Aet Maasik

Aet Maasik (8. juuli 1941 Tallinn – 20. august 2013) oli eesti sisearhitekt ja restauraator, kes paistis silma tööga ajalooliste interjööride säilitamise ja taastamise vallas.
Ta lõpetas 1959. aastal Tallinna 22. Keskkooli ja 1965. aastal puitehistöö erialal Eesti Riikliku Kunstiinstituudi.
Aastatel 1966–1969 töötas ta Eesti Projektis, 1969–1977 Vabariiklikus Restaureerimisvalitsuses, 1978–1985 EKE Projektis, 1985–1992 Eesti Ehitusmälestistes ja aastast 1992 AS-is Vana Tallinn. Selle kõrvalt õpetas ta Eesti Kunstiakadeemia üliõpilastele joonistamist, tutvustas ajaloolisi interjööre ning juhendas praktikaid.
Looming.
1960. aastatel lõi Aet Maasik modernistlikke ruumikujundusi, mida esindasid näiteks kohvik Szolnok (1967), EKP Keskkomitee hoone (hilisem Välisministeeriumi hoone) Rävala puiestee 9 (1968, koos Hannes Krulliga) ja Tallinna Polütehnilise Instituudi raamatukogu Ehitajate tee 5 (1969). Toona osales ta ka Viru hotelli projekteerimisel.
1970. aastatel hakkas ta rohkem kasutama klaasi ja niklit ning heledamaid toone, mille iseloomulikud näited olid Pärnu sanatooriumi Tervis spordihoone ja mudaravila (projekteeritud 1978) ning Pirita kaubanduskeskuse interjöör (1979; mõlemad koos Loomet Raudsepaga). 
1980. aastatel kujundatud ruumides võib näha postmodernistlikke kaare-, samba- ja sakmemotiive, mustrilisi põrandaid ja peegelpindu, värvid on enamasti kontrastsed: Ikla teedetalituse hoone (1980), Laeva keskusehoone (1981), Raikküla keskusehoone (1986), Palivere kohvik-söökla (1982), Imavere kohvik-söökla (1984) ja Võru KEKi kontor (1984). Samal ajal valmisid tema kujunduse alusel Pärlselja pioneerilaagri mänguväljakud ja Saare KEKi administratiivhoone sisekujundus, mida peetakse kolhoosiehituse üheks silmapaistvamaks näiteks Eestis.
Aet Maasik on loonud silmapaistvaid ajalooliste hoonete sisekujundusi, milles ta on lähtunud talurahvaarhitektuurist – Kuressaare kohvik Veski (1974) ja Audru Kuldlõvi kõrts (1976) – ja ajaloolistest stiilidest – Kuressaare raekoda (1973), Tallinna Mustpeade maja (Pikk tänav 26, 1985), EELK konsistoorium (Kiriku plats 3, 1994), Albu ja Tõstamaa mõisa peahooned, Kuressaare Laurentiuse kirik. Tallinnas tegi ta sisekujunduse Eesti NSV Riiklikule Noorsooteatrile, Õpetajate Maja saalidele, Eesti Panga interjöörile, Munkadetaguse torni kohvikule, kohvikule Tallinn ning restoranidele Astoria ja Maharaja (1991).
Kuressaare raekoja juurde pöördus ta tagasi 1995–2005, mil juhtis seal teatud restaureerimistöid, kujundas restorani Raekelder, tema eestvedamisel taastati lõuend-laemaal raesaali laes.
Kirjutisi.
Aet Maasiku hinnangul on Eestis säilinud silmapaistvalt rikkalik mõisaarhitektuur ja vanad linnaosad, vastandina meie naaberriikidele, kus restauraatoridel napib tööbaasi. Tema arvates ei vasta tõele pikka aega valitsenud arvamus, justnagu leiduks Eestis vähe ajaloolisi laemaalinguid, vaid nende tundmatus tuleneb vahepealsest suhtumisest varasemasse kunsti: "Vanadele maalingutele pandi paras põõn juba ilmselt klassitsismi ajal, kui oli suurmood kõik maalingud üle võõbata, nikerdused varjata või hävitada jne. Punkt kaks hävitati suur osa vanadest rikkustest esimese vabariigi ajal, mil samuti lokkas minimalism ja kammitsetus. Nii et nõukogude aega nii väga süüdistada ilmselt ei saagi, igatahes mitte rohkem kui sellele eelnenud perioode".
Tunnustus.
2010. aastal pälvis Aet Maasik Muinsuskaitseameti tänukirja Kõue-Triigi mõisa peahoone sisekujunduse põhiprojekti eest. Sellega seoses tõsteti esile ka tema varasemat tööd selliste Saare maakonna muinsuskaitseobjektide nagu Pidula mõis, Kuressaare raekoda ja Veski trahter renoveerimisel.
Isiklikku.
Tema ema oli sisearhitekt Olga Maasik (1917–1995), õde tekstiilikunstnik Maasike Maasik, vend kaugsõidukapten Jaak Maasik (1939–2015).