Tiit Eipre

Tiit Eipre (kuni 28. detsembrini 1939 Theophil Einberg; 13. september (vkj) / 26. september 1904 Priisle küla, Nehatu vald, Jõelähtme kihelkond – 24. veebruar 1986 Tallinn) oli eesti hüdroloog.
Elukäik.
Ta sündis Tallinna linna piiril asuvas Nehatu külas vallakooli õpetaja ja koolijuhi Friebrich Einbergi perekonnas. Alghariduse omandas ta isa juures Nehatu vallakoolis, keskhariduse Tallinna Linna Poeglaste Gümnaasiumis, mille lõpetas 1923. aastal. Sama aasta sügisel astus Tallinna Tehnikumi, kus õppis ehitusosakonna hüdro- ja kultuurtehnika harus ning lõpetas selle 1935. aastal. Akadeemiliselt oli ta Korporatsioon Tehnola liige.
Aastatel 1935–1940 töötas Põllutööministeeriumis vannutatud maamõõtja ja triangulaatorina. 1941. aastal asus ta August Velneri kutsel tööle Eesti NSV Hüdrometeoroloogiateenistuse valitsusse, kus töötas elu lõpuni järgmistel ametikohtadel:
Aastatel 1949–1959 pidas ta loenguid ja juhendas praktikume hüdroloogia valdkonnas Tallinna Polütehnilises Instituudis, Tartu Riiklikus Ülikoolis ja Eesti Põllumajanduse Akadeemias.
Tiit Eipre töötas 45 aastat Eesti sisevete uurimise alal, sellest 38 aastat hüdroloogiliste tööde organiseerija ja juhina. Sõjajärgseil aastail juhtis ta hüdroloogilise (ka mere) vaatlusvõrgu taastamist ja väljaarendamist Eestis, esimeste uute hüdromeetriliste postide projekteerimist ja ehitamist (1948–1950), korraldas jõgede, järvede ja soode hüdrograafilisi uuringuid ning hüdrokeemilisi ja uhteainete uuringuid koos vastava laboratooriumi rajamisega. Tema initsiatiivil rajati spetsialiseeritud Triikoja järvejaam (1948) ja Tooma soojaam (1950) ning alustati ulatuslikke Peipsi järve uuringuid (1948). Pikka aega (1958–1975) uuris ta Eesti jõgede miinimumäravoolu ja allikate deebitit, organiseeris vaatlusvõrgu ratsionaliseerimist ja täiustamist. Kõikide tööde ja tegemiste kõrval ei katkestanud ta kunagi kahe lemmikobjekti – Peipsi järve ja Pandivere kõrgustiku – vee uuringuid.
Tegevus.
Tiit Eipre tehtud või tema juhitud sisevete uuringute tulemused ei jäänud ainult ametkondlikesse aruannetesse, ta oli üle 100 trükise (3 monograafiat, aastaraamatud, artiklid jne) autor, koostaja, toimetaja.
Lisaks Eesti sisevete uurimisele aitas ta lahendada ka veevarustuse ja -kaitse probleeme. Sõjajärgsetel aastatel osales ta Narva Hüdroelektrijaama ning mitme suure tööstusettevõtte veevarustussüsteemide projekteerimisel, koostas "Põllumajanduse elektrifitseerimise generaalskeemi" XVI köite "Veevarud" (1949). Tema koostatud on ka "Eesti veevarude kasutamise ja kaitse generaalskeemi" X osa – "Peipsi veemajanduslikud probleemid" (1961–1963). Tema soovitusel rajati Tallinna veega varustamiseks Pirita jõele Paunküla veehoidla (1959–1960) ning võeti ka teisi meetmeid pealinna veehaardesüsteemi arendamiseks. Ta oli üks Endla Riikliku Looduskaitseala loomise initsiaatoreid ning tõstatas esimesena küsimuse Pandivere veekaitseala vajalikkusest. Ta osales ettekannetega paarikümnel teaduslikul konverentsil NSV Liidus ja Soomes. Ta osales ka Geograafia Seltsi, Looduskaitse Seltsi ja Tallinna Inseneride Maja tegevuses.
Tiit Eipre jätkas oma eelkäijate Evald Oldekopi ja August Velneri tööd ning andis suure panuse Eesti jõgede, järvede ja allikate teadusuuringute tänapäevasele tasemele viimisse.
Mälestuse jäädvustamine.
1989. aastal paigaldati Toomale praeguse Endla looduskaitseala keskuse ette parki Tiit Eipre mälestuskivi. Tema järgi on saanud nime Pärnu jõe alguseks peetav allikas Roosna-Allikul.
Isiklikku.
Tema isa oli koolijuht Friedrich Einberg, abikaasa Hilda Eipre (sündinud Rüütelmann) ning poeg riigiametnik ja äritegelane Aarne Eipre.