Georg Lurich

Georg Lurich (22. aprill (vana kalendri järgi 10. aprill) 1876 Väike-Maarja – 22. jaanuar 1920 Venemaa, Armavir) oli üks kolmest kõige kuulsamast eesti elukutselisest maadlejast Georg Hackenschmidti ja Aleksander Abergi kõrval. 
Ta oli 177 cm pikk ja oma parimas vormis olles kaalus 90 kg. Parema käe biitseps oli 37–41 cm, rind 120–128 cm, reis 61 ja säär 40 cm, kael 43,5 cm.
Saavutused.
Ei ole teada, mitu korda Georg Lurich maailmameistriks tuli. Kuna puudus korraldav ja koordineeriv rahvusvaheline organisatsioon, siis kuulutati maailmameistrivõistlusteks iga suur rahvusvaheline meistrivõistlus.
Lurich püstitas ligikaudu 40 maailmarekordit, sest tõstespordi maailmarekorditeks loeti tollal ka vastupidavus- ja vigurtõsteid. Tema tulemusi:
Kuulus oli Lurichi sild, mida ta suutis teha ka tavalisel toolil. Maadleja näitas oma jõudu, kui lasi sillas olles oma rinnale istuda neljal raskel mehel.
Lapsepõlv.
Georg Lurichi isa oli pärit Läänemaalt Vigala kihelkonnast Velise vallast. Täpsemalt Sillaotsa talumuuseumi andmeil Keskküla Küüra talust. Väike-Maarjas hakkas maadleja isa kaupmeheks. Lurichi ema Julie Caroline, neiupõlvenimega Rute, oli pärit Järva-Peetri kihelkonna Öötla külast.
Lurichi enda mälestuste järgi suutnud ta 7-aastaselt tõsta kahe käega 2 puuda (32 kg) ja 10-aastaselt ühe käega 82 kg. Liigagaruses pingutas ta aga üle, külmetas ja haigestus kopsupõletikku, mis oli tollal eluohtlik haigus. Seetõttu vabastati ta Tallinna Peetri Reaalkoolis õppides nõrkuse tõttu võimlemistundidest.
Mõte elukutseliseks atleediks hakata tuli Georgile pähe arvatavasti Tallinnas välismaalastest jõumeeste esinemisi nähes. Ta hakkas harjutama hantlite, tõstepommide ja muude raskustega. 15-aastaselt olevat ta kihlveo peale surunud mõlema käega 2-naelaseid hantleid 4000 korda järjest. Koolivaheajal olevat ta maksnud tugevamatele maapoistele selle eest, et need temaga maadleksid. Peatselt hakkas ta käima raskejõustikuklubi Linda aidas Maneeži tänaval.
1895.
Lurich sõitis Peterburi, kus ta doktor Władysław Krajewski raskejõustikukabinetis püstitas maailmarekordeid ja võitis kõiki maadluses. Ta hakkas esinema koos Gustav Boesbergiga. Neil oli suur menu nii jõunumbrites kui ka maadluses. Kumbki ei kaotanud etenduste käigus kordagi. Ühtlasi täiendas Georg ennast teise poola maadleja Władysław Pytlasiński juures, kes oli Krajewski kõrval kõige silmapaistvam maadlusõpetaja kogu Venemaal. Lurichit hakkas soosima vürst Lvov ning maadleja elu- ja treeningutingimused paranesid tunduvalt.
1896.
Suvel sai Lurichist spordiprofessionaal, elukutseline atleet ehk rahvakeeli jõumees.
Septembris maadles Lurich Georg Hackenschmidtiga. See jäigi nende ainsaks kohtumiseks. Esimesel päeval jäi maadlus viiki, teisel päeval võitis Lurich 17 minutiga. Hackenschmidt oli siis veel algaja. Edaspidi vältisid nad omavahelist maadlemist ega osalenud kunagi samal turniiril.
1897.
Lurich esines peamiselt Peterburis ja Tallinnas. Maadluses polnud tal Venemaal enam vastast pärast seda, kui ta oli võitnud oma õpetaja Pytlasinski.
Tõstmises püstitas ta palju Venemaa ja maailmarekordeid. Näiteks sooritas ta Peterburis 9. mail ühe päeva jooksul järgmised tõsted:
Suvel sooritas ta turnee Lõuna-Venemaal. Üks tema jõunumbreid oli tõsta oma turjal üles hobune koos ratsanikuga. Maadluses võitis ta hulganisti nii kohalikke kui üle Venemaa tuntud rammumehi, nende hulgas korduvalt Ivan Poddubnõid.
1899.
Üle aasta esines Lurich enneolematu eduga kogu Eesti- ja Liivimaal. Tema esinemiskavad olid mitmekesised: raskuste tõstmine ja nendega žongleerimine, maadlus kohalike rammumeestega ning nende endi vaheliste võistluste korraldamine. Võisteldi nii tõstetes kui ka maadluses, samuti vägikaika- ja sõrmeveos. Lurich lubas igaühele, kes teda ära võidab, 200 rubla. Seda ei tulnud välja maksta. Igas linnas andis ta kõige tugevamale kohalikule võistlejale hõbeauraha. Ajaleht Valgus kirjutas tema esinemise kohta Viljandis: «Imestama peab härra Lurichi kassiosavust määratu raskete pommide pildumises, mida ta jalgade vahelt läbi visates ja ennast imeliku kiirusega ümber pöördes enne jälle kinni püüab kui pomm maha langeda saaks. Kõigi pealtvaatajate nägudelt võis ehmatust lugeda, kui Lurich enesel silmad kinni laskis siduda ja siis koledate raudpommidega nagu kummipallidega aruta osavusega mängis, vahel neid kõrgesse õhku visates ja siis sealt oma palja rinna ning turja peale kukkuda lastes. Seda hiiglamängu nähes ei tahtnud mõned mehed hästi uskuda, et need pommid rauast on, ja läksivad näitepõranda peale, et neid oma käega järele katsuda. Aga kuidas ehmatasivad mehed ja nende suud vajusivad ammuli, kui nad neid pommisid kahe käega vaevalt jalga poolteist jõudsivad üles kergitada.» Rahvas nimetas teda vaimustunult nii Kaleviks kui Kalevipojaks.
Elukutselisi maadlejaid oli Eestis enne küllaga esinenud, ent just Lurichi ringsõit tekitas Eestis üldise raskejõustikuharrastuse laine, millesarnast varem ei olnud. Lurichi mõjul asutati hulgaliselt spordiseltse. Lurich oli peaaegu kõigi 1880. aastatel sündinud Eesti vägimeeste innustaja ja paljudele ka õpetaja. Raskejõustiku tõi Eestisse Gustav Boesberg, kuid kellelgi pole õnnestunud raskejõustikku Eestis sedavõrd tõhusalt propageerida kui Georg Lurichil.
1900.
Sügisel 1899 sõitis Lurich Lääne-Euroopasse. Turnee kestis poolteist aastat ja kujunes täielikuks triumfiks. Ta püstitas tõstmises maailmarekordeid ja oli maadluses võitmatu. Maailmarekordiks kuulutati ka tema "maadlussimultaan" Magdeburgis, kus ta 38 minutiga seljatas 18 maadlejat linnast ja ümbruskonnast. Lurichit nimetati maailma tugevaimaks meheks, 20. sajandi Simsoniks ja ka võitmatuks venelaseks, sest Eestimaa oli tollal vaid Venemaa kubermang.
1901.
Lurich tuli Hamburgis elukutseliste maailmameistriks. Auhind oli 2000 Saksa marka.
Suvel saabus ta kodumaale. Alates augustis ja oktoobris Riias toimunud meistrivõistlustest võistles ta koos oma õpilase Aleksander Abergiga, kes siit alates hakkas ka elukutseliseks maadlejaks.
1902.
Lurich jagas rahvusvahelisel võistlusel Prahas esikohta Heinrich Eberlega, juunis-juulis võitis Vilniuses.
Oktoobris-novembris toimusid Riias meistrivõistlused, mida oma koosseisu poolest võib pidada maailmameistrivõistlusteks. Lurich võitis üle tunni kestnud finaalmatšis Heinrich Eberlet. Kolmas oli Nikola Petrov (Bulgaaria).
1903.
Lurichil ja Abergil ei lubatud osaleda Moskvas korraldatud maadlustšempionaadil, sest korraldajad tahtsid tagada võidu Ivan Poddubnõile. Lurichi artiklid selle juhtumi kohta äratasid ajakirjanduses (sealhulgas välismaal) tähelepanu ja tekitasid poleemikat.
1903. aasta paiku asutas Lurich oma maadlustrupi, milles pakkus tööd eeskätt eestlastele. Maadlejaid valis ta välja ise ja maksis suhteliselt hästi. Kuulsaimad tema trupist olid Aleksander Aberg, Oskar Kaplur, Jaan Neeser, Gustav Vahar ja Karl Veimann.
Samuti korraldas Lurich maadlusturniire, kasutades sageli variisikuid. 1907. aastal süüdistati teda koguni selles, et ta iga päev šifreeritud telegrammide abil määras ära enda organiseeritud võistluste kõik järgmisel päeval maadlevad paarid ja nende tulemused. Lurich kuulutas need väited laimuks ja väitis, et ükski tõsine maadleja ei nõustu ühegi kokkuleppekaotusega. See mõjutaks mitte ainult selle turniiri tulemusi, vaid mõjuks ka tulevaste turniiride honoraridele, kokkuleppematšide avalikuks tulek kahjustaks aga sportlase mainet.
1904.
Amandus Adamsoni skulptuur Lurichist "Champion" võitis 1904. aasta suveolümpiamängude nn kunstiolümpial Saint Louises esikoha.
1907.
Noored elukutselised raskejõustiklased Paul Ingermann, Jaan Jaago, August Ploom, Johannes Tigane ja teised, kes ei tohtinud treenida amatööride klubis Tartu Aberg, asutasid oma klubi Tartu Lurich. Klubisse kuulus umbes 40 meest (enamik küll amatöörid) ja see tegutses maailmasõjani, mil enamik selle liikmeid mobiliseeriti.
1909.
Kaukaasias esines Lurich efektse jõunumbriga: kaks hobust ei suutnud lahti vedada tema käsi, mida ta rinnal koos hoidis. Buhhaara emiir, kes seda pealt vaatas, käskis seepeale tuua oma kaks kõige tugevamat kaamelit. Ka need ei saanud Lurichist jagu. Auhinnaks sai Lurich võidetud kaamelid, kes aga ei talunud Eesti kliimat hästi ja järgmisel aastal surid.
1910.
20. novembril (ukj.) esines Lurich Tallinnas karskusseltsis Valvaja 620 inimesele kõnega karskusliikumise tähtsusest. Reklaamiks laskis ta Ed. Berggrüni raamatukaupluse aknale oma auhindu välja panna: kuldvöö, kullast ja hõbedast medalid ja märgid jms, kokku sadakond eset. Need aga varastati ära. See vargus tekitas suurt kõmu muu hulgas järgnenud protsessi tõttu. Lurich süüdistas Tallinna politseimeistrit Lev Tsitserošinit varguse organiseerimises kättemaksuks selle eest, et ta polnud nõustunud kaotama vene publiku lemmikule Viktor Solovjovile. Tsitserošin süüdistas Lurichit teotamises. Protsess kestis kaks aastat ja Lurich mõisteti tagaselja 10 päevaks vangi. Lurich kaebas otsuse edasi kuni kõrgeimate instantsideni, kuid tulemusteta: tsaaririigi senat kinnitas otsuse 1912. aasta sügisel.
1911 ja 1912.
Lurich võitis meistrivõistlused Brüsselis ja Gentis, oli Varssavis tšehhi Pospešili järel teine ja võitis Hamburgis.
Ameerikas.
Lurich sõitis novembris 1913 Ameerikasse ja proovis läbi lüüa Ameerika vabamaadluses. Seda ta suutiski, kuigi tippude tippu enam ei küündinud (ta oli juba 37-aastane). Ta võitis kõiki peale maailmameistri ameeriklase Frank Gotchi, kellele 1. aprillil 1914 kaotas. Pärast seda maadles ta vahelduva eduga. Tema sädelevat, efektset maadlust küll tõsteti esile ja kiideti, ent üldiselt jäi ta Abergi varju, kes nooremana ja kehaehituselt massiivsemana kohanes paremini Ameerika vabamaadluse robustse maneeriga.
Lurichi organisaatoritalent lõi sealgi välja. 8. novembrist 1915 kuni 29. jaanuarini 1916 (84 päeva) toimusid New Yorgis Kreeka-Rooma maadluse maailmameistrivõistlused, mis olid kõigi aegade pikimad ja osavõturohkeimad. Peeti 454 matši, neist 128 küll vabamaadluses. Turniiri organiseeris Samuel Rachman, kuid väidetavalt oli Rachman variisik ning tegelik turniiri korraldaja oli Lurich. Aberg maadles kõigiga ainult Kreeka-Rooma stiilis ja võitis kõiki. Samuel Rachmani varjus korraldas Lurich teisigi turniire.
Lurichi käsi oli küllap mängus selleski, et Aberg esines aeg-ajalt rahvusvärvides, vahel kirjaga "Est(h)onia" rinnal, ning et teda ajakirjanduses sageli mitte venelaseks, vaid eestlaseks nimetati.
1917.
Märtsis lahkusid Lurich ja Aberg USA-st. Nad sõitsid üle Vaikse ookeani Jaapani ja Hiina kaudu Venemaale. Suvel võistlesid nad juba Petrogradis, sügisel olid taas Eestis.
1918.
Viimane turniir, kus nad Tallinnas osalesid, jäi Saksa vägede lähenedes pooleli. Lurich ja Aberg siirdusid Petrogradi.
Suure rahvusvahelise turniiri Petrogradis võitis Aberg. Lurich sai auhinna parima maadlustehnika eest ja võitis seal korraldatud kehailu võistluse.
1920.
Kodusõja keerises sattusid Lurich ja Aberg Armaviri linna Põhja-Kaukaasias, kus Lurich 22. jaanuaril 43-aastaselt tüüfusesse suri. Paar nädalat hiljem järgnes talle tema õpilane, võistluskaaslane ja sõber Aleksander Aberg. Nad maeti ühte hauda.
Isiksus.
Georg Lurich oli täiskarsklane ega suitsetanud. Korduvalt esines ta avalikkuse ees kõnedega tervislike eluviiside, eriti spordi kasulikkusest ja alkoholi hävitavast toimest inimesele. Ta saavutas populaarsuse nii kõnemehe kui ka ajakirjanikuna.
 «Minule näib aga, et see iga hästi kasvanud inimese kohus on selle
 eest hoolt kanda, et ta jõuetuks, nõrgaks ja tahtmise jõuta ei jääks,
 et ta keha vaimu kohane oleks! Kui ka mitte alati terves kehas terve
 vaim ei ela, siis peaks ometi terve vaim terves kehas asuma. Kas ei
 ole häbi selle pääle mõtelda, kui palju miljonisi aastas mitmesuguste
 loomade kasvatamiseks ja nende tõu parandamiseks välja antakse, kuna
 oma enese "mina" jaoks, mis inimese juures iga sammuga etteotsa
 tungib, imelikul viisil küllalt aega ja raha ei ole! Arvatakse
 nimelt, et kui inimene looduse krooniks on määratud, et siis tal
 sellepärast õigus on lõdvalt elada. Sellegipärast ei või keegi
 salata, et kõige suurem maapäälne varandus tervis on, see on nii
 üleüldiselt arusaadav asjalugu, et ma seda lähemalt seletada ei
 pruugi.» (1903)
Lurich oli suurepärane võimleja, samuti hea jooksja, hüppaja, jalgrattur, uisutaja ja maletaja. Ta valdas vähemalt kümmet keelt.
 «Pidage tervisest lugu! Saage kõik terveks ja tugevaks! Ei siis pruugi
 meil niipalju haigemajasid, vaestemajasid, vangimajasid, ka kõrtsisid
 ning sellesarnaseid asutusi rahva kulul ülal pidada.» (1910)
Maadluses ei olnud tal õpetajaid. Ta uuris ise põhjalikult oma keha ja lõi oma teooriad lihasjõu arendamise kohta selle kõigis osades. Ta töötas pidevalt oma tehnika parandamiseks ja tegi nii palju maadluskunsti väljakujundamiseks. Kreeka-Rooma maadlus võlgneb talle tänu paljude uute võtete, asendite ja vastuvõtete eest. Tema isemõtlemise kalduvus viis vahel kangekaelsuse ja veidrusteni. Näiteks ei harjutanud ta raskuste tõstmist ainult käte jõul, vaid aitas kogu kehaga kaasa, sest maadluses ei tohi teha ühtki liigutust liikumatus asendis, ilma keha abita.
 «Jõustiku ideaalne väärtus ei ole mitte selles, et see ehk teine
 jõumees omale seeläbi midagi võidab, nagu kuulsust, raha, aga ka
 mitte selles, et Aberg Poddubnõi või Poddubnõi Abergi ära võidab,
 sellega on inimesesugu vähe aidatud; niisamuti on isamaa seeläbi vähe
 kaotanud, kui ta tugevaim poeg maha pannakse. Maadlemise ideaalne
 ülesanne on selles, et me kui eelväelased virguksime ja tõsise
 hoiatushüüde nõrkevale inimesesoole hüüaksime.» (1917)
Mälestuse jäädvustamine.
Georg Lurichi mälestusvõistlused.
Lurichi 80. sünniaastapäeva tähistamiseks hakati 1956. aastal korraldama Tallinnas Lurichi mälestusvõistlusi maadluses. See on siiani üks Eesti keskseid maadlusüritusi. Lurichi 125. sünniaastapäeval hakati tähistama Väike-Maarjas Georg Lurichi auks mälestusvõistlusi rammukatsumises. "Georgi Kange"