Piinamine ülekuulamisvahendina

Piinamist ülekuulamisel kasutatakse teabe saamiseks, mitte aga piinamise kasutamine sunnitud ülestunnistuse saamiseks, olenemata sellest, kas see on õige või vale. Piinamist on ülekuulamisel kasutatud läbi aegade, nüüdisajal on see nüüd ebaseaduslik ja rikub rahvusvahelist õigust.
Lisaks piinamise moraalsetele puudustele peab enamik ülekuulamist uurivaid eksperte piinamist ebatõhusaks ja ebaproduktiivseks vahendiks täpse teabe kogumisel, kuna see tekitab sageli valet või eksitavat teavet ja kahjustab hilisemat teabe kogumist.
Toimivuse uurimine.
Valitsused, kes on piinamist laialdaselt ülekuulamiseks kasutanud, ei ole avaldanud süstemaatilist teavet nende piinamisprogrammide kohta, mis takistab nende tõhususe uurimist, kuna puudub juurdepääs salastatud teabele. Young ja Kearns väidavad, et "piinamise tõhususe eksperimente on äärmiselt keeruline ohutul, kuid realistlikul viisil läbi viia." Eetiliste uuringute jaoks on vaja osalejate teadlikku nõusolekut, mistõttu ei ole võimalik mittekonsensuslikku piinamist katsetada. Neuroteadlane Shane O'Mara väidab oma raamatus "Why Torture Doesn't Works: The Neuroscience of Interrogation", et ähvardav ülekuulamine ja piinamine kahjustavad neid ajupiirkondi, mis mälestusi tallel hoitakse. Kuigi CIA on väitnud, et piinamisega teabe hankimine on teadus, väidab O'Mara, et see on tegelikult pseudoteadus.
Ülestunnistuste kontrollitavus jääb piinamise tõhususe seisukohalt oluliseks küsimuseks, kuna nii ülekuulaja kui ka uuritav teavad, et kontrollitav ülestunnistus on suurema tõenäosusega õige. Paljud piinamise üle elanud on avaldanud valet või mittetäielikku teavet, kuna nende eesmärk oli piinaja soove täita ja enda kannatused lõpetada, mitte teavet anda.
Darius Rejali hindas 2007. aastal piinamise tõhususe olemasolevaid teaduslikke tõendeid ja järeldas: "Lühidalt öeldes annab organiseeritud piinamine halba teavet, sellesse kaasatakse palju süütuid [uuritavaid], halvendab organisatsiooni suutlikkust ja kahjustab ülekuulajaid. Lahingu või hädaolukorra ajasurve võimendab neid probleeme veelgi." Rejali tunnistab, et on võimalik, et piinamine võib mõnel juhul anda kasulikku teavet, kuid üldiselt on "piinamine kõige kohmakam meetod". Ajakirja "Journal of Strategic Studies" 2017. aasta artikli kohaselt näitavad "teaduslikud tõendid, ekspertide tunnistused ja ajaloolised andmed, et hirmutav ülekuulamine ei ole vangidelt usaldusväärse teabe hankimiseks tõhus meetod". 2017. aasta ülevaade ajakirjas "Psychological Perspectives on Interrogation" kinnitab, et "psühholoogiline teooria ja uuringud näitavad, et karmid ülekuulamismeetodid on ebaefektiivsed."
Piinamise ajalugu käsitlevad uuringud näitavad, et piinamine on tõrksateslt kinnipeetavatelt usaldusväärse teabe hankimisel tõenäoliselt olnud kulukas ja ebatõhus viis. Hispaanias Toledos kuulas Hispaania inkvisitsioon aastatel 1575–1610 üle 1046 inimest. Neist, keda ei piinatud, tunnistas end süüdi 42%. Piinatutest tunnistasid süüd 29%.
Filipiinide sõja ajal (1899–1902) rakendati filipiinlastest kinnipeetavatel veega piinamist. Senati komitee ühe tunnistuse kohaselt tegi umbes kaks kolmandikku piinatutest koostööd ja paljastas relvapeidikute asukohad. Saddam Hussein andis Iraagis käsu piinata arvatavaid režiimivastaseid. 31 kinnipeetavast, kes ütlesid hiljem teadlastele, et nad on tõepoolest tegutsenud režiimi õõnestamiseks, tunnistasid kaksteist (39%), et olid andnud täpset teavet oma tegevuse kohta piinamisel. Sellegipoolest väidab Hassner, et on võimatu improviseerida kiiret ja jõhkrat piinamist ning loota samas edukaid tulemusi: "Meie ühiskond peaks rahu või sõja ajal leppima massilise bürokraatiseeritud piinamiskampaaniaga, mis oli puudutab tuhandeid inimesi erinevatest eluvaldkondadest, olenemata süüst, et saada nõrka teavet, mis parimal juhul kinnitavad muid andmeid.
Võtted.
Rejali leiab, et piinamise tõhusust ei saa käsitleda, uurimata konkreetseid võtteid ja nende mõju ohvri kehale ja vaimule. 2010. aastatel hakati uurima spetsiifiliste võtete mõju. Näiteks unepuuduse uuringud on leidnud, et on suur oht saada valeväiteid või ülekuulaja võib sisestada isegid valemälestusi. O'Mara viis läbi uppumist imiteeriva piinamise (ing k "waterboarding") uuringu ja leidis, et see suurendab valede mälestuste tekkimist. Charles A. Morgan III katsetas sõdurite vangilangemise üleelamise tehnikaid vabatahtlikel ja leidis, et need vähendasid tunnistajate poolt kurjategijate tuvastamise usaldusväärsust. Mõned uuringud viitavad sellele, et mida rohkem vägivaldseid võtteid rakendatakse, seda suurem on valeteabe saamise tõenäosus.
Näited ajaloost.
Kohtulik kasutamine.
Piinamist kasutati ülekuulamistel Vana-Kreeka ja Rooma õiguses ning keskaegses Rooma õiguses (kuid mitte vanaheebrea ega keskaegses Inglise õiguses). Väideti, et piinamisele saab tugineda vähemalt juhtudel, kus tulemust on võimalik kontrollida (näiteks kui süüdistatav tunnistab üles mõrvarelva matmise teatud puu alla, peaks kohtunik saatma kellegi seda välja kaevama.) 
Militaarrakendused.
II maailmasõda.
Pärast Hiroshima aatomipommitamist Teise maailmasõja ajal piinas Jaapani salapolitsei vangi võetud Ameerika hävitaja P-51 pilooti Marcus McDildat, et teada saada, kui palju aatomipomme liitlastel oli ja millised on tulevased sihtmärgid. McDilda, kes oli algselt oma vangistajatele öelnud, et ta ei tea aatomipommist midagi (ja kes tõepoolest ei teadnud midagi tuuma lõhustumisest ), "tunnistas" edasise piinamise käigus, et USA-l on 100 aatomipommi ning et Tokyo ja Kyoto olid järgmised sihtmärgid.
Ülekuulamine oli Gestapo luurest vaid üks osa; see toetus suuresti vabatahtlikule reetmisele ja informaatorite kasutamisele. Gestapo piinas mitme rahvusliku vastupanuliikumise juhte, kuid enamik neist ei murdunud.
1992. aasta USA armee välikäsiraamat.
FM 34-52 Intelligence Interrogation, Ameerika Ühendriikide armee välikäsiraamat, selgitab, et piinamine "on halb tehnika, mis annab ebausaldusväärseid tulemusi, võib raskendada edasisi info kogumise püüdlusi ja võib panna allika ütlema seda, mida ülekuulaja tema arvates kuulda tahab."
Terrorismi vastane sõda ja 2003. aasta sissetung Iraaki.
Valeinformatsioon Saddam Husseini ja al-Qaida vahelise seose kohta saadi Ibn al-Shaykh al-Libilt piinamise teel ja George W. Bushi administratsioon tsiteeris neid andmeid mitu kuud enne 2003. aasta sissetungi Iraaki. Bushi administratsiooni liikmed kordasid seda teavet sageli, kuigi nii Luure Keskagentuuri (CIA) kui ka Kaitseluureagentuuri (DIA) aruanded seadsid selle usaldusväärsuse tugevalt kahtluse alla, mis viitab sellele, et al-Libi eksitab ülekuulajaid tahtlikult. CIA peainspektori 2004. aasta terrorismivastase võitluse, kinnipidamise ja ülekuulamistegevuse eriülevaade ei toeta seisukohta, et piinamine on ülekuulamisel tõhus.
2004. ja 2008. aastatel ilmnes, et president George W. Bushi administratsioon andis loa piinamise kasutamiseks ülekuulamistel ja et Ameerika Ühendriikide töötajad on kasutanud sellist praktikat 11. septembri rünnakute ja al-Qaedaga seotud ülekuulamistel, nii välisriikides kui Guantánamo Bay kinnipidamislaagris. USA endine riikliku luureameti direktor Dennis C. Blair kirjutas 2009. aastal erinevate piinamismeetodite kasutamist ja tõhusust (keskendudes uppumist imiteerivale piinamisele) kommenteerides, et selliste meetodite kasutamisega hangiti väärtuslikku teavet. Kuid senati komitee, mis uuris selliseid väiteid kasuliku teabe hankimise kohta kahtlusalustelt, kes läbisid "tõhustatud ülekuulamist", jõudis järeldusele, et nende meetoditega ei hangitud kriitilist ja väärtuslikku teavet. 6700-leheküljelises senati luurekomitee aruandes CIA piinamise kohta jõuti samuti järeldusele, et CIA on korduvalt ja tahtlikult takistanud järelevalvet ning esitanud poliitikakujundajatele ja avalikkusele valeandmeid koordineeritud lekitamise kaudu valeandmeid piinamise kui ülekuulamismeetodi tõhususest.
Avalik arvamus.
Paljud inimesed usuvad, et piinamine toimib või et see võib isegi terrorismivastases võitluses olla imevahend. Telesarjas "24" kujutas piinamist tõhusana, suurendades ameeriklaste toetust piinamisele. Uuringud näitavad, et mõned USA elanikud toetavad piinamist, kui nad usuvad, et see on tõhus, kuid ka märkimisväärne arv toetab piinamist isegi siis, kui nad ei pea seda tõhusaks luureandmete allikaks. Ajakirjanikud on kritiseerinud 2012. aasta filmi "Zero Dark Thirty", mis kujutas Osama bin Ladeni otsimist ja tabamist, kuna see kujutas piinamist tõhusa luureandmete kogumise võtmena, mis viis bin Ladeni hoone avastamiseni, kuigi tegelikult leiti hoone põhjaliku andmete analüüsi abil.
Üle maailma on suhtumine piinamise ülekuulamisel kasutamise kohta erinev – madalaim toetus on registreeritud Lääne-Euroopa riikides ja suurim toetus Türgis ja Lõuna-Koreas (kus enamik vastajaid toetas piinamise kasutamist ülekuulamisel) ning Keenias, Indias ja Nigeerias aastatel 2006–2008 küsitletud 31 riigi hulgas. ICRC 2016. aastal 16 riigis läbi viidud uuring näitas, et toetus sõjalise teabe hankimiseks piinamisele oli kõrgeim Iisraelis, Nigeerias, USA-s ja Iraagis ning madalaim Jeemenis, Colombias, Šveitsis ja Hiinas. Jeremy D. Mayeri, Naoru Koizumi ja Ammar Anees Maliku uuringus leiti, et vastuseis piinamise kasutamisele ülekuulamisel on seotud tugevamate poliitiliste õigustega, kuid mitte majandusliku arengu ega terrorismiohuga. Ühe uuringu kohaselt peavad piinamist ebatõhusaks suurema tõenäosusega need inimesed, kes usuvad on oma olemuselt ebamoraalne.