Šveitsi Alpid

Šveitsi Alpide piirkond, mida tavaliselt nimetatakse Šveitsi Alpideks (saksa: "Schweizer Alpen", prantsuse: "Alpes suisses", itaalia: "Alpi svizzere", romanši: "Alpid svizras"), kujutab endast riigi olulist looduslikku tunnust ning on koos Šveitsi platoo ja Juura mägede Šveitsi osaga üks selle kolmest peamisest loodusgeograafilisest piirkonnast. Šveitsi Alpid ulatuvad nii Lääne-Alpidesse kui ka Ida-Alpidesse, hõlmates ala, mida mõnikord kutsutakse "Kesk-Alpideks". Kui põhjapoolsed mäestikud Berni Alpidest Appenzelli Alpideni on täielikult Šveitsis, siis lõunapoolsed mäestikud Mont Blanci massiivist Bernina mäestikuni on jagatud teiste riikidega, nagu Prantsusmaa, Itaalia, Austria ja Liechtenstein.
Šveitsi Alpid hõlmavad peaaegu kõiki Alpide kõrgeimaid mägesid, nagu Dufourspitze (4634 m), Dom (4545 m), Liskamm (4527 m), Weisshorn (4506 m) ja Matterhorn (4478 m). Teiste peamiste tippude kohta vaata Šveitsi mägede loend.
Alates keskajast mängis transiit üle Alpide ajaloos olulist osa. Sankt Gotthardi kurust põhja pool asuvast piirkonnast sai 14. sajandi alguses Šveitsi Konföderatsiooni tuumik.
Geograafia.
Alpid hõlmavad 60% Šveitsi kogupindalast (41 285 km²), tehes sellest ühe kõige "alpilisema" riigi. Vaatamata tõsiasjale, et Šveits hõlmab vaid 14% Alpide kogupindalast (192 753 km²), asub 48 82-st Alpi neljatuhandelisest tipust Šveitsi Alpides ja praktiliselt kõik ülejäänud 34 asuvad kuni 20 km kaugusel riigi piirist.
Šveitsi Alpide liustikud hõlmavad 1220 km² (3% Šveitsi territooriumist), mis moodustab 44% Alpide liustike kogupindalast (2800 km²).
Šveitsi Alpid asuvad Šveitsi platoost lõunas ja riigi lõunapiirist põhjas. Alpide ja platoo vaheline piir kulgeb Veveyst Genfi järve kaldal Rorschachini Bodeni järve kaldal, möödudes Thuni ja Luzerni linnade lähedalt. Šveitsi täpselt määratlemata piirkondi, mis asuvad Alpide veerel, eriti neid, mis asuvad põhjaküljel, nimetatakse "Šveitsi Eel-Alpideks" (prantsuse: "Préalpes", saksa "Voralpen", itaalia "Prealpi"). Šveitsi Eel-Alpid koosnevad peamiselt lubjakivist ja need ei ületa üldiselt kõrgust 2500 m.
Alpikantonid (kõrgeimast madalaimani) on Valais, Bern, Graubünden, Uri, Glarus, Ticino, Sankt Gallen, Vaud, Obwalden, Nidwalden, Schwyz, Appenzell Innerrhoden, Appenzell Ausserrhoden, Fribourg, Luzern ja Zug. Riigid, kellega Šveits Alpide mäestikke jagab, on (läänest itta): Prantsusmaa, Itaalia, Austria ja Liechtenstein.
Mäestikud.
Alpid jagunevad tavaliselt kaheks peamiseks osaks, Lääne-Alpideks ja Ida-Alpideks, mille piir on piki Reini Bodeni järvest Splügeni kuruni. Läänepoolsed mäestikud hõlmavad suurema osa Šveitsist, samas palu arvukamad idapoolsed mäestikud on palju väiksemad ja asuvad kõik Graubündeni kantonis. Viimane on osa Kesk-Ida-Alpidest, välja arvatud Ortleri Alpid, mis kuuluvad Lõuna-Lubjakivialpidesse. Penniini, Berni ja Bernina mäestikud on riigi kõrgeimad mäestikud, need sisaldavad vastavalt 38, 9 ja 1 üle 4000 m tippu. Madalaim mäestik on Appenzelli Alpid, mis ulatub kuni 2500 m kõrguseni.
Lääne-Alpid
Ida-Alpid
Hüdrograafia.
Jõed.
Šveitsi Alpide põhjakülge kuivendavad Rhône, Rein ja Inn (mis on Doonau vesikonna osa), lõunakülge aga peamiselt Ticino (Po vesikond). Põhjapoolsed jõed voolavad Vahemerre, Põhjamerre ja Musta merre, lõunapoolne Po voolab Aadria merre. Suurimad kolmikvalgalad Alpides asuvad riigi piires, need on: Piz Lunghin, Witenwasserenstock ja Monte Forcola. Witenwasserenstocki ja Piz Lunghini vahelt kulgeb Euroopa veelahe, mis eraldab Atlandi ookeani (Põhjameri) ja Vahemere (Aadria ja Must meri) vesikonnad. Euroopa veelahe on ainult osaliselt peaahelikul. Šveits valdab 6% Euroopa mageveest ja mõnikord nimetatakse seda ka "Euroopa veetorniks".
Järved.
Kuna kõrgeimad tammid asuvad Alpide piirkonnas, on paljud suured mägijärved tehislikud ja neid kasutatakse hüdroelektrijaamade veehoidlatena. Mõningaid suuri tehisjärvi võib leida kõrgemal kui 2300 m, kuid looduslikud järved, mis on suuremad kui 1 km², on üldiselt kõrgusel alla 1000 m (välja arvatud Engadini järved, nagu Silsi järv, ja Oeschinen Berni Oberlandis). Madalate kõrguste liustike sulamine võib tekitada uusi järvi, nagu 0,25 km² suurune Triftsee, mis moodustus aastatel 2002–2003.
Liustike sulamise mõjud hüdroenergiale.
Šveits on kasutanud seda kliimale üleminekut positiivse võimalusena arendada uusi uuendusi ja muuta riigis energiatootmise viise. Šveits sõltub hüdroelektrienergia kasutamisest lähedalasuvate kogukondade toiteks, kuid kui liustikud sulavad ja lõpetavad külmumise, lakkab sulamisest tekkiv energia olemast. Teadlased on hinnanud, kuidas topograafia muutub, kui liustikud hakkavad vähenema, ning uurivad sügavamalt võimalikke ehituskulusid, energiatootmist ja tulevasi probleeme, mis neil uute arengutega võivad tekkida. Šveits on üks paljudest riikidest, mis peavad kliimamuutustele reageerides hakkama mõtlema energiatootmise tulevikule. Šveits sillutab teed uuele innovatsioonilainele ja loomingulisele probleemide lahendamisele, mida ülejäänud maailm lõpuks järgima peab.
Maapinna kõrgus.
Järgnev tabel näitab üle 2000 m ja 3000 m kõrgust pindala ning vastavat osakaalu iga kantoni kogupindalast, mille kõrgeim punkt on üle 2000 m.
Liustiku muutuste jälgimine aja jooksul.
PERMOS (Šveitsi igikeltsa seirevõrgustik) on operatiivseire teenus, mille peamine eesmärk on luua pikaajaline teaduslik dokumentatsioon Šveitsi Alpide igikeltsa muutuste kohta. Alpide praeguste olude täpseks esitamiseks registreerib võrk igikeltsa temperatuuri ja puuraukude termilisi muutusi, lumikatte põhja temperatuuri, maapinna temperatuuri ja lumikatte arengut. Lisaks teeb võrk perioodiliselt õhupilte valitud piirkondadest. Need seirestrateegiad arenevad edasi, kuna aja jooksul registreeritakse uusi uuringuid ja andmeid.
Geoloogia.
Suurte tektooniliste üksuste koosseis peegeldab Alpide tekkimise ajalugu. Kivimid helveetsia vööndist (põhja pool) ja austroalpiinsest kattest (Lõuna-Alpid; lõuna pool) pärinevad vastavalt Euroopa ja Aafrika mandrilt. Penninikumi kivimid kuuluvad endisele Briançoni mikromandri ja Tethyse ookeani alale. Viimase sulgemine subduktsiooni teel Aafrika laama alla (Piemonte ookean esiteks ja Valais' ookean hiljem) eelnes kahe laama kokkupõrkele ja niinimetatud alpi orogeneesile. Peamine kerkemurrang Glaruse Alpide idaosas annab nähtava näite mäetekke protsessidest ja kuulutati seetõttu UNESCO maailmapärandiks. Teine hea näide annab Alpsteini piirkonna koos mitme nähtava helveetsia vööndi materjali üleskerkega.
Mõningate eranditega on Rhône'ist ja Reinist põhja pool asuvad Alpid helveetsia vööndi osa ja lõunapoolsed on Penninikumi osa. Austroalpiinne vöönd puudutab peaaegu ainult Ida-Alpe, välja arvatud Matterhorn.
Viimased jäätumised muutsid Šveitsi maastikku oluliselt. Paljud Šveitsi Alpide orud on jääaja erosiooni tõttu U-kujulised. Würmi jäätumise suurima ulatuse ajal (18 000 aastat tagasi) katsid liustikud täielikult Šveitsi platood, enne kui taganesid ja jätsid jäljed ainult kõrgetesse mägipiirkondadesse. Tänapäeval on Aletschi liustik Berni Alpide lääneosas Alpide suurim ja pikim, saavutades maksimaalse sügavuse 900 m Konkordiaplatzil. Koos Fiescheri ja Aare liustikega sai see piirkond 2001. aastal UNESCO maailmapärandi nimistusse. Reini liustiku taandumise tagajärg umbes 10 000 aastat tagasi oli Flimsi kivivool, suurim siiani nähtav maalihe maailmas.
Keskkond ja kliima.
Ohustatud liikide kaitsmiseks on mõned alad kaitse alla võetud. Šveitsi rahvuspark Graubündenis loodi 1914. aastal kui esimene alpirahvuspark. Entlebuchi ala määrati 2001. aastal biosfääri kaitsealaks. Suurim kaitseala riigis on 2006. aastal avatud Parc Ela pindalaga 600 km². Jungfrau-Aletschi kaitseala on esimene maailmapärandi paik Alpides.
Kliimavööndid.
Kuna temperatuur väheneb kõrgusega (0,56 °C 100 m kohta aasta keskmine), leidub Šveitsi Alpides kolm erinevat kõrguslikku vööndit, millest igaühel on erinev kliima:
Subalpiinne vöönd on piirkond, mis asub metsapiirist allpool. See on kõige olulisem piirkond, kuna see on kolmest suurim ning sisaldab peaaegu kõiki inimasustusi ja tootmispiirkondi. Metsad koosnevad peamiselt okaspuutaimedest 1200–1400 m kõrgemal, lehtpuumets on piiratud madalamate kõrgustega. Subalpiinse vööndi ülempiir asub umbes 1800 m kõrgusel Alpide põhjaküljel ja umbes 2000 m kõrgusel lõunaküljel. See võib aga mõnes piirkonnas erineda, nagu Appenzelli Alpid (1600 m) või Engadini org (2300 m).
Alpiinne vöönd asub metsapiirist kõrgemal ja on madala keskmise temperatuuri tõttu puudevaba. See sisaldab enamasti rohtu ja väikseid taimi koos mägililledega. Igikeltsapiiri all (u 2600 m kõrgusel) kasutatakse alpiniite sageli karjamaadena. Mõned külad on endiselt madalamatel kõrgustel nagu Riederalp (1940 m) või Juf (2130 m). Alpiinse vööndi ulatust piirab esimene püsiv lumi, selle kõrgus varieerub suuresti sõltuvalt asukohast (ja orientatsioonist), jääb vahemikku 2800–3200 m.
Liustikuvöönd on püsiva lume ja jää ala. Kui nõlv ei ole liiga järsk, põhjustab see lume kogunemist ja tihenemist, mis muutub jääks. Tekkinud liustik voolab seejärel orust alla ja võib ulatuda kuni 1500 meetrini (Ülemine Grindelwaldi liustik). Seal, kus nõlvad on liiga järsud, koguneb lumi, moodustades üleulatuvaid servaosi, mis liustiku allapoole liikumise tõttu perioodiliselt alla kukuvad ja jäälaviine põhjustavad. Berni Alpid, Penniini Alpid ja Mont Blanci massiiv sisaldavad enamikku Alpide liustikualadest. Nendes piirkondades ei leidu asulaid, välja arvatud uurimisjaamad, näiteks Sphinxi observatoorium.
Liustike sulamise mõju.
Ilmastiku muutumise tõttu on oodata, et suved lähevad järjest soojemaks ja kuivemaks ning talved muutuvad niiskemaks. See ilmastiku muutus suurendab tõenäosust, et suuremad vihmasajud ujutavad üle, igikeltsavööndid sulavad, geograafia ja elusloodus muutuvad ning esineb surmavamaid maalihkeid. Lisaks tekivad sagedamini looduslikud ohud, nagu üleujutused, laviinid ja maalihked. Lisaks on liustike algselt pakutav veevarustus vähenemas, mis on problemaatiline energia tootmiseks, põllumajandustavadeks ja muuks inimkasutuseks. Lõpuks seab liustike sulamine majanduse ohtu, sest turismi- ja puhketeenustest saab vähem rahalisi tulusid, mida need liustikud ja ökosüsteemid tavaliselt pakuvad. Kõik need mõjud häirivad läheduses asuvaid kogukondi ja nõuavad ajakohastatud infrastruktuuri ja turvameetmete rakendamist, et vältida massihävingut.
Reisimine ja turism.
Turism Šveitsi Alpides algas esimeste mäkketõusudega peamistele Alpide tippudele (Jungfrau 1811. aastal, Piz Bernina 1850. aastal, Monte Rosa 1855. aastal, Matterhorn 1856. aastal, Dom 1858. aastal, Weisshorn 1861. aastal) põhiliselt Briti mägironijate poolt, keda saatsid kohalikud teejuhid. Turistidele rajatiste ehitamine algas 19. sajandi keskpaigas hotellide ja mägihüttide ehitamisega (Šveitsi Alpiklubi loomine 1863. aastal) ning mägirongiliinide avamisega (Rigi 1873. aastal, Pilatus 1889. aastal, Gornergrat 1898. aastal). Jungfraubahn avati 1912. aastal; see viib Euroopa kõrgeimalasuva raudteejaama Jungfraujochi juurde.
Suveturism.
Šveitsil on 62 000 km pikkune hästi hooldatud radade võrgustik, millest 23 000 km asub mägipiirkondades. Paljud mäed meelitavad ligi palju alpiniste kogu maailmast, eriti neljatuhandelised ja suured põhjaseinad (Eiger, Matterhorn ja Piz Badile). Suured talikuurordid on suviti samuti populaarsed, kuna enamik õhutramme tegutseb aasta läbi, võimaldades matkajatel ja mägironijatel ilma suurema vaevata suurele kõrgusele jõuda. Klein Matterhorn on Euroopa kõrgeim tipp, mida teenindab köisraudtee.
Talveturism.
Suusatamise ja muude talispordialade peamised sihtkohad asuvad Valais's, Berni Oberlandis ja Graubündenis. Mõni küla on autovaba ja sinna pääseb ainult ühistranspordiga, nagu Riederalp ja Bettmeralp. Zermattis ja Saas-Fees on mõlemas suvised suusapiirkonnad. Suusahooaeg algab juba novembrist ja kestab mai lõpuni; kuid enamik Šveitsi suusakuurorte kaldub avama detsembris ja sulgema aprillis. Külastatavuse järgi populaarsemad kohad on
Teised olulised sihtkohad piirkondlikul tasandil on Engelberg-Titlis ja Skiarena Andermatt-Sedrun koos Andermatti ja Sedruniga, Leysin-Les Mosses, Villars-sur-Ollon, Les Diablerets-Glacier 3000, Leukerbad, Savognin, Scuol, Obersaxen, Breil/Brigels, Meiringen – Hasliberg, Sörenberg, Klewenalp koos Beckenriedi ja Emmetteniga, Melchsee-Frutt, Flumserberg ja Pizol, Toggenburg koos Wildhausiga – Unterwasser – Alt St. Johann, Hoch-Ybrig ja Stoos, Braunwald ja Elm, Airolo ja Bosco/Gurin ja paljud teised.
Esimene inimene, kes Šveitsis Grindelwaldis suusatas, oli inglane Gerald Fox (kes elas Tone Dale majas), kes pani 1881. aastal oma hotelli magamistoas suusad jalga ja jalutas läbi hotelli baari nõlvadele.
Lumetegevused.
Mõned populaarsemad sporditegevused:
Kliimamuutus.
Kliimamuutus mõjutab Euroopa Alpide turismi looduslike ohtude suureneva arvu ja intensiivsuse tõttu ning seab ohtu turismisihtkohtade ligipääsetavuse ja infrastruktuuri. Sulavad liustikud mõjutavad Alpide maastiku atraktiivsust, talvise temperatuuri tõusu tõttu lüheneb suusahooaeg ja need kliimamuutused piiravad toodetud lumikatte hulka. Kõik need kliima- ja geograafilised tegurid toovad kaasa väiksema külastajate arvu ja tulude vähenemise, millel võib olla tugev majanduslik mõju talvisele turismile. Nendele muutustele reageerides on Šveits pöördunud kunstlume tootmise poole, et see vastaks nõudlusele nende turismisihtkohtade järele ning säilitaks majanduse struktuuri ja heaolu.
Transport.
Šveitsi Alpidel ja Šveitsil on ulatuslik transpordivõrk. Praktiliselt igasse mägikülla pääseb ühistranspordiga, kas rongi, bussi, funikulööri, köisraudtee või tavaliselt nende kombinatsiooni abil. Sidusalt integreeritud ühistranspordisüsteemi peamised ettevõtted on
Enamik mägipiirkondi on Šveitsi peamistest linnadest ja vastavalt nende lennujaamadest 1–3 tunni kaugusel. Engadin Graubündeni kantonis asub suurtest linnadest 3–6 tunni kaugusel; rongireis ise koos panoraamvaatega Glacier Expressi või Bernina Expressiga on turistide seas populaarne.
Samedani lennujaam Sankt Moritzi lähedal kõrgusel 1704 m on Euroopa kõrgeimal asuv.
Alpide ületamine on riiklikul ja rahvusvahelisel tasandil võtmeküsimus, kuna Euroopa manner on kohati mäestikega jagatud. Alates industrialiseerimise algusest on Šveits parandanud oma transalpiinset võrku; see algas 1882. aastal Gotthardi tunneli ehitamisega, millele 1906. aastal järgnes Simploni tunnel ja 1913. aastal Lötschbergi tunnel, ning üsna hiljuti, 2007. aastal, Lötschbergi alustunnel. 57,1 km pikkune Gotthardi alustunnel, maailma pikim raudteetunnel, avati 2016. aastal ja pakub otsest tasast rööpaühendust läbi Alpide.
Pinnavormide nimetused.
Mägede ja muude pinnavormide nimetused on esitatud neljas riigikeeles. Allolevas tabelis on toodud kõige sagedamini esinevad nimetused.
Samuti on Šveitsi mägede järgi nime või hüüdnime saanud ka suur osa tippudest väljaspool Alpe, näiteks Wetterhorn Peak Colorados või Matterhorn Peak Californias.
Baltoro liustiku ja Godwin-Austeni liustiku ühinemiskoht Karakorami mäestikus K2-st lõunas sai Euroopa uurijate poolt nime Konkordiaplatz.