt Tartu vanglas 1941 toimunud mõrvade uurimisest. Ta vabanes 1954.
Tamtamm

Tamtamm on kindla helikõrgusega löökpill: raamil rippuv suur metallketas. Heli tekitatakse nuiaga ketta pihta lüües. Nüüdisajal kasutatakse tamtammi ka sümfooniaorkestrites.
Taldrikud

Taldrikud on ebamäärase helikõrgusega löökpillid. 
Muistses Iisraelis löödi taldrikuid kokku seaduselaeka õnnistamisel. Alates 8. sajandist eKr kasutati Egiptuses 15 cm läbimõõduga taldrikuid. Kreekas kasutati algul jumalanna Kybele kultusega seotud rituaalides ja hiljem antiikteatris. Kreekakeelne nimetus "kymbala" levis ka Etruuriasse ja Rooma keisririiki. Taldrikuid on nimetatud ka simbleiks.
Orkestrimuusikasse jõudsid taldrikud Glucki, Haydni ja Beethoveni loomingus. Löökpillide põhirühma instrumendiks said taldrikud 19. sajandil romantilises muusikas.
Tänapäeva taldrikud on valmistatud vase ja tina sulamist.
Taldrikud liigitatakse väliskuju ja kõla järgi
Sümfooniaorkestri instrumentaariumi kuuluvad suured, keskmised ja väikesed taldrikud
Notatsioon.
Taldrikud kirjutatakse noodikirjas ilma võtmemärkideta. Kui üks mängija lööb suurt trummi ja taldrikuid, siis kirjutatakse mõlema pilli partiid samale joonele: suure trummi noodivarred alla- ja taldriku omad ülespoole.
Mänguviisid.
Mänguviise tähistatakse järgmiselt: "cymbale suspendue", "colla bacchetta", "colla bacchetti di Tamburo", "avec la baguette de fer"
Lauka Põhikool

Lauka Põhikool on põhikool Hiiumaa vallas Lauka külas.
Esimese koolihoone ehitas 1900. aastal Lauka mõisahärra Evald Ungern-Sternberg. Selles alustas 19. oktoobril 1900 tegevust 2-klassiline Lauka vallakool. Selles hoones asuvad praegu kooli muuseum, käsitöö- ja kunstiklass ning töökoda. Varem (alates 1862. aastast) olid Lauka lapsed saanud haridust Metsiku (samas majas asus ka esimene vallamaja) ja Pandja vallakoolis. Järgmine koolihoone valmis 1939. aastal, sellele liideti 1971 valminud juurdeehitis, mida hiljem, Eesti Vabariigi ajal on oluliselt renoveeritud ja laiendatud. Kooli juures on park koos tiigi, peo- ja jaanituleplatsi ning staadioniga.
Tuoppajärvi

Tuoppajärvi (vene Топозеро, soome "Tuoppajärvi") on suur mageveejärv Karjala vabariigis Venemaal. 
Järve pindala on 986 km², suurim pikkus 75,3 km ja laius 30,2 km. Maksimaalne sügavus on umbes 50 m. 
Järves asub üle 100 saare. Tuoppajärvi on tähtis kalanduslikult ja puulaevatamisega.
Pikalehine huulhein

Pikalehine huulhein ("Drosera anglica") on huulheinaliste sugukonda huulheina perekonda kuuluv putuktoiduline õistaim. 
Esimesena kirjeldas Linnaeus huulheinaliiki "D. longifolia". 1778 avastas William Hudson, et selle nime alla on ühendatud kaks liiki, mis tuleks eraldada (teine liik oli vahelmine huulhein). Linnaeuse antud nime kasutati siiski veel tükk aega edasi, kuni segaduste vältimiseks see 1999. aastal lõpuks keelati.
Arvatakse, et taim on "D. rotundifolia" ja "D. linearis"'e hübriid. See tähendab, et nende kahe liigi vaheline tavaliselt viljatu hübriid kahekordistas oma kromosoomistiku, muutus sigimisvõimeliseks ja stabiliseerus uue liigi, pikalehise huulheinana. Kummalgi lähteliigil on 20 kromosoomi, pikalehisel huulheinal 40. Pikalehine huulhein annab omakorda hübriide teiste huulheintega, aga need kõik on viljatud.
Nagu teisedki selle perekonna liigid, kasvab pikalehine huulhein põhjaparasvöötmes, kuid teda leidub ka Jaapanis, Hawaii saartel jne. Taim eelistab kasvada soostunud pinnases, näiteks madalsoos. Mägedes kasvab ta kuni 2 km kõrguseni.
Huulheinte juurestik ulatub kõigest mõne sentimeetri sügavusele. Juuri kasutatakse vaid kinnitumiseks ja vee hankimiseks. Lämmastikku on huulheinte tüüpilistes kasvukohtades vähe ja sellepärast pakub loomade söömine taimele täiendava võimaluse lämmastikku hankida.
Nagu kõigil huulheinadel, katavad pikalehiselgi huulheinal lehelaba varre otsas olevat kleepuvad näärmed, mida taim kasutab väikeste lülijalgsete, peamiselt putukate ligimeelitamiseks, kinnipüüdmiseks ja seedimiseks. Selleks eritavad näärmed magusat lõhna ja lima, mille külge saak kinni jääb. Enamiku saagist moodustavad väikesed putukad, näiteks kärbsed, ent ka väikesed liblikad, taolistiivalised ja isegi kiilid võivad huulheina saagiks langeda.
Taime kokkupuutele saagiga järgneb tigmotroopiline ehk puutetundlik reaktsioon, millega näärmekarvad suunduvad saagi poole. Ühtlasi suureneb näärmete limaeritus. See reaktsioon toimub mõne minuti jooksul ja on tugevam siis, kui saak end liigutab. Pikalehine huulhein on võimeline enamakski, nimelt suudab ta lehe keerata ümber saagi, et suurendada oma kokkupuutepinda saagiga, aga see kestab tunde või eriti suure saagi korral isegi päevi. Saakloom sureb kas kurnatusse või lämbub sellepärast, et lima ummistab tema trahheed. Lõpuks, kui saakloom on ära seeditud, keerdub leht lahti ja järele jääb üksnes saaklooma välisskelett.
Pikalehisel huulheinal on talvel puhkeperiood. Ta talvitub pungadena, mis koosnevad tihedalt kokku keerdunud ja isegi sõlmunud lehtedest. Kevadel kerivad lehed end pungast jälle lahti.
Cosimo III

Cosimo III de' Medici (14. august 1642 – 16. oktoober 1723) oli Toscana suurhertsog aastatel 1670–1723.
Cosimo oli suurhertsog Ferdinando II ja tema naise Vittoria della Rovere poeg. 1661. aastal abiellus ta Marguerite Louise d'Orleans'iga, kes oli Prantsusmaa kuninga Louis XIV nõbu. Abikaasad said omavahel väga halvasti läbi ning Marguerite ja tema ämma suhted olid veelgi hullemad. Kuni vana suurhertsog veel elas, ei muutunud tülid liialt suureks, kuid Cosimo III võimule saades ületasid need peagi igasugused piirid. Cosimo oli oma esimesel 20 valitsusaastal ka tugevalt oma ema võimu all, kes teda naisest lahutama ärgitas. Lahutust tahtis ka Marguerite ning 1674. aastal saatiski Cosimo ta tagasi Prantsusmaale, kus too elas jumalavallatut elu mitmes kloostris. Abielust oli Cosimo siiski saanud kolm last: pojad Ferdinando ja Gian Gastone ning tütre Anna Marias Luisa.
Oma ema tugeva mõju all olev Cosimo oli rõhutatult vaga, kuid söögist väga lugu pidav mees. Ta kulutas tohutuid varandusi igasugustele eksootilistele toitudele, kuid keelas samas välise toretsemise. Tema ajal hakkas Toscana majandus kiiresti alla käima, eriti seetõttu, et usufanaatikuna ajas ta enda riigist minema juudi ja araabia kaupmehed ning tegi elu kibedaks ka seal hulgakesi elavatel inglastel. Ta liikus ringi tavaliselt üleni mustas rüüs ning tavaliselt külastas ta kas missasid või pühapaiku. Et alamate vagadust süvendada, keelas Cosimo lõpuks ära ka sündsusetute kunstiteoste eksponeerimise, kattes ka Firenze peaväljakul seisva Michelangelo Taavet kuju riidega. Elu lõpupoole loobus Cosimo ka gurmaanlusest ning pühendus peaasjalikult palvetamisele. Riigiasjad läksid Toscanas aga üha enam käest ära ning see kaotas lõplikult oma kunagise võtmerolli Itaalias. Firenze elanike arv vähenes võrreldes 16. sajandiga üle kahe korra ning majanduselu jäi täielikult soiku. Cosimo tõstis küll pidevalt makse, kuid riigi majanduslikule jaluleupitamisele ta kuigivõrd ei mõelnud.
Cosimol elas väga üle ka oma järeltulijate lastetust. Vanem poeg Ferdinando osutus homoseksuaalseks ning suri enne oma isa järglasi saamata süüfilisse. Noorem poeg Gian Gastone abiellus aga Baieri printsessiga, kes oli talle täiesti vastumeelne ning temast sai parandamatu alkohoolik, lapsi ei olnud temalgi. Tütar Anna Maria Luisa abiellus aga süfiliitikust Pfalzi kuurvürsti Johann Wilhelmiga ega saanud samuti lapsi. Nõnda surigi Medicite dünastia pärast Cosimo laste surma välja. 
Cosimo III valitses Toscanat 53 aastat, rohkem kui keegi teine enne ja pärast teda ning elas 81-aastaseks.
Kakandilised

Kakandilised ("Isopoda") on vähilaadsete alamhõimkonda kuuluv mitmepalgeline selts vähilisi. 
Kakandilisi võib leida peaaegu kõikidest maakera asustatavaist elupaikadest, kuid nad eelistavad madalaid merealasid. Teistest vähkidest erinevalt esineb nende hulgas ka maismaarühmi (näiteks alamselts "Oniscidea"). Kõige liigirohkemalt on neid aga meresügavustes (näiteks alamselts "Asellota"). Kakandiliste hulgas on ka parasiitseid liike (perekond "Cymothoa").
Kakandilised on iidne loomarühm, neid on leitud alates Karboni ajastust. 
Eesti liigid.
Eestis elab kakandilisi 23 liiki, neist 15 maismaal ja 8 meres.
Maismaal on tavalisimad keldrikakand ja mullakakand. Eesti veekogude tavalisim kakandiline on vesikakand.
Käibemaks

Käibemaks (lühend km, ingliskeelne lühend VAT "value-added tax") on toote või teenuse lisandunud väärtuse maks. Maksu arvutatakse kauba või teenuse käibelt.
Käibemaks Eestis.
Eestis on käibemaks riiklik maks, mida kogub Maksu- ja Tolliamet. Eestis reguleerib käibemaksuga maksustamist käibemaksuseadus. 25. augustil 1993 võttis Riigikogu vastu käibemaksuseaduse, mille kohaselt tõusis käibemaks seniselt 10 protsendilt üldjuhul 18 protsendile.
Alates 1. jaanuarist 2024 kehtis Eestis üldine käibemaksumäär 22 protsenti (varem 20 protsenti) maksustatavast väärtusest. Alates 1. juulist 2025 tõusis üldine käibemaks 24 protsendile.
Erandjuhtudel kehtivad käibemaksumäärad:
Maksukohustuse tekkimine.
Käibemaks kuulub Eesti maksusüsteemi riiklikult kehtestatud maksude koosseisu ja käibemaksu haldur on vastavalt Maksukorralduse seadusele Maksu- ja Tolliamet. Maksuhaldur on kehtestanud käibemaksuseaduses sätestatule vastavalt käibemaksu arvestuse põhimõtted, kogumise protseduurid, laekumise ning tasaarvelduse ja maksudeklaratsioonide ringlemise süsteemi ka käibedeklaratsiooni esitamise ja esitamata jätmise korra ja vastutuse. 
Kehtiv käibemaksuseadus (2003) toob ära, koos eranditega, ka Maksu- ja Tolliametis käibemaksukohustuslasena registreerimise kohustuse, kui maksukohustuslase käive ületab kalendriaasta algusest arvates 40 000 eurot, nimetatud suuruses käibe tekkimise päevast kohustus end maksukohustuslasena registreerida. 
Käibemaksukohustuslane.
Käibemaksukohustuslane on ettevõtlusega tegelev isik, kaasa arvatud füüsiline isik, avalik-õiguslik juriidiline isik, või riigi-, valla- või linnaasutus, kellel on käibemaksuseaduse kohaselt tekkinud kohustus end maksukohustuslasena registreerida.
Berta (andmebaas)

Berta on Eesti rahvakalendri tähtpäevade veebipõhine andmebaas, mis on koostatud Tiigrihüppe Sihtasutuse kaasfinantseerimisel.
Eesti Filharmoonia Kammerkoor

Eesti Filharmoonia Kammerkoor (EFK) on üks rahvusvaheliselt tuntumaid Eesti muusikakollektiive. EFK on kahekordne Grammy-võitja ning pälvinud maineka Gramophone'i auhinna. 
Eesti Filharmoonia Kammerkoori (toona nimega Eesti NSV Riikliku Filharmoonia kammerkoor) asutas 1981. aastal Tõnu Kaljuste, kes oli koori kunstiline juht ja peadirigent 20 aastat. Tema tööd jätkas aastail 2001–2007 inglise muusik Paul Hillier. Aastatel 2008–2013 oli koori kunstiline juht ja peadirigent Daniel Reuss. 2014–2020 oli koori kunstiline juht ja peadirigent Kaspars Putniņš. Alates 2021. aasta augustist juhatab koori taas Tõnu Kaljuste.
Koori repertuaar ulatub Gregoriuse laulust ja barokkmuusikast kuni 21. sajandi teosteni. Eriline koht on selles juba aastaid olnud eesti heliloojate (Arvo Pärt, Veljo Tormis, Erkki-Sven Tüür, Galina Grigorjeva, Toivo Tulev, Tõnu Kõrvits, Helena Tulve) loomingul ja selle tutvustamisel maailmas. Hooaja jooksul annab koor 60–70 kontserti nii kodu- kui ka välismaal.
Eesti Filharmoonia Kammerkoor on osalenud paljudel tuntud muusikafestivalidel (BBC Proms, Salzburgi Mozartwoche, Vale of Glamorgan, Aix-en-Provence’i ooperifestival jpt), esinenud mainekates kontserdisaalides (Carnegie Hall, Royal Albert Hall, Sydney ooperiteater, Viini Kontserdimaja, Walt Disney Hall jne), teinud koostööd parimate orkestritega (Londoni Sümfooniaorkester, Concerto Copenhagen, Les Musiciens du Louvre-Grenoble, Philip Glass Ensemble, Los Angelese Filharmoonkud, jpt) ning selliste maailmakuulsate dirigentidega nagu Claudio Abbado, Marc Minkowski, Gustavo Dudamel jne. Eesti Filharmoonia Kammerkoori salvestised on olnud nomineeritud Grammy auhinnale 16 korral. 
Eesti Filharmoonia Kammerkoori tegevus on tihedalt seotud Tallinna Kammerorkestriga ning väga olulisel kohal on koostöö helilooja Arvo Pärdiga.