tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
F-sari

"F-sari" (ka lihtsalt F) on kirjastuse Varrak ulmeraamatute sari, mis sai alguse 1996. aastal ja ilmub tänapäevani.
Kuni siiani on sarjas ilmunud järgmised teosed (NB! nimekiri ei pruugi olla täielik, kindlasti puuduvad siit mitmed trükikordused).
Kuigi kirjastus väidab oma kodulehel eksikombel sarja kuuluvaks ka Robin Hobb'i "Farseeri-triloogia" raamatud "Salamõrtsuka õpilane" (2. trükk, 2007) ja "Kuninglik salamõrtsukas : 1. osa" (2007), puudub raamatutes endis selle kohta igasugune märge, samuti ei ole neil sarjale omaseid kujunduselemente ja seega nad sarja ei kuulu.
REAPER

REAPER (Rapid Environment for Audio Production, Engineering, and Recording) on muusikatarkvara ("Digital audio workstation"), mis on mõeldud digitaalseks helitöötluseks ja muusika loomiseks. 
REAPER on praegu saadaval Windowsile, kuid varsti ilmub ka versioon MacOSXi jaoks. 
Funktsioonidelt sarnanedes tarkvaraga nagu Cubase, ProTools, Logic jt on REAPER tunduvalt odavam. Neile, kes ei soovi tarkvara kasutada kommertseesmärgil, on see saadaval 50 dollari eest, tavahind on 225 dollarit. Samuti peaks REAPER olema üpris vähenõudlik ressursside suhtes ning selle uuendused ilmuvad tihti, tootjad on avatud kasutajate tagasisidele.
Mõned funktsioonid: toetab DX ja VST liideseid, mõned on tarkvaraga kaasas; ReWire "host" ja "slave mode"; ReaMote liidese abil on võimalik kasutada teise arvuti ressursse kohtvõrgu kaudu.
Janar Talts

Janar Talts (sündinud 7. aprillil 1983) on eesti endine elukutseline korvpallur, kes töötab 2019. aastast Tartu Ülikooli korvpallimeeskonna spordidirektorina.
Aastatel 2004–2019 Eesti korvpallikoondisse kuulunud Talts esindas enamiku klubikarjäärist Tartu Ülikooli korvpallimeeskonda, kuid mängis ka Saksamaa, Venemaa ja Itaalia klubides.
Klubikarjäär.
Talts alustas profikarjääri 2001. aastal, kui liitus TTÜ/A. Le Coqi meeskonnaga. Ta mängis seal 2002. aasta lõpuni, kuni sõlmis lepingu Tallinna Kaleviga, kelle ridadesse jäi kaheks aastaks. 2003. aastal tuli ta Kalevi meeskonnaga Eesti meistriks. 
2004. aastal sõlmis Talts lepingu Saksamaa kõrgliigaklubiga Köln 99ers. Kölni klubiga tuli Talts 2006. aastal Saksamaa meistriks ning võitis 2005. ja 2007. aastal Saksamaa karika.
2007. aastal liitus Talts Eesti meistri Tartu Ülikool/Rockiga. Talts aitas Tartu Rocki EuroCupi nelja parema hulka, kui võideti Permi Ural Greati. Finaalturniiril tuli aga vastu võtta ainult kaotused ja piirduti neljanda kohaga. 2007/08. hooajal jõudis Tartu Eesti meistrivõistlustel finaali, kus alistati vana rivaal Tallinna BC Kalev/Cramo mängudega 4 : 0.
2008/09. hooajal hõbedaga leppinud Tartu tuli uuesti Eesti meistriks hooajal 2009/10, kui finaalis alistati taas Kalev/Cramo. Talts valiti finaalseeria kõige väärtuslikumaks mängijaks.
2010. aasta detsembris liitus Talts Venemaa klubiga Samara Krasnõje Krõlja. Juba kolm kuud hiljem siirdus Talts edasi Itaalia kõrgliigasse Pallacanestro Varese ridadesse.
Talts naasis Tartu Rocki 2013. aasta augustis ja võitis 2013/14. hooajal Eesti meistriliigas hõbeda. Järgmisel aastal tuli Talts neljandat korda Eesti meistriks, kui Tartu alistas finaalis 4 : 1 Kalev/Cramo. Talts valiti nii kuldse 2014/15. hooaja kui ka hõbedase 2015/16. hooaja põhjal meistriliiga parimaks kaitsemängijaks.
Koondisekarjäär.
Janar Talts kuulus aastatel 2004–2019 Eesti korvpallikoondisse. 
2015. aasta Euroopa meistrivõistlustel tõi Talts keskmiselt 10,4 punkti ja 4 lauapalli mängus ning Eesti saavutas 20. koha.
Tetracheilostoma carlae

Tetracheilostoma carlae (sünonüüm "Leptotyphlops carlae") on ahassuumadulaste sugukonda kuuluv madu, keda praegu peetakse maailma väikseimaks maoks.
Liik leiti Barbadose saarelt, mis on 431 km² suur. Usutakse, et ta on endeem ja mujal üldse ei ela. Barbados on väga tihedalt inimasustatud ja mets on saarelt suuresti maha raiutud ning nähtavasti ei ole maole sobivat elukeskkonda rohkem kui mõni ruutkilomeeter. Maod elavad Barbadose keskel, saare kõrgeimas osas (saar kerkib 340 meetri kõrguseni merepinnast).
Suurima isendi pikkuseks on mõõdetud 10,4 cm. Keskmine pikkus on 10,0 cm.
Nagu ülejäänud ahassuumadulased, nii ka "Leptotyphlops carlae" toitub peamiselt termiitidest ja sipelgavastsetest. Madu pole mürgine.
Madu arenes välja metsas ja eeldatavasti vajab ta eluspüsimiseks metsakeskkonda. Ürgmetsa ei ole Barbadosel säilinud. Mao ökoloogiast, levikust ja arvukusest on vähe teada. Ahassuumao perekonnas on hulk liike, mis on kõik eluviisilt sarnased, küllap on samasugune ka "Leptotyphlops carlae".
Emasmadu muneb ühe muna, millest kooruv poeg on poole lühem kui täiskasvanud madu. Madu ei saagi oluliselt väiksem olla, sest on teatud mõõtmed, millest väiksem madu ei leia endale sobivat toitu ja see paneb piirid ka täiskasvanud maole, mille sisse vastava suurusega muna peab ära mahtuma. Juuresoleval pildil on madu kujutatud USA veeranddollarilisel, mille läbimõõt on 24,26 mm.
Madu avastati 2008. Alles hiljem selgus, et maailma muuseumides on selle mao kaks varasemat eksemplari, mis pärinevad aastatest 1889 ja 1963, aga need olid määratud ekslikult kuuluvana teise ahassuumaoliiki, mis elab üksnes naabersaarel Martinique'il.
Esimesena määratles mao eraldi liigina ja andis tema teadusliku kirjelduse Pennsylvania Osariigi Ülikooli bioloog S. Blair Hedges, kes nimetas mao oma abikaasa Carla Ann Hassi järgi.
Otto Gustav von Stackelberg

Otto Gustav von Stackelberg (vene: "Отто-Густав Штакельберг"); (7. aprill (vkj 27. märts) 1771 Kuksema mõis – 8. juuli (vkj 26. juuni) 1811 Roosna-Alliku mõis) oli Eestimaa poliitik ja vabahärra.
Ta sündis Kuksema ja Roosna-Alliku mõisniku Jürgen Johann von Stackelbergi ja Auguste Eleonora von Engelhardti pojana.
Alates 9. jaanuarist 1789 kuulus ta koos oma venna Georg Friedrich von Stackelbergiga Tallinna vabamüürlaste looži Isis. Sama aasta 13. juunil võeti mõlemad vastu selliks ja 17. juulil meistriks.
Aastail 1809–1811 oli ta Eestimaa rüütelkonna peamees.
Talle kuulus Roosna-Alliku mõis.
Perekond.
Otto Gustav von Stackelberg abiellus 20. augustil 1810 Tallinnas Henriette Elisabeth von Bergiga (1792–1873), kes oli Vaeküla mõisniku ja Eestimaa rüütelkonna peamehe Jakob Georg von Bergi tütar. Abielust lapsi ei sündinud.
Jakob Georg von Berg

Jakob Georg von Berg (Venemaal tuntud kui "Jakov Antonovitš Berg", vene keeles "Яков Антонович Берг") (12. (ukj 23. juuli) 1760 Tallinn, Tallinna kubermang Venemaa keisririik – 28. mai (ukj 9. juuni Tallinn, Eestimaa kubermang Venemaa keisririik) 1844) oli Eestimaa rüütelkonna ja omavalitsustegelane. Riiginõunik (1813). Eestimaa rüütelkonna peamees (1800−1803 ja 1811−1815).
Elulugu.
Päritolu ja haridustee.
Põlvnes Kandla Bergide põlisaadlisuguvõsast. Tema isa oli Jõhvi mõisnik Eestimaa kubernerinõunik Kaspar Anton von Berg (1729–1773). Ema Margaretha Juliana von Schwengelm (1732–1760) oli Eestimaa maanõuniku Jakob Heinrich von Schwengelmi tütar. Kasvas üles oma sugulaste juures, seejärel Tallinnas ja aastatel 1768−1770 von Patkuli juures Ämari mõisas. Õppis Tallinna toomkoolis. 1779. aastal immatrikuleeriti Göttingeni ülikooli, kus tudeeris 1781. aastani õigusteadust. Pärast stuudiumi lõppu reisis Saksamaal ringi, oli muuhulgas mõnda aega Strassburgi ülikooli tudeng. Seejärel siirdus Šveitsi, kus õppis pedagoog Johann Heinrich Pestalozzi juures.
Rüütelkonnategelane.
Välismaalt naasmise järel sai temast 1783. aastal Eestimaa rüütelkonna 2. sekretär, kellena oli ametis 1786. aastani. 1787−1800 oli ta rüütelkonna 1. sekretär. Ühtlasi oli ta kuni 1790. aastani ringkonnakohtu assessor, seejärel Tallinna ülemmaakohtu tsiviildepartemangu ja Tallinna südametunnistuskohtu assessor. 1800. aastal valiti ta kolmeks aastaks Eestimaa rüütelkonna peameheks. Selles ametis valmistas ta ette talupoegade pärisorjusest vabastamist ja oli 1802. aasta regulatiivi "Iggaüks" autor. 1811. aastal valiti ta teist korda rüütelkonna peameheks. Pärast ametiaja lõppu (1815) sai Eestimaa maanõunikuks. Ta oli talurahvakomisjoni liige ja Eestimaa provintsiaalseadusloomekomisjoni eesistuja. 1821. aastal heideti ta väidetava pettuse tõttu rüütelkonnast välja.
Viimased eluaastad.
1836. aastal võeti ta rüütelkonda tagasi. Tegutses esmalt Eestimaa kubermanguvalitsuse juures eriasjade ametnikuna ja siis nõunikuna. Suri Tallinnas 1844. aastal, 84 aasta vanuses.
Eestimaa Aadli Krediitkassa asutaja.
1803. aastal asutati tema ettevõtmisel Eestimaa Aadli Krediitkassa; kuni 1812. aastani oli ta selle president.
Mõisavaldused.
Talle kuulusid Keila-Joa, Vaeküla, Valgjärve ja Muuga mõis.
Isiklikku.
Ta abiellus 1784. aastal Ulrika Charlotta von Rammiga (1767–1826), kes oli Vihterpalu mõisniku major Thomas Johann von Rammi (1740–1775) ja Anna Elisabeth Hübneri (surnud 1794) tütar. Abielust sündisid kaheksa last:
Kuksema mõis

Kuksema mõis (saksa keeles "Jürgensberg") oli rüütlimõis Järva-Jaani kihelkonnas Järvamaal. Nüüdisajal jääb kunagine mõis Järva valda Järva maakonnas.
Ajalugu.
Kuksema mõis eraldati 1766. aastal Roosna-Alliku mõisast ning ta kuulus 1867. aastani Stackelbergidele. Hiljem kuulus ta Schillingitele, viimane omanik enne 1919. aasta võõrandamist oli Georg von Schilling.
Mõisakompleks.
Mõisas paiknes esinduslik puidust härrastemaja, mis lammutati 1989. aastal. 
Tänapäeval on säilinud Schillingite matusekabel, mis on korrastatud.
2XMM J083026+5243133

2XMM J083026+5243133 on galaktikaparv Ilvese tähtkujus.
See asub 7,7 miljardi valgusaasta kaugusel ja selle läbimõõt on umbes 100 miljonit valgusaastat. Ta on nii suur, et sellesarnaseid ei saa palju olla. Seda peetakse üheks neist galaktikaparvedest, mis tekkisid paarsada miljonit aastat pärast Suurt Pauku. 
Selle avastasid 2008 Euroopa Kosmoseagentuuri (ESA) teadlased röntgenteleskoobi XMM-Newton abil.
Voldemar Post

Voldemar Post (18. veebruar 1897 Kuressaare – 14. mai 1970 Tallinn) oli Eesti sõjaväelane (kolonelleitnant) ja lennukikonstruktor, Eesti lennukite PTO-4, PON-1, PON-2, PN-3 konstruktor ja ehitaja, samuti lendur.
Voldemar Post - ühe eesti lenduri saatus.
NSV Liidu jõustruktuuride organiseeritud 1940 juunipööre Eestis. Eesti kaotas iseseisva riigi staatuse.
Nõukogude võim alustas kohe Eesti sõjaväe likvideerimist, sealhulgas ka Eesti lennuväe likvideerimist. 
1941. a. 22. juunil kuulutas Saksamaa Nõukogude Liidule sõja.
Saksamaa vägede lähenemisel Eesti aladele kuulutasid Nõukogude võimuesindajad Eesti NSV-s välja sundmobilisatsiooni. Tuhanded eesti noored mehed ja endised eesti sõjaväelased, nende hulgas ka lendurid, veeti tapirongidega Nõukogude tagalasse nii öelda "väljaõppele" tööpataljoni laagritesse, mis ei erinenud sisuliselt Nõukogude GULAG-i vangilaagritest.
Sellises olukorras oli eesti meestel Stalinlikes töölaagrites kaks valikut, surm töölaagris või ellujäämise võimalus võideldes rindel Saksa vägede vastu moodustatavas Eesti Laskurkorpuses Punaarmee koosseisus. Valiti ellujäämise võimalus.
Osa Eesti lennuväelastest osutus niisugustel asjaoludel Punaarmee koosseisus võitlema, näiteks Hugo Abram, H. Ratas, Karl Haas, Arseni Palu, V. Post, A. Luik, H. Erisild, E. Inti, A. Kanter, I. Ambre, E. Laasi, Roman Kuul, Johannes Brenner, Richard Tomberg, A. Nõmmik, Edmund Rokk, A. Heinlaid, A. Koks, E. Liive, E. Künnap ja teised.
Andekal konstruktoril V. Postil ei olnud võimalik Nõukogude tagalas tegelda lennukite konstrueerimisega, organiseerimisvõimelise insenerina pandi ta juhtima tagala autotransporti.
Pärast sõda, Nõukodude Liidu okupatsiooni taaskehtestamise järel, oli Voldemar Post Eesti NSV Ministrite Nõukogu juures asuva Autotranspordi Peavalitsuse (kuni 1946. aasta) esimees.
Nimetamisväärsed olid V. Posti teened Pirita-Kose-Kloostrimetsa ringrajal mootorispordivõistluste traditsioonide taastamisel.
Lisaks muule tegevusele juhtis V. Post Eesti ALMAVÜ lennuklubis mootorlennu sektsiooni. 
ALMAVÜ lennuklubi õppekava raames avaldati 1964. aastal V. Posti noortele mõeldud raamat "Lennukid ja raketid". 
Nõukogude Liidu personaalpensionär V. Post on maetud Tallinnas Metsakalmistule.
Evald Mardo

Evald Mardo (15. mai 1915 Türi – 6. juuli 1944 Keri saare lähedal) oli Eesti (nooremleitnant) ja Saksa (ülemleitnant) sõjaväelane.
1934 lõpetas Türi Gümnaasiumi. 1. aprillil 1935 asus Lennukoolis õppima tagavaraväe lendurite-allohvitseride kursusel, lõpetas Lennukooli 1937. 1. märtsist 1937 asus tagavaraväest teenima ÜLD nr 3 II salka lenduri kohusetäitjana. Asus seejärel õppima Sõjakoolis, mille lõpetas 5. augustil 1939. Alates 5. augustist 1939 viidi lipnik Mardo lennuaspirandina Sõjakoolist üle 3. Lennuväedivisjoni ning määrati II salga ülekoosseisuliseks lenduriks. Eesti lennuväes kuni selle lõpuni, pärast võeti teenima 22. territoriaalkorpuse eskadrilli.
Sõja puhkedes otsustas ta koos teiste eskadrilli lenduritega mitte lasta end Venemaale evakueerida, oli 27. juunil 1941 Jägala laagrist jalgsi lahkunud lendurite grupis. Edasi Hirvelaane pataljon. Sonderstaffel Buschmannis kevadest 1942. Hiljem jõudis teenida nii ööpommituslennukite kui mereluure salgas. Kokku jõudis sooritada üle 130 lahinglennu. 
Hukkus 6. juulil 1944 koos lendurvaatleja Johannes Roometsaga lennuülesande täitmisel Keri saare lähedal. Maetud Maarjamäe sõjaväekalmistule.
Ants Saar (purilendur)

Ants Saar (7. august 1914 Rakvere – 10. oktoober 1995 Tallinn (Nõmme)) oli Eesti purilendur.
Pärast sõjaväevelskrite kursuse lõpetamist 1936. aastal töötas Ants Saar velskrina Tallinna Keskhaiglas. Ta päästis 6. septembril 1938 oma meditsiiniliste oskuste ja otsustava tegutsemisega Ülemiste järve kohal toimunud Varssavi lennuklubi lendurite demonstratsioonlendudel lennukiga järve kukkunud Poola lenduri Zbigniew Oleński elu. Tänutäheks võimaldas Varssavi lennuklubi A. Saarele täieliku väljaõppe ühes tema enda valitud Poola purilennukoolidest, milleks A. Saar valis Sokola Góra purilennukooli.
Aastal 1939, 23. juunil (?) püstitas Ants Saar Poolas mäeveerulennul senini kehtiva Eesti purilennu kestuslennurekordi 11 tundi 46 minutit. (Sellist rekordiliiki FAI tabelites enam ei ole).
Valdu Rannaleet

Valdu Rannaleet (kuni 1935 Voldemar Vunn; 28. mai 1902 Nähri talu, Jõgeveste vald, Helme kihelkond – 5. mai 1974 Uppsala) oli eesti purilendur.
Ta lõpetas 1925. aastal Tõrva gümnaasiumi. Aastatel 1925–1929 õppis ta Tartu Ülikooli usuteaduskonnas ja 1933–1939 õigusteaduskonnas (kumbagi teaduskonda ta ei lõpetanud). Kuulus ka korporatsiooni Ugala.
19. septembril 1934 püstitas ta Tallinna kohal Eesti purilennu kestusrekordi 45 minutit 6 sekundit. Ta eraldus 2000 meetri kõrgusel lennukislepist ja liugles peamiselt Pirita, Kose ja südalinna kohal. 21. septembril 1934 lendas Valdu Rannaleet purilennukiga Sinilind (Tallinna Tehnikumi üliõpilaste Poola litsentsi alusel ehitatud õppepurilennuk Komar ehk Saksa Schneider ESG-31 (1931) kloon) üle Soome lahe, läbides sellega maailmas purilennu pikima teekonna üle veekogu (60 km).
1944. aastal töötas Valdu Rannaleet Tallinna linnavalitsuses. Kui Tallinnale hakkasid lähenema Nõukogude väed, õnnestus tal 1944. aasta septembri lõpus koos pojaga Rootsi põgeneda. Abikaasa oli juba varem Saksamaale ümber asunud.
Ta on maetud Uppsala kalmistule.
Isiklikku.
Valdu Rannaleedi vend Henn Välme oli samuti lendur. Poeg Leo Rannaleet on meteoroloog.
Ants Saar

Ants Saar (12. november 1920 Tuhalaane vald – 10. november 1989) oli eesti kirjanik ja EKP Keskkomitee funktsionäär. 
Elulugu.
Ta sündis Tuhalaane vallas Pahuvere koolimajas õpetaja perekonnas, käis algkoolis Pahuvere ja Tuhalaane koolis ning õppis aastatel 1935–1940 Viljandi Maagümnaasiumis. Hiljem õppis Saar aastatel 1948–1950 Moskvas Maksim Gorki nimelises Kirjandusinstituudis (kaugõppes) ja 1950–1953 NLKP Keskkomitee Kõrgemas Parteikoolis.
Saar astus 15. augustil 1940 Eestimaa Kommunistlikku Noorsooühingusse, oli Tuhalaane valla komsomolisekretär. 1940. aasta detsembris töötas ta Viljandi ajalehe Punane Täht toimetuses ja Paide ajalehe Töötav Järvalane vastutava toimetajana. 1941. aastal astus Saar hävituspataljoni, ta teenis Teise maailmasõja ajal 8. Eesti Laskurkorpuses ning pärast sõda Punaarmees aastani 1946. Saar oli NLKP liige 1943. aastast kuni surmani 1989. aastal.
A. Saar oli aastal 1946 Tallinnas Eesti NSV Ministrite Nõukogu Kunstide Valitsuse inspektor ning töötas samast aastast aastani 1948 ajalehe Sakala toimetajana, seejärel 1948–1950 ajalehe Stalinlik Noorus toimetajana, 1953–1961 ajalehe Sirp ja Vasar toimetajana, 1961–1965 Tallinnfilmi peatoimetajana. Seejärel oli ta mõnda aega vabakutseline kirjanik. 
Aastatel 1969–1978 töötas Ants Saar EKP Keskkomitee kultuuriosakonna juhataja asetäitjana. Partei liikme ja funktsionäärina esindas jäika ortodoksset liini. 1978–1981 töötas Saar ajakirja Tallinn peatoimetajana. 
Ants Saar on maetud Tallinna Metsakalmistule.
Looming.
Oma kirjanduslikus loomingus oli Ants Saar järjekindel kommunistlike ideaalide peegeldaja. Ta oli filmide "Pöördel" (1957), "Jäljed" (1963) ja "Me olime kaheksateistkümneaastased" (1965) stsenarist.
Isiklikku.
Tema poeg oli sotsioloog Andrus Saar.
William Laanekõrb

William Laanekõrb (28. mai 1910 Rapla – 4. jaanuar 2004 Adelaide) oli eesti lendur ja Saksamaa sõjaväelane (kapten).
Elukäik.
William Laanekõrb lõpetas 1928. aastal Tallinna Reaalkooli, läbis sõjaväeteenistuse ning asus tööle AS-i J. Puhk &amp; Pojad, algul ametnikuna ja hiljem Tallinna osakonna juhatajana. 1936. aastast oli ta Eesti Avio asjaajaja, hiljem peaosanik. 
Laanekõrb oli mitmekülgne sportlane – parimaid tulemusi saavutas purjetamisel, kuid ta harrastas edukalt ka jalg-, võrk- ja jääpalli ning ratsutamist. 1935. aastal omandas ta Õhu- ja Gaasikaitse Liidu mootorlendurite kursusel mootorlenduri kutse. Ta oli Eesti Aeroklubi sekretär, 1938. aastal viidi ta sõjaväes üle lennuväe reservi ning sai aeroklubis lennata sõjaväe reservlenduritele ette nähtud tundide jagu. Laanekõrb jõudis 1. juuniks (juunipöördeks) 1940 iseseisvalt lennata 83 tundi ja 10 minutit. Auaste – kapral.
1942. aastal kuulus W. Laanekõrb Sonderstaffel Buschmanni asutajate hulka ning sellega seoses anti talle leitnandi auaste. 1. aprillil 1943 sai ta 127. luurelennugruppi esimese salga ülemaks. 1943. aasta novembris, mil 127. luurelennugrupist eraldati iseseisvaks üksuseks 11. öölahingulennugrupp, määrati ülemleitnant William Laanekõrb üksiku mereluurelennusalga 1/127. ülemaks. Ta taganes koos salgaga 1944. aastal Saksamaale, kus salk 25. oktoobril 1944 likvideeriti. 
Pärast sõja lõppu elas W. Laanekõrb koos abikaasa ja lastega Baieris Wielandshagi UNRRA põgenikelaagris ning töötas kohalikus IRO peakorteris. 1949. aastal emigreerus ta kolme lapse ja abikaasaga Austraaliasse, kus sai töökoha pangas.
Rudolf Cramer von Clausbruch

Rudolf Cramer von Clausbruch (19. september 1900 Hamburg – 1. september 1979 Rio de Janeiro) oli saksa lendur.
1924 töötas Tallinna-Helsingi lennuliinil.
Albert Grauen

Albert Grauen (3. märts 1902 – 6. september 1992) oli Eesti sõjaväelane (nooremveebel).
1928. aastal asus Lennukoolis lenduriks õppima. Lõpetas 1930. aastal Lennukooli ning kinnitati 31. maist 1930 sõjaväelenduri kutses. Määrati 1. juunist 1930 teenima ÜLD number 1 ülekoosseisuliseks lenduriks. 1934. aasta suvel viidi Grauen üle Lennubaasi Aviotöökoja lennukite töötoa aviomehaanik-kalkuleerijaks. 
Grauen oli Tallinna lennuväe üleajateenijate laskespordiühingu esimeheks ning saavutas ka ise häid tulemusi laskealal. Lisaks harrastas ta ulukijahti ja kalapüüki. Oli ka väga hea lendur ning jätkas lendamist ka kalkuleerija ameti kõrvalt. Kuna laskespordi asjaajamine oli talle hingelähedasem ning kalkuleerija töö seetõttu kannatas, siis viidi ta 1938. aastal üle ÜLD number 3 I salka lenduriks. 
Teises maailmasõjas, 1941. aasta märtsis läks Punaarmee lennuväeteenistusest vallandatud sõjaväelendur Albert Grauen, tuttavatelt lenduritelt saadud jääluure andmeid kasutades, suuskadel üle lahe Soome.
24. juunil 1941 liitus Erna rühmaga, osales dessandis Kolga randa. Võitles kõigis Erna lahingutes, 1942 läks suusatades üle lahe jää Soome tagasi. Elas Soome Põhjalas, 1948 siirdus Rootsi, kus töötas lendurina eralennuliinidel.
Eesti Langevarjuklubi

Eesti Langevarjuklubi (ELAK) on eesti langevarjurite Viktor Annuse, Reiko Teepere ja Peeter Paul Mõtsküla poolt ja rootslase Lennart Vestbomi kaasabil 21. augustil 1998 loodud Eesti langevarjuklubi. Klubi viib praegu oma hüppetegevust läbi maist oktoobrini Kuusiku lennuväljal Rapla maakonnas, Raplast paar kilomeetrit Märjamaa pool Iira külas. 
Klubil on ligikaudu 300 liiget.
Lennukid.
Kaheksa aastat hüpati renditud lennukitelt.
2006. aasta sügisel ostis klubi lennuki Britten Norman BN-2A Islander ("pildil"), millele klubi langevarjurid andsid hüüdnime Brita. Lennuk mudelinumbriga BN-2A-26 oli valmistatud 1969. aastal seerianumbriga 48; Eestis kandis lennumasin registreerimisnumbrit ES-PNA. 2012. aasta sügisel müüs Eesti Langevarjuklubi lennuki maha. Brita oli üks kaheksast lennukist, mida kasutati James Bondi-filmi "007 Spectre" võtete ajal langevarjuhüpete jaoks; neist lennukõlbulikke oli vaid kaks.
2015. aasta suvest on kasutab Eesti Langevarjuklubi lennukit Pilatus PC-6 Porter, mis pärineb aastast 2006.
Parasummer.
Igal aastal peetakse ka langevarjurite treeningulaagrit ParaSummer. Esimene treeninglaager toimus 1999. aastal. Seni rekordilisem ParaSummer toimus aastal 2005, mil kaheksa päeva jooksul tegid 12. riigi hüppajad kokku 3084 hüpet. Üheskoos välismaalastega tehti tookord tänaseni suurim Eesti taevas olnud 21. liikmest koosnev kujund vabalangemises.
ParaSummeril hüpatakse 10 päeva jutti kella 9–20 (muidugi kui ilm lubab), õhtuti toimuvad teoreetilised õpitoad erinevate vabalangemise ja tiibvarjuga lendamise alaliikide omandamiseks. Lennuväli on tavaliselt avatud ka pealtvaatajaile. Külastajatel on võimalus proovida ka tandemhüpet 3500 meetri kõrguselt koos videosalvestusega.
Rekordid.
Senine ametlik kujundhüppamise rekord pärineb aastast 2001, mil Eesti langevarjurid moodustasid langevarjurite treeningulaagri Parasummer ajal 10 varjurist koosneva kujundi. 2005. aasta hüppelaagris tehti 21 inimesest koosnev kujund, mis aga ei läinud kirja ametliku rekordina, sest hüppajate seas oli ka välismaalasi. 2008. aasta augusti Rootsi hüppelaagris võeti aga sihiks 17 eestlasest koosnev kujund, mis ka edukalt ära tehti. 
Rekordiürituse Rootsis tegemise põhjuseks olid sealse langevarjuklubi suuremad lennukid Twin Otter ja Cessna Caravan, mis mahutavad rohkem langevarjureid kui Eesti Langevarjuklubi hüppelennuk Brita.
Valfried Gutmann

 
Valfried Gutmann (13. august 1900 Tallinn – 28. juuni 1992 Los Angeles) oli Eesti sõjaväelane (kolonelleitnant, 1937), Õhukaitse Staabi ülem.
Elukäik.
Läks Tallinna Poeglaste Gümnaasiumist 21. detsembril 1918 vabatahtlikuna Vabadussõtta, kuid lõpetas 1919. aastal siiski gümnaasiumi.
Alates 12. jaanuarist 1919 oli ta Kitsarööpmelisel Soomusrongil nr. 2 rindel. 9. aprillil 1919 saadeti soomusrongilt Sõjakooli esimesele sõjaaegsele lipnike kursusele. Lõpetamisel ülendati V. Gutmann lipnikuks ning määrati 9. Jalaväepolku, kus ta nimetati 3. kompanii nooremohvitseriks. Gutmann sai vähem kui nädal enne vaherahu sõlmimist mürsukilluga seljast haavata. Kuna ta viibis pikemat aega ravil, siis arvati ta ohvitseride reservi. 
12. märtsil 1920 lähetati Gutmann ohvitseride reservist lennuväkke ja määrati õppejaoskonda lendurõpilaseks. Ta kinnitati lenduri kutses 15. oktoobril 1921 ning määrati merilennu salka lenduriks. 
1921. aastal alustas ta Tartu Ülikoolis õpinguid õigusteaduse alal, kuid need jäid peagi pooleli. 
1. juunil 1922 viidi üle maalennusalga lenduriks. 1924. aasta sügisel sõitis Gutmann kaheksaks kuuks Prantsusmaale Cazaux' lennukooli laskeasjandust ja pommipildumist õppima. Kursuse läbimise järel määrati ta 1925. aasta sügisel õppejaoskonna (aastast 1927 Lennukooli) laskeasjanduse instruktori kohale. Ta vabastati viimaselt kohalt 1. augustil 1928 ja suunati Inglismaalt saabunud lennuväeohvitseride korraldatud lennuinstruktorite kursusele, et õppida Suurbritannia kuninglikus lennuväes kasutatud süsteemi järgi lenduriõpilasi välja õpetama. Gutmann lõpetas kursuse 22. septembril 1929 ja alates 1. juulist 1930 kuni 30. juunini 1931 teenis ta Lennukooli lennuväljaõppe jaoskonna ülema ametikohal.
1933. aastal lõpetas Gutmann Kõrgema Sõjakooli ning määrati samal sügisel Õhukaitse Staapi I jaoskonna ülema kohale, alates 21. septembrist 1934 Üksiku Lennuväedivisjoni nr 1 ülem. 11. jaanuarist 1937 sai temast Lennukooli ülem. Alates 1. novembrist 1939 oli ta Õhukaitse staabi ülem ning Õhukaitse ülema kolonel Richard Tombergi Moskvas lähetuses viibimise ajal 23. detsember 1939 – 5. märts 1940 täitis ta ka Õhukaitse ülema kohuseid. 
Nõukogude okupatsioonivõimud määrasid ta 30. septembril 1940 Õhukaitse juhatuse likvideerimise vastutavaks isikuks, päev hiljem vallandati ta Õhukaitse staabi ülema kohalt. 1. jaanuaril 1941 arvati Eesti Vabariigi aegsete väeosade koosseisude vähendamise tõttu reservi.
Saksa okupatsiooni ajal oli ta Sisedirektooriumi politsei ja omakaitse valitsuse staabiülem, hiljem politseivalitsuse abidirektor. 
1944. aastal põgenes ta Rootsi, hiljem asus ümber Saksamaale, kust 1950. aastal asus elama Ameerika Ühendriikidesse. Ta töötas New Yorgis ja Los Angeleses raamatupidajana, oli aktiivne seltskonnategelane – Los Angelese Eesti Seltsi esimees, EELK San Francisco koguduse organist ja koorijuht.
Isiklikku.
Tema isa oli kunstnik ja omavalitsustegelane Toomas Gutmann.
Gerhard Buschmann

Gerhard Buschmann (17. juuni 1910 Poltaava, Venemaa – 13. märts 1981 Virginia, USA) oli baltisaksa päritolu Eesti lendur, II Maailmasõja ajal Saksa sõjaväelane, eestlastest koosneva Saksa lennuväeüksuse Sonderstaffel Buschmann ülem.
Elukäik.
G. Buschmann sündis Poltaavas farmatseudi perekonnas ning tuli optandina koos vanematega Eestisse. 1927. aastal lõpetas ta Tallinnas Saksa reaalkooli, aega teenis Pioneeripataljonis ning töötas seejärel ärimees Oskar Stude juures. Ta oli väga mitmekülgne sportlane: kuulus Eesti parimate purjetajate hulka, harrastas poksi, mootorsporti, suusatamist ja purilendu. Buschmann oli kolmas FAI C-märgi nõuded täitnud Eesti purilendur (Saksamaal 1934. aastal), oli Merijahtklubi, Tallinna Poksiklubi, Tallinna Õhuasjanduse Ühingu, hiljem Eesti Aeroklubi ning Eestimaa Spordiseltsi juhatuse liige. Ta lõpetas 1934. aastal Ida-Preisimaal Rossittenis purilennukursused, õpetas Tallinnas saksa koolipoistele purilendu. 
23. oktoobril 1937 sai Buschmann ka mootorlenduri kutsetunnistuse teedeministeeriumi lennuasjanduse inspektuuri korraldatud kursustel Tallinnas. Alates 1937. aastast oli ta teedeministeeriumi õhusõiduosakonna teenistuses purilennutreeningu korraldaja inseneri ja inspektori kohustes, 1939. aastal sai temast Aeroklubi purilennusektsiooni esimees . 1. juuniks 1940 oli Buschmann jõudnud mootorlennukeil iseseisvalt lennata 102 tundi ja 10 minutit. Ta lahkus Eestist ümberasumise käigus Saksamaale. 
Saksamaal asus ta sõjaväeluure Abwehr teenistusse, 1941. aastal oli Soomes, kus osales Erna grupi loomises ja väljaõppes, tuli seejärel Eestisse ülesandega sarnase erikomando „Leningrad“ loomiseks. Erikomando pidi korraldama luuret ja diversioone Soome lahe idaosas, selle kaasorganiseerijaks oli üks Soome mereväe ohvitser ning selle koosseisu kuulus eestlasi, soomlasi ja sakslasi. Eestis kohtus ta kolleegidega Aeroklubi ajast, kes informeerisid teda peidetud Aeroklubi lennukeist. Asus seejärel organiseerima mereluure lennusalka, mis alustas ametlikult oma tegevust 12. veebruaril 1942 nime Sonderstaffel Buschmann all. Üksuse esimese luurelennu sooritas ta ise koos Harry Habeliga PTO-4 tüüpi lennukil SB+AC. 
Sonderstaffel Buschmanni asemel moodustati 1. aprillil 1943 127. luurelennugrupp. Buschmann viidi üle ühte Saksa luurelennuüksusesse, mille koosseisus võttis vaatlejana osa lendudest Leningradi rindel. Alates 1944. aasta kevadest oli ta Saksa lennuväe mittesakslastest isikkoosseisu ülema ("General für ausländisches Personal der Luftwaffe") adjutant. 
Pärast II maailmasõda sai Münchenis USA okupatsioonivägede peakorteri juurde nõunikuna tööle. 1957. aasta märtsis kolis USA-sse, kuid naasis kohe Saksamaale kui nõunik USA kaitseministeeriumi juures, asukohaga Saksamaal. Kuulus Ülemaailmse Eesti Kesknõukogu ja Vabadusvõitlejate Liidu organiseerijate hulka, oli Eesti Vabadusvõitlejate Liidu esimees. Hiljem töötas kinnisvaramaaklerina Washingtonis.
Evald Döring

Evald-Reinhold Döring (23. november 1899 Einmanni mõis, Järvamaa – 2. juuli 1977 Enköping) oli Eesti sõjaväelane (major).
1922. aastal osales ta Viktor Kingissepa arreteerimisel. 1940. aastal oli ta Jõgevale paigutatud 2. Lennuväedivisjoni ülemana Jõgeva garnisoni ülem.
Pärast vabanemist Nõukogude Liidu (GULAG) vangilaagrist Siberis lubasid Nõukogude võimud tal sõita perekonna juurde Rootsi, kus ta suri.
Aleksander Riisenberg

Aleksander Riisenberg (27. mai 1902 Suure-Kõpu – 8. september 1941 Tartu) oli Eesti sõjaväelane (leitnant, 1933). 
12. jaanuaril 1940 deserteerus A.Riisenberg õppelennukil PON-1 Nõukogude Liitu. Nõukogude okupatsiooni algul, mõni päev pärast seda, kui Eestist oli Saanud Eesti NSV, tuli Riisenberg tagasi Eestisse. A.Riisenberg arreteeriti kohe pärast seda, kui Punaarmee üksused olid Tartu maha jätnud ning 08.09.1941 lasti ülekuulajaile avameelselt oma arvamusi avaldanud endine lendur Tartus maha..
Veel.
Ohvitseride andmekogu: Riisenberg, Aleksander.
Boriss Štšepotjev

Boriss Štšepotjev (vene keeles Борис Александрович Щепотьев; saksapäraselt Boris Schtschepotjew; 27. aprill / 9. mai 1893 Narva, Jamburgi maakond, Peterburi kubermang – pärast 1962, arvatavasti Vene NFSV) oli sõjaväelane Venemaal (mitšman) ja Eestis (kaptenmajor).
Ta lõpetas 1912. aastal Narva Linna poeglastegümnaasiumi.
Ta astus 1912. aastal kadetina Venemaa Mereväe Korpuse nooremasse spetsialistide klassi. Lõpetas korpuse 1914, ülendati mitšmaniks 6. novembril 1914. Astus 1915. aastal Bakuu Merelennukooli,
lõpetas selle 1916. aastal. Teenis Esimese maailmasõja ajal mereväelendurina ka Tallinna mereväebaasis.
Septembris 1919 lendas punaste juurest üle ja astus Loodearmee teenistusse.
Eesti Vabariigis tegevteenistuses.
Ta astus 14. veebruaril 1920 Eesti Vabariigi tegevteenistusse ja määrati lennuväkke. Aastatel 1924–1927 teenis ta Lennuväerügemendis.
Ta viidi 1927. aastal üle Kindralstaapi ning teenis edaspidi sealses topo-hüdrograafia osakonnas hüdrograafi ja kartograafina. 
Nõukogude võimu ajal.
Ta arreteeriti 26. juunil 1941 ning ENSV Ülemkohtu otsusega 17. septembrist 1941 mõisteti talle Vene NFSV KrK §58-13 järgi 10 aastat vabadusekaotust.
Vabanes Nõroblagi sunnitöölaagrist 12. septembril 1951, jäi edasi asumisele Nõrobi. Hiljem jäi sinna ka elama, pärast 1962. aastat puuduvad temast teated.
Isiklikku.
Tema esimene abikaasa oli Anna Spies (aastatel 1919–1928 Anna Štšepotjeva), neil oli poeg Igor Štšepotjev (sündinud 1922). Tema teine abikaasa oli ajakirjanik ja tõlk Jelena (Helene) Štšepotjeva (sündinud 1901; kuni 1920 Jelena Jaron; kuni 1929 Jelena (Helene) Hennings) ja äi oli sõjaväeinsener ja arhitekt Aleksandr Jaron.
Arnold-Gustav Under

Arnold-Gustav Under (11. juuli 1897 – 31. jaanuar 1973 Reutlingen) oli Eesti sõjaväelane (kolonelleitnant) ja filatelist.
Otto Org

Otto-Raimund Org (1. aprill (vkj)/ 13. aprill 1900 Tapa – 17. mai 1945 Tallinn) oli eesti insener, Teedeministeeriumi õhusõiduosakonna direktor ning Eesti lennukite PON-1, PON-2 ja PTO-4 üks konstruktoreid.
Elulugu.
Ta lõpetas 1918 Tallinna Linna Saksa Poeglaste Gümnaasiumi ning osales Vabadussõjas kooliõpilaste pataljoni koosseisus. 1921–1922 õppis ta Tartu Ülikoolis matemaatikat, alates 1921 Danzigi Tehnikaülikoolis ja Berliin-Charlottenburgi Tehnikaülikoolis, mille lõpetas 1927 masina- ja lennukiehitusinseneri kutsega. Ta oli korporatsiooni Rotalia vilistlane.
1927–1929 oli ta Eesti Tehnika Järelevalve Seltsi insener.
Lennunduse alal.
1929–1934 Lennubaasi töökodade juhataja ja Lennubaasi ülema abi. Ta osales kohaliku lennukitööstuse rajamisel ja Eestis loodud lennukite biplaan PON-1, monoplaan PON-2 ja õppelendudeks mõeldud PTO-4 arvutamises, konstrueerimises, katsetamises ja valmistamises.
1934–1938 Teedeministeeriumi lennuasjanduse inspektor ja 1938-1940 õhusõiduosakonna direktor. 30. mail 1934 määrati ta Vabariigi Valitsuse esindajaks lennuasjanduse komiteesse. Ta oli Insenerikoja revisjonikomisjoni liige.
Ta oli Eesti Lennuliinide AS-i "Ago" asutajaliige (1939) ja juhatuse liige (1939–1940).
Teoseid.
Org avaldas artikleid lennuasjandusest ning lennukitööstusest ja lennukite ehitamisest.
Isiklikku.
Tema isa oli Tapa jaamaülem Otto Org.
Sonderstaffel Buschmann

Sonderstaffel Buschmann oli Teise maailmasõja aegne eestlastest komplekteeritud Saksa lennuväeüksus, nimetatud ülema Gerhard Buschmanni järgi.
Ajalugu.
Gerhard Buschmann oli 1941. aasta sügisel Saksamaa sõjaväeluure Abwehr teenistuses ning saabus Tallinna organiseerimaks siin kaugluureüksust Leningrad. Tallinnas sai Buschmann kontakti endiste aeroklubi kaaslastega, kes teavitasid teda neljast lahtivõetud ning peidetud PTO-4 lennukist. Buschmann pakkus 1942. aasta jaanuaris Saksa mereväe juhatusele eestlastega mehitatud endisi Eesti lennukeid luurelendude sooritamiseks.
Sonderstaffel Buschmanni alustas tegevust 12. veebruaril 1942. aastal. Selle mehed olid kirjas politseiüksustes ning nende palk maksti politsei eelarvest. Tehniline varustus, kütus ning määrdeained saadi Saksa lennuväe käest ning ülesanded pidi andma Saksa merevägi. Üksuse staap asus alul mereväe staabihoones Vabaduse väljakul, praeguses linnavalitsuse majas. Lennuväljaks sai Ülemiste lennuväli, kuhu hiljem ka staap üle viidi.
Üksuse esimesteks lenduriteks olid Gerhard Buschmann ise, William Laanekõrb, Harry Habel, Herman Kabe, Ants Repnau, Koit Kava ja Mart Napa. Üksuse ülesanneteks said luurelennud Soome lahe idaosas ning varustuslennud sakslaste poolt mehitatud Tütarsaartele. Kui kuuldus oma lennuüksusest levis, siis hakkas see lisanduvate vabatahtlike tõttu kiiresti kasvama.
Buschmann otsis PTO-4 lennukitele lisa sakslaste trofeede seast Lätis. Sealt saadi üks Miles Magister ning kaks endist Poola RWD õppelennukit. Samuti varem Läti lennuliinidele kuulunud De Havilland DH-89 Dragon Rapide reisilennuk. 1942. aasta suvel sai üksus omale esimesed päris sõjalennukid – Heinkel He 60 mereluurelennukid. Siis hakati kasutama ka Ülemiste lennusadamat. Uute lennukitega lisandus ka uus ülesanne – salk hakkas teostama Nõukogude allveelaevade luuret Soome lahel ja Läänemere idaosas.
1942. aasta detsembris allutati üksus lühikeseks ajaks vormiliselt Himmleri käsutuses olnud 7. eriülesannetega lennugrupile, saades selle 6. salgaks (saksa keeles 6./Fliegergruppe z.b.V 7). Lennugrupp ise paiknes Berliinis ja täitis kulleri- ning sideülesandeid.
1. aprillil 1943 formeeriti salk ümber Saksa õhujõudude Luftwaffe koosseisu kuulunud 127. luurelennugrupiks (saksa keeles Aufklärungsfliegergruppe 127).
Lothlórien

Lothlórien on paik J. R. R. Tolkieni triloogias "Sõrmuste Isand".
Lothlórien on koduks Galadrielile ja Celebornile ning nende hõimule. See on ainus mets Keskmaal, kus kasvavad mallorni puud ja seetõttu kutsutakse seda paika ka Kuldseks Metsaks. Lothlórien on paik, kus aeg näib seisvat paigal. Seal olles näis, nagu oleksid sa unenäos sattunud tagasi iidsesse haldjate aega.
Mõhhailo Hruševskõi monument

Mõhhailo Hruševskõi monument on Ukraina poliitikule ja ajaloolasele Mõhhailo Hruševskõile pühendatud mälestusmärk Kiievis. See asub Kiievi Ülikooli humanitaarteaduste hoone ees.
Mälestusmärk avati 1. detsembril 1998.
EELK Laste- ja Noorsootöö Ühendus

SA EELK Laste- ja Noorsootöö Ühendus (lühend LNÜ) on Eesti Evangeelse Luterliku Kiriku sihtasutus. LNÜ on asutatud 3. detsembril 2003 EELK Pühapäevakooliühenduse (asutatud 07.04.1990) ja EELK Noorsootöö Keskuse (asutatud 05.12.1935) poolt. 
Muuhulgas korraldab LNÜ kord aastas kiriku noortepäevi Järgmine Peatus. 
Noorsootööga tegelevad CHECKPOINT Lääne-Nigula kogudusemajas ja Esik Sakus.
Järgmine Peatus

Järgmine Peatus (lühend JäPe) ehk Kiriku noortepäevad on EELK Laste- ja Noorsootöö Ühenduse (LNÜ) korraldatav kristlik suvine noortefestival.
Pius XI ametisse nimetatud kardinalid

Paavst Pius XI pühitses 76 kardinali 17 konsistooriumil. Tema ajal sai kardinaliks hilisem paavst Pius XII.
Sky Plus

Sky Plus on Eestis tegutsev raadiojaam, mis alustas tegevust 9. mail 1997. 
Raadiojaamal oli uuringutulemuste järgi 2023. aasta teises pooles 52 000 kuulajat päevas.
Raadiosaated.
Saatejuhtidega programm on eetris ööpäev läbi. Sky Plusi programm koosneb muusikast, uudistest ja liiklusteadetest, lisaks on iga päev kavas mitmesugused raadiomängud. 
Hommikuprogramm.
Hommikuprogramm on kavas viiel päeval nädalas, esmaspäevast reedeni kella 6.00–10.00. 
Hommikuprogrammi saatejuhid (jaanuar 2025 seisuga) on Alari Kivisaar, Maris Järva, Siim Taba ja Rain Kelk.
Gottfried Silbermann

Gottfried Silbermann (14. jaanuar 1683 Kleinbobritzsch – 4. august 1753 Dresden) oli saksa oreliehitaja. Ka tema vend Andreas Silbermann (1678–1734) ehitas oreleid ja klavikorde. Mõlemad vennad õppisid oreliehitust Strasbourgis. Gottfried Silbermann tegi teiste seas koostööd Johann Sebastian Bachiga. 
Säilinud orelid.
Kokku ehitas Gottfried Silbermann oma elu jooksul 50 orelit; nendest on säilinud 29 pilli. Üks tema tuntumaid ja suuremaid on Freibergi Toomkiriku orel, mis ehitati aastatel 1711–1714. See on esimene tema ehitatud orel op.1. Selle pilli loomisel sai Gottfried Silbermanni mõjutusi oma vennalt Andreaselt. Freibergi katedraali Silbermanni orelist tegi Martti Porthani Oy Oreliehitus 1998. aastal Soomes Kotka kiriku jaoks väiksema koopia. Tuntud on ka Dresdeni Peakiriku (Hofkirche) orel.
Gottfried Silbermanni oreleid iseloomustab selge läbipaistev kõla, tugevad keelregistrid, tugeva kõlaga "Cornett". Gottfried Silbermann kasutas oma orelites tihti "Rückpositif"'i, ehk selgpositiivi, mille puhul oreli viled asuvad organisti selja taga. Paljud Gottfried Silbermanni orelid on kolme manuaaliga pillid Enamik säilinud Gottfried Silbermanni orelitest on Saksimaal. Frauensteinis asub Silbermanni Muuseum. Gottfried Silbermann on oluliselt mõjutanud ka 19. sajandi oreliehitaja Friedrich Ladegasti (1818–1905) loomingut. 
20. sajandil tekkis Albert Schweitzeri eestvedamisel Saksamaal oreliliikumine, mille loosungiks sai "Tagasi Silbermanni juurde!" Tekkis uuesti huvi barokkmuusika ja selle ajastu orelite vastu.
Gottfried Silbermann leiutajana.
Gottfried Silbermanni peetakse üheks klaveri leiutajatest, sest ta hakkas moderniseerima klavikorde. Algselt leiutas ta topeltklavikordi variandi "cembalo d'amore". Esimesena Saksamaal võttis Gottfried Silbermann klavikordides kasutusele Bartolomeo Cristofori (1655–1732) klaverimehaanika, täiendades seda 1726. aastal. Seda pilli hakati nimetama klaviiriks (Hammerklavier), hiljem sai sellest klaver. Johann Sebastian Bach oli sellest pillist väga vaimustatud ja kirjutas süite klaviirile (klaverile) ning "Hästi tempereeritud klaviiri" kahes osas.
Trigonomeetria

Trigonomeetria (Vanakreeka keelest τρίγωνον "(trígōnon)" 'kolmnurk' ja μέτρον "(métron)" "mõõt") on kolmnurga külgede ja nurkade seoseid käsitlev matemaatika osa.
Vlad Dracul

Vlad Dracul ("Vlad Draakon"; umbes 1390 – detsember 1447) oli Valahhia vürst (Vlad II) aastatel 1436–1442 ja 1443–1447.
Vlad oli Mircea I poeg ning Mircea II, Vlad Călugăruli, Vlad Dracula ja Radu cel Frumosi isa. Ta kuulus Basarabi suguvõsasse. 1420. aastatel, mil Valahhias käis äge kodusõda Radu II ja Dan II vahel, oli Vlad oma perega eksiilis Transilvaanias, mis oli toona Ungarist sõltuv vürstkond. Ta elas Sighișoara linnas, kus müntis oma raha. Seal sündis ka kurikuulsaim tema poegadest, Vlad Dracula. Eksiiliaastatel lõi Vlad head suhted Ungari kuninga ja Saksa-Rooma keisri Sigismundiga. Ehkki ta jäi õigeusklikuks, tundis ta üha suuremat sümpaatiat katoliikluse vastu ning 1431. aastal, mil ta Valahhiasse naasis, nimetas Sigismund ta Draakoni ordu kavaleriks. Sellest tuleneb ka Vlad II hüüdnimi.
1431. aastal tõusis Valahhias võimule Vlad Draculi poolvend Alexandru I, kes aga 1436. aastal suri. Seejärel sai ta ise vürstiks ning valitses esialgu küllaltki edukalt, suuresti tänu Ungari kuninga toetusele. Kuid 1442. aastal ründas Ungari kuningaks saanud Poola kuningas Wladyslaw III Türgi impeeriumit ning nõudis ka Vladilt oma Draakoni ordu kavaleri kohuse täitmist ehk sõjaretkel osalemist. Paavst Eugenius IV vabastas Vladi ristisõjakohustusest, kuid käskis tal saata lahingusse Mircea II. Vlad keeldus ka sellest, püüdes türklastega iga hinna eest rahu hoida. Seetõtti tekkis tal tõsine konflikt ristisõdijate väe ülemjuhataja ja Transilvaania asehalduri János Hunyadiga, kes veel samal aastal Valahhiasse sisse tungis. Vlad oli sel ajal aga Türgi õukonnas, püüdes luua Ungari-vastast liitu. Seetõttu jättis ta Valahhiasse valitsejaks oma poja Mircea II. Hunyadi lõi aga valahhide väed puruks ja pani troonile Dan II poja Basarab II. 1443. aastal naasis Vlad aga Türgist ja suutis Basarabi kukutada. Tänu Türgi toetusele, mille ta saavutas oma pojad Vlad Dracula ja Radu pantvangi jättes, suutis ta veel neli aastat Valahhia troonil püsida. Samal ajal korraldas tema poeg Mircea mitmeid türklastevastaseid sõjaretki, kuid isa distantseeris end nendest, andes poja vallutatud kindlused hiljem türklastele tagasi. 
1447. aastal tungis Hunyadi aga uuesti Valahhiasse ning võitis Türgi-meelseid otsustavalt. Võimalik, et tema käsul vangistati nii Vlad II kui ka tema poeg Mircea Târgoviștes ning hukati. Valahhia troonile pani Hunyadi Vladislav II, kes aga kaotas selle peagi Vlad Draculale.
Urmas Sisask

Urmas Sisask (9. september 1960 Rapla – 17. detsember 2022) oli eesti helilooja.
Urmas Sisask õppis kompositsiooni Tallinna Muusikakeskkoolis Anatoli Garšneki, René Eespere ja Mati Kuulbergi juhendamisel. 1985 lõpetas ta Tallinna Riikliku Konservatooriumi.
Sisask on töötanud muusikaõpetaja ja koorijuhina Jänedal.
Tema looming on inspireeritud astronoomiast. Ta on loonud ka filmi- ja teatrimuusikat.
2005. aastal nomineeriti Eesti Filharmoonia kammerkoori plaat "Baltic Voices 2" Grammy auhinnale parima koorisalvestise kategoorias. Sellel plaadil kõlas muu hulgas ka Urmas Sisaski looming.
Ta oli 2001–2010 Reformierakonna liige.
Isiklikku.
Tema õde on laulja Siiri Sisask. Õe sõnul oli Urmas seltskondlik. 
Urmase üks sõpradest on Egmont Välja. 
Urmas tegi omale teleskoobi. Materjalideks kasutas tapeedirulli ja prilliläätseid. 
Urmase ärasaatmine toimus 28. detsembril Tallinna Jaani kirikus.
Tekstifail

Tekstifail (ka TXT-failivorming; inglise keeles tuntud ka kui "plain text" või lihtsalt "text file") on lihtsaim elektrooniline tekstidokumendi vorming, sisaldades vaid tähti, numbreid, kirjavahemärke, tühikuid ja reavahetusi, sellest ka nimetus lihttekst ("plain text"). Levinuim failinimelaiend on .txt (kasutusnäide: "mingifail.txt"). 
Lihtteksti vormingus failid koostatakse mingi kindla kooditabeli alusel, milleks algselt olid enamasti inglise tähestikul põhinevad 7- ja 8-bitised EBCDIC ja ASCII/ANSI. Kuna need ajalooliselt kasutatumad kooditabelid ei toeta paljudes teistes keeltes kasutatavaid märke (näiteks eesti keele ametlikus kooditabelis ISO-8859-15 toodud täpi- ja katusega tähti), on lihttekstifailide koostamisel valdavaks muutunud Unicode'i standard, mis sisaldab üle 34 168 tähemärgi enam kui 24 keelest. Võrdluseks, 7-bitine ASCII kooditabel toetab 128 märki.
Ainult ASCII-koode kasutavaid lihttekstifaile nimetatakse ka ASCII-failideks.
Lihttekst on masinloetav ja kõige kergemini porditav tekstivorming, sest seda toetavad praktiliselt kõik rakendused kõigil arvutiplatvormidel.
Seebid

Seebid on rasvhapete soolad. Seebid tekivad rasvade leeliselisel hüdrolüüsil.
Franz von Siegenhoven

Franz von Siegenhoven, teise nimega Anstel (ka Segenhaven-Anstell) oli Liivi ordu liige ja Tallinna komtuur aastatel 1553–1558.
Siegenhoveni vanemad olid Stefan von Siegenhoven-Anstel ja Johanne von Bocholtz. Ta oli pärit Reinimaalt Ansteli asulast Neussi lähedalt. 
1535. aastal on teda mainitud ilmikuna Reinimaal, kuid ilmselt 1540. aastate alguses astus ta Liivi ordusse, olles 1543. aastal Kuldīga teine kumpan. 1553. aastal sai temast viimane ametlik Tallinna komtuur. Kui Liivi sõda 1558. aastal algas, oli Tallinnas tugeval positsioonil Taani-meelne partei, mis pooldas linna alistumist kuningas Christian III-le. Siegenhoven oli üks selle suuna esindajatest; ta sõlmis tehingu Taani asehalduriks pürgiva Christoph von Münchhauseniga, loovutades talle Toompea ordulinnuse ja loobus Tallinna komtuuri kohuste täitmisest. Seejärel põgenes ta Saksamaale. Tema käitumine demoraliseeris ordut tunduvalt ning tekitas orduladvikus suurt viha. Teda vahistama saadetud Dünaburgi komtuur Georg von Syburg zu Wischlingen nõudis Lübeckis tema väljaandmist, kuid teda toetas Taani kuningas.
Rutger Kettler

Rutger Kettler oli Liivi ordu liige ja Tallinna linnusekomtuur ("Hauskomtur") aastatel 1494–1497.
Kettleri vanemad olid tõenäoliselt Goswin Kettler ja Else von Hatzfeld. Ta pärines Münsteri piiskopkonnast Asseni asulast Lippstadti ja Beckumi lähedalt.
Tõenäoliselt oli hilisem ordumeister Gotthard Kettler Rutgeri sugulane, kuid nende täpset sugulusastet on võimatu kindlaks teha.
Arp Schnitger

Arp Schnitger (ristitud 9. juulil 1648 Golzwardenis (tänapäeva Brakes); maetud 28. juulil 1719 Hasselwerderis (tänapäeva Hamburgis Neuenfeldes)) oli saksa oreliehitaja. Nimi "Schnitger" pärineb alamsaksa sõnast "Schnitze", mis tähendab tislerit. Schnitgeri esivanemad olidki tislerid. Tema isa parandas oreleid.
Schnitgeri sünniaeg ei ole teada. Gustav Fock on oletanud, et ta sündis 2. juulil 1648 Schmalenflethis.
Arp Schnitgeri orelite kirjeldus.
Arp Schnitgeri ehitatud orelitest on säilinud 39 pilli. Tema päris heas korras oreleid leidub tänapäeval Saksamaal, eriti Põhja-Saksamaal; ka Hollandis ja isegi Portugalis. Oma eluajal ehitas Arp Schnitger oreleid ka Inglismaal ja Venemaal.
Et Arp Schnitger tegutses barokiajastul, on ka tema orelitele iseloomulikud baroksed jooned. Tugev ja läbipaistev kõla, manuaalide rohkus, kus iga manuaal on omamoodi eraldi orel. Tavalised on nelja manuaaliga orelid. Manuaalid on ehitatud kontrasti printsiibil. Suur kontrast "f" ja "p" vahel; "mf" või "mp" praktiliselt puudub. Orelid olid kõrgema häälestusega, kui oleme tänapäeval harjunud. Ühtne häälestuse kõrgus tolleaegsetel orelitel puudus. See hakkas ühtlustuma alles Johann Sebastian Bachi ajal Gottfried Silbermanni puhul. Ka Friedrich Ladegasti orelitel on veidi kõrgem häälestus kui tänapäeval. See asjaolu muudab vanade orelite restaureerimise ja eriti koopiate tegemise keeruliseks, sest oreli algse kõla saavutamiseks on vaja välja selgitada antud oreli häälestuse kõrgus.
Arp Schnitgeri esimene suur orel oli 4 manuaaliga, pedaaliga ja 67 registriga Hamburgi Nikolai kiriku orel. See orel ei ole säilinud. Säilinud on teine tema ehitatud 4 manuaaliga, pedaaliga ja 60 registriga orel Hamburgis Jacobi kirikus (1693). See on üks suuremaid säilinud barokiaja oreleid. Aastal 1708 nimetati Arp Schnitger Preisimaal ülemoreliehitajaks ("Hoforgelbauer"). Tema orelitel on mänginud sellised kuulsad organistid nagu Dietrich Buxtehude (1637–1707), Vincent Lübeck (1654–1740), Johann Sebastian Bach (1685–1750) ja noor Georg Friedrich Händel (1685–1759).
Arp Schnitgeri säilinud orelid.
Siin on loetletud mõned kõige paremini säilinud Arp Schnitgeri orelid.
Välislingid.
&lt;small&gt; Selle artikli kirjutamisel on kasutatud ingliskeelset ja saksakeelset artiklit ja .
Aleksander Kaelas

Aleksander Kaelase nime on kandnud kaks tuntud eesti teadlast:
Balduin Alnast

Balduin Alnast (prantsuse keeles "Baudouin d’Aulne", saksa keeles "Baldwin von Alna, bei Thuin"; surnud 1243) oli üks Tsistertslaste ordu juhte, diplomaat, paavst Gregorius IX legaat ja Zemgale piiskop 1232–1236. 
Enne paavsti teenistusse astumist elas Balduin Aulne abtkonna ("Aulne-sur-Sambre", tänapäeva Belgias) tsistertslaste kloostris mungana. Esimest korda külastas ta hiljuti ristiusu vastu võtnud Läänemere-äärseid rahvaid 1230. aastal. Seejärel kinnitas paavst Gregorius IX ta oma legaadiks Kuramaal, Liivimaal, Eestimaal, Soomes ja Ojamaal ning Zemgale piiskopiks. 
Balduin tegutses tänapäeva Läti ja Eesti aladel aastatel 1230 ja 1232–1234, kuid tema püüded moodustada seal paavsti vasalliriiki ebaõnnestusid. Pärast lahingut Tallinna Toompea lossiplatsil 1233. aastal, kus Mõõgavendade ordu üksus lõi lossi hõivata püüdnud Balduini toetajate (kohalike Taani kuninga vasallide) väesalka, määrati Balduini asemele järgmisel, 1234. aastal paavsti legaadiks taas itaalia vaimulik (Wilhelm Modenast).
Pius X ametisse nimetatud kardinalid

Paavst Pius X nimetas ametisse 50 kardinali 7 konsistooriumil. Tema ajal sai kardinaliks hilisem paavst Benedictus XV.
The Animals

The Animals on Suurbritannia rokkansambel, mis tegutseb alates 1963. aastast, olles üks kauem tegutsenud bände maailmas.
Aastal 1994 lisati bänd Rock'n'rolli Kuulsuste Halli.