Ülesaksamaaline Blokk/Ümberasustatute ja Õiguste Kaotanute Ühendus

Ülesaksamaaline Blokk/Ümberasustatute ja Õiguste Kaotanute Ühendus (saksa "Gesamtdeutsche Block/Bund der Heimatvertriebenen und Entrechteten", lühend GB/BHE, või lihtsalt BHE) oli 1950–1961 Lääne-Saksamaal tegutsenud partei.
Erakond esindas teise maailmasõja eelsetelt Saksamaa idaaladelt (Sileesia, Pommeri, Ida-Preisimaa), teistest riikidest, (näiteks Tšehhoslovakkia Sudeedimaalt) väljasaadetud ja sõjas kannatanud sakslaste huve.
Erakond kogus pärast asutamist 1950. aastal märkimisväärse osa pagulaste häältest, kuid kaotas populaarsuse 1950. aastatel lõpul, mil väljasaadetute enamus oli integreerunud Lääne-Saksamaa ühiskonda. 1961. aastal ühines erakond Saksa Parteiga, moodustades Ülesaksamaalise Partei.
Ideoloogia.
Partei seisis Saksamaa Liitvabariigis pagulaste sotsiaalpoliitiliste huvide eest. Erakonna moto oli „Kodumaaõigus idas – eluõigus läänes”. BHE poliitika ei olnud suunatud ainult ümberasustatud isikute elutingimuste kiirele parandamisele, vaid ka oma valijaskonna tööhõive tagamisele, eriti avalikus halduses. Edukas pagulaste integreerimine osutuks paradoksaalselt ka erakonna probleemiks, sest edu huvide esindajana aitas oluliselt kaasa ümberasustatud inimeste integreerimisele, kuid mida enam leevendus ümberasustatud inimeste materiaalne puudus, seda enam pöördusid nad BHE-st ära kohalike parteide, eriti CDU/CSU, poole.
BHE püüdis algusest peale pöörduda lisaks ümberasustatud inimeste rühma ka teiste sihtrühmade poole, nagu pommitamise ohvrid, valuutareformi ohvrid või pärast 1945. aastat poliitilistel põhjustel ametist vabastatud ametnikud. Neile kõigile viitas partei nimes lisand "Õiguste Kaotanute”. Siiski oli erakond peamiselt keskendunud ümberasustatud inimestele. Selgelt olid parteis esindatud (ka Witikobundis organiseeritud) sudeedisakslased, kes olid pärast Tšehhoslovakkiast väljasaadetud. Hoolimata selgetest katsetest ei suutnud erakond luua püsivat liitu ülejäänud rahvusliku leeriga.
Erakonnale oli iseloomulik, et selle ridadesse kogunes palju endisi natse, näiteks esimehed Waldemar Kraft ja Theodor Oberländer. Esimene rõhutas 1952. aastal selgesõnaliselt, et BHE on partei „ka endiste natside jaoks, kuid mitte nendele, kes veel tänapäeval on natsid”. Parteiliikmete hulgas oli mitmeid endiseid kõrgemaid natse: pikaajaline Alam-Saksi pagulaste minister Erich Schellhaus; propagandist Walter Becher; ametnik Walter Eckhardt; SA-Stabschef Wilhelm Schepmann; SS-Gruppenführer Heinz Reinefarth;
Erakond seisis ka sõjajärgse territoriaalse korra mittetunnustamise eest, mis tegi partei atraktiivsemaks ka uutele parempoolsetele natsionalistidele. BHE ei olnud otseselt äärmusparempoolne partei, kuid tal oli roll denatsifitseerimise meetmete lõpetamisel ja natsimeelsete töölevõtmisel 1950. aastaste Lääne-Saksamaal.
Samas oli erakond keskendunud pagulaste sotsiaalpoliitiliste olude parandamisele, mis moodustas ideoloogilise silla, mille kaudu oli BHE valmis koostööd tegema lisaks parempoolsetele jõududele ka vasakpoolsete jõududega, peamiselt SPD-ga. Eelkõige Hesseni ja Alam-Saksi liidumaades, lühiajaliselt ka Baieris, toetas erakond SPD juhitud valitsusi.
Ajalugu.
Asutamine.
Pärast teist maailmasõda sattusid lääneriikide Saksamaa okupatsioonitsoonidesse miljoneid sakslasi. Kartes nende sakslaste radikaliseerumist, olid lääneliitlased pagulasorganisatsioonide tegutsemise vastu. Pagulasorganitsioonide keelust loobuti alles iseseisval Lääne-Saksamaal pärast 1949. aasta valimisi. Schleswig-Holsteinis, Alam-Saksis ja Baieris moodustasid ümberasustatud isikud 1950. aastal vastavalt 32,3%, 27,2% ja 21,1% elanikkonnast. Hesseni ja Baden-Württembergi ümberasustatud isikud moodustasid vähem kui 18% elanikkonnast ning Hamburgis, Bremenis, Nordrhein-Westfalenis ja Rheinland-Pfalzis mitte üle 10%.
Ümberasustatute ja Õiguste Kaotanute Ühenduse (BHE) asutas 8. jaanuaril 1950 Waldemar Kraft (1898–1977) Schleswig-Holstein pealinnas Kielis. Uus partei osales 1950. aasta 9. juuli liidumaa valimistel ja sai üllatuslikult 23,4 protsenti häältest. Pärast valimisvõitu Schleswig-Holsteinis astus BHE koalitsiooni CDU, FDP ja DP-ga. Edust ajendatuna liitusid mitmed teised poliitilised pagulasorganisatsioonid BHE-ga ja erakond levis üle Lääne-Saksamaa. 
Liidumaades.
Samal aastal, 19. novembril sai BHE Hesseni valimistel ühises blokis FDP-ga 31.8% ja 21 kohta, millest kaheksa said endale BHE liikmed. 26. novembri Baieri valimistel sai erakond 12.3% ja 26 kohta. Alam-Saksis rajas erakonna kohaliku osakonna Friedrich von Kessel ja BHE sai 1951. aasta valimistel 14,9% häältest. Bremeni valimistel sai erakond 5,6% häältest, teistes liidumaades ei saanud partei maapäeva.
Partei osales mitmete liidumaade valitsustes: aastatel 1952–1964 Baden-Württembergis, 1950–1962 Baieris, 1954–1966 Hesseni liidumaal, 1951–1963 Alam-Saksi liidumaal ja 1950–1958 Schleswig-Holsteinis. BHE aastatepikkune valmisolek koalitsiooniks muutis eelkõige Hessenis SPD sisuliselt aastakümneteks liidumaa enamusparteiks. Siiski ei jõudnud erakonna tulemused kunagi ühelgi liidumaal 50% ligidale.
1952. aastal tegi erakond katse määratleda end laiemalt, kui vaid pagulasi esindava erakonnana, võttes kasutusele nime Gesamtdeutscher Block/BHE ("Ülesaksamaaline blokk", lühend GB/BHE). Nimevahetus ühiskonnas aga ei kinnistunud ja parteid nähti edaspidigi väljasaadetud sakslaste esindajana, mistõttu ei laienenud märkimisväärselt ka erakonna valijaskond.
Föderaalvalitsuses.
Liidunõukogus toetas Kraft tollase kantsleri Konrad Adenaueri valitsuse välis- ja sotsiaalpoliitikat, mis oli BHE jaoks parteisiseselt vastuoluline.
1953. aastal osales erakond esmakordselt Liidupäeva valimistel ja pääses (partei jaoks pettumustvalmistava) 5,9% ja 27 liikmega parlamenti. BHE poolt hääletas vaid 34% ümberasustatuist. Erakond kaasati Konrad Adenaueri juhitud koalitsiooni. Theodor Oberländerist sai ümberasustatud isikute, pagulaste ja sõjaohvrite minister ("Bundesminister für Vertriebene, Flüchtlinge und Kriegsgeschädigte") ja Waldemar Kraftist eriasjade minister ("Bundesminister für besondere Aufgaben"). 
Kraft oli erakonna esimees 1954. aastani Aastatel 1954–1955 oli erakonna esimees Oberländer. Esimeeste CDU-sõbralik juhtimine tekitas konflikti erakonnas ja 1955. sattusid mõlemad juhid ülejäänud fraktsiooniga konflikti seoses eriarvamusega Saarimaa statuudi ja sellele Pariisi kokkulepete kohta. Endised esimehed liitusid CDU-ga, uueks juhiks sai von Kessel. Erakond lahkus valitsuskoalitsioonist.
Hääbumine.
1950. aastate lõpuks oli erakonna CDU-meelne poliitika ja pagulaste integreerumine viinud erakonna populaarsuse languseni. 1957. aasta Liidupäeva valimistel sai BHE 4,6%, millega ei ületanud valimiskünnist. Erakonna poolt oli hääletanud vaid 26% ümberasustatuist; isegi tugeva toetusega Baieris ei ületanud hääletanute protsent 35.
Samuti oli BHE kaotanud toetust liidumaades. 1958. aastal sai erakond Schleswig-Holsteini valimistel 6,9% ja Alam-Saksis 1959. aastal 8,3% häältest. Viimasena pääses partei liidumaa maapäeva 1960. aastal, mil see sai Baden-Württembergi valimistel 6.6% häältest. 1966. aastaks oli erakonna järelkäija kaotanud GDP kõik kohad liidumaade parlamentides.
1957. aastal astus von Kessel tagasi, uueks erakonna esimeheks sai Frank Seiboth. Tema juhtimisel üritas erakond pääseda 1961. aastal Liidupäeva, proovides kõigepealt veenda erakondi langetama valimiskünnist 3% peale. Kui see ebaõnnestus, ühines BHE 15. aprillil 1961 väikese parempoolse konservatiivse Saksa Parteiga (DP), moodustades Ülesaksamaalise Partei (Gesamtdeutsche Partei; GDP). Uus erakond sai Liidupäeva valimistel vaid 2,8% häältest.
Sisuliselt oli Ülesaksamaalise Partei BHE järg, sest pärast Liidupäeva valimistel ebaõnnestumist lahkusid enamik DP liikmetest erakonnast. Kuigi üksikud GDP on saanud hiljem parlamenti, on nad seda teinud teiste erakondade valimisnimekirjades. Ametlikult ei ole GDP, millel 1980. aastate alguses oli veel umbes 1000 liiget, siiani laiali läinud.