tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Marta Kos

Marta Kos (sündinud 28. juunil 1965) on Sloveenia diplomaat ja poliitik. Ta on alates 1. detsembrist 2024 Euroopa Komisjoni laienemisvolinik von der Leyeni teises komisjonis.
Nooruses oli Marta Kos Jugoslaavia ja Sloveenia ujumismeister, rekordiomanik. Ta õppis ajakirjandust ja liitus Sloveenia raadio-televisiooni (RTV) spordiosakonnaga ning kolis hiljem Saksamaale, kus töötas Deutsche Welles ja alates 1993. aastast RTV Bonni korrespondendina. Aastatel 1997–1999 töötas ta Sloveenia valitsuse infobüroo direktori ja valitsuse pressiesindajana. 2000. aastal määrati ta Sloveenia Kaubandus-Tööstuskoja aseesimeheks.
2013. aastal nimetas Alenka Bratušeki valitsus ta poliitilise kvoodi raames (karjäärivälised diplomaadid) Sloveenia suursaadikuks Saksamaal Berliinis. 2017. aastal määrati ta suursaadikuks Šveitsis Bernis. 2020. aastal astus loobus ta suursaadiku tööst, sest ei nõustunud valitsuse välispoliitikaga, samuti süüdistuste tõttu "mobbing"'is ja sellest tuleneva sisekontrolli tõttu saatkonna töö üle.
2022. aasta aprillist septembrini oli Marta Kos erakonna Vabadusliikumine aseesimees. Sloveenia 2022. aasta presidendivalimiste eel teatas ta, et kandideerib Sloveenia presidendiks. Teadmata põhjustel loobus ta augustis oma kandidatuurist ja astus tagasi ka Vabadusliikumise aseesimehe kohalt. 
Kui siseminister Tatjana Bobnar lahkus ametist, sattus Marta Kos vastuollu peaminister Robert Golobiga ja astus 2023. aastal Vabadusliikumisest välja, öeldes, et see pole enam tema erakond. Nii avaldas ta toetust Tatjana Bobnarile.
Euroopa Komisjoni volinik.
Pärast Tomaž Veseli loobumist tegi Sloveenia valitsus 2024. aasta septembris Marta Kosile ettepaneku kandideerida Euroopa Komisjoni volinikuks. 17. septembril 2024 nimetas Ursula von der Leyen ta Euroopa Komisjoni laienemisvoliniku kandidaadiks. Tema kuulamine Euroopa Parlamendis toimus 7. novembril 2024. Von der Leyeni teine komisjon astus ametisse 1. detsembril 2024.
Isiklikku.
Masta Kosi abikaasa on Euroopa Vabakaubanduse Assotsiatsiooni peasekretär Henri Gétaz.
Lasteneuroloogia

Lasteneuroloogia on neuroloogia alaeriala, mis tegeleb perifeerse ja kesknärvisüsteemi kahjustuste ning haiguste diagnoosimise ja raviga 1. elukuust kuni 18. aastani.
Lasteneuroloogia ülesandeks on tegeleda arengueas oleva närvisüsteemi häiretega, milleks võib olla motoorse ehk liikumise arengu häire, kõnearengu häire ja/või vaimse arengu häire.
Lastel diagnoositakse ja ravitakse näiteks epilepsiat, ATH-d, autismi, unehäireid, tasakaaluhäireid  ja geneetilisi haigusi.
Heleuim-koha

Heleuim-koha ("Sander vitreus") on ahvenlaste sugukonda ja koha perekonda kuuluv kalaliik.
Levik.
Heleuim-koha on levinud Põhja-Ameerikas, eriti Saint Lawrence'i jões ja Suures järvistus ning Mississippi jõgikonnas. Samuti on liik levinud Kanada kaguosas, Alabama osariigi lõunaosas ja Arkansase osariigis. Heleuim-koha on mageveekala, kes elab jõgedes, looduslikes järvedes ja veehoidlates. Heleuim-koha eelistab jahedamat ja sügavat vett.
Paljunemine.
Heleuim-koha kudemisperiood on kevadel ja suve alguses. Nad koevad jõgedes või madalates veekogudes kruusasel põhjal, kus vool on piisavalt tugev, et setted eemaldada ja kudu õhutada. Emased heleuim-kohad suudavad kudeda kuni 100 000 marjatera, mis kooruvad kahe nädalaga.
Välimus.
Heleuim-koha on perekonna "Sander" suurim liige. Neil on kaks seljauime: üks ogadega ja teine uimekiirtega. Pärakuuimedel ja alumistel sabauimedel on valged tipud. Silmad on suured ja kergelt udused ning hambad on lehvikutaolised silmahambad. Erinevalt kollasest ahvenast puuduvad neil vertikaalsed triibud. 
Kalastamine.
Heleuim-koha saab kõige paremini püüda varahommikul ja õhtul, kui neil on toitumisaeg. Peamised püügisöödad on kummilandid, kaanid, vihmaussid ja mudamaimud.
Rebergues

Rebergues on vald Põhja-Prantsusmaal Pas-de-Calais' departemangus.
Rebergues asub u. 19 km Saint-Omerist läänes, tee D216E ääres.
Transport.
"Chemin de fer Boulogne - Bonningues" avas Le Moufloni jaama Rebergues'i lähedal 22. aprillil 1900. Reisijateveost loobuti 31. detsembril 1935, aga taastati novembris 1942. Raudtee suleti 1948. aastal.
Remilly-Wirquin

Remilly-Wirquin on vald Põhja-Prantsusmaal Pas-de-Calais' departemangus.
Remilly-Wirquin asub u. 13 km Saint-Omerist edelas, tee D192 ääres, Aa jõe kallastel.
Transport.
"Chemin de fer Anvin - Calais" avas Remilly-Wirquini raudteejaama 1881. aastal. Wirquinis oli ka peatus. Raudtee suleti 1955. aastal.
Alexander Selkirk

Alexander Selkirk (1676 – 13. detsember 1721) oli šotlasest Briti kuningliku mereväe ohvitser, kes veetis neli aastat ja neli kuud merehädalisena (1704–1709) pärast seda, kui ta algselt tema palvel Vaikse ookeani lõunaosa asustamata saarele jäeti. Ta elas selle katsumuse üle, kuid suri aastaid hiljem Lääne-Aafrika lähedal sõjalaeval leitnandina teenides troopilisse haigusse.
Selkirk oli ohjeldamatu nooruk ja osales Hispaania pärilussõja ajal Vaikse ookeani lõunaossa suunduvatel ekspeditsioonidel. Ühe sellise ekspeditsiooni laeva Cinque Ports kapten oli Thomas Stradling ja ekspeditsiooni juhtis William Dampier. Stradlingi laev peatus varude täiendamiseks Lõuna-Ameerikast läänes asuvatel asustamata Juan Fernándeze saartel ning Selkirk otsustas õigesti, et laev ei ole merekõlbulik ja palus end saartele maha jätta. Selkirki kahtlused said peagi kinnitust, kuna Cinque Ports uppus Malpelo saare lähedal ning Stradling ja teised ellujäänud meeskonnaliikmed võeti hispaanlaste poolt vangi.
Selkirki päästis 1709. aastal Woodes Rogers, kellega oli kaasas ka Dampier. Selkirki ellujäämislugu sai laialdast tähelepanu ning võis anda Daniel Defoele inspiratsiooni romaani "Robinson Crusoe" kirjutamisel.
Ahaha

Ahaha oli Assüüria investor ja üks varasemaid teadaolevaid ärinaisi ajaloos. Teada on, et ta langes finantspettuse ohvriks ja anus oma hõbedat tagasi. Pole teada, kas tema palvetele vastati.
Ajalugu.
Ahaha elas Vana-Assüüria perioodil ja kasvas üles Assuris. Tema ema Lamassī kasvatas Ahahat, samal ajal kui tema isa oli peamiselt Kaneshis ja tegeles äriasjadega. Sel ajal oli tavaks, et naised juhtisid majapidamist ja langetasid rahalisi otsuseid, samal ajal kui nende abikaasad kaupmeestena ringi reisisid. Naised juhtisid ühisettevõtteid ning tegelesid laenude, kinnisvara ja muu parasjagu tulusa tegevusega. Assüürlased teenisid raha Babüloni (ja teiste välisriikide) ja Kaneshi kaubavahetusega, osaledes voorides, mida rahastasid investorid, kes teenisid edukate tehingute korral kasumit, näiteks kulda ja hõbedat. Pärast ema surma võttis Ahaha isa pärandi üle kontrolli.
Investeeringud.
Ärinaisena investeeris Ahaha erinevatesse ühisettevõtetmistesse, sealhulgas ühte, mida juhtis isa partner Pazzur-Aššur. Ka üks Ahaha vendadest, Buzāzu, investeeris samasse ettevõtmisse ja sai ülesandeks hallata oma õe osalust. Buzāzu kasutas seda vastutust aga ära, omastades õe raha oma äri jaoks. Tol ajal tavapärase investeeringuna paigutas Ahaha raha eeslivoori, mis pidi vedama Assuri ja Kaneshi kaupu. Voori tagasi jõudes pidi Ahaha oma osa kasumist hõbeda kujul kätte saama. Kui aga talle hõbedat ei makstud, sai Ahahale selgeks, et teda on petetud.
Väljapetetu tagasinõudmise kiri.
Kaneshis välja kaevatud kiilkirjatahvlid näitavad, et Ahaha kahtlustas, et pettur oli tema enda vend Buzāzu. Oma teisele vennale ligikaudu 1870 eKr kirjutatud savitahvlil anus Ahaha tema abi:"Mul pole peale selle raha midagi muud... Palun aita mind, et ma ei laostuks!... Saada mulle üksikasjalik kiri kohe järgmise kaubavooriga, kas nad maksavad hõbeda. .. Nüüd on aeg teha mulle teene ja päästa mind rahalistest raskustest!"Kirjas rõhutatakse varastatud hõbeda tagastamise kiireloomulisust ja tema soovi saada vastus pärast kirja kättesaamis.
Szczaniec

Szczaniec (poola keeles "Stentsch") on küla Poolas Lubuszi vojevoodkonnas Świebodzini maakonnas, Szczanieci valla halduskeskus. Szczaniec asub Świebodzinist ligikaudu 10 km idas ja Zielona Górast umbes 39 km põhjakirdes.
Küla on esmamainitud 1236. aastal. Kuni Teise Poola jagamiseni 1793. aastal asus küla Rzeczpospolita piiri ääres. Raudteeühenduse sai küla 1870. aastal. Poola koosseisu läks Szczaniec 1945. aastal.
Žanis Butkus

Žanis Butkus (29. juuli 1906 Dobele kreis – 15. mai 1999 Alaska, Ameerika Ühendriigid) oli Läti sõjaväelane. Teise maailmasõja ajal teenis ta alul 26. Tukumsi politseipataljonis, sõdides Valgevenes partisanidega, seejärel sõdis ta 19. Relvagrenaderide SS-diviisis Volhovi rindel ja Lätis. Teda autasustati 21. septembril 1944 Raudristi Rüütliristiga.
Jaan Jürisson

Jaan Jürisson (1. oktoober 1929 – 12. oktoober 2023) oli eesti koolijuht ja õpetaja.
Elulugu.
Ta lõpetas 1949. aastal Tallinna 2. Keskkooli ja 1952. aastal Tallinna Pedagoogilise Instituudi.
Jürisson töötas Koluvere Lastekasvatuse Koloonias, mis 1954. aastal likvideeriti, mille järel töötas ta Kolga 7-klassilises Koolis ühe aasta direktori ja neli aastat õpetajana, Murastes õppealajuhatajana, aastatel 1959–1966 Raasiku 8-klassilise Kooli direktorina (1962. aastal valmis uus koolimaja) ning 1966. aastast 25 aastat Raasiku Katseremonditehases, ka direktori asetäitjana varustuse ja turustuse valdkonnas. Ta oli hiljem Raasiku Põhikooli majandusjuhataja ja poiste tööõpetuse asendusõpetaja, 30 aastat ilmalik matusekorraldaja, aastatel 1993–1996 Raasiku vallavolikogu liige.
Jürisson laulis Raasiku segakooris ja mängis puhkpilliorkestris klarnetit.
Širvanšahhid

Širvanšahhid (araabia ja pärsia keeles شروانشاه) olid Širvani (praeguses Aserbaidžaanis) valitsejad aastatel 861–1538. Esimene haru olid Jazidiidid, araablastest dünastia, mis hiljem pärsiastus ning oli tuntud Kasranidide dünastiana. Teine haru oli Darbandid, kes olid Jazidiidide ja Kasranidide kauged sugulased.
Širvanšahhide Riik kestis peaaegu 700 aastat ning on seega siiani islamimaailma ajaloo üks pikimaid järjest võimul olnud dünastiaid. Nende riik oli vahetevahel täiesti iseseisev, kuid tihti tuli tunnustada piirkonna suurriikide ülemvõimu. Dünastia oli tuntud kultuurilembuse poolest, 12. sajandil oli Širvan pärsia kirjanduse keskus, sealt olid pärit silmapaistvad luuletajad, nagu Khaqani, Nizami Ganjavi ja Falaki Shirvani. Darbandide haru sai võimule aastal 1382, kui trooni võttis Ibrahim I.
Širvanšahhide Riigi kõrgaeg oli 15. sajandil Khalilullah I ja Farrukh Yasari võimuaegadel. Aastal 1500 vallutas Širvani Ismail I ja tema Safaviidide ordu, Farrukh Yasar tapeti. Širvanšahhidest said loodava Safaviidide Iraani vasallid. Ajajärk Iraani vasallina lõppes 1538. aastal, kui šahh Tahmasp I širvanšahh Šahrukhi truudusetuse tõttu tagandas. Sellega širvanšahhide võimuaeg lõppes ning Širvanist sai Safaviidide Riigi provints.
Osvald Praust

Osvald Praust (22. märts 1929 – 19. juuni 2024) oli eesti insener.
Elulugu.
Ta lõpetas 1949. aastal Tallinna 2. Keskkooli ja 1954. aastal Tallinna Polütehnilise Instituudi kütuste keemilise tehnoloogia erialal.
Praust oli Kehra Tselluloosi- ja Paberikombinaadi insener, tsehhijuhataja aseäitja ja peatehnoloog.
Isiklikku.
Tema poeg on küberneetik ja mõisate uurija Valdo Praust.
Vene-Pärsia sõda (1722–1723)

1722.–1723. aasta Vene-Pärsia sõda (ehk teine Vene-Pärsia sõda) oli sõda Venemaa Keisririigi ja Safaviidide Iraani vahel, mis puhkes, kui tsaar tahtis laiendada Vene mõjusfääri Kaspia mere ja Kaukaasia piirkonnas ning vältida Osmanite Riigi rikastumist langeva Safaviidide Iraani kulul.
Venemaa võitis sõja ning pärslased olid sunnitud loovutama oma valdused Lõuna- ja Põhja-Kaukaasias ning tänapäevase Iraani põhjaosa ehk Derbenti linn Dagestanis, Bakuu ning selle ümbruse ja Gilani, Širvani, Mazandarani ja Astrabadi provintsid. Sõda lõppes 1723. aasta Peterburi rahuga.
Need alad jäid Vene võimu alla umbes kümneks aastaks, kuni need Anna Ivanovna ajal Rašti (1732) ja Gjandža (1735) rahudega uuesti Iraani kätte läksid.
Dimitri Lipping

Dimitri Lipping (30. november 1931 – 6. jaanuar 2024) oli eesti insener ja vaimulik.
Elulugu.
Ta lõpetas 1950. aastal Tallinna 2. Keskkooli kuldmedaliga, kus pinginaaber Rein Uuemõis kutsus ta 1947. aastal Tallinna Karmeli Evangeeliumi Kristlaste Vabakogudusse, 1955. aastal Tallinna Polütehnilise Instituudi (TPI) masinaehitustehnoloogia metallilõikepinkide ja -instrumentide erialal "cum laude" ning 1950. aastatel Tallinnas poolametlikud piiblikursused ja 1980. aastal Moskvas kaugõppe piiblikursused.
Lipping töötas TPI-s õppimise ajal Kommunaaris, pärast TPI lõpetamist 9 aastat Punases RET-is vaneminsener-tehnoloogi, tehnoloogiabüroo juhataja ja peatehnoloogi asetäitjana ning 11 aastat Eesti NSV Teaduste Akadeemia Spetsiaalses Konstrueerimisbüroos konstruktori ja teaduslike aparaatide konstrueerimise osakonna juhatajana. Ta sai aastal 1970 Oleviste koguduse diakoniks, oli 1976–1991 Tapa baptistliku koguduse pastor, 1979–1989 Eesti Evangeeliumi Kristlaste ja Baptistide Koguduste Liidu presbüterite nõukogu sekretär, ka evangelismi- ja misjonisektori juhataja (väitis 1988. aastal, et pole tööga hakkama saanud, ja lahkus sellelt kohalt), hiljem põhikirjakomisjoni liige, pensionile jäädes aitas kaasa Mähe Baptistikoguduse töös kuni surmani.
Lipping oli aastatel 1998–2017 Erakond Eesti Kristlikud Demokraatid liige.
Isiklikku.
Tema poeg on signaalitöötluse professor Tarmo Lipping, lapselapsed on pastor Madis Kivisild ja basskitarrist Tõnis Kivisild.
Vene-Pärsia sõda (1796)

Kolmas Vene-Pärsia sõda oli sõda Venemaa ja Pärsia vahel 1796. aastal. Nagu ka peaaegu kõik teised Vene-Pärsia sõjad, ei sündinud ka sellest kummalegi osapoolele pikaaegseid tagajärgi.
18. sajandi lõppu iseloomustas pidev võitlus Hindustani nn paabulinnutrooni pärast. Keisrinna Katariina II kasutas ebastabiilset olukorda ära, et laiendada Vene mõjusfääri Kaukaasias, mis oli varem kuulunud Pärsiale. 1783. aastal sai sajandeid Pärsia vasalliks olnud Gruusiast Vene protektoraat: kuningas Erekle II sõlmis keisrinnaga Georgijevski lepingu, millega venelased lubasid grusiine pärslaste rünnaku korral kaitsta. Kolm aastat hiljem sõlmis Venemaa samasuguse lepingu ka Traki Šamhaliriigiga.
Aastal 1794 päris Pärsia trooni šahh Agha Mohammad Khan Qajar, kellega tuli kaasa kursimuutus välispoliitikas. Ta lõpetas võimuvõitluse ning tugevdas Pärsia kohalolekut Kaukaasias viies Pärsia sõjaväelased tagasi tänapäeva Dagestani, Aserbaidžaani ja Armeenia aladele. Lisaks vallutas ta 1795. aastal tagasi Gruusia ning põletas pealinna Thbilisi maatasa. Keisrinna Katariina II otsustas asuda vasturünnakule. Katariina eesmärk oli kukutada venevaenulik šahh ning asendada ta šahhi poolvenna Morteza Qoli Khan Qajariga, kes oli Venemaale pagenud ning venemeelne.
Kuigi 50 000-mehelise Vene väe etteotsa oodati kogenud väejuht Ivan Gudovitšit, otsustas keisrinna kuulata oma soosikut vürst Platon Zubovit ning määras väge juhtima Zubovi noorema venna krahv Valerian Zubovi. Vene sõjavägi hakkas Kizljarist liikuma aprillis 1796 ning 10. mail piirati võtmetähtsusega Derbenti linna. Luuletaja Gavrila Deržavin ülistas sündmust oma oodis. Hiljem kirjutas ta Zubovi kuulsusetust taandumisest veel ühe märkimisväärse oodi.
Juuni keskpaigaks olid Zubovi väed suurema vastupanuta vallutanud peaaegu kogu tänapäeva Aserbaidžaanist, sealhulgas suurlinnad Bakuu, Şamaxı ja Gəncə. Novembriks jõudsid venelased Araksi ja Kura kohtumispaika ning valmistusid Pärsia emamaad ründama.
Katariina II suri novembris 1796. Tema troonipärija Paul I ei saanud Zubovitega läbi ning kuna tal olid sõjaväe jaoks teised plaanid, käskis ta vägedel Venemaale naasta. Teade valmistas Zubovitele ja teistele sõjast osa võtnud aristokraatidele pettumust ning nende vimm päädis keisri atentaadiga viis aastat hiljem.
Gulistani rahu

Gulistani rahu (vene keeles Гюлистанский договор, "Gjulistanski dogovor"; pärsia keeles عهدنامه گلستان, "Ahdnāme-ye Golestān") oli rahuleping, mille Venemaa ja Iraan sõlmisid 24. oktoobril 1813, et lõpetada neljas Vene-Pärsia sõda (1804–1813). Leping allkirjastati Gulistani külas (praegu Gülüstan Goranboy rajoonis Aserbaidžaanis). Pärslased sunniti rahu sõlmima sama aasta jaanuaris toimunud eduka Lankarani piiramisega, mida juhtis kindral Pjotr Kotljarevski. See oli esimene mitmest rahulepingust, millega Pärsia loovutas Venemaale oma Kaukaasia alad.
Gulistani rahuga liideti Venemaaga praegused Dagestan, Gruusia idaosa, suur osa Aserbaidžaanist ning tükk Armeenia põhjaosast.
Lepingu teksti valmistas ette Briti diplomaat Gore Ouseley, kes oli läbirääkimiste vahendaja ning Pärsia õukonnas mõjukas. Venemaa poolel allkirjastas rahu Nikolai Rtišev ning Pärsia poolel Mirza Abolhassan Khan Ilchi.
Lepinguga kaotas Iraan suure osa oma valdustest Kaukaasias. Lisaks pani see seemne järjekordse Vene-Pärsia sõja lahvatamiseks: aastatel 1826–1828 said pärslased viiendas Vene-Pärsia sõjas taas lüüa. Viiendale sõjale järgnenud Turkmentšai rahuga kaotas Iraan oma viimased Kaukaasia alad ehk tänapäeva Armeenia ja ülejäänud Aserbaidžaani. Aastaks 1828 oli Iraan kaotanud kõik oma Ees- ja Taga-Kaukaasia alad.
Gulistani ja Turkmentšai lepingute tagajärjel sai Venemaa (ja hilisem Nõukogude Liit) need alad enda kätte umbes 180 aastaks ning Dagestan on Venemaa osa tänapäevani. Pärast Nõukogude Liidu lagunemist iseseisvusid Gulistani ja Turkmentšai rahulepingutest saadud aladelt kolm riiki: Armeenia, Aserbaidžaan ja Gruusia.
Vene-Pärsia sõda (1826–1828)

Viies Vene-Pärsia sõda oli sõda Venemaa ja Iraani vahel aastatel 1826–1828. See oli viimane kahe suurriigi vahel Taga-Kaukaasia pärast peetud sõdadest.
Sõda puhkes Vene laienemispoliitika ja Iraani vastupanu põrkumisel ning selle jooksul peeti mitu suuremat lahingut, nagu Ganja lahing ja Erivani vallutamine. Pärslasi saatis alguses edu, Aleksei Jermolovi vägesid õnnestus üllatada. Pärsia vägesid aitasid kohalike ülestõusud Tališis, Ganjas, Širvanis, Şəkis ja mujal. Iraani edu lõppes kindral Ivan Paskevitši abivägede saabumisega ning venelased vallutasid Loode-Iraani tähtsama linna Tabrīzi.
Sõda lõppes 1828. aasta Turkmentšai rahuga, Iraan jäi ilma oma viimastest Kaukaasia aladest Araksist põhjas ehk kogu tänapäeva Armeeniast, Aserbaidžaani Nahhitševani autonoomsest vabariigist ja Türgi Iğdıri provintsist. Lepinguga said venelased sõna Iraani poliitikas ning šahh pidi edaspidi troonipärija määramiseks saama venelaste heakskiidu.
Sõda oleks võinud Iraani jaoks lõppeda veelgi laastavamalt, riik oleks võinud ilma jääda kogu Iraani Aserbaidžaanist või muutuda koguni Venemaa vasallriigiks, kuid selle hoidsid ära pärsia oskuslikud diplomaadid, Suurbritannia diplomaatiline tugi ning Venemaa ajahäda, kuna neil tuli juba valmistuda eesolevaks sõjaks Türgiga. Pärast sõda ei kohelnud Euroopa suurvõimud ega Venemaa Kadžaaride Iraani enam võrdse poolena.
Vello Subi

Vello Subi (15. september 1930 – 29. märts 2019) oli eesti arst.
Elulugu.
Ta lõpetas 1950. aastal Tallinna 2. Keskkooli ja Tartu Riikliku Ülikooli arstiteaduskonna.
Subi oli Ambla haigla peaarst, 1958. aastast Tapa rajooni haigla peaarst, 1960. aastal siirdus Moskvasse aspirantuuri, kus uuris vereloomeelundite seisundi määramist kasvajate ravi puhul keemiliste preparaatidega. Hiljem oli ta Tallinna sadama haigla (hilisem Meremeeste Haigla) peaarst. Peaarstiks saades võttis ta juhtkonda ainult eestlased, mistõttu saabus Moskvast kaebus.
Subi tuli 1949. aastal 800+400+200+100 m teatejooksus Eesti meistriks, oli ka treener.
Heteroradulum deglubens

Heteroradulum deglubens on kandseente hõimkonda kuuluv seente liik.
Seen kasvab lehtpuudel, sellele tekivad iseloomulikud tüükad ja ebakübar.
Gloiocephala

Gloiocephala on šampinjonilaadsete seltsi kuuluv perekond seeni.
Eleuterosiidid

Eleuterosiidid on keemiliste ühendite rühm, millesse kuuluvad elemendid eraldatakse taime "Eleutherococcus senticosus" juurtest ning mis on kaubanduslikult saadaval peamiselt ekstraktidena. Rühma kuuluv eleuterosiid A on saponiin ja steroolglükosiid, kuid teised eleuterosiidid, nagu eleuterosiid B (süringiin), on fenüülpropanoidglükosiidid. Neid kasutatakse markerühenditena "Eleutherococcus senticosus'e" taimsete preparaatide õhukese kihi kromatograafilisel tuvastamisel ja toidulisanditena.
Eleuterosiid E on akantosiidi D optiline isomeer, mis on üks akantopanaksist eraldatud glükosiididest ja esindab (-)- süringaresinooli di-β-D-glükosiidi.
Encore (Eminemi album)

"Encore" on Eminemi viies stuudioalbum. See ilmus 2004. aasta novembris.
Turkmentšai rahu

Turkmentšai rahu (pärsia keeles عهدنامه ترکمانچای, "Ahdnāme-ye Torkmânčây"; vene keeles Туркманчайский договор, "Turkmantšaiski dogovor") oli rahuleping Iraani ja Venemaa vahel, millega lõppes viies Vene-Pärsia sõda (1826–1828). Venemaa ja Pärsia sõlmisid rea lepinguid, millega Pärsia oma aladest Kaukaasias loobus ning Turkmentšai oli nendest teine. Esimene, Gulistani rahu, sõlmiti 1813 ning viimane, Akhali rahu, 1881.
Leping allkirjastati 21. veebruaril 1828 Torkamanchay asulas, mis asub Tabrīzi ja Teherani vahel. Pärsia andis sellega Venemaale mitmed Taga-Kaukaasia alad: Erivani Khaaniriigi, Nahhitševani Khaaniriigi ja ülejäänud osa Talyši Khaaniriigist. Vene-Pärsia piir hakkas kulgema mööda Araksi jõge. Loovutatud alad moodustavad praegu Armeenia, Aserbaidžaani lõunaosa, Nahhitševani ning Türgi Iğdıri provintsi.
Pärsia poolelt allkirjastasid lepingu kroonprints Abbas Mirza ja šahh Fath Ali-šahhi kantsler ning Venemaa poolelt kindral Ivan Paskevitš. Sarnaselt 1813. aasta Gulistani rahuga sundisid venelased selle pärslastele oma sõjalise eduga peale. Paskevitš ähvardas, et Teheran vallutataks viie päevaga, kui Pärsia esindajad lepingut ei allkirjastaks.
Turkmentšai ja Gulistani rahulepingutega lõppes Venemaa kampaania Iraani Kaukaasia alade vallutamiseks, venelased olid endale saanud praeguse Dagestani, Gruusia idaosa, Aserbaidžaani ning Armeenia. Kõik need alad olid pikka aega enne seda Pärsia mõjusfääri kuulunud.
Gulistani ja Turkmentšai lepingute tagajärjel sai Venemaa (ja hilisem Nõukogude Liit) need alad enda kätte umbes 180 aastaks ning Dagestan on Venemaa osa tänapäevani. Pärast Nõukogude Liidu lagunemist iseseisvusid kolm Gulistani ja Turkmentšai rahulepingutega saadud aladel asuvat riiki: Armeenia, Aserbaidžaan ja Gruusia.
Aserbaidžaani-Iraani piir

Aserbaidžaani-Iraani piir on riigipiir Aserbaidžaani Vabariigi ja Iraani Islamivabariigi vahel. See koosneb kahest osast ning on kokku 689 km pikk. Kahte piirilõiku eraldab Armeenia-Iraani piir.
Robert Nobel

Robert Hjalmar Nobel (4. august 1829 – 7. august 1896) oli rootsi ärimees, tööstur ja investor. Ta asutas naftaettevõtte Branobel ning oli üks Vene naftatööstuse pioneeridest.
Lachnaceae

Lachnaceae on seltsi tiksikulaadsed kuuluv seente sugukond.
Branobel

Branobel (vene keeles братьев Нобель, "bratjev Nobel" ("Nobeli vennad")) oli Vene naftatööstusettevõte, mille asutasid Ludvig Nobel ja parun Peter von Bilderling. See tegutses peamiselt Bakuus (praeguses Aserbaidžaanis), aga ka Tšelekenis (praeguses Türkmenistanis). Ettevõte sai alguse destilleerimistehasena, mille rajasid 1876. aastal Robert Nobel (panus 25 000 rubla) ja parunid Peter von Bilderling (300 000 rubla) ja Standertskjöld (150 000 rubla). 19. sajandi lõpus oli see üks maailma suuremaid naftatööstusettevõtteid.
I Caught Fire

"I Caught Fire" on Ameerika rokkansambli The Used singel, mis ilmus 2005. aasta veebruaris. See on kolmas singel albumilt "In Love and Death" (2004).
Lood.
CD singel
Arachnopezizaceae

Arachnopezizaceae on seltsi tiksikulaadsed kuuluv seente sugukond.
Blue and Yellow

"Blue and Yellow" on Ameerika rokkansambli The Used singel, mis ilmus 2003. aasta mais. See on kolmas singel albumilt "The Used" (2002).
Rothschildid

Rothschildid on jõukas aškenazi juudi päritolu pangandussektori aadlisuguvõsa. Suguvõsa dokumenteeritud ajalugu ulatud 16. sajandi Frankfurti, nad on nime saanud oma maja järgi, mis valmis Frankfurdis 1567. aastal. Rothschildid said tuntuks tänu Mayer Amschel Rothschildile (1744–1812), kes oli Hessen-Kasseli maakrahvide kohtulaekur Vabalinn Frankfurdis Saksa-Rooma Riigis. Ta asutas oma pangandusettevõtte 1760ndatel aastatel. Erinevalt teistest pangalaekuritest õnnestus tal oma varandus lastele pärandada ning tema viiest pojast sai alguse kaubandusimpeerium: kontorid avati Pariisis, Frankfurdis, Londonis, Viinis ja Napolis. Perekond oli aadlistaatuses nii Saksa-Rooma Riigis kui Suurbritannias.
19. sajandil oli Rothschildide käes uusaja suurim erakapital. Perekonna varad vähenesid 20. sajandil ning need jagati paljude pärijate vahel. Tänapäeval tegutsevad Rothschildid paljudes valdkondades, nagu rahandus, kinnisvara, kaevandus, energeetika, põllumajandus, veinitootmine ja mittetulundus. Loode-Euroopas on säilinud palju Rothschildi arhitektuuripärandit. Suguvõsa on olnud seotud paljude vandenõuteooriatega, millest mitmeid iseloomustab antisemitism.
Buried Myself Alive

"Buried Myself Alive" on Ameerika rokkansambli The Used singel, mis ilmus 2003. aasta jaanuaris. See on teine singel albumilt "The Used" (2002).
Marthamycetales

Marthamycetales on seltsi tiksikulaadsed kuuluv seente selts.
The Taste of Ink

"The Taste of Ink" on Ameerika rokkansambli The Used singel, mis ilmus 2002. aasta septembris. See on esimene singel albumilt "The Used" (2002).
Lood.
CD singel
Somewhere I Belong

"Somewhere I Belong" on ansambli Linkin Park singel, mis ilmus 2003. aasta veebruaris. See on esimene singel albumilt Meteora.
Singel debüteeris USA Billboard Hot 100 edetabelis 47. kohal.
Punnik

Punnik ("Thelebolus") on kottseente perekond.
Discinellaceae

Discinellaceae on seltsi tiksikulaadsed kuuluv seente sugukond.
Väädikservaline nääts

Väädikservaline nääts ("Steccherinum lacerum") on kandseente hulka kuuluv seeneliik.
Seen kasvab tavaliselt lehtpuu lamatüvel, on ripsmelise servaga, rebenenud pooridega ja punasem kui ookerjas nääts.
Seninghem

Seninghem on vald Põhja-Prantsusmaal Pas-de-Calais' departemangus.
Seninghem asub u. 16 km Saint-Omerist läänes, tee D204 ääres.
Strateegiline pommitaja

Strateegiline pommitaja on kesk- ja pikamaa-pommituslennuk, mille eesmärk on vastaspoole strateegiliste sihtmärkide hävitamine (taristu, logistika, tehased jne). Seekaudu eristuvad nad taktikalistest pommitajatest, ründelennukitest ja hävitaja-pommitajatest, mida kasutatakse õhutõkestuseks, rünnates vastase sõjatehnikat ja võitlejaid väiksemamahuliste lahinguliste eesmärkide saavutamiseks. Siiski võib strateegilisi pommitajaid kasutada ka taktikalise tasandi ülesanneteks.
Tänapäeval kasutavad strateegilisi pommitajaid Ameerika Ühendriigid (Boeing B-52 Stratofortress, Northrop Grumman B-2 Spirit, Rockwell B-1 Lancer), Venemaa (Tupolev Tu-22M, Tupolev-95, Tupolev-160) ja Hiina (Xian H-6). Ajalooliselt on seesuguseid lennukeid näiteks Ühendkuningriik (V-pommitajad Vickers Valiant, Avro Vulcan, Handley Page Victor) ja Prantsusmaa (Dassault Mirage IV).
Miervaldis Ādamsons

Miervaldis Ādamsons (29. juuni 1910 Poltaava – 23. august 1946 Riia) oli läti sõjamees, ta teenis Teise maailmasõja ajal teenis ta alguses 26. Tukumsi politseipataljonis, sõdides Valgevenes partisanidega ja Leningradi rindel Krasnoje Selo rajoonis. Seejärel sõdis ta 19. Relvagrenaderide SS-diviisis. 25. jaanuaril 1945 autasustati teda Raudristi Rüütliristiga.
Ta sündis aastal 1910 Poltaavas agronoomi perekonnas. Pärast Venemaa kodusõda pöördus tema perekond kodumaale Lätti tagasi. Pere asus Võnnu kreisi. Ta lõpetas aastal 1927 Cēsises gümnaasiumi. Seejärel asus ta õppima Läti Ülikooli usuteaduskonda, akadeemiliselt kuulus ta Korporatsioon Lettonia ridadesse.
Ebaõnnestunud armusuhte tõttu jättis ta õpingud pooleli ja veetis mõnda aega kaubalaeval "Evermore". Pärast tüli laevakapteniga, kes sattus Marseille’ haiglasse, suundus Adamson Prantsuse võõrleegioni värbamisbüroosse, kus sõlmis kuueaastase lepingu. Ta osales mitmetes lahingutes Marokos ja Tuneesias, teenides ratsaväes ja temast sai suurepärane ratsanik. Ühes lahingus araabia mässulistega sai tema üksus tugevalt kannatada, jättes ellu vaid seitse meest. Võõrleegionis autasustati teda vapruse eest kahe ordeniga ja talle anti seersandi auaste. Just sel ajal pälvis Adamson hüüdnime Maroko Baigi, mis saatis teda hiljem kogu elu.
Pärast Lätti naasmist aastal 1935 alustas ta nelja-aastase hilinemisega kohustuslikku sõjaväeteenistust Läti sõjaväes. Ta teenis 4. Valmiera jalaväerügemendis. Pärast ajateenistuse lõppu jäi Adamsons tegevteenistusse ja teenis 8. Daugavpilsi jalaväerügemendis. Hiljem oli ta aga oma terava iseloomu tõttu sunnitud sõjaväest lahkuma. Aastal 1939 läks ta erru allohvitserina ja töötas põllumajanduses.
Uus toomkirik (Brescia)

Uus toomkirik (itaalia keeles Duomo nuovo või ametlikult cattedrale estiva di Santa Maria Assunta) on suurim katoliku sakraalehitis Brescias, mis asub Lombardia maakonnas Põhja-Itaalias.
80 meetri kõrgune kuppel, mis taastati pärast Teist maailmasõda, on üks kõrgemaid kogu Itaalias.
Kóstas Kadís

Kóstas Kadís (kreeka keeles Κώστας Καδής; sündinud 30. augustil 1967) on Küprose bioloog ja poliitik. Ta on olnud aastatel 2007–2008 Küprose terviseminister, aastatel 2014–2018 Küprose haridus- ja kultuuriminister ja aastatel 2018–2024 Küprose põllumajandusminister. Alates 1. detsembrist 2024 on ta Euroopa Komisjoni kalanduse ja ookeande volinik von der Leyeni teises komisjonis.
Haridus.
Ta on lõpetanud 1991. aastal Ateena ülikooli bioloogia erialal. 1995. aastal sai ta samas doktorikraadi.
Erialane töökäik.
Kóstas Kadís alustas akadeemilist karjääri Ateena ülikoolis ja kolis seejärel tagasi kodumaale, et töötada Küprose teadusuuringute edendamise sihtasutuses. 2005. aastal asus ta tööle Fredericki ülikooli looduskaitseosakonnas.
Poliitiline karjäär.
Aastatel 2007–2008 oli Kóstas Kadís Küprose terviseminister, aastatel 2014–2018 Küprose haridus- ja kultuuriminister ja aastatel 2018–2024 Küprose põllumajandusminister.
Euroopa Komisjoni volinik.
17. septembril 2024 nimetas Ursula von der Leyen Kóstas Kadíse Euroopa Komisjoni kalanduse ja ookeanide voliniku kandidaadiks. Tema kuulamine Euroopa Parlamendi toimus 6. novembril 2024. Von der Leyeni teine komisjon astus ametisse 1. detsembril 2024.
Aserbaidžaani Riiklik Naftafond

Aserbaidžaani Riiklik Naftafond (aserbaidžaani keeles "Azərbaycan Respublikasının Dövlət Neft Fondu"; SOFAZ) on Aserbaidžaani riiklik investeerimisfond. See asutati detsembris 1999.
Peaaegu kogu fondi tulu tuleb nafta- ja gaasiekspordist. Fondi on kritiseeritud läbipaistmatuse ja riigi poliitilise ladviku isiklike varade suurendamise pärast.
Vana toomkirik (Brescia)

Vana toomkirik (itaalia keeles Duomo vecchio või ametlikult concattedrale invernale di Santa Maria Assunta või hüüdnimega La Rotonda) on katoliku sakraalehitis Brescias, mis asub Lombardia maakonnas Põhja-Itaalias.
See on romaani stiili üks parimaid ümarkiriku näiteid Itaalias.
1905.–1906. aasta armeenia-tatari veresaunad

1905.–1906. aasta armeenia-tatari veresaunad (ka armeenia-tatari sõda või armeenia-moslemi sõda) oli verine rahvustevaheline konflikt armeenlaste ja Kaukaasia tatarlaste (hiljem tuntud kui aserid) vahel Vene Kaukaasias aastatel 1905–1906. Tapmised algasid Vene 1905. aasta revolutsiooniga. Kõige verisemad kokkupõrked leidsid aset 1905. aasta veebruaris Bakuus, mais Nahhitševanis, augustis Šušis ja novembris Elizabetpolis. Konflikti käigus said kannatada ka linnad ja Bakuu naftaväljad. Vähemal määral toimus vägivallatsemist ka Thbilisis.
Taga-Kaukaasia Liitvabariik

"Mitte segi ajada Taga-Kaukaasia SFNV-ga."
Taga-Kaukaasia Liitvabariik oli 1918. aasta aprillis ja mais eksisteerinud riik Kaukaasias, mis hõlmas suurt osa tänapäeva Armeeniast, Aserbaidžaanist ja Gruusiast ning väiksemaid tükke Venemaast ja Türgist. Riik jõudis kesta vaid kuu aega, kuni Gruusia iseseisvuse välja kuulutas. Kaks päeva hiljem kuulutasid iseseisvuse välja ka Aserbaidžaan ja Armeenia.
Taga-Kaukaasia LV alad olid varem Venemaa Keisririigi koosseisu kuulunud. Veebruaris 1917 toimunud veebruarirevolutsiooniga keisririik lagunes ning ametisse nimetati Ajutine Valitsus. Kaukaasias võttis võimu sarnane organ, Taga-Kaukaasia Erikomitee. Pärast oktoobrirevolutsiooni ja bolševike võimuletulekut läks Kaukaasia juhtimine Taga-Kaukaasia Komissariaadi kätte. Märtsis 1918 algatas komissariaat piirkonnas esimese maailmasõja lõpetamiseks Osmanite Riigiga rahukõnelused, kuna türklased olid piirkonda tunginud. Kõnelused läksid luhta, kuna Osmanite Riik keeldus komissariaadi võimu tunnustamast. Märtsis 1918 sõlmitud Brest-Litovski rahulepinguga sai Osmanite Riik mõned Venemaa Kaukaasia valdused endale, kuid soovis siiski enamat. Komissariaat tundis lähenevat Türgi ohtu ning aprillis 1918 otsustas laiali minna ja kuulutada välja iseseisva Taga-Kaukaasia Liitvabariigi. Türklastega määrati läbirääkimisi pidama parlament Taga-Kaukaasia Seim. Osmanite Riik tunnustas uut riiki.
Taga-Kaukaasia Liitvabariik oli juba sündides hukule määratud, kuna kolm põhilist rahvusgruppi (armeenlased, aserid ja grusiinid) erinesid üksteisest liiga palju. Läbirääkimised türklastega läksid taas luhta ning mais 1918 otsustasid Seimi grusiinidest delegaadid, et liitvabariigil ei ole tulevikku ning kuulutasid 26. mail 1918 välja Gruusia Demokraatliku Vabariigi. Armeenia ja Aserbaidžaan tegid sama 28. mail.
Heino Levald

Heino Levald (23. november 1930 Munalaskme, Nissi vald, Harjumaa – 10. aprill 2014) oli eesti laevaehitusinsener, tehnika- ja majandusteadlane.
Elulugu.
Ta lõpetas 1950. aastal Tallinna 2. Keskkooli (õppis ka muusikakoolis Villem Kapi juures muusikateooriat ning Uno Naissoo juures akordionit ja jazzharmooniat) ja 1956. aastal Tallinna Polütehnilise Instituudi (TPI) laevaehituse ja -remondi erialal "cum laude". Ta sai 1970. aastal Kaliningradi Kalatööstuse Tehnilisest Instituudist tehnikakandidaadi kraadi kalatraalerite majanduslikult optimaalsete tehniliste elementide valiku alal ja 1991. aastal Moskva Riiklikust Ülikoolist majandusteaduste doktorikraadi looduskasutuse ökonoomika alal.
Levald oli aastatel 1950–1952 orkestrant, 1953–1956 Tallinna Spordilaevade Eksperimentaaltehase konstruktor, 1956–1959 TPI laevaehituskateedri õppejõud, 1959–1968 Eesti Kalatööstuse Projekteerimis-, Konstrueerimis- ja Tehnoloogiabüroo laevade peakonstruktor, peaisnsener ja büroo juhataja, 1968–1969 kalapüügikoondise Ookean töö ja juhtimise teadusliku korraldamise osakonna juhataja, 1969–1972 ja 1975–1978 TPI tööstuse ökonoomika ja organiseerimise kateedri dotsent, 1972–1975 Eesti Teadus- ja Tehnikainformatsiooni Instituudi teadusala asedirektor, 1978–1993 Eesti Majandusjuhtide Instituudi tehnoökonoomika kateedri ja keskkonnaökonoomika alaste uuringute grupi juhataja, 1993–1997 TPI käitismajanduse instituudi juhtimise ökonoomika erakorraline professor, 1998–2007 Eesti Merehariduskeskuse (hiljem Eesti Mereakadeemia), prorektor, kvaliteediteenistuse juhataja ja professor, 1991. aastast konsultatsioonifirma LEVACON omanik ja peakonsultant.
Levald oli 1990. aastal Eesti Kvaliteediühingu asutajaliige, 2004. aastast Merenduse Arendamise Instituudi juhatuse liige, aastatel 1995–2002 Sihtasutuse Eesti Haridusfoorum nõukogu esimees, 1993–2002 Eesti Inseneride Kutseliidu (EIK) esimees ja asutajaliige, 1991–2010 EIK-i ansambli In Swing liige ja Eesti Rooma Klubi liige.
Levald tegeles Estonia huku uurimisega, oli Estonia huku uurimiskomisjoni esimese koosseisu tehnilise uuringu ekspert.
Levaldit on nimetatud vabamüürlaseks.
Isiklikku.
Tema poeg on arhitekt Andres Levald, onud olid tšellist ja helilooja Martin Levald, poliitik Adolf Levald ja Nõukogude sõjaväelane Paul Levald ning tädid poliitik Alise Stein-Anvelt ja näitleja Anna Laht.
Aserbaidžaani Demokraatlik Vabariik

Aserbaidžaani Demokraatlik Vabariik (ka Aserbaidžaani Rahvavabariik) oli riik Kaukaasias, nii turgi- kui moslemimaailma esimene demokraatlik ilmalik vabariik. Riigi kuulutas 28. mail 1918 Thbilisis pärast Taga-Kaukaasia Liitvabariigi lagunemist välja Aserbaidžaani Rahvusnõukogu ning see kestis 28. aprillini 1920. Aserbaidžaani DV piirnes põhjas Venemaaga, loodes Gruusia, läänes Armeenia ning lõunas Iraaniga. Rahvaarv oli umbes 3 miljonit. "De facto" pealinn oli alguses Ganja, kuna Bakuu oli bolševike kontrolli all. Juhtiv erakond Müsavat võttis poliitilistel põhjustel nimeks "Aserbaidžaan". Varem oli seda nime kasutatud vaid Iraani Aserbaidžaani piirkonna kohta.&lt;ref name="Sochineniya, vol II/1"&gt;&lt;/ref&gt;
Aserbaidžaani Demokraatliku Vabariigi kõrgeim riigiorgan oli parlament ehk Aserbaidžaani Rahvusnõukogu, mis valiti üldistel vabadel ja proportsionaalsetel valimistel. Valitsus ehk ministrite nõukogu andis parlamendile aru. Esimeseks peaministriks oli Fatali Khan Khoyski. Peale Müsavati olid parlamendis esindatud ka erakonnad Ahrar, Ittihadja Moslemi Sotsiaaldemokraatlik Partei, lisaks armeenlased (21 kohta 120-st), venelased, poolakad, sakslased ja juudid. Paljud saadikud toetasid panislamistlikke ja -turkistlikke ideid.
Üks parlamendi edumeelsemaid saavutusi oli naistele valimisõiguse ning võrdsete poliitiliste õiguste andmine. Sellega sai Aserbaidžaanist maailma esimene moslemiriik, kus naised valida said. Lisaks asutati 1919. aastal riigi esimene kaasaegne ülikool, Bakuu Riiklik Ülikool.
Stary Toruń

Stary Toruń on küla Poolas Kujawy-Pomorze vojevoodkonnas Toruńi maakonnas Zławieś Wielka vallas. Stary Toruń asub Toruńi kesklinnast ligikaudu 10 km läänes.
Stary Toruń tähendab tõlkes 'vana Toruń'.
28. veebruaril 1233 andis Saksa ordu meister Hermann von Salza asulale linnaõigused. 1236. aastal viidi Toruń Wisła sagedaste üleujutuste tagajärjel ümber tänase Püha Johannese katedraali lähedusse.
Zławieś Wielka

Zławieś Wielka (saksa keeles "Groß Bösendorf") on küla Poolas Kujawy-Pomorze vojevoodkonnas Toruńi maakonnas, Zławieś Wielka valla halduskeskus. Zławieś Wielka asub Toruńi kesklinnast ligikaudu 20 km lääneloodes ja Bydgoszczi kesklinnast umbes 22 km idas.
Küla on esmamainitud 1414. aastal. Zławieś Wielkas asub 1898. aastal ehitatud neogooti stiilis kirik.
Górsk

Górsk (saksa keeles "Gurske") on küla Poolas Kujawy-Pomorze vojevoodkonnas Toruńi maakonnas Zławieś Wielka vallas. Górsk asub Toruńi kesklinnast ligi 13 km lääneloodes.
Górsk on suurima elanike arvuga asula Zławieś Wielka vallas.
Górskis röövis Poola Rahvavabariigi julgeolekuteenistus 19. oktoobril 1984 Jerzy Popiełuszko, kes samal päeval hiljem mõrvati. Röövimise kohas on ümberpööratud risti kujuline monument.
Zławieś Mała

Zławieś Mała on küla Poolas Kujawy-Pomorze vojevoodkonnas Toruńi maakonnas Zławieś Wielka vallas. Zławieś Wielka asub Toruńi kesklinnast ligikaudu 20 km lääneloodes ja Bydgoszczi kesklinnast umbes 23 km idas.
Samsieczno

Samsieczno on küla Poolas Kujawy-Pomorze vojevoodkonnas Bydgoszczi maakonnas Sicienko vallas. Samsieczno asub Nakło nad Noteciąst umbes 11 km kirdes ja Bydgoszczi kesklinnast ligikaudu 22 km lääneloodes.
Küla on esmamainitud 1288. aastal ("Zansechno").
Smogorzewiec

Smogorzewiec on küla Poola Kujawy-Pomorze vojevoodkonnas Toruńi maakonnas Obrowo vallas. Smogorzewiec asub Toruńi kesklinnast ligi 16 km idakagus.
Küla on asutatud 18. sajandil ja seda on esmamainitud 1775. aastal.
Smogorzewiecis on Biitlite tänav (ulica The Beatles), mis on saanud nime ansambli The Beatles auks.
Victoria Kjær Theilvig

Maria Victoria Kjær Theilvig (sündinud 13. novembril 2003) on Taani modell ja iluduskuninganna, missivõistluse Miss Universum 2024 võitja.
Thaxterogaster

Thaxterogaster on šampinjonilaadsete seltsi vöödikuliste sugukonda kuuluv perekond seeni.
Ellise infootsingu mudel

Ellise infootsingu mudel on David Ellise loodud biheivioristlik infootsingu mudel, mis keskendub teabeotsingule kui käitumisprotsessile, kus on oluline, kuidas inimesed käituvad ja millised tegurid mõjutavad nende otsingutegevust. Ellise mudelis käsitletakse infootsingut kui rida tegevusi või käitumismustreid, mida infootsija teeb, et leida talle vajalik teave. Infootsing on reaalne tegevus, kus iga kasutaja samm on seotud väliste mõjutajatega (nt uued soovitused, lingid, muud tulemused), mis juhivad tema järgmisi otsingutegevusi. See on üks enim testituid infootsingu mudeleid ning põhineb empiirilistele uuringutele.
Info hankimisele iseloomulikud tunnused.
Ellis tuvastas kaheksa peamist kategooriat, mis kirjeldavad infootsingu mustreid:
Ajalugu.
David Ellise 1989. aastal loodud infootsingu mudel keskendus peamiselt sotsiaalteadlaste teabeotsingu käitumise mõistmisele, uurides nende tegevusi ja arusaamu seoses infootsinguga. Mudel põhineb uurimusel, kuidas teadlased oma uurimistöös otsivad, kasutavad teavet ja sellega suhtlevad, tuues esile erinevad käitumisviisid ja otsingustrateegiad. Hiljem on seda mudelit rakendatud ka teiste kasutajagruppide puhul.
Kasutamine.
Ellise infootsingu mudelit on võimalik rakendada sarnaselt Belkini mudeliga otsingusüsteemide arendamisel, mõistmaks paremini kasutajate käitumist erinevate andmebaaside ja otsinguvahendite (interneti otsingumootorid, intranet) kasutamisel. Mudeli abil on uuritud näiteks õpilaste infootsingut puudutavat käitumist ja juristide käitumist, et selle abil nende töös vajalikke andmebaase arendada 
Vaata ka.
Infootsingu kognitiivsed mudelid&lt;br&gt;Infokäitumine&lt;br&gt;Infootsing
Aureonarius

Aureonarius on šampinjonilaadsete seltsi vöödikuliste sugukonda kuuluv perekond seeni.
Setques

Setques on vald Põhja-Prantsusmaal Pas-de-Calais' departemangus.
Setques asub u. 13 km Saint-Omerist edelas, teede D211 ja D342 ristumiskoha ümbruses, Aa jõe orus. Lähedal asub "Autoroute A26" liiklussõlm 3.
Surques

Surques on vald Põhja-Prantsusmaal Pas-de-Calais' departemangus.
Surques asub u. 24 km Saint-Omerist läänes, tee D215 ääres, Hemi jõe orus.
Transport.
"Chemin de fer Boulogne - Bonningues" avas Surques'i jaama 22. aprillil 1900. Reisijateveost loobuti 31. detsembril 1935. See taastati novembris 1942. Raudtee suleti 1948. aastal.
Voldemar Lindström

Voldemar Lindström (sündinud 28. aprillil 1933) on eesti ajakirjanik, meediajuht ja televisiooni ajaloo uurija.
Haridus.
Ta on lõpetanud 1952. aastal Tallinna 2. Keskkooli ning 1957. aastal Tartu Riikliku Ülikooli eesti keele ja kirjanduse eriala ajakirjanduse eriharus (esimene lend).
Töö ja looming.
Pärast ülikooli lõpetamist töötas Lindström kõigepealt ajalehe Noorte Hääl kooliosakonna juhatajana ja siis ajalehe Õhtuleht toimetaja asetäitjana. 
Alates 1972. aastast töötas ta Eesti Televisioonis: aastatel 1972–1976 noorte- ja lastesaadete peatoimetajana, 1976–1988 programmi peadirektorina, hiljem peadirektori asetäitjana (korraldav direktor) ja tootmisjuhina, alates 1993. aastast oli ta ühtlasi Eesti Televisiooni muuseumi juhataja. Aastatel 1999–2006 töötas ta Eesti Televisiooni muuseumi direktorina. Ta on ka selle muuseumi asutaja.
Valdo Pandi elutöö ja Eesti televisiooni ajaloo uurija.
Voldemar Lindström on olnud üks peamisi Valdo Pandi elutöö uurijaid ning tema ajalooliste materjalide kogujaid ja süstematiseerijaid. Tema on ka Eesti Televisiooni muuseumis sisustatud Pandi kabineti ekspositsiooni autor.
Eesti Televisiooni muuseumi loomiseks tegi Voldemar Lindström ettevalmistusi palju aastaid, hoolitsedes selle eest, et televisioonitööga seotud kultuuriloolised esemed ja suusõnalised mälestused ei hävineks; teleajaloolisi esemeid hakkas ta koguma 1973. aastal. Just tema oli muuseumi asutamise ühiskondlik initsiaator ja alates 1999. aastast ka ametlikult muuseumi esimene direktor. Algul tegutses muuseum ajutistes ruumides vaid telemajas asuva muuseumitoana ning muuseumi esimese avamise kuupäevana on mainitud 13. aprilli 1993. Täpsemalt tähistab see kuupäeva, mil toonane Eesti Televisiooni peadirektor Hagi Šein andis välja käskkirja "ühiskondlikel alustel tegutseva Eesti Televisiooni Ajaloo Muuseumi loomiseks". Suurema pinnaga ja spetsiaalselt muuseumi jaoks kohandatud ruumidega muuseumina avati see aga 2. novembril 2018.
Voldemar Lindström on abiks olnud ka Eesti Ringhäälingumuuseumi kogude täiendamisel ning püsiekspositsiooni ja näituste koostamisel.
Toetudes nii kultuuriloolistele ürikutele kui ka pikale isiklikule koostööle kolleegina Eesti Televisioonis, on ta tutvustanud kirjasõnas peale Valdo Pandi ka selliste televisioonilegendide nagu Fred Olbrei, Toomas Uba, Urmas Oti ja teiste silmapaistvate teletöötajate elutööd ja inimlikku olemust. 
Volli auhind.
Voldemar Lindströmi hüüdnimi on Volli. Aastatel 1993–1996 autasustati Eesti Televisiooni aasta parimaid töötajaid Volli-nimeliste auhindadega, mis füüsilises kehastuses olid väikesed koeraskulptuurid. Esimesed Vollid anti üle 27. juunil 1993: Tele-Vollid said Enn Eesmaa, Reet Oja ja Urmas Ott; Au-Volli anti Voldemar Lindströmile ning Must-Volli telesarjale "Jah-show".
Isiklikku.
Ta oli abielus kirjandusteadlase Reet Krusteniga, nende lapsed on raamatukogundustegelane Kertu Uri ja riigiametnik Lauri Lindström.
26 Bakuu komissari

26 Bakuu komissari olid Bakuu Kommuuni bolševikest ja vasakpoolsetest sotsialist-revolutsionääridest liikmed. Kommuun loodi toonase Aserbaidžaani Demokraatliku Vabariigi ning praeguse Aserbaidžaani Vabariigi pealinnas Bakuus. See kestis Stepan Šaumjani juhtimisel 26. juulini 1918, kui Armeenia Revolutsioonilise Liidu ja Sotsialistide-Revolutsionääride Partei liikmed ning menševikud selle laiali ajasid.
Pärast võimu kaotamist üritasid komissarid Bakuust pageda, kuid Kesk-Kaspia Diktatuuri väed pidasid nad kinni ning panid vangi. Kui 14. septembril 1918 vallutasid linna Türgi väed, siis punaarmeelased tungisid vanglasse ning vabastasid komissarid. Nad seilasid Krasnovodski, kus nad uuesti vahistati ning 20. septembri öösel maha lasti. Hukkamise viisid Kesk-Aasia raudteel läbi Taga-Kaspia Valitsuse sõdurid. Hukkamise ametlik põhjus oli, et nad lasid Kaukaasia Islami Armeel Bakuu vallutada.
Märtsipäevad

"See artikkel räägib 1918. aasta kokkupõrgetest Bakuus. Poola 1968. aasta meeleavalduste kohta vaata artiklit 1968. aasta Poola poliitiline kriis."
Märtsipäevad (ka märtsisündmused (aserbaidžaani keeles "Mart hadisələri")) olid rahvustevahelised kokkupõrked 30. märtsist 2. aprillini 1918 Bakuus ja selle ümbruses Bakuu kubermangus Taga-Kaukaasia komissariaadis.
Võimu pärast konkureerisid ühelt poolt bolševikud armeenia revolutsionääride (Dašnaktshuthjuni) toel ning teiselt poolt aserite erakond Müsavat. Bolševike ja armeenlaste seas hakkasid ringlema kuulujutud võimalikust moslemite ülestõusust ning nad lõid Bakuus oma kommuuni.
Üldiselt käsitlevad ajaloolased märtsipäevi kui rahutusi või kodusõda, kuid kaasaegses Aserbaidžaani kirjanduses on ametlik tõlgendus, et tegu oli genotsiidiga. Märtsipäevadele järgnesid hiljem samal aastal septembripäevad, mille käigus Kaukaasia Islami Armee tappis kohalike aseri liitlaste abiga Bakuud vallutades ligi 10 000 armeenlast.
Kaukasuse Islami Armee

Kaukasuse Islami Armee (vahel ka Kaukaasia Islami Armee; aserbaidžaani keeles "Qafqaz İslam Ordusu", türgi keeles "Kafkas İslâm Ordusu") oli 10. juulil 1918 moodustatud väeüksus Osmanite Riigi sõjaväe koosseisus. Üksuse loomiseks andis käsu sõjaminister Enver Paşa ning sellel oli märkimisväärne roll esimese maailmasõja Kaukasuse kampaanias.
Contus Firmus

Contus Firmus on aastal 2001 kokku tulnud Eesti rockansambel, mille juhtfiguuriks on klahvpillimängija Andres Kontus. Ansamblis mängivad veel tuntud Eesti muusikud Ülo Krigul, Andrus Lillepea ja Jaan Pehk.
Andres Kontus

Andres Kontus (sündinud 25. augustil 1981) on eesti trombooni- ja klahvpillimängija.
Andres Kontus lõpetas 1995. aastal Nõmme Lastemuusikakoolis Tiiu Aroella klaveriklassi ja 1999. aastal Aigar Kostabi trombooniklassi. Aastatel 1999–2001 jätkas Kontus trombooniõpinguid Eesti Muusikaakadeemias Heiki Kalause juhendamisel. 2006. aastal lõpetas ta Taanis Jüüti Kuningliku Muusikaakadeemia Niels-Ole Bo Johanseni ja Rolf Sandmarki juures.
Alates 2006. aastast töötab Kontus õppejõuna Eesti Muusika- ja Teatriakadeemias.
2001. aastast alates on ta olnud rokkansambli Contus Firmus klahvpillimängija. Aastast 2010 pop/rokkansambli "Peep Show" kunstiline juht (Monseigneur) ja klahvpillimängija.
Coriolopsis

Coriolopsis on klassi "Agaricomycetes" torikulaadsete seltsi kuuluv seente perekond.
Septembripäevad

"See artikkel räägib armeenlaste tapmisest Bakuus. Mässu kohta Brüsselis vaata artiklit Belgia revolutsioon."
Septembripäevad (armeenia keeles 1918 թ. Բաքվի հայերի կոտորած, "Bakvi hayeri kotorats" (otsetõlkes "1918. aasta Bakuu armeenlaste veresaun")) oli veresaun Vene kodusõja ajal septembris 1918, kui Enver Paşa Islami Armee kohalike aseritest kaastööliste abil tulevases Aserbaidžaani pealinnas Bakuus armeenlasi süstemaatiliselt tappis. Ilmselt hukkus sündmuste käigus ligi 10 000 armeenlast, kuid mõnel hinnangul kuni 30 000. Mõned ajaloolased usuvad, et see oli vastulöök varem samal aastal toimunud märtsipäevadele, kui Armeenia revolutsionäärid ja bolševikud Bakuus tuhandeid asereid tapsid.