Epistemoloogia

Epistemoloogia ehk teadmisteooria (ka tunnetusteooria, gnoseoloogia) on filosoofia valdkond, mis tegeleb teadmise saamise ja õigustuse probleemidega. 
Epistemoloogia hõlmab inimteadmise päritolu, loomuse ja piiride uurimist. Mis on teadmine? Mis on teadmise (tunnetuse) allikad? Millal on uskumus õigustatud? Kas ja kuidas on teadmine (tunnetus) võimalik? Kas teadmiste süsteemi saab rajada kindlale vundamendile? Mida tuleks teha, et teadmist saavutada? 
Nimetus.
Sõna "epistemoloogia" eesliide tuleb kreekakeelsest sõnast "epistēmē" ("ἐπιστήμη"), mida enamasti tõlgitakse 'teadmisena'. Kreekakeelse sõna tähendus on aja jooksul muutunud ning olnud filosoofidele erinev. Esialgu tähendas ta 'oskust', hiljem 'teoreetilist teadmist'. Filosoofiatraditsioonis on järjepidevus teadmise mõiste ja antiikfilosoofia "epistēmē" vahel. Epistemoloogia asemel võib öelda ka "teadmisteooria" või "teadmisõpetus".
Epistemoloogiat nimetatakse vahel ka tunnetusteooriaks ehk gnoseoloogiaks. Viimase sõna algus tuleb vanakreeka sõnast "gnōsis", mis selles kontekstis tähendab tunnetust. Tunnetuseks nimetatakse tavaliselt protsessi, mis viib teadmiseni. Erinevad sõnad tulenevad eri keelte traditsioonist. Inglise keeles on kombeks rääkida teadmisteooriast ("theory of knowledge"; on eesti keelde tõlgitud ka kui "teadmusteooria") ehk epistemoloogiast, ehkki inglise keeles leidub ka sõna "cognition", mis tähendab tunnetust. Saksa keeles ja vene keeles räägitakse tunnetusteooriast ("Erkenntnistheorie", теория познания). Tõsi küll, sõna "Erkenntnis" saksa keeles ja sõna познаниe vene keeles võivad mõnes kontekstis tähendada ka tunnetuse saadust (teadmist). Kuni 1990. aastateni oli eesti keeles kõige tavalisem nimetus "tunnetusteooria", millega võistles ka "gnoseoloogia". Sõna "epistemoloogia" tõrjus 21. sajandi alguses teised nimetused välja, mis näitab ümberorienteerumist ingliskeelsele traditsioonile (analüütilisele filosoofiale).
Ratsionalism ja empirism.
Epistemoloogia ülesandele lähenetakse mitmeti; allolev jaotus vastas algul 17. ja 18. sajandi filosoofiakoolkondade vahelisele jaotusele, kuid on enam-vähem kasutatav filosoofia ajaloo kõigi aegade kohta.
Mõned ütlevad, et empiristidele on komistuskiviks matemaatika teoreemid; nende tõesus ei sõltu kogemusest ning neid on võimalik teada enne kogemust. Mõned empiristid vastavad, et matemaatika teoreemidel puudub tunnetuslik sisu, sest nad väljendavad vaid mõistetevahelisi suhteid. Ratsionalistid peavad neid suhteid siiski tunnetuslikuks sisuks. 
Vastuseta küsimused.
Kõikidesse koolkondadesse kuuluvad mõtlejad on ühel meelel, et inimesel on võime mõelda küsimuste peale, millele kogemus ei saa vastust anda. Näiteks: Kas aeg saab otsa? Kas Jumal on olemas? Kas filosoofide Jumal on sama mis Piibli Jumal? Kas meie aistingute taga on mingi reaalsus? Näiteks loogilised positivistid väitsid, et sellistel küsimustel puudub igasugune tunnetuslik tähtsus. Teised aga leiavad, et vähemalt mõnel neist on tunnetuslik tähtsus. 
Oma epistemoloogia valimine.
Puudub konsensus selles suhtes, milline epistemoloogia on adekvaatse maailmamõistmise seisukohast kõige produktiivsem. Igal inimesel on oma epistemoloogia, millest ta kas või ebateadlikult lähtub. Info mõtlev vastuvõtmine ja analüüsimine peab toetuma mingitele kriteeriumidele, mille alusel info tõepärasust hinnata. Isegi lastel on epistemoloogia mingil kujul olemas. Ent oma epistemoloogia teadlik valimine nõuab mingil määral filosoofia ja loogika õppimist. 
Tõe taotlus.
Meie analüüs sõltub sellest, milline epistemoloogia meil juba on. Võib küsida: mida ma pean tegema veendumaks, et valdan tõde? Kuidas ma saan kindel olla, et minu uskumused on tõesed? Kas on olemas mingisugune kriteerium, mille abil mul on võimalik otsustada, et see, mida ma usun, on tõesti tõsi? 
Oletame, et ma arvan, et olen oma uskumuseni jõudnud ratsionaalsel teel. Ma kasutasin loogikat, ma tuginesin vaatlusele ja eksperimendile, ma vastasin vastuväidetele ja nii edasi. Sellest ma järeldasin, et minu uskumus on ratsionaalne. Sel juhul saab minu uskumus mingil määral pretendeerida tõesusele. Ratsionaalsus on tõe indikaator. Uskumuse ratsionaalsus on vähemalt põhjendiks arvata, et uskumus on tõene. 
Mitmed uskumuste tunnused on tõesuse indikaatorid. Nendeks on näiteks ratsionaalsus, õigustatus ja tõenäolisus. Nimetame uskumuse mingit omadust episteemiliselt positiivseks omaduseks, kui selle olemasolu kas või mingil määrab viitab uskumuse tõesusele.
Paljudel meie uskumustel on mitu episteemiliselt positiivset omadust: nad on üsna ratsionaalsed, üsna õigustatud, väga tõenäoliselt tõesed jne. Ent vähemalt mõnel hetkel me ei ole sellega rahul. Me ei taha omada ratsionaalset uskumust, mis ei ole tõene. Nii võib ju juhtuda: ma võin oma uskumust kujundades väga hoolikalt ratsionaalsust järgida, kuid uskumus võib ometi osutada vääraks. Niisiis, ratsionaalsusest meile ei piisa. 
Me taotleme, et meie uskumused oleksid teadmised. Kui ma midagi tean, siis mu uskumus ei ole üksnes õigustatud ehk ratsionaalne, vaid ka tõene. Küsimus on nüüd selles: millal mul on teadmine, millal ma võin öelda, et ma tean? Mõned filosoofid ütlevad, et teadmine on võimatu, need on skeptikud.
Epistemoloogia küsimuseasetused.
Epistemoloogia uurib, 
Nii et epistemoloogid tegelevad palju uskumuse mitmesuguste episteemiliselt positiivsete omadustega, näiteks õigustatuse ja ratsionaalsusega, püüdes leida uskumuse õigustatuse või ratsionaalsuse tarvilikke ja piisavaid tingimusi. 
Teiseks uurivad epistemoloogid, mis on episteemiliselt positiivsete uskumuste lähteallikas. Näiteks kui ma ütlen, et minu uskumus, et Riia on Läti pealinn, on õigustatud, siis võib küsida: kust see õigustus pärineb? Võib-olla on mõni usaldatav isik mulle kunagi öelnud, et Riia on Läti pealinn, ja see ongi minu uskumuse õigustuseks? Sel juhul on üks tunnetuse allikaid inimeste tunnistused. Teine allikas on taju. Epistemoloogia tõstatabki küsimuse, mis on uskumuse õigustatuse, ratsionaalsuse ja teiste episteemiliselt positiivsete omaduste lähteallikad. Sellel omakorda saab põhineda vastus küsimusele, mis on teadmise lähteallikad.
Kolmandaks huvitab epistemolooge, mis asi on üldse teadmine. See küsimuseasetus ei sõltu eeldusest, et meil on teadmine või et teadmine on võimalik. Küsimus on selles, missugused omadused peavad olema uskumusel, et ta oleks teadmine. 
Neljandaks tegelevad epistemoloogid väljakutsega, mille epistemoloogiale esitab skeptitsism, mille järgi meil puudub teadmine või koguni teadmine on võimatu.
Fundatsionism ja koherentism.
Üks põhilisi eraldusjooni epistemoloogide vahel on seotud küsimusega, kas õigustus peab põhinema baasuskumustel.
Fundatsionismi kohaselt on olemas baasuskumused, milles võib kindel olla. Sel juhul saab sama kindel olla uskumustes, mis on baasuskumustest rangelt tuletatud. Näiteks võib siin tuua Descartesi ütluse: "Mõtlen, järelikult olen olemas." See, et ma mõtlen, on minu baasuskumus, millele tugineb kindlalt ka minu uskumus, et ma olen olemas. (Sellele on vastu väidetud, et vaatlus oma vaimutegevuse kohta ei erine põhimõtteliselt ega ole usaldatavam muud laadi vaatlustest ning et järeldus, et mõtleja on olemas, ei ole rangelt tuletatav.) Fundatsionism kipub takerduma vaidlustesse selle üle, mis uskumused on baasuskumused. 
Koherentismi kohaselt on uskumusele õigustuseks see, et ta moodustab teiste uskumustega "koherentse" (umbes: kooskõlalise) terviku. Ent selle seisukoha raskus on selles, et uskumuste omavaheline kooskõla iseenesest ei taga, et need uskumused vastaksid sellele, kuidas asjad tegelikult on.