tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Paul Wandel

Paul Wandel (16. veebruar 1905 Mannheim – 3. juuni 1995 Berliin) oli Saksa DV partei- ja riigitegelane ning diplomaat.
Paul Wandel oli pärit töölisperekonnast. Põhikooli lõpetamise järel õppis ta kutsekoolis masinatehnikuks. Aastatel 1925–1929 töötas ta tehnikuna ühes Mannheimi ettevõttes. 1919. aastal astus ta ühingusse Sotsialistlik Töölisnoorus (Sozialistische Arbeiter-Jugend), 1923. aastal Saksamaa Kommunistlikku Noorsooliitu ja 1926. aastal Saksamaa Kommunistlikku Parteisse. 1930–1931 oli ta Saksamaa Kommunistliku Partei Badeni piirkonna juhatuse sekretär ja 1930–1932 Mannheimi linnavolikogu Saksamaa Kommunistliku Partei fraktsiooni esimees. 1931–1932 oli ta kursant Moskvas Lenini Koolis ja 1932–1933 samas aspirant. Seejärel oli ta kuni 1936. aastani Lenini Kooli õpetaja ja parteisekretär. Aastatel 1931–1945 oli ta Üleliidulise Kommunistliku (bolševike) Partei liige. 1936–1941 töötas ta NLKP Keskkomitee juures asuvas Marksismi-Leninismi Instituudis ja oli Wilhelm Piecki sekretär. 1941. aasta oktoobris evakueeriti ta Moskvast ja oli seejärel Kominterni kooli osakonnajuhataja Kušnarenkovos. Alates 1943. aastast oli ta Moskvas asuva Saksamaa Kommunistliku Partei Välismaabüroo liige. Samuti oli ta Wilhelm Piecki sekretär ja tegi kaastööd raadiojaamale Deutscher Volkssender. 10. juunil 1945 pöördus Wandel Saksamaale tagasi. 1945. aasta augustist kuni 1949. aasta oktoobrini oli ta Saksa Rahvahariduse Keskvalitsuse president. 1946. aasta aprillist kuni 1958. aasta juulini oli ta Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Eestseisuse (hiljem Keskkomitee) liige. 1949–1950 ja 1954–1958 oli ta Rahvakoja (parlamendi) liige. 1949. aasta oktoobrist kuni 1952. aasta augustini oli Wandel Saksa DV rahvahariduse minister. 1953. aasta juulist kuni 1957. aasta oktoobrini oli ta Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei Keskkomitee kultuuri ja hariduse sekretär. 1957. aasta oktoobris tehti talle ränk noomitus Saksamaa Sotsialistliku Ühtsuspartei kultuuripoliitilise liini mitteküllaldase ellurakendamise eest. 1958. aasta aprillist kuni 1961. aasta veebruarini oli ta Saksa DV suursaadik Hiina Rahvavabariigis. 1961–1964 oli Wandel Saksa DV välisministri asetäitja. 1964–1975 oli ta Rahvaste Sõpruse Liiga (Liga für Völkerfreundschaft) president ja 1975–1984 asepresident. 1982–1989 oli ta Saksa DV ja Hiina Rahvavabariigi Sõpruskomitee esimees. Alates 1990. aastast kuulus ta Demokraatliku Sotsialismi Parteisse ja oli selle seenioridenõukogu liige.
Violett (heraldika)

Violett (prantsuse keeles "pourpre" [puʁpʁ] 'purpur') ehk purpur on heraldiline tinktuur, mis loetakse emailide ehk tumedate värvide hulka. Tänapäeval on violett üks viiest peamisest heraldilisest emailist. Värvus võib olla nii puhas ere violetne kui ka punakasvioletne. Eesti Riigikantselei heraldikanõuded annavad heraldilise violeti värvistandardiks Pantone standardsüsteemi Pantone Purple C lilla värvuse.
Must-valgetel vapikujutistel märgib violetti alt vasakult 45° nurga all üles paremale suunduvate kaldjoontega pind.
Ajaloost.
Ajaloolistel vappidel on violett väga haruldane ja keskaegsed heraldika allikad tihti ei maini violetti või paigutavad selle tähtsuselt viiendana rohelise emaili ("sinople") järele.
Siiski esineb heraldiline violett üksikjuhtudel juba varakult, näiteks violetne lõvi Leóni vapil, kuid see maaliti murtud hallikaslilla tooniga. Vähemalt ühel juhul kasutati sümboolikas tõelist purpurvärvi: Tüürose purpuriga oli värvitud Bütsantsi keisrite Komnenoste sõjalipp, millel oli purpursel taustal kullaga kahepealine kotkas.
Prantsuse heraldikas on violetil ambivalentne asend metalli ja emaili vahel: "sest hõbe vanadel embleemidel muutus aja jooksul purpurseks [...] seda võib panna kõikidele emailidele, eksimata värvireegli vastu".
Soome heraldikas on violetse värvi kasutus piiratud. Tinktuur esineb vaid Hamina vapil kuningakrooni põhjakanga värvina.
Tähendus.
Violetne tähistab heraldikas vabadust, mõistlikkust, heldekäelisust ning ülimat võimu.
Silver Ulvik

Silver Ulvik (sündinud 10. mail 1982) on eesti muusik, trummar, helirežissöör, kunstiline juht, koolitaja, meelelahutaja.
Ta lõpetas 2000. aastal Tallinna Vanalinna Hariduskolleegiumi gümnaasiumi ning on õppinud Tartu Ülikooli Viljandi Kultuuriakadeemias ja Tallinna Ülikoolis.
Aastatel 2008–2018 töötas ta Kullos trummiõpetajana. Alates 2012. aastast annab ta trummitunde nii lastele kui ka täiskasvanutele Audentese Huvikeskuses.
Isiklikku.
Tema isa on klahvpillimängija Avo Ulvik ja ema on Iivi Ulvik, elukutselt monteerija. Tema elukaaslane on olnud Lea Dali Lion, kellega neil on kaks tütart.
Ludwig VI (Baieri)

Ludwig Roomlane (saksa: "Ludwig VI der Römer") (7. mai 1328 – 17. mai 1365) oli Wittelsbachi dünastia liige, keiser Ludwig IV Baierist ja tema teise naise Hainaut' krahvinna Margarethe vanem poeg. Ludwig oli Baieri hertsog kui Ludwig VI (1347–1365) ja Brandenburgi ja Lausitzi markkrahv (1351–1365) kui Ludwig II. 1356. aastast oli ta ka Brandenburgi kuurvürst.
Elulugu.
Ludwig sündis Roomas, kuna tema vanemad olid tema isa Saksa-Rooma keisriks kroonimiseks sinna reisinud, siit tema hüüdnimi "Roomlane". Kui tema isa 1347. aastal suri, sai Ludwigist üheskoos oma viie vennaga Baieri hertsog ning Hollandi ja Hainaut' krahv. Ludwig loovutas Hollandi ja Hainaut' 1349. aastal oma vendadele Wilhelm I ja Albrecht I, kuna ta eeldas, et saab Poola krooni, abielludes kuningas Kazimierz III ja Aldona Ona Gediminaitė tütre Kunegunda Kazimierzównaga. Hilisemad nõuded Wilhelmile ja Albrechtile ei olnud edukad. Seetõttu toetas Ludwig oma ema sõjas Wilhelmiga.
1351. aasta detsembris sai Ludwig VI ainuvalitsemise eest Ülem-Baieris oma vanemalt poolvennalt Ludwig V-lt Brandenburgi. Ludwig V-st vähem kogenule esitas talle väljakutse ka "Vale-Waldemar", petis, kes nõudis Brandenburgi ja sai toetust mitmelt linnalt ja Saksa-Rooma keisrilt Karl IV-lt, kuni Wittelsbachid Karliga kokkuleppele jõudsid. Samuti pidi Ludwig loobuma nõuetest Mecklenburgile ja Pommerile. 1356. aasta kuldbullaga sai Ludwig kuurvürstitiitli. 1358. aastal vabastati Ludwig paavsti ekskommunikatsioonist.
Pärast Kunegunda surma 1357. aastal abiellus Ludwig, Mecklenburgi hertsogi Albrecht II ja Eufemia Eriksdotteri tütre Ingeborgiga. Ludwig ei saanud temaga lapsi, seega sai tema noorem vend Otto V järglaseks Brandenburgis. Lastetud hertsogid Ludwig ja Otto olid juba 1364. aastal lubanud Karl IV-le järgluse Brandenburgis kättemaksuks oma venna Stephan II konflikti pärast Baieri järgluse üle pärast nende vennapoja, Ludwig V poja Meinhardi surma. Ludwig Roomlane suri Berliinis 1365. aastal.
Meinhard III

Meinhard III (9. veebruar 1344 – 13. jaanuar 1363), Wittelsbachi dünastia liige, oli Ülem-Baieri hertsog ja Tirooli krahv 1361. aastast kuni oma surmani. Ta oli Baieri hertsogi Ludwig V ja Tirooli krahvinna Margarete poeg ning sellisena ka Meinhardiinide dünastia Tirooli haru viimane esindaja.
Elulugu.
Meinhard sündis Landshutis oma Wittelsbachist vanaisa, keiser Ludwig IV valitsemise ajal, kes edestas oma Habsburgist rivaali Friedrich Ilusat. Tema isa Ludwig V, keisri vanem poeg, sai pärast Askania markkrahvide hääbumist 1323. aastal lääniks Brandenburgi markkrahvkonna. Kuid ta keskendus oma Baieri pärandile ja abiellus 1342. aastal Tirooli krahvinna Margaretega, kelle esimene abielu Luksemburgist Johann Heinrichiga ei olnud veel lahutatud. Selle abieluga teenis paar mitte ainult Luksemburgi dünastia viha, vaid ka ekskommunikatsiooni paavst Clemens VI poolt. Kui keiser Ludwig IV 1347. aastal suri, ei olnud tema pojal võimalik keisrikrooni omandada, mis läks Wittelsbachi dünastialt Luksemburgi võsule Karl IV.
Wittelsbachi ja Habsburgi perekondade lähenemise käigus kasvas Ludwigi poeg Meinhard üles Habsburgi õukonnas Viinis ja kui ta jõudis täisikka, abiellus ta 4. septembril 1359 Passaus Austria Margarethega (1346–1366). Margarethe oli tema isa liitlase, Habsburgist Austria hertsogi Albrecht II tütar ja sel korral vabastati tema vanemad ekskommunikatsioonist. Pärast Ludwig V ootamatut surma 1361. aastal hakkas tema 17-aastane poeg valitsema Ülem-Baieris ja Tiroolis, kus teda mõjutas tugevalt Baieri aadel. Meinhard pidi end ka kaitsma oma Wittelsbachist onu, Baieri-Landshuti hertsogi Stephan II, ja tema Pfalzi nõbude rünnakute eest. Ta põgenes Eichstätti vürstliku piiskopi õukonda, oli Münchenis ajutiselt vahi all ja taandus lõpuks oma ema Tirooli kodumaale, arvatavasti Habsburgist Austria hertsogi Rudolf IV abiga.
Meinhard III suri 1363. aastal Tirooli lossis Merano lähedal. Tema varajane surm ajendas ema Margaretet tõrjuma Görzi krahvi Meinhard VI ja Wittelsbachi dünastia tõstatatud pärimisnõudeid, kui ta loovutas Tirooli Austria hertsog Rudolf IV-le. Seetõttu tungis Meinhardi onu Stephan II, järglane Ülem-Baieris, Tirooli, kuid loobus 1369. aastal tohutu rahalise hüvitise eest lõpuks krahvkonnast. Tirooli ühendamine Austriaga oli lõpetatud.
Otto V (Baieri)

Otto V (u.1346 – 15. november 1379) oli Baieri hertsog ja Brandenburgi kuurvürst kui Otto VII. Otto oli Saksa-Rooma keisri Ludwig IV ja tema teise naise Margarethe neljas poeg.
Elulugu.
Baieri ühishertsogina koos oma viie vennaga 1347. aastal said tema ja ta vennad Ludwig V ja Ludwig VI pärast Baieri jagunemist 1349. aastal Ülem-Baieri ühishertsogiteks. 1351. aastal andsid tema ja Ludwig VI oma õigused Baieris ära Ludwig V-le, said vastutasuks Brandenburgi markkrahvkonna. 1356. aastal said Ludwig VI ja Otto kuurvürstitiitli.
Otto, ikka veel alaealine, kasvas üles oma ema kodumaal Hollandis oma venna Ludwig V eestkoste all. 1360. aastal sai Otto täisealiseks. Ludwig VI surmaga 1365. aastal sai Otto ainsaks Brandenburgi kuurvürstiks ja Lausitzi markkrahviks. Lausitzist sai 1367. aastal Tšehhi krooni maa.
19. märtsil 1366 abiellus Otto Saksa-Rooma keisri Karl IV tütre ja Austria hertsogi Rudolf IV lese Kateřina Lucemburskága (1342–86). Lastetud hertsogid Ludwig VI ja Otto olid juba 1364. aastal lubanud Karlile järgluse Brandenburgis. Neid kokkuleppeid peeti kättemaksuks konfliktis nende venna Stephan II-ga seoses Baieri pärimisega pärast Ludwig V poja Meinhard III surma.
Karl IV tungis Brandenburgi 1371. aastal, kuna Otto oli loobunud valitsemast. Kaks aastat hiljem astus Otto suure rahalise hüvitise eest ametlikult tagasi ja taandus Baierisse. Sellega lõppes Wittelsbachi dünastia võim Brandenburgis. Otto säilitas kuurvürstitiitli elu lõpuni. Tema vend Stephan II võttis ta nimeliseks kaasvalitsejaks ka seetõttu, kuna Karl kompenseeris Ottole endise Baieri Nordgau maad, mille ta nüüd panustas. Seejärel veetis Otto aega lõbustustega Wolfsteini lossis Landshutis.
Sam Childers

 
Sam Childers (sündinud 1963) on endine mootorrattaklubi Outlaws liige, kes pühendab nüüd oma elu ja ressursid laste päästmisele Lõuna-Sudaani sõjatsoonis. Childers ja tema naine Lynn asutasid ja haldavad Ida-Aafrika Inglite lastekodu Nimules Lõuna-Sudaanis, kus praegu on nende hoole all üle 300 lapse.
Popkultuuris.
2011. aastal avaldas Relativity Media Childersi biograafia "Machine Gun Preacher", mis põhines Childersi raamatul „Kellegi teise sõda“ ("Another Man's War"). Filmi stsenarist on Jason Keller ja režissöör Marc Forster. Peaosas oli Gerard Butler, Childersi naine Lynnina Michelle Monaghan ja parimat sõpra Donniet mängis Michael Shannon. 
2014. aastal tootis samanimelise dokumentaalfilmi Ida-Aafrika Inglid. Selle andis välja Põhja-Ameerikas Vision Films (USA). 
Sam Childers tegi 2018. aastal loenguretke Suurbritannia kirikutes. Teda intervjueeriti video teel Tamworthis, Staffis, Suurbritannias.Video intervjuu Sam Childersiga,
Fernando Agüero

Fernando Bernabé Agüero Rocha (11. juuni 1920 Managua – 28. september 2011 Managua) oli Nicaragua poliitik, koos liberaalide Roberto Martínez Lacayo ja Alfonso Lovo Corderoga kolmanda Nicaragua valitseva hunta ("Junta Nacional de Gobierno") liige aastail 1972–1973 (hiljem asendas teda Edmundo Paguaga Irías). 
Taoline triumviraat oli võimul, tagamaks Anastasio Somoza Debayle võimulejäämist, kuna põhiseadus ei lubanud tal kohe teise ametiaja järel uuesti kandideerida.
Poliitiline tegevus.
Fernando Agüero tegutses algul arstina. Poliitikasse jõudis ta Leóni Ülikoolis õppides, kui protesteeris Somozade diktaatorliku valitsemisviisi vastu. Seejärel suundus ta maapakku ja töötas New Yorgis oftalmoloogina. 1960. aastatel sai temast aga karismaatiline jutlustaja. Poliitilistelt vaadetelt oli ta konservatiiv ja juhtis Nicaragua konservatiivset parteid.
Aastal 1966 ühines ta opositsiooniliikumise ühisprojektiga, mille eesmärk oli esitada Anastasio Somoza Debaylele üks vastaskandidaat. Selleks sai Fernando Agüero. 22. jaanuaril 1967 ajasid valitsusväed Avenida Rooseveltile kogunenud Agüerot toetavad meeleavaldajad relvadega laiali. Hukkus ligi 200 inimest; vaid USA relvajõudude sekkumine peatas rahvuskaardi rünnaku Grand Hotelile, kus meeleavaldajad varju otsisid. Hilisemad päevad olid täidetud Somoza jõudude eest pagemisega, valimiskampaanias Fernando ei osalenud. 5. veebruaril toimunud valimiste tulemusel sai Somoza 74% häältest, vastasjõudude liit 24% häältest.
Anastaso Somoza Debayle ees seisis nüüd probleem: tema teine ametiaeg oli lõppemas, kuid põhiseadus ei lubanud tal uuesti kandideerida. Aastal 1971 sõlmis ta Fernando Agüeroga nn "Kupia Kumi" tehingu (miskiito keeles tähendab see ühte südant), kus lepiti kokku edasises ühises tegutsemises. Aastal 1972 andis ta võimu ametlikult üle kolmest mehest huntale, kuigi sisuliselt jäi ta võimule edasi. Võimu üle andes seadis Somoza tingimuseks, et triumviraat koostab uue põhiseaduse, mis jõustub aastast 1974 (ehk siis valimiste aastast).
23. detsembril 1972 purustas maavärin Nicaragua pealinna Managua ja võim läks eriolukorra tingimustes üle rahvuskaardile, mida juhtis Anastasio Somoza. Taoline võimukaotus rikkus Agüero meelest pakti põhimõtteid ja ta astus ametist tagasi. 1. detsembril 1974 sai Somoza taas presidendiks.
Kui Anastasio Somoza Debayle aastal 1979 võimult kukutati, oli Agüero sunnitud maalt lahkuma. Ta elas Miamis, sellal kui tema rantšo konfiskeeriti. Ta toetas aktiivselt Contrate liikumist.
Aastal 1990 tagastati talle tema rantšo.
Edmundo Paguaga Irías

Edmundo Paguaga Irías (15. juuni 1923 Ocotal – 1. juuli 2008 Ocotal) oli Nicaragua poliitik, koos liberaalide Roberto Martínez Lacayo ja Alfonso Lovo Cordero ga kolmanda Nicaragua valitseva hunta ("Junta Nacional de Gobierno") liige aastail 1973–1974. 
Taoline triumviraat oli võimul, tagamaks Anastasio Somoza Debayle võimulejäämist, kuna põhiseadus ei lubanud tal vahetult teise ametiaja järel uuesti kandideerida.
Poliitiline tegevus.
Edmundo Paguaga Irías oli poliitilistelt vaadetelt konservatiiv. 1960. aastatel sai temast parlamendi liige.
Aastal 1972 oli Anastasio Somoza Debayle ees probleem: tema teine ametiaeg oli lõppemas, kuid põhiseadus ei lubanud tal uuesti kandideerida. Nii andis ta võimu ametlikult üle kolmest mehest huntale, kuigi sisuliselt jäi ta võimule edasi. Võimu üle andes seadis Somoza tingimuseks, et triumviraat koostab uue põhiseaduse, mis jõustub aastast 1974 (ehk siis valimiste aastast).
23. detsembril 1972 purustas maavärin Nicaragua pealinna Managua ja võim läks eriolukorra tingimustes üle rahvuskaardile, mille juhiks oli Anastasio Somoza. Taoline võimukaotus rikkus konservatiive esindanud Fernando Agüero meelest pakti põhimõtteid ja ta astus ametist tagasi. Edmundo Paguaga Irías asus tema asemele. Taolised manöövrid viisid sisuliselt selleni, et konservatiivide partei kujunes Somoza käepikenduseks. Edmundo Paguaga Irías kandideeris valimistel, kus 748 985 häält sai Anastasio Somoza (kokku anti 815 758 häält). 1. detsembril 1974 sai Somoza taas presidendiks.
Bazāni

Bazāni on küla ("mazciems") Lätis Tukumsi piirkonnas Zentene vallas. Küla asub valla loodeosas ja jääb valla keskusest Zentenest 15,9, piirkonna keskusest Tukumsist 31,3 ning Riiast 100,2 kilomeetri kaugusele.
Dumpiete

Dumpiete on küla ("mazciems") Lätis Tukumsi piirkonnas Zentene vallas. Küla asub valla keskosas Jurģupe jõe kaldal ning jääb valla keskusest Zentenest 7,7, piirkonna keskusest Tukumsist 32,2 ja Riiast 101,1 kilomeetri kaugusele.
Külas asub Pagriezens uz Zenteni bussipeatus.
Rindzele

Rindzele on küla ("mazciems") Lätis Tukumsi piirkonnas Zentene vallas. Küla asub valla idaosas 5,3 hektari suuruse Rindzele järve kaldal ja jääb valla keskusest Zentenest 5, piirkonna keskusest Tukumsist 30 ning Riiast 95 kilomeetri kaugusele.
Küla on kujunenud endise Rindzele mõisa ("Rindseln") mõisa keskuse juurde. Aastani 2009 asus Rindzeles narkomaanide rehabilitatsioonikeskus.
Külas kasvav pärn ümbermõõduga 3.7 meetrit on looduskaitse all.
Dzirciems (Zentene vald)

Dzirciems on küla ("skrajciems" ehk hajaküla) Lätis Tukumsi piirkonnas Zentene vallas. Küla asub valla lõunaosas ja jääb valla keskusest Zentenest 3,5, piirkonna keskusest Tukumsist 22 ning Riiast 87 kilomeetri kaugusele.
Küla on kujunenud endise Dzirciemsi mõisa ("Selgerben, Sergerbergen") mõisa keskuse juurde. Seal asub Dzirciemsi kirik. Külas asub Dzirciemsi bussipeatus.. Dzirciemsi kiriku kantsel ja Ernests Birznieks-Upītise suguvõsa maja on muinsusmälestistena riikliku kaitse all. Turķi keskaegne kalmistu on kohaliku kaitse all olev muinsusmälestis..
Vildene

Vildene on küla ("mazciems") Lätis Tukumsi piirkonnas Pūre vallas. Küla asub valla kirdeosas ja jääb valla keskusest Pūrest 12, piirkonna keskusest Tukumsist 19 ning Riiast 90 kilomeetri kaugusele.
Küla on kujunenud endise Vildene karjamõisa ("Wilden") keskuse juurde. Külas asub Vildene bussipeatus..
Vidusciems

Vidusciems on küla ("mazciems") Lätis Tukumsi piirkonnas Pūre vallas. Küla asub valla lõunaosas ja jääb valla keskusest Pūrest 5,5, piirkonna keskusest Tukumsist 19 ning Riiast 81 kilomeetri kaugusele.
Küla on kujunenud endise Vidiņi karjamõisa ("Mittelhof") keskuse juurde. Külast edelas asub Vītoli kruusakarjäär.
Myślibórz

Myślibórz (saksa "Soldin") on linn Poolas Lääne-Pomorze vojevoodkonnas, Myślibórzi maakonna ja Myślibórzi valla halduskeskus. Myślibórz asub Gorzów Wielkopolskist umbes 33 km loodes ja Szczecinist ligikaudu 61 km lõunakagus.
Asula sai linnaõigused millalgi aastatel 1262–1270. 14.–16. sajandil oli linn oluline käsitöö ja kaubanduse keskus. Hiljem arenes linnas tekstiilitööstus. Raudteeühenduse sai linn 1881. aastal, mis tõi kaasa majanduselu edenemise. Kuni 1945. aastani oli linn Saksamaa koosseisus.
Stephan II (Baieri)

Stephan II (1319 – 13. mai 1375) oli Baieri hertsog 1347. aastast kuni oma surmani. Ta oli keiser Ludwig IV ja tema esimese naise Beatrycze Świdnicka teine poeg ning Wittelsbachi dünastia liige.
Elulugu.
Keiser Ludwig IV valitsemisajal teenis tema poeg Stephan Švaabimaa ja Elsassi foogtina. Keiser oli dünastiale omandanud Brandenburgi, Tirooli, Hollandi ja Hainaut', kuid loovutanud 1329. aastal ka Ülem-Pfalzi Wittelsbachide Pfalzi harule. Kui tema isa 1347. aastal suri, sai Stephanist üheskoos tema viie vennaga Baieri hertsog ning Hollandi ja Hainaut' krahv. Ludwig IV oli taasühendanud Baieri 1340. aastal, kuid 1349. aastal jaotati maa taas keisri poegade vahel Ülem-Baieriks, Alam-Baieri-Landshutiks ja Baieri-Straubingiks. Stephan II valitses aastatel 1349-1353 koos oma vendade Wilhelm I ja Albrecht I Hollandis ja Alam-Baieri-Landshutis, 1353. aastast vaid Alam-Baieri-Landshutis.
Pärast Wittelsbachide ajutist leppimist Saksa-Rooma keisri Karl IV-ga, kes kinnitas lõpuks kõik Wittelsbachide valdused, ühines Stephan 1354. aastal Karli sõjakäiguga Itaaliasse. Kuid varsti põhjustas 1356. aasta kuldbulla uue konflikti, kuna vaid Wittelsbachide Pfalzi haru ja tema vend Ludwig VI Brandenburgi markkrahvina said kuurvürstitiitli. Stephan II oli keiser Ludwig IV viimane poeg, kes 1362. aastal kirikuvande alt vabastati.
Kui hertsog Meinhard, tema vanema venna Ludwig V poeg 1363. aastal suri, sai Stephan II ka Ülem-Baieri ja tungis Tirooli. Oma positsiooni tugevdamiseks Austria hertsogi Rudolf IV vastu liitus ta Bernabò Viscontiga. Stephan loovutas Tirooli pärast Margarete Maultaschi surma 1369. aastal tohutu rahalise hüvitise eest lõpuks Schärdingi rahuga Habsburgidele.
Tema konflikt vend Ludwig VI-ga Meinhardi Baieri pärandi eest põhjustas lõpuks ka Brandenburgi kaotuse Wittelsbachi dünastiale, kuna Ludwig tegi Karl IV-st oma pärija. Siiski võttis Stephan oma venna Otto, viimase Wittelsbachist Brandenburgi valitseja, nimeliseks kaasvalitsejaks, kui see 1373. aastal tagasi Baierisse tuli. Brandenburgi kaotuse eest said Baieri hertsogid veelkord rahalist hüvitist. Stephani järglased olid tema kolm poega.
Ta on maetud Müncheni Frauenkirchesse.
Perekond ja lapsed.
Ta oli kaks korda abielus. Esmalt 27. juunist 1328 Sitsiilia kuninga Federico IV ja Éléonore d'Anjou tütre Sitsiilia Elisabethiga. Seejärel 14. veebruarist 1359 Nürnbergi Johann II ja Elisabeth von Hennebergi tütre Margaretega. Kõik tema lapsed olid esimesest abielust, sealhulgas kolm poega, kes 1392. aastal lõpuks Baieri omavahel jaotasid, ja üks tütar:
Kaks Stephani poega (Stephan III ja Friedrich) ning üks pojapoeg (Johanni poeg Ernst) olid abielus tema liitlase Bernabò Visconti tütardega.
1447. aastal Baieri-Ingolstadt ja Baieri-Landshut ühendati, 1503. aastal hõivas selle Baieri-München.
La Rochelle Business School

La Rochelle Business School on La Rochelle'is asuvate linnakutega Euroopa äriülikool. Kool asutati 1988. aastal.
Financial Timesi edetabelis platseerus La Rochelle Business School 2019. aastal Euroopa äriülikoolide seas 79. kohale. 
Õppekavadel on kolm rahvusvahelist akrediteeringut: AMBA, EQUIS ja AACSB. Kooli vilistlaste seas on tuntud ärimehi ja poliitikuid.
Władysławowo

Władysławowo (saksa "Großendorf", kašuubi "Wiôlgô Wies") on linn Poolas Pomorze vojevoodkonnas Pucki maakonnas, Władysławowo valla halduskeskus. Władysławowo asub Läänemere kaldal.
Wielka Wieśi asulat on esmamainitud 1248. aastal. Alates 14. sajandi algusest oli asula Saksa ordu võimu all, 1466. aastal läks Poola kuningriigi koosseisu. Esimese Poola jagamise tagajärjel läks asula 1772. aastal Preisi kuningriigile. Tagasi Poolale läks asula 1920. aastal. Sõdadevahelisel perioodil kujunes asula suvituskohaks, 1920. aasta järel alustati kalasadama ehitust. 1954. aastal ühendati Wielka Wieś, Władysławowo ja Hallerowo üheks asulaks. Linnaõigused sai Władysławowo 1963. aastal.
Tsepeliin

Tsepeliin on jäiga sigarikujulise sõrestikkonstruktsioon-kerega õhust kergem lennumasin (aerostaat), mille tüüp on saanud nime leiutaja Ferdinand von Zeppelini järgi. 
Esimesi tsepeliine hakati ehitama Saksamaal 1874. aastal, prototüüp valmis aastaks 1893. Saksamaal patenditi tsepeliin 1895., Ameerika Ühendriikides 1899. aastal. 
Jäiga konstruktsiooniga õhulaev tegi esimese lennu Bodensee kohal 2. juulil 1900. Õhulaeva jäiga kere moodustas õhutiheda kangas|kangaga kaetud duralumiinium-karkass, milles paiknesid omakorda vesinikuga täidetud kott-mahutid. 120 meetri pikkune aerostaat sai liikumisjõu Daimler-Benzi sisepõlemismootorite käitatud propelleritelt. Esmalend kestis vaid 18 minutit, tehniliste probleemide tõttu tuli katselend katkestada. Lendu korrati sama aasta 17. oktoobril. Krahv Ferdinand von Zeppelini leiutist saatis edu ning tema nime hakati kasutama kõigi jäika tüüpi õhulaevade sünonüümina. 
Tsepeliini kasutas reisijate veoks esimesena Deutsche Luftschiffahrts-AG (DELAG), maailma esimene lennureisifirma. DELAG oli 1914. aasta keskpaigaks müünud rohkem kui 1500 lennule üle 10 000 pileti. Esimeses maailmasõjas kasutasi Saksa Keisririigi sõjavägi tsepeliine pommitamiseks ja luureks. Suurbritannias hukkus tsepeliinipommitamistes üle 500 inimese.
Saksamaa sõjaline kaotus 1918. aastal tõmbas tsepeliinide arengule ajutiselt pidurit. DELAG alustas 1919. aastal Berliini, Müncheni ja Friedrichshafeni vahel püsilende, kuid hiljem tuli liinitsepeliinidest Versailles' rahu lepete tõttu loobuda, sõlmitud rahu keelas Saksamaal ka suuri õhulaevu ehitada. DELAG pääses pankrotistumisest, kuna ehituskeeldu tehti üks erand: Ameerika Ühendriikide mereväele lubati ehitada üks tsepeliin. 
1926. aastal piiranguid leevendati ning annetuste toel algas LZ 127 Graf Zeppelini ehitus. Sellega algas taas ettevõtte tõusuaeg, 1930. aastatel toimus Graf Zeppeliniga ning veel suurema õhulaevaga LZ 129 Hindenburg regulaarne reisijatevedu üle Atlandi ookeani Põhja-Ameerikasse ja Brasiiliasse. Empire State Buildingu "art déco" stiilis mast ehitati algul õhulaevade sildumiskohaks, kuid liiga sagedased tugevad tuuled muutsid ettevõtmise keeruliseks ning plaanist loobuti. 
1937. aastal juhtunud tsepeliin Hindenburgi katastroof ning poliitilised ja majanduslikud keerukused tõid kaasa tsepeliinide ajastu lõpu.
Johann (Brandenburg-Kulmbach)

Johann, hüüdnimega Alkeemik ("Johann der Alchimist"; 1406 – 16. november 1464), oli Brandenburg-Kulmbachi markkrahv ja rahuarmastav Brandenburgi markkrahv pärast oma isa Friedrich I tagasiastumist, esimene Hohenzollernite dünastia liige Brandenburgi valitsemas.
Elulugu.
Johann oli Friedrich I (1371–1440) ja Elisabethi (1383–1442) vanem poeg.
Pärast abiellumist Saksi-Wittenbergi hertsogi Rudolf III tütre Barbaraga (1405–1465) lootis Johann lõpuks Saksi-Wittenbergi saada, kui Askania dünastia hertsogite liin kord hääbub. Kui see 1422. aasta novembris juhtus, oli keiser Sigismund Hohenzollernitega halbades suhetes ja pakkus Johannile vaid rahalist hüvitist.
Johann hakkas Brandenburgi valitsusasjades osalema 1424. aastal. Pettununa vaidlustes vaenuliku aadliga taandus Friedrich I 1425. aastal oma Cadolzburgi lossi Frangimaal, andes Brandenburgi valitsemise 13. jaanuaril 1426 Rathenowi Maapäeval Johannile, kuid jättes kuurvürstitiitli endale.
Brandenburgi elanikud võtsid Johanni halvasti omaks, kuna tema valitsemine oli ebakompetentne, põhjustades maapiirkondades rahutusi. Valitsemise asemel oli Johann pigem huvitatud alkeemia abil kulla tegemisest, saades seeläbi lisanime "Alkeemik". 1433. aastal valmistati Johannile ette Ulmannuse alkeemilise traktaadi "Buch der heiligen Dreifaltigkeit" muudetud versioon. Mõistes Brandenburgi ohtlikkust, andis Friedrich I 7. juunil 1437 Johannile Frangimaal kaevandusterikka Brandenburg-Kulmbachi territooriumi, mis sisaldas materjale alkeemiku hobide jaoks. Brandenburgi valitsemine läks Friedrich I vanuselt teisele pojale Friedrich II.
Pärast Friedrich I surma 1440. aastal päris Johann kogu Brandenburg-Kulmbachi, sealhulgas Plassenburgi lossi Kulmbachis. Vanemas eas lubas ta Christophil Baierist valitseda oma valdusi Ülem-Pfalzis kuni Christophi surmani 1448. aastal. Johann valitses Brandenburg-Kulmbachi markkrahvina kuni loobumiseni 1457. aastal, mis võimaldas tal pühenduda alkeemia ja Frangimaa ümbruskonna uurimisele. Ta suri 1464. aastal Scharfenecki lossis Baiersdorfi lähedal.
Perekond ja lapsed.
Johann ja Barbara said neli last:
EiK

Eik Erik Sikk (sündinud 25. septembril 2000), esinejanimega EiK (tuntud ka kui "EiK 2509," varasem esinejanimi "EIXD") on eesti muusik ja luuletaja.
Elulugu.
Ta õppis aastatel 2007–2019 Vanalinna Hariduskolleegiumi (VHK) algkoolis, põhikoolis ja keskkoolis (teatriharus). Pärast lõpetamist suundus ta Balti filmi- ja meediakooli bakalaureuseõppesse. 
Loominguline tegevus.
Esimesed luuletused kirjutas Sikk umbes kuueaastaselt, avalikult tuntuks sai ta 2014. aastal ilmunud singliga "Balti jaam". Peagi andis autor välja albumi "Melomaniakk" ja EP "Pudistaja EP". Eik Erik Sikk jõudis 2016. aasta Noortebändi võistlusel finaali. 
2017. aastal ilmusid albumid "uinak" ja "äratuskell". 2018. aasta sügisel ühines EiK plaadifirmaga TIKS rekords ning ilmus tema kolmas album "unerohi", järgnevatel aastatel plaadid "EiK", "TIKS 097" ja "uduvaip". 
2023. aastal andis EiK välja talle laialdaselt tuntust kogunud albumi "ei lase sul magada", millel teeb kaasa mitmeid Eesti uue kooli artiste, sealhulgas villemdrillem, Maria Kallastu, Säm, Mäx ja KiROT. Plaadi lugu "PUDEDAKS LUMEKS" esitas ta 2023. aasta Eesti vabariigi aastapäeva galakontserdil, mille lavastajaks oli Renate Keerd. 
Albumi ilmumisele järgnes singel "HÜLGEHALL", mille kirjutas EiK koos produtsent Mattias Tirmastega oma vanaisa Ülo Vinteri 100. sünniaastapäevaks. Laulus on kasutatud Vinteri heliloomingut kultusloost "Majakene mere ääres", mis pärineb Sulev Nõmmiku 1979. aasta filmist "Siin me oleme!". Laul pälvis 2024. aasta Raadio 2 Aastahitt küsitlusel tiitli "R2 TOP1 enimmängitud lugu", olles edetabelis 15 järjestikust nädalat. 
2024. aasta aprillis ilmus EiKil koos produtsendiga boipepperoni singel "armastatud", mille ilmumist tähistati kahe ühise kontserdiga täismajadele Tartus Genialistide Klubis ja Tallinnas klubis D3. 
2025. aasta jaanuaris andis EiK välja EP "teatrimuusika". Lühialbumil on neli laulu, mille EiK kirjutas koostöös heliloojatega Mattias Tirmaste, Maris Pihlap ja Liina Sumera 2024. aasta maikuus esietendunud Eesti Noorsooteatri lavastusele "Lahenduste ministeerium". Tegu on tema debüüdiga teatrimuusika vallas. 
Viimastel aastatel esineb EiK ansambliga, kuhu kuuluvad veel Maris Pihlap (taustalaul ja elektroonika) ning Mattias Tirmaste (kitarr). EiK kuulub plaadifirmasse TIKS rekords. 
Ta on teinud koostööd artistide ja bändidega nagu Jarek Kasar, Stig Rästa, Sander Mölder, villemdrillem, Jonas Kaarnamets, Ans Andur, Arg Part, Arop, Sammalhabe, Pihlap.uud, Luurel Varas ja 5LOOPS.
Isiklikku.
Tema ema on Ylle Rajasaar ja vanaisa oli helilooja Ülo Vinter.
Nysa

Nysa (saksa Neisse) on linn Poolas Opole vojevoodkonnas, Nysa maakonna ja Nysa valla halduskeskus. Nysa asub Tšehhi piirist umbes 14 km kaugusel.
Nysa sai linnaõigused 1223. aastal. Linnast kujunes tähtis kaubanduskeskus ja hiljem ka Sileesia kultuurikeskus (1521. aastal alustas tööd trükikoda, 1624. aastal avati jesuiitide kolleegium). Kolmekümneaastase sõja ajal hävis linn peaaegu täielikult, kuid ehitati 18. sajandil uuesti üles. Raudteeühenduse sai linn 1847. aastal. 19. sajandi viimasel veerandil hakkas arenema tööstus. Teises maailmasõjas hävis umbes 50% linnast. Kuni 1945. aastani oli linn Saksamaa koosseisus.
Timo Furuholm

Timo Valtteri Furuholm (sündinud 11. oktoobril 1987 Poris) on endine Soome jalgpallur (ründaja).
Ta alustas klubikarjääri 2003. aastal Soome kõrgliiga klubis FC Jazz. 2014. aasta hooajal mängis ta Soome tugevuselt kolmanda liiga klubis MuSa, lüües 18 mänguga 17 väravat. Järgmisel aastal mängis ta Soome esiliiga klubis VG-62.
2005. aastal siirdus ta esimest korda Soome kõrgliigaklubisse Turu Inter. 2008. aastal tuli ta klubiga Soome meistriks. 2011. aasta hooajal lõi ta Soome kõrgliigas 22 väravat, millega oli liiga suurim väravakütt.
2012. aasta jaanuaris sõlmis ta lepingu Saksamaa esiliigaklubiga Fortuna Düsseldorf, kuid seal ta läbimurret ei teinud, suundudes juba poole aasta pärast Saksamaa tugevuselt kolmanda liiga klubisse Hallescher FC. Nii hooajal 2013/14 kui ka 2014/15 lõi ta 3. Ligas 12 väravat, nelja hooajaga kokku 35 värvat.
2017. aasta alguses naasis Furuholm Turu Interi. Jalgpallurikarjääri lõpetas Furuholm pärast 2021. aasta hooaega.
Soome jalgpallikoondises debüteeris Furuholm 2010. aasta jaanuaris sõprusmängus Lõuna-Korea vastu. Koondisekarjääri esimese värava lõi ta 10. augustil 2011 sõprusmängus Läti vastu. Teise ja viimase värava lõi ta 29. veebruaril 2012 sõprusmängus Austria vastu. Koondises mängis ta aastatel 2010–2013 kokku kümme korda.
Jean Marie Dongou

Jean Marie Dongou Tsafack (sündinud 20. aprillil 1995 Doualas) on Kameruni jalgpallur, kes mängib ründajana Soome kõrgliiga Veikkausliiga klubis FC Honka.
2008. aastal liitus ta FC Barcelona noorteakadeemiaga. Aastatel 2012–2016 mängis ta klubi duubelmeeskonnas FC Barcelona B. Barcelona esindusmeeskonnas debüteeris Dongou 6. detsembril 2013 karikamängus Cartagena vastu, lüües mängu viimase värava. Viis päeva hiljem pääses ta väljakule UEFA Meistrite Liiga alagrupimängus Celtic vastu. 19. jaanuaril 2014 tegi ta debüüdi Hispaania kõrgliigas mängus Levante vastu, kuid see jäi ka tema viimaseks mänguks Barcelona esindusmeeskonnas.
2016. aastal liitus ta Hispaania esiliiga klubiga Real Zaragoza. Hooajal 2017–2018 mängis ta Hispaania esiliigas Gimnàstic de Tarragona koosseisus. Järgmisel hooajal liitus ta esiliiga klubiga Lugo, kust siirdus pärast 12 mängu ja vaid ühte väravat hooaja keskel laenule Hispaania tugevuselt kolmanda liiga klubisse Lleida Esportiu, kus tal ei õnnestunud lüüa ühtegi väravat.
2020. aastal liitus ta Honkaga. Soome kõrgliigas lõi ta esimese värava 12. juulil 2020 mängus KuPS-i vastu, tuues Honkale üleaja esimesel lisaminutil viigipunkti.
Ultramariinviolett

Ultramariinviolett on tehislik anorgaaniline värvipigment, värvuselt keskmise tumedusega sinaka kuni roosaka varjundiga lilla, võrreldav sireli- või lavendlilillaga.
Värvainete indeksis kannab ultramariinviolett tähiseid PV15 (Pigment Violet 15) ja 77007.
Saamine.
Ultramariinvioleti Na6Al6Si6O24S4saamiseks kuumutatakse ultramariinsinise Al6Na8O24S3Si6 ja 2,5–5% ammooniumkloriidi segu 200–250 °C juures õhu juuresolekul. Kaltsineerimisprotsess kestab neli päeva, kuni on saavutatud pigmendi lilla värvus. Protsessil naatrium reageerib, moodustades naatriumkloriidi, mis pestakse välja. See lilla pigment nagu ka ultramariinpunane leiutati Saksamaal 1875. aasta paiku.
Omadused.
Ultramariinviolett on stabiilne ja hea valguskindlusega pigment, kuid vähese värvijõu ja katvusega. Värvitoon mangaanvioletist heledam, segamisel võimaldab rohkem erinevaid värvusnüansse, eriti violettsinise gammas segades ultramariinvioletti ultramariiniga. Vees lahustumatu. Nõrkade hapete või väävliaurude toimel võib värvus tuhmuda. Ei sobi kasutamiseks freskos, lubivärvides ega tsemendi toonimiseks, kuid sobib sisetööde kaseiinvärvidesse. Kasutatakse koos mooniõliga õlivärvides, samuti akrüül- ja vesivärvides, ka värviandjana kosmeetikatoodetes ja seepides, seda peetakse piisavalt ohutuks, et kasutada ka silmade ümbruse nahal.
Jüri Bärg

Jüri Bärg (16. juuli 1940 Tartu – 1. detsember 1999 Juuru) oli eesti vaimulik. 
Ta õppis esmalt Tallinna 2. Keskkoolis ja Tallinna 10. Töölisnoorte koolis ning jätkas haridusteed Räpina Aiandus-Mesinduskoolis (lõpetas 1969) ja Usuteaduste Instituudis (lõpetamata). 
1960.–1970. aastatel oli Jüri Bärg koos esimeste kartmatute uljaspeadest teisitimõtlejatega tegev eesti hipiliikumises, tuntud kui "Pärja Jürka". 
Õpingute järel töötas ta algul elektrimontöörina ja seejärel Tallinna Botaanikaaias kütja-masinistina. Viimase ameti kõrvalt oli neli aastat kirikuteenija Kuusalu koguduses ja seejärel jutlustaja Tallinna Püha Vaimu koguduses (1983–1987). 
17. detsembril 1987 ordineeriti ta Tallinna Piiskoplikus Toomkirikus peapiiskop Kuno Pajula poolt aseõpetajaks. Aastatel 1988–1999 oli Juuru Mihkli koguduse õpetaja ja Vahastu koguduse hooldajaõpetaja.
Jüri Bärg suri 1. detsembril 1999 ja on maetud Juuru kirikuaeda.
Mati-Ants Biene

Mati-Ants Biene (17. august 1941 Tallinn – 30. juuli 2007 Tallinn) oli eesti mitmekülgne sportlane (aerutaja, suusataja ja laskesuusataja). 
Isa Johann Biene, ema Elfiride-Agathe Biene (sündinud Karu) 
Mati sündis Pirita-Kosel pere noorima lapsena. Peres olid veel õde Hille Biene (hilisem Moikov), vend Enn Biene ja õde Anne Biene (hilisem Ernesaks). 
Mati Biene õppis Tallinna 36. Mittetäielikus 7-klassilises Koolis (praegune Pirita Majandusgümnaasium).
Aerutamist hakkas Biene treenima 1950. aastate keskel Pirita aerutamisklubis ja kuulus treener Viktor Preimani gruppi. Mati ja vanem vend Enn Biene elasid mõlemad Pirita-Kosel, nii oli teed äsjaloodud aerutamisklubisse kerge leida.
“Pirita aerutajate suur tähelend saabus 1958. aastal Moskvas NSV Liidu koolinoorte spartakiaadil, kui Mati Biene ja Toomas Sõmer saavutasid isegi asjatundjate üllatuseks kahesüstal 500 meetri distantsil hõbemedali,” vahendab teos “Eesti aerutamise lugu”. “1959. aastal kutsuti Pirita keskuse noored aerutajad Eestit esindama täiskasvanute Balti matšile. Neljasüst koosseisus Mati Biene, Toomas Sõmer, Evald Raud ja Harku keskuse kasvandik Mati Möller serveerisid taas üllatuse, pälvides maavõistlusel esikoha.”
Mati Bienet on nimetatud Pirita aerutamisklubi kuldkalaks, kes viis kõrgetele tulemustele endast nooremaidki.
“Olin 16-aastane, kui proovisin koos Pirita grupi kuldkala Mati Bienega kahesüsta. Ta oskas noori poisse osavalt innustada. Koguni kolmel alal, aerutamises, suusatamises ja laskesuusatamises meistersportlase normi täitnud Mati Biene oli toona ainus eestlane, kes võistles nii talvel kui suvel NSV Liidu rahvaste spartakiaadil,” meenutab teoses “Eesti aerutamise lugu” Are Eller.
Eesti meister.
Mati Biene on olnud Eesti meister meeste kahesüstal 1000 m distantsil (koos Ülo Bertinguga, 1965), meeste kahesüstal 500 m (koos Are Elleriga, 1964 ja 1965) ja (koos Toomas Sõmeriga, 1959), murdmaasuusatamises meeste 4x10 km teatesõidus (koos Juri Kulnini, Valeri Zelentsovi ja Rein Tikuga, 1963), meeste ühesüstal 4x500 m teatesõidus (koos Ülo Bertingu, Evald Raua ja Toomas Sõmeriga, 1960 ja 1961), meeste neljasüstal 10 000 m (koos Mati Mölleri, Viktor Preimani ja Mati Milistveriga, 1960), meeste neljasüstal 1000 m (koos Toomas Sõmeri, Härmo Saarmi ja Mati Mölleriga, 1959).
Nõukogude armees teenis Mati Biene Tallinnas koos laulja Mati Nuudega. Ta on meenutanud, et Raua tänava nurgal asuva depoo tornist tuli alla, tänava kaugusel asuva mati peale hüpata. 
Mati Biene töötas Viimsis S. Kirovi nimelises näidiskalurikolhoosis kuni kolhoosi lõpuni ehitusremondi osakonna meistrina.
Lamiņi

Lamiņi on küla ("vidējciems") Lätis Tukumsi piirkonnas Pūre valla põhjaosas. 
Küla on kujunenud endise Lamiņi mõisa ("Lievenhof, Liwinhof") keskuse juurde. Lamiņis asub katoliku kirik. Külas asub Lamiņi bussipeatus..
Külas kasvav hobukastan ümbermõõduga 3.43 meetrit on looduskaitse all. Kultuurimälestistest on riikliku kaitse all Lamiņi katoliku kirik ja Lamiņi mõisa hoonetekompleks, sealhulgas park, piirdemüür, tõllakuur, suguvõsa hauakabel ning häärber. 
Aastal 2015 oli külas 95 elanikku, aastal 2018 oli elanikke 99, aastal 2020 aga 106.
Khalili lahing

Khalili lahing oli Põhja-Mali konflikti lahing, mis toimis 22.–23. veebruaril 2013. Lahing algas 22. veebruaril kahe enesetapurünnakuga.
MNLA sõnul üritas esimene pommimees autoga majja sõita, kuid tema masin hävis mässuliste tule all enne hooneni jõudmist. Teine auto sõitis mässuliste kohalikku juhtimiskeskusesse ning plahvatas, lisaks juhile hukkus kolm Azawadi Rahvusliku Vabastusliikumise (MNLA) võitlejat. Ühtsuse ja Džihaadi Liikumine Lääne-Aafrikas (MUAJO) võttis mõlema rünnaku eest vastutuse ning lisas, et MNLA-d rünnati vastutasuks nende tegevuse eest Prantsusmaa vägede sekkumise toetamisel.
23. veebruaril teatas Azawadi Araabia Liikumine (MAA), et rünnatud on In-Khalili asulat ning kogu ala on nende kontrolli alla võetud. MNLA asus vasturünnakule. MNLA-l oli lahingus ka Prantsusmaa hävituslennukite tugi. MNLA ja Prantsusmaa vasturünnak õnnestus ning linn võeti islamistide kontrolli alt tagasi.
Johann Georg Berg

Johann Georg Berg (12/24. mai 1817 Tartu – 17/29. august 1878 Paide) oli Eestimaa vaimulik.
Ta õppis aastatel 1828–1836 Tallinna Gümnaasiumis ja 1836–1841 Tartu Ülikoolis (Korp! Estonia liige). 
1842–1844 oli ta koduõpetaja Keila pastor C. G. Ficki perekonnas. 8/20. juunil 1844 ordineeriti Tallinna Toomkirikus vaimulikuks. Aastatel 1844–1874 teenis Juuru Mihkli kogudust pastorina, 1863–1873 oli Ida-Harju praost.
Johann Georg Berg oli Juuru koguduse pastor 1858. aasta Mahtra sõja all tuntud ülestõusu ajal. Mahtra kurbloo on romaaniks kirjutanud kirjanik Eduard Vilde, mistõttu on Bergi nimi ka tuntud tänapäeva inimesele. Vilde kirjelduses nägi Berg välja järgmiselt: "Tugeva kasvuga, täidlase, lihava koguga, ja habemest täiesti lagedaks aetud näoga. See lai, laadikas nägu teraste, uurivalt vaatavate diplomaadisilmadega tuletas muide elavalt Martin Lutherust meelde". Selles võite veenduda ka temast säilinud fotot silmitsedes.
Tema ajal viidi koguduses ellu olulisi uuendusi. 1846. aastal asutati tema eestvedamisel kirikukoor. 1847. aastal toimus kiriku ümberehitus. Keskaegsele kirikuhoonele ehitati uus, uusgooti stiilis 42,4 m kõrgune läänetorn. 1849. aastal valmis orelimeister Carl Tantoni käe all kiriku esimene orel.
Aastatel 1854–1856 jagas pastor Berg igale kihelkonna talule, kust kolm või enam päeva mõisatööl käidi, igaveseks raudvaraks piibli. Piiblid olid ostetud mõisnike annetustega. Ühtekokku jagati 620 piiblit. Paljudele oli see elu esimene lugemisvara. 1864. aastal asutas ta koguduse pastoraadis laenuraamatukogu, mis oli esimene avalik raamatukogu tänapäeva Raplamaa piires. 
Johann Georg Berg suri 17/29. augustil 1878 Paides ja on maetud koos abikaasa Elviine Annettega (sünd. Gunderstup; 1816-1891) Paide (Reopalu) kalmistule.
Ultramariinpunane

Ultramariinpunane ehk ultramariinroosa on tehislik anorgaaniline värvipigment Na6Al6Si6O24S4, värvuselt keskmisest heledast sinakasroosast kuni tumeda lillakasroosani, mis on võrreldav kanarbikulilla või vanaroosaga.
Värvainete indeksis on ultramariinpunase tähised PR259 (Pigment Red 259) ja 77007, CAS-number on CAS 12769-96-9.
Saamine.
Pigmenti saadakse ultramariinvioleti kuumutamisel vesinikkloriidhappe aurudes 200 °C juures nelja tunni kestel või lämmastikhappe aurudes veel kõrgemal temperatuuril. Selles pigmendis on naatrium veel enam redutseerunud kui ultramariinvioletis.
Omadused.
Pigment on valguskindel, sobib enamiku muldvärvidega, kuid mitte vase- ja pliiühenditega. Katvus ja värviandvus on märkimisväärselt paremad kui koobaltvioletil, kuid värvitoon pole nii särav kui viimatinimetatul. Tuhmub hapete toimel, välistingimustes tundlik happevihmade suhtes. Ei soovitata kasutamiseks freskomaalis ja lubivärvides, kuid kasutatakse kips- ja savikrohvides sisetöödel. Mooniõliga segatult kasutatakse seda õlivärvides, vähem muu sideainega värvides.
Demba Savage

Demba Savage (sündinud 17. juunil 1988 Banjulis) on Gambia jalgpallur, kes mängib poolkaitsjana Soome kõrgliiga Veikkausliiga klubis FC Honka.
Ta alustas klubikarjääri Gambia klubis Gambia Ports Authority FC. Hooajal 2003–04 lõi ta 12 väravaga Gambia kõrgliiga suurim väravakütt.
2005. aastal siirdus ta Soome, liitudes Soome esiliiga klubiga Kokkolan Palloveikot. 2008. aasta augustis liitus ta esmakordselt Honkaga. Aastatel 2012−2015 mängis ta Soome kõrgliigas HJK-i koosseisus. Aastatel 2011–2014 lõi ta igal hooajal Soome kõrgliigas vähemalt 11 väravat ja kõige enam 2011. aastal (15 väravat). 2016. aastal mängis Savage Rootsi kõrgliiga klubis BK Häcken, kuid naasis aasta hiljem HJK-i. Ta on HJK-iga tulnud neli korda Soome meistriks ja võitnud kaks korda karika.
Hooaja 2017−2018 teises pooles mängis Savage Türgi esiliiga klubis Erzurumspor, lüües 12 liigamänguga kaks väravat. Pärast seda naasis ta Soome, sõlmides lepingu Honkaga.
Gambia jalgpallikoondises debüteeris ta 2008. aastal.
2014.–2015. aasta Balti tsooniturniir males

2014.–2015. aasta Balti tsooniturniir males oli aastatel 2014–2015 peetud Balti tsooniturniir, maailma karikaturniiri kvalifikatsioonivõistlus males. 
Aastatel 2014–2015 toimunud Balti tsooniturniirist, mis koosnes kolmest osavõistlusest, võttis osa 12 maletajat – igast riigist (Eesti, Läti, Leedu) neli mängijat. Mängiti ringsüsteemis tempoga kaks vooru päevas ajakontrolliga 90 minutit partiile pluss 30 sekundit käigule. Turniiri auhinnafond oli 30 000 eurot (igal osavõistlusel 10 000 eurot). 
Esimene osavõistlus toimus juunis 2014 Liepājas, teine osavõistlus peeti juunis 2014 Vilniuses ja kolmas osavõistlus jaanuaris 2015 Tallinnas. Kolme etapi koguarvestuses parim pääses tsooniturniiri võitjana mängima 2015. aasta maailma karikaturniirile.
Liepāja osavõistluse lõpptulemused.
1. Igors Kovaļenko 8,5 punkti, 2. Arturs Neikšāns 7 p, 3. Aloyzas Kveinys 6,5 p,
4.–5. Šarūnas Šulskis ja Tomas Laurušas 6 p, 6. Kaido Külaots 5,5 p, 7.–9. Ottomar Ladva, Tarvo Seeman ja Toms Kantāns 5 p. Suurmeister Normunds Miezis jagas 3,5 punktiga 11. kohta.
Vilniuse osavõistluse lõpptulemused.
1. Kovaļenko 9 p, 2. Šulskis 7 p, 3. Külaots 6,5 p, 4.–7. Ladva, Neikšāns, Miezis ja Kantāns 6 p, 8. Kveinys 5,5 p, 9. Laurušas 4,5 p, 10. Seeman 4 p.
Tallinna osavõistluse lõpptulemused.
1. Kovaļenko 8,5 punkti, 2.–4. Šulskis, Neikšāns ja Külaots 7 p, 5. Kantāns 6,5 p, 6.–7. Kveinys ja Ladva 5 p, 8.–10. Miezis, Mindaugas Beinoras ja Seeman 4,5 p, 11. Laurušas 4 p.
Balti tsooniturniirilt edasipääseja.
2014.–2015. aasta Balti tsooniturniiri võitja suurmeister Igors Kovaļenko kvalifitseerus septembris 2015 Bakuus alanud maailma karikaturniirile.
Aleksejevka

Aleksejevka on linn Venemaal Belgorodi oblastis, Aleksejevka rajooni halduskeskus. Asub Tihhaja Sosna jõe kaldal, Belgorodist umbes 300 km ida pool.
Linn asutati 1685. aastal, 1954. aastal sai linnaõigused. Linn kuulus 20. sajandi alguseni Voroneži kubermangu.
1829. aastal hakkas kohalik talupoeg päevalilleõli tootma ning sealt levis õlitootmine kogu kubermangu.
2019. aasta alguses oli elanike arv 38 179.
Enn Biene

Enn Biene (28. august 1937 Tallinn – 12. detsember 2001 Tallinn) oli Eesti aerutaja.
Ta õppis Tallinna 36. Mittetäielikus 7-klassilises Koolis.
Ta töötas S. Kirovi nimelises näidiskalurikolhoosis kuni kolhoosi lõpuni ehitusosakonna töödejuhatajana. Iseseisvuse taastanud Eestis oli tegev ka eraettevõtjana, pidades Peterburi teel baari.
Sportlasena.
Aerutamist hakkas ta treenima 1950. aastatel Pirita aerutamisklubis ja kuulus treener Viktor Preimani rühma. Enn ja noorem vend Mati Biene elasid Pirita-Kosel, nii oli teed äsjaloodud aerutamisklubisse kerge leida.
Ta on tulnud Eesti meistriks meeste kahesüstal 1000 m distantsil (koos Are Elleriga, 1969), meeste neljasüstal 1000 m (koos Are Elleri, Enn Maamägi ja Ivar Metskülliga, 1968), meeste ühesüstal 4 × 500 m teatesõidus (koos Are Elleri, Ivar Metskülli ja Taavi Rajasaluga, 1969), meeste kahesüstal 500 m (koos Taavi Rajasaluga, 1967).
Vanamehe film

"Vanamehe film" on 2019. aastal esilinastunud Eesti anima- ja komöödiafilm. "Vanamehe filmi" lavastasid Mikk Mägi ja Oskar Lehemaa, peaanimaatorid olid Egert Kesa, Olga Stalev ja Henri-Kaido Veermäe. 3D ja eriefektide peakunstnik Jaagup Metsalu, helikujunduse tegid Tanel Kadalipp ja Sten-Olle Moldau.
Filmi peetakse läbi aegade menukaimaks Eesti nukufilmiks, kogudes kinodes ligi 90 000 vaatajat. Film sai kriitikute kiituse osaliseks ning seda on tituleeritud ka Eesti parimaks komöödiaks.
Lisaks heliloojatele lõid filmile originaalmuusikat nublu ja Jaagup Kreem (Terminaator). Teiste hulgas astuvad näitlejatena üles Märt Avandi, Jan Uuspõld, Jaagup Kreem, Indrek Ojari, Mart Kukk ja Kristjan Lüüs.
Sisu.
Lapselapsed Aino, Mart ja Priidik lähevad suveks maale Vanamehele (Mikk Mägi) külla. Lapsed ei mõista maaelu kombeid ja nende tõttu läheb Vanamehe lehm (Märt Avandi) kaduma. Neil on lehma leidmiseks 24 tundi aega, enne kui lüpsmata udar plahvatab ja põhjustab piimatuumakatastroofi. Lehma üritab tabada ka hirmus Piimavana (Jan Uuspõld), kes soovib loomal pea maha võtta.
Vastukaja.
"Vanamehe film" nomineeriti kuuele Eesti filmi- ja teleauhinnale, millest võitis kolm: parim montaaž, parim helikujundus ning parim kunstnikutöö. Film osutus edukaks ka rahvusvahelistel filmifestivalidel, pälvides sealhulgas parima täispika animatsiooni preemiad Fantasia filmifestivalilt ja Shanghai rahvusvaheliselt filmifestivalilt ning publiku lemmiku preemia Brüsseli Anima festivalilt.
"Vanamehe film" jõudis rahvusvahelisse levisse Inglismaal, Lõuna-Koreas ja Põhja-Ameerikas, kus filmile on omistatud põrandaaluse kultusfilmi staatus. Film on dubleeritud ka inglise ning korea keelde.
Täispika filmi stsenaariumi loomises osalenud Peeter Ritso, kes on täiskasvanutele mõeldud animasarja "Härra Keberniit" looja ja üks "Vanamehe multika" autoritest, ei olnud filmi lõpliku stsenaariumiga rahul ning kritiseeris häälekalt "Vanamehe filmi" peale selle ilmumist.
Šebekino

Šebekino on linn Venemaal Belgorodi oblastis, Šebekino rajooni halduskeskus. Asub Nežegoli jõe ääres, Belgorodist umbes 30 km kagu pool.