Disputatsioon

Disputatsioon on mõiste, mida kasutatakse eelkõige keskaegsete ja varauusaegsete akadeemilise väitluste kohta.
Tänapäevane väitekirja traditsioon on arenenud välja varauusaegsetest akadeemilisest väitlusest ehk disputatsioonist (ladina keeles "disputatio", "dissertatio"). Keskajal peeti ladinakeelseid väitlusi valdavalt õpetamise ja vaidlusküsimuste lahendamise eesmärgil, varauusajal kujunesid välja väitlused kraadi saamiseks ("disputatio pro gradu"). Keskaegse väitluse taust omakorda on antiigi õigusteaduslikes, filosoofilistes ja teoloogilistes vaidlustes.
Antiik.
Disputatsioonid kui avalikud väitlused probleemsete küsimuste üle saavad alguse Kreeka kultuurist. Aristotelese järgi on Zenon Eleast (ca 490 eKr) nii filosoofilise dialektika kui ka dialoogi žanri leiutaja. Sokrates kasutab seda meetodit küsitledes Ateenlasi ja eeldatavalt peeti ka Platoni akadeemias disputatsioone filosoofiliste küsimuste üle. Dialektiline vaidlus jääb ka hilisematel sajanditel akadeemilise koolituse oluliseks komponendiks, mida saab järeldada Cicero teostest "De finibus" ja "Tusculanae disputationes". Ka Plutarchos kirjeldab oma teostes akadeemilisi disputatsioone. Kristliku kultuuriruumi võetakse see meetod üle – nii näiteks on Augustinus on kirjutanud ja pidanud mitmeid disputatsioone.
Keskaeg.
Keskaja ülikoolides arenevad välja peamised akadeemilise väitluse alaliigid ja disputatsioonidel arutatakse nii juriidilisi, teoloogilisi kui ka meditsiinilisi ja filosoofilisi küsimusi. Kõige olulisemaks kujuneb korraline disputatsioon ("disputatio ordinaria"). Väitlus oli üles ehitatud dialektika reeglitele ja oli avatud kõigile üliõpilastele ja õpetajatele ning võttis väitluse aluseks enne väljakuulutatud teema. Vaidlusteemad (teesid) võidi avalikult välja panna kõigile tutvumiseks disputatsioonile eelneval pühapäeval ülikooli kirikus. Selline teguviis peegeldub näiteks Martin Lutheri 95 teesi väljapanekus kiriku uksele. Disputatsiooni osalejad olid eesistuja ("praeses"), respondent ("respondens") ja oponent ("opponens"). Sageli lõppes selline avalik disputatsioon eesistuja kokkuvõtva hinnanguga, kumma poole argumendid olid veenvamad. Sellisest disputatsioonist kujunes loengute kõrval teine keskne õpetamise ja hiljem ka eksamineerimise vorm. Lisaks avalikele disputatsioonidele kõigile ülikooliga seotud inimestele pidasid paljud magistrid ka privaatdisputatsioone vaid oma üliõpilastele. Neid peeti avaliku dispuudi harjutamiseks või keerulisemate teemade läbi arutamiseks.
14. sajandi alguseks kujunevad populaarseks nn disputatsioonid vabal teemal ("disputatio de quodlibet"). Erinevalt korralistest disputatsioonidest on "de quodlibet" väitlused teemade üle, mis on varem välja kuulutamata ning sellistel dispuutidel osalesid sageli ka inimesed väljastpoolt ülikoole. Need kujunevad intellektuaalselt olulisteks sündmusteks, mille käigus näitavad ülikoolide magistrid oma oskusi improviseerida ja mille käigus väideldakse sageli ka uute, probleemisete või ka meelega jaburalt püstitatud küsimuste üle. Nii näiteks esitab Bath'i Adelard küsimuse, "miks inimestel ei ole sarvi"? Disputatsioonid kujunevad üheks oluliseks avaliku esinemise vormiks, näiteks korraldatakse disputatsioone erinevate religioonide vahel. Giovanni Pico della Mirandola esitas oma vaated religiooni, filosoofia ja maagia kohta kõigepealt samuti 900 teesina disputeerimiseks. Disputatsiooni olulisusest annab tunnistust ka asjaolu, et protestantliku reformatsiooni ideed kujunesid välja ja täpsustusid disputatsioonides.
Varauusaeg.
Varauusaegne disputatsioon jätkab keskaja traditsioone, muutudes oluliseks eksamineerimise vahendiks. Ülikoolide konstitutsioonid (nt Academia Gustaviana Tartus) sätestavad, et korralistel disputatsioonidel on üliõpilaste osalemine kohustuslik ning iga professor peab soovitatavalt pidama aastas kaks avalikku disputatsiooni. Erinevalt tänapäevasest dissertatsioonist kirjutas varauusaegse disputatsiooni valmis üldjuhul eesistuv professor ja üliõpilase ülesandeks jäi näidata oma väitlusoskust ja kaitsta esitatud teese. Kui keskajal oli disputatsioon eelkõige suuline, siis trükikunsti kättesaadavusega seoses hakkavad ülikoolide statuudid sätestama, et kõik disputatsioonid tuleb enne nende pidamist trükkida ja osalejatele välja jagada. Kui keskajal kinnitati avalikult teadetetahvlile välja enamasti vaid ühest või paarist lausest koosnevad teesid, siis nüüd lisanduvad teesidele ka pikemad kommentaarid. Disputatsioonide maht oli siiski varauusaegsetes ülikoolides (sh Tartus) üldjuhul kaks kuni kolm paberipoognat, st 16–24 lehekülge, aga esineb ka oluliselt pikemad tekste. Disputatsiooni trükkimiskulud pidi kandma üliõpilane. Protestantlikes ülikoolides kujunevad trükitud disputatsioonid omalaadseks žanriks, kus autorid tänavad eessõnas oma patroone ja toetajaid, kuhu kirjutavad kaasprofessorid ja üliõpilased gratulatsioone, juhuluuletusi ja mida saadetakse oma toetajatele ja ka teistesse ülikoolidesse. Varauusaegseid disputatsioone võib paljuski pidada 18. sajandil välja kujunenud teadusartikli eelkäijaks. Nii näiteks on Immanuel Kant oma filosoofia piirjooned visandanud kõigepealt just inauguraaldissertatsioonis 1770. aastal. Varauusaegne disputatsioon oli jätkuvalt eelkõige ladinakeelne, kuid leidub (nt ka Tartus) kreekakeelseid disputatsioone ja perioodi lõpupoole ka rahvakeelseid (nt saksa, rootsi).
Kirjanduses.
Umberto Eco romaani "Roosi nimi" tegelased tulevad kokku kloostrisse, sest seal on plaanis disputatsioon frantsisklaste ja paavst Johannes XXII saadikute vahel.