tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Salme kirik

Salme kirik on 2009. aastal valminud kirik Saaremaa vallas Saare maakonnas. Kirik ehitati ümber endise Salme kalatööstuse katlamajast. Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal oli hoone Salme vallas.
Kirikut kasutab EELK Anseküla Maarja kogudus.
Marat Gainullin

Marat Gainullin (vene Марат Самигуллович Гайнуллин; sündinud 1933) on Eesti ajalugu käsitletavate kirjutiste autor.
2000. aastal sai ta koos Valeria Bobõljovaga kirjutatud raamatu "Estonskaja Puškiniana" eest Igor Severjanini preemia. 2005. aastal ta sai Aleksander Nevski preemia raamatu "Baltlased Venemaa diplomaatilises teenistuses" (kaasautor Vladimir Illjaševitš).
Rannakaitsepatarei nr 315

Rannakaitsepatarei nr 315 on 1941. aastal Saaremaale Sõrve poolsaarele Sõrve säärde rajatud rannakaitsepatarei, mis kuulus Punalipulise Balti laevastiku Kura kurgu Läänemere rannikukaitsesüsteemi.
Rannakaitsepatareid nr 315 nimetati ka Stebeli patareiks kapten Aleksandr Stebeli (vene keeles "Александр Моисеевич Стебель") järgi, kes oli selle patarei esimene komandör.
Patareipositsioon.
1939. aasta sügisel baaside lepingu alusel Saaremaal uute rannakaitsesuurtükipatareide asukohtade valimist, et uute Balti laevastiku Läänemere rajooni rannakaitse patareide positsiooni ei kavandatud endise Sääre patarei alustele, vaid valiti soine ala ligi kaks kilomeetrit loode pool, Kuura talu heinamaal ja mistõttu rajatist esialgu nimetati kohalike poolt Kuura patareiks. 1940. aastal ehituste ajal evakueeriti ümbruskonnast ligi 300 majapidamist koos elanikega. Patareipositsioon ehitasid sõjaväe ehituspataljonid, kes majutati Maantee külla, kuhu püstitati kasarmud ja söökla ning osa puidust kasarmuid, klubi ja haigla ehitati Hänga küla lähedale Lopsigu metsa. 
Rannakaitsepatarei nr 315.
Rannakaitsepatarei nr 315 ("315-ая отдельная береговая артиллерийская батарея БОБР КБФ") oli relvastatud kahe 180/56-mm paarissuurtükiga (МB-2-180, "МБ-2-180") kinnises suurtükitornis, nagu ka Hiiumaal rannakaitsepatarei nr 316 ja Osmussaarel rannakaitsepatarei nr 314.
Sümbolite (2хII-) tähendus kahuripatarei nimes:
Suurtükkide laskekaugus oli 45 km (200 kaabeltaud).
Patarei juurde pöörab tee Sääre–Kaugatuma maantee 3. kilomeetrilt. Sama maantee 4. kilomeetrilt umbes 100 m lääne suunas asub patarei komandopunkt, kuhu on püstitatud betoonist obelisk. Seal on Sääre–Jamaja tee ääres säilinud kaheksa meetri kõrgune patarei tulejuhtimistorn/kaugusmõõdiku betoontorn, mis väliselt sarnaneb tuulikuga. Seal on ka mitmesuguste muude hoonete varemeid. Hiljem ehitati tulejuhtimiseks veel Sääre mõisa puuviljaaeda puust torn.
Patareis oli komandopunkt, kaks suurtükitorni, tulejuhtimistorn, katlamaja ja sõjaväelinnak. Suurtükitorni plokid olid 16 m sügavused kahekorruselised betoonehitised 2 m paksuste seinte ja 3,5 meetri paksusest raudbetoonist ning uksed soomusterasest. Varjenditele paigaldati vaatlusteks 230-mm soomusterasest periskoobikuplid. Suurtükikompleks mahutas lahingute ajal 55 meest, kelle kasutuses olid eluruumid ja eraldi ohvitseride toad, duširuumid, söökla ja köök. Suurtükkidest oli võimalik tulistada 38 km kaugusele. 
Patarei isikkoosseis oli Punaarmee isikkoosseisu normi 014/812 kohaselt oli 329 sõjaväelast (17 ohvitseri, 75 allohvitseri, 237 punalaevastiklast) 014/106-Б kohaselt 306 sõjaväelast.
Patarei võttis osa lahingutest Kura kurgus ja Sõrve poolsaare kaitsmisest Nõukogude vägede poolt 1941. aastal ning patarei suurtükitorud lasti enne taganemist lõhki. 
Kui Nõukogude väed hülgasid patarei ehitised, lakkas töötamast veeärastussüsteem ja ehitised täitusid veega. 1945. aastal tehti endisest rannikupatareist nr 315 ilma relvadeta õppepatarei nr 360.
Vladimir Toporov

Vladimir Nikolajevitš Toporov (vene Владимир Николаевич Топоров; 5. juuli 1928 Moskva – 5. detsember 2005 Moskva) oli vene filoloog, Tartu-Moskva semiootikakoolkonna üks liidreid. Tema uurimisvaldkonnad olid ka indoeuropeistika, slavistika, baltistika, religiooniajalugu ja mütoloogia.
Ta on rohkem kui 1500 publikatsiooni autor. Toporov tõlkis vene keelde Dhammapada.
Bite It Like A Bulldog

"Bite It Like A Bulldog" on Soome ansambli Lordi "heavy metal"'i stiilis laul, mis ilmus singlina 2008. aastal. Digitaalselt ilmus see 1. septembril, singlina 3. septembril.
Laulu autorid on laulja Tomi Putaansuu ehk Mr Lordi ja bassist Samer el Nahhal (OX).
Laul ilmus Lordi albumil "Deadache". Singli andis välja Sony BMG ja produtseeris Nino Laurenne.
Laulu kestus helikandjal on 3 minutit 28 sekundit.
Laulu muusikavideo esilinastus oli 30. septembril Soome MTV kanalil. Video lavastas Limppu Lindberg.
Eriväljaanne.
Singli eriväljaannet jagati tasuta Espoos Sello kaubanduskeskuses toimunud autogrammitunni ajal, et tähistada Espoo linna 550. aastapäeva. Kohal olid Kita, Awa ja OX, kes andsid singlile autogramme.
Konsekventsialism

Konsekventsialism on eetikas seisukoht, mille järgi tegude ja otsuste hindamisel tuleb lähtuda nende (võimalikest) tagajärgedest ning võimalikud teised kaalutlused taanduvad tagajärjede arvestamisele. 
Konsekventsialismi tuntuim vorm on utilitarism.
Konsekventsialismil on palju variante, millest mõned keskenduvad üksiku teo tagajärgedele (teokonsekventsialism), teised üldiste käitumisprintsiipide tagajärgedele (reeglikonsekventsialism).
Konsekventsialismi alternatiivideks on seisukohad, mille järgi tegusid ja otsuseid tuleks hinnata teo aluseks oleva (konkreetse teo tagajärgi mitte arvestava) põhimõtte põhjal (deontoloogiline eetika) ning seisukohad, mille järgi tuleks hinnata mitte tegusid, vaid inimese iseloomu arengut, eriti konkreetsete vooruste arengut (vooruseetika).
Tartu-Moskva semiootikakoolkond

Tartu-Moskva semiootikakoolkond on Juri Lotmani ja peamiselt tema Moskvas töötanud mõttekaaslaste (Vjatšeslav Vsevolodovitš Ivanov, Mihhail Gasparov, Boriss Jegorov, Aleksandr Pjatigorski, Vladimir Toporov, Boriss Uspenski jt) loodud semiootikakoolkond. 
Koolkond kujunes 1960. aastatel, mil Tartu Ülikooli Kääriku spordibaasis peeti rida suvekoole teiseste modelleerivate süsteemide alal.
Koolkonna vaate kohaselt on semiootilised süsteemid ühtlasi modelleerivad süsteemid. Koolkonna üheks manifest-artikliks on 1973. aastal ilmunud "Kultuurisemiootika teesid"
Koolkonna väljaandeks on olnud ajakiri "Töid märgisüsteemide alalt" ("Труды по знаковым системам", "Sign Systems Studies"). 
Järjest sagedamini nimetatakse Lotmani traditsioonil põhinevat semiootikat lihtsalt Tartu koolkonnaks.
1977. aastal valis Briti Akadeemia Tartu koolkonda kuulunud Juri Lotmani ja Vjatšeslav Ivanovi akadeemia välisliikmeks.
Kääriku spordibaas

Kääriku spordibaas (ka Kääriku Spordikeskus) on endine Tartu Ülikooli spordikompleks Käärikul, seejärel Tehvandi Spordikeskuse sihtasutuse treeningubaas.
Selle rajamisel oli tähtis osa Fred Kudul.
Spordibaasile pandi nurgakivi 1959. aastal, toitlustus- ja õppehoone valmis 1962. aastal ja spordihoone 1970. aastal. Mõlema arhitektid olid Peeter Tarvas ja Uno Tölpus. Need hooned on võetud muinsuskaitse alla. 
2018. aastal rekonstrueeriti staadion, rajatakse uued väliujulad, sisehall ja muud osad.
Kääriku spordibaasis on toimunud teadusüritusi (sh suvekoole), eriti 1960. ja 1970. aastail.
Kääriku spordibaasis on 4 tenniseväljakut, 1 liivaga kaetud võrkpalliväljak, 1 liivaga kaetud jalgpalliväljak, 2 korvpalliväljakut, 1 tavaline jalgpalliväljak, 1 staadion (400 m).
Aleksandr Pjatigorski

Aleksandr Moissejevitš Pjatigorski (vene Александр Моисеевич Пятигорский; 30. jaanuar 1929 Moskva – 25. oktoober 2009 London) oli vene orientalist, filoloog, filosoof, semiootik ja kirjanik, india filosoofia eriteadlane.
Ta oli Tartu-Moskva semiootikakoolkonna liige ja Eesti Akadeemilise Orientaalseltsi auliige.
Elukäik.
Ta sündis Moskvas, kus tema isa oli suures relvatehases peainsener. Teise maailmasõja ajal oli ta Nižni Tagilis ja töötas relvatehases. 1951. aastal lõpetas ta Moskva Riikliku Ülikooli filosoofiateaduskonna ja asus Stalingradis tööle ajalooõpetajana.
1956. aastal asus ta tööle NSVL TA Orientalistikainstituudis, kus aastal 1957 sai tema ülemuseks äsja NSV Liitu naasnud Juri Roerich, kelle alluvuses Pjatigorski töötas Roerichi surmani aastal 1960. Aastal 1960 ilmus Pjatigorski esimene raamat, Pjatigorski ja S. Rudini "Tamili-vene sõnaraamat". 1962. aastal kaitses ta kandidaadikraadi teemal "Keskaja tamili kirjanduse ajaloost". Samal aastal ilmus Pjatigorski raamat "Materjalid india filosoofia ajaloost". Aastast 1963 osales ta Juri Lotmani kutsel Tartu ülikoolis semiootika konverentsidel.
1969. aastal soovis ta tööle asuda Tartu Riikliku Ülikooli psühholoogiakateedris, ent tolleaegsel kateedrijuhatajal polnud julgust teda tööle võtta.
Pjatigorski emigreerus NSV Liidust 1974. aastal ja asus elama Suurbritanniasse. Ta oli Londoni ülikooli Lõuna-Aasia ajaloo professor.
Ta on avaldanud raamatuid budistlikust filosoofiast, fenomenoloogiast, mütoloogiast ja vabamüürlusest.
1992. aastal mängis ta Otar Iosseliani filmis "Liblikajaht" maharadžat.
Eestis ilmunud teosed.
Mitu tema venekeelset artiklit on ilmunud aastatel 1965–1973 TRÜ Toimetiste sarjas (semiootika ja orientalistika).
Eesti keeles on autori nõusolekul avaldatud ajakirjas Vikerkaar (1990, nr 11, lk 71–72) ühe tema algselt ajakirjas Вопросы Философии 1990/5 ilmunud intervjuu lühendatud tõlge pealkirjaga "Psühhoanalüüs ja marksism" (tõlkinud ja järelmärkuse kirjutanud Andres Herkel).
Koostööartikkel "Kultuurisemiootika teesid" on eestikeelses variandis ilmunud Tartu Semiootikaraamatukogu esimeses köites.
Isiklikku.
Ta oli neli korda abielus ja tal sündis viis last.
Boriss Uspenski

Boriss Andrejevitš Uspenski (vene Борис Андреевич Успенский; sündinud 1. märtsil 1937 Moskvas) on vene filoloog.
Ta on üks Tartu-Moskva semiootikakoolkonna peamisi esindajaid, Juri Lotmani kaasautor.
Pere.
Tema vend on matemaatik ja lingvist Vladimir Uspenski. Tema pojapoeg on Pavel Uspenski.
Balti turniir (jalgpall)

Balti turniir (läti "Baltijas kauss", leedu "Baltijos taurė") on 1928. aastast korraldatud jalgpalliturniir Eesti, Läti ja Leedu koondise vahel.
Aastail 1928–1933, 1935–1938 ja 1991–1998 toimus turniir igal aastal, seejärel on selle pidamine olnud ebakorrapärane. Korraldusõigus on tavaliselt võitjariigil.
Aastail 1948–1976 osalesid samanimelisel turniiril Eesti, Läti, Leedu ja Valgevene NSV esinduskoondis.
Läti on võitnud turniiri kolmteist (viimati 2018), Leedu kümme (viimati 2010) ja Eesti viis korda (viimati 2024). 2022. aastal võitis külalisvõistkond Island.
Balti liiga (jalgpall)

Balti liiga (ametlikult Triobeti Balti Liiga) on 2007. aastast korraldatud meeste jalgpalliturniir Eesti, Läti ja Leedu klubide vahel. Igast riigist osaleb võistlusel viis meeskonda, lisaks üks eelmise aasta võitjariigist.
Edukaim Meistriliiga klubi on Narva Trans, kes jõudis 2007. aastal veerandfinaali.
Robert Gates

Robert Michael Gates (sündinud 25. septembril 1943) oli aastatel 2006–2011 Ameerika Ühendriikide kaitseminister. USA Senat kinnitas ta George Bushi valitsuse ministriks 7. detsembril 2006. Ametisse asus ta 18. detsembril. Gates jätkas kaitseministrina tööd ka Barack Obama valitsuskabinetis.
Gates on pärit Kansasest Wichitast. Poisina oli ta aktiivne skaut. Ta lõpetas Wichitas keskkooli 1961. aastal väga heade hinnetega kõigis ainetes.
Ta lõpetas 1965. aastal Williami ja Mary kolledži ajaloo alal bakalaureuseõppes. Ühtlasi oli ta kirjandus- ja kunstiajakirja William and Mary Review tegevjuht ning pälvis ülikooli lõpetamisel Algernon Sydney Sullivani auhinna, mis määratakse lõpetajale, kes on teinud kõige suuremaid pingutusi kaaslaste heaks.
1966. aastal kaitses Gates Indiana ülikoolis ajaloo alal magistritöö ja sai magistrikraadi. 1974. aastal kaitses ta Georgetowni ülikoolis vene ja nõukogude ajaloo alal väitekirja "Nõukogude sinoloogia: Moskva Kremli vaadete ja arutelude kasutamata allikas kaasaja sündmuste kohta Hiinas") ning sai doktorikraadi. 
Ta abiellus 7. jaanuaril 1967.
6. novembrist 1991 kuni 20. jaanuarini 1993 oli ta Luure Keskagentuuri peadirektor.
Suhted Eestiga.
Gates osales 2008. aasta novembris Tallinnas peetud NATO-Ukraina nõukogu istungitel, mille pressikonverentsil tõdes ta, et Eesti muutis enda vastu 2007. aastal suunatud küberrünnakud hoopis suureks edulooks ning on pärast seda küberturvalisuse vallas juhtpositsioonil. Ta lisas veel, et Eesti on NATO liikmetest üks suuremaid panustajaid sõjalisse koostöösse ning rõhutas, et Iraagi valitsuse soov Eesti kontingenti oma riigis hoida on suureks tunnustuseks Eesti Kaitseväele. Samal pressikonverentsil kritiseeris ta ka Venemaa ähvardust paigutada Kaliningradi oblastisse keskmaaraketid. Ta pidas neid ähvardusi provokatiivseks.
Harilik murukera

Harilik murukera ("Scleroderma citrinum") on murukeraliste sugukonda murukera perekonda kuuluv seeneliik.
Murukera kasvab metsades, teeservadel, parkides. Ta on üsna sage, kuid ei kasva kõrges rohus. Viljakehad on näha hilissügiseni, aga Inglismaal, kus lumikatet ei teki, ka kogu talve jooksul. Viljakeha on 3–10 (maksimaalselt 18) cm läbimõõdus, kerajas või neerjas, jalata, kollakas või oranž, ülaosas tahvlitena lagunev, soomuste ja näsadega. Kest on väga paks (kuni 4 mm) ja kõva. Noorelt on ta valge, küpselt pruunikas kuni must. Seenel ei ole jalga. Lõhn on ebameeldiv. Eosed on ümarad, läbimõõduga 8–12 μm. Harilik murukera on nõrgalt mürgine.
Murukera näeb välja üsna söödava murumuna moodi. Peamine erinevus on selles, et murumunal on ülaosas ava, mille kaudu eosed vabadusse pääsevad, ent murukera läheb lihtsalt katki, et eosed välja pääseksid. Murukera viljaliha on palju kõvem.
Murukera söömine ja kokkupuutumine eostega võib põhjustada pisaravoolu, nohu ja limavoolu ninast. Silmad võivad punaseks minna. Terviserike ilmneb 6 tunni jooksul.
Aivar Ruukel

Aivar Ruukel (sündinud 24. märtsil 1967) on eesti loodusturismi ettevõtja.
Ta on lõpetanud 1985. aastal Vändra Keskkooli ning 2009. aastal Eesti Maaülikooli põllumajandus- ja keskkonnainstituudi loodusturismi erialal. 2011. aastal kaitses ta samas magistritöö "Internetis reisimuljete jagajate veebikasutuse muster Eesti rahvusparkide väliskülastajate näitel" ja sai magistrikraadi.
Ta tegutseb haabjate ehitajana ja loodusgiidina Soomaa rahvuspargis.
Ta kandideeris 2007. aastal Riigikogu valimistel Erakonna Eestimaa Rohelised ridades ning sai 251 häält, kuid ei osutunud valituks.
Ta on MTÜ Eesti Maaturism, Eesti Ökoturismi Ühenduse, MTÜ Eesti Loodusturismi Ühing asutajaliige ja üks Elurikkuse Erakonna asutajaid.
Aizpute piirkond

Aizpute piirkond (läti: "Aizputes novads") oli 1. järgu haldusüksus Lätis.
Piirkonna keskus oli Aizpute linn.
Arvestuslikel andmetel oli 1. jaanuaril 2011 Aizpute piirkonna elanikest lätlasi 92,72%, leedulasi 2,53%, venelasi 2,02% ja muust rahvusest inimesi 2,73%.
Piirkond moodustati 2009. aastal Aizpute linnast ning Aizpute, Cīrava, Kalvene, Kazdanga ja Laža vallast. 2021. aastal liideti Aizpute piirkond Lõuna-Kuramaa piirkonnaga.
Aknīste piirkond

Aknīste piirkond (läti "Aknīstes novads") oli 1. järgu haldusüksus Lätis.
Piirkonna keskus oli Aknīste linn.
Arvestuslikel andmetel oli 1. jaanuaril 2011 Aknīste piirkonna elanikest lätlasi 80,33%, venelasi 10,27%, leedulasi 5,09%, valgevenelasi 1,54% ja muust rahvusest inimesi 2,76%.
Piirkond moodustati 2009. aastal Aknīste linnast ning Asare ja Gārsene vallast. 2021. aastal liideti Aknīste piirkond Jēkabpilsi piirkonnaga.
Aloja piirkond

Aloja piirkond (läti keeles "Alojas novads") oli 1. järgu haldusüksus (piirkond) Lätis. Piirnes põhjas Eestiga.
Piirkonna keskus oli Aloja linn.
Arvestuslikel andmetel oli 1. jaanuaril 2011 Aloja piirkonna elanikest lätlasi 89,01%, venelasi 4,65%, valgevenelasi 1,58%, mustlasi 1,57%, ukrainlasi 1,05% ja teistest rahvustest inimesi 2,14%.
Piirkonna endine ala asub Põhja-Vidzeme biosfääri kaitsealal.
Piirkond moodustati 2009. aastal Aloja ja Staicele linnast ning Braslava ja Brīvzemnieki vallast. Aastal 2010 moodustati veel Aloja vald ja Staicele vald. 2021. aastal liideti Aloja piirkond Limbaži piirkonnaga.
Harry Veber

Harry Veber (ka Veeber, Weber, Prantsusmaal ka Henri Weber; 26. juuni 1913 Peterburi – 2. juuni 2000 Québeci provints, Kanada) oli eesti poksija.
Veber lõpetas 1932. aastal Tartu linna poeglastegümnaasiumi. 
Ta läks sama aasta mais kaitseväkke ja teenis oma aega mereväe õppekompaniis Tallinnas. Ta teenistusaeg sai läbi jaanuaris 1934, tema auaste oli siis 1. järgu madrus.
Ta asus Tartu Ülikooli õppima keemiat, kuid loobus sellest varsti. Akadeemiliselt oli ta Fraternitas Liviensise liige.
Harrastuspoksijana.
Ta oli 1934. aastal Eesti meister poolraskekaalus (kuni 175 naela ehk 79,4 kg).
Elukutselise poksijana.
Ta elas 1934–1936 peamiselt Prantsusmaal ja üritas valmistuda profipoksija karjääriks. Ta läks 1936. aastal Madalmaadesse ja Belgiasse ning 1938. aastal USA-sse ning poksis septembrist 1936 kuni oktoobrini 1939 elukutselisena. Ta pidas kokku 12 kohtumist, millest võitis 6 (neist 3 nokaudiga) ja kaotas 4 (neist 1 nokaudiga) ning 2 kohtumist jäi viiki. 
Veber jäi pärast profikarjääri lõppu 1939. aastal USA-sse edasi ja jätkas õpinguid kõrgkoolis kehalise kasvatuse alal. Ta asus 1950. aastal ümber Kanadasse ning töötas seal kindlustusametnikuna.
Negrillorass

Negrillorassi all on mõistetud negriidsesse põhirassi kuuluvat inimrassi, mida iseloomustavad neegrirassist heledam nahk, lopsakam habemekasv ja kitsamad huuled ning väga väike keskmine kasv (meestel paiguti isegi 140 cm).
Sellesse rassi kuuluvateks on loetud Aafrika pügmeesid. 
Sõna "negrillo" tuleb portugalikeelsest sõnast "negro" ('must'), millele on lisatud portugali keele vähendusliide "-ill-".
Heinrich Schliemann

Johann Ludwig Heinrich Julius Schliemann (6. jaanuar 1822 Neubukow – 26. detsember 1890 Napoli) oli saksa harrastusarheoloog, Trooja linna varemete leidja.
Noorpõlv ja tegevus kaupmehena.
Heinrich Schliemanni noorpõlv möödus Hollandis Amsterdamis.
Noorena asus ta elama Venemaale Peterburi, et hakata seal äri tegema, sest Lääne-Euroopas toodetud kaupade kasumimarginaal oli Venemaal kõrgem. Äri alustas Schliemann indigoäriga. Kui algas Krimmi sõda, hakkas ta varustama Venemaa sõjatööstusettevõtteid püssirohu tootmiseks vajaliku salpeetriga ja kuulide valmistamiseks vajaliku seatinaga. Kuulujuttude järgi olevat kuni kolmandik salpeetrist, mida Venemaa selles sõja tarbeks kasutas, Schliemanni tarnitud. Sõjavarustust müües teenis ta märkimisväärse varanduse.
Pärast abielu lahutamist 1869. aastal lõpetas Schliemann äritegevuse ning pani teenitud kapitali panka. Dividendide varal alustas ta 1870. aastatel arheoloogilisi uuringuid.
Tegevus arheoloogia alal.
Heinrich Schliemann juhtis ja finantseeris esiajalooliste asulapaikade Trooja, Mükeene ja Tirynsi väljakaevamist.
Koostöös Wilhelm Dörpfeldiga andis ta neile kaevamistele teadusliku järjekindluse. Schliemann tõestas, et seni müütiliseks peetud muinasajal oli Kreekas tegelikult kõrge kultuur.
Schliemanni kulla saatus.
Pärast Saksamaa alistamist 1945. aastal teise maailmasõja lõpus riisus Punaarmee Berliini muuseumist Schliemanni leitud mälestised ning need toimetati Nõukogude Liitu, kus neid säilitatakse A. Puškini nimelises Kujutava Kunsti Muuseumis Moskvas. Nende omandiõiguse üle toimuvad vaidlused päritolumaa Kreeka, leidja kodumaa Saksamaa ja Venemaa Föderatsiooni vahel.
Isiklikku.
Pärast rikastumist abiellus Schliemann 1852. aastal venelanna Jekaterina Lõžinaga. Neil sündisid lapsed Nikolai, Natalja ja Nadežda.
Kirjelduste järgi oli Schliemann väikest kasvu, kiilastuv, ilmetu näoga ning kitsi, kuid ülirikas. Abielu oli vastastikuse armastuseta. Jekaterina Pavlovna Schliemanni vabameelne käitumine Peterburi seltskonnas avaldas masendavat mõju Schliemannile, kes eraldus seltskondlikust elust ning pühendus ajaloouuringutele.. Seoses Schliemanni sagedaste reisidega jäi side perekonnaga nõrgaks, abielu lõppes 1869. aastal lahutusega.
Hiljem abiellus Schliemann kreeklanna Sofia Estramentosega.
Aglona

Aglona on küla ("lielciems") Lätis Preiļi piirkonnas, Aglona valla halduskeskus. Asub Daugavpilsist 40 km kirdes Cirišsi järve kaldal.
Aglona asub Latgale kõrgustikul teeristil, kust lähevad maanteed edelasse Višķi ja Daugavpilsi poole, loodesse Preiļi poole, itta Dagda ja kagusse Krāslava poole.
Tänapäevane Aglona asula tekkis kolme küla liitumisel: Aglona, Somerseta ja Jaunciems.
Ümbruskonna männikud on viimastel aastatel kannatanud ulatusliku metsaraie tõttu.
1699. aastal asutasid Vilniusest pärit dominiiklased Aglonasse kloostri. Varasema puukiriku kohale 1768–1789 rajatud Aglona basiilika muutus Läti üheks olulisimaks katoliku kirikuks. 1980. aastal andis paavst Johannes Paulus II kirikule staatuse "Basilica minoris". 1993. aastal külastas paavst Aglonat ja pidas seal missa, millel osales 200 000 inimest.
Kuni 2009. aasta haldusreformini kuulus küla Preiļi rajooni. Kuni 2021. aastani oli küla Aglona piirkonna keskus.
Aglonas asub Aglona leivamuuseum.
Lihtdestillatsioon

Lihtdestillatsioon on destillatsiooniprotsess, mida kasutatakse kui vedeliku komponentide keemistemperatuuride vahe on piisavalt suur.
Lihtdestillatsioon on teostatav nii normaalrõhul kui ka vaakumis. Siiski enamasti loetakse lihtdestillatsiooniks protsessi normaalrõhul ning sama protsess vaakumis on vaakumdestillatsioon.
Destillatsiooni põhimõte. Kui vedelike segu soojendatakse keemiseni, siis vedeliku pinna kohal oleva auru koostis (komponentide sisaldus) erineb vedeliku koostisest. Kui nüüd aurufaas eraldada ja jahutada, s.t. kondenseerida vedelikuks, siis selles on kergemini lenduvat (madalamal keevat) komponenti rohkem kui destillatsiooniks võetud algsegus.
Lihtdestillatsiooni kasutatakse selliste segude eraldamiseks, mille komponentide keemistemperatuuride vahe on suurem kui 100 °C. Samuti on lenduvate ja mittelenduvate ainete segu kergesti lahutatav just lihtdestillatsioonil. Seejuures ei tohi destilleeritavate vedelike keemistemperatuur olla liiga kõrge, et aine destillatsiooniprotsessis ei laguneks.
Destillatsiooniseadme põhielemendid on (vaata joonist): 1 – soojusallikas, 2 – destillatsiooni kolb, 3 – destillatsiooni pealis, 4 – termomeeter, 5 – Liebigi jahuti (kondensaator), 6 – jahutusvee sisend, 7 – jahutusvee väljund, 8 – destillaadi vastuvõtja, 9 – ühendus vaakumpumbaga, 10 – allonž (piip). Kui destilleeritakse kõrgemal temperatuuril keevaid aineid, võib vesijahuti asendada õhkjahutiga (keemistemperatuurid 150–160 °C).
Destilleeritava ainega täidetakse 2/3 kolvi ruumalast. Homogeensetele segudele võib keemise ühtlustamiseks lisada "keedukivi", mis võib olla näiteks väike teravate servadega portselanitükike.
Kui destilleeritakse sademelt, tuleb kuumutamisega olla eriti ettevaatlik, et vältida tõukelist keemist ("purtsumist").
Vastuvõtjasse juhitakse destillaat läbi allonži (piibu). Kergesti lenduvate, tuleohtlike ja hügroskoopsete ainete puhul peab vastuvõtukolb olema allonžiga hermeetiliselt ühendatud. Sel juhul toimub ühendus välisõhuga läbi allonži külgharu, mis on vajaduse korral ühendatud CaCl2-toruga. Kergesti lenduva destillaadi puhul võib vastuvõtja asetada jäävanni.
Destillatsiooni kiirus ei tohi olla liiga suur (enamasti 1–2 tilka sekundis). Tavaliselt visatakse esimesed milliliitrid destillaati (eeljooks) ära.
Destillatsioon lõpetatakse (katkestatakse soojendamine) kui kogu aine on üle aetud (pisut ainet peab jääma kolbi, muidu võib viimane puruneda).
Katkujuur

Katkujuur ("Petasites") on taimede perekond korvõieliste sugukonnast.
Paul Karu

Paul Karu (16. oktoober 1902 – 16. juuli 1937 Jägala) oli Eesti sõjaväelane (leitnant, 1932).
Tema vanemad olid Jaak Karu (1857–1938) ja Miina Koemets (1870–1948).
Ta lõpetas Sõjakooli, teenis Pioneerpataljonis ja 7. Jalaväerügemendis.
Ta jäi Jägala laagri juures jalgrattal sõites auto alla. Ta maeti 19. juulil 1937 Tallinna apostliku õigeusu surnuaeda (Tallinna Aleksander Nevski kalmistu).
Paul Sammet

Paul Friedrich Sammet (6/19. oktoober 1910 Koluvere vald, Läänemaa – 3. detsember 1989) oli Eesti politseinik ja sõjaväelane (nooremleitnant).
Pere.
Tema vend oli Alfred Sammet.
August Eljari

August Eljari (kuni 1940. aastani August-Johannes Eichelmann; 27. juuni 1904 Tartu – 25. september 1988) oli eesti filmioperaator.
Vaakumdestillatsioon

Vaakumdestillatsioon on destillatsiooniprotsess, mida kasutatakse kõrgeltkeevate vedelike korral, mis normaalrõhul destilleerides hakkavad lagunema.
Keemistemperatuuri alandamiseks on parim võte vähendada rõhku. Vaakumis alaneb keemistemperatuur sõltuvalt rõhust. Aine keemistemperatuuri leidmiseks antud rõhul kasutatakse käsiraamatutes olevaid keemistemperatuuri T ja rõhu p vahelisi sõltuvusi teljestikus log p – T. Nende graafikute kasutamiseks peab olema teada keemistemperatuur mingi kindla rõhu juures, näiteks normaalrõhul.
Vaakumsüsteem koosneb vaakumpumbast, pumba kaitsesüsteemist, vaheanumatest, manomeetrist ja destillatsiooniseadmest. Vaakumaparatuuride koostamisel pööratakse erilist tähelepanu hermeetilisusele, ühendused peavad olema laitmatud. Lihvid määritakse vaakummäärdega. Vaakumseadmes ei tohi olla kergestipurunevaid lamedapõhjalisi õhukeseseinalisi detaile (koonilisi ja seisukolbe).
Erinevalt lihtdestillatsioonist tuleb vaakumdestillatsiooni korral vedelikke segada, et hoida ära keemise tõukelisus. Selleks pannakse destillatsioonikolbi kapillaar, mille kaudu juhitakse vedelikku peen õhumullide juga, mille intensiivsust reguleeritakse. Kui destilleeritav aine ei tohi õhuga kokku puutuda, juhitakse kolbi kapillaari kaudu lämmastiku või mõne inertgaasi mullikesed. Väikeste ainehulkade korral võib kapillaari süsteemist ära jätta ja vedeliku sisse panna väikseid kapillaaritükikesi, klaasvatti või muud sarnast.
Kõige lihtsam vaakumdestillatsiooniseade on kujutatud vasakpoolsel pildil. Vedelike korral, mille keemistemperatuur ka vaakumis on 130–150 °C, võib seadet kasutada ilma vesijahutita.
Sageli on vaakumis vaja koguda mitu fraktsiooni. Töö hõlbustamiseks kasutatakse spetsiaalseid allonže–"ämblikke". Neid saab jahuti otsas pöörata ja keerata vastuvõtuks ette just sobiv kolb. Kraanidega allonži abil saab vastuvõtunõu muust süsteemist töö ajal isoleerida ja sedasi vastuvõtunõud vahetada. Kraaniga allonž võimaldab ka võtta destillaadist proovi selle koostise määramiseks.
Hiiu maakond (1946–1950)

Hiiu maakond oli Eesti NSV haldusüksus, mis eksisteeris aastail 1946–1950. 
Läänemaast lahutati Hiiu maakonna loomiseks Hiiumaal asunud Kärdla linn ning Emmaste, Kõrgesaare, Käina ja Pühalepa vald.
Jõgeva maakond (1949–1950)

Jõgeva maakond oli Eesti NSV haldusüksus, keskusega Jõgeva linnas, mis eksisteeris aastail 1949–1950.
Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi 25. veebruaril 1949 seadlusega lahutati Tartu maakonnast Jõgeva ja Mustvee linn ning Avinurme, Jõgeva, Kaarepere, Kasepää, Kuremaa, Kursi, Laiuse, Lohusuu, Saare, Sadala, Torma, Vaimastvere ja Voore vald ning liideti uueks maakonnaks.
Viljandi maakonnast lahutati Põltsamaa linn ning Lustivere, Pajusi ja Põltsamaa vald ning liideti Jõgeva maakonnaga.
Selennjahh

Selennjahh (vene Селеннях, jakuudi Силээннээх) on jõgi Aasias Venemaal Sahhas. Jõe pikkus on 796 km, valgala pindala 30 800 km², keskmine äravool 180 m³/s.
Jõgi algab Verhojanski mägedest. Ülemjooksul voolab mägijõena lõunasse, alamjooksul tasandikul itta. Suubub vasakult Indigirkasse.
Karla Liivola

Karla Evald Liivola (kuni 1935. aastani Karl Evald Krikmann; 31. mai 1889 Käru küla, Salla vald, Virumaa – 26. veebruar 1982 Perstorp, Rootsi) oli Eesti sõjaväelane (kolonelleitnant).
Alghariduse omandas Rakvere linnakoolis ja Tallinna kaubanduskoolis, täiendades haridust iseõppimise teel. 1911—1912 õppis Saksamaal Wismari akadeemias masinaehitust ja elektrotehnikat. 1913—1916 a. töötas Siberis kodukooliõpetajana, raamatupidajana ning korrespondendina. 1916 mobiliseeriti ta Vene sõjaväkke, kus 1917. aastal lõpetas lipnikuna Irkutski sõjakooli. 
Pärast seda teenis Tartu Eesti tagavarapataljonis. Eesti Vabadussõja algul organiseeris Salla vallas Kaitseliitu, teenis siis II Tallinna Kaitsepataljonis, kust 1919. a. märtsis üle viidi soomusrongide diviisi, kus teenis sõja lõpuni. 1927. aastal lõpetas kõrgema sõjakooli ja määrati teenistusse sõjavägede staapi. 1930 määrati ta sõjavägede staabi raamatukogu juhatajaks. Kolonelleitnandiks ülendatud 24. veebruar 1938. 
1944. aastal põgenes Saksamaale, kus 1945–1953 oli põgenikelaagris Lübeckis. 1953. aastal siirdus Rootsi Perstorpi.
Chang

Chang ehk Ko Chang (tai keeles เกาะช้าง 'Elevandisaar') on Taile kuuluv saar Tai lahes Kambodža piiri lähedal. Saare geograafilised koordinaadid on .
Changi ümbritseb 51 pisisaart. 
Saare pindala on 154,8 või 217 (teiste andmete järgi 492) ruutkilomeetrit. See on Tai suuruselt teine saar. 
Saarel elab 2005. aasta seisuga 5356 inimest. 
Nimi.
Saart nimetatakse kohalikus keeles Elevandisaareks tema kuju järgi. Elevandid seal looduslikult ei ela (kodustatud elevandid on saarele sisse toodud).
Loodus.
Saar on mägine, ulatudes merepinnast 744 m kõrgusele. 
Ko Changil on kolm aastaaega: jahe (novembrist veebruarini), kuum (märtsist maini) ja vihmane (juunist oktoobrini). Aasta keskmine sademete hulk on umbes 4000 mm.
Saarel on liivarandu, koski ja vihmametsi. Vihmametsad on turismi tõttu kannatunud.
Saare lähedal korallrahusid. Saarel elab metsikuid koeri.
Rahvastik.
Saarel elab 2005. aasta seisuga 5356 inimest. Osa elanikest on välismaa pensionärid, kes on tulnud vanaduspõlve veetma.
Saarel on 9 küla. Lähiminevikus oli saar peaaegu asustamata. Teise maailmasõja ajal elas seal ainult paar peret. 
Majandus.
Teise maailmasõja ajal kasvatasid saare vähesed elanikud kookospähkleid ja teisi puuvilju.
Saarel on sadam, lennuväli aga puudub. Saarele pääseb vesilennukiga, aga enamik rahvast saabub saarele parvlaevaga. 
Ehitatud on palju hotelle.
Turismi tõttu on maa hind saarel väga palju tõusnud. 
Ajalugu.
Teise maailmasõja ajal oli Tai Jaapani okupatsiooni all. Jaanuaris 1941 toimus Changist kagus merelahing Tai ja Prantsusmaa laevastiku vahel. Prantslased lasksid Tai laeva põhja ja võitsid lahingu.
Turism.
Alles 1980. aastatel hakkas seal turism arenema. Umbes 2000. aastaks likvideeriti saarel malaaria, saar kuulutati rahvuspargiks ja saarele tulek muudeti tasuliseks. Sinna tuleb aastas 655 tuhat külastajat, kaks kolmandikku neist tailased. Rahvuspargi pindala on 650 km² ja sellest 70% asub mandril.
Saarel saab mootorrattaid nii üürida kui taksona kasutada. Üürida saab ka jahte. Turistidele pakutavad tegevused on matkamine, elevandiga sõitmine, kanuusõit mangroovimetsades, sukeldumine ja toruujumine.
Changil on olemas riigitelevisiooni, satelliit-TV ja kaabel-TV levi, kohalik televisioon ("Koh Chang Television"), telefoniliinid, satelliittelefonisüsteem, mobiiltelefonilevi ja Interneti-ühendus. Saarel on postkontor, paaris raamatupoes müüakse rahvusvahelisi ajalehti ja ajakirju.
Aksel Kristian

Aksel Kristian (26. oktoober 1900 Tartumaa – 3. august 1985 Stockholm) oli Eesti sõjaväelane (major, 1938).
Pärast osalemist Vabadussõjas õppis ta Eesti Vabariigi Sõjakoolis, mille lõpetas 1921. aastal. Kõrgema sõjakooli täieliku kursuse lõpetas ta kapteni auastmes 1933. aastal. Selleks ajaks oli Kristian läbinud ka luureohvitseride kursused. Ta läks tööle Sõjavägede Staapi, kus oli sõjavägede juhataja adjutant, täitis sõjaväe esindaja kohustusi Soomes ning ka salajasi ülesandeid Petseris ja Irboskas. Majori auaste anti talle 1938. aastal. 1939. aasta sügisel määrati Kristian Eesti Vabariigi ja NSV Liidu vahel sõlmitud vastastikuse abistamise paktist tulenevaid ülesandeid täitma. Kuid juba oktoobris 1939 lähetati ta sõjaväeatašeeks Soome.
Pärast Eesti okupeerimist ta kodumaale enam ei naasnud. Ta töötas Soome Peastaabi luureosakonnas. 1941. aasta juunis oli Kristian luurerühma Erna formeerimise ja väljaõppe üks juhtidest.
1944. aasta sügisel vabastati ta teenistusest ning ta läks Rootsi.
Hiljem tegi ta kaastööd raadiojaamadele Vaba Euroopa ja Ameerika Hääl.
Avo Laido

Avo Laido (kuni 1937. aastani Artur Lossmann; 29. november 1903 Vanaõue talu, Vana-Vändra vald – 20. september 1990 Tallinn) oli Eesti (kapten) ja Nõukogude sõjaväelane (major). 
Ta lõpetas 1925. aastal Pärnu gümnaasiumi ja 1927. aastal Sõjakooli suurtükiväeklassi. Ohvitserina lõpetas sõjakoolis topograafiakursused ja sai sõjaväe topograafi kutse. Pärast kursuste lõpetamist töötas Sõjavägede Staabi Topo-Hüdrograafia osakonna juures. Täiendas end ka geodeesia ja fotogramm-meetria alal (komandeeriti 1934. aastal kaheks kuuks Poolasse ja 1938. aastal kaheks kuuks Rootsi). 1938–1940 õppis ta Eesti Vabariigi Kõrgemas sõjakoolis. 1940. aasta septembris viidi üle Eesti Laskurkorpusse. 
Oktoobris 1941 saadeti Laido koos teiste eestlastega rindelt ära. 
1. novembrist 1941 kuni veebruarini 1942 oli ta ametlikel andmetel Tatari Autonoomses Nõukogude Vabariigis Misljumova rajooni sõjakomissari käsutuses. 
Märtsis 1942 saadeti Eesti Laskurkorpuse 779. suurtükiväepolku (oli ka staabiülem) ja hiljem teenis Eesti Tagavarapolgus. 
Alates 16. maist 1945 kuni 1950 oli Tartu Riikliku Ülikooli sõjalise kateedri õppejõud. 
Isiklikku.
Tema onu oli sõjaväelane ja arst meditsiinikindralmajor Arthur Lossmann (1877–1972). Tema õde oli agronoom Alma Martin. Avo Laido lapsed on vanuse järjekorras: Argo Laido, Eve Fisher (enne Eve Laido), Don Laido (enne Tõnu Laido), Rein Müllerson, Ülle Laido ja Heili Laido.
Tema 1931. aastal sündinud poeg on väliseesti insener Argo Laido. Kooselust Erna Müllersoniga 1944. aastal sündinud poeg on eesti õigusteadlane ja õppejõud Rein Müllerson.
Kaera-Jaan

"Kaera-Jaan" on eesti rahvalaul, mille järgi tantsitakse kaerajaani. 
Friedebert Tuglas on kirjutanud, et "Kaera-Jaanile" nime andnud mees oli Lääniste küla sepp Jaan Matson (1858–1921), hüüdnimega Kaera-Jaan. 1889. aastal juhtus temaga Ahja mõisas tüdrukuid passides mingi koomiline vahejuhtum, millest sepitseti pilkelaul algusridadega "Ai Kaara-Jaan, Kaara-Jaan, ai karga välla kaema". Algselt pikast ja ilmselt obstsöönse sisuga laulust jäi laiemalt levides alles vaid paar salmi. 
Laulu meloodia põhineb tõenäoliselt vanemal viisistandardil, millest kujunes välja praegune kadrillimeloodia. Sarnane viis on tuntud ka Leedus sõnadel: "Kiaulė grikiuos, kiaulė grikiuos, Paršai pastarnokuos...". Läti vastav tants ja meloodia on sõnadel "Cūkas driķos, Ar visiemi sivēniem...". 
Nii Läti kui Leedu variandi sõnad räägivad sigade põllult, aiast, või viljast väljaajamisest. Vastavasisuline redaktsioon on olemas ka Eestis. 
On tõenäoline, et laulu sõnade originaalversioon on parodeeritud ja ümber tehtud mõnest vanemast, praeguseks tundmatust või muundunud tantsulaulust. Laulusõnades esineva väljendi "Kaera-Jaan" asemel on üsna suurel osal laulu redaktsioonidest kasutusel väljend "kaera tsimm", "kaarasimm" vms, mis võib vihjata laulurefrääni sugulusele laulumängu "Sinimaniseele" ehk "Siimu sulane" (soomerootsi laulumäng "Simon i Sälle") sõnadega. Sõnaliide "-simm" või "-tsimm" tuleneb samast sõnatüvest, mis on praeguseks tuntud sõna "simman".
Laulu sõnad.
"Kaera Jaan" 
Kaera-Jaan, oi Kaera-Jaan,
oi karga välja kaema!
Kas on kesvad keerulised,
kaerad katsa kandilised!
Kaera-Jaan, oi Kaera-Jaan,
oi karga välja kaema!
Kas on kikas kaevu läinud,
Kaera-Jaan ta välja toonud!
Kaera-Jaan, oi Kaera-Jaan,
oi karga välja kaema!
Mis on Kaiel viga saanud,
et ta valjult kiljatanud.
1908. aastal laulikus "Uus Nalja-Laulik" ilmunud tekst, tõenäoliselt Jaan Moodise (Mootisse) redaktsioon, millel põhinevad praegu kasutusel olevad laulusõnad.
 
Kaera Jaan, oi Kaera Jaan
Oh karga välja kaema,
Kas on kesvad keerulised! 
Kaerad katsa kandilised!
Kaera Jaan, oi Kaera Jaan 
Oh karga välja kaema 
Kas on kikas kaevu läinud.
Kaera Jaani välja toonud!
Kaera Jaan, oi Kaera Jaan 
Oh karga välja kaema 
Mis on Kaiel viga saanud, 
Et ta valjust kiljatanud!
Kaera Jaan, oi Kaera Jaan 
Oh karga välja kaema 
Kes on Nunni nuuditanud, 
Kaera Jaani kooditanud!
Kaera Jaan, oi Kaera Jaan 
Oh karga välja kaema 
Kus sind neiukesed oot'vad 
Sinuga nad tantsi tahtvad!
Tekstifragment, mida mäletas Fr. Tuglase tädi Juuli Nigol.
Maril omma paksu sapsu. 
Kolli nurgan tõrdu takan — 
Ai kaeratsi, ai kaeratsi — 
Karga Marit kaema!
Lõuna-Ameerika Riikide Liit

Lõuna-Ameerika Riikide Liit (hispaania keeles "Unión de Naciones Suramericanas", hollandi keeles "Unie van Zuid-Amerikaanse Naties", portugali keeles "União de Nações Sul-Americanas" ja inglise keeles "Union of South American Nations", lühend UNASUR) on Lõuna-Ameerika riikide poliitiline ja majandusühendus. See hõlmas algselt kõiki Lõuna-Ameerika riike.
Euroopa Liidu eeskujul loodud UNASUR moodustati kahe tolliliidu, Mercosuri ja Andide Rahvaste Ühenduse integreerimise teel.
Ühenduse asutamisleping sõlmiti 23. mail 2008 Brasílias. Liidu pealinnaks sai algul Ecuadori pealinn Quito. Parlamendi asukohaks määrati Boliivia linn Cochabamba ning keskpanga asukohaks Venezuela pealinn Caracas.
Liidu ametlikud keeled on hispaania, hollandi, inglise ja portugali keel. 
4. mail 2010 valiti ühenduse esimeseks peasekretäriks endine Argentina president Néstor Kirchner, kes oli selles ametis kuni surmani 27. oktoobril 2010.
Liidu eesmärk oli aastaks 2019 luua Lõuna-Ameerika ühisturg, võtta kasutusele ühisraha ja ühtne pass ning kokku kutsuda ühine parlament. Ükski neist eesmärkidest ei täitunud.
Lõuna-Ameerika Riikide Liidu viimane, 8. tippkohtumine toimus 4. detsembril 2014. 9. tippkohtumine pidi toimuma 23. aprillil 2016 Quitos, kuid see tühistati hiljutise maavärina tõttu. Hiljem pole Lõuna-Ameerika Riikide Liidu tippkohtumist kokku kutsutud.
Argentina, Brasiilia, Tšiili, Colombia, Paraguay ja Peruu peatasid oma osaluse ühenduses 20. aprillil 2018. Konflikt tekkis sellest, et Venezuela blokeeris Boliivia ja Surinami toetusel Argentina diplomaadi José Octavio Bordóni valimise organisatsiooni peasekretäriks. Viimase peasekretäri Ernesto Samperi ametiaja lõppemise järel 31. jaanuaril 2017 ei olegi suudetud uut peasekretäri valida. Hiljem peatasid oma osaluse veel ka Uruguay ja Ecuador. Lõuna-Ameerika Riikide Liidu viimane president Evo Morales Boliiviast astus ametisse 17. aprillil 2018 ja tema ametiaeg lõppes 16. aprillil 2019, pärast seda pole uut presidenti valitud.
T-24

T-24 oli Nõukogude Liidus 1931. aastal ehitatud keskmine tank. Kokku toodeti ainult 24 tanki, kuna T-24 osutus mehaaniliselt ebausaldusväärseks.
Eellugu.
Nõukogude Liit tugevnes 1920. aastatel ja sellega seoses võeti 1929. aastal vastu laiaulatuslik viisaastakuplaan, mis muuhulgas nägi ette Punaarmee mehhaniseerimist ja varustamist kõigi moodsa armee jaoks vajalike tankiklassidega. Plaaniti ühemehelist tanketti T-17, kahe meeskonnaliikmega kergetanke T-19, T-20 ja T-21, tanketti T-23, kolme meeskonnaliikmega keskmist tanki T-24 ning 5 meeskonnaliikmega rasketanki TG.
Aastal 1928 loodi Harkivis Harkovi vagunitehase (KhPZ) juurde tankide konstrueerimisbüroo. Esimene tankiprojekt oli T-12, mida loeti üldiselt edukaks, kuid millel esines suuri puudusi. Konstrueerimisbüroo täiustas projekti ja selle uueks nimeks sai T-24. 27. märtsil 1930 võeti vastu otsus toota 15 masinast koosnev proovipartii tanke T-24. Esimesed 3 tanki valmisid juulis 1930. Ühe masinaga korraldati võrdluskatsed tankiga T-12 ja T-24 oli üldjoontes sama võimekas. Katsed jäid siiski pooleli, sest T-12 süttis põlema ja vajas remonti. Telliti 200 tanki T-24 ja seda numbrit suurendati 300-ni.
Kirjeldus.
Täisvarustuses T-24 kaalus 24,5 tonni. Soomuse paksus oli 8,5 mm horisontaalpindadel ja 20 mm vertikaalpindadel. Tanki keskel paiknes torn kahuriga ja sellel omakorda väiksem torn kuulipildujaga. 
Tootmine.
Plaan toota kuni 300 tanki T-24 ei läinud kunagi täide. Kokku valmistati 28 veermikku, 25 keret, 26 torni ja 24 täiesti valmis tanki ning siis tellimus tühistati. Samuti venis tankile mõeldud 45 mm kahurite tootmine, mistõttu tank relvastati alguses ainult kuulipildujatega. Tellimuse tühistamise peapõhjusteks olid ilmnenud tehnilised probleemid ja tootmise venimajäämine, kuna loodeti tootma hakata rasketanki TG. 
Коgu seeria tootmine alates T-17-st kuni T-24-ni lõpetati, kuna nende asemel otsustati tootma hakata ameeriklase John Walter Christie konstruktsioonil põhinevaid tanke (BT tankiseeria), Vickersi 6-tonnisel tankil põhinevat kergetanki T-26, Carden-Loyd Mk VI-l põhinevat tanketti T-27 ja Carden-Loyd A4E11-l põhinevat ujuvtanki T-37 ning selle edasiarendust T-38. 
Suurtükitraktorid.
Suurtükitraktori Komintern vedrustus põhines algul tankil T-12 (1930. aastal ehitati 50 tükki) ja hiljem T-24 (aastatel 1935–1941 toodeti neid 2000 tükki). Kominterni mootoriks oli 131-hobujõuline diiselmootor ja see oli mõeldud igat sorti suurtükkide veoks. Alates 1940. aastast hakati Kominterni asemel tootma uuemat suurtükitraktorit Vorošilovets.
Vorošilovets põhines samuti T-24 vedrustusel, aga kasutas V-2 diiselmootorit, mis oli kasutusel ka tankidel T-34 ja BT-7M. Umbes 230 neist ehitati Harkovi vagunitehases (alates 1939), kuid sõja Saksamaaga puhkedes viidi tootmine üle Stalingradi Traktoritehasesse, kus tootmine jätkus kuni 1942. aastani. 
Komintern päris ka mitmed T-24 vead, kuid konstruktorid parandasid neist osa ja teised ei olnud traktoril nii olulised kui tankil.
Kasutamine.
Tanki T-24 plaaniti algselt kasutada toetustankina, kuid probleemide tõttu jäi see treeningtankiks. T-24 ei osalenud kunagi sõjategevuses.
Edward Kennedy

Edward Moore Kennedy (Ted Kennedy; 22. veebruar 1932 – 25. august 2009) oli Ameerika Ühendriikide senaator Massachusettsi osariigist, Demokraatliku Partei liige. 
Tema vanemad vennad olid president John F. Kennedy ja kohtuminister Robert Kennedy, kes mõlemad tapeti.
Aastatel 1951–1953 teenis ta sõjaväes. Ta lõpetas Harvardi ülikooli õigusteaduskonna ning täiendas end Virginia ülikoolis. 1962. aastal valiti ta USA Senati liikmeks. Selles ametis oli ta 46 aastat. Viimati valiti ta tagasi 2006. aastal 70% valijate toetusega.
Aastal 1964 sattus ta lennuõnnetusse, milles hukkus piloot ja 2 reisijat. Kennedy sai raskelt vigastada ja juhtis oma valimiskampaaniat haiglast.
1969. aastal sattus ta Chappaquiddicki saarel liiklusõnnetusse, milles hukkus tema sekretär Mary Jo Kopechne. Kennedy juhitud auto sõitis sillalt jõkke ja naine uppus. Kennedy lahkus sündmuskohalt ja andis end politseisse üles alles 10 tundi hiljem. See põhjustas skandaali, sest arvati, et Kennedy võis olla alkoholijoobes või ootas Kopechne tema last. Kennedy tunnistas end süüdi sündmuskohalt lahkumises ja talle mõisteti karistuseks 2 kuud tingimisi vangistust.
Ta loobus kandideerimast USA presidendiks 1972. ja 1976. aastal. 1980. aastal otsustas ta kandideerida, kuid kaotas eelvalimistel Jimmy Carterile.
Temast kujunes üks mõjuvõimsamaid senaatoreid. Senaatorina võitles Kennedy muuhulgas neegrite õiguste, Vietnami sõja lõpetamise ja tervishoiusüsteemi parandamise eest. Ta oli ka Iraagi sõja suurimaid kriitikuid George W. Bushi valitsusajal. 2008. aasta presidendivalimiste eelvalimistel asus ta toetama Barack Obamat.
Isiklikku.
Ta oli abielus Joan Bennett Kennedyga, sellest abielust sündis kolm last. Abielu lahutati 1982. aastal.
1992. aastal abiellus ta Victoria Reggiega.
Kennedy suri 25. augustil 2009 ajuvähki.
Edward Kennedy kirjandusteostes.
Jeffrey Archer avaldas 1985 romaani "Kas räägime sellest ka presidendile?" ("Shall We Tell the President?", eesti keeles kirjastuse Kuldsulg väljaandel 1995), milles peategelased püüavad ära hoida USA presidendile Edward Kennedyle plaanitavat atentaati.
Jacob Schiff

Jacob Henry Schiff (sünninimi Jacob Hirsch Schiff; 10. jaanuar 1847 Frankfurt – 25. september 1920 New York) oli juudi rahvusest New Yorgi pankur, kes aitas rahastada Ameerika raudteevõrgu laiendamist ja Jaapani Keisririiki Vene-Jaapani sõja ajal.
Väidetavalt rahastas Jacob Schiff bolševikke nende võimuhaaramise ajal Venemaal.
Jacobi isa, Moses, töötas Rothschildide pangas. 
Tema poeg Mortimer L. Schiff (1877–1931) oli samuti pankur. Tema tütar Frieda Schiff Warburg (1876–1958) tegeles filantroopiaga.
Klemen Pisk

Klemen Pisk (sündinud 31. juulil 1973 Kranjis) on sloveeni kirjanik, tõlkija ja muusik. Ta elab Leedus.
Tema luulet ja proosat on tõlgitud mitmesse võõrkeelde ja avaldatud Sloveenias, Austrias, Bosnias ja Hertsegoviinas, Tšehhis, Poolas ja Soomes.
Albert Pike

 
Albert Pike (29. detsember 1809 Boston – 2. aprill 1891 Washington) oli USA 33. astme vabamüürlane ja sõjaväelane.
Ameerika-Mehhiko sõja puhkedes astus Pike ratsaväkke. Buena Vista lahingus, kus umbes 4500 USA sõdurit võitsid 23. veebruaril 1847 umbes 16 000-mehelist Mehhiko armeed, teenis Pike rühmaülemana.
1831. aastal lahkus Pike kodust ja seikles kaks aastat Metsikus Läänes. 1833 asus ta elama Arkansase osariigi Little Rocki, kus hakkas kohalikule ajalehele Arkansas Advocate varjunime Casca all kaastööd tegema. Tema artiklid olid piisavalt populaarsed, nii et ta kutsuti ajalehe toimetusse tööle. Ta abiellus Mary Ann Hamiltoniga ja sai kaasavaraks osaluse ajalehes. 1835 oli ta juba ajalehe ainuomanik. Tema ajaleht propageeris Viigide Partei maailmavaadet, ehkki arkansaslased olid maailmavaatelt lõhestunud ja ebajärjekindlad.
Pärast sõda asus Pike 1853 elama New Orleansi, kus töötas juristina, ja naasis 1857 Arkansasesse, kus sai tuntuks orjuse pooldajana, kuid jäi Viigide Parteisse. Kui see erakond lagunes, astus ta Mittemidagiteadjate Parteisse.
1859 pakkus Harvardi ülikool Pike'ile audoktori kraadi, aga Pike keeldus.
Enne USA kodusõda oli ta setsessiooni vastu, aga kui sõda siiski puhkes, asus ta pooldama konföderatsiooni. 1854 ütles ta, et Lõuna peaks jääma Põhjaga samasse riiki ja otsima temaga võrdsust, aga kui teda sunnitakse alamasse seisusse, on parem olla väljaspool liitu.
Pike pidas sageli läbirääkimisi indiaanlastega. Sõja alguses määras konföderatsioon ta enda esindajaks indiaanlaste juures. Ta sõlmis nendega mitu lepingut, millest tuntuim on 1861 sõlmitud leping tšerokiide pealiku John Rossiga.
22. novembril 1861 ülendati Pike brigaadikindraliks. Ta koolitas konföderatsiooni jaoks välja kolm indiaani rügementi. Need olid mehitatud "tsiviliseeritud hõimudest" pärit meestega, kelle lojaalsus konföderatsioonile oli muutlik. Ta juhtis ise indiaaniüksusi Pea Ridge'i lahingus 7.–8. märtsil 1862.
Pärast lahingut süüdistati Pike'i, et tema sõdurid olevat vaenlasi skalpeerinud. Selle kohta polnud mingeid tõendeid, kuid Pike läks erru.
Pike on ainus lõunaosariikide sõjaväelane või riigitegelane, kellele on Washingtonis skulptuur püstitatud.
Kaerajaan

Kaerajaan on lihtsa ehitusega ühe- või kahetuuriline eesti rahvatants, mida tantsitakse "Kaera-Jaani" saatel.
Tantsus osaleb enamasti 4 inimest (2 paari). A-osa võtmemotiiv (Toropil leitmotiiv) on aeglaste
ja kiirete käärhüpete vaheldumine, alustades vasaku jalaga (kontratantsu traditsioon). B-osas 2+3 plaksu nelja kõnnisammuga poolringi on Ullo Toomi seade, mis hakkas kohe folkloriseeruma. Raudkatsi kaerajaanis on 2 plaksu ja 6 sammu. Paarilisega käevangus pöörlemine on kupparimuoride üks peamotiive.
Anna Raudkatsi 1926. aasta raamatus "Eesti rahvatantsud" on kaerajaan soveldatud (seatud) kujul kümnetuurilise tantsuna.
Kristjan Toropi raamatus "Kontratantsud" esineb 17 tantsukirjeldust, mida ta luges kaerajaani-tüüpi kontratantsude hulka. Avaldatud variantidest leidub ka üleminekutüüpe mõne teise sarnase kontratantsutüübi,
näiteks kupparimuori ja "ehtsate kaerajaanide" vahel (tantsitakse kupparimuorilikku kaerajaani ja kaerajaanilikku kupparimuorit).
Sarnaseid tantse on tuntud ka Lätis ja Leedus. Lõuna-Tartumaalt levis tants 20. sajandi algaastatel üle Eesti ning sellest on arvukalt kirjapanekuid.
Alates 1999. aastast on Võnnu alevikus korraldatud "Kaera-Jaani" võistutantsimist rahvatantsurühmadele.
Narva värav

Narva värav on 1814. aastal rajatud võiduvärav (triumfikaar) Peterburis Streikide väljakul.
Värav rajati 1814. aastal keiser Aleksander I käsul Peterburi linnapiirile Narva kordoni juurde. Värav oli mõeldud 1812. aasta isamaasõjas Napoleon I-t võitnud Vene vägede auks, kes saabusid tagasi Euroopast pärast sõja lõppu 1814. aastal.
Esimene Triumfivärav ehitati 1814. aastal itaalia päritolu arhitekti Giacomo Quarenghi projekti järgi. Ajanappuse tõttu valmistati värav puidust ja alabastrist. Ajutistest materjalidest värav lagunes kiiresti.
Uue värava projekteeris juba vene päritolu arhitekt Vassili Stassov, kes säilitas Quarenghi kujundatud Triumfikaare idee, kuid ehitas selle veelgi suursugusema. 30 meetri kõrguse värava põhialusena kasutas ta tellistest laotud karkassi, mis kaeti vasega. 
Värava kohal koos võidujumalanna Nikega asetseva hobustegrupi lõi skulptor Peter Jakob Clodt von Jürgensburg.
Selle all asuval karniisil on kujutatud kaheksat võidu ja rahu vaimu, kelle vahel asetsevatele tahvlitele olid graveeritud võidukate lahingute ajad ja kohad.
Karniis toetub neljale suurele sambale, mille vahel asetsevad neli vene sõdalast muistses vanavene sõdalaserüüs, nende vahele tahvlitele olid kullaga graveeritud kõikide võidukas sõjakäigus osalenud polkude nimed.
Uus värav valmis 17. augustil 1834.
Selleks ajaks oli Peterburi linnapiir liikunud ringkanalist Narva kordonini ning Triumfiväravat hakati nimetama Narva väravaks. 
Värava sees asub ruumika keldriga kolmekorruseline hoone, kus asus kaua aega Peterburi linnaarhiiv, nüüd on seal aga näituseruumid.