Bartholomäus Savijerwe

Bartholomäus Savijerwe (ka Sawijerwe, Sawijerw; u. 1380 – 1461) oli Tartu piiskop aastail 1441–1459 ning pikaaegne Tartu toomkapiitli liige (toomhärra). Perekonnanime põhjal on teda vahel peetud eestlaseks või soomlaseks.
Päritolu.
Savijerwe nimi esineb Liivimaa ajalooürikutes alates 1289. aastast. Savijerwede perekonnavapil on ette sirutatud käppadega karu.
Leonid Arbusow vanem väitis, et Savijerwe oli saksa päritolu, viidates vasalli Martin Savyerge 16. sajandi algusest pärit testamendile. Tõnis Lukas peab aga seda oletust vaidlustatavaks. Sulev Vahtre oletuse järgi on Savijerwe suguvõsa soome päritolu ning seotud Savijärvi nimelise paigaga Sipoos. Teise oletuse järgi on nimi seotud kohanimega Saverna.
Bartholomäus Savijerwe sündis Tartu stiftis. Tema isa oli väikeaadlik Hermann Savijerve, keda mainitakse rüütel Johann Lechtsi 1412. aasta testamendis kui viimase "Schwager" (väimees või õemees) ja "Junge" (noor aadlik, hoolealune või kaaslane), kellele Lechts pärandas Harjumaal asuvad "Aickytze" ja "Roep"i külad (praeguse Ohulepa alal). Lisaks Bartholomäusele on teada veel kolm Hermann Savijerve poega: Odert on mainitud 1425. aastal Tartus, Hinricus oli Tartu toomhärra (1456–1463) ja praost ning skolastik, ning Heidenreich oli Tartu piiskopi vasall, kes maeti 1460. aastal Tartu toomkirikusse.
Õpingud ja varasem tegevus.
1404. aastal on Bartholomäus Savijerwe immatrikuleeritud Praha ülikooli.
Juba enne Tartu toomhärraks saamist kuulus Savijerwe Saare-Lääne toomkapiitlisse ning jäi selle liikmeks ka Tartu toomkapiitlis ametis olles. Selline kumulatsioon oli tol ajal tavaline ja võimaldas mõlemast piiskopkonnast saada üheaegset toomhärratulu. 1417. aastal on Savijerwet esimest korda mainitud Tartu toomhärrana, kusjuures talle kuulus toomkapiitli varahoidja ("thesaurarius") amet. Varahoidja esmaste ülesannete hulka kuulus reliikviate ja aarete eest hoolitsemine ning nende valvamine, tõenäoliselt täitis ta ka järelevaataja ("custos") kohuseid ning töö osaks võis olla ka kapiitli sissetulekute kogumine. Tartu toomhärrana mainitakse Savijerwet ka 1419. aastal. Lisaks Saare-Lääne ja Tartu piiskopkonnale kuulus Savijerwe hiljem ka Lübecki toomkapiitlisse.
Aastail 1420–1441 oli Savijerwe Tartu toomkapiitli praost. Teda on praostina mainitud 1423. ja 1424. aastast pärit dokumentides. Olles toomkapiitli majanduselu juht ja selle vara valitseja, viibis praost tihti oma kapiitlist eemal.
1425. aastal sai Savijerwe Bologna ülikoolist magistrikraadi.
Tegevus piiskopina.
Ametisse valimine.
Pärast piiskop Dietrich Resleri surma 1441. aasta märtsi keskpaigas kogunes Tartu toomkapiitel tema järglast valima. Valimine toimus 27. märtsil 1441 vastavalt Baseli kirikukogu (1436) otsustele, millega piirati paavsti ametissenimetamise õigust (nn "reservationes") ning kinnitati kapiitlite traditsiooniline valimisõigus. Neid põhimõtteid kinnitas ka 4. detsembri 1435 Liivimaa maapäeva otsus, mis garanteeris toomkapiitlitele õiguse piiskoppe valida ilma paavstliku sekkumiseta. Järgneva valimisprotseduuri kiirus ja kohapealne õnnistamine peapiiskopi poolt viitavad toomkapiitli soovile seada uus peapiiskop ametisse enne, kui Liivi ordu võinuks Rooma kuurias esitada kandidaadile vastuväiteid.
Piiskopitooli vabanemisel oli tihti just praost esimene, keda toomkapiitel võis tulevase piiskopina ette kujutada. Toomkapiitli praost Bartholomäus Savijerwe valiti uueks piiskopiks ühehäälselt kümne kohal olnud toomhärra poolt. Valimisprotseduuri kirjeldatakse dokumendis, mis saadeti Samlandi toomkapiitlile eeskujuks palvekirja koostamisel peapiiskopile valitud piiskopi kinnitamise asjus. Määrati kolm häältelugejat, kes kogusid hääled avalike notarite ja tunnistajate juuresolekul ning fikseerisid tulemuse. Pärast "Te Deum"i laulmist apostlite Peetruse ja Pauluse altari ees kuulutati Savijerwe rahva ees elektiks ning ta asus pidulikult troonile. Valimistulemuse kinnitas ja Savijerwe pühitses Riia peapiiskop Henning Scharpenberg.
Savijerwe ise saabus Tartusse 20. märtsil 1442. 20. mail 1442 andis Savijerwe saadik Johannes Hacke oma isanda nimel läänivande Saksa kuningas Friedrich III-le, võttis talt vastu piiskopkonna regaalid ja lasi kinnitada privileegid. Samal päeval nimetas Friedrich III ka Tartu stiftile keiserlikud kaitsehärrad. Savijerwe vajas siiski piiskopiõnnistuse saamiseks ka paavsti kooskõlastust. Paavst Eugenius IV ei seadnud valimise vastu takistusi ja andis Savijerwele kinnituse piiskopiametisse 17. märtsil 1443.
Sisepoliitika ja suhted Vana-Liivimaal.
Savijerwe astumisel piiskopi ametisse oli Liivimaa piiskopkondade ja Liivi ordu vaheline rõivastustüli veel lahendamata, ordu püüdis Riia peapiiskopkonda oma võimu alla saada ja suurel määral see õnnestuski, kui 1448. aastal sai peapiiskopiks Silvester Stodewescher. Ei ole teada, kui suurel määral mõjutas see Tartu piiskopkonna alluvusküsimusi.
27. mail 1455 kinnitas Savijerwe kõik Tartu linna senised privileegid. Piiskopi ja toomkapiitli nimel välja antud ametliku ürikuga anti linnale pool kohtuvõimust, sätestades, et nii piiskopi drost kui ka linna foogt pidid õigust mõistma ühiselt ning jagama kohtutulu võrdselt. See oli oluline samm piiskopivõimu ja linna kasvava poliitilise mõju vahelise tasakaalu leidmisel. Savijerwe kehtestas ühtlasi õigusalase koostöö mehhanismid ning määras korra, kuidas lahendada kohtuvaidlusi, kriminaalasju ja kohtukulude jaotamist. Sellega kindlustas ta piiskopkonnas rahu ja õigusliku selguse.
Arvatavalt 1458. aastal sõlmiti Tartus leping piiskopi, Valkena kloostri abti ja piiskopkonna vasallide vahel, mis puudutas talupoegade õigusi ja põgenike väljaandmist. Lepingu § 8 keelas adratalupojal, kes "üksinda ühel adramaal istub", sulasena kellegi võõra teenistusse astuda. Niisuguse talupoja pidi palkaja välja andma; kui viimane seda ise ei tee, siis toimus adratalupoja väljanõudmine selleks sisseseatud eriametniku – adrakohtuniku kaudu, palkajat aga trahviti 6 vana Riia margaga. Juhul, kui ühel adramaal oli kaks või rohkem peremeest (s. o. kui talud olid väiksemad), võisid nad võõra teenistusesse astuda isanda loal. Paragrahvi keskmises osas räägitakse arvatavasti töövõimelistest peremehe poegadest, kes oma pere nõusolekul võivad astuda võõra teenistusesse. Kui aga nende pärishärra tahab neid enese teenistusesse, siis ta peab palkajatele nende kogu töötasu välja maksma. Paragrahvi lõpus legaliseeritakse kõigi ennetähtaegselt teenistusest ärajooksnud palgaliste väljaandmiskohustus või nende endisele isandale täieliku töötasu väljamaksmine. Vastandjuhul mõistab adrakohtunik nad väljaandmisele, trahvides süüdlast ülalmainitud määral.
Sõda Pihkvaga.
1458. aastal puhkes Tartu piiskopkonna ja Pihkva vürstiriigi vaheline sõda Piirissaare ja Lämmijärve piirkonna pärast, milles olulist rolli mängisid ajaloolised kalapüügiõigused. Pihkvat toetas aktiivselt Moskva suurvürstiriik, samas kui Novgorodi vabariik püüdis vahendada rahu. Mõlemad pooled rüüstasid piirialasid ja Pihkva väed piirasid Vastseliina piiskopilinnust, suutmata seda vallutada. Rahu sõlmiti alles 1463. aastal, mil järgmine piiskop Helmich von Mallinkrodt oli sunnitud tunnistama Piirissaare jagamist.
Ametist lahkumine.
Piiskop Bartholomäus Savijerwe oli sunnitud oma ametist loobuma ilmselt Saksa ordu koordineeritud poliitilise surve tõttu. Tema tagasiastumine piiskopiametist oli osa kompromissist toomhärrade, Tartu linna, vasallide ning Liivi ordu vahel. Kompromissi eesmärgiks oli arvatavasti vältida, et järgmisena nimetataks Tartu piiskopiks mõni Saksa ordu kõrgmeistri soosik. Augustis 1459 valisid piiskop ja toomhärrad Helmich von Mallinkrodti koadjuutoriks ja peatselt astus Savijerwe piiskopi kohalt tagasi.
Mallinkrodt ei kuulunud erinevalt enamikest keisrile läänivande andnud piiskoppidest Saksa ordu vastaste sekka, olles Liivi ordumeistri Johann von Mengede sugulane ja Tallinna komtuuri Gerhard von Mallinckrodti vend. Ta nimetati koadjuutorpiiskopiks toomkapiitli, kohaliku aadli ja linna magistraadi üksmeelse toetusega. Ka Saksa ordumeister, mitmed piirkondlikud foogtid ("Gebietiger"), rüütlid Harju- ja Virumaalt ning Riia ja Tallinna raed andsid kõik ametliku garantii Mallinkrodti nimel, kinnitades tema poolt piiskopkonnale ja selle seisustele antud lubaduste täitmist. Piiskopkonna sõltumatuse kaitsmiseks allkirjastas uus koadjuutor seisuste nõudmisel valimiskapitulatsiooni ("Wahlkapitulation"), milles ta kohustus mitte liituma ühegi orduga, mitte lahkuma ega loovutama piiskopkonda ning mitte nimetama uut koadjuutorit ilma kapiitli, aadli ja linna nõusolekuta.