Impotentsus

Impotentsus (ladina "impotentia" 'võimetus, nõrkus') on valdavalt täiskasvanud meeste suguvõimetus ja täiskasvanud meeste sigitamisvõimetus, või naiste sigimisvõimetus, ka viljatus.
Impotentsuse liigitamine.
Impotentsuse mõiste kujunemine.
"Potentia coeundi" tarvis loetles ta, juriidilise külje pealt, ning samuti mehe poolt vaadatuna, vajaminevaiks: suguelundite erektsiooni, sisenemist naise tuppe ja seemnepurset ehk ejakulatsiooni tupe sees.
Mida rohkem ta impotentsuse kontseptsiooni kirjeldas seda enam lisandusid mitmed allkategooriad, nagu: 
"Impotentia coeundi" luges ta kas 
või
Paolo Zacchia tegi vahet veel ka 
Erektiilsuse füsioloogiline kirjeldus.
Sugutis eristatakse kolme erektiilkoest moodustunud osa: 
Sugutikorgaskehas ja sugutikäsnkehas arterite ja veenide vahel on kavernoosne süsteem, mis suguti jäigastumisel ("erectio") täitub verega.
Impotentsuse liigitus tänapäeva teaduses.
Impotentsus on "erektiilne häire" (inglise keeles "erectile disorder") ka erektsioonihäirete ("erectile dysfunction") liik meestel, mida kirjeldatakse kui pikemaajalist (kroonilist, vähemalt 6 kuu ulatuses ja/või suguelu algusest peale, mil pea 70% koitaalsetest (la "coitalis") algatustest jääb rahulduseta) suguti (la "penis") võimetust piisava jäikpundumise ehk kõvastumise saavutamist tuppe sisenemiseks ja suguakti rahuldavaks läbiviimiseks (seemnepurske vallandamiseni). Erektiilsed häired, mida hinnatakse esinevat kuni 150 miljonil mehel maailmas, võivad tuleneda nii psühholoogistest, neuroloogilistest, hormonaalsetest, arteriaalsetest jpt organismi nii patoloogilistest kui ka normaalsestest füsioloogilistest seisunditest (ka vananemine).
"Impotentia organica".
Anatoomilis-füsioloogilistest põhjustest tingitud erektiilsed häired võivad olla põhjustatud mitmete krooniliste haiguste poolt põhjustatud muutustest organismi töös aga ka toitumisest ning elustiilist, nagu 
Kui on tuvastatud, et erektiilne häire ei ole põhjustatud organismi füsioloogilis-anatoomilistest eripäradest, siis peaks olema meestel võimalik erektsiooni saavutada masturbeerides.
Diagnoos.
Diagnoosimisel kasutatakse vestlust patsiendiga, määramaks kindlaks tema detailse seksuaalsete toimingute ajaloo.
Ravi.
Vajalikud uuringud: 
Tablettravi.
Erektiilsete häirete korral määratakse arsti poolt mitmeid 5. tüüpi cGMP-fosfodiesteraasi inhibiitorite klassi kuuluvaid retseptiravimeid (toimeaine: sildenafiil) jpt. 
Geeniteraapia.
Tuleviku tarbeks töötatakse välja geeniteraapiaid täiskasvanud meeste erektiilse düsfunktsionaalsuse raviks: 
Afrodisiaakum.
Afrodisiaakum on aine, millel on või arvatakse olevat suguiha või ka seksuaalset naudingut või potentsi suurendav toime.
Afrodisiaakumite hulka on arvatud näiteks vanilli, hariliku kakaopuu ("Theobroma cacao") viljad, hõlmikpuu ("Ginko biloba") lehed, ženšennijuurt, roosilõhnalist kuldjuurt, hariliku sibula sibulat, alraunijuurt, austreid, pullimunandeid, narvaliluud, kanepit, pastinaaki, amüülnitritit ja johimbiini.
Mudelorganismid.
Meestel esinevate erektsioonihäirete mudelorganismidena kasutatakse uuringutes nii ahve, koeri, kasse, jäneseid, rotte kui ka hiiri. Tänapäeval on levinumaks biotesti (ingl k "bioassay") loomadeks erektsioonihäirete uuringutes siiski närilised.
Impotentsus ja kanooniline õigus.
Impotentsuse kontseptsioon on tähtsal kohal erinevates religioonides, seega ei ole impotentsus üksnes meditsiiniline nähtus ja tõendatud meditsiiniline diagnoos ei oma mitte alati tähtsust muude eluliste nähtuste nagu armastus, abielu ning kutsumus ja nende täitumise jpm otsustamisel.
Impotentideks ei saa klassifitseerida eunuhhe, kuna vastavalt religioossetele tõekspidamistele ja elule, neilt spermaproovi masturbeerimise teel (1988 ainuke kõnealune võimalus, kohati) võtta, selleks, et kindlaks teha, kas nende munandid on võimelised seemnerakke komplekteerima ja väljastama.
Muu.
Ajutisi erektiilseid häireid tuleb ette enamikul meestest ning neid ei loeta erektsioonihäireteks, eelkõige nende ajutise loomu tõttu.