tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Paul Painlevé

Paul Painlevé (5. detsember 1863 Pariis – 29. oktoober 1933 Pariis) oli prantsuse matemaatik ja poliitik. Lühikest aega oli ta aastal 1917 ja 1925 Prantsusmaa peaminister.
29. aprillil 1925 anti talle Eesti Vabadusristi III liigi I järk.
Best of the 'B' Sides

"Best of the 'B' Sides" on Inglise ansambli Iron Maiden kogumikalbum. Album avaldati 4. novembril 2002 osana kollektsionääride väljaandest "Eddie's Archive". Albumile on koondatud paremik singlite 'B'-poolte lauludest.
Anatolijs Gorbunovs

Anatolijs Gorbunovs (kasutatud ka eesnime "Anatolis"; sündinud 10. veebruaril 1942) on Läti poliitik. 
Ta oli 3. maist 1990 kuni 8. juulini 1993 Läti ajutine riigipea (ülemnõukogu esimees).
23. veebruaril 2002 anti talle Maarjamaa Risti I klassi teenetemärk.
Artūras Paulauskas

Artūras Paulauskas (sündinud 23. augustil 1953 Vilniuses) on Leedu poliitik.
Aastatel 2000–2006 oli ta Leedu Seimi esimees ja sealhulgas 2004. aasta 6. aprillist kuni 12. juulini 2004 Leedu presidendi kohusetäitja. 
4. oktoobril 2004 anti talle Valgetähe I klassi teenetemärk.
Björn von Sydow

Björn Gustaf von Sydow (sündinud 26. märtsil 1945) on Rootsi sotsiaaldemokraatlik poliitik.
14. aprillil 2003 anti talle Maarjamaa Risti I klassi teenetemärk.
1. veebruarist 1997 kuni 30. septembrini 2002 oli ta Rootsi kaitseminister. Seejärel oli ta 2006. aastani Riksdagi esimees.
Maxime Weygand

Maxime Weygand (21. jaanuar 1867 Brüssel – 28. jaanuar 1965 Pariis) oli Prantsusmaa sõjaväelane (kindral).
Esimese maailmasõja lõpul (1918) oli ta Prantsusmaa sõjaväe staabiülem.
Tema järgi on nimetatud Teise maailmasõja rindejoon Weygandi liin.
29. aprillil 1925 anti talle Eesti Vabadusristi I liigi I järk.
1931. aastast oli ta Prantsuse Akadeemia liige.
Elmar Brok

Elmar Heinrich Brok (sündinud 14. mail 1946) on Saksamaa poliitik (Saksamaa Kristlik-Demokraatlik Liit) ja raadiotoimetaja. 1980–2019 oli ta Euroopa Parlamendi liige.
Ta on olnud Euroopa Parlamendi välisasjade komitee esimees.
11. juunil 2007 anti talle Maarjamaa Risti II klassi teenetemärk.
Rahu kolhoos

Rahu kolhoos (kolhoos "Rahu") oli kolhoos Põlva rajoonis Vastse-Kuuste külanõukogus. Kolhoosi keskus asus Vastse-Kuustes.
1968. aastal liideti Rahu kolhoosiga endine Marxi-nimeline kolhoos.
1971. aastal autasustati kolhoosi VIII viisaastaku tulemuste eest Oktoobrirevolutsiooni ordeniga, kolhoosi esimeest Robert Lätti Lenini ordeniga.
Kolhoosi kogupindala oli üle 7000 ha, millest ligi 3300 ha haritavat maad ja üle 2000 ha metsamaad. Kolhoosil oli umbes 400 töötajat.
Kolhoosi peamised tegevusalad olid veisekasvatus ja seakasvatus. Kolhoosil oli eesti mustakirju karja tõufarm, tegeleti ka kartulikasvatuse ja teraviljakasvatusega.
Kolhoosi esimees oli 1964–1980 Robert Lätt, 1980–1988 Kalju Roosna.
Alvar Sammal

Alvar Sammal (hüüdnimi Suur Sämm, 25. november 1962 – 18. aprill 2015) oli Eesti ettevõtja ja grillimeister. 
Aastatel 1995–1997 juhtis ta telekanali TV3 saadet "Sämmi köök".
Aastast 1998 tegutseb Mäos pererestoran Sämmi Grill, kus Sämm ise väga populaarse kokana töötas. Hiljem loodi Sämmi Grill ka Haljalasse.
2008. aastal võeti Sämm esimesena Eesti Grilliliidu auliikmeks töö ja tegevuse eest Eesti grilliliikumise ja festivali Grillfest ühe algatajana ning grillimise populariseerimise eest Eesti rahva seas.
Porto Pisano

Porto Pisano (tuntud ka nimega "Triturrita") oli Liguuria mere rannikul Arno jõe suudme lähedal asunud Pisa vabariigi peamine meresadam. Oma kõrgajal 13. sajandil oli Porto Pisano üks kogu Itaalia olulisemaid meresadamaid, mis võistles nii Genova kui Veneetsiaga ja ehk isegi ületas neid.
1284. aastal toimunud Meloria lahingus blokeerisid Genova väed Porto Pisano ja Pisa osaks langes suur kaotus, mis tõi lõpuks kaasa ka Pisa tähtsuse languse. Hiljem hoidis Porto Pisano sadamat enda kontrolli all Genova. 1421. aasta 28. augustil müüdi sadam Firenzele; viimane otsustas aga kasutada oma peamise meresadamana hoopis Livornot, kuna Porto Pisano sadam kannatas järjest suurenevate uhteliste setete kogunemise käes ja sealne rannajoon oli sadama juurest eemaldunud. Peale 16. sajandit seda sadamat enam ei kasutatud.
Tänapäeval asub sel kohal Pisa eeslinn San Piero a Grado.
Ajalugu.
12. sajandil oli Pisa küll üks Itaalia tähtsamaid kaubanduslinnu, kuid asus ise veidi rannikust eemal ja vajas hädasti meresadamat. Enne seda oli Porto Pisano vaid maabumiskoht ning 1156. aastal alustati suurema sadama ehitust. Vahemikus 1154–1163 ehitati sadama kaitsmiseks kolm torni; hiljem lisati laevade juhtimiseks ka merre torn. Alates 1162. aastast oli sissepääs sadamasse kaitstud kahe torni vahele riputatud ketiga. 1174. aastal ehitati sadamasse ka suur laohoone.
Porto Pisanost liikusid laevad mööda rannikut kuni Arno jõe suudmeni ja seejärel ülesvoolu kuni Pisani. Seda väikest rannikuriba ohustasid pidevalt nii Genova kui ka piraadid, mistõttu pidi seal patrullima Pisa laevastik. Lisaks mereteele viis Porto Pisanost Pisa linna ka maismaad mööda kulgenud tee, mille ääres asus näiteks kaks haiglat haigetele reisijatele.
Aastatel 1285–1290 hävitas Genova vabariik Porto Pisano sadamarajatised, kuid mõne aasta jooksul ehitati need taas üles ja sadamat kasutati jälle.
Sant, Lombakas ja Pärispime

Sant (samuti rümp), Lombakas ja Pärispime on soome loitsudes esinevad kolm kurja venda. Need inimeste kahjuks nõiatempe tegevad halvad vennad on Põhjala perenaise Louhi (samuti tuntud kui Loviatari, Louheatari ja Lovetari) kolm poega. Nende ema viljastub tuulest või vahekorrast merekoletise Iku-Turso või kurivaimuga ning sünnitab kokku üheksa poega.
Mõningate torkesõnade ehk nõianooli leevendavate loitsude kohaselt Sant, Lombakas ja Pärispime on süüdi kolmest nähtamatust noolest ühe laskmises maaemasse, kes oli sellest hoobist lõhki läinud. Maailma müütilise algaja lõpuks maha raiutud suure tamme merre heidetud laastudest tehtud nooled kas vooliti seppade töökojas kurivaimu või vendade endi poolt ning need lasti lendu suunda valimatta:
"Sant saladust pidav,"
"Lombakas vibu pingutav,"
"laskev Pärispime ...
Teine nool lasti taevalakke, mis oli sellest hoobist alla kukkunud. Ükski nendest kahest noolest ei tulnud tagasi. Keegi ei jäänud neid taga igatsema. Alles kolmas ja kõige vihasem nool, mis lasti raudse ja kaljuse mäe suunas, põrkas selle pinnalt tagasi ja tabas juhuslikult inimest. Sellest ajast alates lendab maailmas nooli, mis aeg-ajalt tapavad inimesi või põhjustavad nende haigestumisi. (vt Torke ja surma sünd)
Nelgirevolutsioon

Nelgirevolutsioon (portugali keeles "Revolução dos Cravos") oli 25. aprillil 1974 Portugali pealinnas Lissabonis toimunud veretu sõjaväeline riigipööre, millega kukutati peaminister Marcello Caetano valitsus ja koos sellega alates 1933. aastast Portugalis kehtinud "Estado Novo" režiim.
Riigipöörde organiseerisid valitsusega ja iseäranis koloniaalsõjaga rahulolematud ohvitserid, kes olid koondunud organisatsiooni Relvajõudude Liikumine (portugali keeles "Movimento das Forças Armadas"). Sündmuse nimi tuleb sellest, et sõdurid, kes tähistasid tänavatel riigikorra muutust, kandsid püssitorudes ja vormidel nelgiõisi. Revolutsioon lõpetas kohe koloniaalsõja ehk Portugali vägede relvastatud vastupanu iseseisvusliikumiste relvajõududele Angolas ja Mosambiigis.
Nelgirevolutsioon juhatas sisse kaheaastase üleminekuperioodi (1974–1976), kui riiki juhtisid sõjaväelased. Üleminekuvalitsus sattus 1975. aastal peaaegu täielikult kommunistide mõju alla, sel ajal anti pikemate läbirääkimisteta iseseisvus kõigile Portugali kolooniatele Aafrikas ja algatati massiline riigistamiste programm, millega tekitati tõsist kahju Portugali majandusele. 1976. aastal toimunud parlamendi- ja presidendivalimistega pöörduti tagasi demokraatliku valitsemisvormi juurde. 
Revolutsiooni aastapäeva tähistatakse 25. aprillil vabaduse päeva nime all ja see on üks Portugali riigipühadest.
Diogo Freitas do Amaral

Diogo Pinto de Freitas do Amaral (21. juulil 1941 – 3. oktoober 2019) oli Portugali poliitik ja professor. Ta oli 1980–1981 ja 2005–2006 Portugali välisminister.
28. novembril 2005 anti talle Valgetähe I klassi teenetemärk
Bronislovas Lubys

Bronislovas Lubys (8. oktoober 1938 Plungė – 23. oktoober 2011 Druskininkai) oli Leedu ettevõtja ja poliitik. Ta oli 1992–1993 Leedu peaminister. Aastail 1985–1999 oli ta keemiatehase Azota (hiljem Achema) direktoriks.
4. oktoobril 2004 anti talle Valgetähe II klassi teenetemärk.
Carl Enckell

Carl Johan Alexis Enckell (7. juuni 1876 Peterburi – 26. märts 1959 Helsingi) oli Soome poliitik, sõjaväelane, diplomaat.
Ta oli mitu korda Soome välisminister.
14. mail 1920 anti talle Eesti Vabadusristi III liigi I järk.
Enckell on maetud Helsingi Hietaniemi kalmistule.
Portugali peaminister

Portugali Vabariigi peaminister (portugali keeles "Primeiro-Ministro da República Portuguesa") on Portugali valitsusjuht.
Peaministri nimetab ametisse Portugali president võttes arvesse parlamendivalimiste tulemusi ja konsulteerides parlamendis esindatud erakondadega. Tavaliselt nimetatakse peaministriks valimised võitnud erakonna esimees.
Peaminister võib nimetada endale ühe või rohkem asepeaministreid, kes assisteerivad teda valitsuse juhtimisel ja asendavad äraolekul või töövõimetuse korral. Kui asepeaministrit valitsuse koosseisus ei ole, asendab peaministrit vajadusel keegi teistest ministritest. Kui peaminister sureb või kaotab püsivalt töövõime, toob see kaasa valitsuse tagasiastumise. Peaminister astub koos valitsusega tagasi pärast uusi parlamendivalimisi (korraline ametist lahkumine), aga ka valitsusele umbusalduse avaldamisel parlamendis või valitsuse tööplaani tagasilükkamisel parlamendi poolt (erakorraline ametist lahkumine). Peaministri tagasiastumine jõustub tema ametist vabastamisel Portugali presidendi poolt.
Peaministri ametikoht loodi Portugalis pärast konstitutsioonilise monarhia kehtestamist. Esimese peaministrina astus 24. septembril 1834 ametisse Palmela markii Pedro de Sousa Holstein. Tema ametinimetus oli ministrite nõukogu president (portugali keeles "Presidente do Conselho de Ministros"). Pärast vabariigi väljakuulutamist sai 1911. aastal valitsusjuhi ametinimetuseks ministeeriumi president (portugali keeles "Presidente do Ministério"), kuid 1933. aasta põhiseaduses muudeti see tagasi ministrite nõukogu presidendiks. Peaministri ametinimetus võeti kasutusele alles 1976. aasta põhiseaduses.
Alates 26. aprillist 2024 on Portugali peaminister Luís Montenegro.
Eesti maastikurattasari

Bosch Eesti Maastikurattasari (Algselt "MTBEST") on erinevaid rattamaratone koondav alates 2015. aastast toimiv sari, mis tekkis Estonian Cupi korraldajate eriarvamuste tõttu sarja pooleks minemisel. Sari koondas 2015. aastal kaheksat etappi, millest seitse toimusid eelnevalt Estonian Cupi sarja all. 
Esimesel hooajal kandis sari nime MTBEST ning toimunud osavõistlusi oli kaheksa. Ainsa täiesti uue tulijana oli Alutaguse Rattamaraton, teised rattamaratonid (va Rakvere Rattamaraton) kuulusid eelneval hooajal Estonian Cup maastikurattasarja.
2016. hooajal kandis sari nime Eesti Maastikurattasari. Hooaja lõpus valiti sarja uueks juhiks Enno Eilo, kes seni oli Rakke rattamaratoni korraldaja.
2017. aastast kannab sari nimetust Bosch Eesti Maastikurattasari. Uue etapina lisandus sarja Jõelähtme rattamaraton, mis asendas seni sarjas olnud Otepää rattamaratoni. 
Ajalugu.
Etapid läbi hooaegade:.
2015 hooaeg:
2016 hooaeg:
2017 hooaeg:
2018 hooaeg:
2019 hooaeg:
Juan Gabriel Vásquez

Juan Gabriel Vásquez Velandia (sündinud 1. jaanuaril 1973 Bogotás) on Colombia kirjanik, tõlkija, esseist ja ajakirjanik.
Ta on õppinud Rosario Rahvusülikoolis õigusteadust. Aastatel 1996–1999 viibis ta Pariisis, kus tal Sorbonne'is valmis doktoritöö Ladina-Ameerika kirjandusest. Pärast seda elas ta aasta Belgias Ardennides ja seejärel aastani 2012 Barcelonas. Aastast 2012 elab ta taas Bogotás.
Eesti keelde on tema teostest tõlgitud "El ruido de las cosas al caer" (originaalis aastal 2011 Hispaanias, eesti keeles pealkirjaga "Asjade kukkumise hääl", hispaania keelest tõlkinud Mai Tõnisoo, välja andnud kirjastus Tänapäev, ilmunud sarjas "Punane raamat").
PayPal

PayPal Holdings, Inc. on USA ettevõte ning selle tegevusala on rahvusvahelise veebipõhise makseteenuse pakkumine.
See on üks maailma suurimaid interneti maksesüsteeme. PayPali omanik oli aastast 2002 eBay. 2015. aasta juuliks oli PayPal taas eraldiseisev ettevõte.
PayPali pangakonto nimeks on kontoomaniku e-posti aadress.
Juozas Olekas

Juozas Olekas (sündinud 30. oktoobril 1955 Krasnojarski krais) on Leedu poliitik ja arst, alates 26. augustist 2025 Leedu Seimi esimees. 2. juulist 2019 kuni 15. juulini 2024 oli ta Euroopa Parlamendi liige ning aastatel 2006–2008 ja 2012–2016 Leedu Vabariigi kaitseminister. 
Ta sündis Bolšoi Ungutis Mana rajoonis Krasnojarski krais. Aastal 1974 lõpetas ta Vilkaviškises keskkooli. Aastatel 1974–1976 õppis ta Kaunase Meditsiiniinstituudis, aastal 1980 lõpetas ta Vilniuse Riikliku Ülikooli arstiteaduskonna.
Maasirk

Maasirk ("Geospiza") on perekond linde tsiitsitajalaste (või teise süsteemi järgi tangaralaste) sugukonnast.
Selle perekonna liigid elavad üksnes Galápagose saartel. 
Tänu Charles Darwini uurimistööle said nad tuntuks kui Darwini vindid. Darwin oletas, et kõik maasirgud on põlvnenud ühest eellasliigist adaptiivse radiatsiooni tulemusel. Liigid erinevad märgatavalt noka suuruse poolest; liigid ka toituvad erinevalt. 
Süstemaatika.
Maasirgu liikide vahel esineb püsivalt väikesel hulgal elujõulisi hübriide.
Perekonda "Geospiza" on vahel tõstetud ka tangaralaste sugukonda.
Darwini vintideks on nimetatud peale maasirkude ka liike perekondadest "Camarhynchus", "Certhidea", "Pinaroloxias". 
Liigid.
Perekonda kuulub kuus liiki.
Stéphane Courtois

Stéphane Courtois (sündinud 25. novembril 1947) on prantsuse ajaloolane. Ta on kirjutanud palju kommunismiga seotud teemadel, sealhulgas massirepressioonidest.
4. novembril 2005 anti talle Maarjamaa Risti IV klassi teenetemärk.
Publikatsioonid.
"Kommunismi must raamat. Kuriteod, terror, repressioonid". 1997. [Courtois on üks autoreid]
George Robertson

George Islay MacNeill Robertson (sündinud 12. aprillil 1946) on Suurbritannia poliitik. Ta oli 1999–2004 NATO peasekretär.
20. septembril 2004 anti talle Maarjamaa Risti I klassi teenetemärk.
Ion Iliescu

Ion Iliescu (3. märts 1930 Oltenița – 5. august 2025 Bukarest) oli Rumeenia poliitik ja riigipea. Ta oli Rumeenia president aastatel 1989–1996 ja 2000–2004, olles esimene president pärast kommunistliku režiimi langemist. 
Iliescu sündis 1930. aastal Oltenitas. Ta õppis Bukaresti Polütehnilises Instituudis ning jätkas õpinguid Moskvas, kus lõpetas 1954. aastal Moskva Energeetikainstituudi. Varajases karjääris tõusis ta esile Rumeenia Kommunistliku Partei ridades, kuid sattus 1970. aastatel vastuollu diktaator Nicolae Ceaușescu poliitikaga ning eemaldati juhtivatelt ametikohtadelt. 
Iliescu sai tuntuks pärast 1989. aasta detsembris toimunud Rumeenia revolutsiooni, mille käigus kukutati diktaator Nicolae Ceaușescu. Seejärel tõusis ta Rahvusliku Päästefrondi juhiks ning ajutiseks riigipeaks. Tema juhtimisel korraldati esimesed vabad valimised ja kehtestati uus põhiseadus. Seejärel valiti ta kahel korral demokraatlikult presidendiks. 
23. oktoobril 2003 autasustas Eesti Vabariik Iliescut Maarjamaa Risti ketiklassi teenetemärgiga, tunnustamaks tema panust Rumeenia ja Eesti vaheliste suhete arendamisse. Ta on pälvinud ka mitmeid teisi rahvusvahelisi autasusid. 
Tema valitsusaega on saatnud nii tunnustus kui kriitika. Eriti vastuoluline oli 1990. aasta niinimetatud "mineriadă": sündmus, mil Bukaresti toodi kaevurid, et vägivaldselt maha suruda valitsusvastased protestid. See tõi kaasa vägivallapuhanguid, inimohvreid ja laialdase rahvusvahelise hukkamõistu. 2018. aastal esitati Iliescule süüdistus inimsusevastastes kuritegudes, mis olid seotud 1989. aasta revolutsiooni järgsete sündmustega, kuid kohtuprotsess ei jõudnud tema elu jooksul lõpule. 
Pärast 2004. aastat taandus Iliescu aktiivsest poliitikast, kuid jäi avalikus elus silmapaistvaks tegelaseks. Ta suri 95-aastaselt 5. augustil 2025 Bukarestis.
Hugo Österman

Hugo Viktor Österman (eesnime kirjutatud ka Hugo Viktor; 5. september 1892 Helsingi – 17. veebruar 1975 Helsingi) oli soome sõjaväelane. Aastatel 1933–1939 oli ta Soome kaitsevägede juhataja.
21. veebruaril 1933 anti talle Kotkaristi I klassi teenetemärk.
Oskar Pfungst

Oskar Pfungst (21. aprill 1874 Frankfurt – 14. august 1933) oli saksa võrdlev bioloog ja psühholoog.
Pfungst töötas Carl Stumpfi Berliini laboratooriumis vabatahtliku assistendina. Seal paluti Pfungstil uurida hobust nimega Tark Hans, kes väidetavalt oli suuteline lahendama aritmeetikaülesandeid. 1907. aastal avalikustas Pfungst ametliku uurimuse tulemused, millest selgus, et hobune tegelikult ei lahendanud intellektuaalseid ülesandeid. Pfungst täheldas, et Kaval Hans lahendas ülesandeid ümbritsevate inimeste reaktsioonide toel. 
Pfungst avastas uue artefakti – hobune vastab otseselt treeneri mitteteadlikule kehakeelele selleks, et lahendada talle esitatud aritmeetikaülesanne. Treener ise ei olnud sellest teadlik, et ta andis hobusele ülesannete lahendusteks vajalikke vihjeid.
Pfungsti uurimuse auks kannab see anomaalne artefakt Kavala Hansu efekti nime. Sellest uurimusest saadud teadmine on olnud tähtsal kohal näiteks jälgija efekti ja loomade kongitsiooni uurimisel.
Pfungst ei teeninud välja teaduskraadi, kuigi hiljem andis Frankfurdi Ülikool talle meditsiinidoktori aukraadi. Zusne (1984) andmetel avaldas Pfungst kokku "umbes viisteist artiklit".
Janusz Onyszkiewicz

Janusz Adam Onyszkiewicz (sündinud 18. detsembril 1937 Lvivis) on Poola poliitik, matemaatik ja endine alpinist. 
Ta on Poola Demokraatliku Partei liige. Ta oli 11. juulist 1992 kuni 26. oktoobrini 1993 ja 31. oktoobrist 1997 kuni 16. juunini 2000 Poola kaitseminister.
1970. aastatel oli ta Poola tippklassi alpinist, kelle parimaks saavutuseks mägironimises on kaheksatuhandelise mäetipu vallutamine. Aastatel 2001–2016 oli ta Poola Alpinismi Assotsiatsiooni president.
Teadus.
1967. aastal sai ta doktorikraadi matemaatikas. Ta on avaldanud artikleid hulgateooria ja mudeliteooria kohta ning esinenud külalislektorina Suurbritannias, Prantsusmaal, Rootsis ja Norras.
Harrastused.
Speleomatkamine.
Ta on tegelenud speleomatkamisega. 1961. aastal laskus ta Lõuna-Poolas Lääne-Tatrates asuvasse Suurde Lumekoopasse. Hiljem on ta laskunud maa-alustesse koobastesse Nõukogude Liidus, Jugoslaavias, Bulgaarias ja Itaalias.
Alpinism.
Alpinismiga hakkas ta tegelema 1957. aastal. Ta võttis osa mägiekspeditsioonidest Himaalajasse, Karakorami ja Hindukuši. Ta tõusis 1972. aastal Nowshāki (7492 m) ning 1974. aastal Korženevskaja (7105 m) ja Ismoili Somoni tippu (7495 m).
1. augustil 1975 ronis ta koos Leszek Cichy ja Krzysztof Zdzitowieckiga Gasherbrum II tippu (8035 m); kümme päeva hiljem tegi koos Alison Chadwick-Onyszkiewiczi, Wanda Rutkiewiczi ja Krzysztof Zdzitowieckiga esmatõusu Gasherbrum III-le (7946 m). 
1976. aastal võttis ta osa Poola mägiekspeditsioonist Karakorami suurimale mäele K2 (8611 m), kuid siin ta tippu ei jõudnud.
Isiklikku.
Tema esimene abikaasa Witosława Boretti-Onyszkiewicz (1933–1967) oli geoloogiadoktor ja speleoloog, kes hukkus Gruusias maa-aluses koopas. Tema teine abikaasa Alison Chadwick-Onyszkiewicz (1942–1978) oli Briti alpinist, kes hukkus 1978. aastal Annapurna ekspeditsioonil. Kolmas abikaasa Joanna Onyszkiewicz (s. 1950), Józef Piłsudski lapselaps, on arhitekt.
Carl Wernicke

Carl Wernicke (ka Karl Wernicke; 15. mai 1848 – 15. juuni 1905) oli saksa arst, anatoom, psühhiaater ja neuropatoloog. 
Taust.
Ta sai meditsiinikraadi Breslau Ülikoolis 1870. aastal. Hiljem veetis ta kuus kuud Viinis, kus õppis koos neuropatoloog Theodor Meyneryga, kes mõjutas tugevalt Wernicke karjääri. Aastatel 1876–1878 oli Wernicke Karl Westphali assistent psühhiaatria ja närvihaiguste kliinikumis Berlin Charité. Pärast seda rajas ta eraneuropsühhiaatriapraksise Berliinis. 1890 sai ta koha Breslaus ning hiljem täitis ta sarnast rolli ka Halle Ülikoolis (1904). Ta suri aasta hiljem Tüüringi metsas toimunud jalgrattaõnnetuses saadud vigastuste tagajärjel.
Afaasiauuringud.
Paul Broca avaldas leiud ajukahjustustest, mis põhjustasid keele kasutamisega seonduvat defitsiiti. Selle defitsiidiga seotud ajupiirkonda tuntakse Broca alana. Varsti pärast seda hakkas Wernicke tegema uurima aju haiguste mõju kõnele ja keelele. Wernicke pani tähele, et kõik keele defitsiidid ei olnud Broca ala kahjustuse tulemused. Õigemini leidis ta, et kahjustus vasakus tagumises, ülemises temporaalkäärus andis tulemuseks keele mõistmise defitsiidi. Seda ala nimetatakse nüüd Wernicke alaks ning sellega seotud sündroomi tuntakse retseptiivse afaasiana.
Jesse Helms

Jesse Alexander Helms (18. oktoober 1921 – 4. juuli 2008) oli USA poliitik (vabariiklane).
Ta oli 1973–2003 USA Senati liige.
19. märtsil 2002 anti talle Maarjamaa Risti I klassi teenetemärk.
Risto

Risto on eesti- ja soomepärane mehenimi ja nime esineb ka lõunaslaavi keeli rääkivates riikides (nt Bulgaarias).
1. jaanuari 2019 seisuga oli Eestis eesnimi Risto 1427 mehel. Risto oli Eestis levikult 125. mehenimi.
Kõige populaarsem oli eesnimi Risto vanuserühmas 25–29, kus neid on 10 000 elaniku kohta 25,94, ning Saare maakonnas, kus neid on 10 000 elaniku kohta 19,23. Risto oli keskmiselt 31naasta vanune (mediaanvanus oli 31).
2025. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis eesnimi Risto 1417 mehel. Risto oli populaarsuselt 123. mehenimi.
Sten (eesnimi)

Sten on Skandinaavia päritolu mehenimi. Nime on pandud ka eestlastele.
1. jaanuari 2020 seisuga oli Eestis eesnimi Sten 1442 mehel. Sten oli Eestis populaarsuselt 123. mehenimi. Kõige populaarsem oli eesnimi Sten vanuserühmas 25–29, kus neid on 10 000 elaniku kohta 30,84 ning Jõgeva maakonnas, kus neid on 10 000 elaniku kohta 17,5. Sten oli keskmiselt 22 aasta vanune (mediaanvanus oli 23).
1. jaanuari 2024 seisuga oli Eestis eesnimi Sten 1466 mehel. Sten oli populaarsuselt 118. mehenimi.
Riho

Riho on eestipärane mehenimi ja jaapanipärane naisenimi.
1. jaanuari 2020 seisuga oli Eestis eesnimi Riho 1702 mehel. Riho oli siis Eestis populaarsuselt 101. mehenimi. Riho oli keskmiselt 48 aasta vanune (mediaanvanus oli 48). Kõige populaarsem oli eesnimi Riho vanuserühmas 50–54, kus neid oli 10 000 elaniku kohta 20,95, ning Hiiu maakonnas, kus neid oli 10 000 elaniku kohta 24,3.
Lätis oli 2021. aasta 30. juuni seisuga eesnimi Riho 3 inimesel.
Siim

Siim on eestipärane mehenimi.
2025. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis eesnimi Siim 2969 mehel. Siim oli populaarsuselt 43. mehenimi. Siim oli keskmiselt 34 aasta vanune (mediaanvanus oli 35). Kõige populaarsem oli eesnimi Siim vanuserühmas 35–39, kus neid on 10 000 elaniku kohta 72,47.
Lätis oli 2021. aasta 30. juuni seisuga eesnimi Siim 5 inimesel.
Taavi

Taavi on eesti- ja soomepärane mehenimi.
Nimi tuleneb Piiblist tuntud tegeleaskuju Davidi ehk Taaveti nimest.
1. jaanuari 2018. aasta seisuga oli Eestis eesnimi Taavi 2500 mehel. Taavi oli populaarsuselt 61. mehenimi. Taavi oli keskmiselt 31 aasta vanune (mediaanvanus oli 30). Kõige populaarsem oli eesnimi Taavi vanuserühmas 25–29, kus neid oli 10 000 elaniku kohta 62,4.
1. jaanuari 2024. aasta seisuga on eesnimi Taavi 2489 mehel. Taavi on populaarsuselt 61. mehenimi. Taavi on keskmiselt 37 aasta vanune (mediaanvanus on 36). Kõige populaarsem on eesnimi Taavi vanuserühmas 30–34, kus neid on 10 000 elaniku kohta 52,14, ja Hiiu maakonnas, kus neid on maakonna 10 000 elaniku kohta 36,88.
Tauno

Tauno on eeskätt eesti- ja soomepärane mehenimi.
1. jaanuari 2019 seisuga oli Eestis eesnimi Tauno 721 mehel. Tauno on Eestis populaarsuselt 214. mehenimi.
Tauno oli keskmiselt 38 aasta vanune (mediaanvanus oli 37).
Kõige populaarsem oli eesnimi Tauno vanuserühmas 40–44, kus neid on 10 000 elaniku kohta 11,26 ning Lääne-Viru maakonnas, kus neid on 10 000 elaniku kohta 9,8.
Uku (mehenimi)

Uku on eestipärane mehenimi.
1. jaanuari 2019 seisuga oli Eestis eesnimi Uku 688 mehel. Uku on Eestis populaarsuselt 218. mehenimi. Uku oli keskmiselt 22 aasta vanune (mediaanvanus oli 14). Kõige populaarsem oli eesnimi Uku vanuserühmas 5–9, kus neid oli 10 000 elaniku kohta 15,34 ning Tartu maakonnas, kus neid oli 10 000 elaniku kohta 8,17.
1. jaanuari 2022 seisuga oli Eestis eesnimi Uku 748 mehel. Uku on Eestis populaarsuselt 211. mehenimi. Kõige populaarsem oli eesnimi Uku vanuserühmas 0–4, kus neid oli 10 000 elaniku kohta 15,88.
Ülar

Ülar on eestipärane mehenimi.
1. jaanuari 2019 seisuga oli Eestis eesnimi Ülar 297 mehel. Ülar on Eestis populaarsuselt 355. mehenimi.
Kõige populaarsem oli eesnimi Ülar vanuserühmas 50–54, kus neid on 10 000 elaniku kohta 5,75, ning Jõgeva maakonnas, kus neid on 10 000 elaniku kohta 6,86. Ülar oli keskmiselt 46 aasta vanune (mediaanvanus oli 46).
Üllar

Üllar on eestipärane mehenimi.
Üllari nimepäev on 1. september.
2016. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis nimi Üllar 894 mehel (populaarsuselt 183. mehenimi).
2020. aasta 1. jaanuari seisuga oli eesnimi Üllar 855 mehel. Üllar oli populaarsuselt 191. mehenimi.
Uno

Uno on mehenimi.
1. jaanuari 2017 seisuga oli Eestis eesnimi Uno 1129 mehel. Uno oli Eestis populaarsuselt 154. mehenimi. Uno oli keskmiselt 66 aasta vanune (mediaanvanus oli 66). 1. jaanuari 2019 seisuga oli Eestis eesnimi Uno 1034 mehel. Uno oli Eestis populaarsuselt 162. mehenimi.
Kõige populaarsem oli eesnimi Uno 2017. aastal üle 85-aastaste vanuserühmas, kus neid oli 10 000 elaniku kohta 28,94, ning Lääne maakonnas, kus neid oli 10 000 elaniku kohta 16.
Lätis oli 2021. aasta 30. juuni seisuga eesnimi Uno 34 inimesel.
Urmas

Urmas on soome ja eesti mehenimi.
1. jaanuari 2017 seisuga oli Eestis eesnimi Urmas 4433 mehel. Urmas on Eestis populaarsuselt 18. mehenimi. Urmas oli keskmiselt 51 aasta vanune (mediaanvanus oli 52).
Kõige populaarsem oli eesnimi Urmas vanuserühmas 50–54, kus neid oli 10 000 elaniku kohta 105,62 ning Hiiu maakonnas, kus neid oli 10 000 elaniku kohta 55,51.
Lätis oli 2021. aasta 30. juuni seisuga eesnimi Urmas 9 ja Urmass 2 inimesel.
Uuno (eesnimi)

Uuno on eesti- ja soomepärane mehenimi.
Vahur

Vahur on eestipärane mehenimi.
1. jaanuari 2018 seisuga oli Eestis eesnimi Vahur 1161 mehel. Vahur oli Eestis populaarsuselt 150. mehenimi.
Kõige populaarsem oli eesnimi Vahur vanuserühmas 45–49, kus neid on 10 000 elaniku kohta 18,78, ning Hiiu maakonnas, kus neid on 10 000 elaniku kohta 16,7. Vahur oli keskmiselt 47 aasta vanune (mediaanvanus oli 47).
2023. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis eesnimi Vahur 1090 mehel. Vahur oli populaarsuselt 154. mehenimi.
2025. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis eesnimi Vahur 1060 mehel. Vahur oli populaarsuselt 161. mehenimi.
Valter

Valter on mehenimi. Nime on pandud ka eestlastele.
2024. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis eesnimi Valter 522 mehel. Valter oli populaarsuselt 281. mehenimi. Valter oli keskmiselt 51 aasta vanune (mediaanvanus oli 61).
Vello

Vello on eestipärane mehenimi.
Nimi oli Eestis eriti populaarne 1930. aastate teises pooles ja selle üheks põhjuseks on nimetatud Mait Metsanurga 1934. aastal ilmunud teost "Ümera jõel", kus seda nime kandis üks teose peategelasi.
2018. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis eesnimi Vello 2769 mehel. Vello oli populaarsuselt 50. mehenimi. Vello oli keskmiselt 67 aasta vanune (mediaanvanus oli 68). Kõige populaarsem oli eesnimi Vello vanuserühmas 75–79, kus neid oli 10 000 elaniku kohta 92,23.
2023. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis eesnimi Vello 2219 mehel. Vello oli populaarsuselt 78. mehenimi. Vello oli keskmiselt 70 aasta vanune (mediaanvanus oli 71).
Lätis oli 2021. aasta 30. juuni seisuga eesnimi Vello 9 inimesel.
Viljar

Viljar on eestipärane mehenimi.
1. jaanuari 2019 seisuga oli Eestis eesnimi Viljar 841 mehel. Viljar on Eestis levikult 194. mehenimi.
Kõige populaarsem oli eesnimi Viljar vanuserühmas 35–39, kus neid on 10 000 elaniku kohta 15,95, ning Järva maakonnas, kus neid on 10 000 elaniku kohta 13,35. Viljar oli keskmiselt 43 aasta vanune (mediaanvanus oli 40).
Viljo

Viljo on eesti- ja soomepärane mehenimi.
1. jaanuari 2020 seisuga oli Eestis eesnimi Viljo 132 mehel. Viljo oli Eestis populaarsuselt 560. mehenimi. Kõige populaarsem oli eesnimi Viljo vanuserühmas 55–59, kus neid oli 10 000 elaniku kohta 1,85 ning Rapla maakonnas, kus neid oli 10 000 elaniku kohta 3,28. Viljo oli keskmiselt 51 aasta vanune (mediaanvanus oli 52).
Villu

Villu on eestipärane mehenimi. Nimi on mugandus germaani nimest Wilhelm (William).
1. jaanuari 2017 seisuga oli Eestis eesnimi Villu 777 mehel. Villu on Eestis populaarsuselt 203. mehenimi.
Villu oli keskmiselt 51 aasta vanune (mediaanvanus oli 54).
Kõige populaarsem oli eesnimi Villu vanuserühmas 55–59, kus neid on 10 000 elaniku kohta 10,6, ning Järva maakonnas, kus neid on 10 000 elaniku kohta 13,6.
Aare (perekonnanimi)

Aare on eesti perekonnanimi. 
Eestis oli seisuga 1. jaanuar 2021 perekonnanimi Aare 88 mehel ja 100 naisel. Sellega oli Aare perekonnanimede levikult meeste puhul 987. ja naiste puhul 924. kohal. Perekonnanimi on levinuim Järva maakonnas.
Aasmäe

Aasmäe on eesti perekonnanimi.
Aasmäe on eestistatud nimi, mida võeti 59 korral aastatel 1935–1940. Seda võtsid isikud, kelle algne nimi oli näiteks Aamann, Abramson, Amann, Ammon, Ardel, Assmuth ja Ausner.
2017. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Aasmäe 127 mehel ja 164 naisel. Perekonnanimede levikult on Aasmäe meeste puhul 581. ja naiste puhul 462. kohal.
Alver

Alver on eesti perekonnanimi. 
2021. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Alver 91 inimesel: 42 mehel ja 49 naisel. Perekonnanimede levikult on Alver meeste puhul 2580. kohal ja naiste puhul 2390. kohal. Nimi on levinuim Põlva maakonnas, kus neid on 10 000 elaniku kohta 4,85.
Eenpalu

Eenpalu on eesti perekonnanimi. Nimi võeti kasutusele 1935. aastal, kui Karl August Einbund oma nime eestistas.
Eenpalu on kantud Perekonnanimede kaitseregistrisse nr. 26 all. 2023. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Eenpalu alla viiel mehel ja alla viiel naisel.
Eskola

Eskola on eeskätt eesti ja soome perekonnanimi.
Eskola on kantud perekonnanimede kaitseregistrisse (nr. 14).
2017. aasta 1. jaanuari seisuga on Eestis perekonnanimi Eskola 5 mehel ja 6 naisel. Perekonnanimede levikult on Eskola meeste puhul 22029. ja naiste puhul 20684. kohal.
Jõgi (perekonnanimi)

Jõgi on eesti perekonnanimi. 
Statistika.
2022. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Jõgi 1315 inimesel: 614 mehel ja 701 naisel. Perekonnanimede levikult oli Jõgi meeste puhul 43. kohal ja naiste puhul 35. kohal.
Jõgi oli levinumaks nimeks vanuserühmas 80–84 aastat, kus seda oli 10 000 elaniku kohta 10,86. Perekonnanimi Jõgi oli kõige sagedasem Saare maakonnas, kus sellist nime kandis maakonna 10 000 elaniku kohta keskmiselt 43,72 inimest.
19. sajandi algul pandi pärisorjusest vabastamise käigus talupoegadele perekonnanimi Jõgi (tookordses kirjapildis Jögi, Joekki, Jöggi, Joeggi, Jeggi, Jöggy jne) eri mõisavaldades Eestimaa ja Liivimaa maakondades kokku 65 korral.
1930. aastate nimede muutmise kampaania käigus vahetati Eestis perekonnanimi Jõgi kahel korral ära - uuteks võetud nimedeks olid Jõgisaar ja Madar. 
Uueks perekonnanimeks võeti Jõgi kolmel korral, kui loobuti nimedest Bach, Junn ja Vill.
Kaljurand

Kaljurand on eesti perekonnanimi.
2017. aasta 1. jaanuari seisuga on Eestis perekonnanimi Kaljurand 163 mehel ja 200 naisel. Perekonnanimede levikult on Kaljurand meeste puhul 407. ja naiste puhul 341. kohal. Nimi on levinuim Jõgeva maakonnas, kus neid on maakonna 10 000 elaniku kohta 6,69.
Kallas (perekonnanimi)

Kallas on eesti perekonnanimi. 
2022. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Kallas 717 mehel ja 817 naisel. Perekonnanimede levikult on Kallas meeste puhul 28. ja naiste puhul 25. kohal.
2017. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Kallas 720 mehel ja 819 naisel. Perekonnanimede levikult oli Kallas meeste puhul 28. ja naiste puhul 27. kohal. Levinuim oli see Hiiu maakonnas, kus seda oli 10 000 elaniku kohta 45,04.
Kangro

Kangro on eesti perekonnanimi.
2020. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Kangro 620 inimesel: 288 mehel ja 332 naisel. Perekonnanimede levikult on Kangro meeste puhul 155. kohal ja naiste puhul 146. kohal. Nimi on levinuim Põlva maakonnas, kus seda on 10 000 elaniku kohta 18,86. Levinuim oli perekonnanimi Kangro vanuserühmas 50–54, kus seda oli 10 000 elaniku kohta 5,76.
Antti Rinne

Antti Juhani Rinne (sündinud 3. novembril 1962 Helsingis) on Soome poliitik ja ametiühingutegelane, kes oli 6. juunist kuni 10. detsembrini 2019 Soome peaminister.
Antti Rinne on õppinud õigusteadust.
Ta oli alates 2014. aasta maist kuni 2020. aasta augustini Soome Sotsiaaldemokraatliku Partei esimees ning oli Jyrki Kataineni ja Alexander Stubbi valitsuses rahandusminister. 
Eduskunda valiti ta esimest korda 2015. aastal.
Pinakoteek

Pinakoteek (kreeka keeles "πινακοθήκη") oli pildigalerii kas Vanas Kreekas või Vanas Roomas. Eriti kasutatakse seda nime Kreekas Ateena akropolil asunud hoone Propylaia vasema tiiva moodustanud pilte sisaldanud ehitise kohta. Pinakoteek asus otse Nike ja Athena templi kõrval.
Kuigi geograaf Pausanias kirjutab piltidest "mida aeg ei olnud kustutanud" ning mis näib viitavat freskodele, näitab fakt, et seintel ei ole jälgi ettevalmistustest krohvimiseks, seda, et need maalid olid molbertil pildid. Roomlased võtsid selle sõna kasutusse eramajas olevat pilte, kujusid ja muid kunstiteoseid sisaldavat ruumi tähistava sõnana.
Tänapäeval kasutatakse sõna "pinakoteek" sageli avaliku kunstigalerii kohta ja seda peamiselt Itaalias ("Pinacoteca"): näiteks Brera pinakoteek Milanos ja teised sarnased asutused Bolognas, Sienas, Vatikanis ja Torinos. Brasiilias asub Pinacoteca do Estado de São Paulo. Müncheni kolm peamist kunstigaleriid on Alte Pinakothek (vanem kunst), Neue Pinakothek (19. sajand) ja Pinakothek der Moderne. Aastatel 2010–2014 asus Müncheni lähedal Hallbergmoosi omavalitsuses "Pinakothek Hallbergmoos".
Ratchis

Ratchis (ka Rachis, Raditschs, Radics, Radiks jne) oli Friuli hertsog (739–744) ja langobardide kuningas (744–749). Tema isa Pemmo oli samuti Friuli hertsog. Ratchis abiellus roomlanna Tassiaga.
Ratchis valitses rahus seni, kuni ta otsustas teadmata põhjustel Perugiat piirama asuda. Paavst Zacharias suutis teda veenda piiramist lõpetama; seejärel Ratchis loobus troonist ja asus koos oma perega Monte Cassino kloostrisse. Pärast oma venna Aistulfi, kes oli tema troonist loobumise järel kuningaks saanud, surma aastal 756 proovis Ratchis veel korra langobardide üle valitseda, kuid ta sai lüüa langobardide viimaseks kuningaks jäänud Desideriuse käest ja taandus kloostrisse.
Sentinum

Sentinum oli Vana-Rooma linn, mis asus 21. sajandi alguse haldusjaotuse järgi Itaalia Marche maakonnas. Linn asus madalas kohas, ligikaudu kilomeeter lõunas tänapäevase Sassoferrato omavalitsusüksuse keskusest. Linna varemed määrati kindlaks 1890. aastal ja leid avaldati trükis T. Buccolini poolt.
Säilinud on linnamüüri alusmüürid ja leitud on ka linna väravaid, tee, veehoidlad ja elumajade riismeid. Tähelepanuväärsed kultuuriliselt tähtsaid leiud sisaldavad ka mitmeid 3. sajandi viimasest poolest pärinevaid mosaiiksillutisi ja raidkirju; viimaste hulka kuuluvad ka kolm tähtsat "tabulae patronatus"''t ehk ametlike patroonide määramise õiguslike ratifitseerimiste jäädvustust.
Sentinumi lähedal toimus aastal 295 eKr Sentinumi lahing, milles roomlased alistasid samniidide ja gallide ühisväed. 40. aastatel eKr toimunud Rooma kodusõdade ajal asus Sentinum Marcus Antoniuse poolele, kuid seepeale linn hävitati väejuht Salvidienus Rufuse juhitud Octavianuse vägede poolt. Linn planeeriti, ehitati ja linnastati uuesti ning Sentinumist sai keisririigi linn, millel olid munitsiipiumi ning (nagu vahel on oletatud) ka koloonia privileegid.
Linnas asunud keisririigi algusaega dateeritud termidest on leitud suur mustriline mosaiik, mida säilitatakse Marche riiklikus arheoloogiamuuseumis ("Museo archeologico nazionale delle Marche"). Münchenis asuvas Glüptoteegi muuseumis säilitatakse Sentinumist leitud 2. sajandist pärinevat värvilist Mithra-Soli kujutavat mosaiiki. Vana-Rooma ajast on säilinud ka mithraistlikud loomi kujutavad bareljeefid, mis esindasid pühendatud isiku arengu etappe, kuid need kasutati ära sealses Santa Croce kirikus; lisaks on jäädvustatud ka mitrahistlikke raidkirju.
Arvatakse, et Sentiumi linlik elu kukkus kokku 5. sajandi esimestel aastatel toimunud Alaric I sissetungi ajal ja hiljem see ei taastunud.
Linna asukohas ja seda ümbritsevatel aladel on tehtud arheoloogilisi väljakaevamisi Genova Ülikooli ja Urbino Ülikooli koostöös (töödejuhatajad olid vastavalt Maura Medri ja Sergio Rinaldi Tufi). Koht on kaitse all kui Sentinumi arheoloogiline park.
Adam Hlebowicz

Adam Stefan Hlebowicz (sündinud 7. novembril 1962) on poola ajakirjanik ja ajaloolane.
Ta on olnud Gdanski Läänemere kultuurikeskuse direktor.
18. märtsil 2002 anti talle Maarjamaa Risti IV klassi teenetemärk, tunnustades teda Gdanski Läänemere kultuurikeskuse direktorina tehtud töö eest.
Aleksander Bobkowski

Aleksander Bobkowski (5. jaanuar 1885 Kraków – 1. märts 1966 Genf) oli Poola sõjaväelane, poliitik, insener.
2. juunil 1935 anti talle Eesti Kotkaristi I klassi teenetemärk.
Andris Rāviņš

Andris Rāviņš (sündinud 3. jaanuaril 1955 Elejas) on Läti poliitik.
1980. aastal lõpetas ta Läti Põllumajandusülikooli mehaanikainseneri erialal.
Ta on alates 2001. aastast Jelgava linnapea.
1997. aasta augustist kuni 1998. aasta novembrini oli ta Läti põllumajandusminister.
7. detsembril 2005 anti talle Maarjamaa Risti IV klassi teenetemärk, tunnustades tema tööd Jelgava linnapeana.
Moses Wolf Goldberg

Moses Wolf Goldberg (30. juuni 1905 Ruhja – 17. veebruar 1964 Montclair, Essexi maakond, New Jersey osariik, USA) oli Eesti juudi päritolu keemik.
Ta sündis Ruhjas, kuid kasvas üles Võrus.
Aastal 1923 lõpetas ta Tartu Linna Saksa Ühishumanitaargümnaasiumi, siis õppis ta aastatel 1923–1924 Tartu Ülikoolis keemiat.
Ta läks 1924. aastal edasi Zürichi Tehnikakõrgkooli, mille lõpetas insener-keemikuna. Ta sai 1931. aastal samas doktorikraadi.
Ta emigreerus 1942. aastal koos abikaasaga Ameerika Ühendriikidesse. Ta arendas 1949. aastal koos Leo Henryk Sternbachiga välja meetodi biotiini (B-vitamiin) sünteesimiseks.
Andrea von Ramm

Andrea von Ramm (ka "Andrea Ramm von Marnov"; 8. september 1928 Pärnu – 30. november 1999 München) oli eesti ooperilaulja (metsosopran), muusikapedagoog.
Ta oli muu hulgas Itaalia muusikakollektiivi Studio der frühen Musik liige.
Tallinna Kolmekäelise Jumalaema kirik

Tallinna Kolmekäelise Jumalaema kirik on kreekakatoliku kirik Tallinnas aadressil Laboratooriumi tänav 22.
Eesti Evangeelselt Luterlikult Kirikult aastatel 1994–1997 renditud ja 1998. aastal omandatud keskaegse tsistertslaste kabeli remontis ja võttis kirikuhoonena kasutusele Ukraina Kreekakatoliku Kiriku Kolmekäelise Jumalaema Kogudus Tallinnas. 
1997. aasta lõpus kirik hävis tulekahjus, tahtliku süütamise asjas algatati kriminaalasi. 
14. oktoobril 2000 pühitseti taastatud kirik Kolmekäelise Jumalaema auks, kes on kõigi elusolendite, alusetult süüdistatute või ebaõiglaselt tagakiusatute kaitsja. Pühitsemise viis läbi Ukraina Kreekakatoliku Kiriku peapiiskop Ljubomõr Guzar. 
Kiriku ikonostaasi maalis Lvivi kunstnik Petro Gumenjuk, interjööri kujundas ja teostas koos abilistega koguduse vanem Anatoli Ljutjuk.
Alexander Postels

Alexander Johann Gustav Postels (vene Александр Филиппович Постельс; 24. august 1801 Helme pastoraat – 28. juuni 1871 Viiburi) oli baltisaksa päritolu Venemaa mineraloog, maadeuurija ja pedagoog. Ta oli Keiserliku Peterburi Teaduste Akadeemia liige.
Mihhail Kotik

Mihhail Kotik (23. jaanuar 1923 Berditšiv, Ukraina – 20. detsember 1994) oli psühholoogiateadlane. Ta töötas Tartu Ülikoolis loogika ja psühholoogia kateedris õppejõu ning hiljem kateedri juhatajana. Tema peamiseks uurimissuunaks oli tehno- ja ohutuspsühholoogia.
Elukäik.
1940. aastal astus Kotik Moskva Lennundusinstituuti, kust kahe aasta pärast läks vabatahtlikuna sõtta, teenides lennuväes mehaanikuna. 1948. aastal lõpetas ta lennuväe inseneride akadeemia, mille järel hakkas tööle lennuväeinsenerina sõjaväe lennuväljal. 1970. aastal läks erru alampolkovniku aukraadis. Psühholoogiaga hakkas ta tegelema olude sunnil: Nõukogude Liidus toimus lennukatastroof, mida uurinud komisjon süüdistas õnnetuses Mihhail Kotiku juhitud inseneriteenistust. Kotikul õnnestus aga tõestada, et tegu ei olnud tehnilise, vaid konkreetse indiviidi poolt tehtud veaga. Sellest alates sai inimlike vigade analüüs Mihhail Kotiku üheks olulisemaks uurimisteemaks, mida käsitlevad ka mitmed tema venekeelsed monograafiad.
1965. aastal kaitses ta tehnikateaduste kandidaadi väitekirja ning 1975. aastal Moskva Ülikoolis psühholoogiadoktori väitekirja, aga kraad jäi kinnitamata. 1987. aastal kaitses Leningradis uue, ohutuse psühholoogia teemalise tööga edukalt psühholoogiadoktori kraadi.
Ta sattus Tartusse Tartu Ülikooli loogika ja psühholoogia kateedri tollase juhataja Andres Pärli kutsel ning hakkas õpetama tehnopsühholoogia kursust. Alates 1966. aastast oli Mihhail Kotik seotud Tartu Ülikoolis psühholoogia õpetamisega, millest ligi 10 aastat oli ta loogika ja psühholoogia kateedri juhataja ja ainus professor. Pärast emeriitprofessoriks saamist pidas ta kuni surmani psühholoogialoenguid.
Olulisimad tööd.
Mihhail Kotik avaldas 1978. aastal tehnopsühholoogia õpiku, mis oli üsna unikaalne nähtus vene keeleruumis. Tema kõige olulisemaks tööks peetakse 1981. aastal ilmunud teost "Ohutuse psühholoogia". See on ka tema kõige tsiteeritum töö, mida 2012. aasta seisuga Web of Science'i andmetel on kümmekond korda tsiteeritud. 1971. aastal tuli Kotiku sulest teos "Inseneripsühholoogia lühikursus", kuhu ta koondas Tartu Ülikoolis peetud inseneripsühholoogia kursuse loengud. 1985. aastal ilmus temalt raamat "Juhtimise vead", 1990. aastal aga "Inimlaps autoroolis. Psühholoogiaprofessori tähelepanekuid", kus ta käsitles liiklusohutuse psühholoogilisi aspekte.
Isiklikku.
Pärast Eesti taasiseseisvumist sai ta teenete eest Eesti kodakondsuse ja suri 1994. aastal leukeemiast nõrgestatuna kopsupõletikku.
Mihhail Kotiku eluteed lennuväe inseneri ja teadlasena kajastati 2015. aasta jaanuarist märtsini Tartu Ülikooli raamatukogus näitusel "Professor Mihhail Kotik ja ohutuspsühholoogia".
Benno Schotz

Benno Schotz (28. august 1891 Kuressaare – 11. oktoober 1984 Glasgow) oli eesti päritolu Šotimaa skulptor.
Bernhard Otto von Rehbinder

Bernhard Otto von Rehbinder (21. november 1662 Tallinn – 12. november 1741 Torino) oli Sardiinia kindralfeldmarssal.
Bernhard Otto von Rehbinder sündis 1662. aastal Tallinnas Udriku mõisniku vabahärra Otto von Rehbinderi ning Gertrud Helena von Tiesenhauseni pojana. Tema isa oli Rootsi sõjaväelane ja poliitik Otto von Rehbinder (arvatavasti 1640 – oktoober 1710), Eestimaa rüütelkonna peamees, Eestimaa maanõunik, hiljem 1710. aastal Tallinna piiramise ajal Tallinna komandant Põhjasõjas. Vanaisa, vabahärra Heinrich von Rehbinder (1604–1680), oli Rootsi ratsaväe kindralmajor ning 1673–1680 Soome kuberner. 
Sõjaväeteenistust alustas ta 1680. aastal lipnikuna Rootsi kuninga ihukaardiväe rügemendis, seejärel 1689. aastal teenis ta kaptenina krahv Nils Bielke rügemendis, siirdus seejärel Pfalzi kuurvürstkonda Pfalzi kuurvürst Johann Wilhelmi teenistusse, kus osales Üheksa-aastases sõjas ehk Pfalzi pärilussõjas 1688–1697. 
B. O. von Rehbinder juhtis Pfaltzi vägesi Hispaania pärilussõjas, Prantsuse vägede vastast sõjakäiku Piemontesse 1706. aastal. Prantsuse väed piirasid Orléansi hertsog Philippe’i juhtimisel parasjagu Torinot ning saksa vägede eesmärk oli Savoia hertsogkonna pealinn piiramisrõngast vabastada. Saksa-Rooma keisri Savoia Eugeni väed, Rehbinder nende hulgas, ründasid prantslaste positsioone ning sundisid nad taganema. 
Seejärel asus B. O. von Rehbinder Savoia hertsog Vittorio Amedeo II teenistusse. Rehbinder osales seejärel Provence’i sõjakäigul ja Touloni piiramisel (1707). 1707. aastal määrati Rehbinder Biella kuberneriks ning sõjategevuse lõppemise järel Pinerolo linna ning Luserna ja Pragelato oru kuberneriks. 
Sõja lõppedes aastal 1713 sai Savoia Sitsiilia ning Vittorio Savoia hertsogitiitli kõrvale Sitsiilia kuninga tiitli. Vastavalt Londoni lepingule aastast 1718 vahetas Vittorio Amedeo II aastal 1720 Sitsiilia Sardiinia vastu. Sardiinia muudeti siis Sardiinia kuningriigiks. Seda vastloodud riiki kutsuti Savoia riigid või Sardiinia kuningriik ja see koosnes mitmest riigist. 1730. aastal nimetas Savoia kuningas Vittorio Amedeo II Rehbinderi Savoia marssaliks. Tegu oli kuningriigi kõrgeima sõjaväelise ametikohaga.
Otto von Rehbinder suri 1742. aastal ja ta maeti Torino Püha Vaimu katedraali Püha Silvestri kabelisse.
Kersti Uibo

Kersti Uibo (sündinud 22. septembril 1956 Kilingi-Nõmmes) on Londonis elav ja töötav eesti filmirežissöör (dokumentalist).
Haridus.
Ta on lõpetanud Tallinna 7. Keskkooli (1974), Moskva Maurice Thorezi nimelise Võõrkeelte Instituudi inglise ja saksa filoloogina (1980), Londoni Ülikooli Queen Mary College’i ajalooteaduskonna bakalaureusekraadiga (1991) ning National Film and Television Schooli (NFTS) dokumentaalfilmi režii osakonna magistrikraadiga (1995). 
Töö.
Kersti Uibo töötas aastatel 1980–1984 Eesti Televisioonis muusikasaadete toimetajana. 
Pärast abiellumist 1985. aastal asus ta elama Londonisse, kus töötas aastatel 1985–1988 Londoni ülikooli Queen Mary kolledžis. 
Aastatel 1990–1991 töötas ta Ühendkuningriigi Eesti Infobüroo direktorina, olles üks Eesti saatkonna taastajatest. 
1995. aastast on ta vabakutseline dokumentaalfilmide režissöör ja filmiõpetaja, kes korraldab rahvusvahelisi dokumentalistide meistriklasse. 
Looming.
Kersti Uibo dokumentaalfilmid on esindanud Eestit filmipäevadel ja osalenud paljudel rahvusvahelistel filmifestivalidel. 
Ehkki tema 1994. aasta dokumentaalfilm „Evaldimaa“ on tehtud tudengifilmina, võitis see Pärnu Rahvusvahelise Dokumentaal- ja Antropoloogiafilmide Festivali peaauhinna ning esindas Eestit Pariisi „Cinema du Reel“ (1997) Balti retrospektiivi filmiprogrammis, Londoni Balti Kultuuripäevadel (1998) ja Montreali dokumentaalfilmifestivali (1999) Balti retrospektiivis. Tema dokumentaalfilme „Diiva vannis“ (1993) ja „Evaldimaa“ näidati New Yorgi Moodsa Kunsti Muuseumis programmis „New Documentaries“ (1996). 
2005. aasta Pimedate Ööde filmifestivali raames esines Uibo oma autoriprogrammiga.
Filmirežissööride manifest.
Ta on üks 59 Eesti filmirežissöörist, kes allkirjastasid 2021. aasta septembris Eesti valitsusele adresseeritud manifesti, mis oli ajendatud valitsuse plaanist vähendada järgmisel aastal Eesti filmide rahastust 42 protsenti. "See tähendaks Eesti filmikultuuri vältimatut hääbumist," olid praktikutest filmiloojad mures Eesti filmi käekäigu pärast.
Isiklikku.
Kersti Uibo vanavanaisa oli Karl August Hermann ja tema õde on laulja Pille Lill.
Kersti Uibo tudengifilm „Diiva vannis“ (1993) portreteerib tema enda ja ta õe kui noorte, rahvusvahelise haardega ambitsioonikate loomeinimeste tegemisi ja igapäeva.
Kätlin Valdmets

Kätlin Valdmets (sündinud 1988 Harju maakonnas) on eesti modell. 
Ta võitis 2012. aastal Miss Estonia võistluse.
Madli Vilsar

Madli Vilsar (sündinud 13. septembril 1991 Kuressaares) on eesti modell. 
Ta võitis 2011. aastal Miss Estonia võistluse. 
Pärast Eestist lahkumist töötab ta referendina Eesti Suursaatkonnas Londonis.
Aleksei Feofanov

Aleksei Feofanov (vene Алексей Александрович Феофанов; 16. märts 1896 – 20. detsember 1967 New York) oli Eesti ja Venemaa sõjaväelane (kapten).
Ta on kirjutanud sõjanduse õppematerjale.
Välislingid.
Ohvitseride andmekogu
Eduard Robert Friedrich Michelson

Eduard Robert Friedrich Michelson (27. oktoober 1861 (ukj) Tallinn – 28. september 1944) oli Eesti psühhiaater.
Ta õppis aastatel 1881–1887 Tartu Ülikooli arstiteaduskonnas.
Endel Redlich

Endel Redlich (7. märts 1923 Sepa talu, Vigala vald, Läänemaa – 28. juuni 1949 Urevere, Kullamaa vald, Läänemaa) oli eesti metsavend.
Elulugu.
Ta sündis seitsmelapselises perekonnas. Lõpetas 1941. aastal Pärnu Poeglaste Gümnaasiumi. 
1944. aasta sügisel põgenes Nõukogude mobilisatsiooni eest metsa. 1945. aasta lõpul ta legaliseerus. Vabadust lubati talle tingimusel, et ta hakkab tegema julgeolekuorganitega koostööd. Talle anti agendinimi "Röövel", kuid ta põgenes kohe metsa tagasi. 
Oli 1946. aastal Läänemaal loodud metsavendade organisatsiooni Relvastatud Võitluse Liidu juht. Hukkus 1949. aasta 28. juunil Topi talu lähedal Ureveres Kullamaa vallas julgeoleku korraldatud varitsuses.
Johan Leppik

Johan Leppik (ka Juhan Leppik; 28. juuli 1894 Suure-Kõpu vald – 25. jaanuar 1965 Ryssby, Rootsi) oli Eesti arst ja diplomaat.
Ta lõpetas 1912. aastal Tartu Aleksandri Gümnaasiumi ja 1918. aastal Tartu Ülikooli, kus oli õppinud arstiteadust.
Aastatel 1924–1927 oli ta Eesti saadik Poolas, 1931–1936 Leedus ja 1936–1940 Itaalias.