tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Harald Kaunisjuus

Harald Kaunisjuus (vanapõhja "Haraldr hárfagri", norra "Harald Hårfagre", ka Harald Halfdansson või Harald I; umbes 850 – umbes 933) oli esimene Norra kuningas.
Haraldi kohta on säilinud väga vähe tema eluajast pärinevat teavet. Teada on vaid kaks Þorbjörn Hornklofi skaldipoeemi – "Hrafnsmál" ja "Glymdrápa". Peamised andmed tema elukäigu kohta pärinevad 12. sajandist alates valminud saagadest. Et need saagad sisaldavad sageli vasturääkivusi ja tõenäoliselt ka väljamõeldisi, on Haraldi tegeliku elukäigu kohta vähe teada. 
Kuigi Haraldit on traditsiooniliselt peetud Norra ühendajaks, usuvad tänapäeva ajaloolased, et tema võim piirdus Lõuna-Norra rannikualadega.
Haraldi elukäik saagade põhjal.
Kuningasaagade järgi sündis Harald Ynglingite suguvõssa kuuluva Halvdan Musta pojana. Halvdan valitses mitut Vestfoldis asuvat väikekuningriiki. Tema surma järel 860. aastal pääses võimule noor Harald. Vastse kuninga nooruse tõttu valitses tema eest regendina tema ema vend Guthorm.
Saagade järgi sai Norra ühendamine alguse pärast seda, kui Hordalandi kuninga Eiriku tütar Gyda keeldus Haraldiga abiellumast. Gyda ütles, et tema ei abiellu Haraldiga enne, kui viimasest on saanud kogu Norra kuningas. Sealsamas andis Harald vande oma juukseid enne mitte kammida ega lõigata, kui kogu Norra temale allub. Alles kümme aastat hiljem, kui ta oli allutanud endale kogu Norra, korrastas ta oma juuksed ning sai liignimeks Kaunisjuus.
866. aastal vallutas Harald mitu Kagu-Norras asuvat väikekuningriiki, mis seni olid allunud Rootsi kuningale Erik Eymundssonile. 872. aastal saavutas Harald suure võidu Hafrsfjordi lahingus, misjärel võis ennast kogu Norra kuningaks pidada.
Haraldi võimule kujutasid ohtu paljud vaenlased, kes olid põgenenud Islandile, Orkney saartele, Shetlandi saartele, Hebriididele, Fääri saartele ja Mandri-Euroopasse. Harald sundis pagendusse ka hulga rikkaid ja mõjukaid ülikuid. Viimaks oli Harald sunnitud oma vaenlaste hävitamiseks korraldama sõjakäigu saartele ja Šotimaale.
Oma valitsusaja lõppjärgus andis Harald kõigile oma poegadele maad, mida nad tema esindajatena valitsesid. Kõrges vanuses andis ta ülemvõimu riigis oma lemmikpoja Eiriku kätte. Algul valitses Eirik koos isaga, aga kui Harald oli juba 80-aastane, andis ta kogu võimu pojale üle.
Harald suri 933. aasta paiku.
Perekond.
Haraldil oli paljudest abieludest hulk lapsi. Andmed laste arvu kohta erinevad saagati.
Haraldi lapsed Lade jarli Håkon Grjotgardssoni tütre Åsaga:
Haraldi lapsed Gydaga:
Haraldi poeg Ragnhild Eiriksdotteriga:
Haraldi lapsed jarl Eysteini tütre Svanhildiga:
Haraldi lapsed Ring Dagssoni tütre Åshildiga:
Haraldi lapsed Snøfridiga: 
Haraldi poeg teenija Tora Mosterstongiga:
Haraldi tütar tundmatu naisega:
Olav Magnusson

Olav Magnusson (1099 – 22. detsember 1115) oli Norra kuningas aastail 1103–1115. Ta oli Magnus Paljasjala poeg.
Peale oma isa surma 1103. aastal tõusis Olav koos oma vendade Sigurd Magnussoni ja Øystein Magnussoniga Norra troonile. Oma nooruse tõttu ei võtnud ta riigi tegelikust valitsemisest osa.
1115. aastal jäi Olav haigeks ja suri sama aasta 22. detsembril.
Et ta ei etendanud suurt ajaloolist osa, pole ajaloolased talle järjekorranumbrit andnud. Ta oleks pidanud olema Olav IV, kuid selle nime all tuntakse hoopis 14. sajandil elanud Olav Håkonssoni.
Zinovi Purvinski

Zinovi Purvinski (12. november 1918 Narva – 19. august 1945 Norillagi vangilaager, Krasnojarski krai) oli eesti poksija. 
Ta oli 1939. aastal Eesti meister kärbeskaalus (kuni 112 naela ehk 50,8 kg) ning sai Eesti meistrivõistlustel 1942. aastal kukk-kaalus (kuni 119 naela ehk 54 kg) 2. koha.
Purvinski arreteeriti NKVD poolt 11. veebruaril 1945. aastal ning talle mõisteti 10. mail 1945 tribunalis 10 aastat vangilaagrit + 5 aastat asumist. Ta saadeti Krasnojarski kraisse Norillagi vangilaagrisse, kus ta ka peatselt suri.
Sørøya

Sørøya on saar Norras Finnmargi maakonnas.
Saare pindala 811,4 km². Ta on suuruselt neljas saar Norra põhiosas. Saare kõrgeim tipp on Komagaksla (659 m) ja sellega ei mahu saar Norra 30 kõrgeima saare hulka.
Sørøya jaguneb Hasviki ja Hammerfesti valla vahel.
15. veebruaril 1945 evakueerisid Suurbritannia neli hävitajat 525 Norra tsiviilelanikku Sørøyalt Murmanski kaudu Šotimaale. Seda päästeoperatsiooni nimetati "Avatud ukseks".
Fosby

Fosby on asula Norras Østfoldi maakonnas, Aremarki valla keskus.
Pindala on 0,31 km². 
Elanike arv on 301 (1. jaanuar 2008).
Erik Gabrielsson Oxenstierna

Vabahärra Erik Gabrielsson Oxenstierna (umbes 1546 – 5. juuni 1594) oli Rootsi riigitegelane.
Sündis riiginõuniku ja admirali Gabriel Kristiernsson Oxenstierna (u 1506–1585) ja Beata Eriksdotter Trolle (u 1520–1591) pojana. 
29. juunil 1561 sai ta isa Rootsi vabahärratiitli ja tema järglased immatrikuleeriti 1625. aastal vabahärrasuguvõsana nr. 1 Oxenstierna af Eka och Lindö nime all Rootsi rüütelkonda. 
28. augustist 1573, määrati sõjakomissariks Liivimaal. 22. juulist 1580 Tallinna linnusepealik ja 15. juunist 1590 kuni 7. juulini 1592 Tallinna ja Eestimaa asehaldur Eestimaa hertsogkonnas ning Padise mõisaläänis.
Ta maeti Linköpingi toomkirikusse (rootsi "Linköpings Domkyrka").
Talle kuulusid Lindö, Björnö, Årsta ja Eka mõis.
Perekond.
Abiellus 9. oktoobril 1575. aastal Bengta Geraga (sünd. u.1545), kes oli Rootsi riiginõuniku, laamani ja Viiburi asehalduri Karl Holgersson Gera (u 1525–1566) ja Kristina Bengtsdotter (Färla) (sünd. u. 1530) tütar. Bengta ema Kristina oli 1563. aastal Liivimaal Rootsi sõjaväe ülemjuhatajaks olnud Åke Bengtsson Färla õde ja õde Beata oli 1573. aastal abiellunud Eriku venna Kristeriga, hilisema Narva linnuse ja lääni asehalduriga. Abielust sündisid:
Øystein Magnusson

Øystein Magnusson (u. 1088 – 29. august 1123) oli Norra kuningas aastail 1103–1123. Ta oli Magnus Paljasjala poeg.
Peale oma isa surma 1103. aastal tõusis Øystein koos oma vendade Sigurd Magnussoni ja Olav Magnussoniga Norra troonile.
Kui Sigurd võttis 1107–1111 osa ristiretkest, oli Øystein sisuliselt Norra ainuvalitseja, kuna noorem vend Olav ei võtnud osa tegelikust riigivalitsemist. Øystein lasi püstitada mitmeid katoliku kirikuid, Munkelivi kloostri Bergenis, sadama Agdenesis ning mitmeid peatuspaiku rändajatele. Samuti tõi ta Jämtlandi Norra võimu alla.
Noorem vend Olav suri 1115. aastal, jättes võimu jagama Øysteini ja Sigurdi. Suhted Øysteini ja Sigurdi vahel olid pingelised, kuid avaliku konfliktini need siiski ei viinud.
Øystein oli abielus Ingebjørg Guttormsdatteriga, kellega tal oli tütar Maria Øysteinsdatter.
Norra tuletornide loend

Norra rannapiir on 83 000 km pikk ning seal paikneb või on paiknenud 212 tuletorni, aga nendest ainult kuni 154 on töötanud samal ajal. 
Esimene tuletorn, Lindesnesi tuletorn, avati 1655. aastal ja kõige uuem, Anda tuletorn, valmis 1932. aastal.
See mittetäielik nimekiri tuletornidest on järjestatud meretee suuna järgi alates Rootsist (lõunast) kuni Venemaani (kirdesse) välja.
Bergeni toomkirik

Bergeni toomkirik (ka "Bergeni katedraal") on kirik Norras Bergenis. Bergeni toomkirik on Bjørgvini piiskopkonna peakirik. Bergeni toomkirikut on esmamainitud seoses 1181. aasta sündmustega.
Ajalugu.
Algselt kasutati pühale Olavile pühitsetud väikest kirikut ilmselt kohaliku kihelkonnakirikuna. Kuningas Sverre saaga kohaselt leidis 1181. aastal kirikus varju kuningas Sverre Sigurdsson.
13. sajandi alguses anti kirik lähedal asunud frantsisklaste mungakloostri käsutusse. Frantsisklaste kirik põles 1248. ja 1270. aastal. Pärast viimast tulekahju toetas kuningas Magnus Lagabøte heldelt kiriku taastamist. Pärimuse kohaselt maeti kuningas pärast surma sellesse kirikusse, kuid tema haua asukohta pole suudetud kindlaks teha.
1463. aastal põles kirik uuesti, kuid seda ei taastatud täielikult enne 1550. aastaid.
1537. aastal viidi Taanis ja Norras läbi reformatsioon ning Bergeni Püha Olavi kirikust sai Bjørgvini piiskopkonna toomkirik. Vastset toomkirikut parandati ja laiendati ning sinna paigaldati Bremenist toodud orel.
Bergeni toomkirik põles uuesti 1623. ja 1640. aastal. 1623. aasta tulekahju järel sai kirik tänapäevani säilinud põhikuju.
Aastail 1624–1903 asus toomkiriku tornis vahimees, kelle ülesandeks oli märgata tulekahjusid. Kirikutornis asusid ka tulekustutamiseks vajalikud vahendid.
1665. aastal sai kirikutorn tabamuse suurtükist. Suurtükikuul asub siiani tornimüüris.
1880. aastatel Christian Christie juhtimisel toimunud taastamistööde käigus eemaldati kiriku rokokoosisustus ning kirikule anti tagasi tema keskaegne ilme.
Tønsberg

Tønsberg on linn Norras Vestfoldi maakonnas, Tønsbergi valla ja Vestfoldi maakonna keskus, mis asub Oslo fjordi ääres Oslost 73 km edelas.
Tønsberg on Norra vanim linn. Snorri Sturlusoni järgi rajati linn enne Hafrsfjordi lahingut, mis toimus 872. aastal.
Kuningas Håkon Håkonsson lasi ehitada Castrum Tunsbergise, kust valitses Norrat.
Osa asulast jääb Nøtterøy valda (Teie äärelinnana). Rahvaarv on Norra Statistikaameti andmetel 49 735 (1. jaanuar 2013), millega Tønsberg on suuruselt Norra üheksas asula.
Sigurd Magnusson

Sigurd Magnusson (ka Sigurd I või Sigurd Jeruusalemmasõitja (vanapõhja Sigurðr Jórsalafari, norra Sigurd Jorsalfare; u. 1090 – 26. märts 1130) oli Norra kuningas aastail 1103–1130. Ta oli Magnus Paljasjala poeg.
1098. aastal oli Sigurd kaasas oma isa sõjakäigul Orkney saartele, Hebriididele ja Iiri merele. Samal aastal sai ta Orkney kuningaks ning Manni ja Saarte kuningaks. Ei ole teada kas Sigurd naasis sõjakäigu järel koos isaga Norrasse. Igatahes 1102. aastal, kui Magnus uuesti läände sõitis, oli Sigurd Orkneyl.
Magnus ja Iirimaa ülemkuningas Muirchertach Ua Briain olid kokku leppinud abielu Sigurdi ja Muirchertachi tütre Blathmin O'Brieni vahel. Magnuse surma järel jäeti abieluplaanid siiski katki.
Peale oma isa surma 1103. aastal tõusis Sigurd koos oma vendade Øystein Magnussoni ja Olav Magnussoniga Norra troonile.
1107. aastal siirdus Sigurd norralastest koosneva väesalga eesotsas appi Jeruusalemma kuningriigile, olles esimene Euroopa kuningas kes võttis osa Norra ristisõjast. Ristisõjast osavõtu eest sai ta omale lisanime Jeruusalemmasõitja. Ta võttis osa lahingutest Lissabonis, erinevatel Vahemere saartel, ning Palestiinas. 1110. aastal võttis ta koos Jeruusalemma kuninga Baudouin I-ga osa rannikulinna Sidoni vallutamisest.
Sigurd naasis 1111. aastal Norrasse ja viis oma pealinna Konghellesse ning ehitas sinna linnuse. Linnuses hoidis ta muuhulgas Baudouini käest kingituseks saadud reliikviat – puutükki, mis olnud pärit Jeesuse ristipuust. 
1123. aastal asus Sigurd uuesti sõtta kristluse nimel. Sedapuhku võitles ta Smålandi elanike vastu, kes olid taganenud ristiusust ja hakanud uuesti austama oma vanu jumalaid.
Sigurdi valitsusajal võeti Norras kasutusele kirikukümnis ning asutati Stavangeri piiskopkond.
Sigurd suri 1130. aastal ja maeti Hallvardskirkeni kirikusse Oslos.
Sigurdi surma järel algas Norras kodusõda tema poja Magnus Sigurdssoni ja Sigurdi väidetava poolvenna Harald Gille vahel. See tõi kaasa endaga kodusõdade perioodi, mis kestis 1240. aastani.
Perekond.
Sigurd oli abielus Kiievi suurvürsti Mstislav I tütre Malmfrediga, kellega tal oli tütar Kristin Sigurddatter. Kristin abiellus mõjuvõimsa jarli Erling Skakkega.
Borghild Olavsdotteriga oli tal poeg Magnus Sigurdsson, kes oli 1130–1135 ja 1137–1139 Norra kuningas.
Saatanlikud pühakirjad

"Saatanlikud pühakirjad" (inglise keeles "The Satanic Scriptures") on Saatana kiriku ülempreestri Peter H. Gilmore'i kirjutatud raamat. Nagu Saatanlik piibel enne seda, on see esseede ja tähelepanekute kogumik; samuti sisaldab see kunagi mitteavalikuks peetud saatanlike rituaalide kirjeldusi ja lahtiseletusi. Teose kõvaköiteline versioon ilmus esimest korda piiratud levitamisega 2007. aasta 30. aprillil, volbripäeval kirjastuselt Scapegoat Publishing, millele järgnes laiemalt levitatud versioon sama aasta 13. oktoobril. Eestikeelne raamat ilmus 2009. aasta volbripäeval kirjastuselt Algol.
Esseed.
Suur osa esseedest olid avaldatud ka enne raamatu enese ilmumist; siiski on mõned raamatus avaldatud esseed nende parandatud versioonid. Mõned, kaasa arvatud teose tagakaanel olev väljavõte, tegelevad Saatana kiriku poolt pseudosatanistideks peetavatega ning nendega, kes keelduvad end kirikuga sidumast, moodustades seeläbi omaenese gruppe.
Veebisait väidab, et teised esseed puudutavad teemasid, mis puudutavad fašistlike esteetika ning Laveyliku satanismi sarnasusi koos mitmesuguste poliitiliste seisukohtadega, mis vastavad satanistide vaatenurgale. Teemade hulka kuuluvad ka muuhulgas Ameerika Ühendriikides toimuva terroristliku tegevuse, geiõiguste ja muude sarnaste probleemide käsitlused. 
Rituaalid.
Paljud raamatus kirjeldatud rituaalid, näiteks Anton LaVey pulmariitus koos detailidega saatanliku matuse kohta, olid eelnevalt teada ainult Saatana kiriku preesterkonna liikmetele ning on vaid üks tema meetod paljude seast. Kuigi saatanlik pulm radikaalse ajakirjaniku John Raymondi ja Judith Case'i vahel oli LaVey poolt läbi viidud juba 1967. aastal, on satanistid ja just eriti mitte Saatana kirikusse kuuluvad satanistid nende riituste preesterkonna poolt varjatuna olemise tõttu valinud endale sekulaarsed pulmad. Sama kehtib ka matuste kohta hoolimata sellest, et LaVey viis läbi saatanliku matuse mereohvitseri Edward Olseni jaoks.
Tønsbergi vald

Tønsbergi vald on omavalitsusüksus Vestfoldi maakonnas Norras.
Tønsbergi vald loodi 1. jaanuaril 1838. Aastal 1988 liideti Semi vald.
Suurim asula on vallakeskus Tønsbergi linn.
Valda läbib Euroopa maantee E18.
Maran

Maran ("Potentilla") on roosilaadsete seltsi roosõieliste sugukonda kuuluv rohttaimede perekond, kuhu kuulub umbes 500 liiki.
Teaduslikult kirjeldas maranat kui perekonda esimesena Carl von Linné.
Maranad kasvavad enamuses Holarktises. Üksikuid liike kohtab isegi Uus-Guinea kõrgmägedes. Enamus neist on rohttaimed, aga leidub ka üksikuid põõsaid. Mõned maranad on umbrohud, teised jälle ilutaimed.
Maranad on tüüpiliselt üsna maasikate moodi, vähemalt õite poolest, aga erinevalt maasikatest on neil kuiv ja söögiks kõlbmatu vili. Lisaks sellele, et neil on kroonlehti 5, on ka nende lehed sõrmjagused ja jagunevad 5, mõnikord ka 3 osaks nagu liigil "Potentilla sterilis" või kuni 15 osaks nagu hanijalal, mille lehed on sulgjad. Õied on tavaliselt kollased, aga võivad olla ka valged, roosad või isegi punased. Maranaid tolmeldavad putukad. Kõigil maranatel ei olegi vili kuiv, mõnel on koguni rüüsvili nagu maasikal. Rüüsvilja koosseisus on suur hulk pisikesi pähkleid, millest igaüks sisaldab tillukese seemne.
Maranate seas on ilutaimi, mida aedades kasvatatakse nii kiviktaimlates kui minisoodes. Need liigid on tavaliselt eredalt värvunud silmatorkavate õitega. Mõnestki liigist on aretatud topeltõitega vorme ja esimese neist aretas Victor Lemoine Prantsusmaal Nancys 1854.
Tedremaranat on kasutatud ümberistutamiskatses, mille korral eri keskkondades kasvanud eri välimusega taimed istutatakse ümber ühesugusesse keskkonda. Kui nad kuuluvad samasse liiki ja samasse alamliiki, siis muutuvad nad ühesugustes tingimustes sarnasteks ja järelikult oli nende esialgne erinev välimus üksnes keskkonnast tingitud. Seevastu eri alamliikidesse ja seda enam eri liikidesse kuuluvad taimed ei muutu sarnastes tingimustes ühesugusteks, kuigi nad võivad muutuda sarnasemaks. Tänapäeval võimaldab molekulaarbioloogia kahe taime geneetilise erinevuse teada saada märksa kiiremini ja suurema täpsusega, aga ümberistutamiskatse on tänapäevani palju odavam.
Liigid Eestis.
Eesti pärismaises flooras leiduvad järgmised maranaliigid:
Lisaks on Eestist leitud tulnukatena kasvamas järgmised liigid:
Heraldika.
Marana teaduslik nimetus "Potentilla" on seotud ladinakeelse sõnaga "potens", mis tähendab 'tugev', 'jõuline'. Seetõttu on maranat alates 11. sajandist kasutatud heraldikas tugevuse, jõu, au ja lojaalsuse sümbolina. Ühtlasi kasutati maranat hinge seisundi kirjeldamiseks. Eriti levinud oli marana kasutamine heraldikas Normandias ja Bretagne'is. Koos William Vallutajaga jõudis maran heraldilise sümbolina ka Inglismaale.
Norra maran

Norra maran ("Potentilla norvegica") on roosõieliste sugukonda marana perekonda kuuluv rohttaim.
Levila.
Norra maran kasvab Euraasia ja Põhja-Ameerika parasvöötmes. Tõenäoliselt ei ole ta Lääne-Euroopasse Elbest läände looduslikult, vaid inimeste abil levinud. Nii näiteks leidub teda sagedamini üksnes Ida-Saksamaal ja läänepiiril, mujal kasvab ta laiguti ja haruldasena. Lõunas ulatub tema levila Lõuna-Alpideni, aga Vahemere maades ja Väike-Aasias ta ei kasva.
Norra maran kasvab pioneertaime ja umbrohuna toitaineterikkal, tavaliselt lubjasel või turbasel pinnasel. Neid leidub teepervedel ning kraavide ja jõgede kallastel.
Eestis kasvab norra maran hajusalt, peamiselt jäätmaadel, kuivendatud turbapinnasel, teeservades. 
Kirjeldus.
Norra marana vars on tõusev kuni püstine, harunev, roheline, aga eredas päikesevalguses punane. Vars on kaetud hõredate pikkade harali karvadega.
Lehed on kolmetised, pika leherootsuga ja paiknevad varrel vaheldumisi. Alumised lehed võivad olla ka viietised. Lehed on elliptilised või äraspidimunajad, 2–6 cm pikad, sulgjad ja hõredalt kuni tihedalt karvased. Abilehed on tavaliselt 4 või 5 hõlmaga ja kuni 3 cm pikad.
Õisikuks on hõre pööris. Õied on mõlemasoolised, radiaalsümmeetrilised, 5 õielehega, kollased ja umbes 12 mm läbimõõdus. Tupplehed on pikemad kui kroonlehed: nende pikkus on 6–14 mm, aga munajad kroonlehed on algul 4–5 mm, pärast 8–10 mm pikad. Tolmukaid on tavaliselt 15–20. Norra maran õitseb juunist kuni septembrini.
Vili on kuni 1,3 mm pikkune pruunikas seemnis.
James Herriot

James Herriot (pseudonüüm; kodanikunimi James Alfred Wight; 3. oktoober 1916 Sunderland, Suurbritannia – 23. veebruar 1995 Thirsk, Suurbritannia) oli inglise loomaarst, kes sai tuntuks kirjanikuna, paljudesse keeltesse tõlgitud loomajuttude autorina. 
Tema südamlikud ja humoristlikud raamatud põhinevad paljus isiklikel kogemustel, kajastades loomaarsti elu argipäeva. 
Teise maailmasõja ajal teenis ta aastatel 1941–1943 lennuväes.
Tema esimene raamat oli "If only they could talk" ("Kui nad vaid saaksid rääkida", 1970).
Isiklikku.
Novembris 1941 abiellus ta Joan Catherine Anderson Danburyga. Neil sündis kaks last: poeg James Alexander (Jim; 1943), hiljem samuti loomaarst, ja Rosemary (Rosie; 1947), kellest sai meditsiinidoktor.
Siim Mandre

Siim Mandre (kuni 14. juulini 1936 Siegfried Mankin; 17. oktoober 1913 Viljandi – 5. veebruar 2002 Viljandi) oli Eesti sõjaväelane (lipnik), maletaja ja poksija. Ta harrastas veel jalgpalli, jäähokit, suusahüppeid ja bridži.
Ta lõpetas 1934. aastal Viljandimaa Poeglaste Gümnaasiumi.
Mandre poksis aastatel 1933–1939, tal ei olnud korralist treenerit.
Mandre sai raskekaalus (üle 79,4 kg) Eesti meistrivõistlustel 2. koha (1937 ja 1938). Ta oli raskekaalus (üle 79,4 kg) Viljandimaa meister (1934–1939) ja sõjaväes olles Tallinna Garnisoni meister (1936).
Mandre arreteeriti 19. jaanuaril 1945, teda süüdistati Saksa sõjaväkke kuulumises ning talle mõisteti 28. augustil 1945 erinõupidamisel 8 aastat vangilaagrit.
Ta oli aastatel 1975–1979 Viljandi maleklubi esimees. Ta oli Viljandi represseeritute ühenduse esimese juht (1996).
Trygve Gulbranssen

Trygve Emanuel Gulbranssen ( 15. juuni 1894 Oslo – 10. oktoober 1962 Eidsberg) oli Norra kirjanik.
Ta sündis tisleri ja ehitusmeistri Christen Gulbrandseni ja tema naise Alette kolmanda pojana. 
Tegutsenud algul ettevõtjana ja pikka aega spordiajakirjanikuna, hakkas ta ilukirjandust kirjutama alles ligi 40-aastaselt.
Ainsateks autori sulest ilmunud ilukirjandusteosteks võib pidada nn Bjørndali-triloogiat, mis on tõlgitud enam kui 30 keelde ning mis kuulub omaaegse Norra ilukirjanduse tippteoste hulka.
Triloogia koosneb kolmest romaanist. 1933. aastal ilmus esikromaan "Og bakom synger skogene" ("Ja taamal laulavad metsad"). Aasta hiljem järgnes sellele "Det blåser fra Dauingfjell" ("Tuuled puhuvad Vaimudemäelt") ning triloogia lõpetas 1935. aastal ilmunud "Ingen vei går utenom" ("Ei lähe kõrvalteed").
1940. aastal asus kirjanik elama oma tallu Eidsbergis, kus tegi loometööd elu lõpuni.
Gulbransseni teoste kogutrükiarv on üle 12 miljoni.
Ja taamal laulavad metsad

"Ja taamal laulavad metsad" (norra keeles ("bokmål") "Og bakom synger skogene") on Norra kirjaniku Trygve Gulbransseni esikromaan. 
Norras ilmus see 1933. aastal, eesti keeles 1939. aastal (August Hanko tõlkes) ning kordustrükina 1953. ja 1992. aastal (mõlemad Agnes Antiku tõlkes).
Romaan jutustab vanast Norra talupoegade suguvõsast. Sündmused leiavad aset suures Bjørndali metsatalus 18. sajandi lõpul ja 19. sajandi algul. Palju on tähelepanu pööratud põhjamaise looduse karmi ilu ning vanade jahitavade kirjeldamisele ning süüvitud on ka sealsete inimeste salapärasesse kammitsetud siseellu, mida ilmestavad ühtviisi nii usulised tõekspidamised, igapäevase elu rutiin ja karmus kui ka sügavaimad ja intiimseimad tunded, mida vaevu näidata julgetakse. Teose peategelaseks on vanema põlvkonna esindajana Vana-Dag, kelles võitlevad materiaalsus ning soov leida inimsuhete parandamisest elu lõpul hingerahu. Uut generatsiooni esindab romaanis tema poeg noor Dag.
Tuuled puhuvad Vaimudemäelt

"Tuuled puhuvad Vaimudemäelt" (norra keeles "Det blåser fra Dauingfjell") on Norra kirjaniku Trygve Gulbransseni teine romaan. 
Kodumaal ilmus see 1934. aastal, eesti keeles 1939. aastal ning kordustrükina 1992. aastal, mõlemad Agnes Antiku tõlkes.
Romaan on järg sellele eelnenud teosele "Ja taamal laulavad metsad". Ka teises raamatus jälgitakse Bjorndali metsatalu elu. Siin tõuseb tegevuse keskmesse Noor-Dag, kes abiellub Adelheidiga ning lähemalt jälgitakse nende elu – raskeid nälja-aastaid ning väikeste perepoegade surma, millele järgneb pikk lein talus. Siiski sünnivad paari aasta pärast perre taas lapsed, seekord kaksikud poisid Torgeir ning Dag, ja elu talus saab jälle uue suuna.
Ei lähe kõrvalteed

"Ei lähe kõrvalteed" (norra keeles "Ingen vei går utenom") on Norra kirjaniku Trygve Gulbransseni kolmas ja ühtlasi viimane romaan.
Norras ilmus see 1935. aastal, eesti keeles 1954. aastal ning kordustrükina 1992. aastal Agnes Antiku tõlkes.
Romaan on nn Bjørndali-triloogia viimane raamat, millele eelnesid "Ja taamal laulavad metsad" ja "Tuuled puhuvad Vaimudemäelt".
Suguvõsaromaani viimases osas leiavad aset saatuslikud sündmused. Elutee jõuab esmalt lõpule talu kauaaegsel võimukal ja rühikal peremehel Vana-Dagil, mis muudab pingelisemaks ka tema poja, noore Dagi suhted lähikondsetega. Adelheid kasvatab kaht väikest poega ning pühendab end neile, püüdes samal ajal päästa ka suhteid abikaasaga. Romaani lõpus hukkub ka noor Dag, päästes üht poisikest kevadiselt jäält. Selle sündmuse kaudu avaldub ka autori sõnum lugejale: abivalmidus ja heasüdamlikkus on kõrgeimad inimlikud väärtused, millele tuleb truuks jääda lõpuni.
Dina raamat

"Dina raamat" (norra keeles "Dinas bok") on Norra kirjaniku Herbjørg Wassmo Dina-triloogia 1989. aastal ilmunud esimene raamat. 
Teose peategelaseks on võluv, noor ja andekas, kuid ka isepäine ja ohtlik naine Dina, kes kannab endas lapsepõlvetraumat, millest ta kuni teose lõpuni üle ei saa. Loos on juttu tema rasketest suhetest nii meeste kui ka perekonnaga, eneseotsingutest muusika kaudu ja ka Dina emakssaamisest.
Raamat on kirjutatud kaasakiskuvalt ja omanäoliselt – seal on palju vihjeid piiblile, vanadele muinasjuttudele, tihti toimub ka tegevustik reaalse ja fantastilise piiril – sageli on Dina kaaslasteks juba surnud inimesed (tema enda vanemad, esimene abikaasa, samuti ämm ema Karen jt) ning hääled ja kujutluspildid minevikust. Samuti on omanäoline teose keel – kohati küll üllatavalt napp, aga see-eest väga nüansirohke.
Tegevuspaik on Norra rannikualadel asuv suur Reinsnesi talu.
Raamatu järgi on tehtud Norra, Taani ja Rootsi koostööfilm "Mina olen Dina" (2002, režissöör Ole Bornedal).
Õnne poeg

"Õnne poeg" (norra keeles "Lykkens sønn") on Norra kirjaniku Herbjørg Wassmo Dina-triloogia teine raamat (esimene oli "Dina raamat"). See ilmus 1992. aastal.
Teoses jätkub Dina perekonna ja armastuse lugu, mis on kirjutatud väga poeetilises keeles ja kaasakiskuvalt. Teose peategelaseks saab Dina poeg Benjamin. Romaani üks pealiine on ema ja poja kummaliselt tõmbuvad-tõukuvad suhted, Benjamini pidevad emaotsingud ning nende üürikesed kohtumised. Peale Dina on meditsiinitudengist Benjamini elus oluline roll veel mitmel naisel: tema tütre emal Karnal, kes sünnitusel sureb, parima sõbra kihlatul Annal, kellest lõpuks tema naine saab, samuti lapsepõlvekiindumusel Hannal, kellest noormees kuidagi loobuda ei suuda.
Mina olen Dina

"Mina olen Dina" (norra "Jeg er Dina") on 2002. aastal Norra, Taani ja Rootsi ühistööna valminud mängufilm, mis on tehtud Herbjørg Wassmo teose "Dina raamat" põhjal. Film linastus Eestis pealkirja "Dina lugu" all (PÖFF, 2002).
Filmi režissöör on Ole Bornedal. Filmi peetakse üheks kõrgetasemelisemaks kogu Norra filmi ajaloos. 
Filmi valmimise ajal oli see seni kalleim Põhjamaades tehtud film, eelarve oli 160 miljonit Norra krooni. Kuid film kogus kinodes oodatust vähem vaatajaid. Piletitulu ei katnud filmitootmise kulusid. 
Kuigi algul olid paljud veendunud, et nimiossa sobiks kõige paremini Gørild Mauseth, valiti siiski Maria Bonnevie. Meespeaosas on Gérard Depardieu.
Auhinnad.
Amanda auhind (2002)
Montreali filmifestivali auhind (2002)
Maria Bonnevie

Anna Maria Cecilia Bonnevie (sündinud 26. septembril 1973 Västeråsis) on Norra-Rootsi näitleja.
Maria Bonnevie sündis Rootsis, kuid ta lapsepõlv möödus Norras Oslos. Tema ema Jannik Bonnevie on Norra näitleja ja isa Per Waldvik Rootsi näitleja. Hariduse sai ta Rootsi Riiklikus Miimika- ja Näitekunstikoolis (Teaterhögskolan i Stockholm), mille lõpetas 1997. aastal. 
Esimese tähtsama teatrirolli tegi ta Hrafn Gunnlaugssoni tükis "Den Hvite Viking" ("Valge viiking"). Samal aastal debüteeris ta ka Rootsi Draamateatris (Dramaten), kus mängis Ingmar Bergmani lavastuses "Yvonne".
Esimese filmirolli tegi ta 1991. aastal Ola Solumi filmis "Kvitebjørn Kong Valemon", kuid läbimurdeks osutus 1997. aastal valminud film "Jeruusalemm". Sellele järgnesid filmid "Insomnia", "Øyenstikker" ("Kiil", 2001) ja "Syndare i Sommarsol" (2001).
Peaosa eest 2002. aastal valminud filmis "Jeg er Dina" ("Mina olen Dina") pälvis Bonnevie Montréali rahvusvahelisel filmifestivalil auhinna parima võõrkeelse filmi peaosa kategoorias. Samal aastal nimetati ta ka Euroopa filmide tõusvaks täheks.
1999. aastal mängis Bonnevie Olgat filmis "13. sõdalane", 2004. aastal Simon Staho rootsikeelses filmis "Dag och natt" ("Öö ja päev") ning 2007. aastal naisjuhti vene filmis "Pagendus".
Gørild Mauseth

Gørild Mauseth (sündinud 24. aprillil 1972 Kjøllefjordis Finnmargis) on norra näitlejatar. 
Pärast Norra Rahvusliku Teatriakadeemia lõpetamist on ta töötanud peamiselt rahvusteatris Nationaltheatret. Tuntud on ta peamiselt televisiooni- ja filmirollide järgi, näiteks telesarjas "Deadline Torp" (2005) ja filmis "Når mørket er forbi" ("Möödudes pimedusest", 2000).
Aastal 2001 nimetati ta Euroopa filmide esitlusel Euroopa filmide tõusvaks täheks. Palju tähelepanu on Mauseth pälvinud ka oma alastistseeniga 1997. aasta filmis "Brent av frost", kus ta oma kaasnäitleja Stig Henrik Hoffiga sõudepaadis suurel kalakuhjal armatseb. Selle rolli eest võitis ta 1998. aastal parima uustulnuka auhinna Amanda. Väike skandaal tekkis stseenist siis, kui Norra Reklaamikompanii seda stseeni hiljem ilma loata ja väljaspool konteksti näitama hakkas.
Mauseth on abielus itaalia produtsendi Tommaso Mottolaga ning paar elas Roomas.
Valdo Mäeste

Valdo Mäeste VR I/3 (kuni 1935. aastani Valter Bergmann; 7. jaanuar 1894 Tallinn, Eestimaa – 16. september 1965 Toronto, Kanada) oli Eesti sõjaväelane (major).
Valter Bergmann osales Venemaa keisririigi armee koosseisus Esimeses maailmasõjas ning leitnant Bergmanni autasustati 1915. aastal Püha Georgi ordeni 4. järguga, tegevuse eest "lahingus, kus ta peale roodukomandöri langemist võttis roodu juhtimise üle ja viis mehed rünnakule. Lahingus võeti 53 vangi ja saadi sõjasaagiks kuulipilduja".
Eesti Vabadussõjas osales ta 6. Jalaväepolgus, 12. veebruaril 1920 ülendati alamkaptenist kapteniks ja osalemise eest Vabadussõjas autasustati teda 13. mail 1921 Vabadusrist I järgu 3. liigi ordeniga.
Pärast Vabadussõda jätkas teenistust Eesti sõjaväes: 6. jalaväerügemendis, 7. Jalaväerügemendis, 8. Üksikus Jalaväepataljonis, 7. Jalaväerügemendis, 5. Üksikus Jalaväepataljonis. 1934. aastast 2. Üksikus Jalaväepataljonis kompanii ülemana, 1935. aasta 20. veebruaril ülendati majoriks ning teenis 9. Üksikus Jalaväepataljonis.
1935. aastal nimede eestistamise kampaania ajal eestistas 22. augustil 1935, saksapärase ees- ja perekonnanime Valter Bergmann Valdo Mäesteks.
1938. aasta 1. augustil lahkus Valdo Mäeste Eesti sõjaväe tegevteenistusest 9. Üksik Jalaväepataljonist.
Teises maailmasõjas osales Valdo Mäeste 1941. aastal Eestis moodustatud Saksa vägede tagalajulgestuseks moodustatud 184. Eesti julgestusgrupi 13. sadakonna ülemana. 1942. aasta 1. veebruaril anti major Mäestele Saksa Raudrist, oma üksuse eduka juhtimise eest võitlustes ja ühtlasi avaldati üksustele kiitust ülesnäidatud kohusetruuduse ja vapruse eest.
Valdo Mäeste on maetud Torontosse Westminsteri kalmistule.
Isiklikku.
Tema abikaasa oli Maie Mäeste (sünd. Künnapuu).
Jaan Priimägi

Jaan Priimägi (8. oktoober 1885 Nursi – 14. detsember 1965 Stuttgart) oli Eesti kohtunik, Tartu Ringkonnakohtu liige.
Alexander Kielland

Alexander Lange Kielland (18. veebruar 1849 – 6. aprill 1906) oli üks tuntumaid Norra 19. sajandi kirjanikke. 
Tema kuulsamate tööde hulka kuuluvad romaanid "Garman &amp; Worse" (1880), "Skipper Worse" (1882) ja "Gift" (1883). Tuntud on ka tema lühijutud. Kiellandi nimetatakse üheks neljast Norra kirjanduse suurkujust (koos Henrik Ibseni, Bjørnstjerne Bjørnsoni ja Jonas Liega).
Kielland sündis Norras Stavangeris jõukas kaupmeheperekonnas. Kuigi sündinud rikkas perekonnas, tundis ta siirast kiindumust inimeste vastu, kes ei olnud saanud taolist õnne kogeda. Ka tehaseomanikuna kohtles ta töölisi hästi. Kogu oma kirjanikuelu oli ta nõrgemate eestkõneleja ning kriitiline kogu ühiskonna vastu. Näiteks romaanis "Gift" ('mürk') ründab Kielland Norra haridussüsteemi, eriti õpetajate ladina keele lembust sel ajaperioodil. Teose esimeses pooles piinleb koolipoiss Marius oma akadeemilise andetuse tõttu ning teose kulminatsiooniks on hetk, kui poiss lamab oma surivoodil ning kordab aina ladina keele grammatikat.
1891. aastal määrati Kielland Stavangeri linnapeaks. 1902. aastast kuni surmani oli ta Møre og Romsdali maavanem.
Selle üle, miks Kielland oma kirjanikukarjääri nii vara lõpetas, on palju vaieldud. Arvatakse, et realistina leidis Kielland, et ta ei suuda tegeleda uusromantismi suundumustega Norra kirjanduses 19. sajandi lõpus. Tõenäolisem põhjus on keskendumine poliitilisele karjäärile. Tor Obrestadi koostatud Kiellandi biograafias tuuakse surma põhjusena välja rasvtõbi. Kielland elas üle mitu südameatakki, võttis kaalus jõudsalt juurde ega suutnud taltsutada liigset söögiisu.
August Kitsapea

August Kitsapea (22. juuli 1904 Raiküla vald, Harjumaa – 10. veebruar 1966 Sydney) oli Eesti sõjaväelane (major).
Elukäik.
Lõpetas Tallinna Tehnikumi eeltehnikumis III aasta esimese semestri, mis vastas keskkooli 6. klassile. Asus 7. septembril 1921 Sõjakooli õppima. Lõpetas selle 1924. aastal ja ülendati nooremleitnandiks. Asus teenima Lennuväerügementi.
Õppis lennuväerügemendi õppejaoskonnas lendurite kursusel, mille lõpetas 1925. aastal. Viidi seejärel üle Tartus asunud eskadrilli nr 1 lenduriks, mis 1. aprillist 1927 nimetati eskadrilliks nr 5. Õppis alates 1927 Tartu Ülikoolis majandusteadust, kuid õpingud jäid aasta pärast pooleli. Eesti Üliõpilaste Seltsi vilistlane.
1929. aastal lõpetas Tallinnas asunud eskadrillis nr 9 lendurinstruktorite kursuse ning töötas järgmisel aastal mõned kuud sama eskadrilli instruktorina. 1. juulist 1930 viidi üle Tartus loodud Üksikusse Lennuväedivisjoni nr 2 ning määrati I salga ülema kohale. 1932. aasta suvel kuulus lendurite hulka, kes tõid Inglismaalt Eestisse Avro 626 tüüpi õppelennukid. 20. oktoobrist 1936 määrati ÜLD nr 2 tehnikajaoskonna ülema kohale. 20. juulist 24. oktoobrini 1939 oli lähetuses Inglismaal, et vastu võtta sealt ostetud Supermarine Spitfire ja Westland Lysanderi tüüpi lennukid. Alanud sõja tõttu jäid lennukid saamata. 24. aprillist 1. juunini 1940 viibis Saksamaal seoses sealt ostetud luurelennukite Henschel Hs 126B-1 kojutoomisega. 
Annekteeritud Eestis loeti alates 27. septembrist 1940 August Kitsapea teenistuses olevaks Lennuväe baasi juures, kuna Lennuväedivisjoni nr 2 tehnikajaoskonna varad olid koondatud sinna. 1. oktoobrist 1940 vabastati ta ametikoha koondamise tõttu ametist ning lähetati Sõjavägede Staapi kindralmajor Jaan Kruusi käsutusse. 31. oktoobril 1940 määras uus võim ta Eesti 2. Lennuväedivisjoni likvidaatori abiks ning 10. novembril 1940 vallandati ta teenistusest koosseisude koondamise tõttu. Kitsapea töötas seejärel Rapla Masintraktorijaamas vanemmehaanikuna. 
1941. aasta suvel võitles taganevate Nõukogude sõjaväeosade vastu Hirvelaane pataljonis, pärast major Hans Hirvelaane langemist 20. septembril 1941 Rapla lahingus võttis August Kitsapea pataljoni juhtimise üle. Pärast pataljoni likvideerimist määrasid Saksa okupatsioonivõimud ta Tartu Omakaitse Maleva 7. (Jõgeva) pataljoni ülemaks. 1944. aasta alul moodustati igas Omakaitse malevas üks neljast kompaniist koosnev lahingpataljon. August Kitsapea määrati Tartu maleva lahingpataljoni ülemaks. Tartu ning Võru lahingpataljonidest moodustati Tartumaa Omakaitse lahingrügement, mis asus Peipsi järve äärde rannakaitsele.
Pärast Punaarmee sissetungi Eestisse põgenes ta 1944. aasta sügisel Saksamaale. 1947. aastal emigreerus A. Kitsapea Saksamaalt Geislingeni põgenikelaagrist Austraaliasse. Ta oli esialgu Dunlopi firmas tööline, ostis seejärel endale farmi Sydney lähedal West Hoxtonis. Hiljem töötas ta arveametnikuna kohalikus eestlasele kuuluvas firmas Marine Plastic Co Pty.
Jõgeva alevivanemate ja linnavanemate loend

Alates Jõgeva alevi moodustamisest kuni 1944. aastani juhtisid Jõgeva omavalitsust järgmised isikud:
Runebergi projekt

Runebergi projekt on Gutenbergi projekti eeskujul loodud algatus, mille käigus digiteeritakse ehk luuakse vabalt kättesaadavad elektroonilised versioonid raamatutest, mis on olulised Põhjamaade kultuuris ja ajaloos. 
Runebergi projekt on üks Linköpingi Ülikooli arvutiklubi LYSATOR projekte. Projekti käigus hakati kirjandusteoseid digiteerima detsembris 1992, kuid nüüd digiteeritakse lisaks kirjandusteostele ka säilitatavaid kunstiteoseid, noote ja Põhjamaade autorite ladinakeelseid teoseid.
Projekti viiakse ellu vabatahtlike abil ning skaneeritakse vaid neid teoseid, mille autor on vähemalt 70 aastat surnud ja autorikaitse enam ei kehti.
Nimi.
Runebergi projekt on saanud nime Soome luuletaja Johan Ludvig Runebergi järgi. Nimel on mitmekihiline tähendus, kuna sõnu "rune" (täht ruuni tähestikus) ja "berg" (mägi) saab vabas tõlkes tõlkida tähtede mäeks enamikust Põhjamaade keeltest. 
Silmas on peetud ka sarnasust Gutenbergi projekti nimega.
Håkon V Magnusson

Håkon V Magnusson (1270 – 8. mai 1319) oli Norra kuningas aastail 1299–1319. Ta oli viimane Kaunisjuukse dünastiast pärit Norra kuningas.
Håkon sündis Norra kuninga Magnus Lagabøte ja tema abikaasa Taani Ingeborgi noorema pojana. 1299. aastal suri Håkoni vanem vend Eirik Magnusson. Et Eirikul ei olnud meessoost järeltulijat, sai troonile Håkon.
Võimule saades jätkas ta oma venna vaenulikult meelestatud poliitikat Taani suhtes, kuid 1309. aastal sõlmis ta Taaniga rahu. Sisepoliitikas piiras ta suurülikute võimu ja suurendas kuninga oma.
Håkoni surma järel sai troonile tema alaealine tütrepoeg Folkungite dünastiast Magnus Eriksson, kes aastast 1319. valitses Norrat ja Rootsit (1319–1343) 
Håkon maeti Oslo Neitsi Maarja kirikusse. Hiljem kiriku varemetes tehtud väljakaevamistel leiti Håkoni ja tema abikaasa Eufemia säilmed, mis maeti ümber Akershusi kindlusesse.
Perekond.
Håkon oli abielus Rügeni vürsti Wizlaw II tütre Eufemiaga. Abielust sündis:
Abieluväliselt oli Håkonil ka tütar Agnes, kes oli abielus Hafthor Jonssoniga.
Albert-August Tiimann

Albert-August Tiimann (vene keeles "Тийман Альберт-Август") (13. jaanuar (ukj) 1889 Narva, Peterburi kubermang – 1942 NSV Liit) oli eesti kommunist ja Eesti Töörahva Kommuuni Narva Töörahva Saadikute Nõukogu Täitevkomitee esimees aastail 1918–1919. 
Albert-August Tiimann õppis Peterburis lukksepaks.
1904. aastal astus ta kommunistlikku parteisse. 1917. aastal pärast veebruarirevolutsiooni sai Tiimannist Narva kommunistide ja nõukogude täitevkomitee juhtiv tegelane.
1917. aastal taganes ta Saksa okupatsioonivägede eest Venemaale ja tegutses Jamburgis, olles VK(b)P Jamburgi Komitee esimees.
Eesti Töörahva Kommuuni ajal töötas Tiimann Narva Töörahva Saadikute Nõukogu täitevkomitee esimehena. Rahvusarhiivi teadus- ja publitseerimisbüroo peaspetsialist-teaduri Valdur Ohmanni andmeil vahistati Töörahva Kommuuni võimuperioodil Tiimanni juhtimisel Narvas 208 inimest, kellest 34 hukati (neist 19 süüdistatuna kriminaalkuritegudes, mitte poliitilise meelsuse või vaenuliku suhtumise eest uude riigikorda). Osa vahistatutest olid valgekaartlaste lähikondsed, kes võeti pantvangi. Narva linnasekretäri Ants Liimetsa 2017. aasta andmeil oli mahalastuid 67 ja hukatuid kokku arvatavasti üle 100. Ta märgib, et kui vastaste mahalaskmist võib kuidagi mõista, siis 6 isikut oli hukatud kui "kahtlased inimesed". Liimetsa teada lasti inimesi maha igasuguse uurimise ja kohtuta. Aasta hiljem ütles Liimets tapetuid olevat 126. Ajakirjaniku ja ajaloolase Taavi Minniku andmeil hukati linnas poolsada ja vangistati üle 200 narvalase. Minnik leiab arhiividokumentidele viidates, et see toimus Albert-August Tiimanni ja teise juhtiva Narva bolševiku, Ants Daumani teadmisel ja juhtnööride järgi. Ajalooharidusega poliitiku Eldar Efendijevi teada osalesid Tiimann ja Dauman represseerimistes ning nende allkirjad on dokumentidel, mille alusel väga palju inimesi hukati.
1919. aastal asus Albert-August Tiimann Nõukogude Venemaale, kus töötas juhtivatel töökohtadel majanduse vallas. 1937.a jaanuaris vahistati, kuid vabastati 1939.a kuriteokoosseisu puudumise tõttu. 1940. aastal Tiimann arreteeriti ja ta suri vangistuses 1942. aastal. Nõukogude võim rehabiliteeris Tiimanni 1956. aastal.
Pärast Teist maailmasõda Narva rajatud tänav, mis algselt kandis nime Soldina tänav (teiste allikate järgi "Soldino tänav"), nimetati Narva linna TSN TK otsusega nr 256 10. juulist 1974 tema järgi ümber "Albert-August Tiimani tänavaks" "eesmärgiga jäädvustada ajalukku silmapaistva võitleja ja revolutsionääri nimi". Osutades Tiimanni osalusele repressioonides ja Eesti Vabariigi vastasele tegevusele esitati pärast Eesti Vabariigi taastamist korduvalt üleskutseid Albert-August Tiimanni tänava (ja sarnastel põhjustel ka Narva Ancis Daumani tänava) nimi ära muuta. 26. jaanuaril 2023 nimetas Narva volikogu tänava ümber Soldina tänavaks.
Edgar Heinrichsen

Edgar Heinrichsen VR I/3 (11. juuli 1887 Tallinn – 9. juuni 1966 Oldenburg) oli eesti insener.
Lõpetas Tallinna Reaalkooli ja õppis seejärel tehnikaülikoolis Karlsruhes. 1910. aastal lõpetas Kyffhäuseri polütehnikumi Schwarzburg-Rudolstadtis. Alustas töötamist Tallinna era-elektrijaama juhatajana. 1911. aastal asus tööle arvutusinsenerina AS Voltas. 
Esimese maailmasõja ajal oli Peeter Suure sõjasadama elektrotehnilise osakonna ülema abi, seejärel saksa okupatsiooni ajal samas asunud keiserliku mereväe sadamatöökojas peaelektrotehnik. Vabadussõja ajal teenis Riigi Sadamatehaste peainsenrina, seejärel mereväe rannakindluste ehitusosakonna ülemana ja sadamatehaste valitsuse ülemana. Sadamatehaste üleviimisel kaubandus-tööstusministeeriumi alla arvati Heinrichsen reservi. Riigi sadamatehastes töötatud ajal osales soomusrongide ja -autode ehitamises, mille eest teda autasustati Vabadusristi I liigi 3. järguga.
Töötas seejärel tehnilise juhatajana AS Nagel, Knabe ja Ko tehases ja õppejõuna Tallinna Tehnikumis. 1929. aastast oli AS Volta tehniline direktor.
Vega saared

Vega saared (norra keeles "Vegaøyan") hõlmab 1037 km² avatud kultuurmaastikku, koosnedes umbkaudu 6500 väikesest saarest, laiust ja skäärist. Saarestik asub Vega vallas Nordlandi maakonnas põhjapolaarjoonest lõunas ning ümbritseb suurimat saart Vegat. Saarestik on olnud asustatud alates kiviajast.
2004. aastast on Vega saarestik UNESCO maailmapärandi nimistus. Vega saarestik esindab seda, kuidas põlvkonnad kalureid ja farmereid on üle 1500 aasta säilitanud püsiva elukeskkonna karmil merelisel maastikul põhjapolaarjoone lähedal, elatudes nüüdseks haruldasest tegevusalast – hahkade udusulgede korjamisest.
Saarestikule saab parvlaeva või kiirpaadiga Nordlandi maakonnas asuvast Brønnøysundist, kuhu omakorda saab lennukiga või mööda maismaad.
Håkon Herdebrei

Håkon Sigurdsson (ka Håkon Herdebrei (eesti k. Haakon Laiaõlgne); 1147 – 7. juuli 1162 Romsdalen) oli Norra kuningas aastail 1157–1162.
Håkon sündis Norra kuninga Sigurd Haraldssoni abieluvälise pojana, ning sai troonile pärast oma onu Øystein Haraldssoni surma. Kuna Norras käis parasjagu kodusõda, oli võim riigis jagunenud mitme rivaalitseva kuninga vahel.
1162. aastal tappis jarl Erling Skakke noore kuninga Håkoni.
Bengt Gabrielsson Oxenstierna (1623–1702)

Krahv Bengt Gabrielsson Oxenstierna af Korsholm och Wasa (16. juuli 1623 Mörby, Uppland – 12. juuli 1702 Stockholm) oli Rootsi poliitik ja diplomaat.
Sündis Korsholmi ja Vaasa krahvi, Mörby ja Lindholmeni vabahärra, ning Rosersbergi härra Gabriel Bengtsson Oxenstierna (1586–1656) ja Anna Gustafsdotter Banéri (1585–1656) pojana. Oli 1643–1644 Uppsala ülikooli rektor. 26. märtsil 1651 sai ta isa kaudu krahvitiitli ja immatrikuleeriti 1652. aastal krahvisuguvõsana nr. 8 Oxenstierna af Korsholm och Wasa Rootsi rüütelkonda. 1653. aastast oli ta Wismari tribunali president ja 1654 kuninglik riiginõunik, kantseleinõunik ja Varssavi kindralkuberner. 
27. juunist 1662 kuni 11. augustini 1666 oli kindralkuberneri ametis Liivimaal, 1674–1676 saadik Viinis, 1680 Karl XI kantseleipresident ja 1686 Uppsala Akadeemia kantsler. 
Ta suri Stockholmis ja maeti Uppsala toomkirikusse.
Ta oli Soomes asuvate Korsholmi ja Wasa krahv; Rootsis Mörby ja Lindholmeni vabahärra ning Rosersbergi, Koporje ja Kattila (vene "Усадьба Котлы") härra. Liivimaal kuulus talle Palsmane kihelkonnas ("Kirchspiel Palzmar") isalt päritud Aumeisteri mõis ("Serbigal") ja Ingerimaal 1673. aastal vennalt, riigimarssal Gabriel Gabrielsson Oxenstiernalt (1619–1673), päritud Koporje loss, ning mitmed mõisad ja külad.
Perekond.
Abiellus 27. veebruaril 1661 Stockholmis vabapreili Eva Juliana Wachtmeisteriga (1639–1666), kes oli sõjanõuniku, riigitallmeistri, Eestimaa maanõuniku ja Aunaku mõisniku, vabahärra Hans Wachtmeister af Björkö (1609–1652) ja Agnes Margareta von Helmstedti tütar. Abielust sündisid:
17. detsembril 1667 abiellus ta Magdalena Stenbockiga (1649–1727), kes oli riiginõuniku, Saaremaa kuberneri ja Liivimaa kindralkuberneri Erik Gustavsson Stenbocki (1612–1659) ja Catharina von Schwerini (1619–1655) tütar. Abielust sündis 15 last, kellest 7 said täiskasvanuks:
Teised lapsed – Beata Catharina (1668–1668), Sigrid Juliana (1675–1677), Ebba Christina (1676–1676), Axel (1679–1680), Sigrid Christina (1681–1682), Carl (1683–1683), Ulrik (1684–1685) ja Carl Fredrik (1688–1688) – surid kõik noorelt.
Jäljed

"Jäljed" on Tõnis Mäe stuudioalbum, mis on välja antud 2003. aastal.
Johan Borgen

Johan Collett Müller Borgen (28. aprill 1902 Kristiania – 16. oktoober 1979) oli norra kirjanik, ajakirjanik, esseist, näitekirjanik ja kriitik.
Borgen hakkas lühijutte kirjutama 1920. aastatel. Ta jätkas karjääri eksperimentaalsete novellidega ning temast sai üks 20. sajandi olulisemaid Norra kirjanikke. Eriti meisterlikult kujutas ta oma teostes lapsi ja noori ning käsitles oma aja ühiskonna eksistentsiaalseid probleeme. Kuigi tema teosed rääkisid noorte inimeste kohutavatest tegudest, hoidus Borgen moraalitsemisest.
Tema esimene raamat "Mot mørket" oli lühijuttude kogumik, mis ilmus 1925. aastal. Teos ei saavutanud erilist edu. 
Järgmistel aastatel reisis Borgen mööda Euroopat. Esikromaanis "Når alt kommer til alt" (1934) käsitles ta keskealise intellektuaali probleeme, skandinaavlastele omast viisakust ja endassesulgumist. Sama teose peategelane esines ka tema näidendis "Mens vi venter" (1938), mis saavutas mõningast edu. Näidendis jätkus eraldatuks jäämise hirmu ja igapäevaelu eest põgenemise temaatika.
Pseudonüümi Mumle Gåsegg (pärit Peter Asbjørnseni rahvajuttudest) all kirjutas ta sarkastilisi ja teravmeelseid kolumne ajalehte Dagbladet, eriti II maailmasõja ajal. Tema artiklid olid iroonilised ning alandasid natsismi ja natsivalitsust. Selliseid kirjutisi sai Borgen avaldada üsna kaua, enne kui ta isik paljastati. Lõpuks ta vangistati ning saadeti Grini vangilaagrisse. 
Aastatel 1954–1959 oli Borgen kirjandusajakirja Vinduet toimetaja.
Borgeni tuntuim teos on romaan "Väikelord" ("Lillelord"; 1955).
Peter Asbjørnsen

Peter Christen Asbjørnsen (15. jaanuar 1812 – 5. jaanuar 1885) oli norra kirjanik ja loodusteadlane, kes kogus norra folkloori. Tema ja Jørgen Engebretsen Moe (1813–1882) kogumikku "Norske Folkeeventyr" ("Norra rahvajutud") nimetatakse koostajate järgi tihti ka lihtsalt "Asbjørnsen ja Moe".
Asbjørnsen sündis Norras Kristianias klaasissepa pojana. Asbjørnseni ema oli ülimalt ebausklik ning nägi vaimuhaiguse tõttu üleloomulikke olendeid. Asbjørnsen ei olnud kõige tublim õpilane ja on vihjatud, et kool teda eriti ei huvitanud. Tema kooliaegne sõber Carl Andersen on hiljem kirjutanud, et Asbjørnseni kehv edenemine koolis tulenes sellest, et "Rahvajuttude ja muinasjuttude /.../ vastupandamatu veetlus oli liialt tugev." (tsitaat Hanseni biograafiast Asbjørnsenist, 1932) Jørgen Moega tutvus ta koolipoisina Ringerikes. Siiski asus ta Ida-Norras eraõpetajana tööle. 1833. aastal astus ta Kuninglikku Frederiki Ülikooli, kus omandas zooloogi elukutse. 20-aastaselt alustas ta muinasjuttude ja legendide kirjapanekut. Hiljem rändas Asbjørnsen jutte kogudes läbi kogu Norra.
Esimene "Norske Folkeeventyr" anti välja 1841. aastal. 1852. avaldati "Norske Folkeeventyri" teine väljaanne ning varsti pärast seda andis Moe oma käsikirjad üle Asbjørnsenile, et pühenduda ise rohkem vaimulikukohustustele. Pärast 1850. aastat keskendus Asbjørnsen rohkem loodusteadustele. Ta kirjutas ja tõlkis palju zooloogia teemadel ning oli juba varem andnud välja ka kuueköitelise looduslooainelise kogumiku noortele. Ta tõi Norra inimesteni Darwini teoseid ja avastas ühel oma uurimisretkel uue meritähe liigi. Teda hakkas huvitama metsandus ja 1856. aastal õppis ta Norra valitsuse stipendiumi toel metsandust Saksamaal.
Vaatamata niigi rohketele huvidele ei kaotanud ta kunagi huvi lugude kuulamise ja vestmise vastu. Nii toimetas ise oma kolm legendide kogumikku, neist viimase 1870. aastal. Lisaks andis ta välja täiendusi ja lisasid Norra rahvajuttude väljaandele.
20. sajandil tegi Norra filmirežissöör Ivo Caprino mitu Asbjørnseni ja Moe muinasjuttudel põhinevat nukufilmi, mida ümbritseb mängufilmitehnikas raamjutustus, kus näitleja mängib Asbjørnseni. Caprino rajas ka Lillehammeri lähedale Hunderfossenisse teemapargi, mis põhineb kogutud muinasjuttudel.