Toyota MR2

Toyota MR2 on kaheistmeline keskmootoriga tagaveoline sportauto, mida Toyota tootis kolmes põlvkonnas: W10 (1984–1989), W20 (1989–1999) ja W30 (2000-2007). See oli esimene jaapani auto, millel paiknes mootor keskel. Kõik MR2 toodeti Jaapanis Kanagawa prefektuuris, Sagamihara tehases. MR2 kasutab reasneljast mootorit, mis on asetatud tagatelje ette, ketaspidureid kõigil ratastel ja sõltumatut vedrustust (ees MacPherson, taga Chapman).
MR2 tähendus pole teada, on arvatud, et see võib olla "Mid-ship Run-about 2-seater" või "Mid-engine Rear-wheel-drive 2-seater". Samas prantsuskeelsetes maades müüdi seda ilma numbrita, nime MR all, kuna prantsuse keeles kõlanuks "MR2" ("M-R-deux") sarnaselt vandesõnale "merde".
MR2 sai alguse Toyota 1976. aasta disainiprojektist auto loomiseks, millega oleks nauditav sõita, aga samas oleks ka hea kütusekuluga – mitte tingimata sportauto. Disainitöö algas 1979. aastal, kui Akio Yoshida Toyota katseosakonnast hakkas arvustama erinevaid mootoripaigutusvõimalusi, otsustades lõpuks ristasetusega tagatelje ees paikneva keskmootori kasuks. 1981. aastal sai prototüübi nimeks SA-X. Algsest disainist arenes välja sportauto, mille prototüüpe testiti mitmetel ringradadel Jaapanis ja USAs, ka Californias Willow Springsi rajal, roolis endine Vormel 1 piloot Dan Gurney.
MR2 esitlus langes kokku koduturul Honda CR-X ja Nissan EXA ning USA-s Pontiac Fiero ja Ford EXP esitlusega ja ligi kümnend pärast Volkswagen Scirocco ja Fiat X1/9 esitlust Euroopas. Oktoobris 1983 esitles Toyota Tokyo autonäitusel ideeautot SV-3, mis äratas pressi ja külastajate huvi.
MR2 hakati tootma juunis 1984, esimese põlvkonna tehasekoodiks oli W10. Auto võitis kohe ka Jaapani aasta auto auhinna. See oli saadaval kahe reasneljase mootoriga: 1452 cm3 83 hj 3A-LU (ainult koduturul) ja Corolla E80-lt pärit 1587 cm3 4A-GE, selle võimsus sõltus turust: USA-s 112, Austraalias 118, Mandri-Euroopas 124 (katalüsaatoriga 116), Jaapanis ja Inglismaal 130 hj. Standardis oli viiekäiguline manuaalkäigukast, lisavarustuses ka neljakäiguline automaat. 1,5-liitrise mootoriga autode tehasekoodiks oli AW10, 1,6-liitristel AW11. Kerge auto (Jaapanis 950 kg, USA mudelil 1066 kg) suutis 0–100 kiirendada alla 9 sekundiga ja läbida veerandmiili alla 17 sekundiga, kiiremini kui Pontiac Fiero ja Fiat X1/9. Vedrustuse disainis Toyota koos Lotuse insener Roger Beckeri kaasabiga.
1986. aastal (USA turul 1988. aastal) esitleti ka MR2 ülelaadimisega versiooni. Sellel oli 4A-GZE mootor, mis kasutas 4A-GE-ga sama mootoriplokki ning oli madaldatud 8:1 surveastmega, kuid Rootsi tüüpi kompressori ja Denso vahejahutiga, mis andis võimsuse 147 hj. Kuigi kompressor ja uus, tugevam käigukast lisasid autole kaalu, suutis 1130 kg kaaluv auto kiirendada 0–100 alla 7 sekundiga. Kompressor oli rihmaga, kuid selle käivitas elektromagnetiline sidur, nii et see käivitati vaid vajaduse korral, mis suurendas kütusesäästu. Lisaks uuele mootorile olid kompressoriga autodel ka jäigem vedrustus ja spetsiaalsed alumiiniumrattad. Kompressoriga autosid müüdi vaid Jaapani ja USA turgudel.
USA autoajakirjad Road &amp; Track ja Car and Driver valisid mõlemad 1985. aastal MR2 kümne parima auto hulka (Car &amp; Driver lisaks ka aastail 1986 ja 1987), Motor Trend nimetas MR2 1985. aasta importautoks. 2004. aastal valis ajakiri Sports Car International MR2 1980. aastate parimate sportautode esikümnes kaheksandaks.
Kuigi Toyota eesmootori ja tagaveoga Celica ralliautod olid edukad Aafrika rallidel, siis kurvilisematel Euroopa rallidel Celicatel nii palju edu polnud. Seetõttu algatas Toyota Team Europe 1985. aastal MR2 põhjal uue ralliauto projekt 222D arendamise, millega kavatseti võistelda S- ja võimalusel ka B-rühmas. Kuigi 222Dl oli väliselt MR2-ga suhteliselt sarnane, oli neil väga vähe ühisjooni. Kokku ehitati 11 autot, kuid 222D ei võistelnud kunagi, kuna pärast 1986. aasta hooaega keelati B-rühm täielikult ja ka S-rühmast loobuti. 8 autot hävisid testimise käigus, kus selgus, et auto lühike teljevahe ja turbo lag oleksid autoga kiiresti sõitmist raskendanud. Üht 222D sai näha 2006. aastal Goodwood Festival of Speedil. Võidusõiduvalmis auto kaalust umbes 750 kg ja mootor väideti arendavat koguni kuni 750 hj.
1989. aastal tuli Toyota välja uue teise põlvkonna MR2-ga (W20). Uus MR2 oli eelkäijast suurem, kaaludes ligi 150–200 kg rohkem ja kasutades suuremat mootorit. Auto disain oli palju voolujoonelisem, kuna auto disain oli sarnane Ferrari 348le, sai auto endale hüüdnimeks "vaese mehe Ferrari". Ka W20 arendusjärgus tegi Toyota koostööd professionaalsete võidusõitjatega, kaasa arvatud Dan Gurneyga.
Kui AW11 oli veel tootmises ja SW20 polnud veel esitletudki, levisid kuulujutud, et Toyota kavatseb ehitada veel üht keskmootoriga sportautot, millel olnuks kolmeliitrine V6 mootor ja mis konkureeriks Ferrari 348ga, kuid need kummutati, kuna selline auto pidanuks kandma pigem Lexuse kaubamärki.
W20l kasutati kaht Toyota reasneljast mootorit: 1998 cm3 3S-FE/GE/GTE (SW20) ja 2164 cm3 5S-FE (SW21).
Jaapani turul oli W20 baasmootoriks 3S-GE (165 hj), standardis neljakäigulise automaatkäigukastiga, lisavarustuses ka viiekäiguline manuaal. Turbomudelid kasutasid 3S-GTE mootorit (220 hj) ja olid ainult manuaalkäigukastiga.
USA turul oli baasmootoriks 5S-FE (130 hj), mis oli saadaval kas manuaal- või automaatkäigukastiga; Turbo kasutas 3S-GTEd (200 hj) ja oli ainult manuaalkäigukastiga.
Euroopas oli baasmootoriks 3S-FE (140 hj), sportmudel GT-i oli 3S-GE mootoriga (160 hj). Turbot Euroopa turul ametlikult ei müüdud, kuigi mõned müüdi hallil turul.
1994. aasta mudeliuuenduse käigus suurendati 3S-GE mootorite võimsust 175 hjle, Jaapani turul suurenes turbomootori võimsus 240 hjle. 1995. mudeliaasta jäi MR2le USA turul viimaseks.
1995. aasta Jaapani turu turbomudel sõitis välja veerandmiiliaja 13.1 sekundit, kiiremini ka kallimatest ja võimsamatest autodest nagu Honda NSX ja isegi Ferrari 348 TB. Jaapani autosaates Best Motoring läbis 1993. aasta turbomudel 2,045-kilomeetrise Tsukuba ringraja 1 minuti ja 8 sekundiga.
Ka SW20 sai sooja vastuvõtu osaliseks, kiideti auto disaini, võimsust ja head juhitavust. Ajakiri Car and Driver kiitis ka auto pidureid: MR2 Turbo suutis pidurdada 110–0 km/h kõigest 48 meetriga, sama hea kui Honda NSXl. Ka endine võidusõitja Tiff Needell kiitis SW20 juhitavust, kuigi mainis, et äkiline üleminek alajuhitavuselt ülejuhitavusele võib mõningaid juhte hirmutada. Ka paljud juhid olid sattunud SW20tega õnnetustesse, kuna keskmootori ja tagaveoga autode juhitavus on eesmootoriga ja esi- või isegi tagaveoga autodest kardinaalselt teistsugune. Seda nimetati ka "ohtlikuimaks autoks, mida sa saad osta" ("The most dangerous car that you can buy"), kuna MR2 oli teistest keskmootoriga tagaveolistest autodest (Honda NSX, Ferrari F355, Lotus Elise) palju odavam ja seega ka suuremale ostjaskonnale kättesaadavam.
2000. aastal tuli välja kolmanda põlvkonna MR2 (W30), mida esitleti esimest korda juba 1997. aasta Tokyo autonäitusel. Erinevalt varasematest kupeedest oli see nüüd kabriolett. Auto oli saadaval üheainsa mootoriga – 1794 cm3 1ZZ-FE (140 hj), mis suutis 1 tonni kaaluva auto kiirendada 0–100 km/h-ni 8 sekundiga. Auto oli saadaval lisaks viiekäigulisele manuaalkäigukastile ka SMT poolautomaatkäigukastiga. W30 tekitas vastakaid arvamusi disaini osas, kuid sai jällegi oma juhitavuse eest kiita. Küll aga osutus mootor mõnede klientide arvates liiga alajõuliseks, mispeale paljud omanikud vahetasid selle välja 190 hj 2ZZ-GE vastu, mis oli kasutusel ka Celica ja Corolla mudelil.
MR2 lahkus USA turult järjest väheneva müügikäibe tõttu pärast 2005. mudeliaastat. Jaapanis ja Euroopas müüdi seda veel kuni tootmise lõpuni juulis 2007.