tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Alexandrine (Taani kuninganna)

Alexandrine Auguste (24. detsember 1879 Schwerin – 28. detsember 1952 Kopenhaagen) oli Mecklenburg-Schwerini printsess ja Taani kuninganna. Ta oli Taani kuninga Christian X abikaasa.
Sünd ja lapsepõlv.
Alexandrine sündis Mecklenburg-Schwerini suurhertsogi Friedrich Franz III ja Venemaa keisri Nikolai I tütretütre suurvürstinna Anastassija Mihhailovna tütrena.
Alexandrinel oli vend, Mecklenburg-Schwerini suurhertsog Friedrich Franz IV (1882–1945), ja õde Cecilie Auguste Marie (1886–1954), kes oli abielus viimase Saksa kroonprintsi Wilhelmiga.
Abielu.
Alexandrine abiellus 26. aprillil 1898 Cannes'is Taani printsi Christianiga. Neil oli kaks last: Frederik IX (1899–1972, Taani kuningas 1947–1972) ja Knud (1900–1976). 
1902 annetati abielupaarile Marselisburgi loss. Alexandrine hoolitses väga lossiaia eest.
Alexandrine sai 1906 kroonprintsessiks ja 1912 kuningannaks. Poliitikas ta kaasa ei rääkinud, aga oma abikaasale oli ta täielikult lojaalne. 
Alexandrine huvitus muusikast. Ta tegutses Kopenhaageni muusikaühingu ("Musikforeningen") ja Taani Richard Wagneri ühingu ("Den danske Richard Wagnerforening") kaitsjana. Ta oli tuntud ka oma õmblustööde poolest, mida ta hetategevaks otstarbeks müüs. Pärast oma ämma Rootsi Louise surma sai ta mitme Louise asutatud heategeva organisatsiooni patrooniks. 
Alexandrine suri 1952 ja maeti abikaasa kõrvale Roskilde toomkirikusse.
Großpösna

Großpösna on asula Saksamaal Saksimaa Leipzigi kreisis Großpösna vallas.
Großpösnas asuvad kirik, botaanikaaed ja kaevandustehnika park.
Kerstin Tomson

Kerstin Tomson (sündinud 2. märtsil 1972 Saaremaal Valjalas) on eesti vioolamängija.
Ta on lõpetanud 1987. aastal Valjala 8-klassilise Kooli ja 1988. aastal Kingissepa Lastemuusikakooli, kus õppis Laine Sepa käe all viiulit. Aastatel 1987–1988 õppis ta Kingissepa 1. Keskkoolis, kuid jätkas seejärel õpinguid Georg Otsa nimelises Tallinna Muusikakoolis Mari Aasa, Andrus Järvi ja Andres Laane juhendamisel. Aastatel 1992–1997 õppis ta Eesti Muusikaakadeemias Arvo Haasma klassis. 2008. aastal kaitses ta Tallinna Ülikoolis magistritöö muusikaõpetaja erialal (juhendaja Tiina Selke). 
Kerstin Tomson on töötanud alates 1995. aastast vioolamängijana rahvusooperi Estonia orkestris ja alates 2008. aastast vioolaõpetajana Georg Otsa nimelises Tallinna Muusikakoolis. 
Alates 1997. aastast teeb kaasa Ooper-Kvartetis ja on ka selle asutajaliige. Ta on mänginud Muusa keelpillikvartetis ja teinud arranžeeringuid keelpillikvartetile.
Mehhiko kiltmaa

Mehhiko kiltmaa on kiltmaa Põhja-Ameerika lõunaosas, mis hõlmab suurt osa Mehhikost. Kiltmaa piirneb Ida-Sierra Madre, Lääne-Sierra Madre ja Lõuna-Sierra Madrega. Kiltmaa pindala on umbes 1 200 000 km2.
Mehhiko kiltmaa on vulkaanilise tekkega, selle keskmine kõrgus on 1000–2400 meetrit üle merepinna. Kiltmaa lõunaosas kerkivad võimsad aktiivsed ja kustunud vulkaanid: Orizaba (5747 m, Mehhiko kiltmaa ja Mehhiko kõrgeim tipp), Popocatépetl (5452 m), Citlaltépetl (5696 m), Colima (4625 m), Iztaccíhuatl ja muud. Tegevvulkaan Paricutín tekkis veebruaris 1943. Piirkond on seismiliselt aktiivne.
Audi A4

Audi A4 on Audi väiksem keskklassi sõiduauto, mida toodetakse alates 1994. aastast ning see on väiksem kui Audi A6. Seda on toodetud viis põlvkonda ning autod on ehitatud Volksvagen grupi B platvormile. A4 vahetas välja mudeli Audi 80. 
Esimene põlvkond B5 ("Typ" 8D; 1994–2001).
Esimene põlvkond oli saadaval ainult sedaani ja universaalkerega. 
1998. aastal läbis A4 mudeliuuenduse, mille käigus muutus natuke auto välimus, mootorivalik ning esmakordselt lisandus mudelirivisse Audi A4 baasil ehitatud märksa sportlikum ja võimsam Audi S4. Aasta hiljem lisandus mudelivalikusse veelgi võimsam Audi RS4 Avant, mis sarnaselt oma eelkäija Audi RS2-ga oli saadaval ainult universaalkerega (Avant). 
Teine põlvkond B6 ("Typ" 8E/8H; 2000–2006).
2. põlvkonna A4, mida esitleti 2000. aasta oktoobris, oli saadaval lisaks sedaanile ja universaalile ka kabrioletina, mis hiljem asendati Audi A5 kabriolett-versiooniga.
Kolmas põlvkond B7 ("Typ" 8E/8H; 2004–2009).
Uut A4, mudelitähisega B7, esitleti 2004. aasta lõpus. Vaatamata uuele nimele, oli tegelikult tegu põhjaliku uuenduse läbinud B6-ga.
Neljas põlvkond B8 ("Typ" 8K; 2008–2016).
4. põlvkonnaga lisandus valikusse ka A4 allroad quattro, millel on laiem rööbe ja kõrgem kliirens ning saadaval oli see 2009. aasta suvest.
Viies põlvkond B9 ("Typ" 8W; 2016–2023).
5. põlvkonna autot (mudelitähis B9/8W) avalikustati 2015. aasta juunis ning ametlik esitlus toimus sama aasta septembris Frankfurdi autonäitusel. 
Keretüübid on endiselt sedaan ja universaal.
Kitzen

Kitzen on asula Saksamaal Saksimaa liidumaal Leipzigi kreisis Pegau linna koosseisus.
Kuni 1. jaanuarini 2012 oli asula Kitzeni valla keskus.
Jääpuursüdamik

Jääpuursüdamik on liustikust puurimise teel saadud silindrikujuline jääproov. Sademete akumuleerumisel muutub lumi rõhu survel firniks ning seejärel jääks. Lumekristallide vahel olev õhk jääb jää tekkimisel lõksu suletistesse, mida teadlased kasutavad jääpuursüdamike analüüsimisel. 
Tähtsat rolli mängivad jääpuursüdamikes hapniku ja süsiniku isotoobid ning süsihappegaasi ja metaani kontsentratsioonid. Nende abil on võimalik uurida varasemate aegade kliimat ning paremini mõista tänapäeval toimuvaid muutusi Maa kliimasüsteemis.
Et külmematel aladel ei tõuse temperatuur tavaliselt üle külmumispunkti, siis ei sula jää ära ning sademete akumuleerumise tulemusel tekibki aja jooksul jääkilp. Seega on alumistes kihtides vanem jää ja ülemistes kõige hilisem.
Eugene O'Neill

Eugene Gladstone O'Neill (16. oktoober 1888 New York – 27. november 1953 Boston) pani aluse moodsale USA näitekirjandusele. 1936. aastal pälvis ta Nobeli kirjandusauhinna.
Tema loomingus põimuvad ekspressionism, psühholoogiline realism ja sümbolism. Oluline motiiv tema teostes on udu, mis sümboliseerib kogu inimese elu hämarust, tema subjektiivset ja ebareaalset maailma, inimese petlikku optimismi. Tema tegelased eelistavad enesepettust ja seda, et neile valetatakse.
Näidendeid.
Eestikeelne valimik "Kariibide kuu" (inglise keelest tõlkinud M. Luht; sari "Nobeli laureaadid", Tartu: Loodus, 1938) sisaldab 7 ühevaatuselist näidendit: "Kariibide kuu", "Teel Itta Cardiffi", "Pikk teekond koju", "Tsoonis", "Õli", "Seal, kus rist on" ja "Silmus".
Eesti teater

Eesti teater on teater Eestis.
Ajalugu.
Esimesed teated Eestis korraldatud teatrietenduste kohta pärinevad 16. sajandist, kui Tallinna Linnakooli õpilased mängisid raekojas Terentiuse komöödiat "Androslannad". 1784. aastal rajati August von Kotzebue eestvõttel Tallinna asjaarmastajate teater ning 1789. aastal kõlas eesti keel esimest korda laval (Kotzebue "Isalik ootus"). Esimene kutseline teater oli 1809. aastal avatud Tallinna Linnateater ehk Tallinna saksa teater. 1819. aastal lavastati esimene eestikeelne lavatükk "Häbi sel, kes petta tahab".
Eesti rahvuslik teater sündis laulu- ja mänguseltsides, selle alguseks loetakse 1870. aastat, kui Vanemuise seltsis etendati Lydia Koidula "Saaremaa onupoega". 19. sajandi lõpus juhtis Vanemuise teatrit August Wiera, kes eelistas kergeid vaate- ja laulumänge. 
Eesti esimene maateatrimaja ehitati 1882. aastal Abram Simoni juhtimisel Toilas. 
1906. aastal muudeti Vanemuine ja Estonia ning 1911. aastal Pärnu Endla kutselisteks teatriteks. Vanemuise juhiks saanud Karl Menning hakkas lavastama väärtuslikke näidendeid ning taotlema mängu elulist tõepära ja ansambliühtsust. Tema nõudliku teatritöö tulemusena sündis ühtlaselt hea professionaalse tasemega trupp. Seevastu Estonia ilme määrasid pigem üksikud tähed, säravad näitlejatalendid Theodor Altermann, Paul Pinna, Erna Villmer ja Ants Lauter, kellest hiljem arenes ka võimekas teatrijuht. 1908. aastal hakati Estonias lavastama oopereid ja operette. 1916. aastal rajati Tallinnas teinegi kutseline teater. 
1920. aastail asutati veel rahvaliku mängukavaga ja ühiskonnakriitilise meelsusega Tallinna Töölisteater ning otsinguline, ekspressionistliku suunaga Hommikteater (töötas 1921–1924, trupp koosnes asjaarmastajaist, juht oli August Bachmann). Kutselised teatrid asutati ka Viljandis ja Narvas. 
1920. ja 1930. aastail teatrielu mitmekesistus. Hakati lavastama suuri klassikalisi tragöödiaid ja kaasaja näidendeid ning dramatiseerima eesti proosateoseid. Võimekad lavastajad olid Priit Põldroos ja Andres Särev (Töölisteatris), Ants Lauter ja Hilda Gleser (Estonias, viimane ka Töölisteatris), Paul Sepp (Estonias ja Draamateatris) ning hiljem Leo Kalmet (Draamateatris). Nende loomingu ja pedagoogitöö tulemusena sugenesid eriilmelised trupid, milles oli palju isikupäraseid näitlejaandeid. 
Nõukogude ajal on asutatud Rakvere Teater, Vene Draamateater, Nukuteater ja Eesti NSV Riiklik Noorsooteater (nüüdne Linnateater). Estonia draamatrupp viidi 1949. aastal Draamateatrisse, millega liideti ka Tallinna Töölisteatri tugevamad näitlejad. Süvenenum ja teadlikum meisterlikkus saavutati sõnalavastusteatris 1950. aastate teisel poolel. Siis alustas oma lavastaja- ja lavapedagoogitööd Voldemar Panso.
Eric Hobsbawm

Eric John Ernest Hobsbawm (9. juunil 1917 Aleksandria – 1. oktoober 2012 London) oli Briti ajaloolane. 
Eric Hobsbawn sündis Egiptuses vene-poola päritolu Briti alama ja Austria alama pojana. Tema vanemad olid juudid. Isa nimi oli Leopold Percy Obstbaum, aga vaimuliku vea tõttu sünnitunnistusel sai poja nimeks Hobsbawm. Ta kasvas üles Saksamaal, aga sellegipoolest rääkisid vanemad tema ja ta noorema õe Nancyga inglise keeles. Isa suri 1929 ja ema suri 1931. Kuid ta ei jäänud õega päris ilma peale, sest tema ema õde Gretl ja isa vend Sidney abiellusid omavahel ja lapsendasid Ericu ja Nancy. Nad kõik asusid 1933 elama Suurbritanniasse.
Hobsbawm oli abielus kaks korda. Esimene abielu Muriel Seamaniga kestis 1943–1951 ja sellest sündis poeg Joshua. Teisest abielust Marlene Schwartziga sündisid tütar Julia ja poeg Andy.
Hobsbawm oli pikka aega Suurbritannia Kommunistliku Partei liige, kuni see 1991 tegevuse lõpetas. Ta oli Londoni ülikooli Birkbeck College'i emeriitprofessor ning Briti Akadeemia liige. 
Maailmakuulsaks sai ta nelja raamatuga maailma ajaloost: "Revolutsiooniajastu 1789–1848", "Kapitaliajastu 1848–1875", "Impeeriumiajastu 1875–1914" ja "Äärmuste ajastu".
Hobsbawm ei kirjutanud harjumuspärast ajalugu, ei esitanud fakte kronoloogilises järjekorras, vaid küsis põhjuste järele ja otsis seoseid. Ta kasutas rohkesti statistilisi andmeid ja teksti põimitud lühilood isikutest või sündmustest olid osa üldskeemist.
Üks teemasid, millele ta ajaloolasena keskendus, oli kahe samal ajal toimuva revolutsiooni analüüs: poliitiline (Prantsuse revolutsioon) ja tööstusrevolutsioon.
Ta käsitles ka nähtust, millele on andnud nime "sotsiaalne banditism" ning see tähistab olukorda, kus lihtrahvas hakkab austama ühiskonna äärealadel tegutsevaid kurjategijaid, pidades neid (tavaliselt ekslikult) vihatud keskvõimu vastu mässajateks ja revolutsionäärideks (Ned Kelly, Dick Turpin, Billy the Kid, piraadid).
Ta avaldas paljudes ajakirjades artikleid ja esseesid, tegeledes selliste teemadega nagu barbaarsus uusajal, töölisliikumise probleemid ning konflikt anarhismi ja kommunismi vahel. Tema viimased publikatsioonid kandsid pealkirju "Globaliseerumine, demokraatia ja terrorism" (2007), "Impeeriumist" (2008) ja esseekogumik "Kuidas muuta maailma: Marx ja marksism 1840–2009" (2010).
Eesti kaitsealade loend

 
"Siin on loetletud Eesti kaitsealad (rahvuspargid, looduskaitsealad, maastikukaitsealad ehk looduspargid, kaitsealused pargid, kaitsealused puistud, hoiualad ja kohaliku omavalitsuse objektid). Nimestik kajastab ka Eesti kaitsealuseid üksikobjekte. Loe ka Eesti looduskaitsest üldiselt. Eraldi on Eesti Natura-alade loend.
31. detsembri 2024 seisuga oli Eestis kokku 4506 kaitstavat loodusobjekti, nendest: 6 rahvusparki, 242 looduskaitseala, 150 maastikukaitseala, 446 parki ja puistut, 308 hoiuala, 2124 püsielupaika, 29 kohaliku omavalitsuse tasandil kaitstavat loodusobjekti, 1072 kaitstavat looduse üksikobjekti, 4 vana ehk uuendamata kaitsekorraga ala. Looduskaitsealad hõlmavad 19,8% Eestist. Kõige rohkem looduskaitse all olevaid maid asub Kuusalu vallas.
Euroopa Liidu Nõukogu

Euroopa Liidu Nõukogu (mida vahel nimetatakse ka ministrite nõukoguks) on üks seitsmest Euroopa Liidu institutsioonist ja Euroopa Liidu põhiline otsuseid tegev institutsioon, mis jagab seadusandlikku ja eelarvealast võimu Euroopa Parlamendiga.
Nõukogu on ühtne organ, kuid sõltuvalt arutusel olevast teemast koguneb nõukogu eri koosseisudes, millest võtavad osa valdkonna eest vastutavad liikmesriikide ministrid ja Euroopa Komisjoni volinikud.
Vastuvõtmiseks vajavad nii Euroopa Liidu Nõukogu kui ka Euroopa Parlamendi heakskiitu Euroopa Liidu õigusaktid — Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrused ja direktiivid, mille eelnõusid koostab ja esitab Euroopa Komisjon.
Liikmesriikide välisministrid moodustavad "välisministrite nõukogu", teised ministrid tegelevad nõukogu koosolekutel osaledes oma vastutusala (põllumajandus, keskkond, tervishoid, eelarve jne) teemadega.
Euroopa Liidu majandus- ja rahandusküsimuste nõukogus (ECOFIN) esindab Eestit tavaliselt rahandusminister.
Nõukogu sai alguse 1950. aastate asutamislepingutega. Istungid toimuvad Brüsselis või Luxembourgis. Nõukogu eesistuja vahetub kindla rotatsiooni alusel iga poole aasta järel.
Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee

Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee on Euroopa Liidu nõuandev komitee, millesse kuulub 329 esindajat liidu eri sotsiaalsetest ja majanduslikest rühmadest. Asukohaks on Brüssel.
Majandus- ja Sotsiaalkomitee esindab Euroopa kodanikuühiskonna huvirühmi, teiste hulgas tööandjaid, töötajaid ning sotsiaal-, kutse-, majandus- ja kultuuriorganisatsioonide esindajaid. Kui Euroopa Parlament, Euroopa Liidu Nõukogu ja Euroopa Komisjon teevad otsuseid, mis puudutavad Majandus- ja Sotsiaalkomitee vastutusalasse kuuluvaid küsimusi, tuleb neil Majandus- ja Sotsiaalkomiteega konsulteerida.
Euroopa Kohus

Euroopa Kohus on Euroopa Liidu kõrgeim kohus, mis tagab seaduste järgimise lepingute kohaldamisel ja tõlgendamisel. 
Euroopa Kohus koosneb 28 kohtunikust ja 11 kohtujuristist. Kohtunikud ja kohtujuristid nimetatakse ametisse liikmesriikide valitsuste ühisel kokkuleppel pärast konsulteerimist komiteega, mille ülesanne on anda arvamus nende ülesannete täitmiseks esitatud kandidaatide sobivuse kohta. Nende ametiaeg on kuus aastat, võimalusega seda pikendada. Nad valitakse isikute hulgast, kelle sõltumatus on väljaspool kahtlust ning kellel on oma riigi kõrgeimatesse kohtunikuametitesse nimetamiseks nõutav kvalifikatsioon või kes on tunnustatud ja pädevad juristid. 
Euroopa Kohut ei tohi segi ajada Haagi Rahvusvahelise Kohtuga, mis on Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni institutsioon, ega Euroopa Inimõiguste Kohtuga Strasbourgis, mis kuulub Euroopa Nõukogu juurde.
Euroopa Kohus ja Üldkohus kokku moodustavad Euroopa Liidu Kohtu, mis omakorda on üks seitsmest Euroopa Liidu institutsioonist. 2004–2016 tegutses Euroopa Liidu Kohtu koosseisus nende kõrval ka Avaliku Teenistuse Kohus.
Euroopa Kontrollikoda

Euroopa Kontrollikoda on üks seitsmest Euroopa Liidu institutsioonist, mis kontrollib Euroopa Liidu rahaliste vahendite korrakohast kasutamist. Järelevalve tulemused esitatakse aastaaruannetes Euroopa Parlamendile, millel on seejärel õigus eelarve täitmisele oma heakskiit anda või mitte. Euroopa Kontrollikoda asub Luxembourgis. 
Ülesehitus.
Euroopa Kontrollikoja tööd juhib kolleegium, kuhu kuuluvad 27 Euroopa Kontrollikoja liiget – üks igast Euroopa Liidu liikmesriigist. Euroopa Kontrollikoja liikmed nimetab kuueks aastaks ametisse Euroopa Liidu Nõukogu. Liikmed valivad seejärel endi seast presidendi, kelle ametiaeg on kolm aastat ja keda saab tagasi valida.
Aastatel 2004–2016 oli Eesti esindaja Euroopa Kontrollikojas Kersti Kaljulaid. 30. septembril 2016 tema mandaat peatati ja teda hakkas asendama Euroopa Kontrollikoja president.. Alates 2017. aasta jaanuarist kuni 2022. aasta detsembrini oli Eesti esindaja Euroopa Kontrollikojas Juhan Parts. Alates 1. jaanuarist 2023 on Eesti esindaja Euroopa Kontrollikojas Keit Pentus-Rosimannus.
Kontrollikoda jaguneb viieks auditikojaks, mis koosneb liikmetest ja audititöötajatest. Neli auditikoda tegelevad Euroopa Liidu eri kulu- ja tuluvaldkondade auditeerimisega. Viies, horisontaalne auditikoda (CEAD-auditikoda) vastutab kooskõlastuse, hindamise, kinnitamise ja arendustöö eest. 
Ajalugu.
Euroopa Kontrollikojale pandi alus 1975. aasta lepinguga ja see moodustati ametlikult 18. oktoobril 1977. Nädal aega hiljem pidas Euroopa Kontrollikoda esimese istungi. Sel ajal polnud koda veel ametlik institutsioon, vaid välisorgan, mille eesmärk oli auditeerida Euroopa ühenduste rahalisi vahendeid. See asendas senist kahte eraldiseisvat auditiasutust, millest üks tegeles Euroopa Majandusühenduse ja Euratomi rahaliste vahenditega ning teine Euroopa Söe- ja Teraseühendusega. Kontrollikoja staatus määratleti alles Maastrichti lepinguga, kui sellest sai viies institutsioon, mis oli ühtlasi esimene uus institutsioon alates ühenduse asutamisest. Täieliku õiguse Euroopa Liidu rahalisi vahendeid auditeerida sai Euroopa Kontrollikoda Amsterdami lepinguga.
Euroopa Keskpank

Euroopa Keskpank (lühend EKP) on üks seitsmest Euroopa Liidu institutsioonist, mis vastutab euroala rahapoliitika eest 20 Euroopa Liidu liikmesriigis, kes on võtnud kasutusele ühisvaluuta euro (Austria, Belgia, Eesti, Hispaania, Horvaatia, Iirimaa, Itaalia, Kreeka, Küpros, Luksemburg, Leedu, Läti, Madalmaad, Malta, Portugal, Prantsusmaa, Saksamaa, Slovakkia, Sloveenia ja Soome). Euroopa Keskpank ja Euroopa Keskpankade Süsteem (EKPS) asutati põhikirja alusel 1. juunil 1998. 
Euroopa Keskpank asub Saksamaal Maini-äärses Frankfurdis. 
Euroopa Keskpanga mandaat on tagada euroala hinnastabiilsus, keskpanga inflatsioonisiht on "alla 2 protsendi, kuid ligi 2 protsenti keskpikal perioodil". Keskpikk periood on määratlemata, kuid seda on mõistetud kui kahte kuni kolme aastat, nii et ajutiselt võib inflatsioon 2 protsenti ületada. Inflatsioonisiht puudutab euroala keskmist inflatsiooni. Hinnastabiilsuse tagamiseks määrab Euroopa Keskpank kord kuus euro baasintressimäära: refinantseerimisoperatsioonide pakkumisintressi alammäära, laenamise püsivõimaluse intressimäära ning hoiustamise püsivõimaluse intressimäära. 
Otsuste tegemine ja juhtimine.
Vastavalt Euroopa Ühenduse asutamislepingu artiklile 130 ei tohi Euroopa Keskpanga otsuseid mõjutada ühegi liikmesriigi ega ükski Euroopa institutsioon. Ka liikmesriikides tegutsevad Euroopa Keskpanga liikmeskeskpangad on oma liikmesriikide riiklikest organitest majanduslikult ja poliitiliselt sõltumatud.
Euroopa Keskpanga täitsaim otsuseid tegev organ on Euroopa Keskpanga nõukogu, kuhu kuuluvad kuus juhatuse liiget ja euroala 19 liikmesriigi keskpanga presidendid.
Euroopa Keskpanga juhatus on kuueliikmeline. Sellesse kuulub Euroopa Keskpanga president (alates 1. novembrist 2019 Christine Lagarde), asepresident (1. juunist 2018 kuni 31. maini 2026 Luis de Guindos) ja lisaks veel neli juhatuse liiget. Kõik liikmed nimetab ametisse Euroopa Ülemkogu kvalifitseeritud häälteenamusega. Juhatuse liikmed nimetatakse ametisse kaheksaks aastaks ja nende ametiaega ei pikendata. Erandiks oli 1998. aastal ametisse nimetatud esimene juhatus, mille liikmete ametiaeg oli erineva pikkusega, et vältida nende ametiaegade lõppemist samal aastal.
Euroopa Keskpanga üldnõukogusse kuuluvad Euroopa Keskpanga president, asepresident ning Euroopa Liidu 28 liikmesriigi keskpanga presidendid. Seega moodustavad üldnõukogu 19 euroala liikmesriigi ja 9 euroalavälise riigi esindajad. Ülejäänud Euroopa Keskpanga juhatuse liikmed, Euroopa Liidu Nõukogu eesistuja ja üks Euroopa Komisjoni liige võivad osaleda üldnõukogu istungitel hääleõiguseta.
Esoteerika

Esoteerika ehk esoteeria on salapärased või salajased õpetused, teadmised ja oskused.
Sõna tuleb vanakreeka sõnast "esōterikos" ('sisemine'). Esoteerika all on mõistetud siis seda, mis on ligipääsetav ainult valitud siseringile. Vastand: eksoteeria (väline; kõigile avatud teadmised).
Antiikajast saadik on esoteerika all mõistetud religioosseid, müstilisi või maagilisi salateadmisi, mis on kättesaadavad üksnes pühendatute siseringile. Pärimuse järgi Hermes Trismegistoselt alguse saanud salaõpetuse "müstilist teadmist" nimetatakse ka hermeetiliseks.
Vaata ka.
- Alternatiivmeditsiin 
- Astroloogia 
- Ennustamine 
- Eksoteerika
- Kabala 
- Lilleoru 
- Maagia 
- Meediumkirjandus - "New Age" - Numeroloogia - Parapsühholoogia - Religioon - Okultism - Salateadused - Sütelkõnd - Teleportatsioon - Ufoloogia - Alternatiivmeedia - Viljaringid
Edmund Hillary

Sir Edmund Hillary (20. juuli 1919 Tuakau, Auckland – 11. jaanuar 2008 Auckland) oli Uus-Meremaa alpinist ja maadeuurija, kes sai kuulsaks Džomolungma mäetipu vallutajana. Ta tõusis selle tippu 29. mail 1953 koos šerpast teejuhi Tenzing Norgayga.
Edmund alustas mägironimist teismelisena ning sooritas esimese tähtsama mäkketõusu 1939. aastal.
Teise maailmasõja ajal oli ta sõjaväelendur. 
Hillary võttis osa Uus-Meremaa ebaõnnestunud Džomolungma-ekspeditsioonist. 1953. aastal osales ta Briti ekspeditsioonis, mille liikmena ta 29. mail jõudiski Džomolungma tippu. 
Aastatel 1956, 1960–1961, 1963–1965 vallutas Hillary veel 10 Himaalaja tippu. 
Samuti jõudis ta Briti Rahvaste Ühenduse transantarktilise ekspeditsiooni koosseisus 4. jaanuaril 1958 lõunapoolusele. 
Kuninganna Elizabeth II lõi Edmund Hillary 16. juulil 1953 rüütliks. 
Hillary oli Ameerika Himaalaja Fondi auesimees. See Ameerika Ühendriikide fond aitab parandada nepallaste, šerpade ja tiibetlaste keskkonna- ja elutingimusi Himaalajas. 
Džomolungma vallutamise 50. aastapäeva tähistamise tseremoonial Katmandus anti Edmund Hillaryle esimese välismaalasena Nepali aukodaniku nimetus. Samal aastal püstitati Mount Cooki rahvuspargi külastuskeskuses tema ausammas. 
1999. aastast on Hillary portree Uus-Meremaa 5-dollarilisel kupüüril.
Eesti tähestik

Eesti tähestik on eesti keele ülesmärkimiseks kasutatavate tähtede komplekt. See põhineb ladina tähestikul, mis on kohandatud eesti keelele.
Eesti tähestikus on 27 tähte:
"Aa", "Bb", "Dd", "Ee", "Ff", "Gg", "Hh", "Ii", "Jj", "Kk", "Ll", "Mm", "Nn", "Oo", "Pp", "Rr", "Ss", "Šš", "Zz", "Žž", "Tt", "Uu", "Vv", "Õõ", "Ää", "Öö", "Üü".
"Cc", "Qq", "Ww" (kaksisvee), "Xx" ja "Yy" (üpsilon ehk igrek) on harilikumad võõrtähed, mida kasutatakse ainult võõrnimede, võõrnimetuletiste ja võõrkeelsete sõnade (tsitaatsõnade) kirjutamiseks. Varem, gooti kirja kasutamise ajal, kasutati eesti tähestikus "w"-d ja "v" oli kuni 20. sajandi alguseni võõrtäht, mida kasutati põhiliselt antiikvas ladinakeelsete sõnade kirjutamiseks.
Koos nendega on eesti tähestikus 32 tähte.
"Aa", "Bb", "Cc", "Dd", "Ee", "Ff", "Gg", "Hh", "Ii", "Jj", "Kk", "Ll", "Mm", "Nn", "Oo", "Pp", "Qq", "Rr", "Ss", "Šš", "Zz", "Žž", "Tt", "Uu", "Vv", "Ww", "Õõ", "Ää", "Öö", "Üü", "Xx", "Yy".
"Ff" ("eff"), "Šš" ("šaa"), "Zz" ("zett") ja "Žž" ("žee") esinevad ainult võõrsõnades ja võõrnimedes. 
Ilma nendeta on eesti tähestikus 23 tähte:
"Aa", "Bb", "Dd", "Ee", "Gg", "Hh", "Ii", "Jj", "Kk", "Ll", "Mm", "Nn", "Oo", "Pp", "Rr", "Ss", "Tt", "Uu", "Vv", "Õõ", "Ää", "Öö", "Üü".
Ettevõtte juhtimine

Ettevõtte juhtimine on tegevus, mille tulemusena saavutatakse ressursside efektiivne ja edukas kasutamine kõiki töötajaid ja tervet ettevõtet kaasates.
Igapäevases ärielus puututakse kokku vägagi erinevate juhtimisliikidega:
Edi Rama

Edi Rama (sünninimi Edvin Kristaq Rama; sündinud 4. juulil 1964 Tiranas) on Albaania poliitik ja kunstnik, alates 10. septembrist 2013 Albaania peaminister.
Ta oli Tirana linnapea alates oktoobrist 2000 kuni 2011. aastani. 
Edi Rama on lõpetanud Tirana Kunstide Akadeemia ning olnud Albaania kultuuri-, noorsoo- ja spordiminister (1998–2000). Ta on elanud ja töötanud kunstnikuna Pariisis.
Rama viibis kord Tiranas, kord Pariisis, ning kritiseeris valitsevat režiimi. 1997. aastal peksid Sali Berisha julgeolekupolitsei agendid Rama tema oma maja ees peaaegu surnuks. Pärast pikka paranemist otsustas Rama jääda Pariisi elama. 
1998. aastal tuli ta isa (Enver Hoxha aegse ametliku skulptori) matustele ning võttis Fatos Nano ettepanekul vastu kultuuriministri koha. 
Edi Rama kandideeris linnapeaks sõltumatu kandidaadina Sotsialistliku Partei toetusel ja sai 54% häältest. Veidi aega pärast valimisi, 9. novembril 2000 tulistas tundmatu isik tema maja. Rama jäi terveks.
12. oktoobril 2003 valiti ta esialgsete teadete kohaselt 58-protsendise häälte arvuga linnapeaks tagasi. 
Linnapeana on ta ellu viinud palju radikaalseid ideid, et linna paremaks teha. Ta ei karda oma arvamust välja öelda, mistõttu on tal olnud ägedaid vaidlusi teiste linnametnike ja -elanikega. 
Kuigi Ramat on süüdistatud korruptsioonis ja saamatuses rahaasjades, tunnustatakse tema julget stiili ja samme linna välimuse kordategemisel. Tema projekt "Tagasi identiteedi juurde" puhastas linna paljudest linna maadele (näiteks parkidesse ja Lana oja kaldapealsetele) ebaseaduslikult ehitatud hoonetest ja kioskitest. Alates aastast 2000 rajati koostöös ÜRO Arenguprogrammiga projekti "Puhtaks ja roheliseks" raames 96 700 ruutmeetrit haljasalasid ja parke ning istutati ligikaudu 1800 puud. Need tööd on leevendanud ka tööpuudust. Samuti laskis Rama paljud vanad majad niinimetatud Edi Rama värvidega (väga ere kollane, roheline ja lilla) üle värvida. 
Rama on tegelnud ka Lana jõe saastumisest tingitud keskkonnaprobleemidega. 
Edi Rama juhib Albaania linnapeade assotsiatsiooni. Ta ei tegele enam kunstiga, kuid nimetab linnapeaks olemist kunstiks.
2005. aastal valiti Edi Rama Albaania Sotsialistliku Partei esimeheks.
Edmund Gettier

Edmund Lee Gettier III (31. oktoober 1927 Baltimore – 23. märts 2021) oli USA filosoof.
Gettieri probleem.
Tema kuulsus põhineb ühelainsal kolmeleheküljelisel artiklil "Is Justified True Belief Knowledge?" ("Kas õigustatud tõene uskumus on teadmine?"; 1963; ajakirjas Analysis, 23, pp. 121-3; eesti keeles ajakirjas Akadeemia nr 4, 1998 Anto Undi tõlkes). Selles artiklis seadis Gettier kahtluse alla tol ajal enamiku filosoofide poolt aktsepteeritud definitsiooni, mille kohaselt teadmine on õigustatud tõene uskumus. Kuigi selle definitsiooni oli kahtlaseks teinud juba Wittgensteini looming, leidis Gettier uue argumendi selle definitsiooni kahjuks. 
Gettier toob mitu näidet uskumustest, mis on nii tõesed kui ka õigustatud, ent mida me intuitiivselt teadmiseks ei nimetaks. Selliseid juhtumeid nimetatakse Gettieri vastunäideteks ehk Gettieri näideteks. 
Üks tüüpiline (mitte Gettierilt pärinev) näide oleks niisugune. Oletame, et ma lähen oma sõbrale Katile külla, helistan ukse taga ja ma kuulen vastust "Sisse!" Ma teen ukse lahti ja näen, et Kati seisab esiku teises otsas, umbes 10 meetri kaugusele minust. Sel hetkel ma võib-olla mõtlen: "Kati seisab minust umbes 10 meetri kaugusel" ja ma usun seda. Tegelikult Kati seisabki umbes 10 meetri kaugusel minust, nii et minu uskumus on tõene. Ja minu uskumus on ka õigustatud, sest mul on selleks küllalt palju tõendeid: ma näen Katit ja ma kuulsin tema häält. Normaaljuhul ma ütleksin, et ma tean, et Kati seisab umbes 10 meetri kaugusel minust.
Teisendame nüüd seda näidet. Tegelikult ma näen esiku teises otsas Kati elusuuruses portreed. Kuigi ma kuulsin, et tema hääl tuleb sealtpoolt, tuli see tegelikult sisesidesüsteemist, nii et see ei saanud olla tõendiks selle kohta, kus Kati tegelikult seisis. Võib-olla Kati on keldris. Sel juhul oli minu uskumus küll õigustatud, ent väär. Me ütleksime, et ma ei teadnud, et Kati on umbes 10 meetri kaugusel minust. 
Teeme veel ühe teisenduse. Oletame, et Kati köök on kohe teisel pool esiku otsaseina maali taga. Tegelikult on ta praegu köögis ja nõjatub vastu seina. Sel juhul ma usun, et ta on minust umbes 10 meetri kaugusel, mul on selleks uskumuseks õigustus ja see uskumus ongi tegelikult tõene. Ometi tundub, et pole õige nimetada seda uskumust teadmiseks. Kati oli seal täiesti juhuslikult, ja kui ta seal poleks olnud, poleks see minu uskumust muutnud. Seda laadi näitest teeb Gettier järelduse, et õigustatud tõene uskumus ei pruugi veel olla teadmine. 
Gettieri vastunäited on pannud filosoofid otsima teadmise definitsiooni, mis töötaks. Vastuseks Gettierile on öeldud näiteks:
Eberhard von Groote

Eberhard Rudolf von Groote (19. märts 1789 Köln – 15. aprill 1864 Köln) oli saksa germanist.
Ta õppis Heidelbergi ülikoolis õigusteadust, filosoofiat ja ajalugu ning lõpetas selle doktorikraadiga.
Ta oli Kölni ülikoolis Saksa õiguse professor. 
Preisi kroonprintsi adjutandina tegi ta 1814 kaasa sõjakäigu Prantsusmaale. Pariisis tegi Gebhard Leberecht Blücher talle ülesandeks leida ja tagasi tuua arvukad prantslaste poolt Reinimaalt röövitud kunstivarad, sealhulgas Peter Paul Rubensi "Peetruse ristilöömine" ja kuulsad Aacheni sambad. Selle ülesandega tuli Groote väga edukalt toime.
1816–1827 oli ta Kölni valitsuse assessor ning sealsamas 1831–1851 sõjaväehalduse president. Viimases ametis, samuti Kölni toomkiriku ehituse seltsi eestseisuse liikmena ja esimehena töötas ta väga viljakalt. 
Samal ajal tegeles ta innukalt germanistikaga. Ta andis 1816 koos Friedrich Wilhelm Carovéga välja aastaraamatu "Taschenbuch für Freunde altdeutscher Zeit und Kunst auf das Jahr 1816" (Taskuraamat vanasaksa aja ja kunsti sõpradele aastaks 1816). Groote andis välja vanasaksa kirjandust, sealhulgas esmaväljaannetena. 
Tema väljaannete seas olid: 
Adolf Giesen on 1929 kirjutanud temast monograafia.
Eliel Saarinen

Gottlieb Eliel Saarinen (20. august 1873 – 1. juuli 1950) oli Soome arhitekt, kes sai kuulsaks oma juugendstiilis ehitistega 20. sajandi algul. 
Eliel Saarinen õppis aastatel 1893–1897 Helsingi tehnikakõrgkoolis arhitektuuri ja Helsingi Ülikoolis maalikunsti. Aastal 1896 asutas ta koos Armas Lindgreni ja Herman Geselliusega arhitektuuribüroo Gesellius, Lindgren &amp; Saarinen, mis tegutses kuni 1905. aastani.
Pärast Esimest maailmasõda läks Saarinen Ameerikasse, kus jätkas ühiskondlike hoonete projekteerimist. Samal ajal töötas ka arhitektuuriõppejõuna.
Tema poeg Eero Saarinen oli samuti silmapaistev arhitekt.
Olulisemad ehitised.
Eestis.
Ekslikult on Eliel Saarineni tööks nimetatud ka Narva-Jõesuu rannahoonet (1935–1941), mille projekteeris insener Erich Otting.
Eesti jugade loend

"Siin on loetletud Eesti jugasid, koski ja joastikke, mille kõrgeim astang on kõrgem kui 1 meeter.
Maailma joad on loetletud jugade loendis.
Eesti külade loend

"Siin on loetletud Eesti praegusi ja endisi külasid. Endiste külade juurde tuleb lisada "(endine)".
Eestis loetakse külaks üldjuhul asustusüksusi, kus on kas hajaasustus või tiheasustuse korral vähem kui 300 alalist elanikku. 2021. aasta rahvaloenduse andmeil (31.12.2021 seisuga) oli Eestis 4456 küla. Neist oli 72 üheainsa elanikuga ning 96 asustamata.
Einar Soone

Einar Soone (sündinud 26. septembril 1947 Raplas) on eesti luterlik vaimulik, Eesti Evangeelse Luterliku Kiriku (EELK) emeriitpiiskop.
Teenistuskäik.
Ordineeriti aseõpetajaks 3. oktoobril 1973 peapiiskop Alfred Toominga poolt. Usuteaduse Instituudi lõpetas ja sai õpetajaõigused 29. mail 1980.
Aastal 1973 asus teenima Lüganuse Ristija Johannese kogudust ja Kiviõli Peetri kogudust.
1985–2012 oli E. Soone Tallinna Kaarli koguduse õpetaja.
31. mail 1988 ilmus ajalehes Edasi üleskutse Eesti Kristliku Liidu loomiseks, millele kirjutasid alla Ardalion Kesküla, Rein Õunapuu ja Einar Soone.
1990 määrati ta Tallinna praostiks ja valiti Konsistooriumi assessoriks.
Kirikukogu valis 1992 Einar Soone EELK piiskopiks. Piiskopiks pühitsemine leidis aset 12. detsembril 1992. Piiskopina oli ta peapiiskopi asetäitja. 70-aastaseks saamise tõttu vabastati ta Põhja piirkonna piiskopi ülesannetest ja määrati emerituuri alates 27. septembrist 2017. 
1993-2013 oli ta Eesti Kirikute Nõukogu president.
1994 kandideeris ta EELK peapiiskopiks.
27. jaanuaril 1995 ja 20. märtsil 2001 valis Kirikute Nõukogu Einar Soone taas oma presidendiks.
Alates 21. juunist 2007 on piiskop Soone olnud ka Ühiskondliku Leppe Sihtasutuse nõukogu liige.
Einar Soone on abielus. Tal on viis last.
Eesti ministrite loendid

Eesti ministreid on loetletud järgmistes loendites:
Eesti valitsusjuhtide loend

"Siin loetletakse Eesti peaministreid ja teisi valitsusjuhte."
Peaministrid või muud valitsusjuhid.
1918 Ministrite Nõukogu esimees.
Parteid 
1918–1920 peaminister.
Parteid 
1920–1934 riigivanem.
Parteid
1938–1940 peaminister.
Parteid 
1991–... peaminister.
Parteid
Väliseesti külade loend

Eesti külad välismaal on loend väljaspool Eestit asuvatest eestlaste küladest.
Gruusias.
Abhaasias:
Ukrainas.
Krimmis:
Eesti kool asub Oleksandrivkas (ka Aleksandrovka)
Venemaal.
Vitebski kubermang.
Viciebski kubermangus Krasnogorodskoje ümbruses, praeguse Läti, Valgevene ja Venemaa piiril elas väljarännanud eestlaste rühm Kraasna maarahvas.
Samara kubermang.
Saratovi kubermang:
Kaukaasias.
Kalmõkkia Vabariigis
Karatšai-Tšerkessia Vabariigis
Krasnodari krais:
Stavropoli krais:
Siberis.
Akmolino kubermang:
Altai krais:
Krasnojarski krais:
Kemerovo oblastis:
Simbirski kubermang:
Tobolski kubermang:
Tomski kubermangus:
Novosibirski oblastis:
Omski oblastis:
Kirovi oblast
Kaug-Idas.
Primorje krais:
Elagabalus

Elagabalus (Imperator Caesar Divi Antonini Magni Divi Septimii Severii Pii "Diadumenianus" Severus Augustus; sünninimi Varius Avitus; u 203 – 11. märts 222) oli Vana-Rooma keiser 16. maist 218 kuni surmani. Ta valitses neli aastat ja suri 19-aastaselt. 
Teisi tiitleid: "Sacerdos amplissimus dei invicti solis Elagabali".
Elagabalus oli pärit Süüriast ja pühendati Süüria päikesejumalale Elagababalile, kellelt pärineb tema nimi. Keisrina üritas ta kuulutada nimetatud päikesejumalat kogu Rooma impeeriumi ühtseks jumalaks. Elagabalus sai keisriks juba 14-aastaselt. Tegelik võim kuulus aga tema emale ja vanaemale. Keisrina deklareeris ta, et tema elu ja valitsemise eesmärk on pakkuda endale võimalikult palju naudinguid. Seega armastas ta ka pidutseda. Kõiki senaatoreid kutsus ta toogadesse riietatud orjadeks. 
Sigitamaks "jumalasarnaseid lapsi", abiellus Elagabalus Emesa Baali ülempreestri tütrega.
Teda on kirjeldatud julma, liiderlikuna, aga ka naljamehena. Näiteks on ta serveerinud oma külalistele toidu asemel kunstroogasid või laudlinale maalitud toite. Tema julmemad naljad on näiteks amfiteatris etenduste ajal pealtvaatajate toolide alla peidetud maod. Veel on ta lasknud pärast suurt pidutsemist oma külaliste juurde kodustatud lõvid, kes hommikul ärkavaid pidutsejaid ehmatasid. Väidetavalt kutsus ta kõiki oma sõpru roppude nimedega. Elagabalus olevat ka olnud hea teeskleja.
Elagabaluse julmuse tõttu muutus ta väga ebapopulaarseks. Ta hukati sõdurite poolt oma enda ema ja vanaema käsul, kes soovisid niimoodi talitades dünastiat päästa. Keiser uputati Tiberi jõkke ning tema jalgade külge seoti kivid, et keegi ei saaks teda keisri kombel matta. 
Väidetavalt oli keisrile ennustatud, et ta sureb vägivaldsesse surma, mille peale ta soovis ehitada kõrge torn. Selle torni alla soovis keiser paigutada kulda ja vääriskivisid, et ta saaks viskuda enne surma tornist nendele väärismetallidele ja surra seeläbi väärilisse surma. See plaan ei teostunud.
Essad Bey

Mohammad Essad Bey (sündinud Lev Nussimbaum, kasutas ka nime Leo Noussimbaum; hiljem Kurban Said ('vabatahtlik ohver'); 20. oktoober 1905, Kiiev – 1942 Itaalia, Positano) oli Ukraina juudi päritolu Saksamaa kirjanik ja ajakirjanik.
Kiievis sündinud Essad Bey veetis lapsepõlve Aserbaidžaanis Bakuus, kust põgenes bolševike eest 14-aastaselt, 1920. aastal. 1922. aastal omandas ta Saksamaal elades tõendi selle kohta, et oli pöördunud islami usku Berliini Türgi saatkonna imaami juuresolekul. Ta leidis endale niši publitsistina, kirjutades teemadel, millest Lääne avalikkus vähe teadis: Kaukaasiast, Vene keisririigist, 1917. aasta revolutsioonist Venemaal, toona vastavastatud naftamaardlatest ja islamist. Ta kirjutas saksa keeles Mohammad Essad Bey nime all.
Samu teemasid hästi tundvad ajaloolased ja kirjanduskriitikud on tunnistanud Essad Bey allikana ebausaldusväärseks. Tänapäeval tsiteerivad ajaloolased harva tema raamatuid, ehkki Essad Bey käsitletud teemad on endiselt kriitilise tähtsusega. Ka on tema loomingulise viljakuse tõttud kaheldud tema nime all avaldatud raamatute autorsuses. Ühe hüpoteesi kohaselt tegutses Essad Bey peamiselt vahendaja ning käsikirjade toimetajana, turustades neid enda nime all, mis oli selleks ajaks juba kuulus. 1934. aastal soovitas tema agent Werner Schendell (1891–1961) tal raamatute vahel aeg aastaks maha võtta, et ta nii viljakas ei paistaks. Tol aastal ei ilmunud Essad Beyl saksa keeles ühtki raamatut, üksnes kaks novelli poola keeles.
1938 põgenes Essad Bey natsismi eest Šveitsi.
Folkloristika

Folkloristika ehk rahvaluuleteadus on teadus folkloorist ehk rahvaluulest. Folkloristika tegeleb folkloori kogumise, talletamise, süstematiseerimise, analüüsimise ja publitseerimisega. 
Folkloristikaga tegelev teadlane on folklorist.
Folkloristika ajalugu.
Rahvaluuleteaduse kujunemine algas valgustusajastul, 18. sajandi teisel poolel. Valgustusega kaasnesid drastilised muudatused ühiskonnas: kiri sai valdavaks, taandus seisuslikkus, esile tõusis haritlaskond, algas industrialiseerumine, tõusis poliitiline huvi rahva vastu, toimus sotsiaalne eneseteadvuse tõus. Valgustusajastut iseloomustab huvi erinevate eluvaldkondade vastu ja ühiskonna uurimine (etnograafia, geograafia, demograafia). Mõiste "rahvas" tähendas metsikut, primitiivset, kirjaoskamatut. Romantismis eristati ülemkihti, kirjaoskusega linnaelanikkonda, kellel oli kultuur, ja alamkihti, kirjaoskamatuid talupoegi, kellel kultuuri ei arvatud olevat.
Eestis.
Eesti rahvaluuleuurimist on mõjutanud ühelt poolt eesti kultuuri ja teaduse üldine arengujoon (19. sajandi kultuurimurrang jne), teiselt poolt rahvusvahelised teaduskontaktid (saksa, nõukogude, soome jm).
Valgustus- ja romantismiajastul hakati Euroopas huvi tundma väikeste eksootiliste rahvaste vastu. Eestis avaldus see baltisakslastest estofiilide tekkega, kes uurisid eesti keelt ja kultuuri.
Eestikeelne rahvaluulealane terminoloogia kujunes 19. sajandil saksa keele mõjul. Esimesed eestikeelsed terminid olid tõlkelised ja kirjeldavad. Friedrich Reinhold Kreutzwald kasutas oma 1861. aasta rahvaluule kogumise üleskutses sõnu "vana vara". Esimest korda kasutas terminit "rahvaluule" Jaan Bergmann vana rahvalaulu tähenduses 1878. aastal. Jakob Hurt viis oma 1896. aasta kõnes lõpuks saksakeelsed terminid eestikeelsetega vastavusse. Hurt nimetas "rahvamälestusteks" ("die Volksüberlieferungen") kõike, mida rahvas oma minevikust mäletab: need on nii jutud kui ka kombed, arvamised, usk, ütlemised ja ka laulud. "Rahvamälestuste" alaliikideks olid näiteks "vanad jutud" ("die Märchen"), "rahvalikud ajaloolised jutustused" ("die Sagen"), "vaimulikud rahvajutud" ("die Legenden"), "pruugid ja kombed" ("die Sitten und die Gebräuche").
Folkloristika mõisteid.
- itk
- Kalevala-mõõt
- Kalevala-mõõduline luule 
– legend 
– loomismüüdid 
– müüt 
– parömioloogia
– pärimus 
– regilaul 
– regivärss 
– saaga
Ferdinand Johann Wiedemann

Ferdinand Johann Wiedemann [v'iidemann] (30. märts (vana kalendri järgi 18. märts) 1805 Haapsalu – 29. detsember 1887 (vana kalendri järgi 17. detsember) Peterburi) oli keeleteadlane, eesti ja teiste soome-ugri keelte uurija.
Wiedemann oli polüglott, ta tundis enam kui kahtkümmend keelt.
Elulugu.
Wiedemann sündis Haapsalus saksa-rootsi päritoluga kohtukirjutaja pojana. Pärast õpinguid Tallinna Kubermangugümnaasiumis (1819–1821) ja Tartu ülikoolis (1824–1826) töötas ta vanade keelte õpetajana Miitavi (Jelgava) ja 1837–1857 Tallinna Kubermangugümnaasiumis. Huvitunud soome-ugri keeltest, avaldas Wiedemann nende kohta rea töid, mille eest Peterburi Teaduste Akadeemia valis ta 1854 korrespondentliikmeks ja 1857 akadeemikuks. Seejärel asus Wiedemann Peterburi, kus jätkas viljakat tegevust oma elu lõpuni. Keiserlikus Peterburi Teaduste Akadeemias loodi 19. sajandi alguses akadeemikukohad eri keelkondade uurimiseks. Soome-ugri keelte alal sai akadeemikuks Anders Johan Sjögren (1794–1855) ja tema järglaseks oli Ferdinand Johann Wiedemann, kes sai erakorraliseks akadeemikuks 1857. ja korraliseks 1859. aastal. Peamiselt nende kahe õpetlase teadusliku tegevusega kujunes Peterburi Teaduste Akadeemia 19. sajandil tähtsaks fennougristika keskuseks.
Maetud sealsele Smolenka luteri kalmistule. Haual on uus, eestikeelsete kirjadega kivi.
Tegevus.
Põhjapanev väärtus on tema töödel eesti keele kohta, milleks ta 1860. aastail tegi ka korduvaid keeleuurimisreise Eestis. Tema mahukas eesti-saksa sõnaraamat ("Ehstnisch-deutsches Wörterbuch"; 1869) on pikka aega olnud kõige rikkalikum keelevaramu. Samuti aitas kirjakeele stabiliseerumisele kaasa tema saksakeelne eesti keele grammatika ("Grammatik der Ehstnischen Sprache"; 1875). Wiedemann on tundnud huvi ka eesti folkloori ja etnograafia vastu: tema teos "Aus dem inneren und äusseren Leben der Ehsten" ("Eestlaste sise- ja väliselust"; 1876) kujutab enesest rikkalikku kogu vanasõnu, kõnekäände ja mõistatusi, rahvamängude, kommete ja tavade kirjeldusi.
Redigeeris 1861-1871 eestikeelset Piiblit. 1872 ilmuski tema uuendustega väljaanne. 
Alates aastast 1989 antakse välja Wiedemanni keeleauhinda.
Friedebert Tuglase novelliauhind

Friedebert Tuglase novelliauhind on kirjandusauhind, mille asutas Friedebert Tuglas 1970. aastal. Esimesi laureaate autasustati kirjaniku sünnipäeval, 2. märtsil 1971. Sama aasta 15. aprillil Tuglas suri.
Auhind koosneb Tuglase soovi kohaselt laureaadile pühendatud spetsiaalsest bibliofiilsest trükisest ja rahalisest preemiast. Auhindu on igal aastal kaks, need määratakse eelmisel aastal ilmunud parimate novellide eest. Ajakirjades ja raamatutena ilmunud paarisajast uudisnovellist valib iga žürii liige välja kaks, mille üle arutama hakatakse. On saanud kirjutamata reegliks, et kahel aastal järjest ühte ja sama autorit ei auhinnata. 
Laureaadid.
1971
1972
1973
1974
1975
1976
1977
1978
1979
1980
1981
1982
1983
1984
1985
1986
1987
1988
1989
1990
1991
1992
1993
1994
1995
1996
1997
1998
1999
2000
2001
2002
2003
2004
2005
2006
2007
2008
2009
2010
2011
2012
2013
2014
2015
2016
2017
2018
2019
2020
2021
2022 
2023
2024
2025
Frans Eemil Sillanpää

Frans Eemil Sillanpää (16. september 1888 Hämeenkyrö vald – 3. juuni 1964 Helsingi) oli soome kirjanik.
Tema looming eritleb põhjalikult hingeelu ning käsitleb varjundirohkelt inimese ja looduse vahekorda. Romaanides avaldub kibe ühiskonnakriitika.
Sillanpää populaarsemad romaanid on "Vaga viletsus" (1919, eesti keeles 1923), "Noorena uinunud" (1931, eesti keeles "Silja" 1935), "Inimesed suveöös" (1934, eesti keeles 1936) ja "Inimelu võlu ja vaev" (1945, eesti keeles 1975). 
1939. aastal pälvis Sillanpää Nobeli kirjandusauhinna.
Funktsionalism

Funktsionalism on 1920. aastail arhitektuuris, tööstus- ja tarbekunstis tekkinud suund.
Funktsionalismi rajasid Šveitsist pärit arhitekt Le Corbusier, saksa arhitekt Walter Gropius ja hollandi arhitekt Jacobus Oud. Tähtsaks keskuseks oli Walter Gropiuse rajatud kunstikool Bauhaus.
Funktsionalismi printsiibi kohaselt peab ehitise või eseme kujundus kajastama eelkõige tema otstarvet ehk funktsiooni (sellest tuleb suuna nimetuski). Seni peamisteks peetud esteetiliste iluprintsiipide kõrval said võrdselt tähtsaks tehnilised, sotsiaalsed ja majanduslikud tegurid.
Hakati vältima arhitektuurseid kaunistusi, üldilmes hakkas senisest rohkem kaasa rääkima materjali värv ja faktuur. Võeti kasutusele uued materjalid (teras, terasbetoon, klaaspinnad jne) ja konstruktsioonid (nt rippkonstruktsioon). Kujunesid uued proportsioonid (peened postid, laiad aknad jne).
Pärast teist maailmasõda on funktsionalism levinud kogu maailmas. Kuigi natsionaalsotsialistide võimuletulekuga üldine areng Euroopas pidurdus (edenes peamiselt mõnes demokraatlikus väikeriigis nagu Hollandis, Taanis ja Soomes), levis see Ameerika Ühendriikides. Tähtsaks ehituskeskuseks sai Chicago.
Funktsioon

Funktsioon üldtähenduses on eesmärgipärane omadus, ülesanne, otstarve. 
Eri valdkondades võib "funktsioon" tähendada erinevaid asju.
François Quesnay

François Quesnay (4. juuni 1694 Méré, Yvelines – 16. detsember 1774 Versailles) oli Prantsuse majandusteadlane füsiokraatide koolkonnast. Ta oli ameti poolest kirurg.
Quesnay sündis töölisperekonnas. 13-aastaselt jäi ta orvuks. Lugema õppis ta alles 11-aastaselt tervisekäsiraamatust. Kohe pärast seda tekkis tal tohutu huvi lugemise ja õppimise vastu. Ta oli lühikest aega õpipoiss, käis mõnda aega Saint-Côme'is koolis ja abiellus Pariisi vürtspoodniku tütrega, mis tähendas suurt sotsiaalset tõusu. Quesnay hakkas Mantes'is maa-habemeajaja-kirurgiks. Ta paistis silma oma hariduse ja oskustega, mis ta oli ise omandanud, ning saades soovituse soovituse järel, jõudis ta kohalike aristokraatide teenistusse. See jättis talle aega, et rohkem lugeda, õppida ja kirjutada.
Quesnay' arvukad traktaadid kirurgiast kindlustasid tema mainet. Ta oli eriti huvitatud sellest, et tõsta kirurgia meditsiiniteaduse staatusse (asi, mis arstide meelest oli kohutav). Kuninga edikt, millega 1743 lahutati kirurgid habemeajajatest, ning hilisem kuningliku kirurgide kolleegiumi loomine olid osalt Quesnay teene.
1749 sai Quesnay kõva soovitusega Louis XV armukese "madame" de Pompadouri ihuarstiks. Quesnay asus elama Versailles'sse ning jõudis lõpuks välja kõige kõrgemasse võimusfääri. 1751 valiti ta Teaduste Akadeemiasse.
Quesnay hakkas majanduse vastu huvi tundma aastal 1756, kui tal paluti kirjutada Diderot' ja d'Alembert'i entsüklopeediale artikleid põlluharimisest. Quesnay hakkas lugema marssal de Vaubani, Pierre Boisguillebert'i ja Richard Cantilloni teoseid ning jõudis neile tuginedes välja omaenda majandusteooriani.
Quesnayst sai füsiokraatide majandusteadusliku ringi juht. Teised füsiokraadid nimetasid teda Euroopa Konfutsiuseks ja tänapäeva Sokrateseks.
1758 avaldas ta teose "Tableau économique", mis pani aluse füsiokraatide ideedele.
Fotograafia

Fotograafia on kogum protsesse, mille abil jäädvustatakse valgustundlikule materjalile või salvestatakse valgustundliku elektroonilise seadme (sensori) abil reaalsetest objektidest tõepäraseid ja detailseid kujutisi (ka faile). 
Seadet, mida kasutatakse kujutise jäädvustamiseks, nimetatakse fotoaparaadiks ehk fotokaameraks. Saadud tõepärast kujutist nimetatakse fotoks ja kujutise salvestamist fotoaparaadiga nimetatakse fotografeerimiseks ehk pildistamiseks.
Fotosid tegev inimene on fotograaf.
Fotograafia ajalugu.
13. sajand.
Fotograafia ajaloo algust ei saa eriti täpselt määratleda, kuid nimetus "kaamera" pärineb fotograafia eelkäijaks olnud "camera obscura"'st ehk pimekambrist. "Camera obscura" oli kasutusel juba 11. sajandil. 13. sajandi lõpul kasutasid astronoomid seda Päikese vaatlemisel. Läätse asemel on selles kaameras üksnes väike auk, mida läbinud valguskiired projitseerivad kambri vastasseinale ümberpööratud kujutise ava ees olevatest esemetest.
16.–17. sajand.
Läbimurdeks oli 1550. aastal läätse taasavastamine, mille abil saadi luua heledamaid ja samas ka teravamaid kujutisi. 
18. sajand: eelkäijad ja eellugu.
Vaata ka "laterna magica", panoraam ja dioraam. Keemikud, näiteks Humphry Davy, hakkasid valgustundlikke aineid uurima ja loodud kujutise kinnisteid otsima.
Fotograafia alaliigid.
Digitaalfotograafia on fotograafia alaliik, kus tulemuseks on digitaalne pilt, mida saab vaadata arvutiekraanil või mõne muu seadme vahendusel või teha sellest printimise teel paberfoto. Digitaalfotograafias salvestatakse pilt digitaalse infona.
Digitaalfotograafia eeliseks võrreldes filmile pildistamisega on vahetu tulemus ja operatiivsus. See võimaldab vaadata pilti kohe pärast pildistamist, edastada seda elektrooniliselt ilma füüsilise kohale viimiseta, töödelda, kasutada ja väljastada füüsilisel kujul.