Friuli mark

Friuli mark oli Karolingide piirimark slaavlaste ja avaaride vastu, loodud aastal 776. Mark oli langobardide Friuli hertsogkonna järglane. 
Pärast seda, kui Karl Suur oli vallutanud kuningas Desideriuse juhitud Itaalia Langobardide kuningriigi Pavia piiramisega aastal 774, lubas ta alguses Langobardi hertsogil Hrodgaudil jätkata Friuli valitsemist. "Annales regni Francorum"'i järgi mässas Hrodgaud kaks aastat hiljem, kuulutades end Langobardide kuningaks, misjärel tormas Karl Suur Itaaliasse, kus ta purustas hertsogi väed ning kukutas ja tappis selle. Autonoomne Langobardi hertsogkond kaotati ja liidendati Frangi riigiga, kuigi Karl Suure poolt nimetatud Hrodgaudi järglased jätkasid tiitli "dux Foroiuliensis" kandmist. Endise Langobardi hertsogkonnaga liideti Pannoonia mark, kui Karolingide impeeriumi lahutamatu osa ja kaitsevall avaaride ja horvaatide sissetungide vastu. Marki valitses aastatel 789–799, Karl Suure õe Hildegardiga abiellunud Friuli hertsog Erik (ka "Heirichus" ehk "Ehericus").
Veebruaris 828 vallandati viimane Friuli "dux" Balderich keiser Ludwig Vaga poolt Aacheni riigipäeval ametist, kuna see ei suutnud kaitsta Pannoonia piiri Bulgaaria khaani Omurtagi vägede vastu. Loodepiir Frangi riigiga pandi piki Doonau keskjooksu kindlalt paika aastaks 827. Hertsogkond jagati neljaks krahvkonnaks, mis aastal 846 taasühendati Kesk-Frangi riigi osana, mida siis valitses Ludwigi vanem poeg, Kesk-Frangi kuningas 843–855 Lothar I. Ta kinkis Friuli oma õemehele Eberhardile, frangi Unruochingide perekonnast, tiitliga "dux", kuigi tema järglasi kutsuti "marchio" (markkrahv). Aastal 855, oma surivoodil jagas keiser Lothar I taas oma valduse oma poegade vahel. Ta pärandas Itaalia kuningriigi koos Roomaga oma vanemale pojale Ludwig II-le, kes krooniti aastal 850 Frangi keisriks.
Eberhardi poeg Berengar Frioolist, Friuli markkrahv aastast 874, valiti Itaalia kuningaks pärast Frangi keisri Karl Paksu kukutamist aastal 887. Tema valimist varjutasid aastakümned võitlusi trooni eest rivaalitsevate nõudlejate vahel. Berengar andis vasallivande Ida-Frangi kuningale, Arnulfile Kärntenist, sellele vaatamata kaotas ta aastal 889 krooni Spoleto hertsogile Guidole ja tal õnnestus see tagasi saada alles aastal 905. Vahepeal, esindatuna oma nõuniku Walfrediga Verona linnas, jäi ta Friuli isandaks, mis oli alati tema toetusbaas. Pärast Berengari surma aastal 924 valisid tema poolehoidjad kuningaks Hugues d'Arlese. 
Kuningas Hugues ei nimetanud uut markkrahvi ja mark jäi vakantseks. See jäi poliitiliseks üksuseks frankide Itaalia kuningriigis kuni trooni anastamiseni Berengar II poolt pärast Ugo poja, kuningas Lothar II surma aastal 950. Kutsutuna Lothari lese Adelheidi poolt, kasutas Saksa kuningas Otto I juhust Itaalia vallutamiseks, Berengar II kukutamiseks ja Adelheidiga abiellumiseks. Konflikt lahendati 952. aasta Augsburgi riigipäeval, kus Berengar II võis säilitada Itaalia kuninga tiitli Saksa-Rooma keisri vasallina, kuid pidi loovutama Friuli Verona margina hertsog Heinrich I-le, kuningas Otto I vennale. 2. veebruaril 962 krooniti Otto Roomas Saksa-Rooma keisriks, kuningas Berengar II kukutati ning aasta pärast vahistati ja pagendati. Tema Itaalia kuningriik sai Saksa-Rooma riigi osaks.
Verona marki valitsesid Kärnteni hertsogid aastast 976 kuni kõrgkeskajani. Aastal 1077 asutas Saksamaa kuningas Heinrich IV Aquileia patriarhaadi koos Friuli territooriumiga Tagliamento jõest idas.