Djatlovi kuru intsident

Djatlovi kuru intsidendiks nimetatakse üheksa suusamatkaja hukkumist teadmata põhjustel Põhja-Uuralis 2. veebruaril 1959. Hukkumiskoht nimetati hiljem matkajate rühmajuhi järgi Djatlovi kuruks (vene keeles "Перевал Дятлова").
Igor Djatlovi juhitud kaugmatkajate rühm põgenes ööbimise ajal seletamata põhjusel telgist ja hukkus sellest kuni 1,5 kilomeetri kaugusel temperatuuril –30 °C. Mõnel surnukehal leiti kolju- ja roidemurde. Juurdluse andmetel teisi inimesi ümbruskonnas ei olnud. Juhtumi seletamiseks on esitatud mitmesuguseid teooriaid (laviin, põgenenud vangide kallaletung, manside rünnak nende pühal mäel viibijaile, sõjaväe eriüksuse rünnak, relvakatsetuspiirkonda sattumine, mõrvamine välisriigi luurajate poolt, keravälk, lumeinimese rünnak, metslooma (näiteks karu) rünnak, infraheli, ülitugev magnetväli, üleloomulik või maaväline jõud). 
Enamik rühma liikmeid oli Uurali Polütehnilise Instituudi (praegu Uurali Riiklik Tehnikaülikool) üliõpilased või vilistlased.
Info matkast.
23. jaanuaril 1959 anti Djatlovi rühmale välja marsruudiraamat, kus oli kirjas, et nende matkatrassiks oli määratud rada nr 5. Marsruudi olid kavandanud Djatlovi rühma liikmed peamiselt ise, eesmärgiga jõuda Sverdlovski oblasti kaugemasse põhjapiirkonda, täpsemalt jõuda Otorteni (Отортен) mäe juurde. Matkatrassi kinnitas lõplikult Sverdlovski kehakultuuri ja spordikomitee komisjon. Matkagrupi liikmed oli kõik juba kogemustega Nõukogude Liidu 2. taseme suusamatkajad, kes lootsid peale matkaraja edukat läbimist saada järgmise taseme matkaja tunnistuse, sest raja raskuseks loeti 3. taset.
23. jaanuaril kell 21.05 läks matkagrupp Sverdlovskis rongile ja sõitis Serovi, kuhu nad saabusid 24. jaanuari hommikul kell 7.39. Õhtul istusid nad ümber Ivdelisse suunduvale rongile. Ivdelisse saabusid nad kesköö paiku. 25. jaanuari hommikul sõitis grupp bussiga Vižaisse.
25. jaanuaril jõudsid matkajad bussiga Vižai (Вижай) külasse, mis oli viimane asustatud punkt piirkonnas. Vižais ööbiti ja koguti energiat algavaks matkaks. 26. jaanuaril sõitis matkagrupp veoautoga mahajäetud metsatööliste asulasse. 27. jaanuaril alustas grupp teekonda Otorteni mäe poole. Viimase peatuskoha ümbrusest hiljem leitud päevikud ja filmilindid võimaldasid jälgida grupi marsruuti kuni juhtumile eelneva päevani. Oletati, et nad kavatsesid õnnetuse eelsel päeval kurust läbi saada ja järgmiseks ööks jääda laagrisse kuru lõpus, kuid raskenevate ilmastikutingimuste (lumetormi, –30°C ja halveneva nähtavuse) tõttu kaotasid nad orientatsiooni ja kaldusid lääne suunas, mäetõusule. Rühm sai kõrvalekaldest aru, kuid tehti viga kui otsustati siiski laager üles seada mäe nõlvale, mitte liikuda 1,5 km uuesti allamäge metsaalale, mis oleks ilmastiku eest varju pakkunud.
Otsingud.
Enne lahkumist oli Djatlov kokku leppinud, et saadab spordiklubile telegrammi niipea, kui matkagrupp Vižaisse naaseb. Eeldati, et see juhtub hiljemalt 12. veebruaril, kuid paaripäevased hilinemised olid selliste ekspeditsioonide puhul tavalised. Kui 20. veebruariks polnud mingit infot saabunud, nõudsid matkajate lähedased ja sõbrad päästeoperatsiooni ning Instituudi juht saatis kohale esimesed päästerühmad, mis koosnesid vabatahtlikest üliõpilastest ja õppejõududest. Hiljem kaasati ka sõjaväe ja miilitsa (politsei) jõud, otsinguteks saadi appi lennukid ja helikopterid.
26. veebruaril leidis päästegrupp rühma mahajäetud ja tugevalt kahjustatud telgi. See oli inimtühi, kuid kõik grupi matkatarbed, isiklikud asjad ning isegi jalanõud olid maha jäetud. Uurijate sõnul oli telk seestpoolt põgenemiseks lahti lõigatud. Eristati üheksat paari jalajälgi, mille olid jätnud inimesed, kes kandsid ainult sokke või üksikuid kingi või olid isegi paljajalu. Jäljed viisid alla lähedal asuva metsa servani kuru vastasküljel, 1,5 kilomeetri kaugusele. Metsa servas, suure siberi männi all, leidsid otsijad väikese tuleaseme nähtavad jäänused. Seal leiti ka kaks esimest surnukeha, Krivonistšenko ja Dorošenko oma, mis olid kingadeta ja ainult aluspesus. Männi ja laagripaiga vahelt leidsid otsijad veel kolm surnukeha: Djatlovi, Kolmogorova ja Slobodini, kes surid poosides, mis viitasid sellele, et nad üritasid telki naasta magamiskottide järele. Need leiti männist vastavalt 300, 480 ja 630 meetri kauguselt. Kõik olid surnud alajahtumise kätte.
Grupi ülejäänud nelja liikme leidmine võttis rohkem kui kaks kuud. Lõpuks leiti nad 4. mail, surnukehad olid olnud ärasulanud nelja meetri paksuse lumekihi all männist 75 meetri kaugusel asuvas järsakus, mille põhjas voolas oja. Kolm hukkunut neljast olid teistest soojemalt riides ja oli märke, et need riided olid varem külmunud kaaslaste seljast ära võetud. Üks oli surnud alajahtumise tagajärjel, kolmel matkajal olid surmavad vigastused: Thibeaux-Brignollesil olid suured koljukahjustused ning Dubininal ja Zolotarjovil suured rindkere murrud.
Juurdluse tulemused.
Tol ajal jõuti ametlikult järeldusele, et grupi liikmed surid mõjuva loodusjõu tõttu.