Immanuel Hermann Fichte

Immanuel Hermann von Fichte (18. juuli 1796 Jena, Saksi-Weimar – 8. august 1879 Stuttgart, Württemberg) oli saksa filosoof ja protestantlik teoloog. Vaadetelt oli ta teist ning hegelianismi suhtes tugevalt kriitiline. Ta isa oli filosoof Johann Gottlieb Fichte, kes on tuntud kui tees-antitees-süntees meetodi looja.
Elulugu.
Immanuel Hermann von Fichte sündis Jenas. Ta oli Johann Gottlieb Fichte ja Johanna Marie Fichte (neiupõlvenimi Rahn) ainus laps.
Fichte isa, kes oli talle suureks eeskujuks, suri 1814. aastal 1812. aasta sügisel alustas Fichte Berliini Humboldti Ülikoolis filoloogia ja filosoofia õpinguid ning 1818. aastal kirjutas dissertatsiooni „De philosophiae novae Platonicae origine“. Varsti pärast seda omandas ta ülikooli filosoofia osakonnas loengute pidamise õiguse. 
Pärast ema surma 1819. aastal oli ta väga üksildane ning Berliini reaktsionäärid kahtlustasid, et Fichte oli lähedane Saksa revolutsiooniliste liikumistega. 1822. aastal soovitas üks vanemametnik tal mõneks ajaks Berliinist lahkuda. Fichtele anti võimalus valida kahe õpetajapositsiooni vahel, üks Saarbrückenis ja teine Düsseldorfis. Esmalt valis ta Saarbrückeni, kus ta 23. detsembril 1823 Christine Wilhelmine Faberiga abiellus ning viis last sai: Karl Eduard von Fichte, Maximilian Ernst Fichte, Gottfried Fichte, Johann Hermann Fichte ja Ernst Max Fichte. Kuid tüdinedes väikelinnast, kuhu ta elama oli sattunud, otsustas ta Düsseldorfis asuva töökoha kasuks.
Düsseldorfis veedetud aastakümme oli Fichte jaoks väga viljakas. 1830. aasta Prantsuse revolutsioon ehk Juulirevolutsioon ajendas teda kohusetundlikule akadeemilisele ning ajakirjanduslikule tööle. Oma filosoofiliste kirjutiste alusel teenis ta filosoofia dotsendi positsiooni Bonni ülikoolis 1836. aasta ülestõusmispühade ajal. Tema loengutel tekkis lai kuulajaskond. 1837. aastal asutas ta ajakirja „Zeitschrift für Philosophie und speculative Theologie“. 1840. aastal määrati Fichte täiskohaga professoriks, kuid Preisimaa reaktsionaarne poliitika ajendas teda 1842. aastal Tübingeni ülikooli minema. Ta korraldas 1847. aastal Gothas esimese filosoofide assamblee, millega lootis saksa filosoofide vahelist ideedevahetust elavdada, kuid järgmisel aastal seda üritust enam ei toimunud. Silmaprobleemide tõttu 1860. aastal oli Fichte sunnitud oma loenguid piirama ning pärast oma abikaasa surma 16. veebruaril 1862 lõpetas ta loengute pidamise. Sama aasta kevadel jäi ta haigeks ning taastus aeglaselt. 1863. aasta sügisel läks ta pensionile ning kolis Stuttgarti poja juurde. Elu viimased 15 aastat veetis Fichte teiste mõtlejate seltsis ning kirjanduslik tegevus jätkus kuni surmava insuldini 8. augustil 1879.
Filosoofiline töö.
Stilistiliselt oli Fichtele suurt mõju avaldanud Goethe. Ta jätkas oma isa püüdlust ühendada religioon ja teadus, mille tarvis oli määratleda Jumala iseloom. Fichte olulisemad teosed on „System der Ethik“ (1850), „Anthropologie“ (1856, 3. väljaanne 1876), „Psychologie“ (1864, 2. köide 1873), „Die theistische Weltansicht“ (1873). Ta kasutas ajakirja Zeitschrift für Philosophie und speculative Theologie, mille ta ise 1837. aastal asutas, oma vaadete väljundina. Tema mõju on vähendanud teatavad vastuolud ning tema tööde näilik eklektilisus. Ta filosoofia kujutab endas püüet teismi (Leibniz) teel lepitada monism (Hegel) ja individualism (Herbart). Hegelianismi süüdistas panteismi, isiksuse alandamise ning moraalse teadvuse nõuete vääras mõistmises. Fichte sõnul tuleb Jumalat mõista kui piiritut isikut, kes ennast teostab piiratud hulga isikute kaudu, ning Jumalat ja inimest ühendav lüli on inimeses peituv kõrgem spirituaalne individuaalsus, mis eksisteerib kõrvuti tema maise individuaalsusega. Fichte propageeritud maailmavaadet võib määratleda kui eetilist teismi. 
Teoseid.
Ta toimetas ka oma isa teoste kogumikku ja kirjavahetust.