tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Kamari hüdroelektrijaam

Kamari hüdroelektrijaam asub Jõgeva maakonnas, Väike-Kamari külas, Põltsamaa jõel. Jaama võimsus 2014. aastal oli 500 kW.
Ajalugu.
Jaama teke on seotud Külmoja veskiga Külmojal Põltsamaa kihelkonnas. Veski kuulus algselt Võisiku mõisale ja see riigistati 1921. aastal. Veski põles 1928. aastal ja seda ei taastatud. Veski ümbrus oli Põltsamaa linna elanike seas populaarne väljasõidukoht. 
Hiljem hakati Külmoja veski kohale kavandama linna uut elektrijaama. Põltsamaa linn ostis 1938. aastal veskikrundi ära, et teha sinna elektrijaam, mis leevendaks elektripuudust linnas. 1939. aastal ehitati kõrgepinge ülekandeliin Leiest Põltsamaale, et lülitada Põltsamaa elektrisüsteem ja ka tulevane Külmoja hüdroelektrijaam ühtsesse Eesti elektrivõrku. Teise maailmasõja tõttu jäid need plaanid teostamata. 
Millalgi 1940/1950. aastate vahetuse paiku loobuti elektrijaama rajamisest Külmoja suudmesse ning jaama asukoht viidi umbes 1,5 km ülesvoolu Väike-Kamarisse. Seal valmis 1956. aastal Kamari hüdroelektrijaam. Jaam seisati 1971. aastal ning taaskäivitati 1999. aastal.
McDonnell Douglas F/A-18 Hornet

McDonnell Douglas (nüüd Boeing) F/A-18 Hornet on mitmeotstarbeline sõjalennuk, mis on mõeldud nii hävituslennukiks kui ka ründelennukiks (F/A tähistab sõnu Fighter/Attack). Lennuki arendasid Northrop YF-17 hävituslennukist McDonnell Douglas ja Northrop. Lennuk oli mõeldud kasutamiseks Ameerika Ühendriikide mereväes ja merejalaväes, kuid see on kasutusel mitmete riikide õhuvägedes, lähituletoetuseks, tankitõrje ning õhuruumi eeljulgestuseks.
F/A-18 Hornet on relvastatud 20 mm kahuri M61A1 Vulcaniga (kuni 570 padrunit); hävituslennukil on 9 välist pülooni õhk-õhk tüüpi, õhk-maa tüüpi rakettidele ja juhitavatele pommidele, Harpoon laevadevastasele rakettidele ning radarivastastele rakettidele.
F/A-18 Hornetile on valmistatud ka modifikatsioone F/A-18B 2-kohaline, F/A-18C moderniseeritud F/A-18A, F/A-18D 2-kohaline, F/A-18C, F/A-18(R) / F/A-18D(RC) luureversioonid. 
Kasutajad.
 Austraalia
 Kanada
 Soome
 Kuveit
 Malaisia
 Hispaania
 Šveits
 Ameerika Ühendriigid
Orienteeruja (ajakiri)

Orienteeruja oli Eesti Orienteerumisliidu orienteerumissporti kajastav ajakiri, mis ilmus aastatel 1994–2017.
Esimene Orienteeruja number ilmus 23. aprillil 1994. Aastatel 1994–1999 ilmus Orienteeruja ajalehena, alates 2000. aastast ajakirjana. Ilmumissagedus varieerus aastati: 1994. aastal ilmus 5 numbrit, aastatel 1995 ja 1996 ilmus 7 numbrit, 1997 ja 1998 8 numbrit, 1999. aastal 9 numbrit, aastatel 2000–2003 8 numbrit, aastatel 2004 ja 2005 6 numbrit, 2006. aastal 8 numbrit, 2007. aastal 7 numbrit, aastatel 2008–2010 6 numbrit, alates 2011. aastast ilmus 4 numbrit aastas. Orienteeruja oli Eesti spordialaliitude väljaannetest kõige kauem järjepidevalt ilmunud ajakiri/ajaleht. Ajakirja viimane number ilmus 2017. aasta detsembris.
Ajakiri kajastas orienteerumisspordi alade – orienteerumisjooksu, suusaorienteerumise, rattaorienteerumise ja rogaini – tehnilisi ja taktikalisi aspekte, treeningumetoodikaid, ülevaateid Eesti orienteerujate saavutustest tiitlivõistlustel, kaardianalüüse, rajameistritööd, noortesporti, samuti seiklussporti ja muid alasid, mis tuginevad orienteerumisoskusele.
Orienteeruja ilmunud numbrid on elektrooniliselt kättesaadavad Eesti Orienteerumisliidu veebiraamatukogus, samuti Eesti Rahvusraamatukogu digitaalarhiivis DIGAR.
Pervalka

Pervalka on endine küla Kura lahe kaldal, Leedu linna Neringa osa. Saksa keeles "Perwelk". Asub Kura säärel Kura sääre rahvuspargi territooriumil. Linnaosa asub Karvaičiaist lõunas.
Aastal 2001 oli seal 20 elanikku.
Ajalugu.
XIX sajandi alguses elasid Pervalkas kalurid, endise liiva alla mattunud Karvaičiai küla elanikud. Sinna kolisid elanikud ka teisest liiva alla mattunud külast – Nagliaist. XIX sajandi teisel poolel olid Pervalka elanikud sunnitud oma küla pealetungiva liiva eest poolteist kilomeetrit põhja poole kolima. Aastal 1900 asutati Pervalka kool, samuti valmis Pervalka tuletorn.
Vana Pervalka vapp on osa praegusest Neringa vapist.
Preila

Preila on endine küla Kura lahe kaldal, Leedu linna Neringa osa. Saksa keeles "Preil". Asub Kura säärel Kura sääre rahvuspargi territooriumil. Linnaosa asub Pervalkast lõunas ja Nidast põhjas. Aastal 2001 oli seal 205 elanikku.
Preila ümbruses on mitmeid kõrgeid luiteid, nende seas ka Kura sääre kõrgeim tipp Vecekrugo kopa (67,2 m).
Preila tekkis siis, kui sinna kolisid elanikud teisest liiva alla mattunud külast - Nagliaist. Aastal 1946 sai Preilast alev, aastal 1947 liideti see Klaipėdaga. Aastast 1961 on Preila Neringa osa.
Vana Preila vapp on osa praegusest Neringa vapist.
Sikassaare tuulepark

Sikassaare tuulepark on tuulepark Saare maakonnas Saaremaa vallas Sikassaare külas.
Sikassaare tuulepark rajati tollase haldusjaotuse järgi Saare maakonnas Kaarma vallas Nasva jõe ääres 2012. aastal. Tuulepark koosneb kolmest 0,66 MW nimivõimsusega elektrituulikust Enercon, mis kuuluvad Stacey OÜ-ile. Pargi koguvõimsus on 1,98 MW.
Elektrituulikute tootja ja tarnija on Saksamaa tootja Enercon.
Esialgu kavandati luua viis tuulegeneraatorit. Seoses sellega, et Sikassaare tuulepark jääb Kuressaare lennuväljalt lähtuva lennukoridori alla, on maksimaalne lubatud tuulikute kõrgus 84 meetrit, mis on mõnevõrra vähem kui teiste tuulikute kõrgus..
Neringa

Neringa () on linn Leedus Klaipėda maakonnas Neringa omavalitsuse territooriumil. Linn asub Kura säärel. 
Neringa moodustati 1961. aastal, mil ühendati Alksnynė, Juodkrantė, Preila, Pervalka ja Nida asulad.
Linn oli aastal 2021 Leedu kultuuripealinnaks.
Neringa omavalitsus

Neringa omavalitsus on 2. järgu haldusüksus Leedus endise Klaipėda maakonna aladel. Omavalitsus piirneb lõunas Venemaaga.
Omavalitsuse pindala on 90 km². 2014. aasta seisuga elas seal 2757 inimest.
Omavalitsus moodustati 1961. aastal. Selle territooriumil on vaid üks asula - Neringa linn. Omavalitsuse territooriumil on kaks valda: Preila-Pervalka vald ja Juodkrantė vald. 
2011. aasta seisuga olid elanikest 92,45% leedulased, 4,44% venelased, 0,58% sakslased, 0,39% ukrainlased ja 2,14% oli teistest rahvustest.
Omavalitsus piirneb idas Kura lahega. Omavalitsuse territoorium moodustab osa Kura sääre rahvuspargi territooriumist.
Neringa vapp

Neringa vapp pärineb aastast 1968 ning seda muudeti aastal 1997. Vapi kujundas kunstnik Arūnas Tarabilda.
Kirjeldus.
Neringa vapil on kujutatud Neringa territooriumile jäänud asulate – Juodkrantė, Preila, Pervalka ja Nida endised vapid. Algsel vapil olid neile lisaks veel Rõbatši (saksa "Rossitten") ja Morskoje (saksa "Pillkoppen"). Vapi uuel kujundusel need puuduvad, nende asemel on Purvynė ja Karvaičiai vapid.
Narva tuhavälja tuulepark

Narva tuhavälja tuulepark on tuulepark Ida-Viru maakonnas Vaivara vallas endisel Balti soojuselektrijaama tuhaväljal nr 2. 
Tuulepark koosneb 17 nimivõimsusega 2,3 MW Enercon E82 tuulikust, mis kuuluvad Eesti Energia kontserni ettevõttele Enefit Green. Tuulepargi koguvõimsus on 39 MW ja aastane toodang umbes 90 GWh. Tuulikute kõrgus maast laba ülemise tipuni on 149 meetrit, tuulikulaba pikkus 41 meetrit ning rootori läbimõõt 82 meetrit.
Tuulepark valmis aastal 2012, elektrienergia tootmine algas 2013. aasta septembris. 
Tuhavälja suurus on 576 hektarit, selle kõrgus merepinnast 40 meetrit. Tuhaväljale püstitatud tuulikute stabiilsuse tagamiseks on iga tuuliku vundament rajatud 14 vaiale, mis ulatuvad läbi tuhakihi umbes 40 meetri sügavusele paepinnaseni. Iga tuuliku kaal koos vaiade ja vundamendiga on 2500 tonni.
Anita Liepiņa

Anita Liepiņa (sünninimi Anita Stūrīte; sündinud 17. novembril 1967) on läti kergejõustiklane (käija ja maratonijooksja) ja rogainija.
Osales käijana 1996., 2000. ja 2004. aasta suveolümpiamängudel, parim tulemus 22. koht 10 kilomeetri käimises Atlanta olümpiamängudel 1996. 1997. aasta kergejõustiku maailmameistrivõistlustel sai 10 km käimises 8. koha.
Maratonijooksus võitis 2002. aastal Riia maratoni ja 2007. aastal Valmiera maratoni. 
Rogainis on ta tulnud koos Raimonds Lapiņši ja Guntars Mankusega kaks korda (2002 ja 2006) maailmameistriks segavõistkondade arvestuses, lisaks võitnud rogaini MMilt 2 pronksi: 2004. aastal koos Raimonds Lapiņši ja Guntars Mankusega ning 2010. aastal koos Valters Kaminskisega. Rogaini Euroopa meistrivõistlustel võitnud segavõistkondade arvestuses 4 kulda (2005 koos Guntars Mankusega, 2012, 2013 ja 2015 koos Valters Kaminskisega), hõbeda (2007 koos Ainārs Skrubisega) ja 2 pronksi (2010 ja 2014 koos Valters Kaminskisega).
Välislingid.
‏‎
Jethro Tull

Jethro Tull oli Suurbritannia progressiivse roki ansambel, mille asutaja ja juhtfiguur oli laulja ja flöödimängija Ian Anderson. Ta asutas ansambli 1967. aastal.
Ansambli muusikat on liigitatud ka "blues rock"'i, folkroki ja "hard rock"'i alla. Algkoosseisu kuulusid veel kitarrist Mick Abrahams, basskitarrist Glenn Cornick ja trummar Clive Bunker. 
Jethro Tulli albumitest 11 on saanud kuld- ja 5 plaatinaplaadi staatuse. Kogu maailmas on nende albumeid müüdud umbes 60 miljonit.
2014. aastal teatas ansambel tegevuse lõpetamisest. Ian Anderson keskendub soolokarjäärile.
Jethro Tull on esinenud Eestis 1991. ja 2001. aastal.
Kiviõli põlevkivikaevandus

Kiviõli põlevkivikaevandus on suletud põlevkivi kaevandus, mis asub Ida-Viru maakonnas Lüganuse vallas, Kiviõli linnast edela pool. Kaevandamine algas aastal 1922, mil Põhja Paberi- ja Puupapivabrikute Aktsiaühingu loodud AS Eesti Kiviõli rajas Sala küla maadele karjääri. Karjääris toodeti põlevkivi aastani 1930, mille järgselt mindi üle allmaatöödele. 1951. aastal liideti Kiviõli kaevandusega ka Küttejõu kaevandus. Kaevandus lõpetas tootmise 30. septembril 1987, sulgemistööd kestsid kuni 1989. aasta 4. jaanuarini.
Kiviõli kaevandus oli üks pikaealisemaid põlevkivikaevandusi Eestis, andes toodangut 57 aastat (65 aastat, kui arvestada ka karjääri). Selle aja vältel kaevandati kaeveväljalt 46,5 miljonit tonni põlevkivi. Ennesõjaaegses Eestis oli tegemist suurima kaevandusega, 1940. aastal toodeti kokku 535 000 tonni põlevkivi, mis ületas kõiki teisi põlevkivikaevandusi. Kaevanduse ajaloo suurim aastatoodang saavutati aga 1965. aastal, kui kaevandati 1,5 miljonit tonni põlevkivi.
Kiviõli kaevanduse kaeveväli jääb täielikult Lüganuse valla piiridesse. Kaeveõõned paiknevad Kiviõli linna ning Vana-Sonda, Varinurme, Nüri, Salaküla, Soonurme, Hirmuse ja Maidla külade all. Suurem osa kaevandusest asub Tallinna–Narva raudteest lõunas, mõned paneelid on ka raudteest põhja pool. Kaevevälja ulatus on põhja-lõuna suunal ligikaudu 6,5 km ning ida-lääne suunal umbes 6 km. Kaevandatud ala pindala on kokku 26 km².
Ala-Rõuge külalistemaja hüdroelektrijaam

Ala-Rõuge külalistemaja hüdroelektrijaam asub Võru maakonnas, Rõuge vallas.&lt;mapframe latitude="57.730011" longitude="26.915286" zoom="18" width="284" height="250" align="right"&gt;
 "type": "FeatureCollection",
 "features": [
 "type": "Feature",
 "properties": {},
 "geometry": {
 "type": "Point",
 "coordinates": [
 26.915297,
 57.730013
 ]
&lt;/mapframe&gt;Võimsus umbes 10 kW.
Ajalugu.
Ajo ojale (Rõuge jõgi) rajati vesiveski juba 1798. Kahe sajandi jooksul on see arenenud väikeelektrijaamaks. Veel 1992. aastal töötas siin Arengu tekstiilivabrik, kus töödeldi villa, kooti kangast ja värviti villa. Põhitoodanguks olid mööbliriie ja naiste villased õlasallid. Asutuse pankrotistumisel müüdi varad Põlva KEKile ja aastal 1997 praegustele omanikele. Hoonete uuendamisel ja kordategemisel leiti kaks turbiini võimsusega kokku 40 kW. Turbiini käivitamiseks puhastati šaht mudast ning hangiti elektriseadmestik. Generaatoriks paigaldati asünkroonmootor. 
Hoonekompleksi tarbeks kasutatakse ära keskmiselt 3-5 kW, seejuures on jõujaama koguvõimsus ligikaudu 10 kW. Voolu tarbivad külalistemaja põrandaküte, külmikud ja valgustus. Omanikud püüavad hoida tarbimist tasakaalus tootmisega. Kuigi veskitammi ja Rõuge Suurjärve veetaseme erinevus ulatub ainult poole meetrini, on looduses leitud koht, kus kõrguste vahe küünib 4 meetrini. Paisu enda sügavus on vaid 2 m.
Püha kivi (täpsustus)

Püha kivi nimelisi ohvrikive on Eestis mitu:
Hellenurme hüdroelektrijaam

Hellenurme hüdroelektrijaam asub Tartu maakonnas, Elva vallas, Hellenurme külas Elva jõel.
Võimsus 36 kW.
Ajalugu.
Elva jõe paisjärve kaldal asuv Hellenurme vesiveski on 1880. aastail mõisnike Middendorffide poolt ehitatud mastaapne punastest tellistest ja maakividest vesiveski. Sisustus – jahu- ja tangutootmismasinad – pärinevad enamasti 1930. aastatest. Nelja ja poole korruseline veski on töökorras ning seal on võimalik näha ja kuulda, mis saab veskisse toodud viljateradest, samuti maitsta neist tehtud küpsetisi. Töötab ka väike hüdroelektrijaam.
Tööjätt

Tööjätt ehk tööturult väljumine on tööelu lõpetamise sündmus, mis märgib siirdumist majanduslikult aktiivsest eluetapist mitteaktiivsesse eluetappi. 
Tegelik tööelu lõpp ei pruugi ajaliselt kokku langeda pensioniea saabumisega. OECD ja Eurostat avaldavad võrdlevaid andmeid tegeliku keskmise tööjätu vanuse kohta, mis peegeldab erinevusi tööelu pikkuses riikide lõikes. Keskmine tööjätuvanus võib olla riigiti nii madalam kui ka kõrgem kui üldine pensioniiga. Esimesel juhul lõpetab oluline osa hõivatutest töötamise enne pensioniikka jõudmist, teisel juhul jätkab suur osa hõivatutest töötamist ka pensionieas.
Sagedasemad tööjätu põhjused on terviseprobleemidest tingitud tegevuspiirangud (sealhulgas töövõimetus), töö kaotus (sealhulgas koondamine või muul põhjusel töötuks jäämine), tööga seotud probleemid (vanuseline diskrimineerimine, halvad või tervistkahjustavad töötingimused, tööga rahulolematus, kõrge tööintensiivsus), pereliikme eest hooldamise kohustus, aga ka soodne rahaline seis (piisava suurusega vara olemasolu või väljateenitud pensioniõigused, mis võimaldavad töötamisest loobuda).
Tööjätu ajastust ja põhjuseid Euroopa riikides kajastab Euroopa tervise, tööjätu ja vananemise uuring (SHARE).
Miguel Dalmao

Miguel Ángel Dalmao Alvez (16. jaanuar 1951 Salto departemang – 29. detsember 2014 Montevideo) oli Uruguay sõjaväelane, 1. veebruarist 2005 kindral.
8. mail 2013 mõisteti ta 28 aastaks vangi selle eest, et ta sõjaväe salateenistuses teenides sõjaväelise diktatuuri ajal
1974. aastal koos José Nelson Chialanzaga põhjustas kommunistist kirjandusprofessori Nibia Sabalsagaray surma sõjaväevanglas, osaledes tema piinamises.
Aleksander Vassenin

Aleksander Vassenin (9. jaanuar 1953 Tallinn – 3. september 2007 Tallinn) oli eesti sotsiaaltöötaja ja ajaloolane.
Haridus.
Aleksander Vassenin õppis 1960–1970 Tartu Pimedate Laste Internaatkoolis ja 1970–1973 Tallinna Kaugõppe Erikeskkoolis. Lõpetas 1978. aastal Tartu Riikliku Ülikooli ajaloo eriala, juhendaja oli professor Jaan Konks. 2002. aastal lõpetas Tallinna Pedagoogikaülikooli sotsiaaltöö eriala, kaitses sotsiaaltöö magistri kraadi tööga “Nägemispuudega inimesed: sotsialiseerumise võimalusi”, juhendaja oli professor Taimi Tulva.
Töö.
Töötas aastatel 1978–1980 Eesti Pimedate Ühingu (EPÜ) klubi juhatajana, 1980–1983 EPÜ Tallinna Õppe-Tootmiskombinaadi (ÕTK) algorganisatsiooni büroo esimehena, 1983–1993 EPÜ Tallinna ÕTK metallistantsijana. Aastatel 1986–1989 õpetas töö kõrvalt EPÜ Õppemetoodilises Rehabilitatsiooni Keskuses punktkirja. 1994–1995 Põhja-Eesti Pimedate Ühingu esimehe asetäitja. 1997. aastast töötas Astangu Toimetulekukeskuse rehabilitoloog-konsultandina.. 2007. aasta algusest surmani töötas puuetega inimeste anonüümse nõuandetelefoni Abilaegas nõustajana.
Ühiskondlik tegevus.
Eesti Muinsuskaitse Seltsi, Eesti Kodu-uurimise Seltsi ja Tallinna Linnamuuseumi kodu-uurimise ringi liige. Tegi ettekandeid pimedate ajaloost Tallinnas, kogus esemeid, mälestusi ja dokumente Tallinna Linnamuuseumile ja Eesti Pimedate Muuseumile Tartus. Põhja-Eesti Pimedate Ühingu juhatuse liige 1983–1986 ja 1994–1998. 1986–1992 Eesti Pimedate Ühingu Tallinna Õppe-Tootmiskombinaadi ametiühingu juhatuse liige, 1988–1992 Eesti Pimedate Ühingu Põhja-Eesti Regiooni juhatuse liige. Eesti Pimedate Liidu (EPL) juhatuse liige 1994–1997 ja 2002–2005. Tallinna Invanõukogu liige. Ta oli Põhja-Eesti Pimedate Ühingu infolehe Kuukiir ja Eesti Pimedate Liidu ajakirja Valguse Kaja toimetuse liige, tegi kaastööd Eesti Puuetega Inimeste Koja ajakirjale Sinuga ja Eesti Pimedate Liidu heliajakirjale Epüfon, avaldas artikleid ajakirjas Sotsiaaltöö ja ajalehes Videvik. Aastatel 1978–1992 mängis EPÜ Tallinna ÕTK puhkpilliorkestris löökpille.
Isiklikku.
Tema vennatütar on tõlkija ja luuletaja Mariliin Vassenin.
Odd Iversen

Odd Helge Iversen (hüüdnimi Ivers; 6. november 1945 Trondheim – 29. detsember 2014 Trondheim) oli norra jalgpallur, üks edukamaid Norra väravakütte. 
Ta mängis 45 matši Norra jalgpallikoondises ja lõi 19 väravat. 
Ta oli jalgpallur Steffen Iverseni isa.
Helve Luik

Helve Luik (21. märts 1942 – 9. oktoober 2014) oli eesti sotsiaaltöötaja.
Helve Luik töötas sotsiaalvaldkonnas aastast 1963. Aastatel 1980–1995 Viljandi maakonna (varem Viljandi rajooni) sotsiaal- ja tervishoiuosakonna juhataja. Ta oli Viljandi Reumaliidu, Viljandi linna Mäe tänava eakatekodu, Viljandi lasteabikeskuse, Viljandi puuetega inimeste koja, eakate päevakeskuse Inkeri ja Tammistu perekeskuse üks asutajaid. Aastatel 1996–1998 eakate päevakeskuse Inkeri perenaine. 1998–2010 Eesti Puuetega Inimeste Koja juhatuse esimees. Eesti Haigekassa nõukogu liige 2000–2004. Eesti Puuetega Inimeste Fondi nõukogu liige 2003–2012. Erinevatel ajaperioodidel ka Viljandimaa Puuetega Inimeste Nõukoja juhatuse esimees, Haapsalu Neuroloogilise Rehabilitatsioonikeskuse nõukogu liige ja Sihtasutuse Eesti Agrenska Fond Tammistu perekeskuse nõukogu liige.
Helve Luik oli Eesti Keskerakonna liige. Ta oli Viljandi linnavolikogu liige 1999–2002 ja Viljandi linnavalitsuse liige 2002–2005.
Vaccinium × intermedium

Vaccinium × intermedium on haruldane hariliku mustika ("Vaccinium myrtillus") ja hariliku pohla ("Vaccinium vitis-idea") spontaanne hübriid looduses. 
"Vaccinium × intermedium"'i esmakirjeldajaks peetakse Johann Friedrich Ruthet (1788–1859), kes taime 1834. aastal Berliini lähistel avastas.
"Vaccinium x intermedium"i looduslik levila on Saksamaal, Poolas ja Briti saartel.
"Vaccinium x intermedium"i kultuurvormid on väiksema saagikusega.
Aime Vassila

Aime Vassila (neiupõlvenimega Aime Kask; 6. juulil 1939 – 22. detsember 2018 Tallinn) oli eesti veredoonor.
Tööjõus osalemise määr

Tööjõus osalemise määr ehk aktiivsuse määr on tööjõu osatähtsus tööealises rahvastikus.
Tööjõus osalemise määr näitab kui suur osa riigi (või muu haldusüksuse, näiteks maakonna, linna või valla) tööealisest elanikkonnast on majanduslikult aktiivne, see tähendab on kas tööga hõivatud või on töötu, kuid otsib tööd. Tööjõus osalemise määr soo, vanuse, rahvuse või muu tunnuse järgi näitab majandusliku aktiivsuse erinevusi demograafiliste rühmade lõikes.
Hõivatu

Hõivatu ehk tööga hõivatu on isik, kes vaadeldaval perioodil:
Eesti tööjõu-uuringu (ETU) metoodika kohaselt loetakse hõivatuks kõik isikud, kes uuringu läbiviimise nädalal on töötanud vähemalt ühe tunni. ETU andmete alusel arvutab ja avaldab Statistikaamet Eestis hõivatud inimeste arvu (aastakeskmise väärtuse ja kvartalite lõikes). 2013. aastal oli Eestis hõivatud 621 300 inimest.
Kooselu

Kooselu on üldmõiste, mis hõlmab nii traditsioonilist abielu kui ka mitteametlikke ühiselu vorme nagu vaba kooselu, külastusabielu, samasooliste partnerlus ja muud.
Kooselu on ametlikult registreeritud abielu või selle sarnane püsiv paarisuhe või polügaamne suhe, näiteks vabaabielu, registreerimata külastusabielu või samasooliste kooselu.
Belõi Aist

Belõi Aist on Moldova brändi.
Brändi tööstuslikku tootmist alustas Beltsõ Kombinaat 1977. aastal.
Surnud 9. novembril

"Siin loetletakse 9. novembril surnud tuntud isikuid."
Tori kalmistu

Tori kalmistu asub Tori alevikus Tori vallas Pärnu maakonnas. Kalmistu on arvele võetud ajaloomälestisena.
Kalmistu Tori koguduse luterlaste osa on rajatud 1854. aastal, 1970. aastatel lisati õigeusu kalmistu osa. 
Kalmistul paikneb Vabadussõjas langenud torilaste mälestussammas. Lisaks on mälestiseks arvatud ka punastest tellistest uusgooti stiilis väravaehitis.
Surnud 8. novembril

"Siin loetletakse 8. novembril surnud tuntud isikuid."
Saarde kalmistu

Saarde kalmistu asub Saarde külas Saarde vallas Pärnu maakonnas. Kalmistu on arvele võetud ajaloomälestisena.
Saarde kalmistu paikneb Kilingi-Nõmme linna piiri ääres ja sinna maetakse ka linna surnuid. 
Kalmistu asutati 1690. aastal Saarde kiriku ümber ning hiljem, aastal 1773, paigutati kalmistu praegusesse asukohta. Mälestiseks on arvatud ka kalmistu paiknev II maailmasõjas hukkunute ühishaud ja Kilingi-Nõmme õnnetusohvrite mälestussammas.
Nõo kalmistu

Nõo kalmistu asub Aiamaa külas Nõo vallas Tartu maakonnas. Kalmistu on arvele võetud ajaloomälestisena.
Nõo kalmistu rajas Löwenwolde suguvõsa 18. sajandil.
Kalmistule on maetud Luke mõisnik Karl Magnus von Löwenwolde ning Nõo koguduse õpetaja, kultuuriloolane ja luuletaja Martin Lipp. Kalmistul paiknevad Anton Starkopfi kujundatud Martin Lipu, A. Jõksi ja K. Kissi hauamonument. Sinna on maetud ka Johannes Luiga ja Jüri Reemann.
Varnja kalmistu

Varnja kalmistu asub Varnja alevikus Peipsiääre vallas Tartu maakonnas.
Kalmistu on arvele võetud ajaloomälestisena.
Puhja kalmistu

Puhja kalmistu asub Mäeselja külas Elva vallas Tartu maakonnas. Kalmistu on arvele võetud ajaloomälestisena.
Arvatakse, et kalmistu on rajatud 1840. aastatel. Kalmistul on olnud kolm väravat, millest on tänaseks säilinud kolm krohvitud posti. Kalmistul asub kultuurimälestiseks arvatud II maailmasõjas hukkunute ja terroriohvrite ühishaud.
Puhja kalmistule on maetud skulptor Ernst Jõesaare põrm.
Rannu kalmistu

Rannu kalmistu asub Vallapalu külas Elva vallas Tartu maakonnas. Kalmistu on arvele võetud ajaloomälestisena.
Surnuaed on rajatud 18. sajandi lõpus vahetult pärast Katariina II keeldu matta surnuid kirikutesse ja kirikuaedadesse. Enne seda oli Rannu koguduse kalmistu Rannu kiriku juures.
Surnuaeda ehitati 1880. aastatel kivist kabel. Väravad on valmistatud kunstnik Eduard Ahase projekti järgi ja need paigutati kalmistule 1933. aastal asendamaks varasemaid puidust väravaid.
Kalmistul asuvad Rannu Vabadussõja mälestussammas ja "Rannu ema".
Võnnu vana kalmistu

Võnnu vana kalmistu asub Võnnu alevikus Kastre vallas Tartu maakonnas. Kalmistu on arvele võetud ajaloomälestisena.
Kalmistu pärineb 18. sajandi lõpust ning seal on palju valdavalt 19. sajandi hauatähiseid. Kõige silmapaistvam ehitis on Kurista mõisahärra Alexander Guillemot de Villebois' kabel. Kalmistul paikneb ka II maailmasõjas hukkunute ühishaud.
Piiri vanausuliste kalmistu

Piiri vanausuliste kalmistu on vanausuliste kalmistu, mis asub Piiri külas Tartu vallas Tartu maakonnas. Kalmistu on arvele võetud ajaloomälestisena.
Joaveski hüdroelektrijaam

Joaveski hüdroelektrijaam asub Harju maakonna Kuusalu valla Joaveski külas Loobu jõel.
Elektrijaam rajati 1924. aastal Joaveski Puupapivabriku juurde ning see töötas 1925. aastast kuni 1930. aastateni. 
1964. aastal hävis elektrijaam tulekahju tõttu. 
Hüdroelektrijaam rekonstrueeriti ja pandi uuesti tööle 2001. aastal (teistel andmetel 1999. aastal) ning töötab tänaseni.
Jaama võimsus on 300 kW (2008) ning selle operaator on Veejaam AS.
Hüdroelektrijaama töösurve on umbes 11 m. Jõuhoones paikneb kaks turbiini vooluhulkadele 1 ja 2 m3/s.
Ajalugu.
1925. aastal rajati Joaveski papivabriku juurde väike hüdroelektrijaam. Jõujaam koosneb Francis-tüüpi veeturbiinist 75 hj, 126 hj ja 275 hj ning ühest 75 hj lokomobiilist (puidujäätmete küttel). 1930. aastatel papivabrik pankrotistus ja ettevõtte vallasvara müüdi oksjonil.
2013. aastal rajati Joaveski paisule Keskkonnainvesteeringute Keskuse toel kalatrepp.
Tiia Kriisa

Tiia Kriisa (õieti Tiia-Ingrid Kriisa; sündinud 21. septembril 1941 Tallinnas) on eesti näitleja ja kirjanik.
Ta on lõpetanud 1959. aastal Tallinna 19. Keskkooli ja 1963. aastal Tallinnfilmi õppestuudio. 
Tiia Kriisa töötas aastatel 1960–1963 Tallinna Pedagoogilises Instituudis sekretärina ja 1963–1993 Pärnu teatri Endla näitlejana. Hiljem on olnud vabakutseline.
Loominguline töö.
Filmi- ja telerolle.
Ta on mänginud telelavastustes ("Perekonnapea", 1971; "Puhkepäev", 1982; "Tuglase elu", 1986; "Koera süda", 1988), filmis ("Romantikud", 1962; "Põrgupõhja uus Vanapagan", 1964; "See räägib pulmast" 2020; "Taevatrepp", 2023) ja teleseriaalides ("Õnne 13", 1994–96; "Saladused", 2010).
Esitajana.
Tiia Kriisa oma tekst ja lavastus: 
Isiklikku.
Tiia Kriisa poeg esimesest abielust on Rasmus Põldvee. Alates 1974. aastast oli Tiia Kriisa abielus Ingo Normetiga (1946–2022), nende poeg on Mart Normet.
Valga Pühavaimu kirik

Valga Pühavaimu kirik on katoliku kirik, mis asub Valgas aadressil Maleva tänav 8. Kirik on arvele võetud ehitismälestisena.
Uusgooti stiilis kirik on ehitatud maakividest ja telliskividest ning dekoreeritud punaste tellistega. Ehitajate hulgas olid leedulastest ja poolakatest raudteelased. Kirik valmis 1907. Torn puudub, sest võimud ei andnud selle ehitamiseks luba.
Kirik tegutses 1940. aastani. 1945. aastast kasutati hoonet laona, hiljem võimlana. 1995. aastal valmis juurdeehitis, kus peetakse jumalateenistusi.
Külastusabielu

Külastusabielu ehk visiitabielu ehk külalisabielu on ametlikult abielus olevate inimeste kooselu mitteametlik vorm, kus lähisuhtes (abielus) elaval mehel ja naisel on eraldi majapidamine, kuid perioodiliselt kohtutakse.
Selline suhtevorm on tihti olude poolt peale surutud, näiteks tingituna tööst või õpingutest teises linnas või riigis, või mujal elava lähisugulase eest hooldamise kohustusest. Mõnikord valivad partnerid külastusabielu siis, kui kumbki ei soovi loobuda oma sõltumatusest. Mõnel juhul on selline kooseluvorm ajutine, teistel juhtudel kestab aga aastaid.
Külastusabielu on hakanud levima 1980. aastatest. Rootsis elas umbes 4% 18–74-aastastest elanikest külastusabielu vormis.
Eesti pere- ja sündimusuuringu andmetel elas 2004/2005. aastal 20–80-aastastest abielus olevatest naistest 0,4% ja meestest 0,1% elukaaslasest eraldi pinnal, vabaabielus olevatest naistest ja meestest elas elukaaslasest eraldi pinnal 1%. Külastusabielus elavate osakaal on siiski kõrgem nooremates vanusekohortides, vabaabielus elavate 20–25-aastaste naiste hulgas kasutas sellist kooseluvormi 3,5%.
Külastusabielu elanud tuntud isikutest on sageli viidatud Simone de Beauvoir'i ja Jean-Paul Sartre'i kooselule.
Ruhnu uus kirik

Ruhnu uus kirik on kirik Saare maakonnas Ruhnu saarel. Kirik on arvele võetud ehitismälestisena.
Ruhnu kirik on aastast 1912 ning on oma ajastu tüüpiline maakivist müüridega ja puittorniga kirik.
Kiriku projekteeris Otto Hoffmann, aga seda küll palkehitisena. Nii lähtub vaid torniosa algsest projektist.
Velise Ristija Johannese kirik

Velise Ristija Johannese kirik on õigeusu kirik, mis asub Velise külas Märjamaa vallas Rapla maakonnas.
Kirik on arvele võetud ehitismälestisena.
Velise Ristija Johannese kirik (vene k. "Велисская Иоанно-Предтеченская церковь") on ehitatud aastatel 1888–1889. Punastest tellistest historitsistlikus stiilis hoone arhitekt oli Erwin Bernhardt. Kiriku juurde ehitati veel preestrimaja, ait-tõllakuur, saun ja puukuur. 
Algselt oli kirik planeeritud ehitada Kalase talu maale ja sinna jõuti kohale vedada ka osa ehituskive. Plaanist sai teada Velise mõisa omanik parun Maydell ja kuna Kalase oli renditalu, keelas parun sinna kiriku ehitamise. Uus ehitusplats saadi Kõhi talu maadele. Kuna see talu oli välja ostetud, siis seal paruni sõna enam ei maksnud.
Kähri Peaingel Miikaeli kirik

Kähri Peaingel Miikaeli kirik on Eesti Apostlik-Õigeusu Kiriku haldusalasse kuuluv õigeusu kirik Põlva maakonnas Põlva vallas Tännassilma külas. Kirikut kasutab Kähri Peaingel Miikaeli kogudus.
Põllukividest ja punastest tellistest kirik ehitati traditsioonilises historitsistlikus stiilis ja pühitseti 1900. aastal. Kiriku pühitses Riia ja Miitavi piiskop Agafangel (Preobraženski). Kähri Peaingel Miikaeli kirik on kolmeosaline, kellatorni ja apsiidiga ehitis, mis on kesktelje suhtes sümmeetriline. Pühakojal on kaks torni: telk-kiivriga kaheksa-tahuline kellatorn ja väike sibulkiivriga haritorn. Seest on kirik telliskivivoodriga, akendel on teravkaarsillused. 
Pärast koguduse sulgemist 1964. aastal jäi kirik tühjaks ja aastail 1988–1998 kasutas Kähri Peaingel Miikaeli õigeusu kirikut Põlva luterlik kogudus oma abikirikuna. EELK finantseeris kiriku remonti 1988. aastat alates. Õigeusu kirikuna pühitseti hoone taas 1998. aastal ja kogudus taastati 1989. aastal.
Kalmistud.
Kähri õigeusklikke on maetud eri aegadel ka Põlva kalmistutele. Koguduse juures avati kalmistu 1846. aastal.
Saarde kirik

Saarde Katariina kirik on luteri kirik, mis asub Saarde külas Saarde vallas Pärnu maakonnas. Kirikut kasutab Saarde Katariina kogudus.
Kirik on arvele võetud ehitismälestisena, kui tüüpiline 19. sajandi historitsistliku kirikuhoone näide. Ehitatud aastatel 1858–1859.
Haapsalu Maria-Magdaleena kirik

Haapsalu Maria-Magdaleena kirik on õigeusu kirik, mis asub Haapsalus aadressil Rüütli tänav 2. Kirik on arvele võetud ehitismälestisena.
Kirikut kasutab Haapsalu Maria-Magdaleena kogudus.
Kirikuhoone.
Kirik on ehitatud klassitsismijärgses eklektilises laadis, kus on kasutatud vene kirikuarhitektuurielemente. Hoone on ristikujuline paekiviehitis kaheksatahulise haritorniga. Kiriku ehitamiseks hakati annetusi koguma 1845. aastal. Hoone pühitseti 1852. aastal pühale apostlisarnasele Maarja Magdaleenale; pühitsemistseremoonia peeti 21. juulil 1852. Pühitsejad olid Peterburi metropoliit Nikanor, Moskva metropoliit Filaret, Riia peapiiskop Platon ja õigeusu kiriku Tallinna piiskop Kristofor, Venemaa keiser Nikolai I ja keisrinna Marija Aleksandrovna juuresolekul. 
Maria-Magdaleena kiriku juurde ehitati 1859. aastal kaks elamut (Linda tänav 2 ja 4), kus on läbi aegade elanud kirikuametit pidanud inimesed. 
1964. aastal kirik suleti ja kogudus hakkas koos käima Haapsalu Püha Aleksander Nevski kirikus Haapsalu vanal kalmistul, Maria-Magdaleena kirikuhoonet kasutati laona.
Kogudus.
1993. aastal jagunes kogudus kaheks ning need, kes soovisid jääda Moskva ja kogu Venemaa patriarhi kanoonilisse jurisdiktsiooni, jäid Aleksander Nevski kirikusse. 
Haapsalu Maria-Magdaleena kirikuhoone tagastati Konstantinoopoli patriarhaadi kanoonilises alluvuses oleva Eesti Apostlik-Õigeusu Kiriku Haapsalu kogudusele 1994. aastal ja esimene jumalateenistus peeti seal 22. juulil 1994. Esialgu jagati ruume Haapsalu adventkogudusega, kuni neil valmis 2001. aastal oma Haapsalu adventkirik.
Ruhnu kirik

Ruhnu kiriku all võidaks silmas pidada:
Haapsalu Neeva Vaga Õigeusulise Suurvürsti Aleksandri kirik

Haapsalu Neeva Vaga Õigeusulise Suurvürsti Aleksandri kirik ehk Haapsalu Aleksander Nevski õigeusu kirik on kirik, mis asub Haapsalu vanal kalmistul. Kirik on arvele võetud ehitismälestisena.
Tegu on aastatel 1896–1897 (kellatorn 1899) tüüpprojekti järgi ehitatud õigeusu kirikuga.
1896. aastal valmis Haapsalu vanal kalmistul kabel, mis pühitseti püha Neeva Aleksandri auks. Mõne aasta pärast ehitati kabel ümber abikirikuks. Kiriku ehitamiseks tegid annetusi paljud ülikud ja kultuuritegelased, sealhulgas suurkaupmees ja kaevanduste omanik Aleksei Vekšin. Kalmistukirikut kasutati külmal ajal teenistuspaigana ning aasta läbi matmiskirikuna.
Kuni 1962. aastani kasutati Haapsalus mõlemat kirikuhoonet. Samal aastal tuli võimude poolt korraldus sulgeda kalmistukirik, mis jäi kaheks aastaks kasutuseta. Vältimaks kiriku rüüstamist viidi kiriku sisustus Kiviõli kirikusse, kus see asub tänaseni. Samal ajal jätkati teenimist peakirikus promenaadil.
1964. aasta augustis tuli korraldus sulgeda peakirik. Nüüd pakuti kogudusele võimalust taas kasutada teenistuspaigana kalmistukirikut. Selle kohta sõlmiti vastav leping Haapsalu Linna TSN Täitevkomitee ja koguduse vahel. Ümberkolimine toimus 1964. aasta augustis-septembris. Kuna kirik oli kahe tühjaltoleku-aasta jooksul kannatada saanud, tehti kiire siseremont, mille käigus taastati ka kaunid laemaalingud. Seejärel sai kogudus kasutusse Aleksander Nevski kiriku ja sellest ajast oli kogudusel topeltnimi: Maarja Magdaleena – Aleksander Nevski kogudus.
Tühjaks jäänud Maria-Magdaleena kirikut kasutas linn kommunaalosakonna laoruumina.
1985. aastal anti lagunev Maria-Magdaleena kirik Haapsalu Linna RSN Täitevkomitee otsusega Seitsmenda Päeva Adventistide Haapsalu koguduse kasutusse.
Koguduse arhiiv (meetrika ja kroonika) asub Tartu Ajalooarhiivis, säilik f.1884.
1960.–1970. aastatel suleti peaaegu kõik Läänemaa õigeusu pühakojad: Mäemõisa, Väike-Lähtru, Kõmsi, Kullamaa (Silla), Vormsi, Lihula, Haapsalu Maria-Magdaleena kirik. Ainsana lubati uuesti avada Haapsalu püha Neeva Aleksandri abikirik.
Pärast Eesti Apostlik-Õigeusu Kiriku registreerimist Siseministeeriumis 1993. aastal tekkis peagi olukord, mil osa EAÕK kogudusi soovis taastada õigusjärgset EAÕK-d Konstantinoopoli patriarhaadi kanoonilises alluvuses. Nende hulgas ka osa Haapsalu koguduse liikmetest, kes kirjutasid vastavasisulise avalduse Siseministeeriumile. Selle tulemusena toimus koguduse kahestumine.
Moskva Patriarhaadi Eesti Õigeusu Kirikule alluv Haapsalu Maarja Magdaleena (Neeva Aleksandri) Kogudus jätkas teenimist Haapsalu vanal kalmistul asuvas püha Neeva Aleksandri kirikus.
Iisaku kirik

Iisaku kirik on kirik, mis asub Iisaku alevikus Alutaguse vallas Ida-Viru maakonnas. 
Kirik on arvele võetud ehitismälestisena. Ehitatud aastal 1846 põlenud kivikiriku asemele. Põlengus päästeti ainult altaripilt ja mõned altaririistad.
Iisaku kirikut kasutab EELK Viru praostkonna EELK Iisaku kogudus.
Arhitektuur.
Uusgooti stiilis kirikuhoonel on massiivne telkkiivriga läänetorn ja sellega liituvad külgeeskojad. Uusgootilikud on ka teravkaarsete akende vahel asetsevad tugipiilarid välisseinal, väike haritorn pikihoone katusel ja teravatipuliste portaalidena kujundatud sissepääsud.
Siseruum on katuslaega, kitsas teravkaarne võidukaar avaneb ruumi idaküljes pikihoonega ühelaiusesse altariruumi. Koori idaseinas on juugendstiilis roosaken Kristuse monogrammiga, pärit hilisemast ajast kui kiriku ehitus.
Sisustus.
Uusgooti vormides on terve sisustus: lühtrid ja seinabraad, altarisein, milles on tundmatu autori altarimaal "Ülestõusmine", kuut apostlit kujutavate maalidega (autor Melanie Kukk-Rahamägi, 1957) kantsel, 19. sajandi lõpust pärinev köstrikantsel ja kolme küljega oreliväär.
Narva õigeusu kirik

Narva õigeusu kirikuks võib nimetada kõiki allpool loetletud õigeusu kirikuid, mis asuvad Narva linnas:
Naissaare kirik

Naissaare Maarja kirik on kirik, mis asub Naissaare Lõunakülas Viimsi vallas Harju maakonnas. Kirik on arvele võetud ehitismälestisena.
Ajalugu.
Pärast Põhjasõda liideti Naissaare põhjaosas asunud abikogudus Tallinna Rootsi-Mihkli kogudusega. Varasema sõjas hävinud kabeli asemele rajati Rootsi-Mihkli koguduse toel uus kabel 1853. aastal, kuid see põles veebruaris 1918 maha.
Kirik on ehitatud aastal 1934 (pühitseti sisse 11. septembril 1938) Karl Tarvase projekti järgi ning on väga lihtsa arhitektuuriga.
Nõukogude okupatsiooni ajal kasutati kirikut heinaküünina. 
Kirik taaspühitseti 19. augustil 2018. Vaimulikku osa toimetasid Eesti Evangeelse Luterliku Kiriku peapiiskop Urmas Viilma ja Tallinna Rootsi-Mihkli koguduse õpetaja Patrik Göransson. Kõrgete külalistena osalesid pühitsemisel Rootsi kroonprintsess Victoria abikaasaga ning neid saatnud Eesti president Kersti Kaljulaid abikaasaga. 
Hiljem ehk aastatel 2019-2020 on parandatud ja uuendatud pikihoone vooderdust.
Kraavi kalmistu

Kraavi kalmistu on kalmistu Urvaste kihelkonnas Võrumaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Kraavi külas Antsla vallas Võru maakonnas.
Kalmistu on asutatud Antsla-Kraavi Prohvet Eelija koguduse kalmistuna.
Kalmistul asub märter-pühaku Johannes Kraavi haud.
Kalmistu on arvele võetud ajaloomälestisena.
Võru linnakalmistu

Võru linnakalmistu asub Võrus aadressil Kose tee 2. Kalmistu on arvele võetud ajaloomälestisena.
Kalmistu on ajalooliselt jagunenud luterlaste, õigeusklike ja juudiusuliste vahel. Kalmistul on luteri ja õigeusu kabelid.
Mälestiseks on arvatud ka kalmistul paiknev Vabadussõjas ja II maailmasõjas hukkunute matmispaigad. Lisaks on kalmistul mitmed kunstimälestised.
Valga Tartu maantee kalmistu

Valga Tartu maantee kalmistu asub Jaanikese külas Valga vallas Valga maakonnas. Kalmistu on arvele võetud ajaloomälestisena.
Kalmistu rajati 1926. aastal.
Valga vangilaagri kalmistu

Valga vangilaagri kalmistu asub Valgas. Kalmistu on arvele võetud ajaloomälestisena.
Kalmistule on maetud Punaarmee ja saksa sõdurid sõjavangide laagrist Stalag 351 ja vastavalt hiljem saksa sõjavangide laagrist 187.
Valga vana linnakalmistu

Valga vana linnakalmistu asub Valgas. Kalmistu on arvele võetud ajaloomälestisena.
Kalmistu likvideeriti 1965. aastal. Kalmistut tunti Saksa surnuaia nime all.
Valga Tartu tänava kalmistu

Valga Tartu tänava kalmistu asub Valgas.
Kalmistu on arvele võetud ajaloomälestisena.
Valga Toogipalu kalmistu

Valga Toogipalu kalmistu asub Valgas. Kalmistu on arvele võetud ajaloomälestisena.
Valga Toogipalu kalmistu on 1930. aastate teise poolele iseloomuliku kalmistu näide.
Kaarma kalmistu

Kaarma kalmistu asub Kaarma-Kirikukülas Saaremaa vallas Saare maakonnas.
Kalmistu on arvele võetud ajaloomälestisena.
Kalmistu on rajatud aastal 1820, selle kasutuselevõtuga lõpetati matmised kohalikku kirikuaeda. Kalmistul paikneb mitu kohaliku meistri tahutud hauamonumenti 19. sajandi lõpust. Surnuaial paikneb ka rituaaliplats, von Nolckeni hauakamber ja II maailmasõjas hukkunute ühishaud.
Kihelkonna kalmistu

Kihelkonna kalmistu asub Kihelkonna alevikus Saaremaa vallas Saare maakonnas. Kalmistu on arvele võetud ajaloomälestisena.
Kalmistu on arvatavasti rajatud 1780ndatel aastatel kui keelati matmised kirikuaedadesse. Kalmistul asub ka Vabadussõjas langenute mälestusmärk ja II maailmasõjas langenute ühishaud.Sinna on maetud kirjanik Aadu Hint.
Kärla kalmistu

Kärla kalmistu asub Kärla alevikus Saaremaa vallas Saare maakonnas.
Kärla luteri kalmistu pärineb 19. sajandi keskpaigast. Kalmistul on säilinud ka aastast 1850 kabelihoone.
Kalmistu on arvele võetud ajaloomälestisena. Lääneosas paikneb mälestiseks arvatud II maailmasõjas hukkunute ühishaud.
Karja kalmistu

Karja kalmistu asub Karja külas Saaremaa vallas Saare maakonnas. Kalmistu on arvele võetud ajaloomälestisena.
Karja kalmistu on tüüpiline luterlik kalmistu. Kalmistul on ka väiksem puidust kantsel.
Hageri kalmistu

Hageri kalmistu on kalmistu Hageri kihelkonnas Harjumaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Hageri alevikus Kohila vallas Rapla maakonnas.
Kalmistu on tunnistatud ajaloomälestiseks.
Lääneservas asub kivist kabel ja paekivist hauakamber. Surnuaeda on maetud Anton Starkopfi vanemad ja vend, haud on kaunistatud tema kujundatut skulptuuriga "Külvaja". Kalmistul on ka Starkopfi kujundatud "Väsinu" ja "Saarepiiga". Vanemas osas on maetud teadmata kohta ka kunstnik Gustav Adolf Hippius.
Kergu luteri kalmistu

Kergu luteri kalmistu on kalmistu Pärnu-Jaagupi kihelkonnas Pärnumaal, praeguse haldusjaotuse järgi Kergu külas Põhja-Pärnumaa vallas Pärnu maakonnas. 
Kalmistu õnnistati aastal 1773. Väravapostidele on pandud pronkstahvel kirjaga: "Heinrich Oldekopi mälestuseks 1930". Kalmistu on arvele võetud ajaloomälestisena.
Kergu õigeusu kalmistu

Kergu õigeusu kalmistu on kalmistu Pärnu-Jaagupi kihelkonnas Pärnumaal, praeguse haldusjaotuse järgi Kergu külas Põhja-Pärnumaa vallas Pärnu maakonnas. 
Kalmistu rajati arvatavasti 1862. aastal, kui Kergu mõisa omanik Zenaida von Keyserling kinkis 1852. aastal asutatud kogudusele maatüki ehitiste jaoks.
Kalmistu on arvele võetud ajaloomälestisena.
Ilumäe kalmistu

Ilumäe kalmistu asub Ilumäe külas Haljala vallas Lääne-Viru maakonnas. Kalmistu on arvele võetud ehitis- ja ajaloomälestisena.
Arvatakse, et kalmistu tekkis 18. sajandi esimesel poolel pärast puust kabeli valmimist aastal 1731. Hiljem, 1843. aastal ehitati uus kivist kabelihoone.
Vainupea kalmistu

Vainupea kalmistu asub Vainupea külas Haljala vallas Lääne-Viru maakonnas. Kalmistu on arvele võetud ajaloomälestisena.
Vainupea kalmistu on Eesti kõige mereäärsem kalmistu. Täpne rajamise aeg on teadmata. Surnuaeda on maetud maalikunstnik Richard Sagrits.
Käsmu kalmistu

Käsmu kalmistu on kalmistu Lääne-Virumaal Käsmu külas. Ajalooliselt jäi kalmistu Virumaale Haljala kihelkonda.
Kalmistu asub kabelimäe taga, kus oli vanasti külarahva kogunemispaik. Kalmistul asub aastatel 1863–1864 rajatud Käsmu kirik.
Kabelimäe raudkivist Dellingshauseni kabel ehitati 1846. aastal Venemaa sõjaväelase (kindraladjutant ja keiser Nikolai I isiklik adjutant); Aaspere, Sauste, Loobu, Hõbeda ja Vatku mõisniku Johann Eduard von Dellingshauseni (1795–1845) mälestamiseks. 
Kalmistul on erinevaid mälestiseks märgitud riste. Hauamonument "Põlvitav naine" (Juhan Raudsepp, 1937) on püstitatud kaugsõidukapten Oskar Tiedemanni noorelt surnud tütre Signe mälestuseks. Seda monumenti on peetud Eesti üheks kaunimaks hauamonumendiks.
1939. aastal tunnistati Käsmu kalmistu, Virumaa kaunimaks kalmistuks. "Käsmu kalmistu on iseloomustav sellepoolest, et ta on väärt kaptenite kalmistu nime, sest peagu kõik Käsmu kaptenid on siia maetud". Kalmistule on maetud ka helilooja Ülo Vinter.
Kalmistu on arvele võetud ajaloo- ja ehitismälestisena.
Laiuse kalmistu

Laiuse kalmistu on kalmistu Laiuse kihelkonnas Tartumaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Vilina külas Jõgeva vallas Jõgeva maakonnas. 
Kalmistu pärineb tõenäoliselt 18. sajandi kolmandast veerandist. 
Kalmistul asuva 1912. aastal ehitatud kabeli projekteeris arhitekt Rudolf von Engelhardt. Kalmistul asub ka Juhan Raudsepa skulptureeritud monument.
Teise maailmasõja hukkunute ühishauda on maetud 13 langenut, kellest kahe nime pole teada. Kalmistu on ajaloomälestis.
Torma kalmistu

Torma kalmistu asub Vanamõisa külas Jõgeva vallas Jõgeva maakonnas. Kalmistu on arvele võetud ajaloomälestisena.
Peaväraval on säilinud algsed sulused. Säilinud on ka 1889. aastal uusgooti stiilis ehitatud kabel. 1925. aastal valati kabeli tornikell, kirjaga "Elavaid kutsun, surnuid leinan".
Vaivara vana kalmistu

Vaivara vana kalmistu on kalmistu Vaivara kihelkonnas Virumaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Sinimäe alevikus Narva-Jõesuu linnas Ida-Viru maakonnas.
Kalmistule hakati matma 1782. aastal, kui keisrinna Katariina II keelas kirikute juurde matmise. Sõja ajal kasutati kalmistu lääneserva astangut punkrite ehitamiseks ning kalmistul hoiti tanketõrjevahendeid. Kalmistu sai kaugtule tõttu kannatada. Kalmistu on arvele võetud ajaloomälestisena.
Vaivara vana kalmistut haldas aastatel 2009–2014 taas Narva Aleksandri kogudus, kellele see kalmistu on ajalooliselt kuulunud koos Sininõmme kalmistuga, mis asub Riigiküla kalmistu kõrval. Pärast Aleksandri koguduse pankrotistumist 2014. aastal ja kalmistute müükipanekut, ostis need üles Eesti riik ja EELK, kes andis kalmistud üle Vaivara vallale.
Tamme tuuleveski

Tamme tuuleveski on Hollandi tüüpi tuuleveski, mis asub Tamme külas Elva vallas Tartu maakonnas. Tuuleveski on arvele võetud ehitismälestisena.
1875–1899 ehitatud puidust tüüpiline Hollandi tüüpi tuuleveski.
Jändja vesiveski

Jändja vesiveski varemed asuvad Jändja külas Türi vallas Järva maakonnas. Vesiveski on arvele võetud ehitismälestisena.
Vesiveskikompleks on ehitatud 20. sajandi alguses. Koos vesiveskiga rajati ka puumassivabrik betoontamm. Nõukogude ajal jäi kompleks unarusse.
Kohila vesiveski

Kohila vesiveski asub Kohila vallas Rapla maakonnas. Vesiveski on arvele võetud ehitismälestisena.
Ühekorruseline vesiveski ehitati 1875. aastal kohaliku mõisniku G. Wrangelli korraldusel. Veski suutis jahvatada ühe tonni jahu päevas. 1932. aastal alustas Ferdinand Janossoni veskis kapitaalremondiga, mis kestis 6 aastat. Veski sai teise korruse ja võimsus kasvas 7 tonnini päevas. Tänapäeval tegutseb veskis söögikoht.
Vallimäe tuuleveski

Vallimäe tuuleveski on Hollandi tüüpi tuulik, mis asub Rakveres. Tuuleveski on arvele võetud ehitismälestisena.
Tuulik valmis aastatel 1797–1798. ning tegutses 1928. aastani. Praeguseks on tuulik kaotanud tiivad.
Rakvere tuuleveski

Rakvere tuuleveski on Hollandi tüüpi tuuleveski, mis asub Rakveres. Tuuleveski on arvele võetud ehitismälestisena.
Rakvere tuuleveski on 19. sajandi algul ehitatud neljakorruseline Hollandi tüüpi veski. Tänaseks on hävinud tuuliku pea, kallerei ja sisseseade.
Suurejõe vesiveski

Suurejõe vesiveski asub Pärnu jõe ääres Suurejõe külas Põhja-Pärnumaa vallas Pärnu maakonnas.
Vesiveski on arvele võetud ehitismälestisena, kui 19. sajandil ehitatud tüüpiline maapiirkonna tööstushoone.
Kuressaare tuuleveski

Kuressaare tuuleveski on Hollandi tüüpi tuuleveski, mis asub Kuressaares. Tuuleveski on arvele võetud ehitismälestisena.
Tuulik ehitati 1899. aastal ning ta töötas aastani 1941. Teise maailmasõja käigus lõigati maha tiivad ning pärast sõda hävines sisustus. Tuulik restaureeriti 1974. aastal kohvikuks.
Uuetalu tuuleveski

Uuetalu talu tuuleveski on Hollandi tüüpi tuuleveski, mis asub Muhu vallas Saare maakonnas. Tuuleveski on arvele võetud ehitismälestisena.
Tuuleveski ehitati aastatel 1908–1911 ning oli kasutuses kuni 1950. aastani.
Tõrva vesiveski

Tõrva vesiveski asub Tõrvas Õhne jõel. Vesiveski on arvele võetud ehitismälestisena.
Veski on ehitatud 1880. aastal ning see on vanim Tõrva linnas säilinud tööstusehitis. Kohalikud kutsuvad veskit ka Tultsi veskiks.
Tõrvas oli veel Lammase saeveski (mootorveskina) ja Tikste vesiveski.
Ramsi vesiveski

Ramsi vesiveski asub Valgas. Vesiveski on arvele võetud ehitismälestisena.
Veski on üks Valga vanimaid hooneid. Kivist veskihoone on ehitatud oletatavalt 1850. aastal. 20. sajandi alguses täiendati hoonet veeturbiiniga. Hoone sai enne sõda ja sõja ajal põlengus kannatada. Veski lõpetas töö aastal 1950.
Veski talu tuulik

Veski talu tuulik on Hollandi tüüpi tuulik, mis asub Võhma külas Saaremaa vallas Saare maakonnas. Tuulik on arvele võetud ehitismälestisena.
Tuulik on ehitatud 1924. aastal. Viljajahvatamine lõpetati tuulikus umbes 1955. aastal.
Surnud 10. novembril

"Siin loetletakse 10. novembril surnud tuntud isikuid."
Surnud 2015

"Sellel leheküljel on loetletud 2015. aastal surnud tuntud inimesi ja loomi.
Surnud 11. novembril

"Siin loetletakse 11. novembril surnud tuntud isikuid."
Monument Põhjasõjas Narva piiramisel langenud vene sõjaväelastele

Monument Põhjasõjas Narva piiramisel 1704. a. langenud Vene sõjaväelastele on mälestusmärk, mis asub Narvas Pimeaias, Viktoria bastionil. See on arvele võetud ajaloomälestisena.
Mälestusmärk on pühendatud aastal 1704 Narva piiramisel langenud Vene sõjaväelastele.
Anton Hansen-Tammsaare monument

Anton Hansen-Tammsaare monument on mälestusmärk, mis asub Järva maakonnas Järva vallas Järva-Madise külas. Esimene elavale eestlasele püstitatud monument. 
Graniitsambale püstitatud pronksbüsti autor on skulptor Ferdi Sannamees. Mälestusmärk avati 30. augustil 1936. Kohal olid riigivanema esindajana Johan Laidoner ja kirjanike esindaja kõnelenud Gustav Suits, Tammsaaret kohal ei olnud. Ta saatis aga tervitustelegrammi.
Samba kiviosal on näha Teise maailmasõja aegsete kuulide ja miinikildude tabamusjäljed, mida on hiljem lapitud.
Bernhard Laipmani monument

Bernhard Laipmanni monument on mälestusmärk, mis on loodud Bernhard Laipmani mälestuseks.
Monument asub Haapsalus aadressil Vaikne kallas 12 ning on arvele võetud ajaloomälestisena.
Monument püstitati 1933. aastal. Selle autor on kunstnik Roman Haavamägi.
Mops condylurus

Mops condylurus on käsitiivaliste seltsi kuuluv imetajaliik. 
"Mops condylurus" elutseb Mustas Aafrikas.
Klassifikatsioon.
"Mops condylurus"el on klassifitseeritud andmebaasis ITIS järgmised alamliigid: 
Zoonootilised ohud.
Neid nahkhiiri seostatakse 2014. aasta Ebola viirushaiguse epideemiaga Lääne-Aafrikas – osad uurijad peavad neid väikseid, 16 kuni 28 grammi kaaluvaid putuktoidulisi nahkhiirte kehasid Ebola viiruse reservuaarideks.
2014. aasta detsembris avaldatud uurimuse kohaselt võis esimese Ebola viirushaiguse kahtlusega isik (nullpatsient) Meliandou külas Guineas 6. detsembril 2013 surnud kaheaastane ebolahaige poisslaps Émile Ouamouno saada nakkuse mängides (või küttides – lapsed ja naised pidavat küttima) puuviljadest (teiste allikate kohaselt putukatest) toituvatelt Angola nahkhiirtelt, kelle pesa leiti 50 m kauguselt lapse kodunt puu õõnussest, kuid kuna Ebola viiruse jälgi nende kehast teadlastel tuvastada ei õnnestunud, siis pole võimalik hüpoteesi üheselt kinnitada..
Nahkhiirtelt on tuvastatud ebolavastaseid antikehi ja teadlased arvavad, et nahkhiired omavat kaitsevõimet Ebola viiruse vastu ja elavad nakkuse üle.
Karl Abraham Hunniuse monument

Karl Abraham Hunniuse monument on mälestusmärk, mis asub Haapsalus, Promenaadi tänav 3 Jaan Poska pargis. 
Monument on püstitatud arst Karl Abraham Hunniuse auks ning on arvele võetud ajaloomälestisena. Sambal on kiri "Dr. K. A. Hunnius 1797-1851. Haapsalu mudaravi algataja", büsti autor on skulptor Roman Haavamägi.