tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Jonathan Drouin

Jonathan Drouin (sündinud 28. märtsil 1995 Sainte-Agathe-des-Montsis Québecis) on Kanada jäähokimängija, kes mängib NHL-i klubis Colorado Avalanche ründajana vasakäärel. 
Aastatel 2011–2014 mängis ta Quebec Major Junior Hockey League'i (QMJHL) klubis Halifax Mooseheads. 2013. aastal võitis ta klubiga Memorial Cup'i. Hooaegadel 2012–13 ja 2013–14 pälvis Drouin QMJHL-i kõige väärtuslikumale mängijale antava Michel Brière Memorial Trophy. Hooajal 2012–13 valiti ta kogu Canadian Hockey League'i hooaja parimaks mängijaks.
2013. aastal valis Tampa Bay Lightning ta NHL-i "draft"is kolmanda valikuna. NHL-is debüteeris ta 20. oktoobril 2014 mängus Edmonton Oilersi vastu. Esimese värava lõi ta liigas sama aasta 24. oktoobril mängus Winnipeg Jetsi vastu. Hooajal 2016/17 lõi Drouin NHL-is 21 väravat ning see on jäänud seni tema väravaterohkeimaks hooajaks NHL-is.
2017. aasta juunis kaubeldi Drouin Montreal Canadiensi. Seal mängis ta kuus hooaega.
2023. aasta juulis sõlmis ta üheaastase lepingu Colorado Avalanche'iga.
Sirius (laev, 1948)

Sirius (vene keeles "Сириус", tõlkes 'Siirius'; alates 19. novembrist 1976 "Kronverk", vene keeles "Кронверк", tõlkes 'kroonvärk') on pärast Teist maailmasõda Soomes sõjakahjutasukuunarina ehitatud 3-mastiline puust purjelaev. On säilinud tänaseni, kuid seisab praegu laevatehases kai ääres.
Ajalugu.
Sirius ehitati 1948. aastal Soomes Turus (Pansios) Laivateollisuus-laevatehases sõjakahjude korvamiseks NSV Liidule. Kokku ehitati Soomes sõjakahjudeks 91 puukuunarit, Sirius oli selle tehase teine laev (kogu sarja nr 24).
Ta teenis Leningradi kõrgema mereinsenerikooli õppelaevana.
19. novembril 1976 ei lubatud teda enam merele ning ta jäeti Leningradis kai äärde. Ta sai uue nime "Kronverk" ning ehitati ümber ujuvrestoraniks. 1993. aastal arvati ta lõplikult laevanimekirjast välja.
Ta seisis Inglise kaldapealse ääres kuni 2012. aastani, siis viidi ta mingisse laevatehasesse. Mais 2020 seisis ta veel tehase vees ja oli seega vähemalt pukseerimiskorras.
George Gaylord Simpson

George Gaylord Simpson (16. juuni 1902 – 6. oktoober 1984) oli Ameerika Ühendriikides töötanud zooloog, paleontoloog ja evolutsioonibioloog.
Ta töötas New Yorgis Ameerika Loodusloo Muuseumis ja Harvardi Ülikoolis selgroogsete paleontoloogia professorina.
Epitaaf (kirjandus)

Epitaaf (kreeka keele sõnast "epitaphios" 'matusekõne' või 'matuse-') on lühike tekst surnud isiku kohta, enamasti on see kirjutatud tema hauatähisele. 
Epitaaf võib olla nii proosa- kui ka luulevormis, mõnikord võib selle enne surma kirjutatud teksti autor olla mälestatav isik ise, näiteks William Shakespeare'i neljarealine epitaaf on kirjaniku enda kirjutatud just hauakirjaks, samuti kirjutasid endale epitaafi Sylvia Plath, Oscar Wilde ja John Keats. Epitaafina võidakse kasutada ka kirjaniku mõnd teksti või osa sellest, mis pole kirjutatud spetsiaalselt hauakirjaks: Juhan Liivi hauasammast ehib epitaafina tema luuletus "Kui tume veel kauaks ka sinu maa".
Ajaloost.
Antiikajal oli epitaaf algselt pidulik leinakõne isamaa eest langenuile, mida esitas selleks määratud auväärne kodanik igal sõja-aastal Ateenas. Kõnes meenutati langenute elu polises ja ülistati nende tegusid; kõne lõpul lohutati leinajaid ja paluti võtta langenuist eeskuju. Teada olevaist leinakõnedest on tuntumad Periklese leinakõne, mis on kirjas Thukydidese "Ajaloos" ja Sokratese leinakõne, mis on Platoni "Menexenoses".
Hiljem hakati epitaafideks nimetama hauasammastele lahkunu auks raiutud epigrammi vormis hauakirju, mis olid sageli märkimisväärse kirjandusliku ambitsiooniga, tundelised ja sügavamõttelised, andes edasi laia emotsioonide skaalat. Tavaliselt olid need eleegilises distihhonis, kuid hilisantiigis leidus ka proosas kirjutatud epitaafe. Epitaafid on näiteks ka Simonidese epigrammid Termopüülide kangelastele.
Rooma epitaafid on vastupidi Kreeka omadele lühikesed ja üldsõnalisemad, näiteks laused, mis soovisid muldasängitatule rahulikku puhkamist. Neis võis sisalduda hoiatus hauarahu häirimast. Keskaegsed epitaafid hauaplaatidel sisaldavad sageli vaid nime ja tiitlit, mis järgnevad sõnadele "Hic iacet" ('siin puhkab').
16. sajandi lõpul ja alates 17. sajandist elas epitaaf kirjandusžanrina läbi uue tõusu. Kaasaegne tuntud näitekirjanik, luuletaja ja satiirik Thomas Nashe kirjutas, et värssepitaafide kirjutamine on muutunud äriks. Enamik selle aja epitaafe olid pigem kirjanduslikud mälestusmärgid, lahkunu mälestuseks kirjutatud luule, ja ei olnud tingimata mõeldud hauakivi kirjaks - nende autorite seas olid tuntud kirjanikud nagu William Browne, Ben Jonson, Robert Herrick, John Milton, Robert Louis Stevenson. Inglismaal ja Ameerika Ühendriikides muutus 18. sajandil tavaliseks vaimuka hauakirja tüüp ("witty epitaph"), mis sisaldas akrostihhone, palindroome, mõistatusi või sõnamänge lahkunu nime või ameti ainetel.
Eesti kirjanduses.
Epitaafideks on nimetatud Mats Traadi pika aja jooksul valminud "Harala elulugude" luuleportreid inimestest, kes on maetud Harala kalmistule.
Mniów

Mniów on küla Poolas Święty Krzyżi vojevoodkonnas Kielce maakonnas, Mniówi valla halduskeskus. Mniów asub Kielce kesklinnast ligi 20 km põhjakirdes.
Surnusilt

Surnusilt (saksa keeles "Totenschild") on sildikujuline mälestustahvel, mille kinnitamine kõrgemast seisusest meessoost isikute mälestuseks lahkunu kodukiriku seinale oli tavaks 15.–18. sajandil. Surnusildi erikuju on vappepitaaf.
Surnusilt arenes välja keskaegsest kombest, mis on dokumenteeritud juba alates 12. sajandist: surnud rüütli kilp riputati koos tema relvadega tema linnuses asuva kabeli seinale. Rikaste linnakodanike surnusildid olid puust, kaetud pärgamendi või nahaga, mis omakorda krunditi ja kaunistati rikkalike maalingutega. 16. sajandi Saksamaal levinud surnusildi erikuju olid ümmargused reljeefse nikerdatud vapiga tahvlid, Inglismaal olid maalitud surnusildid enamasti rombikujulised.
17.–18. sajandil liitus surnusilt Saksamaal ja mujal epitaafiga, vappepitaafide kirikusse riputamise tava oli tuntud ka Läänemere piirkonnas.
Minnesota maakondade loend

See on Minnesota osariigi maakondade loend. Minnesota osariigis on 87 maakonda. On ka mitmed ajaloolised maakonnad.
27. oktoobril 1849 rajati 9 maakonda: Benton, Dahkotah, Itasca, Ramsey, Mahkahta, Pembina, Wabasha, Washington ja Wahnata. Kuus nendest nimedest on praegugi alles. Kittsoni maakonna loomisega 9. märtsil 1878 kadus Kittsoni maakond. Kui Minnesota organiseeriti osariigiks, rajati 57 praegusest 87 maakonnast. Viimane loodud maakond oli "Lake of the Woods" maakond 1923. aastal.
Paljude maakondade nimed viitavad pikale uurimisajaloole. Üle kümne maakonna on nimetatud Ameerika põliselanike rühmade järgi, kes elavad praeguses Minnesotas. Veel viisteist maakonda on nimetatud füüsiliste geograafiliste tunnuste järgi ja ülejäänud poliitikute järgi.
FIPS maakonnakood on viiekohaline Föderaalse Infotöötlusstandardi (FIPS) kood, mis tuvastab unikaalselt Ameerika Ühendriikide maakonnad ja maakonnaekvivalendid. Kolmekohaline number on maakonnale ainulaadne igas osariigis, kuid selleks, et see oleks ainulaadne kogu Ameerika Ühendriikides, peab sel olema eesliide osariigi koodiga. See tähendab, et näiteks numbrit 001 jagavad Aitkini maakond Minnesotas, Adamsi maakond Wisconsinis ja Adairi maakond Iowas. Aitkini maakonna ainulaadseks tuvastamiseks tuleb kasutada osariigikoodi 27 pluss maakonna koodi 001; seetõttu on Minnesota Aitkini maakonna ainulaadne tunnus 27001.
Surmatants (Basel)

Baseli "Surmatants" oli hiliskeskaegne surmatantsu kujutav seinamaal Baseli dominiiklaste kloostri kiriku ilmikute surnuaia sisemüüril. Maalitud 1439.–1440. aastal, maal hävis müüri lammutamisel 1805. aastal.
Ajaloost.
1314. aastal tabas toona 14 000 elanikuga Baselit katk. Linna elanikest suri umbes 8000 ja sellest katkuepideemiast arvatavasti tõukus surma lähedust meenutava kunstiteose sünd. Maalitud oli see temperavärvidega surnuaia kahe meetri kõrguse müüri lubikrohvile, teos oli katuse ja metallvõrega kaitstud ilma ja inimeste hävitustöö eest. Teos polnud ei signeeritud ega dateeritud. Maali autorsus on jäänud tänaseni vaidluse objektiks, kuid meisterliku käekirjaga maalijat on otsitud Konrad Witzi ringkonnast või töökojast, mõnes allikas on autorsus omistatud Witzile endale. Ka tellijaist ja annetajaist pole midagi teada. Et aastail 1431–1448 toimus Baseli kirikukogu, on arvatud, et rahastajad võisid pärineda kontsiilist osavõtjate hulgast, kuid selle vastu kõneleb asjaolu, et 1437. aastal tekkis dominiiklaste ja kirikukogu esindajate vahel vastasseis.
"Surmatants" oli umbes 60 meetrit pikk ja kulges müüri siseküljel ringi ümber ilmikute surnuaia. Maal elas üle reformatsiooni pildirüüsteliikumised ja ajavahemikus 15. kuni 18. sajandini restaureeriti, täpsemalt maaliti seda korduvalt üle. Baseli "Surmatants" oli küll tuntud vaatamisväärsus, kuid 18. sajandil oli see laiema valikkuse jaoks kaotanud oma väärtuse. Elanikkonna nõudmine lammutada müür ja kujundada surnuaia asemele park tipnes 1805. aasta 6. augustil linnaelanike omavolilise lammutustööga. Baseli kunstihuvilised päästsid lammutustööst 23 maalifragmenti, millest 19 on tänapäevani säilinud ja eksponeeritud Baseli ajaloomuuseumis.
Jäädvustused.
Pärast teist restaureerimist 17. sajandil joonistas Matthäus Merian vanem üles "Surmatantsu" figuurid ja graveeris need koos tekstiga vaskplaatidele plaaniga monumentaalne kunstiteos raamatuna välja anda. 1621. aastal andis Johann Jakob Merian need gravüürid esmakordselt köidetud raamatuna välja; järgnesid väljaanded samal 1621. ja 1625. aastal. Kuid alles neljas, Matthäus Meriani veel kord ülejoonistatud vaskplaatidelt trükitud raamat tegi Baseli "Surmatantsu" üle Euroopa kuulsaks ja see leidis tee reisijuhtidesse. Pärast Meriani surma anti välja veel arvukalt kordustrükke: 1696. ja 1698. aastal originaalplaatidelt trükitud piltidega, 1744., 1756., 1786. ja 1789. aastal eelmiste järgi tehtud söövitustehnikas illustratsioonidega.
1770.–1773. aastatel tegi topograaf Emanuel Büchel Baseli ehitusameti korraldusel "Surmatantsu" figuuridest ja selle tekstist sule, pintsli ja vesivärviga koloreeritud joonistused. Hiljem valmis tal neist joonistustest köidetud album, mille igal lehel on pilt ühest surmafiguuri ja elavat inimest ühendavast tantsupaarist.
1625. aasta raamatu järgi või mõnele hilisemale trükile tuginedes kujundas Badeni kunstnik Anton Sohn (1769–1840) 1822. aastal värvilised terrakotaskulptuurid.
Marija Antipp

Maria Antipp (vene keeles "Мария Владимировна Антипп"; sündinud 26. mail 1981 Tallinnas) on Venemaa teatri- ja filminäitleja.
Ta sündis Tallinnas näitlejate lapsena. Ta lõpetas aastal 2003 Moskva Kunstiteatri (MHAT) kool-stuudio (Oleg Tabakovi õpilasena).
Pärast kõrgkooli lõpetamist asus ta tööle Ruben Simonovi nimelisse Moskva Draamateatrisse. Ta on mänginud ka seriaalides ja filmides.
Isiklikku.
Tema vanemad on Vene Teatri näitlejad Lilia Šinkarjova ja Vladimir Antipp. Tema abikaasa Igor Mirkurbanov on samuti näitleja, neil on poeg.
Cam Talbot

Cameron Talbot (sündinud 5. juulil 1987 Caledonias Ontario provintsis) on Kanada jäähokimängija, kes mängib väravavahina NHL-i klubis Los Angeles Kings.
Aastatel 2004–2007 mängis ta Ontario Junior Hockey League'i klubis Hamilton Red Wings. Aastatel 2007–2010 mängis ta Huntsville'i Alabama Ülikooli jäähokimeeskonnas.
2010. aasta märtsis sõlmis ta lepingu NHL-i klubiga New York Rangers. Pärast kolme hooaega American Hockey League'i klubis Hartford Wolf Pack debüteeris Talbot Rangersi meeskonnas 24. oktoobril 2013 mängus Philadelphia Flyersi vastu.
2015. aasta juunis liitus Talbot Edmonton Oilersiga. Hooajal 2016–17 saavutas Talbot Oilersiga põhihooajal 42 võitu, saades sellega ühel põhihooajal enim võite saavutanud Oilersi väravavahiks läbi aegade. Oilers jõudis esimest korda pärast kümmet aastat väljalangemismängudele. Konverentsi poolfinaalis kaotas Oilers sel hooajal Anaheim Ducksile mängudega 3:4.
2019. aasta veebruaris siirdus ta Philadelphia Flyersi, kuid ta mängi seal vaid hooaja 2018–19 lõpuni. 2019. aasta juulis sõlmis ta aastase lepingu Calgary Flamesiga. 2020. aasta oktoobris sõlmis ta kolmeaastase lepingu Minnesota Wildiga. 2022. aasta juulis kaubeldi Talbot Wildist Filip Gustavssoni vastu Ottawa Senatorsi.
2016. aastal tuli Talbot Kanada jäähokikoondise koosseisus maailmameistriks.
Tobias Rieder

Tobias Rieder (sündinud 10. jaanuaril 1993 Landshutis) on Saksamaa jäähokimängija, kes mängib Rootsi kõrgliiga klubis Växjö Lakers ründajana paremäärel.
Hooajal 2009–10 mängis ta Saksamaa esiliiga klubis EV Landshut. Seejärel suundus ta Põhja-Ameerikasse, liitudes Ontario Hockey League'i klubiga Kitchener Rangers.
2011. aastal valis Edmonton Oilers ta NHL-i "draft"is 114. valikuna. 2013. aasta aprillis sõlmis ta lepingu Phoenix Coyotesiga. Hooajal 2013–14 mängis ta American Hockey League'i klubis Portland Pirates. NHL-is debüteeris Rieder 2014. aasta novembris.
2018. aasta veebruaris liitus ta Los Angeles Kingsiga, kuhu ta jäi vaid hooaja 2017–18 lõpuni. Järgmisel hooajal mängis ta Edmonton Oilersis. 2019. aasta septembris sõlmis Rieder aastase lepingu Calgary Flamesiga. 2020. aasta oktoobris sõlmis ta üheaastase lepingu Buffalo Sabresiga.
2021. aasta oktoobris sõlmis ta lepingu Växjö Lakersiga.
Rieder on kuulunud Saksamaa jäähokikoondisse neljadel maailmameistrivõistlustel (2014, 2015, 2016 ja 2021)
Paruchy

Paruchy on küla Poolas Święty Krzyżi vojevoodkonnas Końskie maakonnas Końskie vallas. Paruchy asub Końskiest umbes 11 km idakirdes ja Kielce kesklinnast ligikaudu 41 km põhjas.
Poronin

Poronin on küla Poolas Väike-Poola vojevoodkonnas Tatra maakonnas, Poronini valla halduskeskus.
Poronin asub Slovakkia piirist 10 km kaugusel, Zakopanest umbes 6 km kirdes ja Krakówist ligikaudu 83 km lõunas.
Poronin on talispordikeskus ja turismisihtpunkt. Külas asub laste taastusravi sanatoorium. Poroninis on arenenud käsitöö ja kunstiline tootmine.
Küla on esmamainitud 1624. aastal. 19. sajandi algul kujunes Poronin suvituskohaks.
1913. ja 1914. aasta suvel elasid Poroninis Vladimir Lenin ja Nadežda Krupskaja.
Bustryk

Bustryk on küla Poolas Väike-Poola vojevoodkonnas Tatra maakonnas Poronini vallas.
Bustryk asub Poroninist natuke üle 3 km loodes ja Zakopanest ligi 7 km põhjakirdes.
De la Barre

De la Barre on mitme aadlisuguvõsa nimi:
Youssouf Sabaly

Youssouf Sabaly (sündinud 5. märtsil 1993 Le Chesnays) on Prantsusmaal sündinud Senegali jalgpallur, kes mängib parem- või vasakkaitsjana Hispaania kõrgliiga klubis Real Betis ja Senegali jalgpallikoondises.
Ta alustas klubikarjääri Paris Saint-Germainis, mille noorteakadeemiaga liitus ta 2003. aastal. Prantsusmaa kõrgliigas debüteeris ta 2013. aastal Evianis, kuhu ta oli läinud Paris Saint-Germainist laenule. Aastatel 2015–2016 mängis ta laenul Nantes'is. Seejärel suundus ta laenule Prantsusmaa kõrgliiga klubisse Bordeaux' Girondins, kellega sõlmis 2017. aastal püsiva lepingu.
2021. aasta juunis sõlmis ta lepingu Real Betisega.
Sabaly mängis Prantsusmaa noortekoondistes ja tuli 2013. aastal juunioride maailmameistriks. Senegali jalgpallikoondises debüteeris ta 10. novembril 2017 MM-i valikmängus Lõuna-Aafrika Vabariigi vastu. Ta on kuulunud Senegali koondisse 2018. aasta maailmameistrivõistlustel ja 2019. aasta Aafrika rahvaste karikavõistlustel. 2019. aasta Aafrika rahvaste karikavõistlustel valiti Sabaly turniiri sümboolsesse koosseisu.
Otávio Henrique Santos

Otávio Henrique Passos Santos (sündinud 4. mail 1994 Maceiós) on Brasiilia jalgpallur, kes mängib kaitsva poolkaitsjana Brasiilia kõrgliiga klubis Atlético Mineiro.
Ta alustas klubikarjääri Brasiilia klubis Atlético Paranaense, millega liitus 2008. aastal. 2014. aastal debüteeris ta klubi põhimeeskonnas Brasiilia kõrgliigas. Esimese värava Brasiilia kõrgliigas lõi ta 12. juunil 2016 mängus São Paulo vastu.
2017. aasta augustis siirdus ta Prantsusmaa kõrgliiga klubisse Bordeaux' Girondins. 2022. aasta veebruaris läks ta laenule Atlético Mineirosse.
Samir Handanović

Samir Handanovič (sündinud 14. juulil 1984 Ljubljanas) on Sloveenia jalgpallur, kes mängib väravavahina Itaalia kõrgliiga klubis Milano Inter.
Ta alustas klubikarjääri Sloveenia klubis Domžale, mille koosseisus debüteeris ta Sloveenia kõrgliigas 2003. aastal.
2004. aastal liitus ta Itaalia kõrgliiga klubiga Udinese. Enne seda, kui ta sai hooajal 2007–08 Udinese põhiväravahiks, mängis ta laenul teistes Itaalia klubides Treviso, Rooma Lazio ja Rimini.
2012. aasta juulis siirdus ta Milano Interi. Alates hooajast 2012–13 on ta olnud Interi põhiväravavaht.
Hooaegadel 2010–11, 2012–13 ja 2018–19 on Handanović valitud Itaalia kõrgliiga sümboolsesse koosseisu ning samadel hooaegadel lisaks liiga hooaja parimaks väravavahiks. Hooajal 2010–11 tõrjus Handanović Itaalia kõrgliigas kuus penaltit, millega jagab liiga rekordit. Kokku on 2020. aasta juuli seisuga liigas tõrjunud 24 rekordit, millega ta jagab koos Gianluca Pagliuca Itaalia kõrgliiga rekordit.
Sloveenia jalgpallikoondises mängis Handanović aastatel 2004–2015 kokku 81 korda. Ta kuulus Sloveenia koosseisu 2010. aasta maailmameistrivõistlustel.
Aastatel 2009, 2011 ja 2012 on Handanović valitud Sloveenia aasta jalgpalluriks.
Suso

Jesús Joaquín Fernández Sáenz de la Torre (tuntud kui Suso; sündinud 19. novembril 1993 Cádizis) on Hispaania jalgpallur, kes mängib parema äärepoolkaitsja või ründava poolkaitsjana Hispaania kõrgliiga klubis Sevilla ja Hispaania jalgpallikoondises.
Aastatel 2004–2010 kuulus ta kodulinna klubi Cádizi akadeemiasse. Seejärel liitus ta Inglismaa klubiga Liverpool. Liverpooli põhimeeskonnas debüteeris ta hooajal 2012–13. Hooajal 2013–14 mängis ta Liverpoolis laenul Hispaania kõrgliiga klubis UD Almería, lüües sel hooajal Hispaania kõrgliigas kolm väravat.
2014. aastal liitus ta Itaalia kõrgliiga klubiga AC Milan. Hooajal 2015–16 mängis ta Milanist laenul teises Itaalia kõrgliiga klubis, Genoa. Järgmisel hooajal naasis Suso Milani, kindlustades koha klubi põhikoosseisus.
2020. aasta jaanuaris siirdus ta laenule Sevillasse. 2020. aasta juulis sõlmis ta klubiga püsiva lepingu.
2012. aastal tuli ta Hispaania kuni 19-aastaste koondisega omavanuste Euroopa meistriks ja ta valiti turniiri sümboolsesse koosseisu. 2013. aasta juunioride maailmameistrivõistlustel oli Suso Hispaania kuni 20-aastaste koondise kapten. Ta jõudis turniiril Hispaaniaga veerandfinaali. Hispaania jalgpallikoondises tegi ta debüüdi 14. novembril 2017 sõprusmängus Venemaa vastu.
Joel Armia

Joel Armia (sündinud 31. mail 1993 Poris) on Soome jäähokimängija, kes mängib NHL-i klubis Montreal Canadiens ründajana paremäärel.
Ta alustas klubikarjääri kodulinna klubis Ässät. Soome kõrgliigas debüteeris ta hooajal 2010–11, lüües sel hooajal uustulnukast enim väravaid (kokku 18). Hooajal 2012–13 tuli ta klubiga Soome meistriks.
2011. aastal valiti ta NHL-i "draft"is Buffalo Sabresi poolt 16 valikuna. Põhja-Ameerikasse suundus ta mängima hooajal 2013–14, liitudes American Hockey League'i (AHL) klubiga Rochester Americans. Sabresi meeskonnas debüteeris ta NHL-is 23. detsembril 2014 mängus Detroit Red Wingsi vastu, kuid see jäi tema ainsaks mänguks Sabresis.
2015. aasta veebruaris siirdus Armia Winnipeg Jetsi. Seejärel mängis ta kuni hooaja lõpuni AHL-i klubis St. John's IceCaps. Järgmisel hooajal debüteeris Armia Jetsi meeskonnas NHL-is.
2019. aasta juulis sõlmis ta kaheaastase lepingu Canadiensiga.
Nick Suzuki

Nicholas Suzuki (sündinud 10. augustil 1999 Londonis Ontario provintsis) on Kanada jäähokimängija, kes mängib keskründajana NHL-i klubis Montreal Canadiens.
Aastatel 2015–2019 mängis ta Ontario Hockey League'i (OHL) klubis Owen Sound Attack. Hooaja 2018–19 teises pooles mängis ta ka OHL-i klubis Guelph Storm. Aastatel 2017–2019 pälvis Suzuki OHL-i hooaja kõige spordimehelikumale mängijale antava William Hanley Trophy. 2019. aastal tuli ta Stormiga OHL-i meistriks. Väljalangemismängudes oli ta liiga resultatiivseim mängija (16+26) ning ta pälvis väljalangemismängude väärtuslikumale mängijale antava Wayne Gretzky 99 Awardi.
2017. aastal valis Vegas Golden Knights ta NHL-i "draft"is 13. valikuna. 2018. aasta septembris müüdi tema mängijaõigused Montreal Canadiensile. NHL-is debüteeris ta Montreal Canadiensi meeskonnas 3. oktoobril 2019 mängus Carolina Hurricanesi vastu. Esimese värava lõi ta liigas sama aasta 17. oktoobril mängus Minnesota Wildi vastu. Oma debüüthooajal lõi ta liigas 13 väravat ja andis 28 väravasöötu ning valiti liiga uustulnukate sümboolsesse koosseisu ("NHL All-Rookie Team"). Hooajal 2020/21 jõudis ta Canadiensiga Stanley karika finaalmängudele, kus kaotati Tampa Bay Lightningile. Väljalangemismängudes jäi Suzuki arvele 7+9. Hooajal 2021/22 oli Suzuki Canadiensi resultatiivseim mängija (21+40). 2022. aastal valiti Suzuki lisaks NHL-i tähtede mängule.
2022. aasta septembris määrati Suzuki Montreal Canadiensi kapteniks. Ta sai 23-aastaselt klubi ajaloo noorimaks kapteniks.
Tema noorem vend Ryan Suzuki on samuti jäähokimängija.
Mats Neumann

Mats Neumann (5. aprill 1849 Tuule talu, Holstre vald, Paistu kihelkond – 23. juuni 1921) oli Eesti varase ärkamisaja tegelane Paistu kihelkonnas.
Elulugu.
Aidu valla Muri talu peremees – esimene omanik. Asus Muri tallu koduväiks umbes 1870. aastal.
Aidu ja Paistu vallavanem (1878 Aidu vallavanem) , 1886 aastani oli maakonna nekrutivõtmise komisjoni saadik. 
Nimetatud kui Paistu-Aidu endine vallavanem ja siiamaalne kommissioni saadik.
Paistu koguduse vöörmünder (vastav märge aasta kohta 1916.a. 
Osales Viljandi Eesti Põllumeeste Seltsi tegevuses, sealhulgas koduloomade, põllu- ja käsitöö väljanäitustel, saades auhindu vähemalt aastatel 1886, 1888, 1890, 1905. 
1887 Aleksandrikooli Paistu kihelkonna abikomitee asutaja liige. 
1888 Paistu kaupluse asutaja ja Paistu alevi hoonete ehitaja. Pakkus 1909. aastal Paistu seltsidele, et annab / ehitab neile Muri talu maale hoone / ruumid, kuid jäi ellu viimata. 
Paistu turnipidude üks kaaskorraldajaid (peod toimusid Muri talu heinamaal). 
1895 Paistu esimese jaanitule kontserdi üks korraldajaid koos F. Saebelmanni ja P. Ruubeliga. Toimus Muri talu heinamaal. 
Paistu Vabatahtliku Tuletõrje Seltsi asutaja ja esimees ;
Paistu Haridusseltsi asutajaliige ja esimees;
Üks peamisi Paistu rahvamaja idee algatajaid.
Isiklikku.
Tema abikaasa oli Mari Neumann (Arro), 1849–1913. Sündis Muri talus, Aidu vallas, Paistu kihelkonnas.
Neil oli viis last: Hans Neumann, Jakob Neumann, Anna Neumann, Jaan Neumann ja Marie Neumann.
Jakob Neumann

Jakob Neumann (1877– 8. november 1932 Paistu) on seltskonnategelane ja kaupmees Paistus.
Elulugu.
Jakob Neumann sündis Muri talus Aidu vallas, Paistu kihelkonnas. Õppis Paistu kihelkonnakoolis. Ta siirdus varakult äritegevusse juhtides oma kauplust Paistus üle 30 aasta. Isa surma järel pidas ta ka oma kodutalu. Neumann oli liikuva ja energilise isikuna huvitatud seltskonnategevusest. Ta oli Paistu kandvaimaks seltskonnategelaseks üle 30 aasta. Ta oli Paistu Haridusseltsi organiseerijaks. Tema algatusel pandi alus Paistu Vabatahtliku Tuletõrje Ühingule, mille esimeheks ta oli pikemat aega. Kaitseliidu Paistu kompaniis oli ta majandusülemaks ning juhatusliikmeks. Võttis osa Vabadussõjalaste liidu Aidu osakonna tegevusest. Elavalt tegutses ta ka omavalitsuses, olles kauaaegne Aidu vallakohtu esimees, vallavolikogu ja revisjonikomisjoni liige.
Isiklikku.
Tema isa oli ärkamisaja tegelane Paistus Mats Neumann.
Kirjandus.
"Paistu kroonika 1834 - 1944, ärkamisaja häll", Paistu kihelkonna ja küla ajaloo kohta ning rolli kohta ärkamisajal, Jaak-Adam Looveer, 2021.
Phillip Danault

Phillip Danault (sündinud 24. veebruaril 1993 Victoriaville'is Québeci provintsis) on Kanada jäähokimängija, kes mängib keskründajana NHL-i klubis Los Angeles Kings.
Aastatel 2009–2013 mängis ta Quebec Major Junior Hockey League'i klubides Victoriaville Tigres ja Moncton Wildcats. 2011. aastal pälvis ta liiga parimale kaitsvale ründemängijale antava Guy Carbonneau Trophy.
2011. aastal valis Chicago Blackhawks ta NHL-i "draft"is 26. valikuna. Hooaja 2012–13 lõpus asus ta mängima Blackhawksi noorteklubis Rockford IceHogs American Hockey League'is. NHL-is debüteeris ta Blackhawksi meeskonnas 22. novembril 2014 mängus Edmonton Oilersi vastu. Esimese värava lõi ta liigas 8. veebruaril 2016 mängus Buffalo Sabresi vastu.
2016. aasta veebruaris siirdus Danault Montreal Canadiensi. 2018. aasta juulis pikendas ta klubiga lepingut kolme aasta võrra. 22. detsembril 2018 tegi ta mängus Vegas Golden Knightsi vastu oma esimese kübaratriki NHL-is.
2021. aasta juulis sõlmis Danaut kuueaastase lepingu Los Angeles Kingsiga.
Eesti Kultuurkapitali rahvakultuuri sihtkapitali elutööpreemia

Eesti Kultuurkapitali rahvakultuuri sihtkapitali elutööpreemia on üks Eesti Kultuurkapitali välja antavatest elutööpreemiatest, mis määratakse kultuuri- ja sporditegelastele elutöö eest.
Igal aastal antakse välja kaheksa Eesti Kultuurkapitali elutööpreemiat. Rahvakultuuri sihtkapitali elutööpreemiaid antakse välja alates 2014. aastast.
Preemiasumma suurused kinnitab Eesti Kultuurkapitali nõukogu igal aastal eraldi. Koos rahalise preemiaga antakse laureaadile preemia tunnusmärk. Alates 2013. aastast on selleks messingust kera ("Jonnakas", mille autorid on Risto Tali ja Rait Siska). Kera on valmistatud trugimise meetodil, kaetud poleeriga ning raskuseks tinavalu. Kerale on söövitatud Eesti Kultuurkapitali logo elemendid ning graveeritud valdkonna või sihtkapitali nimetus, laureaadi nimi ja aastaarv. Eesti Kultuurkapitali aastapreemiate ja sihtkapitalide elutööpreemiate laureaadid saavad kuldse poleeriga 200 mm diameetriga kera.
Eesti Kultuurkapitali rahvakultuuri sihtkapitali aastapreemia

Eesti Kultuurkapitali rahvakultuuri sihtkapitali aastapreemia on rahvakultuuripreemia, mida annab välja Eesti Kultuurkapital. Preemia asutati 1995. aastal.
Rahvakultuuri sihtkapital aastapreemiatega tunnustatakse hooajal enim silma paistnud saavutusi Eesti rahvakultuurimaastikul. Preemiakandidaate saavad esitada professionaalse muusikaga seotud organisatsioonid, ühingud, asutused ning üksikisikud. Auhinna rahalise suuruse määrab helikunsti sihtkapitali nõukogu. 
Rahvakultuuri sihtkapitali aastapreemiad antakse igal aastal üle Eesti Kultuurkapitali pidulikul galaüritusel.
Rimšė vald

Rimšė vald (leedu keeles "Rimšės seniūnija") on 2. järgu haldusüksus (vald) Leedus Ignalina rajooni territooriumil. Vald piirneb idas Valgevene territooriumiga.
Tänapäevastes piirides on vald aastast 2003, mil osa selle asulaid liideti Visaginase omavalitsusega.
Valla pindala on 98 km². 2011. aasta seisuga elas seal 879 inimest. Valla keskus on Rimšė alev, kus 2011. aastal oli 208 elanikku. Vallamaja asub aadressil Mokyklos g. 6. Vallavanem on Tatjana Jarutienė.
Lisaks küladele on vallas ka mõned huutorid
Richard Nool

Richard Nool (ka Riho Nool, tuntud ka kui Nooli Riho) (15. august 1961 – 11. august 2022) oli üks Eesti esimesi punkareid. 
Ta kasvas üles Varstu alevikus Võrumaal. Muusikapisiku sai ta oma emalt, kes töötas Varstu Keskkoolis muusikaõpetajana. 
1984. aastal oli ta ansambli Vennaskond trummar.
Kazitiškise vald

Kazitiškise vald (leedu keeles "Kazitiškio seniūnija") on 2. järgu haldusüksus (vald) Leedus Ignalina rajooni territooriumil.
Valla pindala on 162 km². 2011. aasta seisuga elas seal 1 011 inimest. Valla keskus on Kazitiškise küla. Vallamaja asub aadressil Parko g. 7. Vallavanem on Drąsutis Jelinskas.
Lisaks küladele on vallas ka mõned huutorid
Codor (laev, 1951)

Codor (vene keeles "Кодор", ametliku latinisatsiooni järgi "Codor", tõlkes tõenäoliselt 'Kodori') oli pärast Teist maailmasõda Soomes sõjakahjutasukuunarina ehitatud kolmemastiline puust purjelaev. 
Ajalugu.
Codor ehitati 1951. aastal Soomes Turus (Pansios) Laivateollisuus-laevatehases sõjakahjude korvamiseks NSV Liidule. Kokku ehitati Soomes sõjakahjudeks 91 puukuunarit, Codor oli selle tehase 38. laev (kogu sarja nr 78).
Ta teenis kuni 1982. aastani Leningradi kõrgema mereinsenerikooli õppelaevana.
1983. aastal viidi ta Kaspia merele ning tema kodusadamaks sai Bakuu. Kuni 1986. aastani viibis ta filmivõtete tõttu korduvalt Mustal merel. 
Hiljem ehitati ta ümber ujuvrestoraniks. Laev põles augustis 1999, pärast seda vrakk lammutati.
Film.
Codorit kasutati mitme NSV Liidu filmi võtetel, sealhulgas:
Kombornia

Kombornia on küla Poolas Podkarpacie vojevoodkonnas Krosno maakonnas Korczyna vallas. Kombornia asub Krosnost umbes 9 km idakirdes ja Rzeszówist 37 km lõunaedelas.
Herscheli kosmoseteleskoop

Herscheli kosmoseteleskoop oli Euroopa Kosmoseagentuuri (ESA) kosmoseteleskoop.
Herscheli kosmoseteleskoop töötas aastatel 2009–2013 ning see oli suurim kosmoseteleskoop, mis vaatles kosmost infrapunalainealas. Kosmoseteleskoobi peapeegli läbimõõt oli 3,5 meetrit. NASA osales missioonil partnerina, abistades kosmoseteleskoobi tehnikaga ja analüüsis kogutud andmeid.
Kosmoseteleskoop vaatles kosmost Lagrange'i punktis L2 ning see uuris täheteket ja selle mõju tähtedevahelisele keskkonnale, galaktikate moodustumist ja arengut ning Universumi molekulaarset koostist.
Herscheli spektromeetreid ning kaameraid hoiti suure vaatlustäpsuse tagamiseks absoluutse nulli lähedasel temperatuuril, kasutades selleks vedelat heeliumi. Kosmoseteleskoobil sai vedel heelium otsa aprillis 2013, misjärel suunas ESA kosmoseteleskoobi tiirlema ümber Päikese ja lülitas selle välja.
Teleskoop nimetati Saksa-Inglise astronoomi William Herscheli auks.
Folklooriselts Jõgevahe Pere

 #suunaJõgevahe Pere
Rimšė

Rimšė (valgevene Рымашы) on alev Leedus Ignalina rajoonis, Rimšė valla halduskeskus. Alev asub Ilgiai ja Alksnase järvede kaldal merepinnast 147 meetri kõrgusel. 
Rimšės on põhikool, postkontor ja raamatukogu. Katoliku kirik valmis aastal 1803. 
Ajalugu.
1514. aastal on esmamainitud Rimšė mõisa, mis kuulus Goštautastele. XVI sajandil oli see riigimõis, seejärel Zabžeziniškite omand. XVIII sajandil ja XIX sajandi algusaastatel kuulus see Plateritele, aga võõrandati novembriülestõusu järel.
Tsaariajal oli Rimšė ilma õigusteta alev. Alevi kohta kasutati nimekujusid Яново ja Рымшаны. XIX sajandil avati seal kool.
Aastail 1920–1939 kuulus Rimšė Poola koosseisu. Nõukogude perioodil oli alev kohaliku kolhoosi keskasulaks.
SpaceX Crew-1

SpaceX Crew-1 (ka USCV-1 ja Crew-1) oli SpaceX-i Crew Dragoni esimene plaanipärane mehitatud missioon.
Missiooni start toimus 16. novembril 2020 ning see viis Rahvusvahelisse Kosmosejaama neli astronauti. Missioon naasis Maale 2. mail 2021.
Rüütli 1a

Rüütli 1a on elamu Pärnus aadressil Rüütli tänav 1a. 
Rüütli ja Õhtu tänava nurgal asuva maja projekteeris arhitekt Olev Siinmaa oma perekonna tarbeks.
Kuna hoone on üks funktsionalismi stiilipuhtamaid näiteid Pärnus, on see tunnistatud riiklikuks kultuurimälestiseks.
Ajalugu.
Hoone krunt seisis pikka aega kasutuseta, kuna see oli kujult kolmnurkne ja tavalise elumaja jaoks liiga väike. Arhitektile valmistas selline olukord aga huvitava väljakutse. Seetõttu projekteeris Pärnu linnaarhitekt Olev Siinmaa sinna enda jaoks funktsionalistlikus stiilis elamu.
Eluhoone projekti vaatas Pärnu Linnavalitsuse ehituskomisjon läbi jaanuaris 1931. Ehitust alustati samal aastal ning lõplikult viimistletuna valmis hoone 30. märtsil 1933.
Elamu oli Siinmaa perekonna valduses kuni 1944. aastani. 1952. aastast kuni 1990. aastate keskpaigani asus hoones sanitaar-epidemioloogiajaam, kelle haldusaja vältel säilis hoone välisilme ja mööbel peaaegu muutumatul kujul.
1997. aastal võõrandas Pärnu linn hoone enampakkumisel 850 000 krooni eest Aleksandra Velletile, kes müüs maja juba samal aastal Toomas Truuvertile.
Aastatel 1997–2006 restaureeriti hoone Mart Kalmu koostatud muinsuskaitse eritingimusi järgides ja Taso Mähari kujunduse alusel.
Truuverti firma Bonnard Kinnisvara läks 2009. aasta veebruaris pankrotti ja maja pandi müüki. Hoone uueks omanikuks sai Irina Kolmkant.
2011. aasta jaanuaris trahvis Muinsuskaitseamet Kolmkanti 383,47 euroga, kuna ta oli suurema osa hoone originaalmööblist omalt kohalt ära tõstnud, et see asendada 21. sajandi funktsionalistlikus stiilis mööbliga.
2016. aastal avati hoone ees Vallikääru nõlval Olev Siinmaa alumiiniumisulamist skulptuur.
Girland

Girland ehk festoon on lintidega põimitud rippuvat lille-, lehe- ja puuviljavanikut kujutav ornament. Antiikkunstis kasutati enamasti koos bukranioniga ja hiljem omaette arhitektuurse ornamendina reljeefina või stukkdekooris.
Girlandi leidub kreeka-rooma ornamendina tihti koos bukranionimotiiviga friisidel (bukranion-girlandfriis) nii arhitektuuris, mosaiigis kui ka seinamaalis; hiljem esines girland kaunistusena renessansis ja klassitsismis ning nendest lähtuvas sise- ja välisarhitektuuris, samuti piltvaipadel, maalikunstis, kullassepatöödes ja tapeedimustrites. 
Alates 17. sajandi algusest hakati selles tähenduses sagedamini kasutama nimetust "festoon".
Hallitus (filmistuudio)

Hallitus oli aastail 1985–1987 Valgas tegutsenud amatöörfilmistuudio.
Leonid Lehtla

Leonid Lehtla (kuni 14. juunini 1937 Leonid Ivanov; 9. detsember 1916 Tallinn – 15. november 1977 Rakvere) oli eesti näitleja.
Ta lõpetas aastal 1938 Tallinna õhtukeskkooli, õppis aastatel 1943–1944 Tallinna Teatrikoolis ja aastatel 1944–1945 Draamateatri õpperühmas.
Ta mängis aastatel 1945–1946 ja 1950 Narva Teatris Paides. Aastatel 1946–1949 mängis ta teatris Vanemuine. Aastatel 1950–1953 ja 1957–1960 oli ta Rakvere Teatri näitleja (ta on viimases ka lavastanud). 
Aastatel 1953–1957 töötas ta Rakvere täitevkomitees kultuuriosakonna juhatajana.
Isiklikku.
Ta oli aastatel 1940–1955 abielus Magda Lehtlaga (neiuna Magda Priks) ja aastast 1962 Laine Kuulmaga.
Naujasis Daugėliškise vald

Naujasis Daugėliškise vald (leedu keeles "Naujojo Daugėliškio seniūnija") on 2. järgu haldusüksus (vald) Leedus Ignalina rajooni territooriumil. Vald piirneb idas Valgevene territooriumiga.
Valla pindala on 160 km². 2011. aasta seisuga elas seal 1 379 inimest. Valla keskus on Naujasis Daugėliškise küla. Vallamaja asub aadressil Jaunimo g. 20. Vallavanem on Gintautas Ruseckas.
Lisaks küladele on vallas ka mõned huutorid
Raoul Saue

Raoul Saue (kuni 1935 Raoul Sauer; 26. aprill (vkj) / 9. mai 1906 Tartu – 8. mai 1943 Petšorlagi vangilaager, Komi ANSV) oli eesti jääpallur, jäähokimängija, treener ning spordiajakirjanik, -kohtunik ja -tegelane.
Hariduskäik.
Ta lõpetas 1924. aastal Tallinna Poeglaste Reaalgümnaasiumi ning õppis aastatel 1924–1933 ja 1938–1940 Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas. Ta oli korporatsiooni Fraternitas Estica liige.
Töö- ja elukäik.
Alates 1928. aastast töötas ta Tallinna linnavalitsuses, oli 1940. aastal maksunõude osakonna juhataja. Oli Eesti Spordilehe kaastööline. 
Ta oli II Riigivolikogu valimistel demokraatlike ja rahvuslike jõudude kandidaat 5. valimisringkonnas (NSV Liidu poolt organiseeritud Eesti Töötava Rahva Liidu vastaskandidaat). Pärast 20. juulil 1940 peetud Eesti-Läti jalgpallimaavõistlust ta arreteeriti. Suri vangilaagris.
Tegevus sportlase ja sporditegelasena.
Jääpalli hakkas ta mängima Reaalkooli liuväljal. 1922. aastast treenis Tallinna Lawn Tennise ja Hockey Klubis soomlasest treeneri Karl Malteni juhendamisel. Tuli klubi meeskonnas 1927. aastal Eesti meistriks, oli aastatel 1933–1934 Tallinna Kalevi meeskonnas Eesti jääpallimeister.
Jäähokis tuli aastatel 1934 ja 1937 mängiva treenerina Eesti meistriks. 
Kuulus kaheksa korda Eesti jääpalli- ja kaks korda jäähokikoondisse. 
Oli Kalevi vee- ja talispordiosakonna esimees ja Eesti esimese jäähokiväljaku rajajaid. 
Ta oli Eesti esimene rahvusvahelise kategooria jäähokikohtunik, tegutses kohtunikuna ka 1931. aasta Euroopa meistrivõistlustel. 
Oli 1936. aasta Garmisch-Partenkircheni taliolümpiamängudel Eesti delegatsiooni esindaja. Aastatel 1933–1940 oli ta ESK laekur ja Talvespordiliidu sekretär ning 1939–1940 Võimlejate Liidu esimees.
Vidiškėse vald

Vidiškėse vald (leedu keeles "Vidiškių seniūnija") on 2. järgu haldusüksus (vald) Leedus Ignalina rajooni territooriumil.
Valla pindala on 62 km². 2011. aasta seisuga elas seal 1 242 inimest. Valla keskus on Vidiškėse küla. Vallamaja asub aadressil Melioratorių g. 8. Vallavanem on Alfredas Aškelėnas.
Lisaks küladele on vallas ka mõned huutorid
Naujasis Daugėliškis

Naujasis Daugėliškis on küla Leedus Ignalina rajoonis, Naujasis Daugėliškise valla halduskeskus. 
Külas on keskkool, postkontor ja raamatukogu. Sealne katoliku kirik valmis 1889. aastal. 
Ajalugu.
Küla rajati XIX sajandil, kui kohalik mõisnik asustas osa Senasis Daugėliškise elanikke ümber. 1889. aastal ehitati külla kirik.
Aastail 1920–1939 kuulus Naujasis Daugėliškis Poola koosseisu, aastal 1939 liideti aga Valgevene NSV-ga. Aastal 1941 läks küla Leedu NSV koosseisu. 24. juunil sisenesid külla esimesed Saksa väeosad. Sama aasta sügisel saatsid kohalikud politseinikud koos sealsete valgevenelastega seal elanud juudid (40–50 inimest) Švenčionėliaisse. Juulis 1944 jõudsid külla Nõukogude väeosad.
Svandís Svavarsdóttir

Svandís Svavarsdóttir (sündinud 24. augustil 1964 Selfossis) on Islandi poliitik (Vasak-Roheline Liikumine).
Ta omandas 1989. aastal Islandi Ülikoolis bakalaueusekraadi islandi keele ja üldkeeleteaduse alal. Aastatel 1989–1993 õppis ta Islandi Ülikoolis islandi keele grammatikat. 2005–2006 oli ta Vasak-Rohelise Liikumise tegevjuht. Aastatel 2006–2009 oli ta Reykjavíki linnavolikogu liige. Ta oli Islandi Omavalitsuste Liidu aseesimees aastatel 2007–2009. Alþingi liige on ta alates 2009. aastast.
Alates 10. maist 2009 kuni 1. septembrini 2012 oli ta Islandi keskkonnaminister. 1. septembrist 2012 kuni 23. maini 2013 oli Svandís Svavarsdóttir Islandi keskkonna- ja loodusvarade minister. Alates 30. novembrist 2017 kuni 28. novembrini 2021 oli ta Islandi tervishoiuminister.
Alates 28. novembrist 2021 kuni 9. aprillini 2024 oli ta Islandi kalanduse ja põllumajanduse minister.
9. aprillist 2024 kuni 17. oktoobrini 2024 oli ta Islandi taristuminister.
Białowody

Białowody on küla Poolas Lublini vojevoodkonnas Hrubieszówi maakonnas Uchanie vallas. Białowody asub Hrubieszówist umbes 21 km lääneloodes ja Lublinist ligikaudu 85 km kagus.
Regeneratiivpidurdus

Regeneratiivpidurdus ehk elektrilise ajamiga pidurdamine on energiakasutuse süsteem, kus lisaks tavalisele mehaanilisele pidurdamisele kasutatakse ratastega pidurdamiseks ka mootori pöörlemistakistust. Sellises süsteemis kasutab elektriline veomootor sõiduki inertsi, et säilitada energiat, mis oleks konventsionaalses veomootoris kaduma läinud. 
Regeneratiivpidurite tööprotsess.
Regeneratiivpidurdus põhineb elektrimootori suutlikkusel jäädvustada inertsist tekkinud kineetilist energiat. Kui piduripedaal on alla vajutatud, hoiustab elektrimootor inertsist tekkinud energia mida on võimalik tagasi pöörata akusse. See aitab hoida aku laetud elektrisõidukit ühendamata või vahelduvvoolugeneraatorita, mis suurendab tõhusust.
Kuna regeneratiivpidurid muudavad kineetilise energia tõhusalt elektrienergiaks, on see suuteline sõidukit aeglustama. Regeneratiivpidurduse hõlpsust takistab asjaolu, et süsteem ei tööta madalatel kiirustel sama hästi kui suurel kiirusel. Selle tõttu on enamik sõidukeid varustatud ka traditsioonilise pidurisüsteemiga.
Regeneratiivpidurite piirangud.
Regeneratiivpidurdamine töötab ainult veoratastel ega anna tavaliselt piisavalt pidurdusjõudu äkiliseks seiskamiseks. Taastava süsteemi efektiivsust piiravad sellised tegurid nagu energiasalvestussüsteemi maht ja elektrimootori väljund. Traditsioonilised regeneratsioonisüsteemid ei ühildu koventsionaalsete sõidukitega. Mõned regeneratiivsed süsteemid kasutavad täiendavat dünaamilist pidurdamist, mis ei salvesta taastatud kineetilist energiat.
Juri Galanskov

Juri Timofejevitš Galanskov (vene keeles "Юрий Тимофеевич Галансков"; 19. juuni 1939 Moskva – 4. november 1972 Baraševo, Mordva ANSV) oli vene luuletaja, ajaloolane, inimõiguslane ja dissident.
Elukäik ja tegevus.
Ta sündis töölisperekonnas. Kooli ajal oli ta aktiivne kommunistlik noor. 1958. aastal lõpetas ta õhtukeskkooli. Ta hakkas varakult teismelisena endale elatist teenima: laboratooriumi assistendina tehnikumis, valgustajana teatris, kirjandusmuuseumi meistrimehena. 1960. aastal asus ta Moskva Riiklikus Ülikoolis kaugõppes õppima ajalugu, kust visati aasta hiljem poliitilistel põhjustel välja. Aastatel 1965–1967 õppis ta Moskva Ajaloo ja Arhiivinduse Instituudi õhtuses osakonnas.
Aastatel 1958–1961 osales ta mitteformaalsetel luulelugemistel Majakovski monumendi juures. Mitmed tema luuletused ilmusid põrandaaluses "samizdat"'i almanahhis "Sintaksis", mida ta aitas toimetada. Pärast "Sintaksise" toimetaja Aleksandr Ginzburgi arreteerimist sai Galanskovist juhtiv "samizdat"'i väljaandja NSV Liidus.
1961. aastal avaldas ta kirjandusliku ja ühiskondlik-poliitilise almanahhi "Fööniks", mis sisaldas otsest Nõukogude võimu kriitikat poeesia vormis. Galanskov vahistati oktoobris 1961. Pärast seda saadeti ta mõnekuulisele sundravile psühhiaatriahaiglas ja visati ülikoolist välja. 1962. aastal ilmus see almanahh Lääne-Saksamaal välja antud venekeelses kirjandusajakirjas Grani. 1966. aastal koostas ta veel ühe "Fööniksi" numbri ("Fööniks-66"), milles ilmus Üldise Desarmeerimise Toetajate Maailmaprogrammi Liidu kavand.
5. detsembril 1965 organiseeris ja osales ta Moskvas toimunud nn "glasnosti miitingul" vahistatud kirjanike Andrei Sinjavski ja Juli Danieli kaitseks. Koos Ginzburgiga koostas ja andis ta illegaalselt välja 400-leheküljelise "Valge raamatu", mis käsitles Sinjavski ja Danieli kohtuprotsessi. Raamat levis paljundatuna NSV Liidus laialdaselt ja avaldati ka välismaal.
19. jaanuaril 1967 vahistas KGB ta Moskvas koos teiste "samizdat"'i aktivistide Aleksandr Ginzburgi, Vera Laškova ja Aleksei Dobrovolskiga. 8. jaanuaril 1968 algas Moskva linnakohtus nende nn "Nelja protsess", mis ametlikult oli avalik, kuid kohtuhoonesse lasti ainult lubadega. 12. jaanuaril 1968 mõistis Moskva linnakohus Galanskovi süüdi "nõukogudevastases agitatsioonis ja propagandas" ning karistas teda seitsmeaastase vabadusekaotusega range režiimiga paranduslike tööde laagris. Tema peasüüks oli almanahhi "Fööniks-66" väljaandmine. Ta saadeti karistust kandma Mordva ANSV-s asunud poliitvangide laagrisse 17-a, kus viibis teisigi nimekaid dissidentidest poliitvange. Laagris olles keeldus ta armuandmistaotlust esitamast, kuna ei pidanud end süüdi. Galanskov suri 4. novembril 1972 laagri haiglas operatsiooni järel saadud veremürgistusse. Ta maeti laagri kalmistule Baraševo külas. Erandkorras lubati tema hauale püstitada puust tahvli asemel puust rist. 1. septembril 1991 toimetati tema põrm Moskvasse ja maeti Moskva Kotljakovo kalmistule.
Conrad Aramis

Conrad Aramis on Poolas toodetud ja Eestis ning endises idablokis kasutusel olev lihtne vöörikajutiga töökaater. Kutsutakse Aramiseks.
Kaatreid toodeti kahes põhiversioonis:
Ajalugu.
Kaatrid on valmistatud Poolas Gdanskis Josef Konrad-Kozenevski nimelises tehases suurel hulgal alates 1979. aastast. 
Tallinna 1980. aasta olümpiaregatiks ehitatud Pirita purjespordikeskuse jaoks osteti tugifunktsioonide täitmiseks Poolast 1979–1980 umbes 10 ühetüübilist töökaatrit Conrad-880 Aramis. Neid sai kasutada abilaevadena purjetamistel või muudeks vedudeks. Kõigil olid algselt punaseks värvitud kered valge pealisehitisega. Pärast olümpiamänge osteti juurde uuemad kaatrid Conrad-900 ja vanu jagati hiljem muudele asutustele. Nüüdisajaks on Aramised läinud enamasti eraomandusse, üks on säilitatud Eesti meremuuseumis töökaatrina.
Conrad Aramise tüüpi kaatreid on kasutanud vähesel määral ka Nõukogude Liidu merevägi ja Venemaa merevägi, samuti Ukraina merevägi.
Kaater on üldiselt väga õnnestunud ja seetõttu on olnud jätkuvalt tootmises vähemalt kuni viimase ajani.
Lisaks valmistati ja olid algselt vähemal määral purjespordiürituste toetamiseks kasutusel ka suuremad kaatrid Conrad-1220 (ilma "Aramis"-liiteta). Seda tüüpi kaatrit kasutati ka filmis Lammas all paremas nurgas.
Kirjeldus.
Aramis on väga tugev ja merekindel. Kere on valmistatud plastikust. Vööriotsas asub roolimaja koos kajutiga, kus on ühtlasi 1-2 magamiskohta. Esimesed kaatrid olid väiksema ettekallutatud roolimajaga. Pärast olümpiamänge valmistatud kaatritel on roolimaja tagumine sein püstine. 
Diiselmootor Rekin SW400 (Perkinsi koopia) asub roolimaja taga katte all. Osadel kaatritel on Andoria (Volvo Penta koopia) mootor. Vanematel versioonidel on võimsus 70 kW, uuematel 95 kW. Kaatril on ahtris 1 sõukruvi ja roolilaba. Kütusevaru on 200 liitrit, millega on võimalik sõita kuni 30 h (kütusekulu u 7–9 l/h). Miinuseks on üsna aeglane sõidukiirus. 
Lahtine kesk- ja tagaosa on reisijate (8–10) või lasti paigutamiseks. Algselt oli kaater mõeldud ka kuni kuue purjejahi pukseerimiseks.
Koroonapandeemia Boliivias

Koroonapandeemia Boliivias on osa 2019. aasta sügisel Hiinast Wuhanist alanud ja 2020. aasta märtsis pandeemiaks kasvanud kiiresti leviva SARS-CoV-2 koroonaviiruse põhjustatud ülemaailmsest koroonapandeemiast.
Esimesed kaks nakatunut tuvastati Boliivias 10. märtsil 2020.
Tour Hekla

Tour Hekla on 220 meetri kõrgune büroopindadega pilvelõhkuja, mida ehitatakse Pariisi kõrghoonestatud ärikeskuses La Défense. Hoone arhitekt on Jean Nouvel. 
48-korruselise ehitise, millest saab Prantsusmaa kõrguselt teine hoone, valmimistähtaeg on 2022. aastal.
Pavel Litvinov

Pavel Mihhailovitš Litvinov ("Па́вел Миха́йлович Литви́нов") (sündinud 6. juulil 1940 Moskvas) oli Nõukogude ja on USA füüsik, inimõiguslane ja dissident.
Elukäik ja tegevus.
Sündis 6. juulil 1940 Moskvas Nõukogude nomenklatuuri perekonnas. Tema vanaisa oli NSV Liidu välisminister aastatel 1930–1939 Maksim Litvinov. 1966 lõpetas Moskva Riikliku Ülikooli füüsika erialal. 1966–1968 töötas Moskva Peenkeemiliste Tehnoloogiate Instituudis füüsika õppejõuna. Instituudis tutvus inimestega, kes jälgisid tähelepanelikult 1965–1966 toimunud poliitilist kohtuprotsessi kirjanike Andrei Sinjavski ja Juli Danieli üle. Koostas põrandaalused "samizdat"-kogumikud "Õiglus või karistus" (1967) (Sinjavski-Danieli protsessist) ja "Nelja protsess" (1968) (kohtuprotsessist "samizdat"'i autorite Aleksandr Ginzburgi, Juri Galanskovi, Aleksei Dobrovolski ja Vera Laškova üle). 1968 koostas koos Larissa Bogoraziga "Kaebused maailma üldsusele" – see oli esimene Nõukogude dissidentide avalik pöördumine Läänemaailma avalikkuse poole.
Osales 25. augustil 1968 demonstratsioonil Moskva Punasel väljakul, kus koos seitsme kaasdissidendiga protesteeris Varssavi Lepingu Organisatsiooni riikide sissetungi vastu Tšehhoslovakkiasse. Mõne minuti jooksul nad arreteeriti KGB töötajate poolt ja peksti jõhkralt läbi. 12. oktoobril 1968 saatis Moskva linnakohus ta viieks aastaks asumisele Tšita oblastisse, kus töötas Usulgi elektrikuna. Vabanes asumiselt 1972. aastal.
18. märtsil 1974 emigreerus koos oma abikaasa Maiaga NSV Liidust rongiga esmalt Austriasse Viini, sealt Rooma ja edasi USAsse. 1975–1983 andis USAs välja "Jooksvate sündmuste kroonikat", mis dokumenteeris Nõukogude repressiivpoliitikat. 1976–2006 Hackley Schooli füüsika ja matemaatika õpetaja Tarrytownis New Yorgi osariigis. Andrei Sahharovi Fondi direktorite nõukogu liige. Elab New Yorgis.
Lübecki Maarja kirik

Lübecki Maarja kirik (saksa keeles "St. Marien zu Lübeck") on Lübecki vanalinnas asuv tellisgootikasse kuuluv kirik, mis püstitati 1277.–1351. aastatel. Kirikut on nimetatud tellisgootika emakirikuks ("Mutterkirche der Backsteingotik") mitte kui varaseimat tellisgootika ehitist, vaid kui kirikuhoonet, mis on eeskujuna mõjutanud väga paljudes piirkondades püstitatud tellistest gooti kirikute ehitust. Kirik kuulub koos Lübecki vanalinna teiste hoonetega UNESCO maailmapärandi nimistusse.
Maarja kirik on tellistest kolmelööviline tugikaartega varustatud basiilika külgkabelitega, kabelipärjaga ja transeptiharusid meenutavate lõuna- ja põhjaeeskojaga. Kiriku fassaad on kahe võimsa läänetorniga. Tornide kõrgus koos tuulelippudega on 124,95 ja 124,75 meetrit.
Apvardai

Apvardai (valgevene keeles "Апіварда" (Apivarda), vene keeles "Опиварда" ehk Opivarda) on järv Leedus Ignalina rajoonis ja Valgevenes Brasłaŭ rajoonis.
Suurem osa järvest asub Leedus, Valgevene aladele jääb 119,3 ha. Apvardai asub merepinnast 140.7 meetri kõrgusel, selle valgala on 81,6 km². Apvardai asub madalas jääajal tekkinud kulutuslohus. Järve kaldad on madalad, kohati ka soostunud. Läänekaldal asub 250 hektari suurune Agarinise soo. Põhi on tasane ja kaetud savirikka sapropeeliga. Tegemist on eutroofse järvega.
Kaldajoone pikkus on 11,09 kilomeetrit. Kaldad on liivased või kruusased, kaldaribas kasvavad pilliroog ja kaislad. Järves on saar pindalaga 0,21 ha. Järve suubuvad Žilma, Apvardas ja veel kaheksa nimetut oja. Välja voolab Drūkšiai järve suubuv Apyvardė jõgi. Küladest asuvad järve kaldal Leedus Čepukai, Girdžiūnai ja Mažviliškė, Valgevenes aga Kardeliški küla.
Kaladest elavad järves särg, roosärg, nurg, viidikas, koha, luts, koger, kiisk, säinas, angerjas, ahven, latikas, linask ja haug.
Järve nimi tuleneb eesliitest "ap-" (ümber) ja tüvest "vard-", mis seostub keetmisega.