Troika (hobuveok)

Troika ja ka Vene troika (vene keeles "Русская тройка") on Venemaal ja selle lähikonnas kasutuses olev kolme hobuserakend. Klassikaline Vene troika on maailmas ainuke mitmeallüürne rakend. Troika loogahobune (vene keeles "коренник") paikneb troika rakendis keskel. Troikarakendis peab loogahobune jooksma täpset ja kiiret traavi. Troikarakendis nimetatakse loogahobuse kõrval olevaid hobuseid priipassihobusteks (vene keeles "пристяжные"). Priipassihobused peavad troikarakendis jooksma galoppi. 
Troikarakendi loogahobune rakendatakse aisade ja rangidega, priipassihobused rangide või soridega. Eelistakse sorirakendeid, sest sorid annavad priipassi hobustele dekoratiivsuse. Priipassihobused rakendatakse saani või suvise neljarattalise loomveoki ette trengide ja kolkide abil. 
Ajalugu.
Narva ja Peterburi vaheline postitee.
Narva ja Peterburi vaheline postitee oli Venemaa keisririigi esimene regulaarposti näidispostiliin. Seoses sellega koostas Narva posti peajärelevaataja, polkovnik A. M. Volkov 3. novembril 1770 järgmise dokumendi: "Расписание в какое время по скольку почтовых лошадей в упряжки брать проезжающим по Нарвской дороге по новоучрежденным почтовым станам" ('sõidu plaan, mis ajal mitu postihobust rakendisse võtta, mis sõidavad Narva maanteel vastasutatud postijaamade kaudu'). See nägi ette, et talveperioodil (1. detsembrist kuni 15. märtsini) ja suveperioodil (15. maist kuni 15. septembrini) oli ühele või kahele reisijale ette nähtud postikibitka ette rakendada kaks hobust, kolmele reisijale aga kolm hobust. Ülejäänud aastaaegadel oli ette nähtud ühele reisijale kaks hobust ja kahele reisijale kolm hobust ning kolmele reisijale neli hobust . Peterburi ja Narva vahelise postitee kohta käiv dokument on esimene Venemaa keisririigi postialane dokument, kus lubatakse postiveoks kolm hobust ette rakendada. Hobused rakendati postikibitka ette järgmiselt: keskele loogahobune ja tema kõrvale kõrvalseisvad priipassihobused. Nii sündiski klassikaline Vene troika.
Troikast kui Venemaa Keisririigi peamisest postiveo vahendist.
Troikarakendist kujunes Venemaa keisririigi feldjäägrite ja postikullerite sõiduvahend, kellel oli vaja kiiresti postisaadetis adressaadini viia. Esialgu sõideti troikadega Peterburist Tsarskoje Selosse ja Narva, aga edaspidi jõudis troikasõit inimeste igapäevaellu.Termin "troika" võeti Venemaa keisririigi postidokumentides kasutusele 1807. aastal. 1808. aastal laiendati Narva ja Peterburi vahelise postitee kohta käivat dokumenti sättega, kui palju hobuseid võtta rakendisse kõikidele Vene keisririigi postitraktidele. Postipoisid sõitsid troikadega suhteliselt kiiresti. Venemaa keisririigis oli postiveoreeglites ette nähtud troika keskmine kiirus postiteedel: sügisel kaheksa versta tunnis, kevadel kümme versta tunnis, aga talvel, kui troikarakendit kasutati saani ees, kaksteist versta tunnis. Need kiiruse piirangud ei kehtinud feldjäägritele ja kulleritele, nemad võisid kihutada nii kiiresti, kui võimalik. Aleksandr Puškini andmetel võis väga hea ja kiire troika arendada kiirust 45 kilomeetrit tunnis ja vahel rohkemgi. Muidugi ei jõua ükski troika pidevalt sellist maksimaalset kiirust hoida, aga lühikest aega võib see sõitjatele anda sellise tunde, et troika "lendab" teel – sellest on tulnudki Nikolai Gogoli poolt vene keeles kasutusele võetud troika kirjanduslik nimetus "troikalind".
Troikadega sõit muutus Venemaal väga populaarseks – troikadega sõitsid riigiametnikud, eraisikud ja kõik, kes hindasid kiiret sõitu. Aga lõpuks tekitas see Venemaa teedel paraja segaduse, postijaamade ülemad ja personal ei saanud enam aru, kas maanteel sõidab kulleritroika või teeb kohalik mõisnik oma isikliku troikaga lõbusõitu. Nimelt oli probleemiks see, et kõik ühiskonnakihid soovisid sõita loogakelladega kaunistatud hoburakenditega.
Selleks, et olukorda kontrolli alla saada, võttis Venemaa Keisririigi Valitsev Senat 18. detsembril 1836 vastu seaduse, et postiveokid varustatakse alates 1837. aastast loogakelladega ja eraisikutel keelatakse loogakellade kasutamine. Selle seaduse järgi kohustati eraisikuid vabastama tee postiveokile ning hoidma end teepeenra parempoolsele küljel.
Venemaa keisririigis rajati postijaamade hooned klassitsismiajastul, lähtudes ülevenemaalistest tüüpfassaadidest. Selliseid hooneid leidub ka Eestis, sest Balti kubermange läbis Venemaa keisririigi Suur Postitee ehk Miitavi–Riia–Peterburi postitee pikkusega 335 versta. Sellel teel oli 17 postijaama. 
Postijaamas teenindati eelisjärjekorras feldjäägreid ja postikullereid. Hobuseid anti reisijatele vastavalt sellele, missugune oli nende ühiskondlik positsioon, kõik olenes inimese seisusest, mille määratles Teenistusastmete tabel. Postitroikade rakendites olid levinumateks hobusteks hobused. Rikkad mõisnikud ja kaupmehed eelistasid troikarakendis suursuguseid orlovi traavleid.
Postitroikade hiilgeaja lõpetas Venemaal raudteede ehitamine, mis viis selleni, et paljud postijaamad suleti ning postijaamapidajad ja postipoisid kaotasid oma igapäevase töö. Paljud postipoisid ehk venepäraselt "jamžik"'id suundusid linnadesse, kus vajati iga päev voorimehi. Aga osa endiseid postipoisse sulandus pärast postijaamade sulgemist talupoegkonna hulka.
Troikad 19. sajandi II poole ja 20. sajandi alguse Vene Keisririigis.
Seoses massilise raudteede rajamisega kaotas loogakellade kasutamise piirang oma tähtsuse ja eraisikud hakkasid oma troikade lookadele kinnitama loogakellasid. Troika traavlite kaela riputati kuljused. Kuljused olid levinud sellepärast, et kuljustele ei rakendunud riiklikud kasutuspiirangud. Sellel ajastul kujunes troikast niinimetatud "ямская гармонь", mida võiks eesti keelde tõlkida kui 'postipoisi karmoška' – rikkalikult kuljuste ja loogakelladega ehitud paraadrakmetes troika. 19. sajandi lõpus lõppes postiteedel hobustega posti ja reisijate vedu. Troikasid hakati kasutama rikaste linnlaste ja mõisnike sõidutamisel võinädalal ja muudel talvistel rahvaürituste rongkäikudel. Vanasti oli Venemaal kombeks, et noored tegid hommikusi võinädala, kirikupühadega seotud ja svjatkade saanisõite; noored naised võisid sõita pidude ajal saaniga igal ajal, aga abielupaarid ja eriti rikkad talupojad sõitsid pidude ajal saaniga õhtupoolsel ajal.
Esimene maailmasõda ja sellele järgnenud Venemaa Kodusõda vähendas Venemaa külades noorte inimeste hulka ja see aitas sellele kaasa et vene troikade sõidu kultuur hakkas hääbuma.
Troikade võiduajamised Venemaa Keisririigis.
Umbes 200 aastat tagasi hakati Peterburis ja Moskvas korraldama troikade võiduajamisi. Neid korraldati kinnikülmunud jõel ja hipodroomidel või linnast väljas olevatel aladel 15–45 versta pikkustel distantsidel. 1847. aastal asutati Vene troikade jaoks keiserlik auhind ("Императорский приз").
2. juulil 1847 toimusid Moskvas Hodõnka väljal Vene troikade võiduajamised. Selleks puhuks oli Hodõnka väljale maha pandud kolme versta pikkune ringtee. Sellest sündmusest on säilinud V. Kopteva kirjeldus:
"Peaaegu et iga päev sõitsid ja läksid Moskva elanikud avarale Hodõnka väljale, et imetleda väga häid traavleid, kes kaunilt ja kiirelt kihutasid jooksu ajal. Aga 2. juulil tuli väljale ja sõitis kohale veelgi rohkem uudishimulikke: nad täitsid tihedalt kogu välja, nad ronisid majade katustele, mis asusid raja ääres, ronisid korstnatele, hõivasid tarad, ja kõik nad ootasid üksmeelselt kõrgendatud tähelepanuga rahvalikku vaatemängu – tuliste ja kiirete troikade sõitu. Sõit koosnes üheteistkümnest ringist, see teeb 33 versta. Esimeseks tuli nelja pretendendi hulgast kaupmees Karaulovile kuuluv postitroika, läbides distantsi ajaga 1 tund, 21 minutit ja 11 sekundit."
1911. aasta 'l võisid londonlased näha helehalli troikat. Londonlastele esitletud troika oli suurepärane. Loogahobuseks oli orlovi traavel Ratnik Turetski ("Ратник Турецкий"), kes oli eelnevalt võitnud võiduajamistel Venemaa keiserliku auhinna. Priipassi hobusteks olid streletski tõugu hobused. Londoni näitusel sai see troika esimese auhinna.
Troikad Nõukogude Liidus.
Jossiv Stalini valitsemise ajal oli Vene troika kultuur põlu all kui tsarismi ja buržuaasne kultuuri sümbol. Kuid Nikita Hruštšovi valitsemise ajal toimunud Sulaaeg, võimaldas Nõukogude Liidus taaselustada Vene troika kultuuri.
Vladimir Fominiga ("Владимир Иванович Фомин, tegelikult sündis 1927 aastal, kuid ametlikesse dokumentidesse pandi aasta 1928–2010") on seotud Vene troika kultuuri taaselustamine Nõukogude Liidus. 1954. aasta alguses tuli Vladimiri Riikliku Hobusekasvatuse Talli direktor M. A Mogilevkin ("М. А. Могилевкин") Moskvast koju Vladimiri lähedal olevasse Zakljazmenski ("Заклязьменский") asulasse. Direktor tuli ettepanekuga taastada Vene troika kultuur ja valmistada ette 1955. aastal Moskvas toimuva Üleliidulise Põllumajandusenäituse jaoks ette troikarakend. Sellel ajal olid troikad säilinud võibolla ainult Siberis, aga Venemaa keskosas oli sellajal troikade kultuur väljasurnud. Direktori meelest oli ainult Vladimir Fomin võimeline troikaga ümber käima. Taastatava Vene troika eeskujuks võeti vanade piltide reproduktsioonid, kus oli kujutatud Vene troikade rakmeid ja hobuserakmete müügikataloog "Каталог русской упряжи: Шорная торговля И. И. Климова". Taastatava Vene troika väljanägemise kiitis heaks Fomini vanaisa. Vene troika sai valmis, et esineda Moskvas Üleliidulisel Põllumajandusnäitusel ja troikat juhtis Vladimir Fomin. 
1959. aastal kinkis Nikita Hruštšov filantroobile ja ettevõtjale, Ameerika Ühendriikide Ohio osariigi senaatorile Cyrus Stephen Eatonile (1883–1979) orlovi traavlitega Vene troika, mille oli välja õpetanud ja treeninud Vladimir Fomin.
1959. aastal tegi Vladimir Fomin Ameerika Ühendriikides ja Euroopa suurlinnades troikaga näidissõite, esinedes New Yorgis, Ottawas, Leipzigis ja Budapestis.
Kümme aastat hiljem esines ta Ameerika Ühendriikides edukalt enda väljaõpetatud helehallide orlovi traavlite troikaga. Ajakirjandus nimetas troikat "hallideks liiliateks aasal" ja Fominit Vene troikade kuningaks.
1957. aastal toimus Moskva hipodroomil Vene troika sõidu tšempionaat. Tšempionaadi võitjaks tuli Moskva hipodroomi troika, mille loogahobuseks oli Nagib ("Нагиб") ja sõitjaks Aleksandr Roštšin ("Александр Романович Рощин, 1907–1977"). Hipodroomidel nimetatakse kutsarit sõitjaks. Mitte ametlikult kasutatakse Venemaa hipodroomidel ametialases žargoonis troikasõitja tähenduses, ka nimetust "troetšnik" (vene keeles "Троечник)." Ka Vene Keisririigis oli kasutuses sõna "troetšnik." Tol ajal tähistati sellise rahva keelse sõnaga, sellist voorimeest ja kutsarit ning eelkõige postipoissi, kel olid head pädevused Vene troika rakendi juhtimisel. 
1982. aastal esindas Essenis Saksamaal Nõukogude Liitu rahvusvahelisel hobuste müüginäitusel Equitana helehall Moskva hobusekasvanduse troika. Loogahobuseks oli orlovi traavel Pjostrõi Palas ("Пёстрый Палас") ja priipassi hobusteks terski tõugu hobused. See troika tunnistati Essenis mitmikrakendite meistriks. 
1989. aastal esines Essenis hõbehall troika. Loogahobuseks oli orlovi traavel Valss ("Вальс") ja priipassi hobusteks terski tõugu Tsegel ("Цегель") ja Tsiemir ("Циэмир"). Aga sama aasta sügistalvise hooaja rahvusvahelisel hobuste näitusel Pariisis tekitas see troika suure sensatsiooni – Prantsusmaal nähti esimest korda troikat.
Troikad tänapäeva Venemaa Föderatsioonis.
1990. aastatel oli Venemaa Föderatsioonis orlovi traavlite kasvatuses suur langus. Sellel ajal olid orlovi traavlid väljasuremise äärel ja ka Vene troikade kultuur oli suures kriisis. 1997. aastal oli orlovi traavli märade arvukus kukkunud 800 piirile - teadlaste arvates peab tõu säilimise puhul olema vähemalt 1000 mära. Sel ajal olid paljud Venemaa hobusekasvandused niivõrd laostunud, et nendes olevad orlovi traavlid surid nälga või viidi lihaks. 
Suured teened orlovi traavli tõu ja Vene troika kultuuri päästmisel, nendel rasketel aastatel oli Venemaa Traavli Hobusekasvatuse Assotsiatsioonil Содружества (vene keeles 'koostöö'). See organisatsioon alustas koostööd Prantsusmaa Traavi Assotsiatsiooniga. 1997 aastal külastasid selle Prantsusmaa organisatsiooni esindajad, Venemaa hobusekasvandusi, kus kasvatati orlovi traavleid. Need Venemaa ja Prantsusmaa organisatsioonid leppisid omavahel kokku, et Prantsusmaa hipodroomil s hakatakse korraldama üritust "Venemaa päevad" ja Moskva Hipodroomil hakatakse korraldama üritust "Prantsusmaa päevad" – kokkuleppe järgi pidid nendel üritustel kindlasti olema orlovi traavlid. Nende kokkulepitud ürituste sponsor oli Prantsusmaa Traavi Assotsiatsioon. Nendel üritustel toimusid orlovi traavlite klassikalised võiduajamised võidusõidukaarikutega ja ka vene troikade sõidud. 1999 aastal toimusid Moskva hipodroomil esimesed "Prantsusmaa päevad". Ning 2000. aasta detsembris ja 2001. aastal esinesid Pariisi hipodroomil Hippodrome de Vincennes "Venemaa päevadel" korraga kolm Vene troikat. Troikad demonstreerisid Pariisis "Vene troikade balletti" – troikade sünkroonitud vigursõitu ja demonstratiivset troikade võidusõitu. 
2004. aastal tegi Prantsusmaa telekanal Vene troikadest filmi. Filmis ei pööratud tähelepanu mitte ainult Vene troikale kui välimuselt väga efektsele rakendile, vaid ka Vene troika rakendi kirjeldamisele ja sellele, kuidas troikat juhitakse .
Tänu nendele pingutustele saabus 2000 aastatel uus tõus Venemaa troika kultuuris ja orlovi traavlite kasvatuses.
Tänapäeval peetakse Venemaal hipodroomidel võistlusi, mille komponentideks on troikade võidusõit ja vigursõit.
Troikarakendi komponendid.
Troika rakmed.
Troika rakmed valmistati Venemaal reeglina musta värvi naharibadest. Rakmed kaunistati väikeste metallplaadikestega ja sadade metall-litritega. Troikarakmete kõige iseloomulikumaks detailiks olid nahkribade otsas olevad tutid. Rikkalikult kaunistatud rakmeid kutsutigi Venemaal paraadtroikarakmeteks ("упряжь троечная парадная").
Troikarakmete metalldetailid tehti vasesulamitest. Sulamid, millest tehti rakmete ehisdetailid, kandsid järgmisi nimetusi: niinimetatud Poola hõbe ("польское серебро") ja roheline vask ("зеленая медь") ja tombak. Poola hõbedaks nimetati melhiori, mis koosnes vasest (79%) ja niklist (21%). Tombak ja niinimetatud roheline vask on vase ja tsingi sulamid. Tombak, millest tehti rakmete ehisdetaile, sisaldas 15% tsinki, aga roheline vask sisaldas 30% tsinki. Algul tehti rakmete metalldetailid valumeetodil, hiljem aga hakati neid stantsima. Poola hõbedast detailid on hõbedase läikega, tombakist ja rohelisest vasest detailid on aga kollase läikega. 
Rangid.
Tänapäeval valmistatakse Vene Föderatsioonis troikarakmeid koos loogahobuse rangidega. Venemaal on kasutusel järgmine rangisuuruste numeratsioon (vahemikus 0–11). 
Valjad.
Paraadtroikarakmeid iseloomustavad plaadikeste ja litritega kaunistatud valjad. Väga iseloomulik on Vene troika valjastele lõuaalune dekoratiivne lisarihm mille küljes on ilututt. 
Sorid.
Vene troika rakendis kasutatakse sorisid priipassi hobuste rakendamisel. Sorid koosnevad rinnarihmast ja kanderihmast. 
Sedelgad.
Vene troika rakendis hoiab sedelgas koos sedelgarihmaga loogahobuse rangid, looga ja aisad õiges asendis. Sõltuvalt hobuse turja kujust kasutatakse lame- või looksedelgat. Looksedelgat kasutatakse rohkem loogahobuse rakendamisel. Kui on tegu paraadtroikarakmetega siis on ka loogahobusel dekoratiivne lamesedelgas. Priipassihobuste turjadele pannakse dekoratiivsed lamesedelgad. Vene troika lamesedelgate otstes on dekoratiivrihmad koos tuttidega. Paraadtroikarakmete puhul kinnitatakse priipassihobuste lamesedelgate külge sedelgakellad.
Leid.
Vene troika rakendis on tähtsal kohal leid. Leide abil saavad hobused pidurdada ja tagurdada. Leid koosnevad küljerihmast, mis paikneb ümber hobuse keha ja kinnitub roomadele. Leide seljarihm ja põikrihmad hoiavad küljerihma õiges asendis. 
"Peremjot"id.
Paraadtroikarakmetele on iseloomulik priipassi hobuste leide külge kinnitatavad ja vajadusel eemaldatavad kolmnurgakujulised nahkribadest valmistatud rippekaunistused "peremjot"id (vene keeles "перемёт"). Kolmnurgakujulisest "peremjot"ist ripnevad kolm nahkriba, mille otsas on tutid. Aga "peremjot"i keskel olevad nahkribad moodustavad dekoratiivse ruudu. "Peremjot" kinnitatakse priipassi hobuse välispoolsete leide külge. Kokku on Vene troika paraadtroikarakmete komplektis kaks "peremjot"i mis paiknevad priipassi hobuste leide väliskülgedel.
Look.
Vene troika kõige esinduslikum ja pilkupüüdvaim detail on loogahobuse look. Hästi valmistatud look teenis omanikku mitukümmend või koguni sada aastat ning pärandati isalt pojale.
Hobuseloogad valmistatakse noorepuutüvest. Vanasti valmistati hobuseloogad ainult teatud puuliikidest. Nendeks puuliikideks olid harilik jalakas, harilik tamm, hõberemmelgas ja harilik toomingas. Loogameistrid arvestasid puude valikul paljusid peeneid nüansse. Näiteks aega kuna võib puud langetada ja kasvupinnase niiskuse omadusi. Harilikust jalakast ja harilikust tammest, sai väga vastupidavaid hobuselookasid, kuid need olid rasked. Hõberemmelgast ja harilikust toomingast sai kergemaid hobuselookasid. Harilikust toomingast valmistatud loogad kippusid külma talvekorral suurte koormuste korral purunema. Seega sai harilikust toomingast valmistatud lookasid kasutada ainult suvel ja Venemaa Keisririigi lõuna kubermangudes. 
Kõige vanemad troikarakendi rangid olid kaunistatud sisselõigatud geomeetriliste kujunditega, milleks olid rombid, kolmnurgad, ringid ja jooned. 
19. sajandil oli Venemaa postipoiste hulgas suur nõudlus ilusate ja dekoratiivsete lookade järele. 1840. aastatel lauldi Venemaal populaarset rahvalaulu, mis algas sõnadega: "Золотую дугу заложить не могу". Sel ajal olid moes kullaläikelised loogad. Need pidid visuaalselt looma efekti, et look nagu põleks kauguses ja eristuks hästi metsa või põllu taustal. Hiljem hakati kuldsetele lookadele kandma musta ja punase värviga taimornamente, mis kujutasid lillevarsi ja sakilisi taimelehti.
1860. aastatel toimus lookade moes muutus: kuldset värvi loogad suruti välja maalingutega lookadega. Maalingutega lookadel kujutati siniseid viinamarjakobaraid, punaseid roose ja rohelisi lehti. 
19. sajandi lõpus maitse jälle muutus: raske look asendati peenikese loogaga. Selliste lookade puhul jäi vähe ruumi sisselõigetele ja kunstilisele puulõikele. Sel ajal kujutati musta värvi loogal värvikirevaid lillekimpe. Kokkuvõttes halvenes sel ajal maitse ja asi läks koguni niikaugele, et ühevärviline look kaunistati lihtsalt erivärviliste lintidega.
Loogakellad, kuljused ja sedelgakellad.
Eesti rahva kultuuris tuntakse loogakella aisakellana. Aga kui juttu tuleb Vene troikast, siis peaks kasutama sõna "loogakell", sest troikarakendis kinnitati loogakellad nahkribaga loogahobuse looga ülemise osa külge.
Posti-loogakell võeti kasutusele Venemaa keisririigi senati kindral-prokuröri vürst Aleksandr Vjazemski ("Александр Алексеевич Вяземский, 1727−1793") ettepanekul 1770. aastal. Esialgu üritati Venemaa postipoistele õpetada ka postisarve kasutamist. Selleks kutsuti kohale koguni Klaipedast pärit postipoiss, kelle ülesandeks oli õpetada oma Peterburi kolleegidele postisarve kasutamist. Aga postisarve kasutuselevõtmine edenes visalt – Venemaa postipoisid armastasid teatada oma kohalejõudmisest endiselt vilega. Neid trahviti küll selle eest, aga ikkagi läks nii, et postisarv jäi pelgalt sümboolseks elemendiks Venemaa postitalituses.
Loogakellad võeti Venemaa postipoiste poolt suure vaimustusega omaks ja need asendasid edukalt postisarve. Venemaal räägiti loogakellade kohta rahvalikke legende: postipoisikellad pärinevat Novgorodi veetše kella tükkidest. Seega sümboliseeris loogakell rahvale vabadust ja sõltumatust.
Venemaa kõige kuulsam loogakellade valmistamise keskus oli Valdai. Valdai loogakellade edu põhjuseks oli see, et Valdai asus Peterburi ja Moskva postitee keskel. Aastatel 1817–1834 sai see tee esimese kõvakatte.
Troika looga külge kinnitati reeglina kolm loogakella: looga keskele kinnitati suurem kell ja tema kõrvale seoti väiksemad. Loogakellad valmistati vasesulamist. Kaasajal loetakse parimaks kirikukella sulamiks sellist pronksi, mis koosneb 78–80% vasest ja 20–22% tinast, ning lisandeid on mitte üle 1–2% (vastutusrikastel juhtudel ei tohi olla üle 1% lisandeid). Loogakellad jagunesid tüüpideks, eri tüüpe iseloomustas vorm ja kella seina paksus. Tihti said loogakellad valamise käigus omale numbri. Ühesugust tüüpi loogakellasid eristasid numbrid. Numbrid iseloomustasid loogakella läbimõõtu ja kõrgust: mida suurem oli number, seda väiksem oli kella suurus. Mõnedel loogakelladel oli peal märge "С серебром" (vene keeles hõbedaga). Loogakellade spektraalanalüüs on aga näidanud, et hõbeda sisaldus loogakellades, millel oli märge "С серебром" on enam-vähem samasugune kui neil, millel polnud seda märget. Hõbeda kogus sulamis oli nii väike, et see näitab, et hõbe oli sulamisse sattunud lisandina (venekeelne sõna "примесь" ('lisand') tähendab siin metallivalu tehnoloogilises protsessis sulamisse sattunud metalli). On pakutud välja palju seletusi, mida tähendas loogakelladel märge "С серебром". Kõige tõenäolisemaks peetakse versiooni, et loogakellad olid alguses hõbetatud. Aja jooksul on hõbedakiht kelladelt ära kulunud, kuid kiri "С серебром" on säilinud. Sellepärast nimetati preiskurantides (Venemaa keisririigis nimetati hinnakirja preiskurandiks) loogakellasid kollasteks ja valgeteks. Valged loogakellad olid meie versiooni järgi hõbetatud, kollased aga hõbetamata. 
Kuljuserihma külge kinnitati 7, 9 või 11 kuljust. Kuljused valmistati vasesulamist. Vasesulamist kuljuseid oli mitut tüüpi. Valmistati kollaseid (hõbetamata) ja valgeid (hõbetatud) kuljuseid. Vasesulamist kuljuste tüüpe tähistati numbritega; mida suurem number, seda suurem oli kuljuse suurus. Kõige väiksemad hobuse kuljuserihma kuljused kandsid numbreid 1 kuni 4/0, kõige suuremad kuljused numbreid 7 kuni 14. Rauast valmistatud kuljustel oli numeratsioon vastupidine: kuljuse suurenedes number vähenes kolmest või kahest kuni üheni või nullini. 
Kõige hiljem võeti kasutusele sedelgakellad – siis, kui troikasõidu kultuur hakkas juba hääbuma. Pole täpselt teada, kas see toimus 19. sajandi lõpus või 20. sajandi alguses. Sedelgakellade kohta on teada, et Moskva voorimehed sõitsid nendega veel 1930. aastatel. Troikarakendis kasutati sedelgakellasid priipassihobuste sedelgate küljes.
Sedelgakella heliorgan oli metallist (pronksist või terasest) sfääriline 6–8 cm läbimõõduga poolkera, mille sees olid heli tekitavad tilad. Valmistati kahe, kolme ja koguni nelja helielemendiga sedelgakellasid. Kolme või nelja helielemendiga sedelgakella kaunistuselemendiks oli varda otsas tiibu sirutav kotkakuju või lüüra ja hobusejõhvidest valmistatud tutid.
Ilulindid.
Troika hobuste lakkadese punutakse värvilised lindid. Lintide värvus valitakse nõnda, et need sobiksid rakmetega. Lakkadesse punutud lindid annavad troikale võluva väljanägemise.
Pinded.
Pinded peavad olema sellist värvi, et nad sobiksid troika rakmetega. 
Troikade võistlused tänapäeval.
Venemaal korraldatavad troikade võistlused.
Venemaal korraldatavad troikade võistlused koosnevad kahest osast, troikade vigursõidust ja võidusõidust. Suvel rakendatakse troika traavlid spetsiaalselt valmistatud nelja rattaga võidusõiduvankri ette. Talvel rakendatakse troika traavlid spetsiaalse troikasaani ette. Venemaal valmistatakse troikade jaoks spetsiaalseid saane.
Troikade vigursõit.
Troikade vigursõit toimub 200 × 20 meetrisel, ristkülikukujulisel alal. Troika peab sellel alal tegema kohustuslikud vigurelemendid ettenähtud skeemi järgi. Troikajuht ja tema kaks abilist riietuvad tavaliselt traditsioonilistesse Vene rahvariietesse. Mehed riietuvad suvel Vene rahvariietele iseloomulikku särki, püksid on ilusti saapasääres. Peas on Vene rahvariietele iseloomulik nokkmüts. Troika kutsar võib mütsi külge kinnitada tuti või lille. Naised kannavad sarafani ja peas on neil kokošnikud või mõnikord lillepärjad. Talvel kannab vigursõidu ajal troikajuht uhket tulup-kasukat, mille peale on seotud lai vöö ja peas on tal karvamüts ning käes on kindad. Kui talvel istuvad saani tagaistmel vigursõidu ajal nais- või meesabilised, siis riietuvad nad ka talvistesse Vene rahvariietesse. Vigursõidu ajal istuvad ekipaažis kaks abilist, kellel on keelatud osa võtta troika juhtimisest. Troikajuht ei tohi vigursõidu ajal kasutada piitsa.
Troikade võidusõit.
Troikade võidusõit toimub 1800-meetrisel distantsil. Ühe sõidu ajal lastakse rajale korraga ainult neli troikarakendit. Selle piiranguga soovitakse vältida kokkupõrkeid ja muid ebameeldivusi. Võidusõidu ajal riietuvad troikajuht ja ta kaks abilist spetsiaalsetesse võidusõidukombinesoonidesse, peas on neil kiivrid ja jalas mugavad jalatsid. Võidusõidu ajal peab ekipaažis olema troikajuht ja tema kaks abilist. Võidusõidu reeglid näevad ette seda, et troikajuht juhib loogahobust ja tema abilised kes istuvad tagaistmel juhivad pikkade ohjadega priipassihobuseid. Piitsa võib kasutada ainult troikajuht.
Troika väljaõpetamine.
Traavlite valik.
Hobused rakendatakse troika rakendisse ainult alates 4.–5. eluaastast. Sest sellises vanuses on traavleid juba treenitud ja katsetatud hipodroomidel võidusõidukaariku (Eesti traavisportlaste žargoonis nimetatakse võidusõidukaarikut traavlikäruks) ees ning loogarakendis (Venemaa autorid nimetavad loogarakendid Vene rakendiks). Troikad mille eesmärk on sport, seal valitakse hobused nõnda, et nad oleksid sama stiili. See tähendab seda et hobused valitakse troikarakendisse nõnda, et nad oleksid enamvähem ühte värvi ja suurusega. Ning vanus oleks ka enamvähem samasugune. Tähtis on see, et troikas olevatel hobustel oleks omavahel hea läbisaamine. 
Esimest korda troika rakendis.
Enne troikarakendisse panekut priipassi hobuseid kordestatakse või õpetatakse töötama saduldatuna, nii et hobune on rakendatud troika sorirakmetesse. Seda tehakse selleks, et priipassihobune harjuks rakmetega. Enne troika rakendisse panekut hobuseid harjutatakse loogakelladega ja kuljuste helinaga. Ning hobuseid harjutatakse voogavate ja lipendavate erivärviliste troika kaunistus lintidega. Ja harjutatakse vilega ning hõigetega toime tulema. Alguses rakendatakse hobused üheviisi rakendisse ja hobused töötavad eraldi, kuid üksteise lähedal .
Enne seda, kui hobused pannakse kõik korraga Vene troika rakendisse, peab kutsar olema veendunud, et loogahobuse valik on õige. Selleks rakendab ta loogahobuseks valitud hobuse saani või tarantassi ette ja sõidab temaga ühe nädala või kaks nädalat. Sõita tuleb loogahobusega eri allüüre.
Esimest korda kolme hobuse rakendamisel troika rakendisse väsitatakse loogahobust natukene aega ekipaaži ees sõites. Aga priipassi hobuseid kordestatakse pool tundi, ajades neid ringi joostes traavi ja galoppi. Seda tehakse selleks, et nad poleks rakendisse paneku ajal väga tulised ja närvilised. Ja seejärel rakendatakse nad ettevaatlikult troikarakendisse. Seejärel võtab kutsar loogahobuse ja priipassi hobuste ohjad kätte. Priipassi hobuseid võivad juhtida ka kaks ekipaaži istunud abilist – kumbki juhib omapoolset priipassi hobust. Abilised, kui nad ei istu veel kutsari taga, võivad joosta priipassi hobuste kõrval, ja kui näevad et kõik on korras, istuvad ekipaaži. 
Troika Venemaa kultuuriloos.
Troika Vene Keisririigi kultuuris.
Kihutavast Vene troikast sai Venemaa kultuuri sümbol tänu Ukraina päritolule Vene kirjanikule Nikolai Gogolile. Sest Vene troikaga sõitis Nikolai Gogoli raamatu "Surnud hinged" peategelane, endine maksuametnik ja kolleegiuminõunik Pavel Ivanovitš Tšitšikov ("Павел Иванович Чичиков"). Kuulsaks on saanud sellest raamatust pärit järgmine eshatoloogiline Vene troika kirjeldus: 
"Eh, troika, linnutiivuline troika, kes on su välja mõelnud? Teadagi, ainult elavaloomulise rahva juures sa võisidki sündida, sellel maal, mis ei armasta nalja heita, vaid on enese avara lagendikuna üle poole maailma välja sirutanud, ja mine katsu lugeda tema versti. . . Kas mitte sinagi, Venemaa, ei torma nii nagu nobe, kinnipüüdmatu troika? Venemaa, kuhu sa ometi kihutad""? Vasta! Ta ei vasta. Imekaunilt tiliseb aisakell; mühiseb ja muutub tuuleks tükkideks rebitud õhk; lendab mööda kõik, mis maailmas iganes on, ja kõõrdi vaadates astuvad eest kõrvale ning annavad talle teed teised rahvad ja riigid." 
Troika oli Vene Keisririigis 19 saj II poolel populaarne motiiv, sest sel ajal toimus ka Venemaal tööstusrevolutsioon, mis võimaldas troika motiiviga trükiseid tuhandetes eksemplarides tiražeerida. 1860 aastatel hakkasid Peterburi ja Moskva fotograafid valmistama piltpostkaarte mille sarja nimeks oli "Vene tüübid" (vene keeles “"Русские типы“"), kus kujutati ka Vene troikasid koos troikajuhtidega. 
19. sajandil ja 20. sajandi alguses loodi Vene Keisririigi intelligentsi poolt umbes sadakond romanssi Vene troikadest ja postipoistest. Need laulud ja romansid said Vene Keisririigis niivõrd populaarseks, et rahvas hakkas neid pidama Vene rahvalauludeks. Ka Nõukogude Liidu vinüülplaatidel vaikiti üpristihti maha, nende Vene troika teemaliste romansside sõnade ja muusika autorid. 
Tänu sellele et troika on väga efektne visuaalina, kasutati Vene Keisririigis väga laialdaselt Vene troika motiivi kaubandusliku reklaami postkaartidel ja plakatitel. Resultaadiks oli see, et tol ajal troika motiiv, ka teatud mõttes kommertsialiseerus. 
Troika motiivi kasutati ka laialdaselt Vene rahvalikes ristpiste tikandites. Näiteks 1886 aastal anti Peterburis V. Banneri kirjastuse poolt välja "Teine käsitöö album" ("Второй альбом рукоделий"). Milles olid näiteks sellised rahvalikud ristpiste mustrid, mis kujutasid lillesid, kukkesid, geomeetrilisi kujundeid jne. Ja albumis oli ka muidugi Vene troika motiiviga tikkimise skeem. See album sai Vene Keisririigi ajal rahva seas väga populaarseks, sest tikandid olid selles raamatus pärit Venemaa rahvarõivastelt. 
Vene Keisririigis valmistasid rahvapärase käsitöö meistrid lastele puidust ja ka savist stiliseeritud Vene troika, teemalisi, mänguasju. Troikad ja hobused olid Vene Keisririigis vägagi populaarsed mänguasjade teemad. Sest, mänguasjade eesmärk on lapse ette valmistamine, täiskasvanu eaks, kui ta hakkab sotsiaalselt ja majanduslikult, end teostama, teatud ametis, -Vene Keisririigis olid enamik agraarühiskondliku küla ja ka osaliselt linna ameteid seotud hobustega. 
Troika Nõukogude Liidu kultuuris.
Nõukogude Liidu kultuuriruumis oli helehallide orlovi traavlitega troika rituaalsete tegelaskujude Näärivana ja tema abilise Lumehelbekese (ka Snegurotška) sõiduvahend. Esimene kujutis Nõukogude Liidus, kus on Näärivana Vene troika saanis, pärineb aastast 1948. Ja selleks trükiseks on 1948 uusaasta peokutse pileti trükis. Sellel trükisel on kujutatud ka tegelaskuju Karu ("Медведь") juhtimas troikat. 
Nõukogude Liidus oli troika, mille saanis istusid näärivana ja Lumehelbeke populaarne uusaasta õnnitlus postkaartide ja postmarkide motiiv. Esimese Nõukogude Liidu uusaasta õnnitlus postkaart kus kujutatakse Vene-troika saanis, seisvat näärivana koos punase viisnurgaga nääripeo kuusega pärineb aastast 1959, ja selle postkaardi autor oli Jevgenija Venediktovna Paškova-Selivanova ("Евгения Венедиктовна Пашкова-Селиванова, 1917–1971"). Sellel postkaardil on kujutatud ka stiliseeritud Nõukogude Liidu kosmoseraketti. 
Nõukogude Liidus oli üks tuntumaid filme, kus oli näha orlovi traavlitega Vene troikat, oli 1964. aastal linastanud muinasjutufilm, mille pealkiri on Eesti kultuuriruumis tuntud, kui “Külmataat“ (Venemaal on filmi nimi "„Морозко“"). Selle filmi režissöör oli Aleksander Rou ("Александр Артурович Роу, 1906–1973"). Filmi “Külmataat“ kõige andunumad fännid elasid omaaegses Tšehhoslovakkias-ka praegustes Tšehhis ja Slovakkias, on see film populaarne. Selle filmi jaoks valmistas orlovi traavlitega troika ette Vladimir Fomin. Seoses sellega et selles filmis on ka kodusigadega ("Sus domestica" või "Sus scrofa domestica") troika stseen, tuli Vladmir Fominil valmistada ka sigaderakendile väikesed troikarakmed... 
Nõukogude Liidus said mütologiseeritud, Näärivana Vene troika orlovi traavlite nimedeks Detsember ("Декабрь"), Jaanuar ("Январь") ja Veebruar ("Февраль"). Näärivana traavlite nimed pärinesid 1982 aasta muusika-komöödia filmist “Tšarodei“ (vene keeles "Чародеи"), pärit laulust “Kolm hobust“ ("„Три белых коня“"). Selle laulu sõnade autor oli poeet Leonid Derbenjov ("Леони́д Петро́вич Дербенёв, 1931–1995"), aga viisi kirjutas sellele laulule helilooja Jevgeni Krõlatov ("Евгений Павлович Крылатов," "1934–2019"). 
Troika tänapäeva Vene Föderatsiooni kultuuris.
Troika, Näärivana ja Lumehelbeke, on ka kaasaegsel Venemaal jäänud lahutamatuteks tegelaskujudeks, venemaalaste uusaasta pidude elementidena. Moskvas tegutseb ka “Orlovi traavli ja Vene troika muuseum“ (vene keeles "Музей Орловского рысака и Русской Тройки").
Troika Venemaa kommenteeritud anekdootides.
Teel.
19. sajandi II poolel oli Moskvas populaarne järgmine poliitiline anekdoot. Selle anekdoodi puhul peab arvestama seda, et vene keeles kasutatakse sõnade “hobusõidukis reisija“, tähenduses sõna “"седок"“.
HOBUSÕIDUKIS REISIJA. Kuidas, milleks? No, näiteks, sul on raske koorem ja sa näed et troika vaevu-vaevu ("jeeli-jeeli") jöntsib. Arusaadav, et kui on võimalus, siis sa rakendad veel ühe priipassihobuse abiks. Kas, ei ole nii?
VOORIMEES. Ei, mitte nii.
HOBUSÕIDUKIS REISIA. Mida sa siis teed?
VOORIMEES. Loogahobuse vahetan välja- nii on odavam ja kindlam.
Nõukogude Liidu aegne troikaanekdoot.
“Maisi“ all mõeldakse anekdoodis Nikita Hruštšovi, kes Nõukogude Liidus kampaaniate korras populariseeris hariliku maisi kasvatust. “Tatra“ all mõeldakse anekdoodis marssal Andrei Gretškot, kes oli aastatel 1967–1976 NSV Liidu kaitseminister.-sest tema perekonna nimi tähendab vene keeles hariliku tatart.
Troika Eestis.
1893. aasta 7. juulil ilmunud "Лифляндские губернские въедомости", mille number oli 74, mainib troikat seoses sellega, et lehes avaldati vene, saksa ja eesti keeles Tartu linna voorimeestele esitatud uued nõuded. Lehe eestikeelses osas kandsid nõuded pealkirja: "Reeglid Jurjewa linna woorimeestele". Sõna "troika" esineb voorimeestele esitatud nõuete kolmandas punktis: 
"3) Kutsar sab politseist sõidokarti; ühhe hobuse woorimehed ei tohi, kahhe hobuste troskadega sõita, aga kahe hobuse woorimeestel on kül se õigus, kaa ühe hobuse troskat sõitma sada. Kutsarid kes troikasid ja suurembad sõidud söidawad peawad kaa Politseist endale sõidu karti muretsema."
Baltisaksa üliõpilase Clas von Rammi mälestustes meenutatakse Vene keisririigi aegse Tartu Ülikooli baltisaksa üliõpilaste talviseid troikasõite järgmiselt: „Uljaid saanisõite troikaga mööda Emajõge kihutades." Vene keisririigi ajal oli troikadega sõitmine moes, näiteks Tartu voorimees hüüdnimega Vana Naelapea võis korraga välja panna kolm või neli troikat. 
Petserimaal sõideti troikadega kuni 1940. aastani Petseri linnas võinädalal – tol ajal kuulus troikadega sõitmine võinädalal petserimaalaste võinädala tähistamise kultuuri juurde. Petseri linnas sõitsid võinädalal hobusaanidega noored poisid ja tüdrukud. Petserimaal oli levinud rahvapärimus, et mida pikemad sõidud tehti hobustega võinädalal, seda pikemaks kasvab suvel põllupeal harilik lina. 
1983. aastal, kui tähistati Tallinna hipodroomi 60. aastapäeva, demonstreeriti hipodroomi juubelipidustustel kolme pruuni traavli täkuga klassikalist troikat. Kui 2006. aasta 18. juunil tähistati Tori hobusekasvanduse 150. aastapäeva, siis seal näidati ka troikat, mille ette olid rakendatud eesti hobused. 
21 saj. on Eestis Vene troika sõidu kultuur väljasurnud. Väljasurmise põhjusteks on 20 saj toimunud Nõukogude Liidu okupatsioon, mille tulemusena Nõukogude Liit, eemaldas Eestilt Petseri maakonna alad. Ka Petserimaad tabas pärast Teist Maailmasõda kollektiviseerimine, ning sovetlik religiooni vastane poliitika. Mis hävitas praktiliselt seto ja ka selle piirkonna vene talukultuuri ning õigeusu kalendrit jälginud Petseri linna kultuuri. Ka 20 saj tabas Eestit ka baltisaksa kultuuri hääbumine-mille tõttu hääbus baltisaksa mõisa kultuur ja kõik need eeltoodud, faktorid tekitasid Eestis Vene troika kultuuri hääbumise. 
Varia.
Eesti NSV-s valmistas Liviko viina Sibirskaja vodka ("Сибирская водка" – 'Siberi viin'). Viin oli 45% ja pudel pooleliitrine. Viinapudeli etikett oli venekeelne. Etiketil oli kujutatud talvist Vene troikat kihutamas majade taustal.