Leedi Byron

Anne Isabella Noel Byron, 11. paruness Wentworth ja paruness Byron (sündinud Milbanke; 17. mai 1792 – 16. mai 1860), hüüdnimega Annabella ja üldtuntud kui Lady Byron, oli hariduse reformija ja filantroop, kes asutas Inglismaal esimese tööstuskooli ja oli aktiivne abolitsionist. 
Ta abiellus luuletaja George Gordon Byroniga (ehk lord Byroniga), ja läks temast lahku vähem kui aasta pärast, võttes nende tütre Ada Lovelace'i enda hoole alla, hoolimata tolleaegsetest seadustest, mis andsid isadele laste ainuhooldusõiguse. 
Lady Byroni meenutused, mille avaldas pärast tema surma Harriet Beecher Stowe, paljastasid tema hirmu lord Byroni ja tema poolõe vahelise väidetava intsesti pärast. Skandaal leedi Byroni kahtlustest kiirendas Byroni kavatsusi Inglismaalt lahkuda ja Vahemere äärde naasta, kus ta 1810. aastal elas.
Nende tütar Ada töötas matemaatikuna koos arvutiteaduse pioneeri Charles Babbage'iga ja on tuntud esimese programmeerijana.
Nimed ja perekond.
Leedi Byron, sündinud Anne Isabella Milbanke, oli 6. baroneti Ralph Milbanke'i ja tema naise Judith Noeli ainus laps. 
Tema isa ainus ellujäänud õde oli Elizabeth Lamb, vikontess Melbourne, mõjukas poliitiline võõrustaja. Tema lapsed, Anne'i nõod, olid:
Tema ema ainsal ellujäänud vennal , polnud seaduslikke pärijaid, kuid tal oli enne abiellumist üks poeg, kes sai nime Thomas Noel; temast sai vaimulik.
Kui Anne'i emapoolne onu suri, paar kuud pärast abiellumist lord Byroniga, pärisid leedi Milbanke ja tema nõbu Lord Scarsdale ühiselt tema pärandvara. Perekond võttis seejärel perekonnanime Noel Milbanke'i asemel.
Lord Wentworth oli olnud nii vikont kui ka parun. Tema surma järel vikondi tiitel kadus ja parunkond jäi leedi Milbanke'i ja lord Scarsdale'i vahele. Pärast nende surma läks parunlkond leedi Byronile ja temast sai paruness Wentworth; aga ta ei kasutanud seda tiitlit. Ta allkirjastas oma kirjad "A. I. Noel Byron" ja oma testamendi kui "paruness Noel-Byron". Maailm tundis teda kui "Leedi Byronit" ning sõbrad ja perekond kutsusid teda hüüdnimega "Annabella".
Noorus.
Anne oli andekas laps. Tema ilmse intelligentsuse arendamiseks palkasid vanemad teda juhendama endise Cambridge'i ülikooli professori William Frendi. Tema juhendamisel kulges Anne Isabella haridustee sarnaselt Cambridge'i üliõpilase omaga; õpingud hõlmasid klassikalist kirjandust, filosoofiat, loodusteadusi ja matemaatikat, millest talle erilist naudingut pakkus. 
Annabellast kujunes jäik, usklik ja range moraaliga naine. Ta oli teadlik oma intellektuaalsusest ega häbenenud seda demonstreerida. Tihti kirjeldatakse teda külma ja jäigana ning talle tundus ebatõenäoline parter mees, kellest sai tema ülim kinnisidee, dramaatiliselt sünge ja "moraalselt murtud" luuletaja Lord Byron. Nende esimene kohtumine toimus märtsis 1812. Selle järel ütles ta oma emale, et kuigi ta ei julge end ise lord Byronile tutvustada, võtaks ta kindlasti tema tutvustuse vastu, kui seda pakutaks.
Byroni populaarsus kasvas hüppeliselt pärast tema teose "Childe Haroldi palverännak" edu. Annabella kohtus temaga paljudel seltskondlikel puhkudel, kui ta alustas suhet leedi Caroline Lambiga, Anne'i nõbu William Lambi naisega. Kuid Byronit köitis Anne'i tagasihoidlikkus ja intellekt ning 1812. aasta oktoobris tegi ta abieluettepaneku tema tädi, hea sidemega poliitilise võõrustaja Elizabeth Lambi, vikontess Melbourne'i kaudu. Vastuseks kirjutas naine tema iseloomust kokkuvõtte ja kolm päeva hiljem keeldus temast. Neid kimbutas aga püsiv huvi üksteise vastu.
Kuigi ta oli Byroni puudustest hästi teadlik ja ütles oma emale, et ta on "väga halb, väga hea mees", otsustas ta, et tema religioosne kohustus on teda toetada ja tema käitumist parandada. Augustis 1813 võttis ta temaga esimest korda kirjalikult ühendust. Kirjad jätkusid ka järgmisel aastal, mõned pakkusid kindlustunnet ja tuge ajal, mil avalik arvamus temast ei olnud soodne, teised aga kirjeldasid "ebatäiuslikku kiindumust", mida ta tema vastu tundis. Selle aja jooksul võttis Byron vastu ka Ralph Milbanke'i kutse külastada perekonna maakodu Seaham Halli Durhami maakonnas.
Abielu.
Kui George Gordon Byron 1814. aasta septembris teist korda abieluettepaneku tegi, nõustus ta sellega. Paar abiellus eraviisiliselt ja erilitsentsi alusel Seaham Hallis Durhami maakonnas 2. jaanuaril 1815. Tseremoonia viis vaimulikuna läbi Anne'i nõbu, Kirkby Mallory praost Thomas Noel, tema onu vikont Wentworthi ebaseaduslik poeg. Paar asus elama Londonisse Piccadilly Terrace'ile.
Byron oli sellel ajal äärmistes finantsraskustes. Ta lükkas tagasi oma kirjalike tööde eest pakutud maksed, kuna arvas, et äritegevus ei sobi härrasmehele, ja andis autoriõigused inimestele, kes olid teda aidanud. Tal oli raskusi Rochdale'is asuvate valduste müümisega, et oma võlga kustutada. 1815. aasta suvel hakkas ta oma viha ja vaenulikkust oma naise peale välja valama. Ta oli tujukas ja hakkas kõvasti jooma. Kirjas oma poolõele Augusta Leigh'le väljendas ta oma kahtlusi, et tema naine lõhkus ta laua luku ja otsis selle läbi. Hiljem samal aastal alustas ta suhet Susan Boyce'iga, Londoni näitlejannaga Drury Lane'i teatris, kus ta oli lavastaja.
Annabella ärritus üha enam. Olles juba raseduse lõpul, hakkas ta kartma, et mees on hulluks minemas. 1815. aasta novembris kirjutas ta Augustale Byroni tujudest ja käitumisest. Vastuseks õemehe kirjale sõitis Augusta Byronite koju abistama. Tema saabumisel sai ta Byroni viha objektiks ja Augusta uskus, et vend on hulluks läinud, 10. detsembril sündis paari ainus laps, tütar Ada. Byroni meeleheide näis süvenevat.
Lahkuminek.
1816. aasta jaanuaris, kui Byronitel oli möödunud esimene aastapäev, otsustas Lord Byron, et nad peavad kolima ära Piccadilly Terrace'i üürimajast. Ta soovitas Annabellal viia nende tütar vanematekoju ja jääda sinna ajutiselt, kuni ta nende rahaasjad korda saab. Anne pöördus arsti poole, kuna oli veendunud, et tema abikaasa oli hulluks läinud. Ta kutsus arsti nende koju teda hindama; Byron ei teadnud visiidi tegelikku eesmärki. Arst soovitas tal teha nii, nagu Byron palus, ja kolida oma vanemate juurde.
Annabella alustas oma mehe käitumise, tujude ja kõne üksikasjalikku dokumenteerimist. Ta võttis ühendust abikaasa advokaadi ja sõbra John Hansoniga ning rääkis talle oma murest, et mees võtab temalt elu. Ta andis Hansonile ka vesipea kohta brošüüri, millele olid lisatud märkmed, mis viitasid sellele, et Byronil võib see konkreetne haigus olla. Pärast seda vestlust võttis ta Ada kaasa ja sõitis oma vanemate elukohta Kirkby Mallorysse Leicestershire'is. Pärast seda ta enam oma meest ei näinud.
Haridusreformija ja abolitsionist.
Leedi Byron pühendus sotsiaalsetele probleemidele, nagu vanglareform ja orjuse kaotamine. Viimase edendamiseks osales leedi Byron 1840. aasta ülemaailmsel orjusevastasel konventsioonil, kus ta oli üks väheseid naisi, kes kaasati selle mälestusmaali. 
Lady Byron elas Ealingis aastatel 1822–1840 ja asutas Ealing Grove'i kooli. 
Tütar.
Kui tema tütar suureks kasvas, kartis leedi Byron, et ta võib pärida oma isa käitumise ja tumedad meeleolud. Ta õpetas Adale loodusteadusi ja matemaatikat ning hoidis teda kirjanduse eest. Kuigi tema pingutused olid suured, tundus see lõpuks asjatu: Ada Lovelace kehastas paljusid oma isa mässumeelseid omadusi. Teda peetakse ka maailma esimeseks arvutiprogrammeerijaks, kes kirjutas esimese algoritmi, mis oli mõeldud töötlemiseks masinaga –Charles Babbage’i analüütilise mootori.
Ada abiellus Williamiga, lord Kingiga (kes võttis perekonnanime King-Noel), kui ta oli 19-aastane. Williamist tehti hiljem 1. Lovelace'i krahv ja paaril oli kolm last, Byron King-Noel, vikont Ockham ja 12. parun Wentworth; Anne Blunt, 15. paruness Wentworth, kes tõi araabia hobuse Inglismaale; ja Ralph King-Milbanke, Lovelace'i teine krahv. Adal tekkisid märkimisväärsed hasartmänguvõlad enne emakavähki suremist 27. novembril 1852. Leedi Byron käis oma tütre surivoodil ja tema mõjul astus Ada usku. Ada oli surres 36-aastane, sama vana kui Lord Byron, kui ta suri.
Hilisem elu.
Esimesel temast eemal oldud kuu jooksul kirjutas Annabella Byronile hellalt, kutsudes teda "armsaimaks Pardiks". Samal ajal otsisid ta ja ta vanemad õigusnõustajat. Nende advokaat soovitas lahuselu ja saatis Byronile sellekohalise ettepaneku. Augusta Leigh, kes oli pärast naise lahkumist Byroniga Piccadilly Terrace'is viibinud, võttis kirja enda kätte, kuna kartis, et Byron teeb enesetapu, kui ta sellest teada saab. Ta tagastas kirja Kirkby Malloryle ja edastas oma arvamuse, et Byronite abielu tuleks rohkem kaaluda. Nädal hiljem saatis aga käskjalg lord Byronile ettepaneku uuesti.
Seekord jõudis see temani, kuid ta keeldus uskumast, et naine ei taha enam temaga abielus olla. Ta palus proua Leigh'l Anne'le kirjutada; lisaks keeldus ta nende abielu lahutamast. Veidi aega hiljem, kui leedi Byron väljendas selgelt oma kahtlusi, et tema suhe poolõe Augusta Leigh'ga oli verepilastus, et tal on olnud homoseksuaalseid suhteid, mis olid illegaalsed teod, muutis ta meelt. Ta nõustus naise taotluse rahuldama, kui naine tõestab, et lahuselu taotlemine oli tõesti tema, mitte tema vanemate taotlus. Vastuseks avaldas leedy Byron Augustale isiklikult oma tunded. Byron pidas oma sõna ja nende lahkuminek tehti 1816. aasta märtsis seaduslikuks.
Pärast otsuse jõustumist kirjutas Augusta Annabellale; viimase advokaat vastas sellele. Byron oli oma poolõe sellisest külmast kohtlemisest raevunud. Varsti pärast abielu lagunemist lahkus ta Inglismaalt ja elas ülejäänud päevad välismaal. Kuigi ta soovis oma abikaasast lahku minna, oli Annabella temasse kiindunud kuni oma surmani. Ta oli motiveeritud päästma mehe hinge ja kindlustama talle koha taevas. Nende lahkuminekule järgnenud aastatel hakkas ta uskuma, et temaga koos veedetud aeg tagas talle selle, et ta kogeb pärast tema surma Jumala embust. Ta hoidis alles Byroni kirju, enda kirjade koopiaid ja mehe kohta käivaid kirju. Ta dokumenteeris hoolikalt nende suhte, väidetavalt valmistudes igaks väljakutseks, mille Lord Byron võib nende tütre hooldusõiguse osas esitada.
Byron ei taotlenud kunagi Ada eestkostet, kuigi ta kutsus neid mõlemaid enda juurde vahetult enne oma surma Kreekas 19. aprillil 1824. Leedi Byroni kinnisidee oma abikaasa suhtes ei lõppenud tema surmaga, tema suhe lord Byroniga defineeris lõpuks tervet tema elu.
Surm.
Leedi Byron suri rinnavähki 16. mail 1860, päev enne oma 68. sünnipäeva. Ta maeti Londoni Kensal Greeni kalmistule. Enne surma oli ta jaganud oma abielu lugu Byroniga Harriet Beecher Stowe'ga, kes julgustas teda vaikima. 1869. aastal avaldas Stowe talle antud aruande, mis oli esimene kord, kui keegi oli avalikult vihjanud Byroni ja tema poolõe vahelisele intsestuaalsele suhtele. Stowe'i kritiseeriti väidetavalt "ebasündsa" artikli kirjutamise eest ja ta kaotas oma populaarsuse. Esialgu kritiseerisid biograafid leedi Byronit kui "kitsarinnalist"; uuemad tööd on andnud täielikuma pildi tema saavutustest.
Leedi Byroni parunlus läks edasi tema lapselapsele Byron King-Noelile, vikont Ockhamile.
Oma testamendis jättis ta 300 naela suuruse pärandi kirjanik George MacDonaldile, kelle patroon ta oli olnud. 
Tema järgi on nime saanud Solihullis Knowle Roadi lähedal asuv Lady Byron Lane. Leedi Byron oli Knowle'i valduste pärija oma isa Ralph Milbanke Noeli kaudu.