Hüperrealism

Hüperrealism on kõrgresolutsiooniga fotot meenutav maalikunsti ja skulptuuri žanr, mida peetakse fotorealismi edasiarenduseks. Mõistet kasutatakse 21. sajandi alguses Ameerika Ühendriikides ja Euroopas välja kujunenud sõltumatu kunstiliikumise ja -stiili kohta.
Ajalugu.
Prantsuskeelse sõna "hyperréalisme" mõtles välja Belgia kunstikaupmees Isy Brachot, et kasutada seda oma Brüsselis asuva galerii 1973. aasta näituse nimena. Näitusel olid ülekaalus Ameerika fotorealistid Ralph Goings, Chuck Close, Don Eddy, Robert Bechtle ja Richard McLean, kuid esindatud olid ka mõjukad Euroopa kunstnikud Domenico Gnoli, Gerhard Richter, Konrad Klapheck ja Roland Delcol. Sellest ajast alates on Euroopa kunstnikud ja kunstikaupmehed kasutanud nimetust "hüperrealistid" fotorealismi esteetikast mõjutatud kunstnike kohta. Ameerika kunstnik Denis Peterson, kelle teedrajavaid töid peetakse fotorealismi haruks, rakendas mõistet "hüperrealism" uue, 21. sajandi alguse liikumise ja selle killustunud kunstnikerühmituse kohta. Graham Thompson on öelnud:"Üks näide sellest, kuidas fotograafia sulandus kunstimaailma, on fotorealistliku maalikunsti edu 1960. aastate lõpus ja 1970. aastate alguses. Seda kutsutakse ka superrealismiks või hüperrealismiks ning kunstnikud nagu Richard Estes, Denis Peterson, Audrey Flack ja Chuck Close töötasid sageli kaadritega, et luua maale, mis näiksid fotodena."
Hüperrealism vastandub 20. sajandi lõpu traditsiooniliste fotorealistlike maalide üks ühele kujutamisele. Hüperrealistlikud maalijad ja skulptorid kasutavad fotosid allikana, millest nad loovad detailsema tõlgenduse. Erinevalt fotorealismist on see tihti narratiivne ja emotsionaalne. Rangelt fotorealistlikud maalijad kalduvad ühtlase illustreeriva kujutamisstiili säilitamise nimel jäljendama fotosid ning eiravad või üldistavad teatud detaile. Nad jätavad sageli välja inimlikud tunded, poliitilised väärtushinnangud ja lugu jutustavad elemendid. Kuna fotorealism arenes popkunstist, oli maalide stiil ainulaadselt range, täpne ja teravalt tundevaba ning rõhutas üksluiseid ja igapäevaseid kujundeid.
Hüperrealism seevastu, olles siiski olemuselt fotograafiline, hõlmab pehmemat ja palju keerukamat keskendumist kujutavat ainest, esitades seda elava ja käegakatsutava objektina. Need hüperrealistlikel maalidel ja skulptuuridel olevad objektid ja stseenid on piinlikult üksikasjalikud, et luua illusioon reaalsusest, mida pole algsel fotol näha. Teiste sõnadega on need sürreaalsed, kuna saavutatud illusioon on jäljendatud reaalsuse veenev kujutis. Tekstuurid, pinnad, valgusefektid ja varjud tunduvad selgemad ja eristuvamad, kui nende alusfoto või isegi tegelik subjekt.
Hüperrealismi juured on Jean Baudrillard' filosoofias, "millegi matkimisel, mida tegelikult pole kunagi eksisteerinud". Nii loovad hüperrealistid võltsreaalsuse, veenva illusiooni, mis põhineb tegelikkuse jäljendamisel, digifotol. Hüperrealistlikud maalid ja skulptuurid on sündinud digikaamerate ja suure eraldusvõimega kuvarikujutistest. Kui fotorealism jäljendas analoogfotograafiat, siis hüperrealism kasutab digikujundeid ja muudab neid, et luua uus reaalsus. Hüperrealistlikud maalid ja skulptuurid on manipuleeritud ning kõrgresolutsioonkujutiste illusiooniga, mis on reaalsusest veelgi täpsemad.
Stiil ja metoodika.
Võrreldes fotorealismiga keskendub hüperrealism palju rohkem detailidele ja ainestikule. Hüperrealistlikud maalid ja skulptuurid ei ole fotode täpsed tõlgendused ega kindla stseeni või objekti täpsed illustratsioonid. Selle asemel kasutatakse täiendavaid ning tihti vaevumärgatavaid illustreerivaid elemente, et luua illusioon reaalsusest, mida tegelikult pole olemas või mida inimsilm ei näe. Lisaks võivad need sisaldada emotsionaalseid, sotsiaalseid, kultuurilisi ja poliitilisi teemaelemente kui maalitud visuaalse illusiooni täiendusi – see on selge eemaldumine vanemast ja märgatavalt täpsemini tegelikkust järgivast fotorealismist.
Hüperrealistlikud kunstnikud teevad mööndusi mõnedele tehnilistele vahenditele, millega kujutisi lõuendile või vormi kanda, sealhulgas esialgsetele joonistele või "grisaille"-alusmaalingutele ja -vormidele. Kujutiste lõuendile kuvamiseks kasutatakse küll slaidi- või multimeediaprojektoreid, kuid täpsuse tagamiseks kasutatakse ka selliseid alustustehnikaid nagu võrestike ettejoonistamine. Skulptuurides kasutatakse polüestrit, mis kantakse otse inimese kehale või objektile. Hüperrealism nõuab võltsreaalsuse jäljendamiseks kõrgel tehnilisel tasemel meisterlikkust ja virtuoossust. Nii kasutab hüperrealism teose kui terviku jaoks sageli ära selliseid fotograafia elemente nagu teravussügavus, perspektiiv ja fookuse ulatus. Mõned kunstnikud, näiteks Chuck Close, Denis Peterson, Bert Monroy ja Robert Bechtle, kasutavad digitaalse päritolu rõhutamiseks ära ka digifotode anomaaliaid, näiteks nende teralist struktuuri.
Ainestik.
Teemaringi kuuluvad portreed, kujutav kunst, natüürmordid, maastikud, linnavaated ja narratiivsed stseenid. Uuem hüperrealism on fotorealismiga võrreldes väljendusrikkam ning rõhutab sotsiaalseid, kultuurilisi ja poliitilisi teemasid. See on ka teravas vastuolus samaaegse fotorealismiga, kus jätkuvalt välditakse kõrvalekaldeid fotolikust kujutlusviisist. Hüperrealistid jäljendavad ja parandavad täpseid, ühiskondlikus või kultuurilises kontekstis olevaid fotokujutisi, et luua reaalsusest veenvaid, visuaalseid illusioone.
Mõned hüperrealistid on vihkamise ja sallimatuse narratiivse kujutamise abil paljastanud totalitaarseid režiime ja kolmanda maailma sõjaväelisi valitsusi. Denis Peterson, Gottfried Helnwein ja Latif Maulan kujutasid oma töödes sotsiaalse mandumise poliitilisi ja kultuurilisi hälbeid. Petersoni teos keskendus diasporaadele, genotsiididele ja põgenikele. Helnwein töötas välja ebatavaliselt jutustava teose, mis keskendus hälvetele holokausti minevikus, olevikus ja tulevikus. Maulani looming kritiseerib ühiskonna hoolimatust abitute, puudustkannatavate ja oma õigused kaotanud inimeste suhtes. Provokatiivsed teemad sisaldavad mõistatuslikke kujutisi genotsiididest, nende traagikast ja ideoloogilistest tagajärgedest. Need elutruud maalid on ajalooline kommentaar inimolendite grotesksele väärkohtlemisele.
Hüperrealistlikud maalid ja skulptuurid loovad peente valguse ja varju efektidega füüsilise kohaloleku. Kujutise esiplaani lähimad objektid, vormid ja pinnad näivad visuaalselt lõuendi tasapinnast eenduvatena ning skulptuuride detailidel on rohkem selgust kui tegelikkuses. Hüperrealistlikud kujutised võivad lähteaineks olnud fotode kujutistest olla 10–20 korda suuremad, kuid on siiski säilitanud väga suure eraldumisvõime värvis, täpsuses ja detailsuses. Mitmed maalid on tehtud värvipüstoliga, kasutades akrüül- ja õlivärvi või nende mõlema kooslust. Ron Muecki elutruud skulptuurid on reaalsetest kehadest palju suuremad või väiksemad ning on viimistletud uskumatult veenvate detailidega, kasutades selleks erilise täpsusega polüestervaikusid ja vorme. Bert Monroy digikujutised paistavad olevat fotode põhjal tehtud maalid, kuid on siiski loodud arvuti abil.