Marksistlikud rahvusvaheliste suhete teooriad

Marksistlikud rahvusvaheliste suhete teooriad vastanduvad liberaalsetele ja realistlikele teooriatele. Marksistid vastanduvad liberaalsele lähenemisele, mille kohaselt toimib majandussfäär enda spetsiifiliste seaduste alusel. Marksistid pooldavad merkantilistlikku majandusteaduslikku vaadet, mille kohaselt poliitika ja majandus on tihedasti kokku põimunud. Samas paigutavad marksistid hierarhias majanduse poliitikast kõrgemale. 
Marksismi järgi põhineb kapitalistlik majandus kahe sotsiaalse klassi vastasseisul. Esimene neist on keskklass, väikekodanlased, kelle omanduses on tootmisvahendid. Teine on proletariaat, töölisklass, mis kannab tööjõudu ja müüb seda keskklassile. Probleem tekib sellest, et proletariaadi töömaht on suurem kui see, mille ta palgana tagasi saab. Nii tekib kapitalistlik kasum, mille omandab väikekodanlus proletariaadi ekspluateerimise läbi.
Olulisemad autorid.
Karl Marx.
Karl Marx nägi majandust klassidevahelise ebavõrdsuse ja inimeste ekspluateerimise algena. Marx leidis, et kapitalism on maailmasüsteemina selline jõud, mida tuleb mõista pigem globaalsetes kui lokaalsetes terminites. See tähendas seda, et nn emantsipatsioon oli globaalne projekt. Marx väitis vastupidi liberaalidele, et emantsipatsioon ei ole kõigest poliitiline protsess, mis ei puuduta mitte kuidagi majanduslikke ebavõrdsusi. 
Marx on mõjutanud mitmeid kaasaegseid rahvusvaheliste suhete teoreetikuid. Põhilised Marxi ideed, millest lähtutakse:
Sellegipoolest on ajalugu näidanud, et rahvusvaheliste suhete marksistlikud teooriad, nende hulgasVladimir Lenini imperialismi, samuti mitmed keskus-perifeeria ja maailmasüsteemi analüüsi teooriad on osutunud mitterahuldavaks.
Edward Hallett Carr.
Edward Hallett Carr oli marksistlik ajaloolane. Teda peetakse üheks mõjukamaks liberaalse internatsionaalsuse kriitikuks. Carri arusaam rahvusvaheliste suhete teooriast on marksistlike algetega, kuna see rõhutab materiaalsete hüvede nappust ja väidet, et seadused ja moraalsus teenivad domineerivate gruppide huve. 1939. aastal ilmus tema teos "The Twenty Years Crisis", mis sisaldas uusi arusaamu ja sõnavara rahvusvaheliste suhete mõistmiseks.
Liberaalsele internatsionalismile omistas Carr seal tähenduse "utopism". See vastandus Carri enda lähenemisele, mida ta ise nimetas "realismiks". Carri arusaama kohaselt on liberaalsel doktriinil, mille kohaselt on rahvusvahelised huvid harmoneeritud, olulisi puudujääke. See doktriin jätab märkamata selle, et rahvusvahelistele suhetele on omane rikaste ja vaeste tegutsejate vaheline konflikt. Maailmale on omane vajalike asjade ja ressursside nappus. Need, kellel vajalik olemas on, tahavad seda endale hoida. Seega toetavad nad "seaduse ja korra" poliitikaid. Need, kellel puudub vajalik, ei austa nii suurel määral seadusi. See on Carri arvates ka loomulik, kuna just seadus hoiab vaeseid tegutsejaid seal, kus nad on.
Carri arvates peabki rahvusvaheline poliitika selle situatsiooni mõistmisele tuginema. On utoopiline mõelda, et vaeseid tegutsejaid on võimalik suunata arusaamisele, mille kohaselt peaksid nad moraalselt ja õiguslikult käituma. Realistlik on mõelda hoopis seda, et rikaste ja vaeste vahelise olemusliku konfliktiga tuleb toime tulla, mitte sellest mööda vaadata. 
Carri vaated said laialdase tunnustuse osaliseks pärast Rahvasteliidu liberaalsele internatsionalismile toetuvate eesmärkide ebaõnnestumist. Carri realistlikku seletust rahvusvahelistele suhetele peeti kooskõlalisemaks ja kohasemaks.
Raúl Prebisch.
Strukturalismi-ideede võtmeedendajaks peetakse Argentina majandusteadlast Raúl Prebischit, kes oli mõjutatud Marxi poliitökonoomia käsitlusest. Prebisch lükkas aga tagasi eelduse, mille kohaselt imperialism tooks kaasa kapitalistliku industrialiseerimise arengumaades. Selles osas oli Prebisch mõjutatud marksistlikust majandusteadlasest Paul Baranist. Baran väitis, et monopoolne kapitalism ei täitnud 20. sajandi keskpaigaks enam progresseeruvat rolli. Arengumaade industrialiseerimist hoiti tagasi selleks, et säilitada kapitalismi keskuste monopoolsed kasumid.
Prebischi eesmärk oli seega leida mehhanism, mille abil kapitalistlikud keskused takistasid perifeerial arenemast. Mehhanism oli järgmine: arengumaades toodeti enamjaolt esmakaupu (toitu, toorainet), mis seejärel vahetati arenenud maadest toodetavate tööstuskaupade vastu. Prebischi järgi näitab pikaajaline trend aga seda, et esmakaupade väärtus väheneb ja tootjate vaheline konkurents suureneb. Järelikult väheneb ka võimalus tööstuskaupade soetamiseks, ent vajadus nende järele järgib tõusvat trendi. Tööstust iseloomustab pidev toodete arendamine ja tehnoloogiline innovatsioon. Agrikultuurile ei ole aga omane järsk tootlikkuse kasv ning turunõudlus on piiratud.
Robert Cox.
Robert W. Cox on tuntud neo-marksistlik poliitökonoomia analüütik. Coxi teooriasse on kätketud nn ajalooliste struktuuride kontseptsioon, mis tähistab mingit konkreetset jõudude konfigureeringut. Viimane koosneb kolmest vastastikmõju omavast jõudude kategooriast: materiaalsetest võimetest, ideedest ja institutsioonidest. Seejärel paigutatakse ajaloolised struktuurid kolmele tasandile:
Coxi teooria käsitleb poliitika ja majanduse keerukat vastastikmõju (s.o sotsiaalsete jõudude, riigivormide ja maailmakordade vastastikune toime). Teooria ülesanne on uurida välja see, missuguseks kujunevad need vastastikmõjud käesolevas ajaloofaasis:
Strukturalism.
Strukturalism on marksistlik rahvusvaheliste suhete üldine teooria, mis püüab seletada seda, kuidas maailm tervikuna toimib. Teisalt on strukturalism oma päritolult ka n-ö lõunamaine teooria, mis on orienteeritud ennekõike arengumaade probleemide lahendamisele ja huvide edendamisele. Strukturalism rahvusvahelistes suhetes kujutab endast kogumikku teooriatest, mis arendati välja 1950.–1970. aastatel, et selgitada Kolmanda Maailma ehk vähearenenud riikide poliitilist ja majanduslikku allumist arenenud riikidele. Nende alla kuuluvad sõltuvusteooria, keskus-perifeeria analüüs ja maailmasüsteemi analüüs. Nende lähenemiste ühiseks jooneks on idee, et arengumaad ja arenenud maad on üksteisega strukturaalses suhtes: mõlemad piirkonnad on osa struktuurist, mis määrab ära omavahelise suhtluse seaduspärasused.
Maailmasüsteemi analüüs.
Analüüsimehhanismi tuntuima versiooni rajajaks on Immanuel Wallerstein. Wallersteini käsituses tähistab maailmasüsteem unifitseeritud ala, mida iseloomustavad kindlad majanduslikud ja poliitilised struktuurid – need on ka omavahelises sõltuvuses.
Ajaloos on eksisteerinud kahte peamist tüüpi maailmasüsteeme: maailmaimpeeriumid ja maailmamajandused. 
Wallersteini järgi rajati kapitalistlik maailmamajandus 16. sajandil. See põhines rahvusvahelisel tööjaotusel, mis ajapikku laienes kõikidesse maailma osadesse. Tööjaotuse tulemusena toimus spetsialiseerumine. Vastavalt spetsialiseeritud aladele on ka kapitalistlik maailmamajandus ehitatud hierarhilisele alusele, mis koosneb tuumast, perifeeriast ja poolperifeeriast.
Iga sellise piirkonna klassistruktuur erineb vastavalt sellele, kuidas on selle domineeriv klass seotud maailmamajandusega. Tööjõu jaotus ühelt poolt nõuab ja teiselt poolt suurendab regioonidevahelist ebavõrdsust. Perifeeriariigid on nõrgad, kuna nad ei suuda oma saatust kontrollida. Tuumriigid domineerivad nii poliitiliselt, majanduslikult, kui ka sõjaliselt ning riigi peamiseks funktsiooniks on seejuures tagada kapitalistliku tootmisviisi säilimine.
Kapitalistliku maailmamajanduse põhimehhanism on "ebavõrdne vahetus", mida tugevad riigid saavad nõrkadele riikidele peale suruda. Siin on keskseks terminiks "majanduslik lisaväärtus", mis kantakse perifeeriast üle tuumriigile. See lisaväärtus omistatakse madalapalgalistelt, madala tuluga tootjatelt perifeerias kõrgepalgaliste ja suure tuluga tootjatele tuumriigis. Kapitalism hõlmab seega kogu maailmamajanduse lisaväärtuste omistamist tuumriikidele.
Ebavõrdse vahetuse juures on oluline roll poolperifeerial. Viimane saab tekitada poliitilist stabiilsust seeläbi, et käitub n-ö puhvrina perifeeria ja tuuma vahel. Selline maailmamajandus pole iseloomult täielikult staatiline – süsteemiosas võivad muutuda perifeeriast poolperifeeriaks, poolperifeeriast tuumaks ja vastupidi. Kapitalistlik süsteem enda loomuselt aga ei muutu – see jääb tahes-tahtmata tuuma, poolperifeeria ja perifeeria hierarhiaks, mida iseloomustab ebavõrdne vahetus.