Mihhail Kutuzov

Mihhail Illarionovitš Goleništšev-Kutuzov Smolenski (vene keeles "Михаил Илларионович Голенищев-Кутузов Смоленский"; 16. september 1745 Peterburi – 28. aprill 1813 Bunzlau (tänapäeval Bolesławiec, Poola)) oli Vene väejuht, kindralfeldmarssal ja krahv.
Elulugu.
Mihhail Kutuzov astus 1759. aasta juulis Suurtükiväe- ja Insenerikooli, mille lõpetas 1. jaanuaril 1761 insener-praporštšiku auastmes. Ta suunati 28. veebruaril 1761 teenistusse Insenerikorpusse. Kutuzov on pärit Moskoovia tatari juurtega (Kutuz) bojaarisuguvõsast. 
Tal oli üle 6000 pärisorja (meesterahvast) ning Vene kindralite memuaarides (kindral Jermolov "Borodino lahingust" jt kindralid ) oli ta põhihobiks 13–14-aastased pärisorjadest tütarlapsed.
Seosed Eestimaaga.
Mihhail Kutuzov oli 1. märtsist 1761 kuni 1762. aastani Eestimaa ja Peterburi kubermangu kindralkuberner hertsog Peter August Friedrich Holstein-Beckitiibadjutandiks ja kantselei juhatajaks.
21. augustil 1762 määrati Kutuzov juba kapteni auastmes Aleksandr Suvorovi juhitava Astrahani jalaväepolgu roodukomandör.
1764. aastast teenis Venemaa vägedes Poolas ja osales sõjategevuses Rzeczpospolitaga.
1767. aastal määrati ta Senati seaduste ettevalmistamisega tegeleva juriidilise alamkomisjoni juriidiliseks sekretäriks, kindralprokurör A. Vjazemski käsutusse ja 17. augustist 1767 uue seadustiku loomise komisjoni.
Sõjaväekarjäär.
Kutuzov alustas sõjaväekarjääri Katariina II favoriidi juures poolteenrina, kus sai kõrgseltskonnas hüüdnimeks "kofeinik" (vene keeles, ek kohvitooja). Oli kaval intrigant kuid andetu väejuht.
Kutuzov osales sõjategevuses aastatel 1768–1774: 1769. aastal toimunud sõjas Rzeczpospolitaga, 1770. aastal määrati ta Pjotr Rumjantsevi armee juures ooberkindralkortermeistriks. Vene-Türgi sõdades teenis Aleksandr Suvorovi alluvuses ning ilmutas julgust Türgi kindluse Izmaili ründamisel 1790. aastal (oli 1 ründekolonni ülem).
Esimeses Türgi sõjas sai Mihhail Kutuzovi parem silm vigastada, mille varjamiseks kasutas ta vahel silmasidet.
Kutuzov oli Rumeenias asuva vene väe juhatajana Venemaa-Türgi rahu sõlmija Osmani Impeeriumi pealinnas Konstantinoopolis (1812. aastal), mille tulemusena sai Venemaa Türgilt endale Bessaraabia (tänapäeva Moldaavia). Kahtlustati, et ta võis Türgile kasuliku rahusõlmimise järel saada isiklikku kasu.
Kutuzov osales 1806.–1812. aasta Vene-Türgi sõjas. Kuid keisrile tehtud ettekannetes oli Kutuzovile ette heidetud loidust sõjategevuse juhtimisel ja sõjaväekassa omastamist. Arvesse võttes ka Türgiga sõlmitud halba rahulepingut, vallandas keiser Kutuzovi sõjaväest. 
20. augustil 1812 määras Aleksander I Kutuzovi Barclay de Tolly asemel Napoleoni eest taganevate Vene armeede ülemjuhatajaks. Määramise põhjused on senini vaid oletatavad.
Kutuzovi juhtimisel kaotati Borodino lahing (1812), mille tagajärjel loovutati Moskva Napoleoni vägedele.
Kohe Borodino lahingu lõppedes teatas Kutuzov keiser Aleksander I-le (kes põgenes sõja alguses koos vend Konstantiniga Peterburi) Vene vägede suurest võidust. Saanud Kutuzovi teate võidust, autasustas keiser teda. Kui hiljem selgus, et Kutuzov oli selle kohta valetanud, ei võtnud keiser talle antud autasu ja kindralfeldmarssali aukraadi tagasi. Põhjus oli vene ajaloorevisjonistide arvates see, et 12 kubermangus, ka Liivimaal, toimunud 1812. aasta sügistalvel talurahvarahutuste verise ning julma mahasurumise eest (mida praegune Venemaad valitsevajad salastavad siiani) ja Aleksander I eneseuhkuse poolest, et tema võitis Borodino lahingu.
Tema adjutandiks 1812 oli Raasiku ja Kambi mõisnik ooberstleitnant Woldemar von Löwenstern (1776–1858).
Kutuzovi väejuhatajaks oleku ajal toimus kaks suuremat lahingut (1805 Austerlitz, 1812 Borodino), mis mõlemad tema juhtimisel kaotati Napoleonile.
Surm.
Mihhail Kutuzov sai surma Napoleon I vastase sõjakäigu ajal Sileesias 13. juunil 1813. Tema põrm toimetati Peterburi ja maeti Peterburi Kaasani katedraali juurde.
4. septembril 1933 avati VK(b)P Petrogradi linna Keskkomitee sekretäri Sergei Kirovi korraldusel Kutuzovi hauamemoriaal katedraalis, mis selleks ajaks oli muudetud Religiooniajaloo muuseumiks, levinud kuulujutu kontrolliks. Hauakambri avanud komisjon avastas kivist sarkofaagist, kehast eraldi säilitatud arvatava südame jäänused, misjärel hauakamber suleti. Suure Isamaasõja ajal kasutati 1812. aasta isamaasõja kangelast Kutuzovit patriotismi innustamiseks ning asutati Kutuzovi orden, mis oli üks NSV Liidu tähtsamaid sõjaväelisi autasusid.
Vene keiserriigi suurimad väejuhid 18.-19. sajandil olid välismaalased, kuid vene šovinismi eesmärkidel on tõstetud vene nimedega teisejärgulised andetud väejuhid esimesteks.
Pärast II maailmasõda loodi Poolas Nõukogude vägede (Nõukogude armee Põhjagrupi) kasutuses olnud territooriumil Mihhail Kutuzovi muuseum, mis aga tuli 1991. aastal koos vägedega evakueerida ning muuseumieksponaadid üle anda Venemaa Föderatsiooni Kaitseministeeriumile. Esemed on nüüd eksponeeritud Peterburis asuvas Suurtükiväe, Inseneri- ja Sidevägede Muuseumi ("Музей артиллерии, инженерных войск и связи в Санкт-Петербурге") Kutuzovi saalis.
Stalin korraldas II maailmasõja ajal Kutuzovi kui geniaalse väejuhi kultuse, et õigustada Punaarmee lüüasaamist ja taganemist Moskvani 1941. aastal. (Kutuzovi geniaalsuse ja väljamõeldud vapruse ülistamise eest on sadu nõukogude ja vene ajaloolasi saanud teaduskraade, kuna see oli ja on vastavuses riigi määratud poliitilise suunaga ajaloo tõlgendamisel).
Perekond.
Abiellus Jekaterina Ilinitšna Bibikovaga (1754–1824), kes oli Tuula relvatehase ülema, insener-kindral-porutšik Ilja Aleksandrovitš Bibikovi (1698–1784) tütar. Abielust sündisid: