Vladimir Iljaševitš

Vladimir Nikolajevitš Iljaševitš (ka Illjaševitš; vene keeles Владимир Николаевич Илляшевич; sündinud 18. veebruaril 1954 Tallinnas) on Eestis tegutsev eesti-ukraina-poola päritolu ajakirjanik ja kirjanik. 
Ta kasutas pseudonüümi Olev Miil, mis oli ametlikult registreeritud ning kantud Eesti NSV Ajakirjanike Liidu liikmekaardile (Miil oli Iljaševitši ema neiupõlvenimi). Samuti on ta kirjutanud Vladimir Ivlevi (ehk V. Ivlevi), varjunime all.
Haridus ja töö.
Vladimir Iljaševitš lõpetas 1976. aastal Tartu Riikliku Ülikooli õigusteaduskonna, samuti on ta Postimehe kinnitusel täiendanud ennast Moskvas luurekoolis. Kuid Eesti peaministri Tiit Vähi kinnitusel puudub valitsusel teave, et Iljaševitš iial mingis luurekoolis õppinud oleks. Ta on lõpetanud Moskva Ülikooli kõrgemad kursused ning Moskva Diplomaatilise Akadeemia kõrgemad kursused.
Iljaševitš töötas aastatel 1984–1992 NSV Liidu uudisteagentuuri APN Eesti osakonna juhatajana ning kolm aastat Põhjamaade korrespondentpunkti juhatajana Põhja-Euroopas. 1993. aastast oli ta Tallinna ja kogu Eesti metropoliidi Korneliuse nõustaja-ekspert. Ta on töötanud ajalehe Molodjož Estonii peatoimetaja asetäitjana. 1991–1999 töötas Iljaševitš ajakirja Russki Telegraf (Русский телеграф) peatoimetajana. 1997. aastast on ta kirjastuse Tarbeinfo direktor.
Ühiskondlik tegevus.
1999. aastast on Iljaševitš Venemaa Kirjanike Liidu juhatuse sekretär, 2000. aastast VKL Eesti osakonna esimees, Rahvusvahelise Kirjanike Liitude Assotsiatsiooni täitevkomitee liige, Ülemaailmse Vene Rahvusliku Kogu nõukogu alaline liige, alates 1997 rahvusvahelise slaavlaste ja õigeusklike rahvaste kinematografistide ühenduse kinofoorumi "Kuldne Vägilane" tegevliige, Peterburis asuva Peetri Teaduste ja Kunstide Akadeemia kirjavahetajaliige, 1998. aastast Moskva Patriarhaadi Eesti Õigeusu Kiriku ajalehe Mir Pravoslavija ja 2004. aastast rahvusvahelise kirjandusajakirja Baltika peatoimetaja ning 2007. aastast Venemaa Kaasmaalaste Eestis nõukogu liige..
Ta on olnud Eesti Ajalehtede Liidu nõukogu liige.
2010. aasta seisuga oli Iljaševitš üks Ülemaailmse Vene Rahvusliku Kogu 125 nõunikust.
2013. aastal valiti Iljaševitš üheks Venemaa Kirjanike Liidu 150 sekretärist.
Iljaševitš on Euroopa genealoogia ja heraldika seltsi Eestis ning rahvusvahelise Fjodor Dostojevski nimelise kirjanduspreemia nõukogu juht ning Venemaa Genealoogiaföderatsiooni presiidiumi liige. Ta tegutseb Eestis, Venemaal jm kirjaniku ja publitsistina, tema teosed on pälvinud kirjanduspreemiaid. Ta on ka Venemaa Aadlikogu tegevliige.
Ta oli NSV Liidu Ajakirjanike Liidu ja Eesti NSV Ajakirjanike Liidu ning 2000. aasta alguseni Eesti Ajakirjanike Liidu liige.
Küsimused ja väited Iljaševitši tegevuse Eesti riigi vastasuse kohta.
Esimest korda arutati Iljaševitši tegevuse võimalikku suunatust Eesti riigi vastu 1996. aastal, kui VIII Riigikogu liige Vootele Hansen esitas peaministrile Tiit Vähile vastava arupärimise tema isiku kohta. Küsimusele, kas vastab tõele, et Vladimir Iljaševitš korraldab Eesti seaduseelnõude saatmist Moskvasse ekspertiisi ning selle tulemuste põhjal valmistab Inimõiguste Teabekeskusele (juht Larissa Jakovleva) ette Eestit diskrimineerivaid materjale, vastas Vähi, et valitsusel puuduvad andmed ja kinnitused selle kohta. Küsimusele, milline on Iljaševitši roll Riigikogu vene fraktsiooni, Moskva alluvuses oleva õigeusu kiriku (peapiiskop Kornelius), vene vähemuse "õiguste kaitsjate" ja Venemaa julgeolekuorganite tegevuse koordineerimisel, vastas Vähi, et Vladimir Iljaševitš on Riigikogu vene fraktsiooni juures asuva Eestimaa vene poliitiliste ja ühiskondlike organisatsioonide koordinatsiooninõukogu liige, saab Riigikogusse ajakirjaniku kaardi alusel, teda olevat sageli nähtud vene fraktsiooni ruumides, millest on järeldatud tema tihedaid sidemeid vene fraktsiooni mõningate inimestega, ta on selle kiriku pressiesindaja, on avaldanud propagandistlikke artikleid ajalehtedes Molodjož Estonii ja Russki Telegraf, tema tegevus vähemuste õiguste kaitsjana on seotud põhiliselt eelnimetatud koordinatsiooninõukogu ettevõtmistega. Küsimusele, kas Iljaševitš on saanud NSV Liidu luurekoolides ettevalmistuse, töötamaks nn illegaalina lääneriikides, vastas Vähi, et valitsusel säärased andmed puuduvad, küll aga on teada, et Vladimir Iljaševitš on olnud Riikliku Julgeoleku Komitee luureosakonna ohvitser. Küsimusele, kas valitsuse arvates on Iljaševitši tegevus suunatud Eesti riigi vastu, vastas Vähi, et valitsus ei ole sellist küsimust arutanud, aga kui kellelgi on kahtlus, et ta tegutseb Eesti Vabariigi või konstitutsioonilise korra vastu, siis peaksid asjaga tegelema pigem eriteenistused; "valitsusel puuduvad praegu konkreetsed materjalid, mis tõendaksid, et Iljaševitš töötab Eesti Vabariigi, selle valitsuse või konstitutsioonilise korra vastu".
Kaitsepolitsei ja eesti ajakirjanduse väitel oli Iljaševitš Nõukogude ajal NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Komitee Esimese Peavalitsuse (välisluure) töötaja ja Eesti NSV Riikliku Julgeoleku Komitee esimese osakonna (välisluure) operatiivtöötaja aprillist 1983 märtsini 1988. Kuna ta varjas seda Eesti Vabariigi ametivõimude eest, avaldati Kaitsepolitsei sellekohane teade 2000. aastal Riigi Teatajas. Postimehe kinnitust mööda suunati ta APN-i katte all tööle Soome, kus töötas 1991. aasta lõpuni.
Samuti on Iljaševitš kirjastuse Tarbeinfo juhina avaldanud Johan Bäckmani raamatu "Pronssisoturi" ("Pronkssõdur"), mille tõlkis eesti keelde Risto Teinonen. Bäckmani hinnangul on Nõukogude okupatsioon Eestis müüt. "Teinoneni-Bäckmani-Iljaševitši tegevusest paistab selgelt meeskonnatöö, mille eesmärk on kahjustada Eesti Vabariigi ja paljude tublide inimeste head nime ning häid suhteid eestlaste ja soomlaste vahel," kommenteeris raamatu ilmumist Kaitsepolitsei komissar Andres Kahar. Tema sõnul toetati projekti Moskvast fondi Istoritšeskaja Pamjat ('ajalooline mälu') ja Eesti-suunalise propagandaprojekti "Impressum" kaudu.
Poliitiline tegevus ja seisukohad.
2009. aastal kandideeris Iljaševitš Euroopa Parlamenti Eestimaa Ühendatud Vasakpartei nimekirjas, olles teisel kohal pärast Maardu linnapead Georgi Bõstrovit. Europarlamendis soovis ta tõstatada Eesti läbikukkunud rahvuspoliitika ja integratsiooni küsimuse. Pärast tema esinemist ETV valimisdebatis 3. juunil 2009 ja Vikerraadio valimissaadetes avaldasid kuulajad ERR-i ajakirjanduseetika nõuniku Tarmu Tammerki teatel protesti, kuna ERR ei maininud Iljaševitši kunagist kaastööd KGB-ga.
2016. aastal ütles Iljaševitš, et Eesti ühiskonnas valitseb totaalne russofoobia.
Seisukohad küüditamiste suhtes.
1988. aasta 1. aprillil avaldas Iljaševitš uudisteagentuuri APN väljaantavas ajakirjas Globus Olev Miili nime all küüditamise teemalise artikli "Kes ja kuidas püüab ajalooga spekuleerida. Faktid väljamõeldiste vastu". 13. aprillil kritiseeriti artiklit teravalt Eesti Televisiooni saates "Mõtleme veel". 22. juunil avaldas artikli eesti keeles Õhtuleht, kus Olev Miili käsitlus küüditamisest sai eesti lugejaile laiemalt teatavaks. Õhtulehes ilmusid ka ajaloolaste Evald Laasi ja Hannes Walteri vastuartiklid.
2009. aastal kirjastas Vladimir Iljaševitš oma kirjastuses Tarbeinfo Venemaa ajaloolase Aleksandr Djukovi raamatu "Müüt genotsiidist: Nõukogude võimu repressioonid Eestis (1940–1953)", milles Djukov nimetab Eesti ajaloolaste hinnanguid küüditatute arvu kohta liialdatuks ja küüditamisi õigustatuks. Kaitsepolitsei hinnangul on raamat osa Eesti-vastasest infosõjast ning Djukov üks selle võtmetegelasi.
Tunnustus.
Vladimir Iljaševitšit on autasustatud mitme Moskva ja kogu Venemaa patriarhi ordeniga.
2006. aastal pälvis Iljaševitš ülevenemaalise Aleksander Nevski kirjanduspreemia kategoorias "Kaasmaalased" oma aasta varem ilmunud raamatu "Baltimaalased Venemaa diplomaatilises teenistuses" eest.
2007. aastal pälvis ta Püha Anna ordeni 3. järgu.
19. augustil 2008 autasustati Iljaševitšit Selle andis talle kätte Venemaa saatkonnas Eestis suursaadik Nikolai Uspenski. See orden loodi ÜRO 60. aastapäeva tähistamiseks ja selle kavalere on maailmas umbes 100 000. Kuigi ÜRO 60. aastapäev oli juba 2005. aastal, pole Iljaševitš viimane selle ordeni kavaler, sest seda anti Venemaal välja veel 2019. aastal.
2011. aastal pälvis ta Venemaa riikliku autasu – Puškini medali kirjandustegevuse eest.
Isiklikku.
Iljaševits valdab nelja keelt, sealhulgas vene, eesti ja soome keelt.