tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Alem-i Nisvan

Alem-i Nisvan (krimmitatari keeles عالم نسوان, eesti keeles Naiste maailm) oli krimmitatari ajakiri, mis oli suunatud naistele ja ilmus aastatel 1906–1912. Selle asutas juhtiv krimmitatari intellektuaal ja ajakirjanik Ismail Gasprinsky ning juhtis kogu selle ilmumisaja tema tütar Şefiqa Gaspıralı.
Ajalugu.
Krimmitatari naistele mõeldud ajakirja kontseptsiooni propageeris juhtiv intellektuaalide ja ajakirjanike juht Ismail Gasprinsky. Kuigi Gasprinsky populaarses Tercimanis tõstatati aeg-ajalt naiste kogukonnale vastavaid küsimusi, leidis Gasprinsky, et spetsiaalselt naistele pühendatud ajakiri on vajalik. Selle tulemusel loodi "Alem-i Nisvan", mille toimetajana töötas Gasprinsky tütar Şefiqa Gaspıralı ja väljaandjana Gasprinsky.
Teine oluline isik "Alem-i Nisvani" loomisel oli Gasprinsky naine Zehra Akçurina-Gaspıralı. Akçurina-Gaspıralı oli varem üritanud 1887. aastal edutult luua naistele suunatud krimmitatari väljaannet "Terbiye". Gasprinsky püüdis ka iga kahe kuu tagant ajalehte "Kadın" (eestu keeles "naine") täiendada, kuid Vene Keisririigi võimud olid nende ettevõtmiste vastu kuni 1905. aasta Vene revolutsiooni tagajärgedeni. Hilisemad poliitilised reformid võimaldasid sellist ajakirja välja anda.
Ajakirja eesmärk oli harida krimmitatari naisi, kellel tollal krimmitatari ühiskonda juhtinud sotsiaalkonservatiivsuse tõttu haridus üldiselt puudus. Peamised eesmärgid olid kirjaoskamatuse kaotamine, krimmitatari kultuuri kasvatamine ja šariaadi õpetamine. See avaldas nii teavet šariaadiga naiste staatuse kohta kui ka ilmalikke hügieeni-, majapidamis- ja õmblusjuhiseid. Samuti oli teadusele ja kirjandusele pühendatud sektsioon. "Alem-i Nisvani" lehtedel oli kuulsate naiste elulugusid, lugusid välisriikidest ja ilukirjandust.
Aastatel 1906–1908 ilmus Alem-i Nisvan iganädalase Tercimani tasuta lisana. Aastatel 1908–1909 tegutses see sõltumatu ajalehena, enne kui naasis 1910. aastal "Tercimani". "Alem-i Nisvani" viimane number ilmus 1911. aastal.
Pärand.
2011. aastal toimus Krimmi Inseneri- ja Pedagoogikaülikoolis "Alem-i Nisvani" asutamise 105. aastapäevale pühendatud konverents. Kaasaegne krimmitatari naisteajakiri Arzı (eesti keeles "Unistus") peab end "Alem-i Nisvani" otseseks järglaseks.
Abieluveksel

"Abieluveksel" (ka "Abieluleping", originaalis "La Cambiale di matrimonio") on Gioachino Rossini koomiline farss ("opera lirica") ühes vaatuses Gaetano Rossi libretole Camillo Federici näidendi ja Giuseppe Checcherini libreto "Il matrimonio per lettera di cambio" (1807) järgi. 
Esmaettekanne toimus 3. novembril 1810 Veneetsia Teatro San Moisès. Rossini oli 18-aastane, kui see teos tema esimese ooperina lavastati. Esitati 13 korda. Teos on esimene viiest ühevaatuselisest farsist, mille Rossini komponeeris aastatel 1810–1813 Veneetsia Teatro San Moisè jaoks. 
Rollide esmaesitajad.
Partituur on kirjutatud väikesele orkestrile, mis koosneb flöödist, kahest oboest, kahest klarnetist, fagotist, kahest metsasarvest ja viiulist. Retsitatiive saadavad klavessiin / klaver, tšello ja kontrabass. Rossini mängis orkestris klavessiini.
Ajalugu.
Rossini komponeeris "La cambiale di matrimonio" mõne päevaga. Avamäng oli kirjutatud siis, kui ta õppis Bolognas Liceo Musicales ja on tänapäeval sageli kontsertidel ette kantud. 1816. aastal etendati farssi Barcelonas ning hiljem kuni 1837. aastani mõned korrad Veneetsias, Triestes, Barcelonas ja Viinis. Vajus seejärel unustusse. 1910 taaselustati ooper Veneetsia Teatro La Fenice poolt. Pärast leiab regulaarset esitamist. Oli Inglismaal 20. sajandi teisel poolel populaarne. Esitati Londonis (1954) ja 1984. aastal Šotimaal Ayris, Stirlingis, Dundees, Dunfermlines ja Invernessis. Itaalias esitati 1991, 1995 ja 2006 Pesaros Rossini festivalil. 1992. aastal kanti ette Maceratas Teatro Lauro Rossi poolt. Eestis esitatud Vanemuises 1985 ja EMA ooperistuudio 1992 ja 2002.
Faabula.
Tegevus toimub 18. sajandi Inglismaal varaka ja ekstsentrilise kaupmehe Sir Tobia Milli elegantse maja elutoas. Kui Mill viibib Ameerikas ärireisil on Kanada kaupmees Slook pakkunud talle suure summa raha, kui too leiab talle sobiva abikaasa. Mill pakub oma tütart Fannìt ja annab küpsele Kanada kaupmehele vastava „veksli”. Slook saadab Millile abielulepingu, mis jõuab varem Inglismaale kohale, kui Mill naaseb Ameerikast. Majateenijad Norton ja Clarina saavad lepingu sisust teada. Milli koju naastes annab ta korralduse Slooki Euroopasse saabumise ajaks valmistada tütar kihlumiseks ette. Fanni on aga armunud puruvaesesse perekonna sõpra Edoardo Milforti, kes on otsekohe valmis võitlema oma positsiooni säilitamise pärast. Nende armastust on Milli ees hoitud saladuses Eduardo kehva rahalise seisu tõttu. Sloo­k saabub kohale, kuid teda häirib teenijaskonna ning Fannì ebasõbralik vastuvõtt. Viimane teatab, et kui teda sunnitakse abielluma Slookiga, siis kraabib ta tal silmad peast. Sellest häirituna teatab Slook Millile, et loobub Fannìst. Solvatud Mill kutsub Slooki duellile. Slook kurdab Edoardole ja Fannìle, et tema kodumaal poleks külalisega nii toimitud. Noortel hakkab häbi ja nad jutustavad kanadalasele kogu tõe. Noorte kiindumus jätab Slookile sügava mulje ja ta otsustab neid aidata. Mill tuleb solvamise eest rahuldust nõudma, ehkki on araks löönud. Slook veenab teda noorte abielu toetama. Millil on hea meel. Ta teeb Edoardo oma pärijaks ning kõik lõpeb õnnelikult.
Aeronavigatsioon

Aeronavigatsioon on õhusõiduki juhtimist käsitlev õpetus, mis hõlmab liikumistee/suuna valiku, kursi määramise sihtkohani, täpse asukoha kindlakstegemise jms. teooria ja praktika.
Ajalugu.
Esimest korda kasutati lennunduses aeronavigatsiooni 20. sajandi alguses, kui kaks Portugali meest ületasid Atlandi ookeani lõunaosa. Tol ajal leiutati kaks meetodit: "“sextant”" ja "“path corrector”". Need kaks instrumenti aitasid korrektselt teada anda lennuki positsiooni ja esimest korda edukalt üle Atlandi ookeani lõunaosa lennata.
Visuaalne ja instrumentaalne lend.
Aeronavigatsiooni kasutamine visuaalse ja instrumentaalse lennu puhul.
Visuaalne lend (VFR – "visual flight rule") tähendab lootsinduse kasutamist selleks, et tuvastada õhusõiduki asukoht, kurss ja kiirus lennu jooksul. Selle meetodi käigus märgitakse üles kaldaorientiirid ja võrreldakse neid aeronavigatsioonikaardiga. Visuaalse lennu regulatsioonid ja reeglid sõltuvad selgest ilmast. Piloodil peab olema võimalik juhtida õhusõidukit visuaalselt, orienteerudes maapinna järgi. Seda viisi kasutades tuleb piloodil ka visuaalsel pildil põhinedes vältida takistusi ja teisi õhusõidukeid. Lootsindus ei ole kõige rahuldavam meede õhusõiduki navigeerimiseks pikamaa lendude puhul, näiteks üle vee või ilma silmapaistvate maamärkideta (majad, kirikud).
Instrumentaallennureeglid (IFR – "instrumental flight rule") on reeglite kogum, mille kohaselt piloot juhib õhusõidukit ilmastikutingimustes, mis ei rahulda visuaalse lennu teostamise nõudeid. Sedaviisi opereeritav õhusõiduk peab olema varustatud tarvilike asukohamäärajatega, koos millega koostatakse lennuplaan lennuliikluse teenindajaga väljumislennujaamas.
Aeronavigatsioonis kasutatavad süsteemid.
Navigatsioonisüsteem hõlmab selliseid instrumente, millega opereeritakse õhusõidukit lennu jooksul juhikabiinist või raadioabivahenditega. Nende peamine eesmärk on õhusõiduki positsiooni määramine.
Esile tõstetakse mitu aeronavigatsioonisüsteemi, mis on jagatud järgmisteks gruppideks:
Globaalne navigatsiooni-satelliidisüsteem – GNSS ("Global Navigation Satellite System")
Globaalne navigatsioonisatelliidisüsteem annab informatsiooni asukohast, ajast, koordinaatidest ja muudest parameetritest, kasutades satelliite.
Inertsiaalnavigatsioonisüsteem – IRS ("Inertial Reference System")
Inertsiaalnavigatsioonisüsteem märgab kiirendusmõõturi ja üroskoobi kaudu telgede teisaldamist ja määrab lennuki asukoha isegi ilma GPS-ita. Selle süsteemi töö on täiesti iseseisev, kuid vajab, et enne õhkutõustmist teataksid piloodid süsteemile lennuki asukoha laiuse ja pikkuse kraadides.
Lennujuhtimissüsteem – FMS ("Flight Management System")
Lennujuhtimissüsteem on lennukite aju, mis annab sisestatud tee andmete abil lennujuhtimissüsteem pilootidele lennuparameetrite arvutused.
Burt Rutan

Elbert Leander Rutan, ka Burt Rutan (sündinud 17. juunil 1943 Estacadas Oregoni osariigis) on ameerika aerokosmosetehnika konstruktor.
Burt Rutan lõpetas 1965. aastal California Polütehnilise Riikliku Ülikooli aerokosmose insenerinduse erialal.
1982. aastal asutas ta California osariigis Mojaves aerokosmosetehnika ettevõtte Scaled Composites (2007. aastast kuulub see Northrop Grummanile).
2011. aastal läks Rutan pensionile.
USA Inseneriakadeemia

Rahvuslik Inseneriakadeemia, ka USA Inseneriakadeemia (inglise keeles "National Academy of Engineering"; akronüüm NAE) on Ameerika Ühendriikide teaduste akadeemia, valitsusväline teadusorganisatsioon.
NAE asutati 1964. aastal.
Tänapäeval on NAE-s üle 2000 liikme.
Lamp (perekonnanimi)

Lamp on eesti perekonnanimi.
Statistika.
2023. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Lamp 173 inimesel: 73 mehel ja 100 naisel. Perekonnanimede levikult oli Lamp meeste puhul 1276. kohal ja naiste puhul 936. kohal. Kõige levinum oli perekonnanimi Lamp vanuserühmas 75–79, kus neid on 10 000 elaniku kohta 2,60. Nimi oli õige sagedasem Lääne maakonnas, kus neid oli maakonna 10 000 elaniku kohta 8,16.
19. sajandi algul pandi pärisorjusest vabastamise käigus talupoegadele Tartumaal Rannu, Tartu-Maarja, Maarja-Magdaleena, Kambja ja Torma kihelkondades, Virumaal Haljala kihelkonnas, Järvamaal Koeru kihelkonnas ning Läänemaal Ridala kihelkonnas kaheksal korral nimeks Lamp. 
Aastatel 1935–1937 loobuti Eestis nimest Lamp 3 korral ning uuteks nimedeks võeti Kallaste, Lambi ja Vanema. Üks isik loobus 1937. aastal nimest Lampe ja võttis uueks nimeks Lamp.
NAS Award in Aeronautical Engineering

NAS Award in Aeronautical Engineering, ka J. C. Hunsaker Award in Aeronautical Engineering, on USA Teaduste Akadeemia teadusauhind väljapaistvate saavutuste eest lennundustehnikas.
Auhinna asutas lennundusinsener, professor Jerome Clarke Hunsaker 1968. aastal.
Venemaa õhuvägi

Venemaa õhuvägi (vene keeles Военно-воздушные силы России) on Venemaa õhu- ja kosmosejõudude haru. Tänapäevane Venemaa õhuvägi moodustati 7. mail 1992, kui president Boriss Jeltsin asutas Venemaa kaitseministeeriumi. Venemaa õhuväe eelkäijad on aastatel 1912–1917 tegutsenud Venemaa keiserlik õhuvägi ja aastatel 1918–1991 tegutsenud Nõukogude õhuväed.
Sinjoor Bruschino

"Sinjoor Bruschino" (originaalis "Il Signor Bruschino, ossia Il figlio per azzardo", "Sinjoor Bruschino ehk Juhuslik poeg") on Gioachino Rossini farssooper ("farsa giocosa") ühes vaatuses Giuseppe Maria Foppa libretole René de Chazet’ ja E.-T. Maurice Ourry komöödia "Le fils par hasard, ou Ruse et folie" (1809) järgi. 
Esmaettekanne toimus 27. jaanuaril 1813 Veneetsia Teatro San Moisès.
Helilooja varase loominguperioodi lühifarss. Kirjutatud väikesele orkestrile, mille koosseisus moodustavad üks flööt, kaks oboed, kaks metsasarve, kaks klarnetit ja viiul. Retsitatiive saadavad tšello, kontrabass ja klavessiin või klaver. Avamäng on kuulus selle poolest, et Rossini kirjutas sinna osa, kus teine viiul pidi poogna puitosadega lööma rütmi vastu noodialust. See energiline avamäng on Rossini toodangus üks nendest, mida sageli esitatakse tänapäeval kontsertidel. 
Ajalugu.
1810–1813 komponeeris noor Rossini Teatro San Moisè jaoks viis ühevaatuselist farssi, nendest neljandana "Il signor Bruschino". Taolised farsid olid Veneetsias 18. sajandi lõpus 19. sajandi alguses väga populaarsed. Rossini farssides on koomika kõrval tugev sentimentaalne element. Neid on kriitikud nimetanud erksateks ja tegevuse poolest kiirest arenevateks komöödiateks, mille partituurides vaatab kohati vastu Cimarosa ja Mozarti mõjutus.  
Esietendus oli fiasko. Järgmised etendused tühistati. Nende asemel pandi Stefano Pavesi "Ser Marcantonio". Itaalias esitati ooperit 19. sajandil vaid üks kord – 2. juunil 1844 Milano Teatro della Canobbianas. Esitati ka 28. detsembril 1857 Pariisis Théâtre des Bouffes-Parisiensis, mille lavastas Jacques Offenbach. Seejärel oli teos unustuses kuni 1932. aastani, mil see kanti ette New Yorgi Metropolitan Operas. 1937. aastal võttis Rossini farsi mängukavva Firenze Teatro Comunale ja 1938. aastal Veneetsia La Fenice. Teos oli laval Roomas (1942), Torinos (1955, 1970), Milanos (1957), Edinburghis (1969), Pesaros Rossini ooperifestivalil (1985 ja 1992) ja Tallinna Estonia (2004).
Faabula.
Tegevus toimub 19. sajandi alguses ühes Itaalia linnas vana Gaudenzio lossis, kelle hoolealune Sofia armastab Florville’i. Neil pole mingit lootust abielluda, sest Gaudenzio on olnud pikka aega sõjajalal Florville’i isaga. Gaudenzio on lubanud Sofia hoopis oma vana sõbra Bruschino pojale, keda keegi pole kunagi näinud. Florville esitleb end Bruschino pojana. Bruschino saabumine ajab selle plaani nurja, sest ta ei tunnista Florville’i oma pojaks. Florville’i isa sureb. Saabub ka õige Bruschino poeg, kes pole Sofiast huvitatud. Nii avanebki võimalus Sofia ja Florville’i abiellumiseks.
Éloyse Lesueur-Aymonin

Éloyse Lesueur-Aymonin (sündinud 15. juulil 1988 Créteilis) on Prantsusmaa kaugushüppaja.
Ta alustas sportlasteed mitmevõistlejana, kuid keskendus juunioride klassis võisteldes kaugushüppele. Ta võitis 2005. aasta noorte maailmameistrivõistlustel Marrakechis kaugushüppes hõbemedali. 2007. aasta Euroopa juunioride meistrivõistlustel Hengelos sai ta tulemusega 6.34 teise koha. 2009. aasta Euroopa U23 meistrivõistlustel Kaunases sai ta pronksmedali tulemusega 6.72. 
2012. aasta Euroopa meistrivõistlustel Helsingis võitis ta tulemusega 6.81 kuldmedali. Londoni olümpiamängudel hüppas ta finaalis 6.67 ja sai algselt 8. koha. Pärast kolme konkurendi positiivseid dopinguproove tõusis ta viiendaks.
2013. aasta Euroopa sisemeistrivõistlustel Göteborgis oli ta Darja Klišina järel teine.
2014. aasta sisemaailmameistrivõistlustel Sopotis võitis ta tulemusega 6.85 Katarina Johnson-Thompsoni ja Ivana Španovići ees kuldmedali. Euroopa meistrivõistlustel Zürichis tuli ta Španovići ja Klišina ees 6.85-ga teist korda Euroopa meistriks.
Lesueur-Aymoninile kuulub Prantsusmaa siserekord kaugushüppes 6.90, mis on hüpatud 2013. aasta Euroopa sisemeistrivõistlustel Göteborgis. Tema isiklik rekord välitingimustes on 6.92, mis on hüpatud 2014. aastal Pariisis.
Illmitz

Illmitz ([ˈɪlmɪt͡s]) on turulinn "(Marktgemeinde)" Austria Burgenlandi liidumaal Neusiedl am See ringkonnas. See asub piirkonnas Neusiedli järvest (saksa: Neusiedlersee; ungari: Fertő tó) idas, mida kutsutakse "Seewinkel" (järvenurk).
Illmitz asub Neusiedler See-Seewinkeli rahvuspargis Neusiedli järve idakaldal. Linn asub merepinnast 117 meetrit kõrgemal. Samas linna lähipiirkond, mis asub 114 meetrit merepinnast kõrgemal, on madalaim koht Austrias. Piirkonnale on iseloomulikud laialdased tasandikud ja sootaimestik, mille ümber on palju väikseid soolajärvi. Lange Lacke ('pikk järv') on umbes neljakümnest selle piirkonna järvest suurim.
Ajalugu.
1867. aastal kaotati Austria keisririik ja loodi Austria-Ungari eraldi valitsustega Viinis ja Budapestis. Pärast Esimest maailmasõda nimetati Burgenlandi Saint-Germaini ja Trianoni rahulepingus "Deutsch-Westungarn" (Saksa-Lääne-Ungari) ning anti 1919. aastal Austriale. 1921. aastast on linn Burgenlandi liidumaa osa. 2001. aasta detsembris kanti Neusiedler See-Seewinkeli rahvuspark UNESCO maailmapärandi nimistusse.
Majandus ja taristu.
Illmitzis on peamine tegevusala veinitootmine, mistõttu on linna ümbritsevad viinapuuistandused ka omaette vaatamisväärsus. Kuigi Illmitz on väike, on see veinisõpradele tuntud kogu maailmas. Veinitootjad nagu Alois Kracher, Willi Opitz ja Stefan Tschida ning Salzl on kuulsad oma suursuguste magusate veinide poolest. Oluline tegevusala on ka turism. 
Iga aasta mais koguneb sinna ornitolooge kogu Euroopast, et näha üsna haruldasi linnuliike. Juba ammu enne rahvuspargi rajamist oli Lange Lacke oluline looduskaitseala. Lange Lacke on linna lähedal asuvast umbes neljakümnest soolajärvest suurim. Seal on juba üle sajandi kogutud linnustiku kohta teadusandmeid. Viinamarjakasvatajatele tekitavad marju söövad linnud aga ka märkimisväärset kahju ning põllumeestel on põldudele üles seatud linde peletavad helikahurid.
Jois

Jois ([jɔɪ̯s]) on väike vald ("Marktgemeinde") Austrias Burgenlandi liidumaal Neusiedl am See ringkonnas. See asub Neusiedli järve põhjakaldal, mis ületab Ungari piiri.
Maaliline veinitootmispiirkond on populaarne turistide seas, kes külastavad Joisi kihelkonnakirikut, kus on 1757. aastast pärit barokkkujud, kohalikku kultuuripärandi muuseumit koos piirkonna koolimuuseumiga, teeäärseid pühamuid, jalgrattaradasid ja veinirada.
Congaree rahvuspark

Congaree rahvuspark ("Congaree National Park") on Ameerika Ühendriikide rahvuspark, mis asub Lõuna-Carolina osariigis.
Park asub osariigi pealinnast Columbiast 29 km kagus. Congaree rahvuspargi pindala on 108 ruutkilomeetrit ning seal kaitstakse ürgmetsi. Pargist voolab läbi Congaree jõgi.
Congaree rahvuspark sai rahvuspargiks 2003. aastal ning 2018. aastal oli see Ameerika Ühendriikide rahvusparkidest kümnes kõige vähem külastatud rahvuspark.
Kassikakk (perekond)

Kassikakk ("Bubo") on kaklaste sugukonda kuuluv perekond, kuhu kuulub tänapäeval 10 kassikaku liiki. Mõned suuremad kakuliste seltsi liigid kuuluvad kassikakku perekonda. Varem kuulusid sellesse perekonda ainult kaklased, kellel esines kõrvamoodne sulestik, aga praegu kuuluvad perekonna esindajad ilma nendeta, näiteks lumekakk. Sõna "Bubo" on ladinakeelne nimetus kassikakkude perekonnale, mis tähendab öökulli. Carl von Linné kasutas seda sõna juba 1758. aastal, et spetsiifiliselt kirjeldada kassikakku. Liigil "Bubo milesi" puudub eestikeelne nimetus.
Kõige tuntum perekonna liik on harilik kassikakk ("Bubo bubo").
Ajalugu.
Kassikaku perekonda kirjeldas esimesena 1805. aastal prantsuse zooloog André Duméril. Eelneva tõlkevea tõttu pandi ekslikult aastaks 1806.
Kivististe andmete põhjal on teada, et "Bubo" liikide esinemine ulatub tagasi minevikku ja on seotud eri piirkondade geoloogilise ajalooga. Ulatuslike kivistiseanalüüside põhjal tundub, et Bubo evolutsiooni keskus asub Aafrikas, kuigi varased harud näivad ulatuvat Lõuna-Aasiast.
Taksonoomia.
Perekonna liikide levila on erinev, aga neid leidub Põhja- ja Lõuna-Ameerikas, Euroopas, Aasias ja Aafrikas. Austraalias ja Antarktikas puuduvad kassikaku perekonna liigid. Liiv-kassikakk, mis on levinud Araabia poolsaarel ning Sahara kõrbe osades Põhja-Aafrikas, kus leidub kiviseid paljandeid, peeti kuni hiljutise ajani harilikku kassikakku alamliigiks. Liiv-kassikakk erineb ilmselt umbes 3,8% mitokondriaalse DNA poolest harilikust kassikakust, mis ületab liikide eristamiseks 1,5% minimaalset geneetilist erinevust. Marokos esinevad harilikud kassikakud ei ole ristunud liiv-kassikakkudega.. India kassikakk oli seni peetud hariliku kassikakku alamliigiks, aga nende väiksem suurus, eristatav häälitsus ning nende esinemine koos harilike kassikakkudega Hindustani poolsaarel on viinud järelduseni, et tegemist on eraldi liigiga. Damaani-kassikakk näib tähistavat selle geneetilise liini naasmist Aafrika mandrile, kus ta elab elustiili, mis sarnaneb hariliku kassikaku omaga, kuigi lõuna pool. Lumekakk on põhja kassikaku perekonna liik, kes eraldus teistest liikidest vähemalt 4 miljonit aastat tagasi. Kõige silmatorkavam liik on aga ameerika kassikakk. Uuringud on näidanud, et harilik kassikakk ja ameerika kassikakk on praktiliselt identsed liigid.
Suhe inimestega.
Öise eluviisi tõttu ei kohtu enamik kassikakke otse inimestega. Aga kaudselt mõjutab inimtegevus neid ikkagi, näiteks metsaraie või elektriliinide tõttu, mille tagajärjel kassikakud sageli surevad, otsides kõrgustikku ja sattudes elektrilöögi ohvriks.
Mõnes piirkonnas on kassikakud olnud suuresti ohustatud jahipidamise ja elupaikade kaotuse tõttu.
Kassikakke ka kasvatatakse ja kasutatakse jahilindudena.
Siidiredel

"Siidiredel" (originaalis "La scala di seta") on Gioachino Rossini farssooper ("farsa comica") ühes vaatuses Giuseppe Maria Foppa libretole François-Antoine-Eugène de Planardi Pierre Gaveaux’le kirjutatud libreto "L’échelle de soie" (1808) järgi. 
Esmaettekanne toimus 9. mail 1812 Veneetsia Teatro San Moisès. Ooperi suurepärane avamäng on tänapäeval populaarne kontsertnumber. 
Ajalugu.
Aastatel 1810–1813 komponeeris noor Rossini Veneetsia Teatro San Moisèle viis itaaliapärast, suuresti sentimentaalset farssooperit, alustades "La cambiale di matrimonioga" ja lõpetades "Il Signor Bruschinoga". "La scala di seta" oli selles järjekorras kolmas. Seda tüüpi lühikesed tükid olid tollal Veneetsias populaarsed. Need olid lavastuslikult lihtsakoelised, osales 5-7 lauljat. Faabulas pidi olema armastajapaar, kaks koomilist osa ja veel üks või kaks väiksemat teenija rolli. Stiil nõudis palju visuaalset komöödiat, mille esitamiseks anti mängijatele vabad käed ning improviseerimise võimalus. Nendes tükkides, võrreldes paljude teiste ooperižanridega, pidi osatäitja oskama nii laulda kui ka kaasatõmbavalt näidelda. Koomikutalent pidi olema tugevam kui lauluoskus.
Esmaettekannet ei saatnud üksmeelselt edu kuna faabula oli mõneti sarnane Domenico Cimarosa 1792. aastal komponeeritud ooperile "Il matrimonio segreto", mis oli tollal väga populaarne. Pärast kahtteist etendust jäi teos publiku vähesuse tõttu hooaja mängukavast välja. Uuslavastamise katseid tehti vaid Senigaglias (1813), Sienas (1818), Barcelonas (1823) ja Lissabonis (1825). 20. sajandil toimusid Itaalias etendused 1952. aastal Firenze Maggio Musicale Fiorentino festivalil (1952) ja Milano Piccola Scalas (1961). Esitati ka Saksamaal Schwetzingenis (1965).
Partituuri käsikirja peeti pikka aega kadunuks. Selgus, et selle omandas Rootsi muusik ja laevaohvitser Rudolf Nydahl oma muusikaliste käsikirjade kogu jaoks. Pärast tema surma 1973. aastal hindasid muusikateadlased seda kogu ning Fondazione Rossini tunnistas Rossini partituuri originaalseks. Selle järgi esitati farssi Rossini ooperifestivalil Pesaros 1988 ja hiljem 2000. aasta suvel. Sakslased kandsid teose ette 1989. aastal Rossini festivalil Wildbadis. 2002. aasta märtsis etendati teost Veneetsia Teatro Malibranis ja 2012. aastal EMTA ooperistuudio üliõpilaste poolt ettekatuna Kadrioru lossis.
Süžee.
Tegevus toimub 18. sajandi Pariisis. Dorvil on salaja abiellunud Giuliaga. See ei klapi Giulia jõuka hooldaja Dormonti plaanidega, kes tahab neiu panna mehele oma noorele sõbrale, armeeohvitser Blansacile. Giulia ainus võimalus on probleem lahendada, äratades Blansacis huvi Giulia nõo Lucilla vastu. Blansac, keda usinalt abistab teener Germano, ronib siidiga kaetud (sammude summutamiseks) redelit mööda igal õhtul naise magamistuppa. Dorvilil on tegemist, et suhet Dormont’i eest varjata. Lõpuks tulevad Blansaci ja Lucilla kohtumised avalikuks. Dormontil ei jää midagi muud üle kui korraldada Giulia ja Dorvili pulmad.
Muusikanumbrid.
Muusikapalad on komponeeritud väikesele orkestrile: kaks flööti / pikolot, kaks oboed / metsasarve, kaks klarnetit, fagott, kaks viiulit, kontrabass).
TalTech/Nordaid

TalTechi võrkpallinaiskond (ka "TTÜ/Tradehouse", "TalTech/Tradehouse", "TalTech/Macta Beauty") on Tallinnas tegutsev Eesti võrkpallinaiskond. Tegemist on Tallinna Tehnikaülikooli esindusnaiskonnaga, mis osaleb Eesti meistrivõistlustel.
Ajalugu.
Nimetused
Tulemused.
Võidud.
Eesti meistrivõistlused
Eesti karikavõistlused
Balti liiga
Eesti meistritiitli võitnud koosseisud.
1 Nette Peit2 Mari Loorman 3 Julija Mõnnakmäe4 Merilin Paalo6 Sylvia Tammerik7 Maria Säästla8 Eliisa Peit9 Kärt Unt10 Ethel Uibo11 Dzintra Lember12 Kristi Nõlvak13 Silvia Pertens15 Kaili Laanemets19 Kadi KullerkannPeatreener: Marko MettAbitreenerid: Robert Oppar, Mihkel Sagar
1 Marily Lass2 Kätriin Põld3 Ragne Rahuoja4 Merilin Paalo5 Anu Talvar7 Lisette Loos8 Eliisa Peit 9 Maren Mõrd10 Melissa Varlõgina11 Helena Loos14 Milja Raitis16 Johanna Sova19 Dzintra Lember22 Ethel UiboPeatreener: Janis SirelpuuAbitreenerid: Sten Esna, Meris Pärna
1 Marily Lass2 Kätriin Põld3 Ragne Rahuoja4 Merilin Paalo5 Anu Talvar6 Karolina Kibbermann7 Ingrid Kiisk8 Eliisa Peit 9 Maren Mõrd11 Helena Loos12 Kristi Nõlvak13 Nette Peit16 Johanna Sova18 Merilyn Pähkel19 Dzintra LemberPeatreener: Janis SirelpuuAbitreener: Meris Pärna
1 Marily Lass2 Kätriin Põld3 Ragne Rahuoja4 Merilin Paalo5 Anu Talvar6 Raili Hunt7 Agnetha Katrina Eelrand8 Helen Roman9 Milja Raitis10 Melissa Varlõgina 11 Kätlin Käpa14 Caterina Cicetti16 Karolina Kibbermann17 Mirjam Karoliine Kask19 Ethel UiboPeatreener: Janis SirelpuuAbitreener: Rasmus Klaas
Someșul Mic

Someșul Mic (ungari keeles "Kis-Szamos") on jõgi Rumeenias.
Jõgi saab alguse kahe jõe, Someșul Rece ja Someșul Cald ühinemisel. Dej linna lähistel ühineb Someșul Mare' jõega Someși jõeks.
Jõe pikkus on 178 km, valgala pindala 3773 km². 
Jõe ääres asuvad Gilău, Gârbău, Cluj-Napoca, Apahida, Gherla jt asulad.
Balti keti mälestusmärk (Särevere)

Balti keti mälestusmärk on Järva maakonnas Türi vallas Säreveres asuv mälestusmärk, millega meenutatakse Balti ketti. Mälestusmärk asub maantee ääres kõrgel nõlval kohas, mille lähedalt läks mööda Balti kett.
Sama maantee ääres asub sarnane mälestusmärk ka Kärus.
Balti keti mälestusmärk (Tallinn)

 
Balti keti mälestusmärk Tallinnas on Harju maakonnas Tallinnas Harjumäel asuv mälestuskivi, millega meenutatakse Balti ketti. Mälestusmärk on kohas, mille lähedalt läks mööda Balti kett.
Kristi Nõlvak

Kristi Nõlvak (sündinud 30. mail 1989) on Eesti võrkpallur. Ta on mänginud aastatel 2015–2021 Eesti naiste võrkpallikoondises ning kuulub TalTechi võrkpallinaiskonda, kolmekordne Eesti meister rannavõrkpallis.
Sportlaskarjäär.
Koondis.
Kristi Nõlvak kuulus aastatel 2015–2021 Eesti võrkpallikoondisse, mille koosseisus mängis 76 mängu.
Ta kutsuti Eesti võrkpallikoondisse 2015. aasta kevadel ning kuulus sinna ka sama aasta sõpruskohtumistes Taani võrkpallikoondisega. Koondise eredaimaks saavutuseks oli 2019. aastal koondise ajaloos esmakordselt pääsu tagamine Euroopa meistrivõistluste finaalturniirile. Ta on korra mänginud koondises Euroopa meistrivõistluste finaalturniiril (2019), siis saadi seal 23. koht. Mitu mängu on ta pidanud koondise koosseisus Euroopa Hõbeliigas.
Klubivõrkpall.
Kristi Nõlvak on kuulunud Tallinna Ülikooli, TalTechi ja Tartu Ülikool/Bigbanki võrkpallinaiskonda ning võitnud nende koosseisus nii Balti liiga kui ka Eesti meistrivõistlused ja mitu Eesti karikat.
Rannavõrkpall.
Aastatel 2013–2014 oli Kristi paariliseks rannavõrkpallis Erle Püvi. 2013. aastal saadi Eesti meistrivõistlustel kolmas koht ning 2014. aastal tuldi Eesti meistriks. 2014. aastal osaleti OM-kvalifikatsioonides ühena (kahest) Eesti naispaarist. Sama aasta üliõpilaste maailmameistrivõistlustel saadi 17. koht.
Hiljem on ta mänginud eri sarjades erinevate paarilistega. Koos Mari-Liis Graumanniga on ta tulnud kahel korral Eesti meistriks (2015 ja 2017). 2016. aastal osales ta Julija Mõnnakmäega Pärnus toimunud üliõpilaste maailmameistrivõistlustel, kus saadi 29. koht.
Saavutused.
Saalivõrkpall.
Balti liiga
Eesti meistrivõistlused
Eesti karikavõistlused
Individuaalsed auhinnad
Isiklikku.
Kristi Nõlvakul on neli õde ja kolm venda (sh eesti rannavõrkpallur Kusti Nõlvak).
Tulistamine Belgradi algkoolis

Tulistamine Belgradi algkoolis oli 2023. aasta 3. mail Serbia pealinnas Belgradis Vladislav Ribnikari algkoolis toimunud tulistamine, mille käigus kahe püstoliga relvastatud kooli seitsmenda klassi õpilane avas tule kaasõpilaste ja töötajate pihta ning tappis 9 inimest (8 last ja 1 turvatöötaja) ning vigastas 7 inimest (6 last ja 1 õpetaja). Üks haavatud laps suri 15. mail.
2021. aastal oli Serbias hinnanguliselt 39 tulirelvaga 100 inimese kohta, maailmas Ameerika Ühendriikide ja Jeemeni järel kolmandal kohal.
Rait Toompere

Rait Toompere (sündinud 1. detsembril 1954 Tartus) on Eesti kunstiajaloolane, Euroopa Liidu hariduskoostöö programmide maaletooja ja pikaajaline Eesti Erasmus+ agentuuri juht.
Toompere on Eesti Kunstnike Liidu ja Tartu Kunstnike Liidu liige, Korp! Ugala vilistlaskogu liige. 2004. aastal pälvis Toompere Haridus- ja Teadusministeeriumi aumärgi ning 2012. aastal Õpilaste Teadusliku Ühingu kuldmärgi.
Ta on avaldanud üle 100 publikatsiooni peamiselt kunsti valdkonnas, valdavalt aastatel 1985–1998. Üks Toompere silmapaistvamaid artikleid on 6. aprillil 1990. aastal kultuurilehes Reede ilmunud käsitlus "Kuidas kunst nõukogude omaks sai". 
2023. aastal ilmus Toompere esikteos "Kunstimaja", autobiograafiliste sugemetega romaan, mille tegevus viib meid okupatsiooniaja lõpu kunstielu ning tärkava rahvavõimu telgitagustesse. Raamatus põimuvad seikluslik süžee ning minategelase täiuseotsingud.
USA Meditsiiniakadeemia

Rahvuslik Meditsiiniakadeemia, ka USA Meditsiiniakadeemia (inglise keeles "National Academy of Medicine"; akronüüm NAM) on Ameerika Ühendriikide teaduste akadeemia, valitsusväline teadusorganisatsioon.
NAM asutati 1970. aastal.
Tänapäeval on NAM-is üle 2000 liikme.
Villefranche'i ja Beaujolais' akadeemia

Villefranche'i ja Beaujolais' akadeemia (L'Académie de Villefranche et du Beaujolais) on Villefranche-sur-Saône'is Prantsusmaal tegutsev teaduslik ühing.
Akadeemia asutati 1677. aastal, sai privileegi Louis XIV'lt 1695, saadeti laiali revolutsiooni ajal 1793 ja taastati 1899. Akadeemial on umbes 200 liiget ja 40 akadeemikut. President (alates 2020) on Pierre Prunet.
Kevin Danso

Kevin Danso (sündinud 19. septembril 1998 Voitsbergis) on Austria jalgpallur, kes mängib keskkaitsjana Prantsusmaa kõrgliigaklubis RC Lens ja Austria jalgpallikoondises.
Ta sündis Austrias Ghana päritolu vanemate perekonnas. Kuueaastaselt kolis ta Inglismaale ning kuulus seal Readingi ja Milton Keynes Donsi noortesüsteemi.
2014. aastal liitus ta Saksamaa klubiga FC Augsburg. Klubi põhimeeskonnas debüteeris ta Saksamaa kõrgliigas 2017. aasta märtsis ning sai 18 aasta ja 165 päeva vanuselt klubi ajaloo noorimaks debütandiks. Hooajal 2019/20 oli ta Augsburgist laenul Inglismaa kõrgliigaklubis Southampton ja hooajal 2020/21 Saksamaa kõrgliigaklubis Düsseldorfi Fortuna.
2021. aasta augustis sõlmis ta lepingu Lensiga. Danso valiti Prantsusmaa kõrgliiga hooaja 2022/23 sümboolsesse koosseisu.
Alates 2013. aastast mängis Danso Austria noortekoondistes, kuid tal oli võimalik koondises esindada ka Inglismaad või Ghanat. Austria jalgpallikoondises debüteeris Danso 2. septembril 2017 MM-i valikmängus Walesi vastu.
Nîmesi akadeemia

Nîmesi akadeemia ("Académie de Nîmes") on Prantsusmaal Nîmesis tegutsev teadusühing.
Akadeemia asutati 1682. aastal, kaotati revolutsiooni ajal ja taastati 1801. Akadeemial on 60 liiget, sellest 36 korralist (12 katoliiklast, 12 protestanti ja 12 sõltumatut) ja 24 mitteresideerivat liiget, auliikmed ja korrespondendid. President on Anne Hénault (2023).
Emmanuel Le Roy Ladurie on auliige alates 2006. aastast.
Facundo Medina

Facundo Axel Medina (sündinud 28. mail 1999 Villa Fioritos) on Argentina jalgpallur, kes mängib kesk- või vasakkaitsjana Prantsusmaa kõrgliigaklubis RC Lens.
2018. aastal debüteeris ta Argentina kõrgliigaklubis Tallares.
2020. aasta juulis sõlmis ta lepingu Lensiga. 2023. aasta jaanuaris pikendas ta klubiga lepingut kolme aasta võrra.
2019. aasta Panameerika mängude jalgpalliturniiril võitis Medina Argentina võistkonnaga kuldmedali. Lisaks kuulus ta Argentina võistkonda 2020. aasta suveolümpiamängude jalgpalliturniiril. Argentina jalgpallikoondises debüteeris Medina 13. oktoobril 2020 MM-i valikmängus Boliivia vastu.
Dai Hong Dani vahejuhtum

Dai Hong Dani vahejuhtum leidis aset 29. oktoobril 2007, kui somaalia piraadid kaaperdasid mõneks ajaks Põhja-Korea kaubalaeva Dai Hong Dani. Järgmisel päeval õnnestus Dai Hong Dani laevameeskonnal koostöös Ameerika Ühendriikide sõjaväelaevaga alus taas enda kontrolli alla saada.
Fausto Vera

Fausto Mariano Vera (sündinud 26. märtsil 2000 Hurlinghamis) on Argentina jalgpallur, kes mängib poolkaitsjana Brasiilia kõrgliigaklubis Atlético Mineiro.
Ta alustas klubikarjääri Argentina klubis Argentinos Juniors, mille põhimeeskonnas debüteeris ta Argentina kõrgliigas 2018. aasta novembris.
2022. aasta juulis sõlmis ta lepingu Brasiilia kõrgliigaklubiga Corinthians.
2024. aasta juulis sõlmis ta kolme ja poole aasta pikkuse lepingu Atlético Mineiroga.
Aastatel 2017–2019 mängis Vera Argentina noortekoondistes. 2019. aasta Panameerika mängude jalgpalliturniiril võitis ta Argentina võistkonnaga kuldmedali. Lisaks kuulus ta Argentina võistkonda 2020. aasta suveolümpiamängude jalgpalliturniiril.
Viktor Makejev

Viktor Petrovitš Makejev (vene keeles Виктор Петрович Макеев; 25. oktoober 1924 Protopopovo, Moskva kubermang – 25. oktoober 1985 Moskva) oli vene raketitehnikakonstruktor.
Sergei Koroljovi ettepanekul määrati Viktor Makejev 1955. aastal Tšeljabinski oblastis Miassis asunud erikonstrueerimisbüroo SKB-385 (tänapäeval Akadeemik Makejevi Riiklik Raketikeskus) peakonstruktoriks.
Makejevi juhtimisel loodi strateegiliste rakettide komplekse (sealhulgas R-21, R-27, R-29, R-29R, R-39, R-29RM ja R-17) ning NSV Liidu Sõjalaevastikule allveelaevade ballistilisi rakette.
Hal Markarian

Hal Markarian (armeenia keeles Հել Մարգարյան "Hel Margarjan"; 1929 – 2012) oli armeenia päritolu Ameerika Ühendriikide lennukikonstruktor.
Markarian oli vaidtiib-tüüpi Ameerika Ühendriikide õhuvägede strateegilise kaugpommituslennuki Northrop Grumman B-2 Spirit konstruktoreid (lennuki B-2 esmalend toimus juulis 1989). Markarian alustas tööd selle kallal 1979. aastal.
Brice Samba

Brice Lauriche Samba (sündinud 25. aprillil 1994 Linzolos) on Kongo Vabariigis sündinud Prantsusmaa jalgpallur, kes mängib Prantsusmaa kõrgliigaklubis RC Lens.
Klubikarjääri alguses kuulus ta sellistesse Prantsusmaa klubidesse nagu Le Havre, Marseille Olympique ja Nancy, kuid kõigis neis klubides oli Samba varuväravavaht ja sai klubi põhimeeskondades mänguaega harva. Prantsusmaa kõrgliigas debüteeris ta 17. mail 2014 Marseille Olympique'i meeskonnas mängus Guingamp' vastu, kui sekkus esimesel poolajal Steven Mandana asemele.
2017. aasta juunis sõlmis ta nelja-aastase lepingu Prantsusmaa kõrgliigaklubiga Caen. Hooajal 2018/19 tõusis Samba Caeni esiväravavahiks. Samba tegi sel hooajal Prantsusmaa kõrgliigas üheksa nullimängu, kuid Caen langes sellest hoolimata esiliigasse.
2019. aasta augustis sõlmis ta nelja-aastase lepingu Inglismaa esiliigaklubiga Nottingham Forest. Samba tõusis hooajal 2019/20 Arijanet Murici asemel klubi esiväravavahiks. Hooajal 2019/20 valiti Samba Inglismaa esiliiga sümboolsesse koosseisu.
2022. aasta juulis sõlmis ta viieaastase lepingu Lensiga.
Prantsusmaa jalgpallikoondisse kutsuti Samba esmakordselt 2023. aasta märtsis EM-i valikmängudeks Hollandi ja Iirimaa vastu.
Ripstorik

Ripstorik ("Polyporus ciliatus") on klassi "Agaricomycetes" torikulaadsete seltsi kuuluv seen. Selle teine nimi on väike torik.
José Luis Rodríguez (sündinud 1997)

José Luis Rodríguez Bebanz (sündinud 14. märtsil 1997 Caneloneses) on Uruguay jalgpallur, kes mängib paremkaitsjana Brasiilia kõrgliigaklubis Vasco da Gama ja Uruguay jalgpallikoondises.
Ta alustas klubikarjääri Uruguay klubis Daunbio, mille meeskonnas debüteeris ta Uruguay kõrgliigas 2016. aastal. 2021. aastal mängis ta Uruguay kõrgliigaklubis Fénix ja 2022. aastal samasse liigasse kuuluvas Nacionalis. 2022. aastal tuli ta Nacionaliga Uruguay meistriks ning samal aastal valiti Rodríguez Uruguay kõrgliiga sümboolsesse koosseisu.
2023. aasta jaanuaris sõlmis ta kolmeaastase lepingu Vasco da Gamaga.
Rodríguez kuulus Uruguay koondisse 2022. aasta maailmameistrivõistlustel, kuid üheski mängus ta väljakule ei pääsenud. Koondisedebüüdi tegi ta alles 28. märtsil 2023 sõprusmängus Lõuna-Korea vastu.
Rubén García

Rubén García Santos (sündinud 14. juulil 1993 Valencias) on Hispaania jalgpallur, kes mängib vasaku äärepoolkaitsjana Hispaania kõrgliigaklubis Osasuna
Ta mängis noorena kodulinnaklubis Valencia CF. 2010. aastal liitus ta Levantega. Levante põhimeeskonnas debüteeris ta Hispaania kõrgliigas 2. septembril 2012 mängus RCD Espanyoli vastu. Esimese värava lõi ta liigas sama aasta 9. detsembril mängus RCD Mallorca vastu. Kohe esimesel hooajal kindlustas García koha Levante põhikoosseisus. Hooajal 2017/18 oli ta Levantest laenul Hispaania esiliigaklubis Sporting de Gijón.
2018. aasta augustis sõlmis García lepingu Osasunaga, mis mängis toona Hispaania esiliigas. Hooajal 2018/19 tuli ta Osasunaga Hispaania esiliiga võitjaks ja alates järgmisest hooajast on mängitud Hispaania kõrgliigas. Hooajal 2019/20 lõi García Hispaania kõrgliigas üheksa väravat, millega oli sel hooajal Chimy Ávila järel klubi paremuselt teine väravalööja.
2013. aastal mängis García Hispaania kuni 20-aastaste ja kuni 21-aastaste koondistes.
Miloš Kelemen

Miloš Kelemen (sündinud 6. juulil 1999 Lucenecis) on Slovakkia jäähokimängija, kes mängib American Hockey League'i (AHL) klubis Tucson Roadrunners ründajana paremäärel.
Ta alustas klubikarjääri kodulinnaklubis HKM Zvolen, mille meeskonnas debüteeris ta Slovakkia kõrgliigas hooajal 2016/17. Hooajal 2018/19 sai ta kirja kaks mängu KHL-is Bratislava Slovani meeskonnas, kuid jätkas seejärel Zvolenis, kus mängis kuni hooaja 2020/21 lõpuni. 2021. aastal tuli ta Zvoleniga Slovakkia meistriks.
Hooajal 2021/22 mängis Kelemen Tšehhi kõrgliigaklubis BK Mladá Boleslav. Ta paistis silma väljalangemismängudes, kus lõi 14 mänguga üheksa väravat. Mladá Boleslaviga kaotas ta väljalangemismängude poolfinaalseerias. Kelemen valiti sel hooajal Tšehhi kõrgliiga parimaks uustulnukaks.
2022. aasta mais sõlmis ta kaheaastase lepingu NHL-i klubiga Arizona Coyotes. Suurem osa hooajast 2022/23 mängis ta AHL-is Coyotesi tütarklubis Tucson Roadrunners. NHL-is sai ta sel hooajal kirja 14 mängu. Ainsa värava lõi ta sel hooajal NHL-is 1. aprillil 2023 mängus San Jose Sharksi vastu.
2022. aasta taliolümpiamängudel võitis Kelemen Slovakkia jäähokikoondise koosseisus pronksmedali.
Tšernihivi rügemendikantselei hoone

Tšernihivi rügemendikantselei hoone (ukraina keeles "Буди́нок Черні́гівської полково́ї канцеля́рії", "Будинок Мазепи" 'Mazepa maja') on 17. sajandist pärinev arhitektuurimälestis Tšernihivis, ukraina barokkstiilis profaanarhitektuuri näide.
Ajaloost.
Ehitis on üks vähestest säilinud näidetest 17. sajandi lõpu Ukraina majutushooneist ja üks kahest säilinud kasakarügementide administratiivhoonest (teine, Kiievi kasakarügemendi hoone asub Kozeletsis).
Maja ehitati 1690. aastatel linnaväljaku lõunaküljele detinetsi territooriumile. See on ühekorruseline viilkatusega krohviga kaetud tellishoone. Peasissekäik jääb põhjasuunda, otsafassaade kroonivad kolmnurkviilud. Baroksed elemendid on ümaraid konsoole jätkava võnksiirdega karniisid, rohke profileeringuga petikud ja raamistused, kolmnurk- ja segmentmurdfrontoonidega pealistatud ümarkaarsed aknad ja nišid. Interjööris jagavad väikesed musta ja valge kujundusega vestibüülid maja läänepoolseks meestepooleks ja idapoolseks naistepooleks, kummaski kaks ruumi. Ruumide all paikneb kuue kambriga kelder, kuhu pääses algselt ühe siseruumi kaudu; teisest ruumist viis trepp pööningule.
Ehitis sai kahjustada 1718. ja 1750. aasta tulekahjudes. 18. sajandil lisati põhjaseinale kaunistatud fassaadiga vestibüül. 19. sajandil lammutati ahjud, idaseina ja lääneseina murti aknad, lõunapoolne sissepääs ehitati ümber aknaks ja kivikatuse asemel paigaldati plekk-katus.
Aastail 1687–1698 kuulus maja Tšernihivi polkovnik Jakov Kondratjevitš Lõzohubile, seejärel hetman Ivan Mazepale. Hoone funktsioon muutus mitu korda. 17. sajandil ja 18. sajandi algul oli see Tšernihivi kasakarügemendi ametihoone, pärast seda paiknes seal Tšernihivi raekoda, 19. ja 20. sajandil arhiiv. Maja restaureeriti 1954. aastal, 1963. aastal anti hoonele ehitismälestise staatus osana Tšernihivi ajaloolisest keskusest.
New Tube for London

New Tube for London (NTfL; eesti Uus Londoni Toru) on Londoni metroo rong, mida ehitab Siemens Mobility. See on osa Siemens'i Inspiro metroo ja rongide perest.
Rong sõidab 630-750 V toiterööpa peal ja rongi eelarve on pakutud olema £1.5 miljardit. Rongi valmimisajaks on seatud 2025 aasta, et asendada Piccadilly liinil olevad 1973 Stock rongid.
= Välislingid =
Alex Teixeira

Alex Teixeira Santos (sündinud 6. jaanuaril 1990 Duque de Caxiases) on Brasiilia jalgpallur, kes mängib ründaja või ründava poolkaitsjana Brasiliia kõrgliigaklubis Vasco da Gama
Ta alustas Vasco da Gamas ka klubikarjääri. Vasco da Gama noortesüsteemiga liitus ta 1999. aastal. Klubi põhimeeskonnas debüteeris ta Brasiilia kõrgliigas 2008. aastal ning lõi liigas 29 mänguga viis väravat.
Aastatel 2010–2016 mängis Teixeira Ukraina kõrgliigaklubis Donetski Šahtar, kellega tuli Ukraina meistriks viis korda. Hooajal 2014/15 oli Teixeira koso Eric Bicfalviga Ukraina kõrgliiga suurim väravakütt (17 väravat). 2015. aastal valiti Teixeira Ukraina kõrgliiga aasta parimaks mängijaks. Kuigi ta lahkus Šahtarist hooaja 2015/16 keskel, oli ta hooaja esimese poolega löönud liigas 22 väravat, mis oli piisav selleks, et ta jäi liigas hooaja lõpuni suurimaks väravalööjaks.
2016. aasta jaanuaris soovis Inglismaa klubi Liverpool osta Teixeira 32 miljoni euro (24,6 miljoni naelsterlingi) eest, kuid Šahtar keeldus sellest tehingust. Selle asemel siirdus ta 50 miljoni euro eest Hiina kõrgliigaklubisse Jiangsu Suning. Sellega sai ta kõige kallimaks Aasiasse siirdunud jalgpalluriks. Jiangsu Suningis mängis Teixeira viis hooaega, kõige edukam oli 2019. aasta, mil ta lõi Hiina kõrgliigas 18 väravat.
Hooajal 2021/22 mängis Teixeira Türgi kõrgliigaklubis Beşiktaş. Pärast seda naasis ta Vasco da Gamasse.
Aastatel 2005–2009 mängis Teixeira Brasiilia noortekoondistes. 2009. aasta juunioride maailmameistrivõistlustel saavutas ta Brasiilia kuni 20-aastaste kondisega teise koha. Teixeira lõi turniiril kolm väravat ja pälvis Hõbepalli auhinna.
Sahha lipp

Sahha Vabariigi lipp on Venemaa vabariigi Sahha ametlik lipp. Jakuudi kunstnike loodud lipp võeti kasutusele 14. oktoobril 1992. aastal ja on üheks vabariigi suveräänsuse sümboliks.
Lipu autorid on Ljudmila Sleptsova, Mihhail Starostin ja Ajina Zahharova.
Lipu kirjeldus.
Sahha Vabariigi lipp on Sahha riikliku suveräänsuse sümbol, mis peegeldab piirkonna ajaloolisi traditsioone ja omapärasusi ning sealsete rahvaste kultuuri. Sahha lipp on nelinurkne lipp, mille laiuse ja pikkuse suhe on 1:2. Lipp koosneb neljast erinevast (sinine, valge, punane ja roheline) horisontaalsest triibust. Triipude laiused on suhtes lipu laiusega: sinine triip moodustab lipu laiusest 3/4, valge triip on 1/16, punane triip on 1/16 ja roheline triip on lipu laiusest 1/8. Sinine lai triip koos valge triibuga sümboliseerib Sahha põhjamaist karmi ilu ja selle ekstreemsetes tingimustes elavat sihikindlat rahvast, nende mõtteid ja tavasid. Roheline värv tähendab polaarsuve, taigat, sõprust, vendlust ja jakuutide turgi juuri. Punane triip väljendab elujõudu, kodumaa ilu ja on austusavaldus lahkunud põlvkondadele. Punast, valget ja rohelist kasutatakse sageli ka Sahha rahvakunstis ja käsitöös. Sinise triibu keskel on polaarpäikest tähistav valge ring, mis sümboliseerib jakuutide esivanemate usku, mille järgi jakuudid on "valge päikese lapsed". Ringi läbimõõt on lipu laiusest 2/5.
15. juulil 2004 kinnitati ka Sahha Vabariigi presidendi lipp, mis 2014. aasta 9. oktoobrist on tuntud kui Sahha Vabariigi pea lipp. Lipp on välimuse poolest väga sarnane Sahha lipuga, kuid erinevalt vabariigi lipust on ruudukujuline, lipu ääris on kaetud narmastega ja valge ringi asemel on lipu sinise triibu keskel Sahha vapp. Pea lipp peab olema (vaataja poolt) vabariigi lipust paremal ja on kasutuses vabariigi pea asutustes.
Richard Kiepert

Richard Kiepert (13. september 1846 Weimar – 4. august 1915 Berliini lähistelt Zehlendorf) oli saksa geograaf ja kartograaf. Ta oli kuulsa geograafi Heinrich Kieperti poeg, kes viljeles täiendavalt kartograafiat.
Elu- ja töökäik.
Õpingud.
Richard Kiepert lõpetas 1865. aastal Friedrich Werdersche Gümnaasiumi. Berliinis ja Heidelbergis uuris ta seejärel antiikkeeli, ajalugu ja geograafiat.
1870. aastal reisis ta Osmanite riigi piirkondades Palestiinas ja Anatoolias, kust naasis Prantsuse-Preisi sõtta.
1874. aastal sai Jena Ülikoolis temast filosoofiadoktor, ta uuris Vana-Makedoonia geograafiat.
Erialane töö.
Kartograafina koostas ta maakaarte andmete põhjal, millega Saksa Riigi kutselised maadeuurijad pöördusid tagasi Aafrikast. Andmete kogujate hulgas olid ka Friedrich Gerhard Rohlfs ja Heinrich Barth. Tema olulisemateks töödeks jäid “Deutscher Kolonialatlas” ja “Spezialkarte von Deutsch-Ostafrika”.
Aastail 1874–1878 töötas ta Ferdinand von Richthofeni juures atlase koostamisel, mis kujutas Hiinat. Aastail 1875–1887 toimetas ta geograafiaajakirja Globus.
1877. aastast oli ta Dietrich Reimeri kartograafiainstituudi juures teadusdirektor.
1880. aastate keskpaigas astus ta Leipzigi Geograafia Ühingusse ja Lübecki Geograafia Ühingusse.
Pärast isa surma 1899. aastal jätkas ta tema tööd maakaartide koguteose “Formae Orbis Antiqui” koostamisel.
Aastail 1902–1908 töötas ta Väike-Aasia maakaardiga “Spezialkarte von Kleinasien”, mis loodi mõõtkavas 1:400 000.
Berliini Geograafia Ühing tunnustas teda 1908. aastal Carl Ritteri mälestusmedaliga.
1913. aastal anti talle professori aunimetus.
Surm.
Richard Kiepert suri 68-aastaselt Fichtenhofi sanatooriumis Zehlendorfis (koht asub tänapäeval Berliini äärelinnas).
Liitiumioonkondensaator

Liitiumioonkondensaator (LIC; inglise "lithium-ion capacitor") on energiasalvesti, milles on ühendatud liitiumioonakus ja superkondensaatoris kasutatavad tehnoloogiad.
Liitiumioonkondensaator on superkondensaatori liik, täpsemalt üks hübriidkondensaatoritest.
Liitiumioonkondensaator leiutati aastal 1991.
Ehitus.
Liitiumioonkondensaatori neli põhikomponenti on anood, katood, elektrolüüt ja separaator.
Katoodis on kasutusel aktiivsüsi nagu kaksikkihtkondensaatorites. Anoodis kasutatakse liitiumioonidega legeeritud süsinikmaterjali nagu liitiumioonakudes. Orgaaniline elektrolüüt sisaldab liitiumioone. Separaator on sarnane liitiumioonakudes kasutatavaga.
Erinevalt kaksikkihtkondensaatoritest ja pseudokondensaatoritest on liitiumioonkondensaatorid asümmeetrilised energiasalvestid. Asümmeetrilisteks nimetatakse selliseid superkondensaatoreid, mille kahe elektroodi mahtuvus erineb oluselt.
Liitiumioonkondensaatorite edasiarendused sõltuvad arengutest süsinikupõhiste elektroodide täiustamisel. 
Omadused.
Võrreldes sümmeetriliste superkondensaatoritega on liitiumioonkondensaatoritel kõrgem tööpinge (kuni 3,8 V), kuni 10 korda suurem mahtuvus (kuni 3300 F) ja energiatihedus ning väiksem isetühjenemise määr.
Liitiumioonkondensaatori omadused on:
Kasutusvaldkonnad.
Liitiumioonkondensaatorit sobib rakendada olukordades, kus on vajalik suur energiatihedus, suur võimsustihedus ja väga hea vastupidavus. Liitiumioonkondensaatori kasutamisel ei ole sageli vaja kasutada sekundaarset energiasalvestit.
Liitiumioonkondensaatoreid saab kasutada tuuleenergiast elektrienergia tootmisel, varutoitesüsteemides, elektri- ja hübriidsõidukites. Potentsiaalne rakendusvaldkond on regeneratiivpidurdus, kus varasemad tehnoloogiad ei luba täit potentsiaali kasutada.
Odessa filmistuudio

Odessa filmistuudio (ukraina keeles Одеська кіностудія художніх фільмів) on Ukraina ja endine Nõukogude Liidu filmistuudio Odessas, üks esimesi Vene Keisririigis ja Nõukogude Liidus. Koos Dovženko-nimelise filmistuudioga on Odessa filmistuudio ainus riigi omanduses olev ja suurem filmitootja riigis. Kuna filmistuudio kuulub osaliselt riigile, teostab selle üle järelevalvet Ukraina riigivarafond koos kultuuriministeeriumiga. Stuudio asub Odessas aadressil Frantsuzki 33. Selle lähedal asub väiksem filmistuudio Maski.
Kirjeldus.
Stuudio paikneb kesklinnas otse Musta mere kalda lähedal. Stuudio ala hõlmab umbes seitse hektarit ja koosneb kolmest paviljonist suurusega 600 ruutmeetrit, 432 ruutmeetrit ja 240 ruutmeetrit. Stuudio hoones asub veel Vira Holodna filmistuudio ja Odessa filmikool. Odessa filmistuudiol on oma kino U-Cinema, mis asub samuti samas majas.
Stuudio territooriumil on filmimuuseum, mis tutvustab huvitavaid fakte kino ajaloost. Seal leidub ajaloolisi materjale alates filmikunsti leiutamisest kuni postmodernse, digitaalse ja avangardistliku perioodini.
2019. aastal lasi Ukraina keskpank Odessa filmistuudio 100. tegevusaasta juubeliks vermida mälestusmündi. Ukraina peamine postiteenistus andis välja Odessa filmistuudio aastapäevale pühendatud erimargi.
Filmimuuseum.
Odessa filmistuudio alal asub Ukraina Kinematograafide Liidu Odessa osakonna filmimuuseum. Muuseumis hoitakse Odessa filmistuudio tegevuse jooksul kogutud materjale, filmikatalooge, näitlejatestide fotoalbumeid, teavet režissööride ja produtsentide kohta, filmitehnikat, raamatuid, ajalehti, filmiajakirju jne. Muuseumis on kokku rohkem kui 12 000 salvestusühikut.