Džäss

Džäss (inglise keeles "jazz") ehk džässmuusika, tsitaatsõnana jazz, argikeeles ka jats, on muusikastiil, mis tekkis 19. sajandi lõpus Ameerika Ühendriikide lõunaosariikides Aafrika ja Euroopa rahvamuusika ristumise tagajärjel. Džäss kasvas välja Ameerika neegerorjade töölauludest, bluusist ja spirituaalidest. Selle varasemaks väljendusvormiks on peetud "ragtime"'i.
Euroopasse levis džäss 1920. aastail. Sestpeale sai see kogu maailmas kerge muusika põhiliigiks ning tähtsaimaks tantsumuusika ja lööklaulude ilme kujundajaks. 
Džässi arenguloos eristatakse kolme põhijärku: traditsioonilist džässi, svingi ja nüüdisaegset džässi.
Džässi ei saa täpselt noodistada, see toetub bluusi heliredelile (madaldatakse III ja VII astet) ja armastab erilisi kõlavärve. Džässmuusikas on väga suur osa improvisatsioonil.
Džässmuusika viljeleja on džässmuusik.
Ajalugu.
1890.–1910. aastad.
Džässi ajaloo alguseks peetakse 19. sajandi algust, sest just siis loodi džässi eelkäija "ragtime". Kuulsaimad "ragtime"-lood on kirjutanud Irving Berlin (1888–1989), Ben Harney (1872–1932) ja Scott Joplin (1868–1917). 20. sajandi alguses loodi New Orleansis uus džässmuusika stiil diksiländ, mille eestvedajaks sai Louis Armstrong.
1920. aastad.
1920. aastaks oli džäss läbi teinud suure arengu ja muutunud väga populaarseks. 1920. aastate kuulsamad džässmuusikud olid Bix Beiderbecke ja Paul Whiteman.
1930. aastad.
1930. aastatel sai alguse sving – uus ajastu džässiajaloos. Sellega kaasnes ka uuenenud džässorkestri – bigbändi – teke. Nüüd oli väga tähtsal kohal rütm ja svingi kasutati tihtipeale tantsumuusikaks. Svingiajastul said tuntuks sellised suurkujud nagu Duke Ellington, Count Basie, Glenn Miller, Ella Fitzgerald ja Frank Sinatra. Euroopa džässmuusika eestvedajaks said aga Django Reinhardt ja Stephane Grapelli.
1950. aastad.
1950. aastatel sai alguse "free jazz", mille lõi pianist Cecil Taylor. "Free jazz" vabastas džässi igasugustest piirangutest (kaasa arvatud need, mis olid džässmuusikale iseloomulikud). Nüüd polnud džässil enam taktimõõtu ning harmoonia koosnes klastritest. Kuulsaim džässmuusik 1950. aastatest oli Ornette Coleman.
1960.–1970. aastad.
1960. aastate lõpus sai alguse "jazz fusion" (inglise keeles 'sulam'), mis haaras endasse ka elemente rokkmuusikast, folkmuusikast, "funk"'ist ja "reggae"'st. "Fusion" on väga keerulise rütmiga ning iseloomulikud on ka pikad instrumentaalsoolod, mis on tavalised ka tänapäeva džässmuusikas. Esimesteks "jazz fusion"'i plaatideks peetakse Gary Burtoni plaati "The Time Machine" (1966) ja Larry Coryelli ("The Free Spirits") plaati "Out of Sight And Sound" (1966). Samuti oli suur mõju "jazz fusion"'i arengule Miles Davise 1968. aasta plaadil "Miles in the Sky", kus Davis kasutas esimest korda elektrilisi instrumente. Samal ajal hakkasid mitmed rokkansamblid, näiteks Cream ja The Grateful Dead, samuti Blood, Sweat and Tears ja Frank Zappa's Mothers of Invention kasutama oma muusikas džässielemente ja -harmooniaid ning katsetama vabaimprovisatsiooni.
Tuntumaid 1970. aastate "jazz fusion"'i esindajaid on Weather Report, Mahavishnu Orchestra, The Tony Williams Lifetime, Return to Forever, Herbie Hancocki Headhunters, Soft Machine, Colosseum, Caravan, Nucleus, Blood, Sweat and Tears , Chicago, If, Frank Zappa, Santana, The Eleventh House jt.