Mihhail Lermontov

Mihhail Jurjevitš Lermontov (vene Михаил Юрьевич Лермонтов) 15. oktoober 1814 Moskva – 27. juuli 1841 Pjatigorsk) oli vene kirjanik ja luuletaja.
Elulugu.
Lapsepõlv.
Ta sündis Moskvas 19. sajandil (1814) Venemaale ümber asunud šoti Learmonthi aadlisuguvõsast põlvneva Juri Petrovitš Lermontovi (1787–1831) ja Marja Mihhailovna Lermontova (sündinud Arsenjeva; 1795–1817) peres. Vanemate kooselu ei olnud õnnelik, sest lõbujanuline ja truudusetu Juri Lermontov pettis oma abikaasat järjekindlalt ning lõpuks elasid nad üldse lahus. Kui Marja Lermontova 1817. aastal tuberkuloosi suri, siis nõudis lapse hooldusõiguse endale Mihhaili emapoolne vanaema Jelizaveta Aleksejevna Arsenjeva (1773–1845). Kuivõrd tulevase luuletaja isa oli vaene ja sõltus oma abikaasa suguvõsa rahast, tuli tal ämma nõudmisele järele anda. Poiss kasvas üles vanaema juures Penza kubermangus.
Lapsepõlves kannatas Mihhail Lermontov viletsa tervise käes, muu hulgas ravis vanaema teda kolmel korral Kaukaasias.
Mihhail õppis esmalt prantslasest koduõpetaja Gendrot' juhendamisel ning hiljem Moskva ülikooli pansionaadis. Astunud ülikooli, kuulas ta ära ühe kursuse, pettus kõrghariduses ja kolis Peterburi, kus astus sõjakooli. Novembris 1832 nimetati ta alamohvitserina teenima kaardiväe husaaripolku. Koos kaaskadeti Nikolai Martõnoviga andis ta välja käsikirjalist ajakirja Школьная заря.
1837–1838 teenis Mihhail husaarivägedes Kaukaasias. Sealt tagasipöördumise järel pidas ta duelli Prantsusmaa suursaadiku poja Ernest de Barante'iga, mis lõppes mõlemale osapoolele vigastusteta. Lermontov vahistati ja suunati seejärel uuesti Kaukaasiasse, seekord jalaväepolku.
Surm.
1841. aasta talvel õnnestus Lermontovi vanaemal kirjanikule välja kaubelda lühiajaline puhkus ja luba käia Peterburis. Peterburis viibides püüdis Lermontov erru minna, et pühenduda täielikult kirjandusele, kuid ta errulaskmispalved jäeti rahuldamata ning ta sai käsu viivitamatult oma väeossa tagasi pöörduda. Sama aasta kevadel sõitis Lermontov tagasi Kaukaasiasse, kuid enne polku minekut kauples ta välja raviotstarbelise vahepeatuse Pjatigorskis. Seal tekkis tal tüli oma kunagise õpingu- ja teenistuskaaslase, erumajor Nikolai Martõnoviga. Konflikt päädis 27. juulil 1841 toimunud duelliga, kus Martõnov tulistas Lermontovile rindu ja tappis ainult 26-aastase kirjaniku. 
Muu.
Ta oli tundlik ja raske iseloomuga poiss; mitte eriti kena välimusega, kuid naiste seas populaarne.
Looming.
Lermontov hakkas luuletama juba noorelt. Ta tundis romantikute luulet ning kujundas tasapisi välja oma stiili. Ülikoolis kästi aga luuletamist varjata.
Tema luule algusperioodi iseloomustab üksilduse ja eraldatuse teemade käsitlemine, autori kahepalgeline mina: hind püüdleb vabaduse poole, aga elu hoiab orjaahelais. Armastus tähendas truudusetust, sõprus petmist ja unistus illusiooni. Luule peategelane ei loobu võitlemisest, kuigi näeb, et see on võimatu. Üks tuntumaid luuletusi sellest perioodist on "Puri", mis ühendab kaks põhimotiivi – priiuse ja vangipõlve, mässumeele ja sunnitud rahu. 
Tuntud on näidend "Maskeraad" (1835–1836) , mille tegevus toimub 1830. aastate keskpaigas Peterburis. Peategelane on mängur Arbenin ning aluseks on romantiline süžee deemonist. Lermontov avaldas näidendist 5 versiooni, kuid tsensuur keelas teose ära.
Poeedi surm.
1830. aastad olid Lermontovi jaoks loominguliselt viljakad: ta kirjutas üle 300 luuletuse, mitu draamat ja poeemi. Suure löögina mõjus talle Puškini surm 1837. aastal, millest kirjutas ka raevuka, aga ülistava tooniga luuletuse "Poeedi surm". Luuletust ei avaldatud, kuid see levis käsikirjaliselt väga kiiresti. 
1837-1841.
Ajavahemikus 1837–1841 saavutas tema luule täisküpsuse. 
Üks peamistest teemadest Lermontovi luules on oma põlvkõnna lüüriline kujutamine. Mõnigaid teoseid:
"Valelik" – mägilastele pühendatud sõjavastane luuletus.
"Mõtisklus" (1838) – kujutab inimesi tarbetutena, kes liiga palju teevad ja liiga vähe usuvad.
"Borodino" – luuletuse kangelane on tavaline ja tagasihoidlik inimene rahva hulgast, kes mõistab ühiskonda hukka, kuid tunneb ise ennast ühe osana sellest. Temas on romantilisust, kuid samal ajal pakatab ta ka jõust ja tahtest, olles loomu poolest võitleja, kelle sõnad ei lähe tegudest lahku ning kes ei karda surma. 
"Laul tsaar Ivan Vassiljevitšist ..." – kirjutatud rahvalaulu laadis, viib lugeja 16. sajandisse. 
"Kodumaa" – kõige täiuslikumalt on rahvuslikkuse ideed kajastatud just selles luuletuses. Lermontov teeb vahet oma isamaa-armastuse ja ametliku kroonupatriotismi vahel. Kodumaast luuakse kurb pilt, mis on deemonlik ja rahvalik, ent kumbki pole halb.
Viimastel loomeaastatel suundub ta oma loominguga rohkem realismi, säilitades siiski ka romantismi jooni. Luuletustest kajab mässumeelsust ning kaasaja hukkamõistu.
"Mtsõri" (1831– 1839) – peategelane on Vene vägede poolt vangistatud mägilane. Luuletus räägib vabadusearmastusest.
Mahukas poeem "Deemon" (1838–1841) käsitleb legendi deemonist, kelle võlub ära Gruusia vürstitari ilu. Deemon on kui teadmise ja vabaduse kuningas, langenud ingel, kes mõistetakse hukka Jumala vastu mässamise pärast, kuid kes jääb endale kindlaks.
Meie aja kangelane.
Romaan "Meie aja kangelane" ilmus Lermontovi eluajal kahes trükis. Peale esimese trüki ilmumist pälvis teos nii kiitussõnu, kui kriitikat. Vastusena kriitikutele lisas Lermontov teisele trükile ka eessõna, milles ta heidab valgust autori loomispõhimõtetele.
Eesti keeles.
Esimene tõlge Lermontovi loomingust avaldati 1880. aastal, milleks oli luuletus "Ingel" – tõlkinud M. J. Eisen. Järgneval aastakümnel oli Lermontov üks tõlgitavamaid vene autoreid – tõlkijate seas oli näiteks veel M. Veske, J. Kunder, F. Kuhblars, J. Liiv, E. Sööt, jt) 
Üks esimesi Lermontovi tõlkijaid oli Jaan Tamm, kelle tõlge luulest "Näkk" ilmus 1882. aastal. 1883. aastal ilmus J. Tamme tõlge "Ettemääramise uskuja" – peatükk "Fatalist" romaanist "Meie aja kangelane". Tervikuna ilmus romaan esmalt eesti keeles 1929. aastal, tõlkijaks Jaan Jõepera. 1941. aastal ilmus romaanist Karl August Hindrey tõlge, kuid hiljem (1948–...) ilmus romaan korduvalt hoopis Väino Linaski tõlkes. 
Eesti keeles on ilmunud ka türgi muinasjutt Ašuug Kerib (1980), mille on tõlkinud Katrin Kurmiste ja illustreerinud O. Pinajeva.