Boriss Beloussov

Boriss Pavlovitš Beloussov (vene: Бори́с Па́влович Белоу́сов; 19. veebruar 1893 Moskva – 12. juuni 1970 Moskva) oli vene keemik ja biofüüsik, kes avastas 1950. aastate alguses Beloussovi-Žabotinski reaktsiooni (BŽ-reaktsioon või BŽR). Tema töö algatas kaasaegse mittelineaarse keemilise dünaamika valdkonna.
Elukäik.
Ta sündis 1893. aastal pangaametnik Pavel Nikolajevitši ja Natalja Dmitrijevna pere kuuenda lapsena.
Perekond Beloussov oli tugevalt tsaarivastane ning pärast 1905. aasta Vene revolutsiooni arreteeriti ja hiljem sunniti nad riigist lahkuma. Nad asusid elama Šveitsi. Zürichis hakkas Beloussov huvi tundma keemia vastu. Ta läbis Zürichi Ülikoolis täieliku keemiakursuse, kuid ei saanud rahaliste vahendite puudumise tõttu diplomit osta.
Esimese maailmasõja alguses pöördus ta 1914. aastal tagasi Venemaale, kuid ei astunud alakaalu tõttu armeesse.
Beloussov töötas Moskvas metallitehase keemialaboris, kus tegeles töödega sõjalise keemia valdkonnas.
Alates 1923. aastast õpetas ta akadeemik P. P. Lazarevi soovitusel keemiat Punaarmee Kõrgemas Sõjaväe Keemiakoolis.
Alates 1933. aastast töötas ta S. K. Timošenko Keemilise Kaitse Akadeemias vanemlektorina.
Ta läks 1938. aastal erru brigaadikomandöri auastmes. Tema väärtust instituudile näitab kõrge sõjaväeline auaste, brigaadikomandör, mis vastab ligikaudu kindralile. Järgnevatel aastatel töötas ta kinnises meditsiiniinstituudis.
Sõjaväekeemikuna tegeles B. P. Beloussov mürgiste ainete, gaasimaskide koostiste, gaasianalüsaatorite, kiirguse mõju kehale vähendavate ravimite väljatöötamisega.
Beloussovi-Žabotinski reaktsiooni avastamise ajalugu.
1951. aastal, uurides sidrunhappe oksüdeerimist bromaadiga katalüsaatori (tseeriumsulfaat) juuresolekul, avastas ta tseeriumiioonide kontsentratsioonikõikumised. Nii avastati võnkumisreaktsioon, mis on üks esimesi töid mittelineaarses keemilises dünaamikas. Beloussov püüdis kuue aasta jooksul kaks korda oma avastusi avaldada, kuid nende ajakirjade, kuhu ta oma artikleid esitas, umbusklikud toimetajad lükkasid tema töö tagasi kui "võimatu", sest tolleaegne teadusringkond pidas niisuguseid reaktsioone võimatuks, kuna need rikuvad termodünaamika teist seadust. Beloussov oli sügavalt solvunud.
Biokeemik Simon El'evich Šnoll Puštšino teoreetilise ja eksperimentaalse biofüüsika instituudist kuulis Beloussovi tööst ja püüdis teda julgustada jätkama. Beloussov andis Šnollile mõned oma eksperimentaalsed märkmed ja nõustus avaldama artikli ühes üsna tundmatus, mitteretsenseeritavas ajakirjas, kuid seejärel sisuliselt loobus teadusest. Šnoll andis projekti edasi üliõpilasele Anatoli Žabotinski, kes uuris reaktsiooni üksikasjalikult ja suutis oma tulemused avaldada. Reaktsioon kannab nüüd nii Beloussovi kui ka Žabotinski nime.
Hiljem tunnistati see töö teaduslikuks avastuseks ja kanti NSV Liidu avastuste riiklikusse registrisse numbri 174 all. Siiski töötasid Beloussov ja Žabotinski erinevates instituutides: Beloussov NSV Liidu Teaduste Akadeemia Biokeemia Instituudis ja Žabotinski Moskva riiklikus ülikoolis. Teadlased ei kohtunud kunagi isiklikult.
Tunnustus.
1980. aastal anti Beloussovile postuumselt Lenini preemia "uue klassi autolaineprotsesside avastamise ja nende uurimise eest erutatavate hajutatud süsteemide stabiilsuse rikkumisel". Auhinna said ka Anatoli Žabotinski, Albert Zaikin, Gerihh Ivanitski ja Valentin Krinski.