tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Turbo Pascal

Turbo Pascal on Pascal programmeerimiskeele täielik tarkvaraarendussüsteem, mis hõlmab kompilaatorit ning integreeritud arenduskeskkonda (IDE). Turbo Pascal töötab operatsioonisüsteemidega CP/M, CP/M-86 ning MS-DOS. Turbo Pascali arendajaks oli Philippe Kahn'i juhtimisel firma Borland. Peamiselt nõudlikumale tarbijale oli Borland Pascali nime all turul Turbo Pascali täiuslikum versioon (kaasas oli rohkem teeke ning standardteegi algkood, versioonis 7.0 oli ka kaitstud režiimi ("protected mode") jaoks kompileerimise võimalus). Borland Pascal oli laialdaselt kasutusel ka Borlandi poolt laiendatud ning ka üldtunnustatud Pascali dialekti nimetusena.
Borland on vabakasutusse andnud kolm Turbo Pascali versiooni: 1.0, 3.02 ja 5.5 MS-DOS'ile, seda peamiselt nende ajaloolist väärtust silmas pidades.
Idee.
Ajalooliselt oli programmeerijates toona sügavalt juurdunud arusaam, et programmeerimisel tuleb tingimata läbida kolm üksteisest täiesti erinevat tööetappi: redigeerimine, kompileerimine, linkimine. Iga etapi jaoks oli eraldi tööriist, mis oli loodud vaid selle etapi nõudmisi silmas pidades. Programmeerija kirjutas lähtekoodi, kasutades selleks tekstiredaktorit, kompilaator lõi sellest omakorda objektkoodi (sageli võis see võtta mitu läbimist), ning viimaks linkur kombineeris objektkoodi veel standardteekidega ning lõi täitefaili. Esimesena nägi selles eduvõimalust endale ja oma tarkvaraarendusvahendeid loovale vastloodud firmale Borland Philippe Kahn. 
Varajastel 1980. aastatel olid personaalarvutitele programmeerimisvahendite loojad peamiselt IBM, Microsoft ja Lattice. Nad kõik tegid C kompilaatoreid (mõned tegid ka Pascali kompilaatoreid), mis kõik töötasid sarnasel meetodil. Näiteks Microsoft Pascal süsteemi kompilaator vajas lähtekoodi läbimiseks kahte etappi ning lisandus veel lõplik linkimise etapp (mis võis võtta minuteid (süsteemides, kus lisaandmekandjana sai kasutada vaid kahte disketti). See oli väga ressursimahukas ettevõtmine varajaste PC-arvuti mudelite piiratud võimaluste juures. Tarkvaraarendusvahendite loojad olid aga suunanud oma tooted peamiselt professionaalsetele arendajatele, ning nende põhivahendite hinnad (koos mõningate abistavate tööriistadega, nagu profiilijad) algasid sadadest dollaritest.
Kahni idee oli integreerida need eraldi funktsioonid ühte programmeerimisvahendite komplekti, panna see kiiremini tööle ning küsida selle kõige eest vaid väikest tasu. Selle asemel, et müüa seda läbi juba loodud müügikanalite (jae- ja hulgikaubanduse), müüs ta seda odavalt läbi postimüügi. Turbo Pascal on arvatavalt üldse esimene integreeritud arenduskeskkond (IDE).
Kõigele lisaks polnud Turbo Pascali ketastel, erinevalt suurtest tootjatest, mingit kopeerimiskaitset. Turbo Pascal tuli koos kuulsa "raamatulitsentsiga": "Sa pead käsitlema seda tarkvara "nagu raamatut" – seda võib kasutada ükskõik kui palju inimesi, sa võid seda vabalt liigutada ühest arvutist teise". Kuna esimestel versioonidel polnud "online"-tuge, siis abi saamiseks Turbo Pascali juhendi hankimise vajadus toimis sisuliselt kopeerimisvastase kaitsena. Nii et väljend "käsitle seda kui raamatut" oli liigne, kuna kasutamiseks vajati igal juhul raamatut.
Chiang Mai

Chiang Mai on linn Tai põhjaosas, 700 km kaugusel Bangkokist, Chiang Mai provintsi keskus. Linna hüütakse ka Põhja Roosiks.
Gustav Vigeland

Gustav Vigeland (sünninimi Adolf Gustav Thorsen; 11. aprill 1869 – 12. märts 1943) oli norra skulptor.
Gustav Vigeland sündis puusepa perekonnas Lõuna-Norra rannaäärses Mandali asulas. Juba noorpõlves armastas ta puidust nikerdada. Ta töötas aastatel 1884–1885 Oslos puusepa õpipoisina, kuid pidi pärast isa surma koju tagasi pöörduma, et perekonda elatada. Aastal 1888 läks ta uuesti Oslosse kindla sooviga skulptoriks saada. Temast sai skulptor Brynjulf Bergslieni õpipoiss. Ta töötas mõnda aega ka Mathias Skeibroki ateljees.
Aastal 1889 esines ta esimest korda näitusel teosega "Hagar ja Ismael". Aastatel 1891–1896 reisis ning töötas ta muu hulgas Kopenhaagenis, Pariisis, Berliinis ja Firenzes. Pariisis külastas ta teiste hulgas ka Auguste Rodini ateljeed.
Gustav Vigelandi esimene isikunäitus toimus aastal 1894; selle vastukajad olid vastuolulised. Vabakutseline töö ei võimaldanud tal aga ennast elatada ning aastal 1897 asus ta tööle Trondheimis Nidarosi toomkiriku restaureerimisel, kus töötas 1902. aastani. 
Aastatel 1900–1910 saavutas Vigeland tuntuse oma portreedega. Kui Norra 1905. aastal iseseisvus, tekkis suurem nõudlus isamaaliste skulptuuride järele ning temalt telliti paljude tuntud norralaste, sealhulgas Henrik Ibseni ja Niels Henrik Abeli monumendid.
Kui Oslo linn Vigelandi maja aastal 1921 lammutas, õnnestus Vigelandil sõlmida linnaga kokkulepe, mille järgi talle lubati uus eluase ja ateljee. Samas pidi Vigeland loovutama linnale kõik oma senised ja tulevased teosed. Ta kolis uude ateljeesse Frogneri pargi lähedal 1924. aastal. Selle ümbrusse rajas ta oma kuulsad monumentaalsed skulptuurid, millest hiljem said Vigelandi pargi asukad.
Pärast Vigelandi surma sai tema ateljeest muuseum. Tänapäeval tuntakse Vigelandi eeskätt tänu Vigelandi skulptuuripargile.
Gustav Vigelandi vend oli maalikunstnik ja klaasikunstnik Emanuel Vigeland (1875–1948).
Skjånes

Skjånes (põhjasaami keeles "Skeavvonjárga") on küla Norra põhjaosas Finnmargi maakonnas Gamviki vallas Nordkinni poolsaare lõunakaldal Barentsi mere Tanafjordeni ääres.
Elanike arv on umbes 60–70 (2007).
Põhiline elatusallikas on kalandus.
Internaatkooli ja vanadekodu sulgemine tõid kaasa töökohtade nappuse. Valitsus keelas Tanafjordeni piirkonnas kalakasvatuse, mistõttu lõhekasvandus tuli sulgeda ning 2007. aasta suvest tegeldakse selle asemel kalapüügiturismiga.
Skjånesis asub Hopi kabel.
Luterlik Maailmaliit

Luterlik Maailmaliit (lühend LML) (inglise keeles "Lutheran World Federation (LWF)") on ülemaailmne luterlike kirikute osaduskond, mis asutati 1947. aastal Lundis (Rootsi). LML ühendab 142 kirikut 79 riigist umbes 70 miljoni liikmega. LML eelkäija oli 1923. aastal asutatud Luterlik Maailmakonverents. 
Vastavalt LML-i konstitutsioonile (§ 2) tunnistab Luterlik Maailmaliit “oma õpetuse, elu ja teenimise ainsate alustena Vana ja Uut Testamenti. Ta peab kolme oikumeenilist usutunnistust ja luterlikke usutunnistuskirju, iseäranis muutmata Augsburgi usutunnistust ja Martin Lutheri Väikest katekismust Jumala Sõna selgeks seletuseks”.
Struktuur.
LMLi peakorter asub Genfis (Šveitsis) Oikumeenilises Keskuses, kus on head võimalused tihedaks koostööks Kirikute Maailmanõukoguga ja teiste ülemaailmsete kristlike organisatsioonidega.&lt;br&gt;
LMLi kõrgeim seadusandlik organ on täiskogu, mis tuleb kokku iga seitsme aasta järel. Täiskogude vaheajal juhib tööd 49-liikmeline nõukogu ja selle täitevkomitee. Praegu on LMLi peasekretär õp. Martin Junge Tshiili Evangeelsest Luterlikust Kirikust ja president piiskop Dr Munib A. Younan Evangeelsest Luterlikust Kirikust Jordaanias ja Pühal Maal.
Regressiivne tulumaks

Regressiivne tulumaks on tulumaksu liik, mille puhul vastavalt sissetuleku suurenemisele tulumaksumäär brutosissetulekust väheneb.
Toiduvärvid

Toiduvärvid on värvained, mida kasutatakse toiduainele soovitud värvuse andmiseks või olemasoleva värvuse tugevdamiseks. 
Liigitus.
Päritolu järgi eristatakse looduslikke ja sünteetilisi toiduvärve. 
Eraldi klassi moodustavad toiduvärvid, mis saadakse sünteetiliste päritoluga osistest, kuid mille koostis on looduslikega ühesugune ehk niinimetatud naturaalidentsed toiduvärvid. 
Värvuse järgi eristatakse kollaseid, punaseid, siniseid, rohelisi, pruune ja musti toiduvärve, lahustuvuse järgi vees lahustuvaid ja rasvas lahustavaid toiduvärve. 
Keemilise struktuuri järgi jaotuvad looduslikud toiduvärvid antotsüaanseiks, karotinoidseiks, klorofülseiks ja betalaiinseiks. Sünteetilised toiduvärvid jagunevad asopurasoloonseiks, mono-, di- ja triasovärvideks ning ksantiinse-, indigo- või triasüülmetaanse struktuuriga toiduvärvideks. 
Kasutamine.
Esimesed andmed toiduvärvide kasutamise kohta pärinevad Plinius Vanemalt, kes kirjeldas, kuidas Antiik-Roomas värviti looduslike värvainete ja värvimuldadega veini ja leiba. 1960. aastast on kiiresti arenenud sünteetiliste toiduvärvide tootmine, sest need tunduvalt odavamad kui looduslikud ning heade kasutus- ja säilimisomadustega. Kuid mitte kõik sünteetilised toiduvärvid ei ole inimese tervisele ohutud. Seetõttu hakati 1980. aastatel uuesti tähelepanu pöörama looduslikele toiduvärvidele. Paljudes riikides on toiduvärvide kasutamine allutatud kindlatele eeskirjadele. Maailma suurimad toiduvärve tootvad ettevõtted on Hoffmann ja Roche, mis toodab looduslikke toiduvärve Givaudian ja Dynapol.
Hopi kabel

Hopi kabel (norra keeles "Hop kapell") on puidust kabel Norra põhjaosas Finnmargi maakonnas Gamviki vallas Skjånesi külas Hopis. Geograafilised koordinaadid on 70°47'56" N, 28°06'45" E.
Kabel rajati 1977. 
Kabeli juures on surnuaed.
Varasem kabel.
20. sajandi oli plaanis tuua Hopi üle vana Gamviki kirik (kabel), kuid selle asemele rajati Hopi koolikabel, mis õnnistati 19. augustil 1928.
BM-30 Smertš

9A52 Smertš (BM-30) (vene keeles БМ-30 Смерч) on Nõukogude Liidus valmistatud mitmikraketiheitja laskesüsteem. GRAU koodnimetus on 9A52.
Ajalugu.
Raketiheitja on töötatud välja Nõukogude Liidus Tulas 1970. ja 1980. aastail. Relv valmis 1987 ja võeti relvastusse 1989. Esmakordselt fikseeriti lääne vaatlejate poolt 1983. On olnud kasutusel Tšetšeenia sõdades, Dagestani konfliktides, Venemaa-Gruusia sõjas 2008 ja modifikatsioon 9A52-2 ka Venemaa invasioonis Ukrainasse 2022. Ukraina on sellest välja töötatud oma versiooni BM-30 Vilkha.
Kirjeldus.
Tegemist on suurima laskekaugusega mitmelasulise raketiheitjaga. 6 relvasüsteemiga Smertšide patarei suudab tulistades katta maa-ala 800 x 800 m.
Jaan Allik

Jaan Allik VR II/3 (kuni 11.11.1939 Ivan, ka Johannes; 8. oktoober (vkj 26.september) 1892 Polli vald, Karksi kihelkond – 15. jaanuar 1942 Sevurallagi vangilaager, Sverdlovski oblast) oli Eesti sõjaväelane (major) (alates 1940).
Sündis 8. oktoobril (vkj 26.09.) 1892 Karksi kihelkonna Polli vallas Mälgandi talus.
Vabariigi Valitsuse otsusega 8. oktoobrist 1920 anti 9. jalaväepolgu alamkapten Johannes Allikule Vabaduse Risti II liigi 3. järk, nr 1421,
Sai autasuna Abja valla Abja mõisast Jaanimäe talu. Töötas Mõisakülas kooliõpetajana. Kaitseliidu Pärnumaa Maleva Halliste malevkonna pealiku abi ja Mõisaküla kompanii pealik.
Jaan Allik hukati 15. jaanuaril 1942 Sevurallagi vangilaagris. Matmispaik teadmata.
Siseveed

Siseveed on maismaal paiknevad veed: jõed, järved, tehisveekogud, põhjavesi, mandrijää ja liustike vesi.
Passaathoovused

Passaathoovused on passaattuulte mõjul tekkivad hoovused.
Ookeanides on lõunapassaathoovused, mis suunduvad ekvaatorilt lõunasse piki mandrite idarannikuid, ja põhjapassaathoovused, mis suunduvad ekvaatorilt põhja poole.
Aleksander Arol

Aleksander Arol VR II/3 (25. veebruar 1897 Gluhhovo, Venemaa – 16. märts 1937 Mõisaküla) oli Eesti sõjaväelane (leitnant).
Sündis 25. (vkj 13.) veebruaril 1897 Venemaal Gluhhovos. Pere oli seotud Harjumaa Saue vallaga. Vallaline. Õppis Tallinna linnakoolis ja Petrogradi 5. Gümnaasiumis, mille lõpetas jaanuaris 1916.
Sõjalised teadmised sai Pauli sõjakoolis 1916. Ülendati lipnikuks oktoobris 1916. Teenis 245. ja 22. tagavarapolgus kuni jaanuarini 1916. Esimeses maailmasõjas osales 8. kütipolgus nooremohvitseri ja rooduülemana ning õppemeeskonna nooremohvitserina kuni detsembrini 1917. Veebruarist aprillini 1918 teenis ta 1. Eesti Polgus. 
Vabadussõja eel 22. novembril 1918 astus 1. jalaväepolku, kus oli algul nooremohvitser, siis 16. roodu ülem. Sai 4. veebruaril 1919 Feodorovka küla all jalast raskelt haavata. Teenis järgnevalt 1. diviisi tagavarapataljonis rooduülemana. Juulis 1919 läkitati 1. jalaväepolgu jalaluurajate komando vanemohvitseriks ning novembris komando meeskonna ülemaks. Ülendati oktoobris 1919 alamleitnandiks ja seejärel leitnandiks. Demobiliseeriti detsembris 1920.
Õppis aastail 1922–1934 Tallinna Tehnikumis masinaehituse osakonnas, kus omandas inseneri kutse. Töötas juunist 1927 (vaheaegadega) riigiraudteel Tallinna veojaoskonnas vedurijuhi abi ja vedurijuhina. Septembrist 1932 oli Veoametis tehnik ning juunist 1935 revidendi kohustes. Alates oktoobrist 1936 elas ja töötas Mõisakülas Raudtee Tehastes insenerina. 
Aleksander Arol suri 16. märtsil 1937 Mõisaküla alevis peaaju verevalumi tõttu. Maeti Tallinna Rahumäe kalmistule.
Tunnustus.
Vabariigi Valitsuse otsusega 18. veebruarist 1925 anti leitnant Aleksander Arolile Vabaduse Risti II liigi 3. järk nr 2927. Lisandus 40 000 marka ja Vabadussõja mälestusmärk haavatu lindiga. Vabadusristi kavalerina sai 1928. aasta mais Harjumaa Vääna valla Vääna mõisast 21,69-hektarilise krundi, mille nimeks sai Tiigi talu. Tegelikult kohta pidama ei asunud ja müüs selle rendiõiguse 1931. aasta kevadel ära.
Merebriis

Merebriis ehk päevabriis on päevane rannikutuul suunaga merelt rannale,
mille tekitajaks on maapinna soojenemisega kaasnevad õhuvoolud üles ning jahedama õhumassi liikumine vee kohalt rannale.
Orutuul

Orutuul on tuul, mis puhub mägedes mööda oru nõlva alt üles.
Orutuul tekib siis, kui päike soojendab päeval oru põhja ja nõlvu ning soe õhk hakkab ülespoole liikuma.
Mäetuul

Mäetuul ehk laskuv tuul on atmosfääri horisontaalse õhurõhu erinevuste tõttu, õhumassi sunnitud ülevoolamisel mäest, selle tuulealusel nõlval tekkinud laskuv tuul. 
Tuuled, mis puhuvad mägedes ülevalt alla jaotuvad soojadeks ja külmadeks.
Soojad laskuvad tuuled: föön, chinook, chanduy, puelche, suhhovei ja zonda
Külmad laskuvad tuuled (katabaatilised tuuled): boora, mistraal, liustikutuul, böhmwind, tramontana ja elvegust
Soojadeks mäetuulteks nimetatakse kuiva õhu liikumist tuulealustel nõlvadel alla. Horisontaalselt liikuv õhumass on mäge ületades sunnitud tuulepealset nõlva pidi üles kerkima, kaotades märgadiabaatilise protsessi käigus niiskust ja muutudes seejuures kuivemaks, mäeharja ületanud õhk laskub mööda tuulealust nõlva alla ning soojeneb nüüd kuivadiabaatilise gradiendi kohaselt, muutudes samas suhteliselt veelgi kuivemaks.
Hans Harjakas

Hans Harjakas VR II/3 (kuni 1. juunini 1940 Hans Harjaks; 4. märts (vkj)/ 16. märts 1891 Harjaka talu, Ridalepa küla, Sauga vald, Pärnu kihelkond – 20. veebruar 1970 Mõisaküla) oli Eesti sõjaväelane (reamees).
Õppis Sauga vallakoolis. Teenis ratsaväes alates 1912. aastast. 
Esimeses maailmasõjas teenis 6. tragunipolgus, vabanes 1918. aastal. 
Vabadussõjas osales 1. Ratsapolgu 3. eskadronis alates 25. detsembrist 1918. Viidi jaanuaris 1919 üle 2. Ratsapolgu 2. eskadroni. Demobiliseeriti aprillis 1920.
Vabariigi Valitsuse otsusega 15. septembrist 1920 anti 2. Ratsapolgu reamehele Hans Harjakale Vabaduse Risti II liigi 3. järk nr 1159, 
Lisandus 10 000 marka ja Vabadussõja mälestusmärk.
Pärast sõda elas mõnda aega Audrus ning vedas autoga kaupu. Alates 1930. aastast asus perega elama Mõisakülla, kus töötas linavabrikus auto juhina, hiljem kütja-masinistina. Oli Vabaduse Risti Vendade Ühenduse (VRVÜ) Pärnu osakonna liige. 
Teise maailmasõja ajal pääses vanuse tõttu mobilisatsioonidest ning jäi repressioonidest puutumata. Oli pärast sõda kütja-masinist Mõisaküla linavabrikus kuni pensionile siirdumiseni 1956. aasta sügisel. 
Hans Harjakas suri 20. veebruaril 1970 Mõisakülas aju veresoonkonna lubjastumise tagajärjel. Ta on maetud Mõisaküla kalmistule.
Isiklikku.
Kirikukirjades olnud perekonnanimi Harjaks muudeti Mõisaküla linna perekonnaseisuametniku otsusega 1. juunist 1940, andes ainsaks nimekujuks Harjakas.
Kalju Saaber

Kalju Saaber (sündinud 11. oktoobril 1944 Kalmu talus Inju-Aruvälja külas Küti vallas Viru maakonnas) on eesti kirjanik. 
Ta õppis Paide ja Rakvere keskkoolis, töötas seejärel Rakvere metsakombinaadis ning lõpetas 1963. aastal Rakvere 1. töölisnoorte keskkooli. 
Aastatel 1964–1967 õppis Saaber Tartu Riiklikus Ülikoolis ajalugu, raske haigus katkestas aga õpingud. 
Alates 1968. aastast on Kalju Saaber kutseline kirjanik, Kirjanike Liidu liige aastast 1979.
Luterliku Maailmaliidu liikmeskirikute loend

Järgmised kirikud on Luterliku Maailmaliidu liikmeskirikud seisuga märts 2008
Gamviki kirik

Gamviki kirik on kirik Norra põhjaosas Finnmargi maakonnas Gamviki vallas Gamvikis. Ta asub kohaliku tee nr 263 ("fylkesvei 263") ääres. See on kõige põhjapoolsem kirik Mandri-Euroopas.
Kirik ehitati 1957–1958 ja selle pühitses sisse piiskop Alf Wiig 27. aprillil 1958, neljandal pühapäeval pärast ülestõusmispüha. Arhitektid on Gudolf Blakstad ja Herman Munthe-Kaas.
Kirik on betoonist. Ta on ehitatud töökirikuks. Kirikuruumis on 224 kohta ja kogudusesaalis 80 kohta.
Kiriku läänetiiva vastas üle tee ("Kirkeveien") asub surnuaed.
Kogudus ja kihelkond.
Kuningliku resolutsiooniga 16. novembrist 1861 eraldati osa Tana kogudusest Nesseby kihelkonnast Tana kihelkonnaks ning sellega liideti osa Lebesby kihelkonna Kjøllefjordi kogudusest Gamviki kogudusena.
1. jaanuaril 1914 muudeti Tana ja Gamviki koguduse vahelist piiri, nii et osa Tana kogudusest läks Gamviki koguduse alla.
Kuningliku resolutsiooniga 11. oktoobrist 1968 eraldati Gamviki kogudus Tana kihelkonnast eraldi Gamviki kihelkonnaks.
Juubel.
Aastal 2008 tähistati 50 aasta möödumist kiriku sisseõnnistamisest. Pidulikul jumalateenistusel teenisid Gamviki koguduse õpetaja ning Hammerfesti praostkonna praost. Kaasa tegid Gamviki koguduse koor ja lasterühmad. Kutsutud olid kõik, kes olid selles kirikus laulatatud, konfirmeeritud või ristitud.
Varasemad kirikud.
Esimene kirik ("samekapellet" 'saami kabel') rajati algselt 1718–1719 misjonikirikuna Deatnu valda Gullholmenisse. Sealt toodi ta Gamviki 1856 ja õnnistati sisse 1858. Kabel seisis uue kiriku kõrval 1914. aastani. Pärast sajandivahetust oli kavas viia see üle Hopi, kuid see plaan jäi soiku.
Teine Gamviki kirik rajati kabeli kõrvale ja pühitseti sisse 15. juulil 1894. Seal oli 260 istekohta. Saksa väed põletasid selle 5. novembril 1944 taganedes maha nagu suurema osa teisigi Finnmargi kirikuid.
Mehamni kirik

Mehamni kirik (algselt "Mehamni kabel") on kirik Norra põhjaosas Finnmargi maakonnas Gamviki vallas Mehamnis kohaliku tee nr 263 (Gamviksveieni) ääres.
See valmis 1965. Arhitekt on Hans Magnus.
See on 203 kohaga betoonist saalkirik.
Varasem kabel.
20. detsembril 1931 pühitseti sisse Mehamni kabel.
Bitonaalsus

Bitonaalsus on muusikas kahe toonika üheaegsus.
Jaak Kangilaski

Jaak Kangilaski (10. detsember 1939 Viljandi – 30. august 2022) oli eesti kunstiajaloolane ja rektor.
Kangilaskit kui õppejõudu ja kunstiajalugu käsitlevate teoste autorit on peetud üheks tänapäevase Eesti teenekamaks kunstiajaloolaseks, kunsti populariseerijaks ning kunstnike ja kunstiajaloolaste õpetajaks.
Haridus.
Ta lõpetas 1958. aastal Tallinna 10. Keskkooli ning 1963. aastal Tartu Riikliku Ülikooli ajaloolase ja kunstiajaloolasena. 1969. aastal kaitses ta samas kunstiteaduste kandidaadi väitekirja.
Töökohad.
Aastatel 1967–1971 oli Kangilaski Tartu Riikliku Ülikooli õppejõud.
1971. aastal alustas ta tööd Eesti NSV Riikliku Kunstiinstituudi / Tallinna Kunstiülikooli õppejõuna; aastatel 1978–1987 oli kunstiajaloo kateedri juhataja, 1987–1989 teadus- ja õppeprorektor, 1989–1995 rektor.
1995. aastal valiti Kangilaski Tartu Ülikooli kunstiajaloo professoriks. Selles ametis töötas ta 2005. aastani. Aastatel 2003–2006 oli ta Tartu Ülikooli prorektor, 2006. aastast Tartu Ülikooli emeriitprofessor. 2014. aastal valiti ta ka Eesti Kunstiakadeemia emeriitprofessoriks.
Jaak Kangilaski on esinenud loengutega muu hulgas New Yorgi, Oslo, Bergeni, Helsingi, Turu ja Jyväskylä ülikoolis ning kirjutanud uurimusi kunstiteooriast, näituste ülevaateid ja arvustusi. Tema peamine uurimisvaldkond on olnud Lääne 19. ja 20. sajandi kunst.
Ta on olnud UNESCO Eesti rahvusliku komisjoni esimees.
Poliitiline tegevus.
Jaak Kangilaski kandideeris 2007. aasta Riigikogu valimistel Sotsiaaldemokraatliku Erakonna nimekirjas, kuid ei osutunud valituks. Ta on kuulunud ka Tartu linnavolikokku. 2009. aastast kuulus ta Nõmme Linnaosa Halduskogu 7. koosseisu.
Isiklikku.
Ta oli Juhan ja Mari Kangilaski poeg ning Ott Kangilaski vennapoeg.
Tema abikaasa oli Miralda Kangilaski (sündinud Laagus). Jaak Kangilaski oli filosoof Jaan Kangilaski ja kunstnik Kadri Kangilaski isa.
AS Orto

AS Orto on 1932. aastal Tallinnas asutatud tarbe- ja kodukeemiaettevõte. AS Orto asub Suur-Sõjamäe tänav 30, Tallinnas.
Orto hakkas 1932. aastal tootma pesuseepi, -soodat ja vankrimääret. 1937. aastal lisandusid sortimenti juba ka parfümeeria- ja kosmeetikakaubad. Eesti NSV ajal avanes märksa suurem turg, tootevalik laienes ja töötajate hulk ulatus kõrgajal 799-ni. Lisaks tarbekeemiale hakati tootma ka alumiiniumtuube ja plastdetaile ning eksperimenteeriti plastmööbliga.
Arendati nelja tootesuunda: tarbekeemia, kodukeemia, tööstuskeemia ja parfümeeria.
Tänapäeval on Orto Eesti juhtiva kosmeetikatootjana liikumas n-ö rohelise trendiga, muutes oma tooteid järjest looduslikumaks.
1996. aastal hakati tootma sääsetõrjevahendeid sarjas Plix, aasta hiljem kosmeetikasarja Puhas Loodus.
2005. aastal moodustas kosmeetikatoodete müük Orto käibest 70%, eksport 15%. 2009. aastal moodustasid kosmeetikatooted käibest kolm neljandikku.
2008. aastal oli Orto käive 22 miljonit krooni. 2009. aastal töötas ettevõttes 22 inimest, neist pooled tootmises.
Rahalises arvestuses on Orto Eesti turul L'Oreali, Nivea ja Lumene järel neljandal kohal. Müüdud koguste arvestuses ollakse koha võrra kõrgemal, sest Orto tooted on võrreldes välismaise kaubaga odavamad.
Robert Vaidlo

Robert Vaidlo (26. oktoobrini 1937 Robert Veedi; 14. veebruar 1921 Tartu – 1. oktoober 2004) oli eesti lastekirjanik ja ajakirjanik.
Elukäik.
Ta sündis Tartus haritlasperes. Ta lõpetas 1940. aastal Tallinna Prantsuse Lütseumi. Enne Nõukogude armeesse mobiliseerimist 1941. aastal õppis paar semestrit Tartu ülikoolis.
Pärast sõda töötas ta Rahva Hääle ajakirjanikuna, lisaks tegi oma lasteraamatute põhjal lastesaateid Eesti Televisioonis ning kirjanduslikku kaastööd ajakirjale Looming ja ajalehele Kodumaa.
Isiklikku.
Tema vend Osvald Vaidlo hukkus 1944. aastal Nõukogude okupatsioonivägede eest põgenedes.
Google Chrome

 
Google Chrome on ettevõtte Google loodud priivaraline veebibrauser. See toodi turule 2008. aastal ja põhineb komponentidest Apple WebKiti brauserimootorist ja Mozilla Firefoxi brauserist. Hiljem väljastati versioonid Linuxile, macOS-ile, iOS-ile, Joe Mama-le ja Androidile. Mais 2012 sai Google Chrome'ist maailma populaarseim veebibrauser, möödudes Internet Explorerist.
Enamus Chrome'i lähtekoodist tuleneb Google'i vabast ja avatud allikaga veebibrauserist Chromium, aga Chrome ise on litsentseeritud kui priivara. Algselt oli joonistusmootoriks WebKit, aga Google lõi sellest eraldiseisva mootori nimega Blink. Kõik Chrome'i variandid peale iOS-i versiooni kasutasid Blinki 2017. aasta seisuga.
2022. aasta oktoobris oli StatCounteri hinnangul Chrome'i kasutatavus personaalarvutite hulgas 67% (pärast tipptulemust 72,38% 2018. aasta novembris), on tahvelarvutitel enim kasutatud brauser (olles möödunud Safarist) ja on ka juhtiv nutitelefonidel. Kokku on Chrome'i kasutatavus 65% üle kõigi platvormide, mis tähendab, et see on maailma levinuim veebibrauser. Edu tõttu on Google laiendanud Chrome'i kaubamärki ka teistele toodetele, sealhulgas ChromeOS, Chromecast, Chromebook, Chromebit, Chromebox ja Chromebase. 
Ülevaade.
Esimene Google Chrome'i beetaversioon operatsioonisüsteemile Microsoft Windows tuli välja 2. septembril 2008 ja esimene stabiilne versioon 11. detsembril 2008. 2012. aasta jaanuaris kasutas Google Chrome'i 25–28% brauserikasutajatest ning Chrome oli sellega veebibrauserite seas teisel või kolmandal kohal. Google Chrome'i on sisseehitatud link Google'i veebipoe rakenduste juurde.
Chromium.
2008. aasta septembris avaldas Google suure osa Chrome'i lähtekoodist Chromiumi projektis. Chromium on veebibrauser, mis sarnaneb Chrome'iga, kuid kasutab BSD litsentsi ega sisalda vaikimisi PDF-i vaaturit ega automaatset uuendamist. Lähtekoodi avamine lihtsustas brauseri portimist Linuxile ja Mac OS X-ile.
Turuosa.
2016. aasta septembris oli brauseri turuosa 62,62%.
Ajalugu.
Google'i tegevjuht Eric Schmidt oli kuus aastat eraldi veebibrauseri arendamise vastu. Ta väitis, et "tol ajal oli Google väike ettevõte" ja ta ei tahtnud alustada "brauserisõdu". Firma kaasasutajad Sergey Brin ja Larry Page palkasid mitu Mozilla Firefoxi arendajat ja ehitasid Chrome'i demoversiooni. Hiljem ütles Schmidt: "See oli nii hea, et sundis mind sisuliselt meelt muutma." 
2004. aasta septembris ilmusid esmakordselt kuulujutud, et Google ehitab veebibrauseri. Veebiajakirjad ja USA ajalehed teatasid sel ajal, et Google palkab muuhulgas endisi Microsofti veebiarendajaid. See juhtus ka vahetult peale Mozilla Firefox 1.0 ilmumist, mille populaarsus kasvas hüppeliselt ning võttis turuosa Internet Explorerilt, millel oli täheldatud turvaprobleeme. 
Chrome põhineb Chromiumi projekti avatud lähtekoodil. Brauseri arendus algas 2006. aastal, mida juhtis Sundar Pichai . Chrome'i "põhiline arendus" toimus Google'i Kitcheneri kontoris.
Tim Berners-Lee

Timothy John Berners-Lee (sündinud 8. juunil 1955 Londonis) on inglise arvutiteadlane ja Massachusettsi Tehnoloogiainstituudi professor. Tema suurim leiutis on võrguprotokoll World Wide Web.
25. detsembril 1990 õnnestus tal luua esimene toimiv ühendus HTTP klientrakenduse ja serveriga internetis Robert Cailliaui ja Euroopa Tuumauuringute Keskuse CERN abiga. 1994. aastal asutas ta organisatsiooni World Wide Web Consortium, mis jälgib veebi arengut. Ta on selle direktor ja projekti World Wide Web Foundation looja.
The Daily Telegraph on teda nimetanud suurimaks elavaks geeniuseks.
Karjäär.
CERNi töötajana juunist kuni detsembrini 1980 uuris Berners-Lee hüperteksti põhimõtteid. Seal lõi ta prototüüpsüsteemi ENQUIRE. Pärast CERNist lahkumist hakkas ta töötama Bournemouthis John Poole'i aktsiaseltsis Image Computer Systems, kuid naasis CERNi 1984. Aastal 1989 oli CERN suurim internetipakkuja Euroopas ning Berners-Lee nägi võimalust ühendada internet hüpertekstiprotokolliga. Ta kirjutas W3C lehel nii: "Pidin lihtsalt võtma hüperteksti idee ja ühendama selle edastusohje protokolli idee ja domeeninimesüsteemi ideega ning – tadaa! – sündis World Wide Web."
Esimesed katsetused selles vallas programmeeris ta märtsis 1989. 1990. aastal lõi ta Robert Cailliau abiga versiooni, mis rahuldas tema ülemust Mike Sendalli. Ta kasutas süsteemi Enquire ideid, et luua World Wide Web, mille jaoks programmeeris ta esimese veebibrauseri, mis töötas CERN-is operatsioonisüsteemis NeXTSTEP. Ta tegi ka esimese veebiserveri CERN HTTPd ("Hypertext Transfer Protocol Daemon").
Esimene veebileht loodi CERNis. See kasutas World Wide Webi protokolli ning näitas eeskuju, kuidas kasutada veebibrauserit ja kuidas teha enda veebiserverit. See oli ka maailma esimene veebikataloog, sest Berners-Lee haldas süsteemi teistestki serveritest peale enda oma.
2004. aasta detsembris võttis ta vastu pakutud töökoha Southamptoni ülikoolis infotehnoloogia vallas elektroonika ja arvutiteaduse alal, et töötada oma uue projekti Semantic Web kallal.
Aviett

Aviett (prantsuse keeles "aviette") ehk minilennuk on väike ja kerge ühe- või kaheistmeline lennuk, mis on mõeldud eeskätt harrastuslennunduseks või eksperimentaallennukina.
Sellised lennukid on tavaliselt lihtsa konstruktsiooniga, sageli amatöörlennunduses ise ehitatud või komplektina kokkupandavad. Avietid on tavaliselt varustatud väikese kolbmootoriga ning neid iseloomustavad madalad kasutus- ja hoolduskulud.
Karl Viil

Karl (Kirill) Viil (30. mai 1901 Võisiku vald, Viljandimaa – 19. juuni 1943 Norillagi vangilaager, Krasnojarski krai, Venemaa) oli Eesti Vabariigi kaadrisõjaväelane (kapten), erialalt suurtükitehnik. 
Võttis vabatahtlikuna osa Vabadussõjast ja sai haavata. Lõpetas 1923. aastal Sõjaväe Tehnikakooli. Teenis Aegna saarel ja Sõjaministeeriumis. Tegeles spordiga - Ülemaalistel Kaitseväe spordivõistlustel võitis ta 1927 teivashüppes teise koha, 1929 vehklemises teise koha. 
Arreteeriti 14. juunil 1941. Mõisteti 5. septembril 1942 NKVD erinõupidamise otsusega kaheksaks aastaks sunnitöölaagrisse. Suri vangistuses. Rehabiliteeriti 1956. aastal. 
Kenotaaf Tallinna Aleksander Nevski kalmistul Karl Viili abikaasa Olga Viili (Hindremäe) matmispaigas.
Kirjandus.
Avaldanud artikleid ajakirjades Merendus ja Sõdur: 
Isiklikku.
Tema isa Jaan (Ivan) Viil (1877–1934) oli Tallinna Tselluloosivabriku töölisaktivist ja Tallinna Ühise Haigekassa 26. novembril 1917 toimunud esimese peakoosoleku delegaat.
Leida Tigane

Leida Tigane (21. mai 1908 Tartu – 13. veebruar 1983 Tallinn) oli eesti lastekirjanik ja prosaist.
Lõpetas 1927. aastal Tartu Tütarlaste Gümnaasiumi.
Isiklikku.
Tema õed olid lastekirjanik Aino Tigane ja kunstiteadlane Valli Tigane.
Preventiivne veterinaaria

Preventiivne veterinaaria on veterinaaria valdkond, mis tegeleb peamiselt loomade haiguste ennetamisega. 
Haiguste ennetamise peamised suunad on järgmised:
Alma Ostra-Oinas

Alma Rosalie Ostra-Oinas (16. september 1886 Sillaotsa talu, Padari küla, Vastse-Kuuste vald, Tartumaa – 2. november 1960 Inta, Komi ANSV) oli Eesti poliitikategelane.
Elulugu.
Alma Rosalie Ostra õppis Tartu Puškini gümnaasiumis ja seejärel Bestuževi kursustel (1915) ja Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas. Juba kooliajal kuulus ta põrandaalusesse organisatsiooni, kus toimetas käsikirjalist õpilaste nädalalehte Koit. Gümnaasiumis õppimise ajal hakkas ta tegutsema Venemaa Sotsiaaldemokraatliku Töölispartei Tartu komitees. 
Jõulude eel 1904 taheti teda arreteerida, tal läks aga korda Riiga põgeneda, kus algas ka kümneaastane põrandaalune tegevus. 1905. aasta revolutsiooni sündmustes osales ta Tallinnas, selle tõttu arreteeriti ta sama aasta detsembris ja saadeti Siberisse administratiivasumisele Tobolski kubermangu, kust ta aga põgenes ning jätkas parteilise varjunime "Zelma" ("Зельма") all illegaalset parteitööd Tallinnas VSDTP Tallinna komitee liikmena. Ta saadeti VSDTP Tallinna komitee saadikuna 1907. aastal Londonis toimunud VSDTP V kongressile. 
1910. aastal astus ta Peterburi Kõrgematele Naiskursustele filosoofiateaduskonda. 1915. aasta sügisel arreteeriti ta sõjavastase kõne pärast kursuste miitingul ja saadeti politsei järelevalve all Narva. 
1917. aasta veebruarirevolutsiooni järel naasis Ostra-Oinas Tallinna. Temast sai ajakirjanik ja poliitik – ta hakkas tööle ajalehe Sotsiaaldemokraat toimetajana ning ta valiti Tartu ja siis Tallinna linnavolikogu liikmeks. Ta oli Eesti Sotsiaaldemokraatliku Tööliste Partei esindajana Ajutise Maanõukogu liige. Alma Ostra-Oinas oli ajalehe Sotsiaaldemokraat toimetaja (1917–1918), Ajutise Maanõukogu liige ja osales Ülevenemaalise Asutava Kogu valimistel. 
Aastail 1924–1937 oli ta Tallinna linnavalitsuse nõunik, juhatades tööbörsi ja Töökaitseosakonda ning LV Hoolekande osakonna juhataja. Alma Ostra-Oinase algatusel ja juhtimisel korraldati 1926. aastal Tallinnas esimene Üleriiklik Eesti Hoolekande Näitus, mis andis ülevaate riigi hoolekande tööst. 1929. aastal lõpetas ta Tartu Ülikooli õigusteaduskonna. 
Alma Ostra-Oinas oli Asutava Kogu ja I, II, III ja IV Riigikogu koosseisu saadik Eesti Sotsiaaldemokraatliku Tööliste Partei poolt.
18. aprillil 1934 kinnitas Tallinna-Haapsalu rahukogu rahukohtuniku otsuse, millega mõisteti Alma Ostra-Oinasele kinnipeetava vapsi Jaan Reinbachi laimamise eest kolmenädalane karistus. 
Ta tegutses ka advokaadi ja kirjanikuna (1923. aastal ilmus romaan "Aino", 1936 "Lendva").
Alma Ostra-Oinase vangistasid Saksa okupatsioonivõimud 1942. aastal ja 1945. aastal NKVD, ta suri asumisel Komis 1960. aastal.
Isiklikku.
Aastail 1909–1910 oli ta abielus VSDTP aktivisti ja hilisema Eesti kommunistide juhi Jaan Anveltiga, 1914. aastal abiellus ta Eesti sotsiaaldemokraatliku liikumise juhtiva tegelase Aleksander Oinasega. Koos viimasega oli ta rahuläbirääkimiste eesmärgil kontaktis põrandaaluse Eesti kommunistide juhti Viktor Kingissepaga.
Johannes Pikkov

Johannes August Pikkov (ka Juhan ja Pikhof; 4. november 1883 Tallinn – 3. september 1947 Krivoštšokovo laager, Siblag, Novosibirski oblast, Venemaa) oli Eesti arhitekt ning ühis-, omavalitsus- ja riigitegelane.
Haridus- ja töökäik.
Ta õppis Tallinna linna 2. algkoolis ja aastatel 1897–1902 Tallinna tislermeister A. Rosenbaumi juures. Oli ehituspuusepp Tallinnas, Peterburis, Helsingis ja Riias.
Aastatel 1908–1914 õppis ta Riia linna käsitöökoolis, edasi J. Ozoliņši tehniliste kursuste arhitektuuriosakonnas, mille lõpetas 1915. aastal. Esimese maailmasõja ajal aastatel 1915–1918 teenis ta Vene sõjaväes Gattšinas ehitustehnikuna. Võttis Eesti poolel osa Vabadussõjast. 
Oli Töö- ja Hoolekandeministeeriumis töökaitseinspektor aastatel 1918–1919, töötas Teedeministeeriumis mitmel ametikohal. Õppis 1920. aastal Haridusministeeriumi stipendiaadina Riias ja aastatel 1930–1934 Tallinna Tehnikumis, lõpetas selle arhitektina. Akadeemiliselt oli ta ÜÜ Valgma liige, peale selle liitumist ÜS Raimlaga oli ta viimase vilistlaskogu liige.
Ta töötas 1930. aastatel Teedeministeeriumis, pikemalt oli ta ehitusjärelevalve inspektor. Nõukogude okupatsiooni ajal 1940–1941 oli ta Kommunaalmajanduse Rahvakomissariaadis arhitekt. 
Looming.
Avaldanud ehitus- ja korteriküsimuste alaseid artikleid.
Poliitikuna.
Omavalitsustes.
Ta oli oma vaadetelt vasakpoolne, kuulus alates 1905. aastast Venemaa Sotsiaaldemokraatliku Tööliste Partei Tallinna komiteesse. Poliitilistel põhjustel oli ta 1907. aastal vangistatud Tallinnas. Eesti Sotsiaaldemokraatliku Tööliste Partei (ESDTP) liige alates 1917. 
Ta valiti 1917. aastal ESDTP esindajana Tallinna linnavolikokku. Tallinna linnanõunik aastatel 1919–1921. Alates 1935 Insenerikoja tegevliige.
Eesti riigitegelasena.
Teise maailmasõja ajal 1944. aastal oli ta Rahvuskomitee liige ja alates 18. septembrist 1944 oli ta Otto Tiefi valitsuse teedeminister. 
Ta vahistati Saksa okupatsioonivõimu poolt 28. aprillil 1944 ja uuesti Nõukogude okupatsioonivõimu poolt 11. oktoobril 1944. Mõisteti NSV Liidu Ülemkohtu sõjakolleegiumi poolt 23. juulil 1945 5 aastaks sunnitöölaagrisse ja 3 aastaks asumisele, suri 3. septembril 1947 Siblagi süsteemi Krivoštšokovo vangilaagris Novosibirski oblastis.
Arvi Kork

Arvi Kork (kodanikunimega Arvi Tinits; 2. detsember 1927 – 1. aprill 1997) oli eesti kirjanik ja ajakirjanik.
Elulugu.
Arvi Tinits sündis 1927. aastal Peningi vallas Harjumaal kooliõpetaja pojana. Õppis Tallinnas, mobiliseeriti 1944 noorukina Saksa lennuväe abiteenistusse. Jõudis 1944. aasta sügisel Saksa vägede Eestist taandudes Saksamaale, kus lõpetas pärast sõda Lübecki Eesti Gümnaasiumi. Täiendas end Müncheni DP ülikoolis, Stockholmi ülikoolis ning Toronto Ryersoni instituudis ("Ryerson Institute of Technology"). Teenis Kanada ratsakaardiväe rügemendis ("The Governor General's Horse Guards"), kus jõudis kapteni auastmeni. Hiljem töötas pikemat aega Toronto politseis.
Ajakirjanikuna tegutses Ameerika Hääles ja aastast 1986 kuni surmani Vaba Eestlase toimetuses.
Looming.
Korgi teoseid iseloomustab kiire süžeeareng, kirev tegelaskond ja elav, kõnekeelne dialoog.
Heaoluveterinaaria

Heaoluveterinaaria on valdkond, mis tegeleb loomakaitse meditsiiniliste aspektidega. 
Heaoluveterinaaria jaguneb:
Villem Raid

Villem Raid (kuni 1935 Villem Rosberg, ka Villem Rossberg; 18. märts 1900 Tallinn – 8. august 1979 Stockholm) oli Eesti sõjaväelane (kapten), piirivalvur ja metsavend, Nõukogude piirivalvur ning Saksamaa sõjaväelane ("Hauptsturmführer").
Ta osales vabatahtlikuna Vabadussõjas, lõpetas Sõjakooli 1. lennu 3. augustil 1919. Teenis Kalevlaste Malevas, hiljem viidi üle Piirivalvesse. Viimati, 1933–1940, oli Kuressaare rajooni ülem. Ülendati kapteniks 24. veebruaril 1932. 
Nõukogude okupatsiooni ajal oli ta Eesti NSV Siseasjade Rahvakomissariaadi Piirivalve Talituse Valga jaoskonna Mõisaküla rajooni ülem (kapten).
Alates juulist 1941 metsavend. Osales Liivamäe lahingus. Talle on pandud süüks, et ta osales Saksa okupatsiooni ajal Mõisaküla vallutamise järel 16. ja 23. juuli 1941 Omakaitse terroritegudes Mõisakülas ja juulist detsembrini 1941 Pärnus.
Oli pärast Teist maailmasõda Saksamaal sõjavangis, 1951 asus ümber Rootsi. Eesti Ohvitseride Kogu Rootsis asutajaliige.
Ta suri 8. augustil 1979 ja maeti 4. septembril 1979 Stockholmi Metsakalmistule.
Sander Puri

Sander Puri (sündinud 7. mail 1988 Tartus) on endine Eesti jalgpallur (ründav poolkaitsja, ääremängija). 
Ta on mänginud Eesti klubides Tartu SK 10 Premium, Tallinna FC Levadia, Viljandi JK Tulevik, Nõmme Kalju FC, Tallinna JK Legion ja Tartu JK Tammeka. Välismaal on ta mänginud sellistes klubides nagu AE Lárisa (Kreeka), Kielce Korona (Poola), Lombard-Pápa TFC (Ungari), Kuopio PS (Soome), St. Mirren (Šotimaa), York City (Inglismaa), Sligo Rovers (Iirimaa), Karviná (Tšehhi) ja Waterford (Iirimaa).
Klubikarjäär.
Aastail 2006–2009 tuli Tallinna FC Levadia särgis neljal järjestikusel hooajal Eesti meistriks.
2008. aastal käis Puri kaks korda testimisel Dortmundi Borussia juures ning oli lepingule väga lähedal.
2009. aastal käis ta nädalasel testimisel Celtic FC juures. Ta ei jäänud vastust ootama, vaid sõitis seejärel kohe testimisele Kreeka klubisse AE Lárisa 1964, kus ta sõlmis ka lepingu.
AE Lárisa.
Puri jõudis esimese eestlasena Kreeka kõrgliigasse, kui sõlmis 14. detsembril 2009 viieaastase lepingu AE Lárisaga. Esimese värava lõi ta 28. märtsil PAOK vastu. Ühtekokku jäi hooaja keskel Kreekasse siirdunud eestlase arvele esimese hooajaga (2009/10) 11 mängu (neist kolm põhikoosseisus), värav ja kollane kaart.
Teisel hooajal mängis ta Kreeka liigas 10 mängu, kuid väravaid ei löönud.
Kielce Korona.
28. jaanuaril 2011 sõlmis ta 5-kuulise laenulepingu Kielce Koronaga. Ta on esimene Poola kõrgliiga klubiga lepingu sõlminud eestlane.
Esimese värava lõi ta treeningmängus 4. veebruaril Minski Dinamo vastu.
Lombard-Pápa.
2011. juulis laenati Puri Ungari klubisse Lombard-Pápa. Laenuleping lõpetati vastastikusel kokkuleppel 19. jaanuaril 2012.
St. Mirren.
15. märtsil 2013 sõlmis Puri hooaja lõpuni kestva lepingu Šotimaa kõrgliiga klubiga St. Mirren.
York City.
2013. aasta juunis sõlmis Puri lepingu Inglismaa neljanda liiga klubiga, York City.
Tartu JK Tammeka.
10. veebruaril 2022 liitus Puri oma sünnilinna klubiga Tartu JK Tammeka.
20. novembril 2023 teavitas Puri, et lõpetab pärast Tammeka üleminekumänge oma mängijakarjääri. Tema viimaseks mänguks jäi 3. detsembri mäng Viimsi JK vastu.
Koondisekarjäär.
Puri debüteeris Eesti koondises 30. mail 2008, kui koondise vastaseks oli Balti turniiril Läti. Puri sekkus mängu 60. minutil, kui vahetas välja Ats Purje. Mäng kaotati 1:0. Oma esimese värava lõi ta turniiril Linnapeade karikale Leedu jalgpallikoondise vastu. Mäng lõppes seisuga 1:1.
Isiklikku.
Ta on üks sportlikest kolmikutest: vend Eino Puri on samuti jalgpallur, õde Kadri Puri on võrkpallur.
Kaimar Saag

Kaimar Saag (sündinud 5. augustil 1988 Viljandis) on Eesti jalgpallur (ründaja), kes mängib Eesti klubis Viljandi Tulevik.
Lisaks Eesti klubidele on ta klubikarjääri jooksul mänginud veel Taani klubides Silkeborg IF ja Vejle Kolding, Rootsi klubis Assyriska FF, Norra klubis Nybergsund Trysil ja Fääri saarte klubis B36 Tórshavn.
Klubikarjäär.
FC Levadia ja laen Tallinna Kalevis.
Saag alustas 16-aastaselt profikarjääri FC Levadia ridades. Lõi oma esimese Meistriliiga värava 16. oktoobril 2005 JK Tartu Merkuur vastu. 2007. aastal oli pool hooaega laenul JK Tallinna Kalevis. 19-aastaselt siirdus FC Levadiast välismaale, sõlmides 4,5-aastase lepingu Taani klubiga Silkeborg IF, kes tol ajal mängis Taani esiliigas.
Silkeborg IF.
28. jaanuaril 2008 sõlmis lepingu Taani klubiga Silkeborg IF. Seitse päeva hiljem mängis Saag oma esimese mängu Silkeborg IF-i meeskonnas Aarhus GF vastu. Oma esimese värava Silkeborgis lõi 2008. aasta 6. aprillil 2-1 võidumängus FC Fredericia vastu.
Klubi statistika.
"Seisuga 18. märts 2012."
Koondisekarjäär.
Ta on Eesti koondises pidanud 46 kohtumist ja löönud 3 väravat. Oma debüüdi tegi Saag Eesti koondises 8. septembril 2007 EM valikmängus Horvaatia vastu, kus vahetas 80. minutil välja Tarmo Kingi. Mäng kaotati 2:0. Mängupäeval oli Saag 19-aastane.
Carl Gustaf Frölich

Krahv Carl Gustaf Frölich, läti "Karls Gustavs Frēlihs" (1637 – 3. märts (14. märts) 1714 Stockholm), oli saksa päritolu Rootsi sõjaväelane ja riigitegelane. 
Ta oli pietistliku kirjaniku ja müstiku Eva Margareta Frölichi (1650–1692) ja kolonel Hans Frederik Frölichi (1637–1715) vend.
Sündis Gustav II Adolfi ajal Rootsi teenistusse astunud sõjaväelase Hans Kristoffer Frölichi (1602–1658) ja Elisabet von Plesseni pojana. 
1676. aastal sai kolonelleitnandi auastme ja määrati Göta jõe äärse Bohuse kindluse komandandiks. 1678. aasta suvel kaitses kindlust Ulrik Frederik Gyldenløve (Taani-Norra kuningas Frederik III poeg) vägede vastu, mille järel sai koloneli auastme, määrati 1679. aastal Malmö komandandiks ja naturaliseeriti Rootsi aadliks. Aastal 1693 nimetati Västernorrlandi, Jämtlandi ja Härjedaleni asehalduriks. Pärast Karl XII valitsema asumist määrati ta 1698. aastal Hälsinge rügemendi ülemaks ning 12. märtsil 1700 Riia ja Riia kindluse kuberneriks. Samal aastal sai kindralleitnandi auastme ja vabahärra tiitli. 9. jaanuaril 1704 ülendati jalaväekindrali auastmesse ja asus teenima Riia garnisonirügemendi ülemana. 1705. aastal sai õukonnatiitli "kungligt råd" ning oli ka Tartu õuekohtu presidendi ametis. 
21. juunil 1706 sai krahvitiitli ja immatrikuleeriti krahvisuguvõsana Frölich nr 49 Rootsi rüütelkonda.
Mõnedel andmetel oli Riia ehk Liivimaa kuberneri ametis vahemikus 18. aprill 1702 – 17. jaanuar 1706.
Perekond.
Ta oli kaks korda abielus. Tema esimene abikaasa oli Plantina Margareta Bengtsdotter Cederbom (surn. 1690), kes oli Bengt Ragnvaldssoni ja Anneke von Kugelni tütar. Abielust sündis:
Tema teine abielu oli Beata Kristina Cronströmiga (1671–1752).
Juhan Kokla

Juhan Kokla (1. juuli 1915 Tallinn – 31. detsember 1992 Stockholm) oli eesti ajakirjanik.
Ta lõpetas 1934. aastal Läänemaa Ühisgümnaasiumi, õppis aastatel 1936–1941 Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas. 
Kõigepealt töötas ta Haapsalu aadressbüroo ametnikuna ja 1937. aastast Haapsalu linnavalitsuse asjaajajana.
Ajakirjanikutööd alustas Juhan Kokla 1936. aastal ajalehes Lääne Elu, hiljem oli reporter ajalehtedes Vaba Maa ja Rahvaleht. Aastail 1941–1944 oli ta Postimehe Tallinna toimetuse juhataja. 1944. aastal arreteeriti ta SD poolt; samal aastal põgenes ta Nõukogude okupatsiooni eest Rootsi.
Rootsis töötas ta ajalehes Stockholms-Tidningen Eestlastele ja sai 1950. aastal selle peatoimetajaks, aastail 1959–1992 oli selle ajalehe järglase Eesti Päevalehe peatoimetaja.
Isiklikku.
Juhan Kokla oli abielus Hilda Koklaga, kes suri 26. juunil 1988. Neil oli poeg Peet, kes oli samuti ajakirjanik. Tema onu Konstantin Kokla ja onupoeg Nikolai Kokla olid õigeusu preestrid.
Bert Hellinger

Bert Hellinger (sünninimi Anton Hellinger; 16. detsember 1925 Leimen Baden – 19. september 2019) oli saksa psühhoterapeut, kes tuntud konstellatsioonide meetodi loojana. Meetodi kõige kaugemale jõudnud vormi nimetas ta "vaimu liigutused" ("Gehen mit dem Geist"). Maailmas on tuhandeid meetodist mõjutatud terapeute, muuhulgas Eestis Armen Tõugu ja teiste antroposoofide poolt välja arendatud, Rudolf Steineri ideedest mõjutatud pildidraama praktiseerijad.
Tallinna lahing

Tallinna lahing on mõiste, mida võib kasutada mitme lahingu kohta: 
Tallinna lahingu mõistet võib kasutada ka Tallinna piiramiste kohta:
Vaata ka.
Tallinna ümbruskonnas toimunud lahingud:
Rentslimiljonär

"Rentslimiljonär" on 2008. aastal valminud Suurbritannia mängufilm, mis põhineb India diplomaadi Vikas Swarupi romaanil "Miljardimäng". Danny Boyle'i lavastatud film sai kaheksa Oscarit.
Auhinnad.
Oscar (2009)
Briti Filmi- ja Telekunsti Akadeemia auhind (2009)
Kuldgloobus (2009)
Ekraaninäitlejate Gildi auhind (2009)
Eugen Kapp

Eugen Kapp (26. mai 1908 Astrahan – 29. oktoober 1996 Tallinn) oli eesti helilooja ja pedagoog.
Mälestuse jäädvustamine.
Suure-Jaanis – majas, mille ehitas Hans Kapp ja kus elas Villem Kapp – on Heliloojate Kappide majamuuseum, mille eksponaatide hulgas on ka Eugen Kapile kuulunud tiibklaver.
1998. aastast toimub Suure-Jaanis jaanipäeva eel Suure-Jaani muusikafestival, mis on pühendatud heliloojatele Kappidele.
Isiklikku.
Eugen Kapp oli Artur Kapi poeg. Joosep Kapp oli tema vanaisa, Aleksander Kapp ja Hans Kapp tema onud ning helilooja Villem Kapp onupoeg. On maetud Tallinna Metsakalmistule, muusikute künkale.
Fabian von Fersen

Vabahärra Fabian von Fersen (7. veebruar 1626, Tallinn Rootsi kuningriik – 9. august (vkj 30. juuli) 1677, Malmö Taani) oli Rootsi sõjaväelane ja riigitegelane, Rootsi Skåne maakonna Cronendahli vabahärra. 
Elulugu.
Sündis Eestimaa maanõuniku, Laupa, Lohu ja Jäneda mõisniku (aastast 1630 ka Abja) Reinhold Fabian von Ferseni (1594–1649) ja Dorothea Wrangelli (1590–1652) pojana. Tema ema oli Rootsi feldmarssali ja Liivimaa kindralkuberneri Herman Wrangeli õde.
Teise Põhjasõja Rootsi invasiooni järel Poolasse oli 1657. aastal Krakówi komandant, Taani-Rootsi sõja (1657–1658) järel 1659 Stralsundi ülemkomandant.
Aastatel 1660−1668 oli ta Liivimaa rüütelkonna Liivimaa maanõunik. 1663. aastal määrati kindralmajori auastmes Liivimaa ja Riia kuberneriks ja ülendati 1668. aastal jalaväe kindralleitnandiks. Aastatel 1671–1674 oli ka Liivimaa kindralkuberneri kohusetäitja. 
1674. aastal sai jalaväekindraliks ja koos venna Hans von Ferseni (Riia kuberner aastast 1675), ning onupoegade Otto Wilhelm von Ferseni ja Hermann von Fersen nooremaga Cronendahli (Skabersjö, Skåne maakonnas) vabahärra tiitli.. 
Taani-Rootsi Skåne sõja alguses ülendati 1675. aastal Rootsi kuningliku väe feldmarssaliks ja kui Roskilde rahuga oli Taani-Norra sunnitud riigi ülejäänud osade päästmiseks kolmandiku oma territooriumist loovutama, mille hulka kuulusid Blekinge, Bornholm, Bohuslän (Båhuslen), Skåne ja Trøndelag ning 1645. aastal sõlmitud Brömsebro rahu järel veel ka Hallandi, siis Fabian von Fersen oli 1676. aastast Skåne, Hallandi ja Blekinge kindralkuberner. 
Ta oli Eestimaa Maardu (aastast 1663), Sipa, Laupa, Liivimaa Abja, Palupera, Mäksa, 
Raadi mõisa pärushärra. 
1677. aasta juunis, Skåne sõjas juhtis ta Malmö piiramisel Rootsi vägesid. 26. juunil löödi küll Taani väed tagasi, kuid Fersen suri mõned päevad hiljem lahingus saadud haavadesse. Fabian von Fersen soovis oma testamendi kohaselt saada maetud Tallinna toomkirikusse, kuhu ta juba eluajal endale ja oma pereliikmetele hauakoha oli ostnud. Ferseni surnukeha viidi Stockholmi, kus kadunuke saadeti suurte sõjaväeliste auavalduste ja saatjaskonna saatel laevadega viimsele teekonnale Tallinnasse. 
Fabian von Ferseni sarkofaag asub Tallinna toomkiriku pikihoone loodenurgas, selle kõrval paikneb tema venna, Hans von Ferseni kivist sark. Sarkofaagi kohal asus kuni 20. sajandi alguseni uhke pinkloož. Ferseni hauamonument-sarkofaag on võetud kunstimälestisena riikliku kaitse alla.
Perekond.
Fabian von Fersen abiellus 13. mail 1657. aastal Krakówis ooberst Christian von Brettlachi lese Sabina Elisabethiga (surnud 1684/92), kes oli Heinrich Arnold von Westernhageni ja Helene Eleonore von Witzlebeni tütar. Abielust sündis Adam Johan von Fersen (1666–1667).
Tema lesestunud abikaasa abiellus 19. septembril 1680 Tallinnas Virumaa Uhtna pärushärra ja Ubja mõisniku, hilisema feldmarssali, Habsburgide Hispaania Madalmaade Brüsseli asehalduri ja Hispaania krahvi (1709) Fabian von Wrangeliga (1651–1737; ).
Naatriumkarbonaat

Naatriumkarbonaat ehk sooda ehk kaltsineeritud sooda ehk pesusooda ehk kristalne sooda on keemiline aine valemiga Na2CO3. 
Kasutatakse argielus laialdaselt. 
Tahkel kujul esineb ta tavaliselt kristallhüdraadina Na2CO3·10H2O. 
Sooda lahus on hüdrolüüsi tõttu üsna tugevalt aluseline. 
Sooda on üks põhitooraineid klaasi valmistamisel.