tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Absolut Vodka

Absolut Vodka on ajalooline Rootsi viinamark, mida toodetakse Lõuna-Rootsis Åhusi külas. 1979. aastal Ameerika Ühendriikides avalikustatud toode on maailmas üks suurema läbimüügiga viinabränd Smirnoffi järel. Alates 2008. aastast kuulub Absolut Vodka Prantsuse suurkontsernile Pernod Ricard.
Ajalugu.
1879. aastal tutvustas niinimetatud viinakuningas Lars Olsson Smith rootslastele oma absoluutselt puhast viina (rootsi keeles "absolut rent brännvin"). Sõna "absoluutselt" tulenes Smithi uuenduslikust viina destilleerimise viisist: tavalise kolme või nelja korra asemel destilleeritakse alkoholi enam kui sada korda. Tänu sellele võttele sai Smith reklaamida toodet kui täiesti puhast viina parima maitsega. Smithi loodud destilleerimisviisi kasutatakse tänapäevani.
Taassünd.
1970. aastatel otsustas Rootsi riigile kuuluv alkoholimonopol Vin &amp; Spirit AB Lars Olsson Smithi elutöö taastada. Tootemargi saja aasta juubeli lähenedes seati ettevõttele kõrged sihid: eesmärgiks võeti vallutada suurima konkurentsiga USA turg. USA rangete müügiseaduste tõttu võttis toote väljatöötamine aega, kuid 1979. aastal õnnestus Bostonis omanäolise Absolut Vodka väljatulek. Lõpptulemus oli sinise kirjaga Rootsi traditsiooniline arstirohupudel, mida kaunistas Absolut Vodka looja Lars Olsson Smithi portree.
Absolut Vodkat hakati tootma Lars Olsson Smithi sünnikohas Åhusi külas, kus destilleeritakse alkoholi siiani.
2008. aastal ostis suurettevõte Pernod Ricard Absolut Vodka tootemargi Rootsi riigilt 5,28 miljardi euro eest.
Turundus.
Algusaastad ei olnud Absolut Vodkale lihtsad: konservatiivne disain ei kutsunud ostma. Kuulsus ning edu hakkas aga kasvama, kui tuldi välja uuenduslike müügikampaaniatega. Suureks turunduslikuks eduks osutus koostöö kuulsate kunstnikega. Pudelitele on isikupäraseid värvilahendusi pakkunud enam kui 500 kunstnikku, nende hulgas ka Andy Warhol. Stockholmi alkoholimuuseumis on ka Absolut Vodka teemaline väljapanek, kus kõik teosed kujutavad tootemargi viinapudeleid.
Margi iseärasused ja edu.
Absolut Vodkat valmistatakse võimalikult looduslikult. Teraviljaks on valitud Åhusi läheduses kasvav talinisu ning vesi saadakse kohalikust puurkaevust. Viljapõldu väetatakse võimalikult vähe ning lõppsaadus ei sisalda suhkruasendajaid. Rikkalikus ent mahedas maitses on äratuntav kuivatatud viljade mekk.
Rohkem kui 20 maitsega Absolut Vodka on üks maailma kuulsamaid viinamarke. Suuremad turud on USA, Kanada, Saksamaa ja Ühendkuningriik. Absolut Vodka on populaarseim viin reisiostude valdkonnas. Toode on globaalne, sest seda müüakse rohkem kui 150 riigi turul.
Keskhaldusringkond

Keskhaldusringkond (vene keeles Центральный административный округ) on haldusüksus Venemaal Moskvas, üks 12 Moskva linna haldusringkonnast. 
Haldusringkond asub Moskva tsentrumis. Keskhaldusringkonda kuulub 12 rajooni. 
Ringkonna territooriumile jääb palju teatreid, enamik Moskva vaksaleid, suurem osa Venemaa Föderatsiooni ministeeriume, samuti Kreml, Venemaa Föderatsiooni valitsuse hoone ja Riigiduuma hoone. Ringkonna piirid langevad enam-vähem kokku Moskva linna piiridega 1912. aastal. 
Keskhaldusringkonnas elab 769 700 elanikku (2017). Haldusringkonna pindala on 66,2 km².
Keskhaldusringkonna juhtimine.
Haldusringkonna administratiivne juhtimisorgan on prefektuur, mis kuulub Moskva Valitsuse struktuuri. Prefektuuri eesotsas on prefekt, kes "ex officio" (ameti poolest) on ühtlasi Moskva Valitsuse liige. 2015. aastast on sellel ametikohal Moskva linnapea Sergei Sobjanini seadlusega määratud Vladimir Goverdovski. Tema eelkäija selles ametis oli Viktor Fujer, kes aga suri 2015. aastal toimunud jalgpallimatši ajal saadud infarkti tagajärjel.
Rajoonid.
Territooriumilt väiksem on Arbat (288 hektarit) ja suurimad Hamovniki (1192 ha) ja Presnja rajoon (1185 ha). Elanike arvult on väiksem Jakimanka (4792 elanikku) ja suurimad Taganski rajoon (13 421), Arbat (12 748) ja Zamoskvoretšje (12 095).
Kohalik omavalitsus.
Kohalikku omavalitsust teostatakse munitsipaalmoodustistes. Keskhaldusringkonnas on 10 munitsipaalmoodustist (munitsipaalringkonda) – igale rajoonile vastab üks munitsipaalringkond. Munitsipaalringkondades on kohaliku omavalitsuse organiteks saadikute nõukogu (esindusorgan) ja administratsioon (täidesaatev organ).
Keskhaldusringkonnast valitud saadikud.
Riigiduuma 7. koosseisu valimistel 2016. aastal Keskhaldusringkonna territooriumil moodustatud ainsast valimisringkonnast pääses Riigiduumasse Ühtse Venemaa liige Nikolai Gontšar.
Moskva Linnaduumasse valiti 2014. aastal Keskhaldusringkonnast kolm saadikut, neist üks kuulub Ühtsesse Venemaasse, üks Venemaa Föderatsiooni Kommunistlikku Parteisse ja üks on parteitu (Moskva kõrgema majanduskooli rektor Jaroslav Kuzminov).
Õppekirjandus

Õppekirjandus on raamatud ja muud väljaanded, mida kasutatakse õpetamiseks ja õppimiseks. 
Õppekirjanduse hulka kuuluvad näiteks õpikud, töövihikud, juhendmaterjalid, näitlikud vahendid jmt.
Intsikurmu muusikafestival

Intsikurmu muusikafestival on iga-aastane suvine kunsti- ja muusikafestival, mis toimub Põlvas Intsikurmu metsapargis. 
Festivali ala suurus on umbes 8 hektarit ning see koosneb kolmest lavast, kohvikutest ja baaridest. Lisaks on festival pannud suurt rõhku ka temaatilistele aladele: lesila, lasteala, spordiala, telkimisalad, metsagalerii, installatsioonialad, metsakino ja metsamatkad. Festivali külastatavus on aastast aastasse kasvanud, 2013. aastal 1500, 2014. aastal 2500, 2015. aastal 3500 ja 2016. aastal 6500. 
Ajalugu.
Intsikurmu festival sündis Uue Ajastu Festivalist, mis toimus Põlvas aastatel 2010–2012. Uue Ajastu Festivali ja Intsikurmu festivali on kuue aasta jooksul külastanud üle 15 000 inimese ning festivalil on esinenud rohkem kui 120 artisti. Esimene Intsikurmu muusikafestival toimus 2013. aasta augusti alguses Intsikurmu metsapargis. 2014. aasta festival ristiti Eesti ajakirjanduse poolt “Eesti Positivuseks”. 2017. aastal toimub festival viiendat aastat järjest Intsikurmu metsapargis. 
Intsikurmu on ilufestival, mis hindab kõrgelt kvaliteeti kõiges: valguse- ja videoinstallatsioonid, kunstitaiesed, välikohvikud, olemise ja mõtlemise alad ning muusika, mis on festivali keskmeks. Kõik, mis metsapargis sünnib, on kantud suurmeeste Jakob Hurda ja Jaan Vahtra vaimust. 
Asukoht.
Festival toimub Põlvas looduslikult kaunis ja inimlikult inspireerivas Intsikurmu metsapargis. Ürgne, tugeva energiaga peokoht taevasse kõrguvate puude all pakub silmale esteetilist ilu ja loomingulist lennukust. Tegemist on pikkade traditsioonidega peokohaga, millele Intsikurmu festival annab uue mõõtme ja hingamise. Esimesed eestlaste koori kooslaulmised toimusid metsapargis 1855. ja 1857. aastal. Ligi 23 hektaril laiutav looduslik ilu on looduskaitse all.
Voskressenski rajoon

Voskressenski rajoon (vene keeles "Воскресенский район") on 2. järgu haldusüksus (munitsipaalrajoon) Venemaal Moskva oblasti idaosas. Rajooni keskus on Voskressenski linn.
Rajoon piirneb kirdes Orehhovo-Zujevo rajooniga, idas Jegorjevski linnaringkonnaga, lõunas Kolomna linnaringkonnaga, edelas Stupino rajooniga ja läänes Ramenskoje rajooniga.
Rajooni pindala on 812,48 km². Elanike arv oli 2012. aastal 154 125, 2009. aastal 152 203 ja 2002. aastal 152 761.
Voskressenski rajoonis on 83 asulat, mis kuuluvad nelja linnaasunduse (Voskressenski linna ja Beloozjorski, Horlovo ja Tsjurupa nimelise alevite) ning kahe külaasunduse koosseisu.
Rajooni tähtsaim jõgi on Otra.
Sikšņi mõis

Sikšņi mõis (saksa keeles "Vaucluse") oli rüütlimõis (fideikomiss) Liivimaal Valga kreisis Koivaliina kihelkonnas. Tänapäeval asub mõisakompleks Lätis Smiltene piirkonnas Vireši vallas Sikšņi külas.
Ajalugu.
Mõis kujunes Mālmuiža mõisa Koivaliina kihelkonda jäänud karjamõisast, mis kandis nime "Webershof". Mõis tekkis, kui Wilhelmine von Berg selle valduse aastal 1834 oma lastele eraldas. Gustav von Berg omandas selle siis 8259 rubla eest oma vendadelt. ent järgmisel aastal loovutas ta valduse oma vennale Friedrich von Bergile, kelle järeltulijate valdusse see ka jäi.
Mõisa suurus.
Aastal 1881 oli mõisal 1 ja 61/80 adramaad maad, lisaks allus mõisale 2 ja 74/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses. Agraarreformi ajal kuulus mõisale 1179,65 hektarit maad.
Grundzāle mõis

Grundzāle mõis (saksa keeles "Grundsahl") oli rüütlimõis Liivimaal Valga kreisis Koivaliina kihelkonnas. Praeguse haldusjaotuse järgi asub mõisakompleks Läti Smiltene piirkonnas Grundzāle vallas Grundzāles muiža külas.
Ajalugu.
Mõis oli varem Grundeisidele kuulunud Palsmane mõisa osa ja sai omanike järgi ka nime. Valduse läänistas Zygmunt III Waza Stanislaus Rogosinsky nimelisele mehele Grundis-skola nime all eluaegseks valduseks. Hiljem läks see Schwarzhoffide pere valdusse. Kui pere Poola-Rootsi sõja järel koos poolakatega Liivimaalt pages, kaebas Johann von Rüdinger, kes ühe Schwarzhoffiga abielus oli, seejärel kohtule, et sealjuures olevat tema naise neitsilikkus kannatada saanud, ja kohus luges tema sellest tulenevad nõudmised mõisale õigustatuks. Aastal 1649 andis Kristiina mõisa Gotthard Wilhelm Budbergile (1605−1682) alloodiks ja Rüdinger loovutas oma õigused talle. Aastal 1652 ostis mõisa 3590 taalri eest Paul von Helmersen. Edasi päris mõisa tema kasupoeg Caspar Ceumern. Aastal 1677 müüs ta mõisa 5100 taalri eest Thumb von Weingartenile. Aastal 1724, sai vastavalt aastal 1712 vastu võetud resolutsioonile mõisa omanikuks paruness Budberg, ent too müüs selle 5000 taalri eest Johann von Wulffile. 
Aastal 1834 ostis mõisa Johanni vend Adolph. Adolphi surma järel ostis Emil von Wulff mõisa 2000 rubla eest teistelt pärijatelt välja. Ta suri aastal 1863 ning mõisa pärisid tema lesk Therese ning nende lapsed Emil Alfred Adolph Bogdan, Julius Edmud Alphons Adolph ja Theres Christine Ludmilla.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 3 ja 1/2 adramaad, sellele allus 195 mees- ja 201 naishinge.
Aastal 1627 oli mõisa suurus neli adramaad, haritavat maad ei olnud. Aastal 1641 oli adramaid 2 ja 1/2, aastal 1688 aga 4 ja 1/2, nii ka aastal 1734. Aastal 1758 oli mõisa suurus 3 ja 1/2 adramaad. Aastal 1823 oli selle suurus 6 ja 1/2 adramaad. Ka aastal 1832 oli mõisal 6 ja 1/2 adramaad maad, aastal 1881 oli neid aga 2 ja 37/80, lisaks allus mõisale 7 ja 73/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.
Luturmuiža mõis

Luturmuiža mõis (saksa keeles "Adsel-Luttershof") oli rüütlimõis Liivimaal Valga kreisis Koivaliina kihelkonnas. Praeguse haldusjaotuse järgi asub mõisakompleks Läti Valka piirkonnas Zvārtava vallas Stepi külas.
Ajalugu.
Algselt oli see mõis Koivaliina kiriku omand. Aastal 1625 kinkis Gustav II Adolf selle valduse kammerjunkur Peter Sparrele. Aastal 1682 omandas mõisa Sigrid Horn (Sparre lesk). Mõisate reduktsiooni käigus liideti see valdus Koivaliinaga. Kuna Koivaliina kirikumõisale ei kuulunud talupoegi ja sel puudus reaalne sissetulek, siis allutati osa selle mõisa sissetulekust Rootsi ajal kirikuõpetajale. Tol perioodil oli mõisa saksakeelne nimi "Swentschisken-Kleinhof".
Hiljem läks mõis Delwigite valdusse. Aastal 1799 panditi see George Mengdenile. Too müüs aastal 1800 mõisa 17 800 taalri eest Magnus Johann Scotus von Scotele (1744−1829), kes selle sisuliselt Zvārtava mõisa kõrvalmõisaks muutis.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 3 ja 5/8 adramaad, sellele allus 124 mees- ja 132 naishinge.
Aastal 1627 oli mõisa suurus üks adramaa, reaalselt hariti aga 1 ja 1/4 adramaad maad. Aastal 1641 oli adramaid 4 ja 1/2, aastal 1688 aga 3 ja 7/8 ning aastal 1734 vaid 2 ja 1/2. Aastal 1758 oli mõisa suurus 3 ja 3/4 adramaad. Aastal 1823 oli selle suurus 3 ja 1/2 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal 3 ja 11/20 adramaad maad, aastal 1881 oli neid aga 1 ja 40/80, lisaks allus mõisale 4 ja 24/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.
Jaunāmuiža mõis

Jaunāmuiža mõis (saksa keeles "Adsel-Neuhof" ka "Frauenthal", läti keeles "Jaunāmuiža") oli rüütlimõis Liivimaal Valga kreisis Koivaliina kihelkonnas. Praeguse haldusjaotuse järgi asub mõisakompleks Läti Valka piirkonnas Zvārtava vallas Jaunāmuiža külas.
Ajalugu.
Mõis oli algselt osa Koivaliina mõisa valdustest, kuuludes Delwigitele. Selle esimeseks omanikuks sai Peter Delwig. Too müüs mõisa 25 600 taalri eest õuenõunik von Bergile, kes pidi selle aga Peteri vennale Axel Delwigile loovutama. Too pantis valduse aastal 1808 Magnus Johann von Scotusele, saades 33 250 taalrit. Too loovutas järgmisel aastal pandiõigused oma tütrele Johannale Biersonile, kes need omakorda aastal 1918 Alexander von Radinghile loovutas. Too sai aastal 1820 ka mõisa pärisomanikuks, pantides selle siis 40 000 rubla eest tollelesamale Johannale, kes enne Biersoni nime kandis, ent nüüdseks oli Keller. Aastal 1845 ostis tollelt 44 500 rubla eest mõisa August von Zoeckell ja see kujunes Zvārtava mõisa kõrvalmõisaks.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 6 ja 1/2 adramaad, sellele allus 195 mees- ja 201 naishinge.
Aastal 1627 oli mõisa suurus 4 ja 1/4 adramaad, aastal 1734 aga 4 ja 3/4. Aastal 1758 oli mõisa suurus 6 ja 1/2 adramaad. Aastal 1823 oli selle suurus 5 ja 3/4 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal viis adramaad maad, aastal 1881 oli neid aga 2 ja 45/80, lisaks allus mõisale 6 ja 8/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.
Krasnoselski rajoon

Krasnoselski rajoon on Venemaal mitme rajooni nimi.
Kaksikfilmid

Kaksikfilmid (inglise keeles "twin films") on sama või väga sarnase süžeega filmid, mis on toodetud või ilmunud samal ajal kahes erinevas filmistuudios.
Põhjuseid sellele fenomenile on mitmeid. Võib juhtuda, et rohkem kui üks filmistuudio hakkab samal ajal sarnase stsenaariumiga projekti arendama ja filmistuudiote vahel võib tekkida konkurents, et saada oma film teise stuudio omast varem valmis. Mõnel puhul on põhjuseks filmi ekraanile toomine enne teist stuudiot, et selle võttega rohkem teenida.
Teiseks võimalikuks seletuseks on filmid, mis keskenduvad mõnele kindlale päevakohaseks muutunud teemale, näiteks ajalooliste sündmuste tähtpäevad või terrorirünnakud. Sel juhul võivad erinevad inimesed ja stuudiod samal ajal mõttele tulla luua sarnase teemaga film. Näiteks 1992. aastal välja tulnud Christoph Kolumbuse teemalised filmid "1492: Paradiisi vallutamine" ja "Christopher Columbus: The Discovery" tähistasid mõlemad Kolumbuse reisi 500. aastapäeva ning ilmusid seetõttu samal ajal.
Teinekord võib mõne filmi edu ajendada teisi stuudioid sarnase süžeega oma filmi lavastama, nagu juhtus 1998. aastal ilmunud "Trumani show" ja 1999. aastal ilmunud "EdTV" puhul. 
Stsenarist Terry Rossio märgib, et Hollywoodis on alati käsil sarnase süžeega projekte, kuid enamasti jõuab vaid üks neist tootmisse.
Kaksikfilmiga sarnane nähtus on "mockbuster" ehk võltskassahitt. Erinevalt kaksikfilmidest, mis on tavaliselt suure eelarvega ning lihtsalt sisult sarnased, on võltskassahitid enamasti väikese eelarvega ja väikeste stuudiote tehtud. Võltskassahitid ei püüa võistelda samal ajal välja tulevate sarnaste filmidega, vaid lihtsalt suurte filmide edu pealt teenida, luues eduka filmi teemaga sarnaneva jäljenduse. Tavaliselt kasutatakse selleks juba ilmunud suurfilmide pealkirjadega väga sarnaseid pealkirju.
Teised tähendused.
Kaksikfilmide tähendust on kasutatud ka filmide puhul, mis on toodetud sama produktsiooni poolt, et ühte lugu kahest küljest jutustada. Näiteks Clint Eastwoodi filmid "Meie isade lipud" ja "Kirjad Iwo Jimalt" räägivad mõlemad Iwo Jima lahingust, kuid eri osapoolte vaatepunktist.
Veel on terminit "kaksikfilmid" kasutatud nende filmide puhul, kus üks produtsent on tootnud sama filmi kahes keeles. Sellised on näiteks filmid "Whispering City" ja "La Fortresse", millest esimene on inglise ja teine prantsuse keeles, prantsuse näitlejatega.
Beļava mõis

Beļava mõis (saksa keeles "Kortenhof", vanasti ka "Buchholzhof", läti keeles "Beļavas muiža") oli rüütlimõis (fideikomiss) Liivimaal Valga kreisis Gulbene kihelkonnas. Tänapäeval asub Lätis Gulbene piirkonnas Beļava vallas Pilskalnsi külas.
Ajalugu.
Mõis on kujunenud kolmest valdusest - aastal 1489 Eberhard Binzile antud maast, aastal 1505 Andreas von Hagenile antud maast ja aastal 1550 Hans Buchholtzile eraldatud mõisast. Sigismund III andis kõik need valdused Theophil Wirzowskyle, kes müüs need edasi Andreas Wirzowskyle, kes need omakorda 2400 kuldna eest George Buchholtzile edasi müüs. Poola ajal olid mõisa omanikuks veel keegi Modorofsky ja Bielkowsky. Edasi läks mõis Rootsi riigi valdusesse. Rootsi ajal kuulus mõis Bülowitele, nende järgi on mõis ka oma lätikeelse nime saanud. 
Aastal 1683 sündis mõisas Magdalene Elisabeth von Hallart, kellest kujunes Vidzeme vennastekoguduste tähtis toetaja. Aastal 1725 ostis mõisa Otto Hermann von Vietinghoff. Põhjasõja järel läks mõis Bergide suguvõsa valdusse, kui Otto Hermann selle Friedrich Georg von Bergile müüs. Siis jagunes valdus ka Beļava ja Nagliena mõisaks. Aastal 1834 omandas mõlemad mõisad 76 000 rubla eest Alexander von Berg. Bergid püstitasid aastal 1750 ka mõisa barokkstiilis häärberi. Friedrich Wilhelm Rembert von Berg lasi mõisa parki rajada kõigile jumalatele pühitsetud kabeli. Agraarreformi järel asutati mõisa häärberisse kohalik kool.
Mõisaansambel.
Beļava mõisa hoonetekompleks on muinsusmälestisena riikliku kaitse all, sealhulgas on kaitse all park, mõisa juustuhoidla, häärber, häärberi trepid, kaks häärberi ahju, ahi-kamin, 14 ust, 5 toa interjöörid, seinakapp ja 28 põrandaplaati. Sealne vanim ehitis on häärber, ülejäänud osa mõisakompleksist rajati XIX sajandil ja ehitati sajandi lõpus või XX sajandi alguses ümber. Häärberis asus võõrandamise järel vallakool, tänapäeval asub seal kohalik algkool.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal koos Nagliena mõisaga 9 ja 3/8 adramaad, sellele allus 290 mees- ja 319 naishinge. 
Aastal 1627 oli Beļava mõisa suurus koos Nagliena mõisaga kokku 8 ja 1/4 adramaad, sellest 3/4 adramaa jagu oli haritavat maad. Aastal 1641 oli mõisadel adramaid 4 ja 1/4. Aastal 1688 kuulus mõisadele adramaid 6 ja 3/8, ent aastal 1734 oli neid 6 ja 1/4. Aastal 1758 oli mõisa suurus 5 ja 1/2 adramaad. Aastal 1823 oli selle suurus 11 ja 3/5 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal 11 ja 2/5 adramaad maad, aastal 1881 oli adramaid 4 ja 2/80, lisaks allus mõisale 11 ja 75/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.
Agraarreformi eel aastal 1920 kuulus mõisale 1456 hektarit maad.
Karjamõisad.
Aastal 1816 kuulus mõisale üks karjamõis – "Blankekaln".
Blome mõis (Gulbene kihelkond)

Blome mõis (saksa keeles "Blumenhof", läti keeles "Blomes muiža") oli rüütlimõis (fideikomiss), hiljem Vana-Gulbene kõrvalmõis Liivimaal Valga kreisis Gulbene kihelkonnas. Blome mõisa hooned on arhitektuurimälestistena kohaliku kaitse all (ait, häärber). Tänapäeval asub Lätis Gulbene piirkonnas Beļava vallas Ozolkalnsi külas.
Ajalugu.
Mõis kuulus orduajal Bluhmide suguvõsale. Poola ajal läks see kellegi Tolcki valdusesse, kes selle aga Philipp Braderiga valduseid vahetades viimasele loovutas. Too pöördus aastal 1592 [[Sigismund III poole, et too tema õiguseid kinnitaks, kuningas otsustas aga aastal 1603 mõisa George ja Melchior Bluhmile anda. Aastal 1682 asus Ebert Jürgen Bluhm sinna elama. Aastal 1740 müüs Gotthard George von Bluhm mõisa 2340 taalri eest Johann Friedrich von Krusele, kellelt selle päris Johann Gideon von Kruse. See pantis Blome ja [[Valme mõis]]ad 8200 taalri eest Otto Hermann von [[Vietinghoff]]ile. Aastal 1791 sai Johanni lesk Margaretha mõisade eest veel 1000 taalrit ja vormistas pandilepingu müügilepinguks ümber.
Mõisa suurus.
[[Herbord Carl Friedrich von Bienenstamm|Bienenstammi]] andmetel oli [[Vana-Gulbene mõis]]a ja selle kõrvalmõisade, sealhulgas ka Blome mõisa kogusuurus 1816. aastal 22 [[adramaa]]d, neile mõisadele allus kokku 1474 mees- ja 1538 naishinge.
Aastal 1641 oli Blome mõisa suurus 4 adramaad, aastal 16488 oli mõisal adramaid 1 ja 1/2. Aastal 1725 kuulus mõisale adramaid 1 ja 1/8, ent aastal 1734 oli neid 1 ja 3/8. Aastail 1744 ja 1757 kuulus mõisale adramaid 1 ja 1/2, aastal 1757 aga 1 ja 3/8. Aastal 1832 oli mõisal 4 adramaad maad, aastal 1881 oli adramaid 5 ja 23/80, lisaks allus mõisale 4 ja 37/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.
Viited.
[[Kategooria:Gulbene piirkonna mõisad]]
[[Kategooria:Liivimaa fideikomissmõisad]]
[[Kategooria:Gulbene kihelkond]]
[[Kategooria:Wolffide mõisad]]
Omas Kojas

Omas Kojas oli Eesti "heavy metal"'i bänd, mis tegutses aastatel 1986–1991.
Ajalugu.
Omas Kojas alustas tegevust 1986. aasta sügisel Hiiumaal. Arvo Haav ja Kalev Räis olid varem koos muusikat teinud eri kollektiivides juba alates 1970. aastatest, ning leidsid, et uued ideed vajavad väljundit. Võrust pärit kitarrist Rein Voitka tõi kaasa kolleegid, vennad Tiit Sedriku ja Mait Sedriku. Trummariks kaubeldi kogemustega Arvi Redi, toonane Magnetic Bandi varu-löökriistamängija – "Mees, kes haaras pulgad, kui Gunnar Graps lavale laulma läks," selgitab pärnakast kitarrist Aivar Vorman, kes tuli hiljem asendama perekondlikel põhjustel lahkunud Voitkat.
Mängiti omaloomingulist muusikat, mida oli Kalevil ja Arvol kogunenud juba arvestataval hulgal. Stiililiselt oli muusika peamiselt "hard rock"'i ja "heavy metali"'i vallast.
Krapa mõis

Krapa mõis (saksa keeles "Kroppenhof") oli rüütlimõis Liivimaal Valga kreisis Gulbene kihelkonnas. Tänapäevase halusjaotuse järgi jääb Gulbene piirkonna Daukstese valda Krapa külla.
Krapa mõisakompleks (laut, ait ja mõisavalitseja maja) on kohaliku kaitse all olevad muinsusmälestised.
Ajalugu.
Mõis on nime saanud sellest, et oli orduajal Kropfenite valduses. Sigismund III andis mõisa aastal 1592 Andreas Roszezkyle eluaegseks kasutamiseks, ent see loovutas oma õigused hiljem Johann von Schwartzhofile ning tema abikaasale Margarethale. Kuna nood olid Poola toetajad, nõudis Reinhold Wunsch mõisa omale ja tema taotlus rahuldati aastal 1631. Aastal 1675 müüs Heinrich Johann Wunsch mõisa Casper Franckile. Aastal 1681 pantis Johann Franck mõisa 1600 taalri eest Nicolaus Hartungile ja Ludolph Betterile. Aastal 1728 müüsid Anna Elizabeth Franck ja Hermann George Trautvetter Krapa 2500 taalri eest Gustav Heinrich Strandmannile. Aastal 1742 pantis too mõisa 5350 taalri eest kolmekümneks aastaks leitnant Duriesile. Aastal 1749 loovutasid tolle võlausaldajad pandilepingu 6000 taalri eest Adam Heinrich Schwartzile. Aastal 1809 pantisid Gustav Heinrichi pärijad, poeg Otto Magnus, lesk Catharina, ja lapselapsed Udo ning Amalie, mõisa 27 000 taalri eest Wilhelm von Loewisele. Aastal 1819 loovutas Udo õigused mõisale 27 500 taalri eest oma naisele Wilhelminele. 
Wilhelmine pantis aastal 1822 Hans Dietrich Schmidtil, kes müüs pandiõigused aastal 1823 Wilhelm von Loewisele, saades selle eest 33000 hõberubla. Aastal 1829 loovutas Wilhelm von Loewis mõisa pandiõigused 35 000 rubla eest Luise von Schlenerile, kes aatal 1835 ka mõisa pärisomanikuks sai. Too loovutas mõisa aastal 1865 60 000 rubla eest oma pojale Norbert von Schlenerile. Aastal 1864 päris mõisa tema õde Rosamunde von Hertzberg.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 3 ja 7/8 adramaad, sellele allus 174 mees- ja 206 naishinge.
Aastal 1627 oli Krapa mõisa suurus kokku 3 ja 1/4 adramaad, sellest 3/4 adramaa jagu oli haritavat maad. Aastal 1641 oli mõisal adramaid 2 ja 1/2. Aastal 1688 kuulus mõisale adramaid 2 ja 3/4, nagu ka aastal 1734. Aastal 1758 oli mõisa suurus 3 ja 7/8 adramaad. Aastal 1823 oli selle suurus 7 ja 1/20 adramaad. Ka aastal 1832 oli mõisal 7 ja 1/20 adramaad maad, aastal 1881 oli adramaid 7 ja 79/80, lisaks allus mõisale 10 ja 1/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.
Karjamõisad.
Aastal 1816 kuulus mõisale üks karjamõis: "Charlottenhof".
Valme mõis

Valme mõis (saksa keeles "Walmeshof", varem "Taubenhof") oli rüütlimõis, hiljem Vana-Gulbene kõrvalmõis Liivimaal Valga kreisis Gulbene kihelkonnas. Tänapäeval asub Lätis Gulbene piirkonnas Beļava vallas Svelberģise külas.
Ajalugu.
Mõis on kujunenud kolmest aastal 1583 Jürgen Walmesele antud adramaast. Aastal 1592 andis Sigismund III need tolle pojale George Walmesele eluaegseks kasutamiseks. Gustav II Adolf andis mõisa aastal 1631 Clas Heinrich Taubele. Aastal 1752 müüs Caspar Friedrich von Taube mõisa 3120 taalri eest oma kasupoja pojale Johann Gideon von Krusele. See pantis Valme ja Blome mõisad 8200 taalri eest Otto Hermann von Vietinghoffile. Aastal 1791 sai Johanni lesk Margaretha mõisade eest veel 1000 taalrit ja vormistas pandilepingu müügilepinguks ümber.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli Vana-Gulbene mõisa ja selle kõrvalmõisade, sealhulgas ka Valme mõisa kogusuurus 1816. aastal 22 adramaad, neile mõisadele allus kokku 1474 mees- ja 1538 naishinge.
Litene mõis

Litene mõis (saksa keeles "Lettin", läti keeles "Litenes muiža", eesti keeles ka "Liitina mõis") oli rüütlimõis Liivimaal Valga kreisis Gulbene kihelkonnas. Mõisakompleks jääb tänapäevase haldusjaotuse järgi Gulbene piirkonna Litene valda Litene külla.
Ajalugu.
Erinevalt teistest piirkonna mõisadest ei allunud selle mõisa alad mitte Gulbene piiskopilinnusele, vaid Aluliina ordulinnusele. Gustav II Adolf andis selle koos teiste piirkonna mõisadega Gustav Hornile, kellelt see siis mõisade reduktsiooni käigus riigile läks.
Aastal 1826 omandas mõisa Johann Gottlieb Wolffi pärandi jagamisel Otto Heinrich Theodor Wolff. Too suri aastal 1841 ja mõisa pärisid tema lesk Anna ning nende lapsed Ottilie, Friedrich, Casimir, Anna, Ernst, Gottlieb, Marie, Alexandrine, Eveline, Olga ja Anine. Aastal 1880 suri Anna ning uuel pärandijagamisel ostis Ernst mõisa 227 500 rubla eest ülejäänud pärijatelt välja.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli Vana-Gulbene mõisa ja selle kõrvalmõisade, sealhulgas ka Litene mõisa kogusuurus 1816. aastal 22 adramaad, neile mõisadele allus kokku 1474 mees- ja 1538 naishinge.
Aastal 1832 oli Litene mõisa suurus 12 ja 1/4 adramaad maad. Aastal 1881 oli adramaid 16 ja 1/80, lisaks allus mõisale 21 ja 11/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.
Karjamõisad.
Aastal 1816 allus Litene mõisale kaks karjamõisa: "Sillowa" ja "Kordona".
Mõisaansambel.
Litene mõisakompleks ja selle tall on riikliku kaitse all olevad kultuurimälestised. Kohaliku kaitse all on Litene mõisa pesuköök, häärber, kaks teenijate maja, park, magasiait, ait, küün ja apteek. Häärberis asub tänapäeval Litene kool.
Nagliena mõis

Nagliena mõis (saksa keeles "Wassilissa", läti keeles "Naglienas muiža") oli rüütlimõis (fideikomiss) Liivimaal Valga kreisis Gulbene kihelkonnas. Nagliena mõisa hooned on arhitektuurimälestistena kohaliku kaitse all (kõrts, ait, häärber). Tänapäeval asub Lätis Gulbene piirkonnas Beļava vallas Naglene külas.
Ajalugu.
Mõis on kujunenud kolmest valdusest - aastal 1489 Eberhard Binzile antud maast, aastal 1505 Andreas von Hagenile antud maast ja aastal 1550 Hans Buchholtzile eraldatud mõisast. Sigismund III andis kõik need valdused Theophil Wirzowskyle, kes müüs need edasi Andreas Wirzowskyle, kes need omakorda 2400 kuldna eest George Buchholtzile edasi müüs. Poola ajal olid mõisa omanikuks veel keegi Modorofsky ja Bielkowsky. Edasi läks mõis Rootsi riigi valdusesse. Rootsi ajal kuulus mõis Bülowitele. 
Aastal 1683 sündis mõisas Magdalene Elisabeth von Hallart, kellest kujunes Vidzeme vennastekoguduste tähtis toetaja. Aastal 1725 ostis mõisa Otto Hermann von Vietinghoff. Põhjasõja järel läks mõis Bergide suguvõsa valdusse, kui Otto Hermann selle Friedrich Georg von Bergile müüs. Siis jagunes valdus ka Nagliena ja Beļava mõisaks. Aastal 1834 omandas mõlemad mõisad 76 000 rubla eest Alexander von Berg. Bergid püstitasid aastal 1750 ka mõisa barokkstiilis häärberi. Friedrich Wilhelm Rembert von Berg lasi mõisa parki rajada kõigile jumalatele pühitsetud kabeli. Agraarreformi järel asutati mõisa häärberisse kohalik kool.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal koos Beļava mõisaga 9 ja 3/8 adramaad, sellele allus 331 mees- ja 359 naishinge. 
Aastal 1627 oli Nagliena mõisa suurus koos Beļava mõisaga kokku 8 ja 1/4 adramaad, sellest 3/4 adramaa jagu oli haritavat maad. Aastal 1641 oli mõisadel adramaid 4 ja 1/4. Aastal 1688 kuulus mõisadele adramaid 6 ja 3/8, ent aastal 1734 oli neid 6 ja 1/4. Aastal 1758 oli mõisa suurus 4 ja 3/8 adramaad. Aastal 1823 oli selle suurus 10 ja 9/20 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal 10 ja 3/20 adramaad maad, aastal 1881 oli adramaid 3 ja 56/80, lisaks allus mõisale 10 ja 36/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.
Agraarreformi eel aastal 1920 kuulus mõisale 1285 hektarit maad.
Karjamõisad.
Aastal 1816 kuulus mõisale üks karjamõis: "Feodorowa", hiljem "Fedorowka".
The Hanging Tree

"The Hanging Tree" ("Poomispuu") on James Newton Howardi kirjutatud laul, mida esitab 
2014. aasta filmis "" Ameerika näitleja Jennifer Lawrence. Laulu sõnade autor on triloogia "Näljamängud" autor Suzanne Collins. Muusika autorid on Jeremiah Fraites ja Wesley Schultz Ameerika indie folk bändist The Lumineers.
Laulu sõnad.
Suzanne Collinsi romaanist "Pilapasknäär" (lk 109-110):
&lt;poem style="margin-left:3em; float:left;"&gt;
Are you, are you
Coming to the tree
They strung up a man they say who murdered three.
Strange things did happen here
No stranger would it be
If we met at midnight in the hanging tree.
Are you, are you
Coming to the tree
Where dead man called out for his love to flee
Strange things did happen here
No stranger would it be
If we met at midnight in the hanging tree.
Are you, are you
Coming to the tree
Where I told you to run, so we'd both be free
Strange things did happen here
No stranger would it be
If we met at midnight in the hanging tree.
Are you, are you
Coming to the tree
Wear a necklace of rope
Side by side with me.
Strange things did happen here
No stranger would it be
If we met at midnight in the hanging tree.
&lt;/poem&gt;
&lt;poem style="margin-left:6em; float:left;"&gt;
"Poomispuu"
Kas sa, kas sa
tuled, ootab puu,
kus kolmetapja poodi, räägib rahvasuu.
Siin veidrat juhtunud,
ei oleks veidram muust,
kui kohtuksime südaöösel poomispuul.
Kas sa, kas sa
tuled, ootab puu,
kust armsal poodu käskis pageda kui tuul.
Siin veidrat juhtunud,
ei oleks veidram muust,
kui kohtuksime südaöösel poomispuul.
Kas sa, kas sa
tuled, ootab puu,
kus ütlesin: vaid pagu aitab meid, ei muu.
Siin veidrat juhtunud,
ei oleks veidram muust,
kui kohtuksime südaöösel poomispuul.
Kas sa, kas sa
tuled ootab puu,
köit kanna kaelakeeks mu kõrval kõdukuul.
Siin veidrat juhtunud,
ei oleks veidram muust,
kui kohtuksime südaöösel poomispuul.
&lt;/poem&gt;
Meini kass

Meini kass (inglise keeles "Maine Coon") on maailma üks suuremaid kassitõuge. Tõug on nimetuse saanud Ameerika Ühendriikide Maine'i osariigi ja oletatavasti inglise meresõitja Charles Cooni järgi.
Liigile on omased iseloomulik välimus, tugev luustik, kolmnurkne kere ja karvastik rinnal ning suurepärased jahipidamisoskused. Nad on tuntud oma mängulisuse, intelligentsuse ja õrna loomuse poolest. Sellest on liik saanud hüüdnime "õrn hiiglane".
Ajalugu.
Meini kass on üks vanemaid looduslikke tõuge Põhja-Ameerikas. Kindlat teooriat selle kassitõu päritolu kohta pole, kuid on päris mitu teooriat, kuidas kassiliik võis Ameerikasse jõuda. Pole kindlalt teada, kui vana kassitõuga on tegemist ning millal see Ameerikasse jõudis.
Liigi kirjeldus.
Meini kass on suurim kodukassi tõug. Isased kaaluvad 6–8 kg, emased 3,5–6 kg. Täiskasvanud kassi kõrgus jääb vahemikku 25–40 cm ja pikkus ninast sabaotsani on kuni 1 meeter. 2016. aastal sai Guinnessi maailmarekordi ka üks meini kass, kes oli 118 cm pikk.
Meini kass on pikakarvaline kass, karvkate on pehme ja siidine, kuigi tekstuur võib varjata värvi. Kaelal ja rinnal on lõvidega sarnaselt kolmnurkse kujuga karvkate. Nende karv on veekindel, alt lühem ja pealt pikem, et nad oleksid kaitstud, kui kõnnivad läbi lume või vesistel aladel. 
Neil on pikk saba, mis meenutab kohati pesukaru oma. Selline saba on vajalik selleks, et nad ei vajuks läbi lume. Meini kassidel on suured käpad, mis on olulised, et lumes kõndida. Iseloomult on nad väga seltsivad ja kohanemisvõimelised, saades hästi läbi laste ja lemmikloomadega, olgu siis tegu koera, kassi või meriseaga. Nad pole pealetükkivad ega nori hellitamist, vaid käivad oma peremehel kõikjal järel, alati valmis mistahes tähtsas asjas oma abi pakkuma. Meini kass on intelligentne sõber ja lustakas kaaslane, mitte kapriisne süleloom ega metsik kodubandiit, kes teie elamise pea peale pöörab.
Eluiga.
Meini kassi keskmine eluiga on 12,5 aastat. Tegemist on vastupidava liigiga, mis kohandunud elama ekstreemsetes ilmaoludes.
Näitusekass.
Meini kassid olid 19. sajandil Ameerikas korraldatud kassinäitustel peamised favoriidid, võites hulgaliselt parima kassi tiitleid. 1878. aastal Bostonis toimunud maailma esimesel kassinäitusel vallutasid nad oma iluga nii vaatajate kui ka kohtunike südameid. 1895. aasta New Yorgi kassinäitusel pärjati Cosie-nimeline pruun "tabby" parima kassi tiitliga. Sajandivahetusel pidid meini kassid loovutama oma liidripositsiooni parasjagu populaarse tipul olnud Pärsia kassidele. Ameerikas küll endiselt väga armastatud tõu kuulsus hakkas aga uut tuult tiibadesse saama alles 1950. aastatel, mil kasside tõuaretus hoogustus ja loodi esimesed lemmikloomaühingud. 1968. aastal asutasid kuus fänni-aretajat "Pesukarutaoliste meini kasside aretajate ühingu", kuhu 1980. aastatel kuulus juba 1000 huvilist ja 200 tõuaretajat.
Viljandi Meditsiiniline Keskkool

Viljandi Meditsiiniline Keskkool (ka Viljandi Meditsiinikool, täisnimega Eesti NSV Tervishoiuministeeriumi Vabariiklik Viljandi Meditsiiniline Keskkool) oli meditsiiniline kutseõppeasutus Viljandis.
Kool avati 1945. aasta novembris. Koolis sai õppida velskriks või meditsiiniõeks. Õppetöö kestis kaks aastat.
Õe erialale võeti vastu vähemalt seitsme klassi haridusega 14-30-aastaseid naisi sisseastumiseksamitega. Eksamitest olid vabastatud 7.–9. klassi põhiliselt viitega lõpetanud ning 10. ja 11. klassi lõpetanud. 
Koolil oli kolmest talust koosnev abimajand, mis 1958. aastal liideti Jämejala vaimuhaiglaga.
Kool lõpetas tegevuse 1960. aasta augustis. Pooleliolevate õpingutega õppurid jagati Tallinna ja Tartu meditsiinilise keskkooli vahel.
Tegevusaja vältel lõpetas Viljandi Meditsiinilise Keskkooli 720 õde ja 457 velskrit.
Tougher Than the Rest

"Tougher Than the Rest" on Ameerika rokklaulja ja laulukirjutaja Bruce Springsteeni ("The Boss") kirjutatud ja esitatud laul. "Tougher Than the Rest" on tema 1987. aastal välja antud albumi "Tunnel of Love" singel.
Bruce Springsteen on laulu esitanud mitmel kontserditurneel otseesituses, samuti on laul kõlanud raadiotes. Hiljem on laul hakanud levima allalaaditava muusikafailina Spotifys, iTunesis jm.
Ramenskoje rajoon

Ramenskoje rajoon (vene keeles "Раменский район") on 2. järgu haldusüksus (munitsipaalrajoon) Venemaal Moskva oblasti keskosas. Rajooni keskus on Ramenskoje linn.
Rajoon piirneb põhjas Noginski rajooniga, kirdes Pavlovski Possadi ja Orehhovo-Zujevo rajooniga, idas Voskressenski rajooniga, lõunas Stupino rajooniga, edelas Domodedovo linnaringkonnaga, läänes Lenini rajooniga ning loodes Lõtkarino linnaringkonnaga ja Ljubertsõ rajooniga.
Rajooni pindala on 1397,46 km². Elanike arv oli 2012. aastal 264 523, 2009. aastal 221 982 ja 2002. aastal 217 939.
Ramenskoje rajoonis on 177 asulat, mis kuuluvad kuue linnaasunduse (Ramenskoje linna ning Udelnaja, Kratovo, Iljinski, Bõkovo ja Rodniki alevite) ning kümne külaasunduse koosseisu.
Rajooni tähtsamad jõed on Moskva, Pahra, Pehhorka, Gželka, Dorka, Makedonka, Hripan, Tšernavka, Bõkovka ja Kunilovka.
Hemidactylus

Hemidactylus on gekode perekond gekolaste sugukonnast.
Katrin Lendok

Katrin Lendok (sünninimi Katrin Kruus; sündinud 4. mail 1955 Viljandis) on eesti haridustöötaja.
Haridustee ja töökäik.
Lendok on lõpetanud 1973. aastal Pärnu 1. Keskkooli. Aastatel 1974–1979 õppis ta Tartu Riiklikus Ülikoolis eesti keelt ja kirjandust spetsialiseerumisega ajakirjandusele.
Ta on töötanud Tartu Riiklikus Ülikoolis eesti filoloogi ja toimetusetöötajana. 1979. aastast töötas ta riikliku suunamisega TRÜ eesti keele kateedris, pärast ajakirjanduse kateedri moodustamist jaanuaris 1980 töötas seal. 
Ta on Tartu Ülikooli ühiskonnateaduste instituudi õppekorralduse spetsialist.
Ühiskondlik ja poliitiline tegevus.
Ta oli Eestimaa Rahvarinde asutajaliige (1988). 
Alates 1990. aastast on Katrin Lendok Sotsiaaldemokraatliku Erakonna liige.
Ta on mittetulundusühingu Tartu Norra Selts juhatuse liige.
Isiklikku.
Katrin Lendok kasvas üles Pärnus. Tema isa Raimond Kruus ja ema Valda Aaviksoo olid õpetajad. Tema õed on Tuuli Kruus ja Merike Kruus (Mikkor).
Katrin Lendok on abielus Ilmar Lendokiga. Tal on neli täiskasvanud last: Märt, Mihkel, Matis ja Helene.
Sangarid

"Sangarid" (inglise keeles "The Dissidents") on 2017. aastal esilinastunud Eesti mängufilm. 
Seikluskomöödia viib 1980. aastatesse, kus kolm Eesti noormeest põgenevad Nõukogude Liidust välismaale, et vabas maailmas elada just nii ägedat elu, nagu nähtud telesarjades "Miami Vice", "Knight Rider" ja "Santa Barbara".
Sisukokkuvõte.
Kolm sõpra – Mario (Karl-Andreas Kalmet), Ralf (Märt Pius) ja Kapp (Veiko Porkanen) – tegelevad Tallinnas salakauba müügiga, mida Mario vend (Henrik Kalmet) neile Soomest hangib. Ühel õhtul räägib Mario kamraadidele, et sõidab vennaga Nõukogude Liidust ära Rootsi. Kui vend sõpradega arreteeritakse, kutsub Mario Ralfi ja Kapi endaga Rootsi kaasa põgenema. Plaan oli juba koos ja raha ees ootamas, vaja oli vaid paadiga üle lahe saada. Soomes saadi teada, et rahaga läheb veel aega, ning seetõttu pidid sõbrad käed taskus üle piiri jalutama. 
Rootsi jõudnud, võeti neid vastu kui sangareid. Osteti uued riided, kanti kätel ning kajastati nende lugu meedias. Kui meediakära vaibus ning oldi ennast sisse seatud sisserändajate ühiselamus, said noormehed aru, et pole nad midagi nii erilist, ning et hakkama saada, on neil vaja hakata tööd tegema. Prooviti teha neist rokkstaare ja erootikatähti, kuid see ei sobinud neile. Ralf otsustas hakata töötama oma rootslasest vanaisa heaks Volvos, kuid see ei meeldinud ei Mariole ega Kapile. Soomest kohale jõudnud raha eest ostsid nad uue sportauto ning hakkasid vargustega endale elatist teenima. Viltuläinud pangaröövi tagajärjel vahistati Kapp ja Ralf kui operatsiooni arvatav planeerija, Mario pääses põgenema. Noormehed istusid oma aja ära ning kõik läksid, teadmata midagi Mariost, oma eluga edasi. 
Filmi lõpuosas kutsutakse Ralf aastaid hiljem Tallinna, et ta identifitseeriks surnud kurjategija, kes kannab tema nime. Tänu kuldkellale tunneb Ralf söestunud sõbra ära. Hiljem parvlaeval tagasi Rootsi sõites annab peategelane kella noorele põgenikperele uue elu alustamiseks.
Osatäitjad.
Peaosades:
Kõrvalosades:
Produktsioon.
Filmi produtseerib Taska Film ("Klassikokkutulek", "1944" ) ja levitab ACME Film. Filmi kaastootjateks on MRP Matila Röhr Productions (Soome) ja Film Angels Productions (Läti). Filmi rahastasid Eesti Filmi Instituut, Kultuurkapital, ACME Film ja TV3. Eestis on filmi valmimisele kaasa aidanud Original Sokos Hotel Viru, Tallink, Cramo jt.&lt;br&gt;Filmi lavastas Jaak Kilmi ("Disko ja tuumasõda", "Sigade revolutsioon"), stsenaariumi kirjutas Martin Algus ("Klassikokkutulek"). Filmi operaator on Aigars Sērmukšs, kunstnik Katrin Sipelgas, kostüümikunstnik Anu Lensment ja monteerija Tambet Tasuja. 
"Sangarite" võtted algasid 27. augustil 2016 ja film linastus 17. veebruaril 2017.
Kriitika.
"(Alla, H. Just nagu sangarid seiklusfilmis. Postimees, 17.02.2017, lk 16-17.)"
"(Virro, K. Iseenda elu sangarid. Eesti Päevaleht, 17.02.2017, lk 17.)"
VHV

VHV (saksa keeles "Vereinigte Hannoversche Versicherung") on Hannoveris asuv rahvusvaheline kindlustusfirma. VHV on üks kahekümnest suurimast kindlustusseltsist Saksamaal ja üks viiest suurimast autokindlustusseltsist. 
VHV-l on ligikaudu 3100 töötajat. Juhatuse esimees on alates 2003. aastast Uwe H. Reuter. Alates 1973. aastast on tütarettevõtja VAV tegutsenud Austrias.VHV omandas 2006. aastal Wave Management AG. 2009. aastal pani VHV uuesti tööle kontserni peakontori Hannoveris. 2011. aastal viidi Wave Management AG peakontor Hamburgist Hannoverisse. Alates 2012. aastast on VHV teinud koostööd Itaalia kindlustusseltsiga ITAS. VHV asutas detsembris 2014 sihtasutuse haridus-, integratsiooni-, kultuuri- ja teadusprojektide edendamiseks.
Alates 2015. aastast on VHV tegutsenud edasikindlustajatena Türgis. 
2017. aastal ühendati Hannoversche Direktversicherung VHV Allgemeinega ning algatati ettevõtte ajaloo suurim digiteerimisprojekt.
VHV-l on järgmised tütarettevõtted:
Sëlva

Sëlva (itaalia: "Selva di Val Gardena"; saksa: "Wolkenstein in Gröden") on vald "(comune)" Val Gardenas Lõuna-Tiroolis Põhja-Itaalias, paiknedes umbes 30 km Bolzanost idas. 
Ladiinikeelne kohanimi tuleb ladinakeelsest sõnast "silva" ("mets").
Geograafia.
2010. aasta 30. detsembri seisuga elas seal 2637 inimest ja valla pindala on 53,2 km².
Sëlva külgneb järgmiste valdadega: Badia, Campitello di Fassa, Canazei, Corvara, San Martin de Tor ja Santa Cristina Gherdëina.
See on hästi tuntud kui üks Sella Ronda suusatuuri alguspunkte.
Kogukond.
Keeleline jaotus.
2011. aasta rahvaloenduse järgi kõneleb 89,74% rahvastikust esimese keelena ladiini keelt, 5,11% itaalia keelt ja 5,15% saksa keelt.
Tiers

Tiers (itaalia: "Tires") on vald "(comune)" Lõuna-Tiroolis Põhja-Itaalias, paiknedes Tierser Talis umbes 15 km Bolzanost idas.
2010. aasta 30. novembri seisuga elas seal 979 inimest.
Geograafia.
Valla pindala on 42,1 km².
Tiers külgneb järgmiste valdadega: Kastelruth, Karneid, Völs am Schlern, Welschnofen, Campitello di Fassa, Mazzin ja Pozza di Fassa.
Kogukond.
Keeleline jaotus.
2011. aasta rahvaloenduse järgi kõneles 98,15% rahvastikust esimese keelena saksa keelt, 1,20% itaalia keelt ja 0,65% ladiini keelt.
Saku Huvikeskus

Saku Huvikeskus on huvikeskus Harju maakonnas Saku alevikus aadressil Teaduse tänav 1 (Saku vallamaja). Huvikeskus kasutab majas 2. ja 3. korruse ruume. Keskuse juhataja on Liina Hendrikson.
Rakvere Kultuurikeskus

Rakvere Kultuurikeskus on kultuurikeskus Rakveres aadressil Kreutzwaldi tänav 2. 
Kultuurikeskus haldab Rakvere Rahvamaja, Rakvere Avatud Noortekeskust ja Vallimäe laululava.
Selma Kasik

Selma Kasik (sünninimi Selma Leidecker, 2. aprill 1923 Tarvastu – 13. juuni 2010 Viljandi) oli eesti arst ja pedagoog.
1944. aastal lõpetas ta Viljandi I Keskkooli. 1952. aastal lõpetas ta Tartu Riikliku Ülikooli arstiteaduskonna. 
Aastatel 1944–1945 töötas ta Puiatu lastekodu algkooli õpetajana, 1940. aastate teisel poolel oli Viljandi Meditsiinilise Keskkooli direktor. Aastatel 1952–1959 töötas ta arst-ftisiaatrina Kärdla tuberkuloosidispanseris. 1959. aastast töötas Viljandi tuberkuloosidispanseri jaoskonnaarstina, hiljem sai sama asutuse peaarstiks.
Ta on maetud Viljandi vanale kalmistule.
Türi Kultuurikeskus

Türi Kultuurikeskus on kultuurikeskus Järva maakonnas Türil aadressil Hariduse 1. 
Kultuurikeskus korraldab Türi linna ja Türi valla kultuurielu ning haldab ka Oisu, Taikse ja Kabala rahvamaja.
Türi Kultuurikeskuse direktor on Ülle Välimäe.
Türi Kultuurikeskuse hoone.
1950. aastate lõpus ehitatud Türi kultuurimaja avati 1960. aastal. Hoonet renoveeriti ja laiendati oluliselt 2009. aastal.
"Türi Kultuurikeskuse maja on ka väikelinna kohta päris suur ning tänu hiljuti renoveeritud ruumidele ja uuendatud tehnikale suudetakse pakkuda kvaliteetset teenust," tõstetakse esile 2017. aastal valminud Tartu Ülikooli kultuurikorralduse magistritöös, milles on uuritud maakondade kultuurikeskusi.
Renoveeritud Türi Kultuurikeskuse 300-ruutmeetrine esindussaal on suure lava ja rõduga ning mahutab teatri-/kontserdistiilis 338–370 vaatajat. Tänu sellele, et istmeread saab siinidel kiiresti lava alla sõidutada, saab teatri-/kontserdisaali umbes 30 minutiga muuta peosaaliks.
190-ruutmeetrises kinosaalis on tõusvad tooliread ja 150 statsionaarset istekohta. 
Huvikoolid ja -ringid saavad tegutseda veel vitriinisaalis (90 m2), seminariruumis (47 m2), klaassaalis (90 m2), kooriklassis (55 m2), tantsuklassis (80 m2), prooviklassis (50 m2), kunstiklassis, orkestriklassis, stuudios ja väiksemates ringiruumides. Suvised üritused, kontserdid ja teatrietendused toimuvad spetsiaalselt selleks välja ehitatud sisehoovis. 
Kultuurikeskuse kunstigaleriis ja klaassaalis võib alati näha nii kodu- kui ka välismaiste kunstnike näitusi. 
Huviringid ja -ühendused.
Türi Kultuurikeskuses tegutseb poolsada huviringi ja ühendust.
Kultuurikeskuse üks püsiasukaid on Türi Muusikakool. Sellele lisaks tegelevad 2020. aasta seisuga seal muusikaga Türi orkester, neli ansamblit, kolm laulukoori, kaheksa tantsukollektiivi, mitme vanuserühmaga laulustuudio ja lõõtsamängu õpituba. 
Türi Kultuurikeskuses on mitme suure koorivõistluse võidud sepistanud segakoor Suisapäisa, mis 2008. aastal võitis kõigepealt Eesti Televisiooni saatesarja "Laululahing". Võistluse auhinnaks saadud reisil kooride olümpiale (World Choir Games, 2008) Austrias Grazis võideti omakorda kuldmedal folkloori ja hõbemedal segakooride kategoorias.
Türi Kultuurikeskus on koduks ka Türil loodud Eesti Noorte Muusikaliteatrile, mis seitsme esimese tegutsemisaastaga on välja toonud tosinkond suurlavastust.
Järjekindlalt tegutsevad veel täiskasvanute maaliring ja neli huviklubi.
Mõntu (laev)

Mõntu on Eesti vedurlaev. Laev ehitati 1972 Venemaal Gorohovetsis ettevõttes Gorohovetsi laevatehas.
Palsmane mõis

Palsmane mõis (saksa keeles "Palzmar") oli rüütlimõis Liivimaal Valga kreisis Palsmane kihelkonnas. Praeguse haldusjaotuse järgi asub mõisakompleks Läti Smiltene piirkonnas Palsmane vallas Palsmane külas.
Ajalugu.
Mõisa esimesed teadaolevad omanikud olid Grundeisid. Aastal 1489 ostis neilt mõisa Heinrich Buxhöwden. Aastal 1536 ostis Diedrich Rosen mõisa tema pärijatelt 5400 marga eest ära. Aastal 1615 läks mõis mõisate reduktsiooni käigus riigile, kus selle valdused allutati eraldi vallana Smiltene mõisale. Aastal 1732 andis Anna Ivanovna Palsmane Ernst Johann von Bironile, kes selle siis järgmisel aastal 7500 taalri eest Johanna Margaretha von Zoeckellile müüs. Tolle surma järel jagati valdus pärijate vahel, nii eraldus Mēri mõis. Palsmane päris Franz Christoph von Zoeckell. Edasi päris mõisa tema tütrepoeg Friedrich Ludwig von Albedyll. Too pantis mõisa aastal 1798 Burchard Ernst von Bergile, kes aastal 1802 pandiõigused koos muu varaga Christian Gottfried von Pahlenile loovutas. Too sai aastal 1803 ka mõisa pärisomanikuks. 
Christian Gottfriedi surma järel oli mõis mõnda aega kõigi pärijate ühisomandis, kuni tema poeg Carl selle teistelt 62 000 rubla eest välja ostis. Aastal 1867 ostis selle talt 160 000 rubla eest tema poeg Woldemar von Pahlen. Kolm aastat hiljem omandas tema surma järel mõisa 240 000 rubla eest teistelt pärijatelt tema vennatütar Pauline von Pahlen. 
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 7 ja 5/8 adramaad, sellele allus 643 mees- ja 785 naishinge.
Aastal 1641 oli mõisa suurus 7 ja 1/4 adramaad. Aastal 1688 oli mõisa suurus 7 ja 1/2 adramaad, aastal 1734 kuulus mõisatele 7 ja 1/3 adramaad. Aastail 1758 oli adramaid 7 ja 3/8, aastal 1823 aga 20 ja 3/20 adramaad. Ka aastal 1832 oli mõisal sama palju adramaid, aastal 1881 oli neid aga 9 ja 1/80, lisaks allus mõisale 27 ja 11/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.
Karjamõisad.
Mõisa koosseisus oli mitu karjamõisa: "Cecil", "Duckern", Lazdiņi ("Falkenstein"), Mālejas ("Mahlei") ja Vilciņš ("Wilzin"). 1816. aastal kuulus mõisale ka Vizla karjamõis, mis hiljem iseseisvus.
Rauza mõis

Rauza mõis (saksa keeles "Rausenhof", läti keeles "Rauzas muiža") oli rüütlimõis Liivimaal Valga kreisis Palsmane kihelkonnas. Praeguse haldusjaotuse järgi asub mõisakompleks Läti Smiltene piirkonnas Palsmane vallas Rauza külas.
Ajalugu.
Rauza kuulus varem Mēri mõisa koosseisu, mille karjamõisana on seda mainitud 1778. aastal. 1781. aastal eraldati see peamõisast ja Rauzast sai iseseisev rüütlimõis. Omanikuks sai Franz Johann von Zoeckell (1746−1811), kelle järeltulijate omanduses oli mõis 1907. aastani. Franzi surma järel oli see mõnda aega kõigi pärijate ühisomandis, kuni tema poeg Alexander selle teistelt 50 000 rubla eest välja ostis. Viimaseks omanikuks oli aastatel 1907−1920 Valerian Rudolf von Baehr (1858−1937), kellelt see maareformiga võõrandati.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 1 ja 1/8 adramaad, sellele allus 158 mees- ja 203 naishinge.
Aastal 1758 oli mõisa suurus 1 ja 1/8 adramaad. Aastal 1823 oli selle suurus 8 ja 3/4 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal 5 ja 3/4 adramaad maad, aastal 1881 oli neid aga 1 ja 77/80, lisaks allus mõisale 6 ja 2/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.
Karjamõisad.
Mõisa koosseisus kuulus kolm karjamõisa: "Ahsit", Mālejas ("Mahley") ja "Rauselei" (nimetatud 1816. aastal).