Lüneburg

Lüneburg (ametlikult "hansalinn Lüneburg", saksa "Hansestadt Lüneburg", alamsaksa "Lümborg", ladina "Luneburgum" või "Lunaburgum", vanaülemsaksa "Luneburc", vanasaksi "Hliuni", polaabi "Glain") on linn Saksamaal Alam-Saksimaal Ilmenau jõe ääres. See paikneb umbes 50 km Hamburgist kagus ja kuulub selle linna laiemasse metropolipiirkonda. Linn on samanimelise kreisi keskus. Linna pindala on 70,34 km².
31. detsembril 2017 elas Lüneburgis 75 192 inimest. 2007. aasta detsembri seisuga oli see Saksamaal suuruselt 120. linn.
Lüneburgi nimetatakse ka soolalinnaks, kuna see on olnud ajalooline soolatootmiskeskus. Lüneburgil on 2007. aastast lubatud kasutada oma nimega koos tiitlit "hansalinn" ("Hansestadt"), mis tunnistab tema kunagist kuulumist Hansa Liitu.
Lüneburgis tegutseb Leuphana ülikool.
Lüneburg on 1993. aastast Tartu sõpruslinn ja Tartus tegutseb Tartu Lüneburgi Selts. 
Paiknemine.
Lüneburg asub Ilmenau jõe ääres, umbes 30 km selle suubumiskohast Elbesse. Jõgi voolab läbi linna ja see on pandud ka linna laulu sisse; varem läbisid seda koged, vedades soola linnast teistesse, suurematesse Hansa Liidu sadamatesse naabruses.
Linnast lõunas laiub 7400 km² Lüneburgi nõmme, mis tekkis ulatusliku raie, metsapõlengute ja karjatamise tulemusena. Pärimus, et nõmm tekkis sajanditepikkusest metsalangetamisest, mis võeti ette Lüneburgi soolatööstuse pideva puiduvajaduse rahuldamiseks, ei ole ajalooliselt kinnitatud. Tõenäoliselt tekkis nõmm puude langetamise käigus juba pronksiajal.
Lüneburgi vanalinn ("Altstadt") asub soolakupli kohal, mis on linna esialgne jõukuseallikas. Kuid soolalademete pidev kaevandamine, mille kohal linn seisab, on põhjustanud ka linna mitme piirkonna mõnikord järkjärgulist, mõnikord äkilist vajumist. Linna lääneservas on Kalkberg, väike küngas ja endine kipsikarjäär.
Linnaplaan.
Ajaloolised kvartalid.
Moto "Mons, Pons, Fons" ("Mägi, sild, allikas") iseloomustab linna arengut 8. sajandist, kuna see koosnes algselt kolmest ja hiljem neljast asustusalast. Need alad olid linnamägi – tol ajal märkimisväärselt kõrgemal – Kalkbergil koos külgneva asula ("Marktviertel" või "Turukvartal"), Modestorpe külaga Ilmenau jõe silla ja suure väljaku vahel, "Am Sande" ("Sandviertel" või "Liivakvartal") ja soolavabrik koos müüriga piiratud asulaga tööjõu jaoks ("Sülzviertel" või "Soolakvartal"). Alles 13. sajandil ehitati jõesadama asula ("Wasserviertel" või "Veeäärne kvartal") turuplatsi ja Ilmenau vahele. Nii moodustunud linna kuju ei muutunud kuni laienemiseni 19. sajandi lõpus ja see on tänapäeval selgelt nähtav. Lüneburgi kuus ajaloolist linnaväravat olid "Altenbrücker Tor", "Bardowicker Tor", "Rote Tor", "Sülztor", "Lüner Tor" ja "Neue Tor".
Linnaosad "(Stadtteile)".
Lüneburgil on järgmised "Stadtteile": Altstadt, Bockelsberg, Ebensberg, Goseburg-Zeltberg, Häcklingen, Kaltenmoor (suurim linnaosa, umbes 8000 elanikuga), Kreideberg, Lüne, Moorfeld, Mittelfeld, Neu Hagen, Ochtmissen, Oedeme, Rettmer, Rotes Feld, Schützenplatz, Weststadt ja Wilschenbruch.
Jüttkenmoor, Klosterkamp, Bülows Kamp, In den Kämpen, Krähornsberg, Schäferfeld, Volgershall ja Zeltberg on üksikute plokkide nimed ühes "Stadtteilis".
Loodus.
Vajumine.
Majad ajaloolises kvartalis Lüneburgi soolavabriku (tänapäeval Saksa soolamuuseum) ja Kalkbergi vahel ehitati soolakupli peale, mida kaevandas soolavabrik ja mis ulatus vahetult maapinna alla. Pärast 1830. aastat parandatud tehniliste seadmetega kaevandatava soola kasvavate kogustega hakkas pinnas mitme meetri võrra vajuma. See põhjustas niinimetatud "Senkungsgebiet" või "vajumisala". Sealsed majad ja kohalik kirik (Püha Lamberti) kaotasid stabiilsuse ja tuli lammutada. Selle vajumise tõttu ja kuna soolakaevandamine oli üha ebatõhusam, suleti soolavabrik lõpuks 1980. aastal. Tänapäeval võetakse ainult väikeses koguses soolavett tervisespaa jaoks Lüneburgi kuuma soolavee (mineraalvee) kümblas ("Salztherme Lüneburg" või "SaLü"). Soolavabriku ühes pooles on nüüd ostukeskus ja teises pooles Saksa soolamuuseum.
Vajumist kontrollitakse umbes 240 jaamas 1946. aastast saati iga kahe aasta tagant. Maa pole veel vajumist päris lõpetanud, kuid see on piisavalt stabiilne, et sinna uusi ehitisi rajada, ning mitmed ajaloolised ehitised, mis olid varem kahjustatud või lammutatud, on taastatud. Vajumist võib veel täiesti selgesti näha. Need, kes kõnnivad Am Sandest Grapengießerstraße lõpu suunas, võivad selgelt tunnetada vajumise ulatust: nende ees olev lohk oli varem samal tasemel, kui Grapengießerstraße. See lohk ulatub kuni Lambertiplatzi väljakuni.
Frommestraßel võib näha veel ühte soola kaevandamisest põhjustatud maa liikumise märki: Tor zur Unterwelt ('uks allmaailma'), kus kaks malmist ust on teineteise peale surutud.
Püha Miikaeli kiriku juures võib näha vajumise muid tagajärgi selle kaldu sammastes ja löövi läänetiivas. Praegusi vajumisliikumisi võib näha Ochtmisser Kirchsteigi tänaval.
Ajalugu.
Esiajalugu.
Esimesed märgid inimese kohalolust Lüneburgi kandis pärinevad neandertallaste ajast: 56 kirvest, oletatavasti 150 000 aastat vanad, kaevati välja 1990. aastatel autobahni ehitamise käigus Ochtmisseni ja Bardowicki vahele. Avastuspaik Ochtmissenis oli arvatavasti neandertallaste jahipaik, kus kütid nülgisid ja lõikusid tabatud loomi.
Kuid ala ei olnud sel ajal peaaegu kindlasti pidevalt asustatud erinevate jäätumiste tõttu, mis kestsid aastatuhande. Esimene märge püsivast talukultuurist piirkonnas leiti mitte kaugel neandertallaste avastamispaigast Ilmenau jõe ääres Lüne ja Bardowicki vahel. See oli kirves, mida on kuju tõttu kirjeldatud kui "Schuhleistenkeil" või "kingaliistu kiilu". See pärineb 6. sajandist eKr ja on nüüd Lüneburgi muuseumi kogus.
Pronksiajast on Lüneburgi küngas Zeltberg varjanud paljusid eelajaloolisi ja varaajaloolisi haudu, mille rajasid tänapäevase Lüneburgi linna alal elanud inimesed. Üks vanemaid leide sellest kohast on niinimetatud Únětice äärikuga kirves ("Aunjetitzer Randleistenbeil"), mis pärineb aastast 1900 eKr.
Linnas asuv maa on andnud ka arvukalt jääaegseid urne, millest teatati juba 18. sajandil. Kuid need avastused, nagu ka avastused Lüneburgi Kalkbergilt – läksid mitme 18. sajandi õpetlase erakogudesse ja kadusid, mõne erandiga, kui õpetlased surid.
Mainida tasub ka langobardide urnivälja haudu Lüneburgi Zeltbergil ja Oedemes esimestest sajanditest pKr. Keskajal tehti linna asupaigas mitu avastust, näiteks vana Modestorpe küla asupaigas, mitte kaugel Ristija Johannese kirikust ("Johanniskirche"), Lambertiplatzil soolavabriku kõrval ja vanas Veeäärses kvartalis.
Iidne linn võib olla see, mis tuvastati kui Leufana või Leuphana (kreeka: Λευφάνα), Ptolemaiose loetletud linn Põhja-Saksamaal Elbest läänes.
Külast kaubanduslinnaks.
Lüneburgi on keskaegsetes ürikutes esmamainitud 13. augustil 956 allkirjastatud dokumendis, milles keiser Otto I annab "Lüneburgi maksu Püha Miikaeli auks ehitatud kloostrile" (saksa: "den Zoll zu Lüneburg an das zu Ehren des heiligen Michaels errichtete Kloster", ladina: "teloneum ad Luniburc ad monasterium sancti Michahelis sub honore constructum"). Vanim viide paigale frankide keiserlikes annaalides aastast 795 ütleb:..."ad fluvium Albim pervenit ad locum, qui dicitur Hliuni" s.o. "Elbe jõel, kohas, mida kutsutakse "Hliuni"") ja viitab ühele kolmest Lüneburgi tuumikasulast; arvatavasti linnusele Kalkburgil, kus Billungid elasid aastast 951. Elbe-germaanlaste nimi "Hliuni" vastab langobardi sõnale "varjupaigast".
Arheoloogilistest leidudest on selge, et Lüneburgi ümbruskond oli juba asustatud (Lüneburgi vürstkonna muuseumis näiteks on suur hulk sealt leitud esemeid) ja soolavabrik oli juba tootmist alustanud.
Pärimuse järgi avastas soola kütt, kes jälgis metssea suplemist veelombis, laskis ja tappis selle ning riputas naha kuivama. Kui see oli kuiv, avastas ta harjastes valged kristallid – soola. Hiljem tuli ta tapmispaika tagasi ja määras kindlaks soolalombi, toimus paiga esimene soolatootmine. Raekojas säilitatakse klaaskastis konti; legendi järgi on see säilinud metssea säärekont. Hiljem loodi Lüneburgi soolavabrik paljudeks sajanditeks.
Hoolimata tulusast soolatööstusest oli Lüneburg algselt allutatud Bardowicki linnale vaid mõni miil põhja pool. Bardowick oli vanem ja oli oluline kaubapunkt slaavlastele. Bardowicki jõukus – seal oli seitse kirikut – põhines puhtalt tõsiasjal, et ei sallitud teisi kaubanduskeskusi. Alles siis, kui Bardowick keeldus maksmast andamit Heinrich Lõvile, purustas viimane 1189. aastal linna. Pärast seda anti Lüneburgile linnaõigus ("Stadtrechte") ja arendati Bardowicki asemel keskseks kaubapunktiks piirkonnas.
Lüneburgi polaabi nimi on "Glain" (vanemates Saksa allikates "Chlein" või "Glein"), arvatavasti tuletatud sõnast "glaino" (slaavi: "glina"), mis tähendab savi. Ladina tekstides esineb Lüneburg mitte ainult kui ladinapärane "Lunaburgum", vaid ka kui "Selenopolis".
Hansa periood.
Monopoli tagajärjel, kus Lüneburg oli juba mitu aastat soolatarnija Põhja-Saksamaa piirkonnas, ei vaidlustatud monopoli kuni palju hiljem Prantsuse impordi poolt, sai see väga kiiresti Hansa Liidu liikmeks. Liit moodustati 1158. aastal Lübeckis, esialgu üksikute kaupmeeste liiduna, kuid 1356. aastal kogunes see "Hansapäeva" esimesel üldkoosolekul kaubalinnade föderatsioonina. Lüneburgi soola vajati, et marineerida Läänemerest ja Norra vetest püütud heeringat, nii et seda sai paastuajaks sisemaal toiduks säilitada, kui kala (mitte liha) oli lubatud.
Skåne laat Rootsis Skånes oli suur kalaturg heeringale ja muutus üheks kõige olulisemaks kaubandussündmuseks Põhja-Euroopas keskajal. Lüneburgi soolal oli suur nõudlus ja linn muutus kiiresti üheks rikkamaks ja olulisemaks linnaks Hansa Liidus, koos Bergeni ja Visbyga (kalatarnijad) ning Lübeckiga (keskne kaubanduspunkt Baltikumi ja sisemaa vahel). Keskajal veeti soola esialgu maitsi Vana soolateed pidi Lübeckisse. Kui 1398. aastal avati Stecknitzi kanal, sai soola vedada kogedega Lübecki soolaladudest, "Salzspeicher".
1235. aasta paiku tekkis Braunschweig-Lüneburgi hertsogkond, mida valitses perekond, mille aristokraatlikud liinid korduvalt jagunesid ja taasühinesid. Väiksemad riigid, mis tulemusena tekkisid ja mida kutsuti vürstkondadeks, said tavaliselt nime hertsogi asupaiga järgi. Nii asutati esimest korda ajavahemikul 1267–1269 "Lüneburgi vürstkond", kus Lüneburg oli valitseja asupaik. 1371. aastal, Lüneburgi pärilussõja kiiluvees, ajasid mässavad linnakodanikud vürstid linnast välja ja purustasid nende lossi Kalkbergil koos lähedalasunud kloostriga. Riigi rahuleping 1392. aastal rahuldas nende nõudmise saada vabaks riigilinnaks, seda staatust suutsid nad kaitsta 1637. aastani. Raha jäi nüüd linna, võimaldades ilusate majade ja kirikute ehitamist.
1392. aastal anti Lüneburgile laoõigus. See kohustas kaupmehi, kes reisisid vankritega läbi piirkonna, peatuma Lüneburgis, kaubad maha laadima ja pakkuma neid müügiks teatud aja jooksul. Et kaupmehed ei saaks minna ümber Lüneburgi, ehitati 1397. aastal linnast läände läbimatu kaitsetõke; sarnane tõke ehitati 1479. aastal linnast itta.
Lüneburgi prelaadisõja põhjustas kriis aastatel 1446–1462. See ei olnud sõda tõelises mõttes, vaid pigem kibe vaidlus linnavolikogu ja nende vaimulike vahel, kes olid ka linna soolavabriku osanikud. See lahendati alles Taani kuninga Christian I, Schwerini ja Lübecki piiskopi Arnold Westphali sekkumisega.
1454. aastal nõudsid linnakodanikud veelgi rohkem mõju avalikule elule.
2007. aastast kannab Lüneburg taas tiitlit Hansalinn.
 "Vaata ka: #Lüneburgi vürstid".
Uusaeg kuni Teise maailmasõja lõpuni.
Hansa Liidu lagunemisega – ja heeringa puudumisega 1560. aasta paiku Falsterbo ümbruses Skånes – lahkusid Lüneburgi soola suurimad kliendid ja linn hakkas kiiresti vaesuma. Vaevalt mõni uus maja ehitati pärast seda Lüneburgi keskossa, põhjus, miks kesklinna ajalooline ilme jäi kuni tänapäevani peaaegu muutumatuks.
Linnast sai Hannoveri kuurvürstkonna osa 1708. aastal, Vestfaali kuningriigi osa 1807. aastal, Prantsuse esimese keisririigi osa 1810. aastal, Hannoveri kuningriigi osa 1814. aastal ja Preisi kuningriigi Hannoveri provintsi osa 1866. aastal.
Sajanditel pärast Hansa Liidu lagunemist oli Lüneburg vajunud justkui Okasroosikese unne. Heinrich Heine, kelle vanemad elasid Lüneburgis aastatel 1822–1826, kutsus seda oma "igavuse elupaigaks" ("Residenz der Langeweile"). 19. sajandi lõpul kujunes Lüneburg garnisonilinnaks ja see jäi nii 1990. aastateni.
Lüneburgi laste erihoolekande asutuses, mis on osa Lüneburgi riiklikust vaimuhaiglast, kahtlustatakse, et Teise maailmasõja ajal tapeti ametliku natside laste eutanaasia programmi osana üle 300 lapse.
1945. aastal ilmus Lüneburg taas ajalooraamatutesse, kui linnast lõunas "Timelobergi" mäel (Wendisch Everni lähedal) allkirjastati Saksa Riigi kapitulatsiooniakt, mis lõpetas Teise maailmasõja Euroopas. Asukoht on praegu üldsusele kättesaamatu, sest see asub sõjalisel keelualal. Sündmusele vihjab vaid väike mälestusmärk lähedal asuval rajal. 23. mail 1945 võttis Reichsführer SS Heinrich Himmler Lüneburgis Briti armee vahi all endalt elu, hammustades hammastesse asetatud kaaliumtsüaniidi kapslit enne tema korralikku ülekuulamist. Seejärel maeti ta tähistamata paika lähedalasuvas metsas.
Sõjajärgne periood.
Juba enne Nürnbergi protsessi toimumist algas 17. septembril 1945 Lüneburgis esimene sõjakuritegude kohtuprotsess, niinimetatud Belseni kohtuprotsess ("Bergen-Belsen-Prozess"), 45 endise SS-i mehe, naise ja "kapo" (vangide asjamees) vastu Bergen-Belseni ja Auschwitzi koonduslaagritest.
Pärast Teist maailmasõda sai Lüneburgist osa uuest Alam-Saksi liidumaast. Kuid selle ehitiste lagunenud seisund viis mitmesuguste plaanideni püüda parandada elutingimusi. Üks ettepanek, mida tõsiselt arutati, oli kogu "Altstadt" maha lammutada ja asendada see moodsate hoonetega. Sellele järgnenud avalikkuse protesti tulemusena sai Lüneburg uue kontseptsiooni keskpunktiks: kultuuripärandi konserveerimine. 1970. aastate algusest on linna süstemaatiliselt taastatud. Selle algatuse juhtiv tegelane on alates 1960. aastate lõpust olnud Curt Pomp: poliitikute ja volinike suure vastuseisu vastaselt asutas ja toetas ta Lüneburgi "Altstadti" töörühma ("Arbeitskreis Lüneburger Altstadt") ajalooliste hoonete säilimiseks. Tema võitlus pälvis Saksamaa kultuuripärandi säilitamise auhinna ja Saksa teenete ordeni. Tänapäeval on Lüneburg taaselustamise tulemusena turismisihtkoht ja linnamajanduse olulised sektorid sõltuvad samuti turismist.
Lüneburgi ja Soltau (edelas) vahele rajati Briti ja Kanada sõjaväe poolt suur polügoon, Soltau-Lüneburgi polügoon, mida kasutati aastatel 1963–1994. Seda valitseti Saksamaa Liitvabariigi, Ühendkuningriigi ja Kanada vahelise Soltau-Lüneburgi lepinguga. Ala paiknes Lüneburgi nõmmel ja seda kasutati suuresti tankide ja muude soomusmasinate poolt.
Soolakaevandus suleti 1980. aastal, mis lõpetas soolakaevandamise tuhandeaastase traditsiooni, kuigi väikeseid koguseid kaevandatakse ikka veel tseremoniaalsel eesmärgil. Väikeseid soolakotte saab osta raekojast ja linn annab kotte kingituseks kõigile linnas abiellunutele. Pärast soolakaevanduse sulgemist sai linn uue tähtsuse 1989. aastal asutatud ülikoolist.
Riigikaitse ümberkorraldamise osana 1990. aastal suleti kaks kolmest Bundeswehri kasarmust linnas ja kolmanda suurust vähendati. "Bundesgrenzschutzi" kasarm suleti samuti. "Leuphana Universität Lüneburg" kolis vanadesse Scharnhorsti kasarmutesse. Ülikool kasvas välja 1980. aastatel loodud uutest majanduse ja kultuuri õppeosakondadest ja nende liitmisest hariduskolledžiga ("Pädagogischen Hochschule" või "PH"), mis toimus 1989. aastal. Endisse kasarmusse kolimisest saati on ülikool immatrikuleerinud üha rohkem üliõpilasi. Ülikooli laienemine on oluline panus linna ümberkorraldamisse teeninduskeskuseks.
Tänapäeval on tööstuspiirkond Lünepark ehitatud vanade Bundesgrenzschutzi kasarmute maastikule oma uute tööstusruumidega ettevõtjatele. Kaubanduse ja tööstuse edendamine on toonud kaasa selle, et paljud info- ja kommunikatsioonitehnoloogia valdkonna ettevõtted on tee sinna leidnud. 2006. aasta mais avati naabruses liikluseks Johannes Westphali sild. See ühendab äsja loodud Lüneparki Goseburgi eeslinnaga Ilmenau teisel kaldal. 5. oktoobrist 2007 võib Lüneburg kutsuda ennast Hansalinnaks; koos Stadega on nad ainsad linnad Alam-Saksimaal seda tiitlit kandmas.
Majandus.
Ühel ajal oli Lüneburgis üle 80 pruulikoja. "Lüneburger Kronen pruulikoda 1485. aastast" "Heiligengeiststraßel" pruulis õllesid, nagu "Lüneburger Kronen-Pilsener" ja "Moravia Pilsener", mis olid Põhja-Saksamaal hästi tuntud. Neid õllesid pruulib tänapäeval Holsteni pruulikoda Hamburgis, kuigi algne pärmivarustus ("Hefestämme") hävines Kroneni pruulikoja ülevõtmisel. Ainult algset "Lüneburger Pilseneri" toodetakse veel nagu vanasti, kuigi nüüd teeb seda Holsteni pruulikoda ja müüb vaid kraanist. Tänapäeval on Lüneburgi jäänud vaid kaks väikest kõrtsi pruulikoda. Nolte kõrtsi pruulikojas ("Gasthausbrauerei Nolte") kesklinna lähedal "Dahlenburger Landstraßel" ja "Brau- und Tafelhaus Mälzeris" "Heiligengeiststraßel" elab Lüneburgeri pruulikoja traditsioon edasi.
Lüneburg on hiljuti üha enam arenenud turismikohaks. Siiski on keskmise suurusega ja väikeettevõtetel endiselt Lüneburgi majanduses oluline roll. "Leuphana Universität Lüneburg" on teinud ka muutusi, mis koos üliõpilaskonnaga on stimuleerinud piirkonna majandust.
Olulised kohalikud ettevõtted.
Tööstus ja kaubandus.
Lüneburgis asuvad paljud väikesed ja keskmise suurusega ettevõtted. Nende hulka kuuluvad: rõivaettevõte Roy Robson (kudumisettevõte Lucia, kunagi suurim tööandja linnas, läks pankrotti 2008. aastal), DeVauGe Gesundkostwerk, üks suuremaid Saksa taimetoidu ja meiereitoodete tootjaid, mis tänapäeval on Hochwald Nahrungsmittel-Werke osa ja teeb tooteid (sh jogurtit) Lünebesti kaubamärgi all. Tööstusmaastikul on suured kohalikud ettevõtted, nagu autode sisustuse tootjad Johnson Controls, H. B. Fuller, Impreglon ja elektroonikaettevõte Sieb &amp; Meyer. Lüneburgis asub ka 1614. aastal asutatud Von Stern'schen Druckerei, maailma vanim trükiettevõte, mis on siiani sama perekonna valduses. Werum Software and Systems AG on suurim IT-ettevõte linnas.
Turism, uued tehnoloogiad ja teenindussektor.
Linna taimekool lõi turistidele ja külastajatele spaapargi koos 'lõpetamistööde', tiikide, arvukate rohtaedade ja ürdiaedadega, mis on vahetult kuurordikeskuse ("Kurzentrum") kõrval. Spaakeskuses on lainebasseinid, soolavannid, tervise- ja saunaruumid jne. ("Salztherme Lüneburg"); lisaks on seal soolaveeteraapia keskus, mida kasutatakse naha- ja hingamisteede probleemide puhul. Lüneburg ei ole ametlik tervisespaa, nagu näiteks naaberlinn Bad Bevensen, kuid tal on erilised ravivahendid, nagu näiteks Lüneburgi soolavesi (sisaldab umbes 26% soola), mida kasutatakse eriti psoriaasi leevendamiseks. Lisaks asub 1978. aastast seal konverentsi hotelligrupi Seminaris peakorter. Tehnoloogia- ja teenindusettevõtete hulgas on Gründungszentrum e-novum, mis toetab uusi riskikapitaliettevõtteid.
Kunst ja kultuur.
Teater.
Lüneburgi teater ("Theater Lüneburg") on üks väiksemaid kolmelavalisi teatreid Saksamaal. Esitatakse igas stiilis näidendeid, aga ka oopereid, operette, muusikale ja ballette. Kuigi Lüneburgi teatri rahalised vahendid on suhteliselt piiratud, ei ole see 'provintsilava', vaid võib edukalt võistelda paljude teatritega lähedases Hamburgis. Lisaks on Lüneburgis suur arv harrastusteatreid, mis annavad samuti regulaarselt etendusi. Sellises valikus harrastuslavatükke leidub muidu vaid nii suurtes linnades nagu Hamburg või Hannover. Näiteid (reastatud asutamisaasta järgi):
Lisaks on harrastusteatreid ümberkaudsetes kogukondades, nagu "Puschentheater" Melbeckis, "Plattsnack Widsbold" Marxen am Berges ja "Kleine Salzhäuser Theater (KleiST)" Salzhausenis.
Muuseumid.
Ajalooline linn ise on nagu vabaõhumuuseum ("Põhja Rothenburg"), kuid seal on mitu muuseumi ja ajaloolist kirikut (Püha Miikaeli kirik, Ristija Johannese kirik, Püha Nikolause kirik). Kõige olulisemad muuseumid on Saksa soolamuuseum vana Lüneburgi soolavabriku ruumides, kus näidatakse soola olulisust keskajal ja soola kaevandamist, ning Lüneburgi vürstkonna muuseum, kus näidatakse linna ajalugu ja ümbruskonna ajalugu. Samuti väärivad mainimist Ida-Preisimaa muuseum, lähedalasuv Põhja-Saksa pruulikoja muuseum koos väärtuslike joogianumate galeriiga (üle 1200 aasta), Lüneburger Kronen pruulikoda 1485. aastast ja Lüneburgi loodusmuuseum vajumisala servas.
Linna arhitektuur.
Lüneburg on üks vähestest linnadest Põhja-Saksamaal, mille ajaloolist keskust Teise maailmasõja ajal ei purustatud. Sellest hoolimata on hoonete üldine hooletus kuni 1960. aastateni ja vajumisala kahjustused toonud lünki linna ajaloolisse arhitektuuri. Lisaks lõhkus lagunevate hoonete lammutamine 1950. ja 1960. aastatel ning tänapäevase kujundusega kaupluste ehitamine paljude majaridade ajaloolist ilmet. Kuid alates 1970. aastate algusest on Lüneburgi hoolikalt taastatud. Taastamisprotsess paljastas seni peidetud laefreskosid, keskaegse keraamikatöökoja ja palju ajaloolisi äravoolu ("Sickergruben"), mille tulemuseks oli oluliselt parem pilt keskaja elust.
Vanim oikumeeniline hoone Lüneburgis on Püha Stefanuse ("St. Stephanus") kirik, kus on ühe katuse all protestantlik ja katoliiklik kirik. Teised mainimisväärsed hooned on kolm ülejäänud linna kirikut: Ristija Johannese kirik (valmis 1370. aastal), Püha Miikaeli kirik, kus Johann Sebastian Bach oli aastatel 1700–1702 kooripoiss, ning suhteliselt moodsam Püha Nikolause kirik, mis ehitati 1407. aastal. Püha Lamberti kirik ("St. Lamberti") lammutati 1850. aastal selle lagunenud seisundi tõttu; see seisis vajumisalas.
Lisaks on seal "Glockenhaus" ('kellatorn', vanas arsenalis) "Glockenhofis", "Rathsapotheke" (linnaapteek), pärineb 1598. aastast, "Große Bäckerstraßel", ja ajalooline raekoda "(Rathaus)" oma kuulsa linnanõukogu koosolekuruumiga, "Gerichtslaube". Luna purskkaev ("Lunabrunnen") raekoja ees on kaunistatud kuujumalanna pronkskujuga vibu ja noolega; 1532. aastast pärit originaal varastati 1970. aastal ja sulatati; praegune kuju on koopia 1972. aastast. Vana sadama piirkonnas on ikka veel näha "Vana kaubamaja" ("Altes Kaufhaus") barokkfassaadi, enamik hoonest põles maha ja asendati sellisega, mis oli sobivam tuletõrjejaamale. Sadamas asub ka puidust "Vana kraana" ("Alter Kran"), keskaegne jõekraana, mis on siiani töökorras ja millel on kaks suurt ratast, mis võimaldavad kraanatrossi tõsta ja langetada. Tuletõrjejaam kolis 2007. aasta sügisel uude hoonesse kesklinna servas; "Altes Kaufhaus" muudeti siis (2009. aastal) hotelliks.
Kesklinna lõunaservas on Lüneburgi veetorn, mis nüüd tegutseb vaatlustornina.
Vanalinna väravate ees on Lüne klooster, endine benediktiinide nunnaklooster. See ehitati 1172. aastal ja on taastatud.
Umbes 2 km Lüneburgist läänes, Reppenstedti ja Vögelseni külades on hästisäilinud lõik ajaloolisest Lüneburger Landwehrist, piirimulle ja kraav, kus saab jalutada.
Traditsioonilised üritused.
2012. aastal toimus Lüneburgis "Hansetage" festival. "Hansetage" on sündmus, mis toimub igal aastal erinevas linnas. See sündmus meelitas ligi 300 000 külastajat.
Sport.
Lüneburgis, nagu Saksamaal üldiselt, on kõige populaarsem spordiala jalgpall. Populaarsed on ka jäähoki ja korvpall. Enamik võistkondi osaleb "Regionalligas", mis on Saksamaal kõrgelt hinnatud.
Taristu.
Tervishoid.
Lüneburgis on järgmised haiglad: "Städtisches Krankenhaus Lüneburg" ja "Landeskrankenhaus Lüneburg", nüüd tuntud kui "Psychiatrische Klinik Lüneburg".
Transport.
Lüneburgi teenindab transpordiettevõte Hamburger Verkehrsverbund. Lüneburgi linnas on 11 bussiliini. Lisaks Lüneburgi jaamale asub väiksem jaam Bardowickis. Raudteed pidi jõuab kergesti lähematesse linnadesse Hamburgi, Hannoveri, Lübeckisse, Lauenburgi, Uelzenisse ja Winsenisse.
Haridus.
Linnas on üks ülikool, Leuphana Universität Lüneburg (varem tuntud kui "Universität Lüneburg"). Linnas on 14 keskkooli: 5 "Gymnasiumit", 4 "Realschulet" ja 5 "Hauptschulet"; praegu on linnas 1 "Gesamtschule", 2009. aastal asutatud IGS Lüneburg. Linnas on 6 kutsekooli, 3 erikooli, 3 erakooli ja 12 algkooli.
Leuphana Universität Lüneburgis on rohkem kui 7000 üliõpilast.