Vastupanuliikumine okupeeritud Eestis 1941–1944

Vastupanuliikumine okupeeritud Eestis 1941–1944 on ülevaade Saksa okupatsiooni ajal Eestis erinevate poliitilise suunitlusega rühmituste aktiivsest ja passiivsest vastupanutegevusest.
Nõukogude vastupanuliikumine.
Põrandaalune ehk illegaalne töö.
28. juuni ja 10. juuli 1941 vahel võttis EK(b)P KK määrused NSV Liidu RKN ja ÜK(b)P KK direktiivide täitmiseks:
23. juuli 1941. Eesti NSV Vabariikliku Kaitsekomitee laiendatud koosseisu istungil, kus osalesid Vladimir Botškarjov, Nikolai Karotamm, Karl Säre, Boris Kumm ja Johannes Lauristin, Oskar Cher, Pauk, Vladimir Tributs ja Herman Arbon võeti vastu määrus: 
Nõukogude partisaniliikumine.
Nõukogude võimuorganite ning Punaarmee lahkumisel jäeti Eestisse EKP juhtivtöötajad põrandaaluse agitatsioonitöö ning relvastatud vastupanu organiseerimiseks. 
Enne Nõukogude vägede taganemist Eestist suvel 1941 organiseeriti Põhja-Eestis ja Saaremaal illegaalsed vastupanukeskused, Lõuna-Eestis seoses Saksa vägede kiire pealetungiga see ei õnnestunud. Ehkki 1. juulil viis hävituspataljonide operatiivgrupi staabi komissar Feodor Okk läbi Tartus maakondade parteikomiteede esimeste sekretäridega nõupidamise eesmärgiga organiseerida partisanitegevust nendes maakondades.
Virumaale Viivikonna piirkonda jäid ka 23. juulil 1941 moodustatud Vabariikliku Partisanistaabi ülem H. Roog (Hispaania kodusõjast osavõtnu, kes saadus Eestisse 1940. aastal) ja staabi liige Osvald Tuul, kes tabati ja hukati juba augustis 1941.
1. juulil 1942 – määrus – 1) Parteitöötajate kinnitamine sidemepidamiseks EK(b)P põrandaaluste organisatsioonidega Eestis määrata kohtadele volitatud isikud). : (A.Vaha, )
3. november 1942 loodi NSV Liidus Eesti Partisaniliikumise Staap ("Эстонский штаб партизанского движения"), mille juhiks oli EKP KK sekretär Nikolai Karotamm.
Eesti territooriumile saatmiseks valmistati ette 1942. aastal 6 partisanisalka ning juhid "EKP KK volinikud" J. Kalu (Lääne-Eesti), O. Salli (Põhja-Eesti), T. Talvi (Lõuna-Eestisse) ja J. Jürisson, kes pidid organiseerima vastupanu Harjumaal, Võrumaal, Valgamaal, Virumaal, Tartumaal ja Petserimaal. Peale grupijuhtide kuulus gruppidesse veel 7 parteiorganisaatorit, kes pidid asuma tegevusse suuremates linnades ja maakondades.
1944. aasta kevadtalvel komplekteeriti Eesti Partisaniliikumise Staabi reservis olnud partisanidest ja Leningradi oblastis võidelnud partisanibrigaadide võitlejatest:
Eestis tegutsenud partisanisalga juhte: Eduard Aartee, J. Vjaltsev, Paul Raag, Aleksander Turro, A. Stepanov, P. Kuragin, Leonid Mäting, Ilmar Jürisson, A. Ivanov, V. Vennikov.
Nõukogude partisanigruppide tegevus.
1941. aasta oktoobris saadeti Balti laevastiku luureosakonna poolt Ida-Virumaale endise Peipsi flotilli staabiülema 3. järgu kapteni А. Kozlovi juhendusel sajaliikmeline luurediversioonigrupp, mis maabus Põhja-Eesti rannikul Narva linnast läänes. Pärast reidi naasis Leningradi üle rindejoone 120-st vaid 26.
11. aprillist kuni 13. septembrini 1944 valmistati NSV Liidu Siseasjade Rahvakomissariaadi 4. valitsuse poolt ette 24 luurediversioonigruppi, lisaks millele saatsid luuregruppe ja üksikisikuid veel Punaarmee Leningradi rinde ja Volhovi rinde ja Punalipulise Balti laevastiku luureorganid ("РОШКБФ (разветотдел штаба Краснознаменного Балтийского флота)").
24. veebruaril 1944 tegid nõukogude I ja II partisanibrigaad, umbes 400 võitlejat (A. Filippovi ja F. Jangirovi juhtimisel) reidi üle jäätunud Peipsi ning tungisid 28. veebruaril Alajõe lähedal Katase külla, kus hävitasid saksa autokolonni ja kütte- ja määrdeainelao. Kataselt hargnesid brigaadid: I brigaad suundus loodesse, Roostoja küla ja Muraka raba peale, II brigaad põhja poole, Sahku, Potkriiva, Pootsiku küladesse ja sealt kirdesuunas. Pärast kolmenädalast reidi Alutaguse metsades ja rabades, suundusid nad 16. märtsil tagasi Uusküla lähedalt Venemaale.
12. märtsi ööl 1944 tuli üle Peipsi jää ja tungis Mustvee lähedal Omedu jõesuusse Saksa vägede tagalasse 400-meheline Esimese Eesti Partisanide Brigaadi Dmitri Makarovi III partisanibrigaad, mis purustati 94. julgestusrügemendi III pataljoni ülema major Bernhardi, 2. Eesti piirikaitserügemendi III pataljoni 12. kompanii ja omakaitseüksuste poolt mõne päeva jooksul, Tarakvere lahing ja Kangroveski ümbruses. Partisanibrigaadi ülesandeks oli Tapa raudteesõlme purustamine ja Tapa lennuvälja vallutamine. Lahingus Lilastvere–Ulvi maantee ületamisel Kangru küla juures kandis partisanibrigaad väga raskeid kaotusi ja partisanid jätkasid võitlust ilma keskse juhtimiseta. Brigaad jõudis Tudu, Virunurme ja Mäetaguse jooneni, seejärel peatati Oandu ja Virunurme vahelises ruumis ja suruti tagasi Murakasoo saartele. Väikesel osal õnnestus pääseda läbi metsade Peipsi äärde ja üle jää tagasi, mõni väiksem grupp jäi Sirtsu soo ümbruse metsadesse, kus neile terve järgneva kevade ja suve veel jahti peeti.
Punalipulise Balti laevastiku Staabi luureosakonna luure- ja diversioonitegevus.
Alates 1940. aasta juunipöördest ja Eesti annekteerimisest ja okupeerimisest asus Staabi luureosakond koos PBL Staabiga Tallinnas.
Staabi luureosakonnas oli kolm jaoskonda: üldosakond; raadioluurejaoskond ja dešifreerimisjaoskond.
Pärast Staabi luureosakonna evakueerimist (mille käigus osa raadioluurejaoskonna isikkoosseisust ja tehnilistest vahenditest hukkus traaleril Maija) moodustati täiendavalt Spetsiaalluure jaoskond ("отделение специальной разведки"), mis tegeles agentuur-, lahinguluure ning luurediversioonigruppide tegevuse juhtimisega. Jaoskonna ülem 3. järgu kapten S. Ivanov ("С. Е. Иванов"). Jaoskonna koosseisus oli üle rindejoone Eestisse ja Soome saadetud luuregruppidega sidepidamiseks Eriotstarbeline raadiojaam, luurajate ettevalmistusgrupp, mida juhtis kaptenleitnant L. Podoškin; kattedokumentide valmistamise grupp, mida juhtis Batrakov; langevarjuhüpete alase ettevalmistamise grupp, mida juhtisid V. Harahonov ja G. Galtšenko. Luuregruppide koosseisu valiti isikuid, kes olid pärit Tallinnast, Riiast, Leningradist ja Eesti ja Läti diviiside koosseisust ning laevastiku ohvitseride ja madruste seast, kes valdasid saksa või soome keelt. 
Lahinguluure läbiviimiseks moodustati ka merejalaväebrigaadide koosseisust: 5 salka, 1 akvalangistide/tuukrite salk ja 7 luuresalka. Õhuluurega tegelesid Luureosakonnale alluv 5. ja PBL alluv 15. lennuväepolk.
Eesti iseseisvuslased.
Passiivne vastupanu ja emigreerumine Soome.
Esimesed sammud Eesti Vabariikliku Rahvuskomitee (EVR) moodustamiseks tehti 1943. aastal, mil päevakorda kerkis Vabariigi Valitsuse moodustamise küsimus. Tekkis vajadus keskuse järele, mis koordineeriks seni Eestis iseseisvalt tegutsenud väikesi põrandaaluseid gruppe ja annaks neile ühtseid juhiseid iseseisvuse taastamiseks.
Enne Eesti Vabariikliku Rahvuskomitee ametliku asutamise koosolekut oli toimunud mitu ettevalmistavat nõupidamist. "Tallinna" rühm ehk Vaba Eesti Võitlusrinne oli pikka aega avaldanud põrandaalust väljaannet Vaba Eesti ning pidanud Leo Talgre abil ühendust A. Warmaga Soomes. Kontaktivõtu algatas ETK rühm jaanuari lõpus J. Sikkari kaasabil. EVRi kui "pseudoparlamendi" asutamiskoosolekule E. Kulli korterisse Pärnu mnt 23 kutsuti senisesse lõdvalt organiseerunud EVRi kuulunud esindajad: erapooletu Kaarel Liidak, põllumeeste kogudest Artur Ekbaum ja Juhan Kaarlimäe, "asunike" erakonnast Joh. Sikkar ja Helmut Maandi, rahvuslikust keskerakonnast E. Kull ja Oskar Mänd, sotsiaaldemokraatidest Oskar Gustavson ja Johannes Pikkov ja nn Tartu organisatsioonist Harri Moora. Uutena lisandusid Tallinna rühma esindus (Juhan Reigo ja Endel Inglist). 
Olmekonfliktid.
1944. aasta märtsis toimus üks suuremaid sõjaaegseid kaklusi eesti ja saksa sõdurite vahel Tallinnas restoranis Laine (praeguse restoran Maikrahv kohal, Raekoja plats 8), kus Idarindelt Tallinna saabunud pataljon Narva sõdurid tähistasid puhkusele pääsemist sakslastega kaklemisega. Kakluse ja konflikti tulemuseks oli Raekoja platsil ka hukkunuid, sest Tallinnas asunud Vene Vabastusarmee üksused tulid sakslastele appi ja pataljon Narva sõdurid viskasid platsile paar granaati.