tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Tsemendivabriku &quot;Port-Kunda&quot; võlatähikud

Tsemendivabriku "Port-Kunda" võlatähikud anti välja Kunda tsemendivabriku poolt Saksa okupatsiooni algul, 20. augustil 1941.
Võlatähikute väljaandmise põhjuseks oli sularahapuudus pärast NSV Liidu riigipanga Rakvere osakonna evakueerimist 6. augustil 1941. Loa võlatähikute väljaandmiseks 220.000 rubla ulatuses andis Rakvere Saksa komandant 19. ja Viru maavalitsus 20. augustil 1941.
Neid emiteeriti nimiväärtuses 1–25 rubla, millest 1-, 3- ja 5-rublaseid anti välja 1500, 10-rublaseid 750 ja 25-rublaseid 2000 eksemplari. Nende kehtivuse tähtajaks oli 1. oktoober 1941, kuid seda võis ühe kuu kaupa pikendada kuni 1. jaanuarini 1942. Osadel võlatähikutel on Ubja põlevkivikaevanduse tempel.
Võlatähikuid lasti kaasaegseil andmeil käibele umbes 70.000 rubla väärtuses, neid kasutati palgamaksmiseks Kunda tsemendivabriku töölistele ja nad kehtisid kokkuleppel Kunda ühiskaupluse ja erakaupmeestega kuni väljaostmiseni tsemendivabriku poolt.
Võlatähikud kaotati käibelt Saksa Riigipanga Tallinna osakonna nõudmisel 15. novembriks 1941 ja neid osteti välja 67.233 rubla eest, seega jäi neid ümbervahetamiseks esitamata umbes 850 rubla väärtuses.
Tarvi Thomberg

Tarvi Thomberg (sündinud 10. mail 1982) on Eesti maadleja, kolmekordne Eesti meister Kreeka-Rooma maadluses (2003, 2005, 2008).
Thomberg oli 2004. aasta Eesti parim Kreeka-Rooma maadleja.
Valter Vaasa

Valter Vaasa (7. juuni 1915 Himma – 7. november 2006) oli eesti vaimulik.
Vaasa sündis Saarva talus Himma külas Aleksandri vallas Põlva kihelkonnas Võrumaal (praeguse haldusjaotuse järgi Himma külas Põlva vallas Põlva maakonnas) Ta lõpetas aastal 1935 Võru Ühisgümnaasiumi. Aastatel 1937–1940 õppis ta Tartu Ülikooli usuteaduskonnas. Ta kuulus Eesti Üliõpilaste Seltsi. Pärast usuteaduskonna likvideerimist õppis ta aastatel 1940–1942 filosoofiateaduskonnas. Uuesti õppis ta usuteadust aastatel 1943–1945. Aastal 1946 lõpetas ta Usuteaduse Instituudi, oli teadaolevalt selle esimene lõpetaja. Ordineeriti 15. detsembril 1946 õpetajaks.
Ta oli aastatel 1944–1946 Põlva Püha Neitsi Maarja koguduse jutlustaja. Aastatel 1946–1948 oli ta Rõuge Maarja koguduse õpetaja, aastatel 1948–1998 Helme Maarja koguduse ja Taagepera Jaani koguduse õpetaja. Lisaks oli ta aastast 1984 Valga praostkonna praost.
Eugen Fridolin

Eugen Fridolin (5. juuni 1881 Tahkuranna – 1. veebruar 1954 Toronto) oli Eesti riigikohtunik.
Ta lõpetas Riia Vaimuliku Seminari ja 1912. aastal Tartu ülikooli õigusteaduskonna.
Ta oli Haapsalu apostliku õigeusu kiriku köster ja kihelkonnakooli õpetaja, Karula kihelkonnakooli õpetaja ja Rakvere vanem maksuinspektor.
Eesti iseseisvuse alguses oli ta Maksudevalitsuse ajutine juhataja, 23. jaanuaril 1920 määrati ta lisarahukohtunikuks, oli seejärel rahukohtunik, Tallinna-Haapsalu Rahukogu liige, administratiivosakonna juhataja, abiesimees, Kohtukoja liige, alates 21. märtsist 1939 riigikohtunik.
Tasmaania vapp

Tasmaania vapp on Austraalia osariigi Tasmaania vapp.
Vapp võeti kasutusele 1917. aasta mais. Vapp kujutab Tasmaania tööstuse tähtsamaid toodanguartikleid: viljavihk, humalakäbid, oinas ja õunad. Vapikilbi kohal seisab punane lõvi ning kahel pool kilpi kaks kukkurhunti.
Karl Magnus von Bergholtz

Karl Magnus von Bergholtz (10. mai 1714 Riia – 20. aprill 1792 Vaidava) oli Liivimaa päritolu Venemaa sõjaväelane (alampolkovnik).
Bergholtzide suguvõsast põlvnenud Karl Magnus von Bergholtz sündis Piņķi mõisniku Hermann Johann von Bergholtzi (suri 1721) ja tema abikaasa Gustaviana von Albedylli (1690–1760) pojana. Tema vaderite hulgas oli mitu Bironite suguvõsa liiget: tulevase Kuramaa hertsogi Ernst Johann von Bironi ema Catharina Hedwig von Biron (sünd. Raab gen. Thülen), vend Karl von Biron (hilisem kindral "en chef" ja Moskva kindralkuberner) ja õemees Karl Johann Tobien.
1737. aastal lõpetas ta Maaväe Kadetikorpuse ning asus adjutandina teenistusse Riia garnisoni. 1745. aastaks oli ta saanud majoriks, hiljem ülendati alampolkovnikuks.
Perekond.
3. veebruaril 1740 abiellus ta Riia Jakobi kirikus Luise Margaretha von Patkuliga (1713–1747), kes oli Karl Gustav von Patkuli (1686–1750) ja tema abikaasa Johanna Charlotte (neiuna von Drenteln; 1696–1754) tütar. Abielust sündisid:
Seejärel abiellus ta Hedwig Margarethe von Campenhauseniga (1720–1749).
28. septembril 1752 abiellus ta Maria Juliana von Gaveliga (1715–1789), kes oli Per Gustaf von Gaveli (1672–1740) ja tema abikaasa Anna Helena (neiuna von Tiesenhausen; 1685–1751) tütar. Abielust sündisid:
Blue Remembered Earth

"Blue Remembered Earth" on Walesi päritolu Briti kirjaniku Alastair Reynoldsi 2012. aastal ilmunud ulmeromaan. 
See on triloogia "Poseidon's Children" (algse pealkirjaga "11K") esimene raamat, mis jälgib inimühiskonna arengut järgneva 11 000 aasta jooksul. 
Sarja esimese raamatu tegevus toimub 22. sajandil, kui Aafrika on domineeriv majanduslik ja tehnoloogiline võim, kajastatuna Geoffrey Akinya ja tema õe Sunday silme läbi.
Heinrich Laas

Heinrich Rudolf Laas (24. oktoober 1900 Tartu – 24. oktoober 1985) oli eesti vaimulik.
Ta lõpetas aastal 1920 Tallinna Saksa Poeglaste Keskkooli. Aastatel 1920–1923 õppis ta Tartu Ülikooli usuteaduskonnas. Ordineeriti 2. novembril 1924 õpetajaks.
Ta oli aastatel 1924–1948 Tarvastu Peetri koguduse õpetaja, lisaks hooldas ta aastatel 1945–1946 ka Paistu Maarja kogudust. Aastatel 1949–1960 oli ta Harju-Madise ja Risti koguduse õpetaja, aastatel 1960–1971 teenis ta Audru ja Tõstamaa Maarja kogudust.
Johannes Laurson

Johannes Laurson (18. september 1908 Kodijärve vald – 2. juuni 1975 Mõisaküla) oli eesti vaimulik.
Laurson lõpetas aastal 1928 Tartu Poeglaste Reaalgümnaasiumi. Aastatel 1930–1936 õppis ta Tartu Ülikooli usuteaduskonnas. Ta oli EÜS-i liige. Ordineeriti 20. oktoobril 1937 õpetajaks.
Ta oli aastatel 1938–1939 Rõuge Maarja koguduse õpetaja. Aastatel 1940–1950 oli ta Sangaste (valiti ainsa kandidaadina 98 poolt- ja 4 vastuhäälega 18. veebruaril 1940) ja Laatre Püha Laurentsiuse koguduse õpetaja. Aastatel 1950–1956 oli ta vangis. Aastatel 1956–1975 oli ta Mõisaküla koguduse õpetaja, lisaks oli ta aastatel 1961–1975 veel Karksi Peetri koguduse õpetaja.
Albert Sánchez Piñol

Albert Sánchez Piñol (; sündinud 11. juulil 1965 Barcelonas) on Hispaania katalaani antropoloog ja kirjanik, kes kirjutab katalaani keeles. 
Sánchez Piñol on Barcelona klaretiinide kolleegiumi (Col·legi Claret de Barcelona) vilistlane. Barcelona ülikoolis alustas ta juuraõpinguid, ent lõpetas ülikooli antropoloogina. 1990. aastail käis ta seoses doktoritööga kahel etnograafilisel ekspeditsioonil Kirde-Kongos Mbuti pügmeede seas, kuid pidi kodusõja (1996-97) tõttu maalt lahkuma. 2000. aastatel on ta tegelnud peamiselt kirjandusega, kuid töötab ka Aafrika-uuringute keskuses.
Ajalehe The Guardian kriitik Giles Foden on nimetanud teda "silmapaistvaks Euroopa kirjanikuks". Piñoli fantastikas võib leida Robert Louis Stevensoni, Joseph Conradi ja Howard Phillips Lovecrafti mõju.
Sánchez Piñoli esikromaan "Külm nahk" (2003) kirjeldab nimetu meteoroloogi viibimist üksikul Antarktika-lähedasel saarel Lõuna-Atlandil. On arvatud, et algidee pärineb galeegi kunstniku Miguelanxo Prado koomiksist "Trazo de Tiza" ("Kriidikriips", 1992). 2002. aastal võitis romaan auhinna Ojo Critico Narrativa. Teos on tõlgitud enam kui 36 keelde (sh hiina keelde), sellest on ilmunud üle 25 trüki katalaani ja vähemalt 8 hispaania keeles. "Külm nahk on esimene osa triloogiast, mille teine osa on "Pandora Kongos" ning kolmandat osa autor alles kirjutab.
Raamatu järgi on režissöör Xavier Gens hakanud tegema filmi. Stsenarist on Jesús Olmo, produtsendid Mark Albela ja Denise O'Dell. Teistel andmetel on filmi režissöör David Slade ning stsenaristid Alex ja David Pastor.
Aldur Parts

Aldur Parts (aastani 1936 Arthur Parts; 3. august 1912 Luke vald – 24. veebruar 1987 Tartu) oli eesti vaimulik.
Ta sündis Nõo kihelkonnas talupidaja peres. Õnnetuses kaotas ta varakult oma isa ja kuna emal üksi läks kahe lapse kasvatamine raskeks, anti poiss sugulase juurde kasulapseks. Tema kasuisaks sai jurist Kaarel Parts. Ta lõpetas 1932. aastal Hugo Treffneri Gümnaasiumi. Ta õppis aastatel 1933–1935 Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas, aastatel 1935–1939 usuteaduskonnas. Ta oli EÜS-i liige. Ordineeriti 6. oktoobril 1940 õpetajaks.
Ta oli aastatel 1940–1951 Palamuse Püha Bartholomeuse koguduse õpetaja, lisaks hooldas ta aastatel 1946–1951 Laiuse Püha Jüri kogudust. Aastatel 1951–1955 oli ta vangis. Pärast vabanemist teenis ta aastatel 1955–1971 Haljala Püha Mauritiuse kogudust ja hooldades aastatel 1956–1971 veel Käsmu kogudust. Aastatel 1971–1985 oli ta Vastseliina Katariina koguduse õpetaja; lisaks oli ta aastatel 1979–1985 Võru praostkonna praost. Jäi aastal 1985 emerituuri.
Steve McQueen

Terrence Stephen McQueen (24. märts 1930 – 7. november 1980) oli Ameerika Ühendriikide filminäitleja, hüüdnimega "The King of Cool".
Tema tuntumad rollid on osatäitmised filmides "Seitse vaprat" ("The Magnificent Seven", 1960), "Suur põgenemine" ("The Great Escape", 1963), "Thomas Crowni afäär" ("The Thomas Crown Affair", 1968), "Bullitt" (1968), "Põgenemine" ("The Getaway", 1972), "Papillon" (1973) ja "Leegitsev pilvelõhkuja" ("The Towering Inferno", 1974).
Mirko Puzović

Mirko Puzović (serbiapäraselt Мирко Пузовић; sündinud 24. aprillil 1956 Kragujevacis Šumadija ringkonnas, Serbias) on Serbia ja Jugoslaavia endine poksija, rahvuselt serblane. Ta oli kokku vähemalt kolmekordne Jugoslaavia meister aastatel 1981, 1982 ja 1987.
Puzović sai I kergekeskkaalus (kuni 63,5 kg) 1984. aasta Los Angelese olümpiamängude poksivõistlustel pronksmedali, kaotades poolfinaalis hilisemale kuldmedali- ja olümpiavõitjale Jeremy Page'ile (USA).
Puzović sai I kergekeskkaalus (kuni 63,5 kg) pronksmedali 3. maailmameistrivõistlustel (München, 1982), kaotades poolfinaalis hilisemale kuldmedalivõitjale ja maailmameistrile Carlos Garcíale (Kuuba) ning 4. maailmameistrivõistlustel (Reno, 1986), kaotades poolfinaalis hilisemale kuldmedalivõitjale ja maailmameistrile Vassili Šišovile (NSV Liit).
Puzović sai I kergekeskkaalus hõbemedali (kuni 63,5 kg) 24. Euroopa meistrivõistlustel (Tampere, 1981) ning 25. Euroopa meistrivõistlustel (Varna, 1983), kaotades finaalis kuldmedalivõitjale ja Euroopa meistrile Vassili Šišovile (NSV Liit). Ta sai I kergekeskkaalus (kuni 63,5 kg) 26. Euroopa meistrivõistlustel (Budapest, 1985) pronksmedali, kaotades poolfinaalis hilisemale hõbemedalivõitjale Imre Bacskaile (Ungari).
Ühikruut

Ühikruut on ruut, mille serva pikkus on 1 ühik.
Ühikruudu meetod on üks võimalus pindala mõõtmiseks – võrreldakse, mitu ühikruutu katab vaadeldava kujundi pinna. Ühikruudu diagonaali pikkus on võrdne ruutjuurega kahest.
Böfstrooganov

Böfstrooganov (vene keeles "бефстроганов") on vene päritolu toit, praetud veiseliharibad tomati- või hapukoorekastmes.
Nimi pärineb Venemaa Stroganovi aadliperekonnalt.
Sarnane ning võibolla vanem toit on Ungari Tokány, mis on samuti veiseliha ribad hapukoorekastmes, kuid erinevus on maitseainetes.
Makaronivorm

Makaronivorm on ahjuvorm makaronidest. See küpsetatakse ahjus ahjuvormi sees. Makaronivormi põhilised koostisosad on makaronid, muna ja piima segu, maitseained ning juust katteks. Võib lisada ka muid toiduaineid, näiteks liha, kala, köögivilju. Söömisel võidakse lisada ketšupit.
Soomes on makaronivorm üks populaarsemaid toite. 2010. aastal läbi viidud küsitluse kohaselt (vastas 1100 inimest) on makaronivorm populaarsuselt teine igapäevane õhtusöögiks valmistatav toit. Tihti valmistatakse seda hakklihaga. Toidupoodidest saab makaronivormi osta ka valmistoiduna, mida kodus soojendada.
Ameeriklased lisavad makaronivormile rohkesti juustu.
Ahjuvorm

Ahjuvormid on erineva läbimõõdu ja kõrgusega, ka suhteliselt sügavad anumad, milles valmistatakse küpsetusahjus mitmesuguseid toite (sh ahjuroad). Ahjuvorme kasutatakse nii profiköökides kui ka koduköökides. 
Ahjuvormid võivad olla valmistatud savist, malmist, kuumuskindlast klaasist, silikoonist, plekist, mustast terasest, roostevabast terasest või teflonkihiga kaetud metallist. 
Vorm võib olla kaanega või kaaneta, aga on tavaliselt sangadega, et anumat oleks parem tõsta.
Ahjuvorme valmistatakse erineva värvi ja kuju ning suurusega. 
Ahjuvormis valmistatakse erinevaid ahjuvormiroogi, aga seal võib küpsetada ka näiteks kana, kala, seapraadi, pikkpoissi, lasanjet.
Roogade valmistamisel tuleb valmistusaja valimisel arvesse võtta, millisest materjalist ahjuvorm on valmistatud ja mis rooga selles parasjagu valmistatakse. Nii näiteks on soovituslikud temperatuuripiirangud keraamilistel ahjuvormidel ja osadel silikoonist ahjuvormidel. Kui serveerida roogasid silikoonist ahjuvormis, siis tuleb meeles pidada, et nuga läbistab silikooni üsna kergesti. 
Ahjuvormide hooldamine ja pesemine sõltub samuti ahjuvormi materjalist, näiteks ei tohi malmist ahjuvorme pesta nõudepesumasinas.
Profiköökides kasutatakse tänapäeval valdavalt roostevabast terasest ja kindla süsteemi järgi (nt GN-nõud), liigitatud ahjuvorme.
Rivanool

Rivanool ehk etakridiinlaktaat ("Aethacridini lactas") on antiseptiline kollakas-oranžikas vees raskesti lahustuv kristalliline pulber, mille sulamistemperatuur on 226 °C. ~0,1% lahusena kasutatakse naha ja haavade desinfitseerimiseks.
Karjala pirukas

Karjala pirukas (soome keeles "karjalanpiirakka"; karjala keeles "kalitta"; livviko keeles "šipainiekku", "kalittu") on traditsiooniline Karjala väike täidisega katteta pirukas. Tänapäeval on need levinud kogu Soomes ja mujalgi.
Traditsiooniliselt küpsetati nende pirukate õhuke koorik hapendamata rukkijahutainast. Põhja- ja Laadoga-Karjalas lisati ka nisujahu. Täidiseks kasutati odratanguputru või kama. 19. sajandil hakati täidisena kasutama kartuliputru ja tatraputru, veel hiljem ka riisi- ja hirsiputru.
Tänapäeval valmistatakse Karjala pirukad kõige sagedamini rukkijahust ja riisipudrutäidisega. Euroopa Liidu tootemääratluse järgi peab Karjala piruka tainas vähemalt poole moodustama rukkijahu ning täidiseks võib olla vaid odratangu-, riisi- või kartulipuder. Leidub küll ka porganditäidisega pirukaid.
Karjala vanasõna ütleb: "Kalittoa kyzyy kaheksoa", mis tähendab, et Karjala pirukate tegemiseks on vaja kaheksat komponenti: jahu, vett, hapupiima, soola, piima, võid, koort ja täidist. Täidis valmistati kartulitest, kruupidest ja kamajahust.
Valge kaste

Valge kaste ehk bešamellkaste (prantsuse keeles "sauce béchamel") on kokanduses valge kaste, mis valmistatakse võist, piimast ja jahust.
Prantsuse köögis valmistatakse traditsioonilisel viisil valget kastet kuuma piima vispeldamisega või ja nisujahu segusse. Teine meetod on vispeldada või ja jahu segu kuuma piima sisse.
Itaalia köögis kasutatakse valget kastet näiteks lasanje valmistamiseks.
Valge kaste on sageli mitme teise kastme valmistamise aluseks.
Valget kastet valmistas esimesena Prantsusmaa kindrali ja välisministri Nicolas Chalon du Blé, markii d'Uxelles'i kokk François Pierre La Varenne (1615–1678). Tema kaste kandis nime "velouté". Seda toiduretsepti täiustas Louis de Bechamel (1630–1703), kes töötas Orléansi hertsogi juures maksukogujana. Valge kastme retsept ilmus kokaraamatus "Le Cuisinier François", mille esimene trükk avaldati 1651. aastal. See raamat muutus prantsuse kokakunsti piibliks ja kolmveerandi sajandi jooksul ilmus sellest mitukümmend trükki. 1597. aastal ostis Bechamel endale Nointeli markii tiitli ja sai seejärel Louis XIV ülemteenriks.
Ekspressivism

Ekspressivism on metaeetikas teooria, mille järgi moraaliväidetel puudub tõeväärtus.
Tõeväärtus

Tõeväärtus on loogikas väärtus, mis iseloomustab propositsiooni suhet tõesse.
Klassikaline loogika eeldab kahte tõeväärtust (tõene ja väär); see vastab bivalentsi printsiibile.
Intuitsionistlik loogika ja mitmevalentne loogika (sealhulgas hägusloogika) kasutavad rohkemaid erinevaid tõeväärtusi.
Keelefilosoofias lause tõeväärtus sõltub lause tähendusest või maailma olukorrast. Tõeväärtus ei esinda otseselt ühtegi tõeteooriat.
Lotfi Zadeh

Lotfali Askar Zadeh, tuntud kui Lotfi A. Zadeh (aseri keeles Lütfəli Rəhim oğlu Ələsgərzadə; sündinud 4. veebruaril 1921 Bakuu – 6. september 2017 Berkeley, California) oli Aserbaidžaanist pärit matemaatik, kes elas ja töötas alates 1944. aastast USA-s.
Ta võttis kasutusele oma 1965. aasta töös hägusate hulkade mõiste, millest arenes hägusloogika.
Anton Koolmann

Anton Koolmann (ka Anton Koolman; 11. september 1899 Kasispea, Kuusalu kihelkond – 29. juuni 1953 Wellington, Uus-Meremaa) oli Eesti maadleja ja maadlustreener.
Koolmann õppis Loksa koolis ja hiljem Tallinna Merekoolis. Sportima hakkas ta juba Loksal. Maadlema hakkas ta Tallinna Kalevis Eduard Hermanni ja Julius Thomsoni juhendamisel, teda juhendas ka Eesti maadluskoondise treener Robert Oksa.
1924 tuli ta Eesti meistriks Kreeka-Rooma maadluse kärbeskaalus.
Samal aastal osales ta Pariisis 1924. aasta suveolümpiamängudel. Klassikalise maadluse turniir toimus 6.–10. juulil ja seejärel peeti 4 päevaga vabamaadluse võistlus.
Kärbeskaalus (kuni 58 kg) osales 25 maadlejat. Eestit esindasid Koolmann ja Eduard Pütsep. Esimeses ringis seljatas Koolmann 13.10-ga Prantsusmaa meistri Georges Appruzose, kuid sai seejärel kaks punktikaotust Itaalia sportlaselt Giovanni Gozzilt ja Soome sportlaselt Väinö Ikoselt ning langes välja. Tema vastased polnud kerged: Ikonen saavutas pronksmedali ja Gozzi tuli 8 aastat hiljem olümpiavõitjaks. Kolmandas voorus langes välja ka Gozzi, kes oli avavoorus Ikosele kaotanud. Seevastu Pütsep oli kõigist üle, alistades 6 vastast, sealhulgas teises voorus Ikose, ja saavutas Eesti esimese olümpiavõidu maadluses.
Vabamaadlusturniiril osales Koolmann kärbeskaalus (kuni 61 kg). Osavõtjaid oli 17, kellest 15, sealhulgas Koolmann, loositi võistluseta teise ringi. Seejärel sai ta seljakaotuse Robin Reedilt (USA), kes tuli olümpiavõitjaks, ja kaotas kohtunike otsusega Chester Newtonile, kes sai olümpiahõbeda, ning langes välja.
Pärast olümpiamänge ei tulnud Koolmann enam kodumaale tagasi, vaid sõitis Austraaliasse. Ta saabus 16. veebruaril 1925 Adelaide'i. Austraalias tegutses ta nii elukutselise kui amatöörmaadlejana ja võitis arvukalt turniire.
15. oktoobril 1928 saabus Koolmann Uus-Meremaale ja jäi sinna elama. Ta tegutses seal alguses masseerijana pidades "Türgi sauna". 1933 sai ta Uus-Meremaa kodakondsuse. Ta asutas Aucklandis maadluskooli, oli selle omanik ja treenis paljusid Uus-Meremaa meistreid maadluses. Ta avaldas ka raamatu "Koolman's correct wrestling".
Välislingid.
1924. aasta suveolümpiamängudel osalejad
Välistatud kolmanda seadus

Välistatud kolmanda seadus ehk välistatud kolmanda reegel ehk välistatud kolmanda printsiip ehk välistatud kolmanda põhilause (ka "tertium non datur", " principium exclusi tertii") on reegel loogikas, mille kohaselt tõene on kas propositsioon või tema eitus, kolmandat võimalust pole.
Välistatud kolmanda reegli kehtivust eeldab klassikaline loogika. Seevastu intuitsionistlik loogika selle kehtivust vajalikuks ei pea.
Välistatud kolmanda seadus jätab ka võimaluse, et ei propositsioon ega selle eitus ei ole tõesed. Selle välistab välistatud kolmanda seadusest tugevam bivalentsi printsiip.
Otto Pohla

Otto Pohla (20. märts 1899 Kirna-Kohatu vald, Hageri kihelkond, Harjumaa – 1942) oli eesti maadleja.
Sportlasena.
Ta oli nii Kreeka-Rooma kui ka vabamaadluses kokku seitsmekordne Eesti meister. Ta võistles poolraskekaalus ja raskekaalus, välisvõistlustel üksnes Kreeka-Rooma maadluses.
1924.
Pohla tuli Eesti meistriks Kreeka-Rooma maadluse raskekaalus.
1925.
Pohla tuli Eesti meistriks vabamaadluse poolraskekaalus.
1926.
Eesti alistas Tallinnas maavõistlusel Läti 28:8.
Euroopa meistrivõistlustel osales poolraskekaalus 6 maadlejat. Pohla kaotas esimeses ringis István Döményle (Ungari), kes sai 4. koha, ja teises ringis Josef Urbanile (Tšehhoslovakkia), kes sai hõbemedali. Sellega langes ta välja.
1927.
Pohla tuli Eesti meistriks Kreeka-Rooma maadluse raskekaalus ja vabamaadluse poolraskekaalus.
1928.
Pohla tuli Eesti meistriks Kreeka-Rooma maadluse poolraskekaalus.
Eesti koondis võitis Riias Läti 4:2. Otto Pohla esines raskekaalus. Kergemates kaaludes tuli võit Eestile, aga just kahes raskemas kaalus tuli vastu võtta kaotus (Aleksander Pohla ja Otto Pohla). Sellegipoolest arvati Otto Pohla olümpiakoondisse.
1928. aasta suveolümpiamängudel Amsterdamis esines Otto Pohla poolraskekaalus. Esimeses ringis seljatas ta Šveitsi maadleja Max Studeri, teises ringis sai punktikaotuse Soome maadlejalt Onni Pelliselt ja kolmandas sai punktivõidu Hollandi maadleja Johan Heijmi üle. Neljandas ringis tuli vastu Saksamaa maadleja Adolf Rieger, kelle seljatamine võis ainsana Pohla veel konkurentsi jätta. Alguses oligi Pohla aktiivsem, kuid väsis ja lõpetas matši ilmetu pusimisega. Kohtunikud andsid võidu sakslasele (sai hiljem hõbemedali) ja Pohla jaoks oli turniir läbi.
1929.
Pohla tuli Eesti meistriks Kreeka-Rooma maadluse raskekaalus.
1930.
Pohla tuli Eesti meistriks Kreeka-Rooma maadluse poolraskekaalus.
Edasine elukäik.
Ta mobiliseeriti Punaarmeesse 22. augustil 1941 ja viidi Leningradi. Pärast jaanuari 1942 polnud temast enam teateid ning ta tunnistati jaanuaris 1943 teadmata kadumise tõttu surnuks.
Alfred Praks

Alfred Praks (31. märts 1902 Tallinn – 18. oktoober 1998 Borås) oli eesti maadleja, kaheksakordne Eesti meister.
Ta esindas spordiklubi Tallinna Sport.
1944. aastal emigreerus ta Rootsi ning töötas seal maadlustreeneri ja massöörina.
1922 ja 1923.
Praks tuli mõlemal aastal Eesti meistriks Kreeka-Rooma maadluse kergekaalus.
1924.
Eesti võitis Tallinnas maavõistluses Läti 21:15.
1924. aasta suveolümpiamängudel Pariisis saavutas võitis Praks Kreeka-Rooma maadluse kergekaalus esimeses ringis Holger Askehave (Taani) ja teises Leon Ręnkaweki (Poola), aga siis kaotas Rūdolfs Ronisele (Läti) ja pronksmedali pälvinud Karl Westerlundile (Soome) ning langes välja, jagades 10.–12. kohta.
Vabamaadluse kergekaalus alistas Praks esimeses voorus Perry Martteri (USA), aga kaotas siis pronksmedali võitnud Arvo Haavistole ja langes välja. Ta jagas 5.–8. kohta.
1925.
Praks tuli Eesti meistriks Kreeka-Rooma maadluse kergekaalus.
1926.
Eesti võitis Tallinnas maavõistluses Läti 28:8.
1927.
Praks tuli Eesti meistriks vabamaadluse kergekeskkaalus.
1928.
Praks tuli Eesti meistriks Kreeka-Rooma maadluse keskkaalus.
Eesti võitis Riias maavõistluses Läti 4:2 ja Praks alistas oma vastase.
1928. aasta suveolümpiamängudel Amsterdamis osales Praks vabamaadluse kergekeskkaalus. Esimeses ringis võitis ta punktidega T. Doumazose (Kreeka), aga siis kaotas L. Appletonile (USA) ja R. Cookile (Suurbritannia) ning langes välja.
Hilisem sportlaskarjäär.
Praks tuli Eesti meistriks 1930 vabamaadluse kergekeskkaalus, 1931 vabamaadluse keskkaalus ja 1935 vabamaadluse kergekeskkaalus.
Hebron

Hebron (araabia نابلس "Al-Khalīl"; heebrea חֶבְרוֹן "H̱evron") on linn Jordani Läänekaldal. Asub umbes 35 km Jeruusalemmast edela pool kõrgendikul 930 m üle merepinna.
Linnas elab umbes 160 000 palestiinlast (teistel andmetel 200 000) ja 800 juuti. Linnast vahetult idas on juudi asundus Kiryat Arba.
Ajalugu.
Hebron on püsivalt asustatud olnud üle 5000 aasta. Linnas asuv Machpela ehk Patriarhide hauakoobas on nii juutide kui ka muslimite pühakoht. Pärimuse järgi on sinna maetud Aabraham, Iisak ja Jaakob koos oma naistega. Hauakoopa juures asub ka Aabrahami mošee. 6. sajandil lasi Justinianus I sinna kiriku ehitada, mis hiljem purustati.
638. aastal vallutasid araablased Hebroni koos muu Palestiinaga. 1100 vallutasid linna ristisõdijad. 1187 vallutasid linna ajjubiidid Saladini juhtimisel. 1516 läks linn Ottomani impeeriumi koosseisu. Detsembris 1917 okupeerisid Briti väed Hebroni. Linna hakkasid tagasi tulema juudid. 1929. aastal elas Hebronis 750 juuti. 1929. aasta Hebroni veresaunas tapsid araablased 69 juuti ning ülejäänud põgenesid linnast. Kui 1948 loodi Iisraeli riik, läks Hebron koos läänekaldaga Jordaaniale. 1967 okupeeris Iisrael Läänekalda. 1974 asusid Hebroni kesklinna elama juudi asunikud. Enamik neist on radikaalsed juudi natsionalistid.
1995. aastast on suurem osa linnast Palestiina omavalitsuse kontrolli all. Hebroni kesklinn on Iisraeli sõjaväe kontrolli all, kes kaitsevad seal elavaid juudi asunikke. Lisaks asunikele elab seal ka umbes 30 000 palestiinlast, kelle liikumisvabadus on tugevasti piiratud.
Linnas asub Hebroni ülikool.
Linna nimi viitab Aabrahamile, kes oli 'Jumala sõber' (araabia خليل , heebrea חבר 'sõber').
Heinrich Ignaz Franz von Biber

Heinrich Ignaz Franz von Biber (ristitud 12. august 1644 – 3. mai 1704 Salzburg) oli austria helilooja ja viiuldaja.
Ta teenis kirikutes ja õuekapellides Tšehhimaal ja alates 1670 Salzburgis.
Lahkvesi

Lahkvesi on jäävaba vesi rannajää ja ajujää vahel.
Keskkonnasõnaraamat tõlgendab seda terminit mõnevõrra teisiti: see on laevatatav läbipääs jääst.
Lahkvesi võib olla põhjustatud jää liikumisest tuule mõjul või jääalusest hoovusest. Läbipääs võib avaneda ja lühikese aja jooksul uuesti sulguda või olla püsivalt avatud.
Harrison Birtwistle

Sir Harrison Paul Birtwistle (15. juuli 1934 Accrington – 18. aprill 2022) oli inglise helilooja.
Ta õppis klarnetit, seejärel Manchesteris Richard Halli juures ja Londoni Royal Academy of Musicus. 
Asutas koos Peter Maxwell Davisega ühenduse Pierrot Players eesmärgiga anda muusikateatri elementidega kontserte. Aastal 1970 trupp reorganiseeriti ja uueks nimeks sai Fires of London. Eksperimenteeris "ümber ooperi" (lemmikhääl – bariton). 
1998 Tallinna NYYDi nimihelilooja.
Hiie Lätte

Hiie Lätte (18. mai 1935 Tartu – 2. veebruar 2012 Tallinn) oli eesti muusikapedagoog, pianist ja kontsertmeister.
Lätte õppis aastatel 1951–1955 Tartu Muusikakoolis Aleksandra Semm-Sarve juhendamisel klaverit. Tartus õppides hakkas ta praktiseerima kontsertmeistrina, mida ta jätkas ka Tallinna Riiklikus Konservatooriumis õppides. Konservatooriumi lõpetas ta klaveri erialal 1960. aastal, seal olid tema juhendajateks Heljo Sepp ja Anna Klas.
Pärast lõpetamist jätkas ta tegevust kontsertmeistrina Riiklikus Konservatooriumis ja Georg Otsa nimelises Tallinna Muusikakoolis, alates 1961. aastast oli ka õpetajaks Tallinna Muusikakeskkoolis. Aastatel 1974–1994 juhatas Lätte Tallinna Muusikakeskkooli üldklaveri osakonda ja töötas 1970. aastatel Tallinna Riiklikus Konservatooriumis üldklaveri kateedri õppejõuna. Muusikakeskkoolis töötas ta õpetajana kuni surmani.
Tema õpilaste hulka on kuulunud tuntud heliloojaid ja muusikuid, näiteks Kerri Kotta, Tõnu Kõrvits, Mart Laas, Arvo Leibur, Urmas Tammik, Ott Maaten, Andres Mustonen, Paul Mägi, Kristel Pappel, Margus Pärtlas, Lauri Sirp ja Meelis Vind.
Tema abikaasa oli helilooja Raimond Lätte.
Ernest Bloch

Ernest Bloch (24. juuli 1880 Genf – 15. juuli 1959 Portland, Oregon) oli Šveitsis sündinud Ameerika Ühendriikide helilooja, viiuldaja, pedagoog ja dirigent.
Ta alustas viiulimängu 9-aastaselt ning hakkas varsti pärast seda tegelema ka heliloominguga. Ta õppis Brüsseli konservatooriumis, kus üheks tema õpetajaks oli tuntud Belgia viiuldaja Eugène Ysaÿe. Seejärel kolis ta Saksamaale, kus õppis Frankfurdis Iwan Knorri juures. 1903. aastal läks ta Pariisi, seejärel tagasi Genfi ja 1916. aastal USA-sse. 1924. aastal sai ta USA kodakondsuse.
1909–1910 Lausanne'is dirigent, hiljem dirigeeris oma teoseid mitmel pool USA-s, 1911–1915 Genfi kompositsioonieetika pedagoog. 1920–1925 oli Clevelandi Muusikainstituudi muusikadirektor ning 1925–1930 San Francisco konservatooriumi professor ja direktor. 1930–1938 elas Euroopas, alates 1929 Rooma Akadeemia "Santa Cecilia" auliige.
Lembit Sossi

Lembit Sossi (22. juuni 1943 – 3. veebruar 2012) oli eesti füüsik.
Sossi oli Eesti juhtivaid teadlasi optika valdkonnas. Alates 1971. aastast töötas ta Tartu Riikliku Ülikooli teoreetilise füüsika kateedris, tõustes aja jooksul vanemlaborandist dotsendiks ja teaduriks. 1980. aastal anti talle füüsikakandidaadi kraad optiliste interferentskatete teooria uurimise eest. 
Tema uurimishuviks olid lisaks optiliste katete teooriale mittelineaarse dünaamika probleemid, diferentsiaalvõrrandite teooria ja arvutusmeetodid. Ta oli aastaid tegevõppejõud, kes õpetas mitmeid teoreetilise füüsika põhikursusi ja juhendas teadustöid. 
1985. aastal sai ta koos Paul Kardi, Nikolai Kristoffeli ja Vladimir Feodossejeviga optiliste interferentskatete teooria alaste uuringute eest Eesti NSV teaduspreemia. 2011. aastal tunnustati teda pikaajalise teadus- ja haridustegevuse eest Tartu Ülikooli medaliga.
John Blow

John Blow (ristitud 23. veebruar 1649 Newark-on-Trent, Nottinghamshire – 1. oktoober 1708 London) oli Westminster Abbey organist.
Blow ilmutas juba noorena muusikaannet ja valiti kuninga kabeli kooripoisiks. Ta komponeeris ebatavaliselt noores eas kiriklikke hümne, nende seas "Issand, sina oled meie varjupaik" ja "Issand, ära mind manitse". Koos Pelham Humfrey ja William Turneriga kirjutas ta veel hümni "Ma tänan alati" ning on oletatud, et see valmis Suurbritannia võidu auks sõjas Hollandi vastu 1665, aga on ka arvatud, et see pidi tähistama lihtsalt kolme koorijuhi omavahelist sõbralikku läbisaamist.
20-aastaselt sai Blow Westminster Abbey organistiks. 1673 ülendati ta kuningliku kabeli džentelmeniks. 1674 võttis ta Pelham Humfreylt üle kuningliku kabeli poistekoori juhatamise ja sellel ametikohal oli ta oma surmani. Westminster Abbey organisti kohalt lahkus ta 1679, et teha ruumi Henry Purcellile, aga kui Purcell 1695 suri, sai Blow selle koha tagasi ja pidas sedagi kuni oma surmani.
1673. aasta septembris abiellus Blow Elizabeth Braddockiga. Abielust sündis mitu last. Pärast 10 aastat kestnud abielu suri naine sünnitusel.
1678. aastaks oli Blow saanud muusikadoktoriks. 1685 nimetati ta James II eramuusikuks. Ajavahemikus 1680–87 kirjutas ta oma ainsa säilinud lavateose, kuninga meelelahutuseks kirjutatud ooperi (tol ajal nimetati seda maskeraadiks) "Venus ja Adonis". Selle esietendusel mängis Venuse rolli kuninga venna Charles II armuke Mary Davis ja Cupido rolli Mary Davise ja Charles II väljaspool abielu sündinud tütar Mary Tudor.
1687 sai Blow Püha Pauluse katedraali koormeistriks ja sellel kohal töötas ta kuni 1703. aastani. 1699 määrati Blow äsjaloodud ametikohale kuningliku kabeli heliloojaks.
John Blow loomingusse kuulub laulukogu "Amphion Anglicus" ja palu klavessiinile.
Nicolas Bochsa

Robert Nicolas-Charles Bochsa (9. august 1789 Montmédy, Meuse – 6. jaanuar 1856 Sydney) oli tšehhi päritolu prantsuse harfimängija ja helilooja.
Ta isa Karl oli sõjaväemuusik, hiljem oboemängija. Nicholas-Charles oskas juba 7-aastaselt mängida flööti ja klaverit. Ta õppis kompositsiooni Bordeaux's Franz Becki juures. Esimese ooperi ("Trajan") lõi ta 15-aastaselt. Alates 1807 õppis ta Pariisi konservatooriumis kompositsiooni Charles-Simon Cateli ja Étienne Méhuli juures ning harfi François Joseph Nadermani ja M. de Mareni juures. Ta töötas 1813–17 harfimängijana Pariisi õukonnas ja hakkas Opéra-Comique'i jaoks oopereid kirjutama.
1817 süüdistati Bochsat võltsimises ja pettuses ning ta põgenes Londonisse. Tagaselja mõisteti talle karistuseks häbimärgi kehale põletamine ja sunnitöö.
Londonis aitas Bochsa 1821 asutada Kuninglikku Muusikaakadeemiat ja sai ise selle sekretäriks. Kuid 1826 sai teatavaks, et ta on Prantsusmaal süüdi mõistetud, ja ta pidi ametist tagasi astuma. Seejärel sai ta Londonis Tema Majesteedi Teatri muusikadirektoriks.
1839 sattus ta järgmisse skandaali. Nimelt põgenes ta maalt koos ooperilaulja Anna Bishopiga (1810–1884). Kuid Bishop oli abielus oma õpetaja, väljapaistva helilooja Henry Bishopiga (1786–1855), ja sellest abielust oli sündinud 3 last, kõik tütred.
Kogu ülejäänud elu reisisid Bochsa ja Bishop kahekesi koos, esinedes igal mandril ja igas maailmajaos, kuid Prantsusmaal ei käinud nad kunagi. Napolis määrati Bochsa kuningliku ooperi (tänapäeval Regio Teatro San Carlo) direktoriks ja sel kohal töötas ta 2 aastat.
1855. aasta detsembris, kullapalaviku tippajal saabusid Bochsa ja Bishop Sydneysse. Kuid nad said anda üheainsa kontserdi, sest Bochsa haigestus ja suri järgmise aasta algul. Bishop leinas teda sügavalt ja laskis talle Sydneysse püstitada suurejoonelise hauamonumendi, mis on säilinud. Bishop ise jätkas lauljakarjääri ja esines veel 70. eluaastates.
Looming.
Bochsa on kirjutanud 8 ooperit, 4 balletti, umbes 350 teost harfile, sealhulgas 2 kontserti, fantaasia "Rebasejaht", 100 etüüdi ja 24 prelüüdi.
François-Adrien Boieldieu

François-Adrien Boieldieu [franssu'aa-adrj'ään buaeldj'öö] (16. detsember 1775 Rouen – 8. oktoober 1834 Varennes-Jarcy, Essonne) oli prantsuse helilooja, 1817. aastast Prantsuse Instituudi liige.
Ta õppis kirikus organist Charles Broche'i juures, oli alates 15. eluaastast organist Roueni koguduses. 
Loomingut avaldas alates 1791. aastast, sealhulgas 1793. aastal esimese ooperi. Elas 1776. aastast Pariisis, 1798. aastast oli sealsamas konservatooriumi klaveripedagoog. 
Aastail 1804–1811 oli Peterburis prantsuse ooperitrupi juht ja Peterburi muusikaharrastuse inspireerija, teiste hulgas üks ta õpilasi oli vürstinna Z. A. Volkonskaja. 
Alates 1820 oli ta Pariisi konservatooriumi kompositsiooniprofessor. Ta õpilaste hulgas olid Adolphe Adam ja François-Joseph Fétis. 
Tema loomingus peetakse peamiseks koomilist ooperit.
Joseph Bodin de Boismortier

Joseph Bodin de Boismortier (23. detsember 1689 Thionville – 28. oktoober 1755 Roissy-en-Brie) oli prantsuse barokkhelilooja.
Ta sündis Lotringis Metzi lähedal. Tema isa oli algul sõjaväelane, pärast kondiiter. Muusikahariduse sai ta sel ajal hästituntud motettide heliloojalt Joseph Valette de Montignylt. Kui Montingy kolis Perpingnani, siis järgnesid Boismortier'd talle 1713. Seal sai Boismortier tööd kuninglikus tubakakontrolliametis. Ta abiellus 1720 rikka kullassepa tütre Marie Valette'iga, kes oli tema õpetaja sugulane.
1724 asus Boismortier koos abikaasaga Pariisi elama. Seal algas tema viljakas heliloojakarjäär. Ta kirjutas muusikat paljudele muusikainstrumentidele ja häältele. 1747. aastaks oli ta avaldanud juba üle saja mitmesuguse teose. Tema muusika oli väga populaarne ja tegi ta rikkaks patroonide abitagi. Ta oli esimene prantsuse helilooja, kes suutis end omaenese heliloominguga ära elatada. 1753 lõpetas ta aktiivse loomingu ja suri paar aastat hiljem.
Boismortier oli esimene prantslane, kes lõi instrumentaalkontserte. Seni olid seda teinud peamiselt itaallased. Boismortier kirjutas 6 kontserti 5 flöödile. Hiljem kirjutas ta kontserte teistelegi instrumentidele, näiteks 1729 valmisid tal instrumentaalkontserdid tšellole, "viola la gamba"'le ja fagotile. Suurem osa tema muusikateostest on siiski kirjutatud flöödile.
Siegfried Borris

Siegfried Borris (sünninimi Siegfried Jakob Boris Zuckermann; 4. november 1906 Berliin – 23. august 1987 Berliin) oli saksa helilooja, muusikateadlane ja muusikapedagoog.
Ta õppis muusikat aastast 1927 Paul Hindemithi juures. Borrise muusikas on tunda õpetaja mõju, kuid ka popmuusika elemente.
Looming.
Tema loodu hulgas on ooper, ballett "Viimane mäng" (1955), 5 sümfooniat (1940-43), instrumentaalkontserte (sh klaverile 1962).
Giovanni Bottesini

Giovanni Bottesini [džov'anni botes'iini]] (22. detsember 1821 Lombardia Crema – 7. juuli 1889 Parma) oli itaalia kontrabassimängija, dirigent ja helilooja.
Bottesini sai muusikalise alghariduse oma isalt, kes oli silmapaistev klarnetimängija ja väikestviisi helilooja. Juba enne 11-aastaseks saamist mängis Giovanni kohalikus teatris timpaneid. Ta õppis korralikult viiulit mängima ja soovis astuda Milano konservatooriumi, kuid tema isal ei olnud selleks raha ja vaja oli saada stipendiumi. Stipendiumi oli aga üksnes kahele kohale: kontrabassi- ja fagotimängijale. Ta õppis kõigest mõne nädala jooksul kontrabassi piisavalt selgeks, et konservatooriumi pääseda. Kompositsiooni õpetasid talle seal Francesco Basili ja Nicola Vaccai. 4 aasta pärast, 1839 lõpetas ta konservatooriumi, saades soolokarjääri alustamiseks 300 frangi suuruse auhinna, mille eest ostis Carlo Antonio Testore (1687–1765) valmistatud kontrabassi.
Kõigepealt sõitis Bottesini Ameerikasse ja sai Havannas algul Itaalia ooperi peamiseks kontrabassimängijaks ja hiljem direktoriks. Havannas kirjutas ta oma esimese ooperi "Christoph Kolumbus", mis on tuntud ka nime all "Kolumbus Kuubal". See ei ole säilinud, aga on teada, et esietendus toimus 31. jaanuaril 1848.
Bottesini kuulsus levis laialt ja tema virtuoossust võrreldi Niccolo Paganini omaga viiulil. Johannes Matthias Spergeri (1750–1812) ja Domenico Dragonetti (1763–1846) kõrval oli Bottesini üks neist, kelle mõjul hakati kontrabassi pidama väljendusrikkaks ja mitmeotstarbeliseks muusikariistaks. Koos temaga esinesid Henri Vieuxtemps, Henryk Wieniawski, Camillo Sivori jt.
Peale selle oli Bottesini kuulus ka dirigendina. Sellena töötas ta 1855–57 Pariisis Itaalia teatris. 1861–1862 oli ta dirigent Palermos ja 1863 Barcelonas. Dirigendina rändas ta ka kontserditurneedel Euroopas. Giuseppe Verdi valis ta dirigendiks oma ooperi "Aida" esietendusele, mis toimus 27. detsembril 1871 Kairos.
Lühikest aega enne oma surma, 1888 määrati ta Verdi soovitusel Parma konservatooriumi direktoriks.
Alates 20. juunist 1849 oli Bottesini vabamüürlane.
Looming.
Ooperid "Christoph Kolumbus" 1848 (hävinud), "Firenze piiramine" 1856, "Öökurat" 1858, "Eros ja Leandros" 1879, oratoorium "Oliiviaed" 1887, palu kontrabassile, sh "Veneetsia karneval", Tarantella ja kontsertduetid viiuliga.
Nadia Boulanger

(Juliette) Nadia Boulanger [žüli'ett nadj'a bulanž'ee] (; 16. september 1887 Pariis – 22. oktoober 1979 Pariis) oli prantsuse organist, pedagoog ja helilooja.
Lisaks pereliikmetelt (muusikud olid ka tema vanaisa, isa ja noorem õde Lili) saadud õpetusele õppis ta Gabriel Fauré, Paul Vidali ja A. Gilmani juures ja lõpetas konservatooriumi 1904. aastal. Aastail 1909–1924 oli Pariisi konservatooriumi harmooniapedagoog, alates 1935 kompositsiooniprofessor, alates 1921 ka Fontainebleau nn Ameerika konservatooriumis (alates 1950 direktor), aastail 1940–1944 elas USAs. Ta oli legendaarne kompositsiooniõpetaja.
Tal oli väga palju tuntud õpilasi, nende hulgas Igor Markevitš, Virgil Thomson, Aaron Copland, Roy Ellsworth Harris, Walter Piston, Marc Blitzstein, İdil Biret, Dinu Lipatti, Ástor Piazzolla jt. Ise lõpetas ta komponeerimise varakult.
Loys Bourgeois

Loys Bourgeois (u 1510 Pariis – pärast 1561 Pariis) oli prantsuse helilooja ja kantor.
Ta oli Calvini kaastööline Genfis ning viisistas kalvinistide tellimusel psalme. 
Ta "Concerto grossos vaskpillidele" on esinejate võimeteproov sambarütmis.
Havergal Brian

Havergal Brian (sünninimi William Brian; 29. jaanuar 1876 Dresden, Staffordshire – 28. november 1972 Shoreham-by-Sea, Sussex) oli inglise helilooja, kelle loomingut iseloomustab monumentaalsus ja eksperimentaalsus.
Brian kirjutas väga palju muusikat, kuid tema teoseid esitati tema eluajal harva. Pärast tema surma on tema looming saanud rohkem tähelepanu, eriti vabaõhufestivalide ja orkestrite kaudu, mis on aidanud tutvustada tema suurvormilisi teoseid laiemale publikule.
Looming.
Havergal Brian loomingus on vähemalt 32 sümfooniat, sealhulgas tuntud "Gooti sümfoonia" (op. 55), mis on üks maailma suurimaid sümfooniaid ja mahub vaid vähestele lavadele; näiteks Londoni Albert Hall mahutab umbes 6500 inimest.
Lisaks sümfooniatele kirjutas Brian koorimuusikat, ooperi- ja kammermuusikat.
Frank Bridge

Frank Bridge (26. veebruar 1879 Brighton, Ida-Sussex, Suurbritannia – 10. jaanuar 1941 Eastbourne, Ida-Sussex, Suurbritannia) oli inglise vioolamängija, dirigent ja helilooja. 
Ta õppis viiulit Londoni Kuninglikus Muusikaakadeemias ja kompositsiooni aastatel 1899–1903 Charles Villiers Stanfordi juures. 
1906. aastal liitus Bridge Joachimi keelpillikvartetiga vioolamängijana, seejärel tegutses kuni 1915. aastani oma nn Inglise kvartetis. 
Alates 1910. aastast dirigeeris sümfooniaid ja oopereid ning USA promenaadikontserte (1923, 1934, 1938). 
Heliloojana alustas Johannes Brahmsi mõjudega, kuid alates 4. kvartetist on tema teostes leida ka atonaalsust, väärt on ta polüfoonia. Muu hulgas oli ta Benjamin Britteni õpetaja.
Antoine Brumel

Antoine Brumel (u 1460 – u 1512) oli prantsuse helilooja. Ta oli Josquin des Prezi kaasaegne ning kuulub koos temaga vararenessansiajastu tähtsamate heliloojate hulka. Brumelit peetakse üheks esimeseks silmapaistvaks prantsuse renessanssmuusika heliloojaks.
Brumel tegutses mitmel pool Euroopas, sealhulgas Prantsusmaal, Šveitsis ja Itaalias. Ta töötas mitmes olulises kirikus kapellmeistrina, muu hulgas Ferrara hertsogi õukonnas, mis oli toona üks tähtsamaid muusikakeskusi Euroopas.
Ta on tuntud eelkõige vaimuliku muusika loojana, tema loomingusse kuuluvad missad, motetid ja hümnid. Tema kuulsaim teos on "Missa Et ecce terrae motus", mis on kirjutatud 12-häälsele koorile ning kujutas endast oma aja kohta erakordset tehnilist ja kunstilist saavutust.
Gaetano Brunetti

Gaetano Brunetti (1744 Fano – 16. detsember 1798 Colmenar de Oreja Madridi lähedal) oli itaalia helilooja.
Tema õpetajate hulka kuulus Pietro Nardini. Arvatavasti 1762. aastal suundus ta Hispaaniasse. Alates 1767. aastast kuni elu lõpuni oli viiulimängija kuninglikus kapellis.
Looming.
Brunetti oli viljakas, ent tänapäeval vähetuntud sümfoonik ja kammermuusika helilooja. Orkestriteoste hulka kuuluvad 6 avamängu, 18 menuetti, 32 sümfooniat jm. Kammermuusikast lõi 50 kvartetti, 12 sekstetti, 67 sonaati viiulile, 30 triot jm.
John Bull (inglise helilooja)

John Bull (1562 või 1563 – 15. märts 1628 Antwerpen) oli inglise klavessiinimängija, organist, pedagoog ja helilooja. 
Ta õppis orelit W. Whitemani juures Londoni kuninglikus kapellis. Alates 1582 oli organist Herefordis, alates 1591 Londoni õukonna organist, alates 1596 Gremeschi (?) kolledži oreliprofessor, alates 1601 tegi turnee Madalmaad–Prantsusmaa–Saksamaa, alates 1614 Belgias Brüsseli organist, alates 1616 Antwerpenis.
Ferruccio Busoni

Ferruccio (Dante Michelangelo Benvenuto) Busoni (1. aprill 1866 Empol – 27. juuli 1924 Berliin) oli saksa-itaalia pianist, pedagoog, dirigent, helilooja ja muusikakirjanik.
15-aastaselt (1881) sai ta Bologna Filharmoonia Akadeemia liikmeks; esines pianistina alates 8. eluaastast, võitis 1890 Peterburis Anton Rubinsteini nimelise rahvusvahelise pianistide konkursi. 1919 sai Zürichi ülikooli audoktoriks.
Ta õppis kompositsiooni juures, klaverit harjutas ise, 1888–1890 oli Helsingi Muusikainstituudi klaveriõpetaja, 1890–1891 Moskva konservatooriumi klaveriprofessor, 1891–1892 Uus-Inglismaa konservatooriumi professor Bostonis. Alates 1894 tegutses Berliinis, kus 1902–1909 organiseeris "Busoni orkestriõhtuid" harvaesitatavate teostega, 1901–1902 kõrgema kunstimeisterlikkuse kursused Weimaris, 1907–1908 Viini Muusikaakadeemia, 1910–1913 Basel, 1913–1914 Bologna, 1915–1920 Zürich, alates 1920 Berliini Kunstide Akadeemia kompositsiooni-pedagoog. Reisis Venemaale 1912 jm. 1913 sai alguse nn busonistide-hofmanistide sõda. Ta on kirjutanud ka raamatuid.
Avo Talpase mälestusvõistlus

Avo Talpase mälestusvõistlus on rahvusvaheline maadlusturniir, mida korraldatakse alates 1981. aastast Kohtla-Järvel.
Avo Talpase mälestusvõistlust korraldatakse seitsmekordse Eesti NSV meistri ja NSV Liidu meistri Avo Talpase mälestuseks Kreeka-Rooma maadluses.
Puder

Puder on pehme toit, mis on tavaliselt valmistatud jahu, kruupe, tangu või helbeid vees, piimas või mõlema segus keetes. Puder võib olla ka muudest toiduainetest pehmeks ühtlaseks massiks keedetud ja tambitud toit, näiteks kartulipuder.
Koostis.
Kõige tavalisemad ja populaarsemad pudrud on kaera- ja mannapuder. Putru valmistatakse ka teistest teraviljadest ja isegi kaunviljadest, näiteks läätsedest.
Valmistamine.
Ajalooliselt valmistati putru suures katlas tulistel sütel. Tänapäeval valmistatakse putru potiga pliidil või mikrolaineahjus. Kauplustes müüakse selliseidki putrusid, millele on vaja üksnes lisada kuuma piima või vett ja võib-olla natuke oodata. 
Putru võidakse maitsestada soola, suhkru või kaneeliga (näiteks mannapuder). 
Söömine.
Pudru maitse sõltub suuresti lisanditest, millega seda süüakse. Lisandite kasutamine sõltub pudruliigist, näiteks mannaputru süüakse sageli moosiga ja peaaegu mitte kunagi kastmega, seevastu kartuliputru süüakse sageli kastme ja peaaegu mitte kunagi moosiga. Levinuimad lisandid on piimatooted, ennekõike sobib putrudele või. Liha, kala ja herneid kasutatakse sagedamini vedelamates putrudes, muna ja seeni aga sõmeramates. Sibul sobib paljude putrudega. Hirsipudru sisse sobib segada kõrvitsapüreed ning odrapudrusse mooniseemneid. Magusat maitset annavad peale suhkru moos, mesi, rosinad, kuivatatud puuviljad, pähklid, šokolaad jne, nimetatud sobivad eelkõige "valgetele" putrudele – manna- ja riisipudrule aga ka näiteks helbeputrudele. 
Puder serveeritakse kuumalt kausis või taldrikul.
Puder kultuuris.
Puder on Põhja-Euroopa ja Venemaa traditsiooniline roog. See on paljudes maailma kultuurides levinud hommikusöök.
Putru antakse sageli süüa haigetele inimestele, sest see on toitev ja seda on lihtne süüa.
Putru on odav ja lihtne valmistada. Sellepärast antakse seda sageli vanglas ja sõjaväes.
Eesti rahvusköögis on tuntud toit kartuli-tangupuder ehk mulgi puder.
Avaaz

Avaaz on 2007. aasta jaanuaris määratletud ülemaailmne kodanikuühendus, mille huviorbiidis on kliimamuutused, inimõigused, võitlus korruptsiooni vastu, vaesus ja üleilmsed konfliktid.
Organisatsiooni deklareeritud missioon on "sulgeda lünk selle maailma vahel, mis meil on, selle maailmaga, mida soovib enamik maailma rahvaist". Valitsusvälise organisatsiooni töökeelteks on 15 keelt, ning 3. detsembri 2018 seisuga väidab organisatsioon end olevat ühendajaks enam kui 49 miljonile liikmele kogu maailmast. Organisatsiooni töökeskus asub New Yorgis.
Etümoloogia ja lätted.
Nimi Avaaz (pärsia: آواز, devanaagari आवाज़) on tuletatud pärsiakeelsest sõnast, mille tähendus on 'hääl' (ka 'heli' või 'laul'), mis on laensõnana olemas ka hindi, urdu, punjabi, marathi ja türgi keeltes. Mitmes riigis, sh Iraanis ja Hiinas, on organisatsiooni tegevus keelatud.
Avaazi asutajaliikmete hulgas on Ricken Patel, Tom Pravda, endine kongressiliige Virginia osariigist Tom Perriello, MoveOni tegevjuht Eli Pariser, Austraalia edumeelne ettevõtja David Madden, Jeremy Heimans (Purpose'i kaasasutajad) ja Andrea Woodhouse. Juhatus: Ricken Patel (juhataja), Tom Pravda (sekretär), Eli Pariser (juhatuse eesistuja) ja Ben Brandzel (laekur).
William Byrd

William Byrd (1540 või 1539. aasta lõpp London – 4. juuli 1623 Stondon-Massey, Essex) oli inglise organist, helilooja ja noodikirjastaja.
Byrdi sünniaeg on teadmata. 15. novembril 1622 koostas ta oma testamendi, milles ütles enese kohta "oma 80. eluaastal", mis annaks tema sünniaastaks 1542 või 1543. Ent 2. oktoobril 1598 oli ta koostanud omakäelise dokumendi, kus nimetas end 58-aastaseks – see teeks tema sünniaastaks 1539 või 1540. Tänapäeval peetakse varasemat sünniaega tõenäolisemaks.
Tema vanematest ei ole teada midagi peale nimede (Thomas ja Margery). Tal olid vennad Symond ja John, kes mõlemad said kaupmeesteks, ning neli õde: Alice, Barbara, Mary ja Martha.
14. septembril 1568 abiellus Byrd Julian Birleyga. Neil sündis vähemalt 7 last.
Ta õppis Thomas Tallise juures. 1563 määrati ta Lincolni katedraali organistiks ja koorijuhiks ning sellel kohal töötas ta 1572. aastani. Lincolnis kujunes ta heliloojaks. Lincolnis olid mõjukad puritaanid, kes soovisid niisugusi laule, millel oleksid selged sõnad ja lihtne viis, ning selliseid Byrd siis tegi. Pärast seda, kui ta Lincolnist lahkus, jätkas kohalik kirik talle vähendatud palga maksmist, et ta sinna edaspidigi oma helitöid saadaks.
Byrd oli alates 1570 kuningliku kapelli liige, alates 1572 õukonna organist. Koos Tallisega sai ta 1575 litsentsi levitada oma teoseid Londonis. Samal aastal ilmus kogu "34 püha laulu", milles oli 18 Byrdi 5–6-häälset motetti. 1591 ilmus "My Lady Nevelles'i kogu", kus on 40 pala virginaalile (tantsud, fantaasiad, variatsioonid), häbenemata viise, "mida ümisevad voorimehed". 1585 sai ta pärast Tallise surma kirjastuse ainuomanikuks. Alates 1593 elas Byrd Londonis, seejärel Stondon-Masseys.
Looming.
Bird on kirjutanud 3 missat, kogud motette 1589/91, 2 kogu graduaale 1605/07, mitmesuguse koosseisusuga kammeransambleid, sh 15 fantaasiat, pavaane, galjarde, umbes 140 pala virginaalile, palu lautole, umbes 70 3–6-häälset madrigali, umbes 30 instrumentaalsaatega 1-3-häälset laulu, kogud psalme, sonette ja kurbuslaule 1588/1611.