Grupidünaamika

Grupidünaamika on sotsiaalne protsess, mille käigus inimesed rühmasiseselt üksteisega suhtlevad ja teineteist mõjutavad ning kuulub sotsiaalpsühholoogia valdkonda. See koosneb interaktsioonidest, mis mõjutavad inimeste hoiakuid ja käitumist, kui nad on valiku või juhuslike asjaolude tõttu grupeeritud teistega. 
Grupil on teatud ühised eesmärgid ja omadused, mille tõttu on liikmed seotud ka ühiskondlike väärtuste ja ümbritseva kultuurilise kontekstiga. Mõiste grupidünaamika kirjeldab ühtlasi rühmasiseste jõudude omavahelisi suhteid. Kuna inimestel on kaasasündinud kuuluvusvajadus, siis on gruppide moodustamine ja neisse kuulumine ka oluline osa ühiskondlikes protsessides laiemalt.
Sotsiaalpsühholoogid ja sotsioloogid on aja jooksul püüdnud kaardistada erinevaid grupidünaamika toimemehhanisme ja süsteeme, tänu millele on potentsiaalselt võimalik tõsta gruppide efektiivsust ning eemaldada takistusi, mis võivad pärssida grupisisest tööd. Ühtlasi uuritakse väikeste rühmade psühholoogilisi protsesse, rühmade teket ja arengufaase, liidri ja rollisuhete kujunemist jm.
Grupidünaamikat käsitletakse psühholoogias, sotsioloogias, antropoloogias, politoloogias, epidemioloogias, hariduses, sotsiaaltöös, äri- ja juhtimisõppes, samuti kommunikatsiooniõppes.
Ajalugu.
Sotsiaalpsühholoogia kui teadus tekkis Ameerika Ühendriikides 20. sajandi hakul. Esimene selle valdkonna töö, Norman Tripletti eksperiment sotsiaalsest soodustamisest, avaldati 1898. aastal. 1930. aastatel saabus Ameerika Ühendriikidesse fašistlikult Saksamaalt põgenedes mitmeid geštaltpsühholooge, neist olulisim oli Kurt Lewin. Neil oli määrav roll sotsiaalpsühholoogia eristumisel kahest tolleaegsest domineerivast lähenemisest – biheiviorismist ja psühhoanalüüsist. Lisaks pärandasid nad sotsiaalpsühholoogiale ka oma huvi taju ja tunnetuse vastu. Kõige enam uuriti sel ajal hoiakuid ja väikeste gruppide dünaamikat.
Kurt Lewin (1890–1947) võttis 1940. aastate algul kasutusele termini grupidünaamika, et kirjeldada positiivseid ja negatiivseid jõude inimrühmades. 1945. aastal asutas ta Massachusettsi Tehnoloogiainstituudis grupidünaamika uurimiskeskuse, mis oli esimene instituut, mis oli otseselt pühendatud grupidünaamika uurimisele. Lewin keskendus oma töös sellele, kuidas oleks võimalik teadmisi grupidünaamika osas rakendada reaalsete sotsiaalsete probleemide lahendamiseks.
Grupi funktsioonid.
Ameerika sotsiaalpsühholoogi Donelson Forsythi järgi on grupi funktsionaalne struktuur grupile iseloomulik funktsioonide muster, mis määrab selle võimet rahuldada liikmete põhivajadusi ning sellest lähtuvalt on ta kaardistanud ära grupi funktsioonid, mis neid vajadusi rahuldavad. 1991. aastal mudeldas Forsyth 16 grupi funktsiooni:
Kõikide kirjeldatud funktsioonide puhul käsitleb ta gruppi kui inimese enda tunnustatud positiivse mõju allikat. Selle kohaselt on grupp millekski hea kuna grupp on indiviidi jaoks vahend millegi saavutamiseks ning mingi vajaduse rahuldamiseks.
Oma järgmises uurimistöös sai D. Forsyth nendele grupifunktsioonidele kinnitust. Tuginedes oma küsimustikuga kogutud andmestiku faktoranalüüsile, leidis Forsyth, et tegemist on kuue suhteliselt iseseisva grupifunktsiooniga. Analoogselt isiksusepsühholoogias kasutatavale suure viisiku terminile kasutas ta terminit "suur kuuik (Big Six)": 
Gruppide arenguetapid.
Gruppide arengu tuntuim käsitlus on Bruce Tuckmani 1965. aastal loodud mudel gruppide arenguetappidest ehk arengufaasidest ja grupiprotsesside erinevustest igas etapis. Selle mudeli järgi läbib rühm järgmised arenguetapid: