Turbasammal

Turbasammal ehk sfagnum ("Sphagnum") on lehtsammaltaimede hõimkonda kuuluv perekond.
2024. aasta seisuga on sellesse perekonda arvatud 382 liiki. Eestis leidub neist teadaolevalt 38 liiki, millest kaheksa on praeguses klassifikatsioonis esmakordselt kirjeldatud. Turbasammalde uurijaid nimetatakse sfagnoloogideks.
Turbasamblad teeb eriliseks nende eriti suur veeimamisvõime: vee kogus turbasammaldes võib olla 10–20 korda suurem nende kuivmassist (sõltuvalt liigist).
Uurimise ajalugu.
1581. aastal kirjeldas Belgia botaanik Matthias Lobelius esimest korda turbasammalt, kuid Sphagnumi nime võttis kasutusele Saksa botaanik Johann J. Dillenius 1719. aastal. 1753. aastal ilmus Carl von Linné teos "Species plantarum", kus eristati turbasamblad teistest sammaldest. Turbasammalde uurimine muutus tõhusamaks 19. sajandil.
Turbasammalde uurimisel on tähtsal kohal olnud Tartust pärit teadlased Edmund Russow ja C. Girgensohn. Russow on siiani märgitud seitsme liigi esmakirjeldajana. Väga edukas on olnud ka Helsingi Ülikooli botaanikaprofessor Sextus O. Lindberg, kes kirjutas raamatu Euroopa ja Ameerika turbasammaldest. Esimene põhjalik ülevaade turbasammaldest ilmus 1911. aastal Carl F. Warnstorfi koostatuna.
1954. aastal ilmus Eestis esimene turbasammaldest rääkiv raamat "Eesti NSV turbasamblad", kus oli kirjeldatud 38 liiki. 1998. aastal ilmus "Eesti sammalde määraja", kus oli 37 liiki. 2013. aastal ilmus "Eesti turbasamblad", milles on jälle 38 turbasammalde liiki.
Levik ja ökoloogia.
Turbasammal on väga levinud ehk kosmopoliitne perekond. Turbasamblad puuduvad vaid Antarktika mandril. Põhjapoolkera niisketes kasvukohtades on turbasamblad valitsev taimerühm. Põhjapoolkeral on turbasambla liigid sageli soodes ja märgades tundra piirkondades valdavateks taimedeks. Nende levila ulatub kuni 81. põhjalaiuskraadini Põhja-Norra Svalbardi saarestikus. Lõunapoolkeral on turbasammalde liigiline mitmekesisus hoopis väiksem kui põhjapoolkeral. Lõunapoolkeral on ulatuslikud turbasambla piirkonnad Tšiilis, Argentinas, Brasiilias, Uus-Meremaal ja Tasmaanias.
Mõnede autorite arvates on turbasambla ("Sphagnum") perekond maailma kõige laiema levikualaga.
Turbasamblad on niiskeid ja märgasid kasvutingimusi eelistavad taimed. Põhiliselt leidub neid soodes ja soostuvatel aladel. Turbasamblad ei suuda kasvada kuivades tingimusteks nagu näiteks kõrbetes. Lisaks on leitud mõningaid turbasamblaid ekstreemsetest kasvukohtades (Islandi kuumaveeallikate äärest).
Ökoloogiliste nõudmiste suhtes on turbasamblad erinevad: on laia amplituudiga ja kitsa amplituudiga liike. 
Toitainete nõudluse järgi liigitatakse turbasamblaid järgmiselt:
Mõned liigid kasvavadki ainult rabas või ainult allikasoodes, kuid on ka liike, mis kasvavad igal pool niisketes kohtades. Enamik turbasambla liike kasvab valgusküllastes kohtades, vaid üksikud liigid eelistavad varju. Turbasamblaid on võimalik jagada kasvukohaeelistuste järgi viieks: soostunud metsade, madalsoo ja siirdesoo, siirdesoode ja õõtsikute, rabastunud metsade ja rabade liigid.
Morfoloogia.
Turbasambla perekonda on lihtne ära tunda väga iseloomuliku välimuse tõttu, kuid liike eristada on keerulisem. Liikide eristamiseks looduses läheb vaja luupi ning mõningate liikide määramiseks peaks kasutama mikroskoopi. Turbasamblad võivad olla väga varieeruva värvusega: kollased, punased, rohelised, pruunid.
Turbasammaldel puudub juur. Taim kasvab tipust ja samal ajal kõduneb alumises osas. Lisaks pole turbasammaldel ka juhtkude ega õhulõhesid. Turbasammal koosneb varrest, oksakimpudest ja oksakimpudest moodustunud kapiitulumist. Tavaliselt vars ei harune ning oksakimbud on varre külge kinnitunud spiraalselt. Oksakimpudes võivad olla nii laiuvad kui ka rippuvad oksad.
Varre kõige välimiseks kihiks on kattekude ehk epiderm. Kattekude paikneb ümber tugikoe. Tugikude omakorda on ümber põhikoe ehk parenhüümi. Õhukeste seintega rakkudest moodustunud kattekude nimetatakse hüalodermiks. Hüalodermi moodustavad hüalotsüstid, mis säilitavad vett. Mõnikord on hüalodermis ka retortrakud, mis on sama ülesandega nagu hüalotsüstid.
Vart ja oksi katavad lehed, mis on erineva kuju ja suurusega. Oksadel on tipust teritunud kitsad lehed ning võivad olla erineva kujuga. Varrel on tipust ümaramad laiemad lehed. Lehed koosnevad kahesugustest rakkudest: kloroplaste sisaldavad kitsad klorotsüstid ja laiemad sisaldiseta hüalotsüstid.
Omapärase vee säilitus- ja kogumissüsteemi moodustavad tühimikud, mis jäävad varte, okste ja lehtede vahele. Lisaks osalevad seal ka hüalotsüstide vahele jäävad mikroskoopilised ruumid. Mõnede liikide veeimamisvõime võib nende tavapärast massi suurendada kuni 20 korda. Turbasamblaalad on tavaliselt happelised, sest turbasamblad omastavad hästi kaltsiumi- ja magneesiumikatioone, millest vabanevad vesinikioonid.
Paljunemine.
Turbasamblad võivad levida nii vegetatiivselt kui ka eostega. Üldiselt toimub kauglevi eostega ja lähilevi vegetatiivselt gametofüütide tükkidega. Võsude tekkimine saab alguse eostest eelniidi moodustumisega. Eelniit on üherakukihiline, ühel pool tekivad risoidid ja teisel pool pung. Võsu moodustubki pungast. Gametofüüdiks nimetatakse võsu, millel arenevad suguorganid ehk gametangiumid. Isasgametangiumid ehk anteriidid paiknevad jämenenud okste tipuosas lehtede kaenlas. Emasgametangiumid ehk arhegoonid on lühikeste okste tippudes. Viljastumine toimub emasgametangiumis ning seal areneb sügoot. Sügoodist hakkab omakorda arenema eoskuprast ning jalast (haustorist) koosnev sporofüüt. Hiljem tekib sporofüüdi pikenemisest ebajalg. Eosed paiknevad eoskupras, mis koosneb urnist ja kaanest. Urnis rõhu tõustes lendab kaas pealt ja eosed paiskuvad suurel kiirusel välja ning on võimelised levima kaugele.
Ohustatus ja kaitse.
Turbasamblaid ohustab inimtegevus nagu kuivendamine, veerežiimi muutmine, veekogude eutrofeerumine, koosluste muutus õhusaaste ja keskkonnasaaste tõttu. Kõige suuremas hädas on liigid, millel on väike ökoloogiline amplituud.
Põhiliseks ohuks Eestis turbasammaldele on turba kaevandamine. Turbasammalde kasvuga tekib turvast küll kogu aeg juurde, kuid praegu ületab väljakaevatud turba kogus juurdekasvu. Turbasamblad tekitavad turvast juurde umbes 1 millimeetri aastas sõltuvalt aastast, kuid kaevandamine ületab seda 3,5–4,5-kordselt.
Eestis kanti samblad Eesti punasesse raamatusse 1998. aastal. Nimekirjas olevatest sammaldest seitse olid turbasamblad: Ångstroemi turbasammal, kõrvturbasammal, Jenseni turbasammal, Lindbergi turbasammal, Viierealine turbasammal, põhja-turbasammal. 2008. aasta punases nimestikus on kirjas 18 turbasamblaliiki. 2008. aasta punases nimestikus on üheksa ohuvälist, üks väljasurnud, üks ohulähedane, neli on ohukategoorias olevat liiki. Eestis kasvavad liigid pole siiski maailmas haruldased.
Alates 2004. aastast on Eesti looduskaitse III kaitsekategoorias kirjas neli turbasambla liiki: Lindbergi turbasammal, loigu-turbasammal, viierealine turbasammal, Wulfi turbasammal. Perekond turbasammal kuulub Euroopa Loodusdirektiivi V lisasse ning on seega kogu Euroopas jälgimise all.
Kasutamine.
Turbasammalt on võimalik kasutada palkmajade soojustusena. Akende uduseks minemise takistamiseks on pandud turbasammalt akna vahele. Hügieenitoimingutes on vanad roomlased kasutanud turbasammalt. Kuna turbasammal imab palju vett, siis on seda kasutatud hügieenisidemetes ja mähkmetes. Matkamisel on pandud turbasammalt jalanõudesse, kuna see imab jalatsis tekkinud niiskuse endasse.
Esimese maailmasõja ajal kasutati turbasammalt sidemetena haavade sidumiseks, kuna turbasammaldel on ka bakteritsiidne toime. Viikingid ja tänapäeva inimesed Norras hoiustavad oma toitu turbasamblas, kuna seal püsib see värskena. Turbasammalt kasutatakse ka mõnede taimede (orhidee, bonsai) kasvatamisel aluspinnana. Lisaks on turbasammaldega puhastatud basseinivett.
Turbasammalt on söögiks kasutatud väga vähe, vaid rasketel aegadel leivatainas. Maitseainena on turbasammalt kasutatud Šoti viskis.
Kuna turbasambla kasutamise populaarsus on kasvanud, on ohus mõned kooslused ja liigid. Et ohtu vähendada ja nõudlust rahuldada, on loodud turbasambla kasvatamise farmid ("Sphagnum farming").
Turbasammal Eestis.
Eestis on turbasammalde produktiivsuseks mõõdetud 0,7–1,3 grammi ruutdetsimeetri kohta aastas.
Eestis kasvavad turbasambla liigid kuuluvad üheksasse sektsiooni. Sektsioonid on loodud selleks, et oleks kergem liike määrata.
Turbasambla liigid Eestis.
Sektsioon "Sphagnum":
Sektsioon "Rigida":
Sektsioon "Insulosa":
Sektsioon "Acutifolia":
Sektsioon "Squarrosa":
Sektsioon "Polyclada":
Sektsioon "Subsecunda":
Sektsioon "Cuspidata":
Sektsioon "Mollusca":