Helmut Lachenmann

Helmut Friedrich Lachenmann (sündinud 27. novembril 1935 Stuttgardis Saksamaal) on saksa klassikalise nüüdismuusika helilooja.
Elu ja töö.
Pärast teist maailmasõda hakkas Lachemann 11-aastaselt laulma kohalikus kirikukooris. Varakult ilmnes ta muusikuanne ning teismelisena ta juba komponeeris. Ta õppis klaverit Jürgen Uhde juures ning kompositsiooni ja muusikateooriat Johann Nepomuk Davidi juures Stuttgardi muusikakõrgkoolis 1955–1958, samuti oli ta ITaalia helilooja Luigi Nono esimene eraõpilane Veneetsias 1958–1960. 1965. aastal töötas ta ka Ghenti Ülikooli juures elektroonilise muusika stuudios, kus komponeeris teose "Szenario". Hiljem keskendus Lachemann instrumentaalmuusikale. Tema muusika brutaalsust võrdles Francisco Estévez kunstnik Francis Baconi maalidega.
Lachenmann on öelnud oma teoste kohta "musique concrète instrumentale", viidates muusikakeelele, mis hõlmab kogu helimaailma, mis saab ligipääsetavaks ebakonventsionaalsete mängutehnikate abil. Helilooja enda sõnul on see muusika, milles helisündmused on valitud ja korrastatud nii, et viis, mil nad genereeritakse, on vähemalt samavõrd tähtis kui tekkivad akustilised kvaliteedid ise. Sellest tulenevalt ei loo need kvaliteedid, nagu tämber, helitugevus jne, helisid nende endi pärast, vaid kirjeldavad või tähistavad konkreetset olukorda: kuulates kuuled sa tingimusi, milles heli- või mürategevus teostub, sa kuuled, millised materjalid ja energiad selles osalevad ning millist vastupanu need kohtavad. 
Seega tuleneb Lachenmanni muusika peamiselt kõige lihtsamatest helidest, mis võimendusprotsesside kaudu saavad aluseks ulatuslikumatele teostele. Tema partituurid seavad esitajad silmitsi tohutute nõudmistega, kuna ta on leiutanud arvukalt uusi tehnikaid eri liiki pillidele.
Tema tähtsamad teosed on ooper "Das Mädchen mit den Schwefelhölzern" ("Väike tuletikumüüja"; 1990–1996, Hans Christian Anderseni, Leonardo da Vinci ja Gudrun Ensslini ainetel), orkestriteosed "Schwankungen am Rand" (1974–1975, kaheksale vaskpuhkpillile, kahele elektrikitarrile, kahele klaverile, neljale äikesemasinale ning 34 keelpillile), "Accanto" (1975–1976, klarnetile, suurele orkestrile ja magnetofonile) ja "NUN" (1997–1999, flöödile, tromboonile, meeskoorile ja suurele orkestrile), ansambliteosed "Mouvement (- vor der Erstarrung)" (1982–1984, kolmele "ad hoc" muusikule ja 14 muusikule) ja ""...zwei Gefühle...", Musik mit Leonardo" (1992, hiljem liidetud ooperisse "Das Mädchen mit den Schwefelhölzern"; Leonardo da Vinci ainetel, kahele kõlarile ja 22 muusikule) ning kolm keelpillikvartetti ("Gran Torso", 1971, uusversioonid 1976, 1988; "Reigen seliger Geister", 1989; "Grido", 2001), samuti teised orkestri-, ansambli- ja kammerteosed ning kuus klaveripala.
Alates 1978. aastast on Lachenmann pidanud loenguid Darmstadti uue muusika suvekoolis. 1976–1981 õpetas ta kompositsiooni Hannoveri muusikakõrgkoolis, 1981–1999 Stuttgardi muusikakõrgkoolis.
Valik Lachenmanni artiklitest, esseedest ja loengutest on ilmunud kogumikus "Musik als existentielle Erfahrung" ("Muusika kui eksistentsiaalne kogemus") (Breitkopf &amp; Härtel, Wiesbaden, 1996).
Teoseid.
Järgnev loetelu põhineb Lachenmanni kirjastuse Breitkopf &amp; Härtel andmeil.