Kaitseministeerium

Kaitseministeerium (KAM) on Eesti valitsusasutus, mis vastutab riigikaitse korraldamise eest. 
Eesti Vabariigi Kaitseministeeriumi moodustamise kohta võttis Ülemnõukogu vastu seaduse 13. aprillil 1992. aastal. Esimene asukoht oli sama aasta juulist vanalinnas, Pikal tänav 57 hoone. Esimene minister oli 14. juunist 1992 Ülo Uluots. 
Kaitseministeeriumi juhib Eesti Vabariigi kaitseminister, kelleks on alates 18. juulist 2022 Hanno Pevkur.
Ülesanded.
Kaitseministeeriumi valitsemisalas on:
Juhid ja struktuur.
Kaitseministeeriumi kantsler koordineerib riigikaitse strateegiliste eesmärkide saavutamise protsessi, vastutades Kaitseministeeriumi valitsemisala poliitika-, ressursi– ning kaitseplaneerimise ning organisatsiooni arendamise eest ja koordineerib ministeeriumi hallatavate riigiasutuste tegevust.
Kaitseministeeriumi kantslerina on tegutsenud: Hannes Valter (1993-1994), Tarmo Mölder (1994-1995), Robert Lepikson (1995–1996), Toomas Kitsing (1996–1997), Eero Vaarmann (1997–1999), Tarmo Mänd (1999–2001), Lauri Almann (2004–2008), Riho Terras (2008–2010), Mikk Marran (2011–2015), Jonatan Vseviov (2016–2018), Kristjan Prikk (2018–2021), Kusti Salm (2021–2024), Kaimo Kuusk (2024–).
Ministeeriumi vastutusalas on kaitsevägi, Kaitseressursside Amet, Välisluureamet, Eesti Sõjamuuseum – kindral Laidoneri muuseum, Seli tervisekeskus ja Riigi Kaitseinvesteeringute Keskus.
Ministeeriumi struktuur on jaotatud kolmeks plokiks, mida vastavalt juhivad kaitsepoliitika asekantsler, kaitseplaneerimise asekantsler ning õigus- ja haldusküsimuste asekantsler.
Ajalugu.
Eesti riigikaitse kõrgema organi nimetus oli aastatel 1918–1928 Eesti sõjaministeerium, aastatel 1929–1937 Eesti kaitseministeerium ja aastatel 1937–1940 taas Eesti sõjaministeerium.
Sõjaministeerium, 1918–1928.
Sõjaministeeriumi tegevust hakati organiseerima pärast Saksa okupatsioonivõimude lahkumist Eestist 1918. a novembris. Sõjaministri esmane ülesanne oli välja töötada mobilisatsiooniplaan. 16.11.1918 andis Eesti Ajutine Valitsus välja rahvaväe kokkukutsumise määruse. Seoses Punaarmee pealetungiga kuulutati 29.11.1918 Eestis välja sõjaseisukord; 01.12.1918 algas üldmobilisatsioon. Ajutise Valitsuse määrusega 05.12.1918 moodustati sõjaministeeriumi juurde Rahvaväe Peakomisjon. 26.03.1919 määrusega viidi komisjon täiendatud koosseisuga Siseministeeriumi alluvusse. Ministeeriumi organisatsioon kujunes välja järk-järgult Vabadussõja kestel, algul moodustati üksnes kantselei mõne käsundusohvitseriga. 1919. aastal toodi seoses Peastaabi reorganiseerimisega Korraldusvalitsuseks Sõjaministeeriumi alluvusse mobilisatsiooniosakond. 
Sõjaministeerium tegutses hoones Pagari tänav 1, Tallinnas.
1920. aasta 27. märtsist läksid sõjavägede ülemjuhataja volitused ja kohustused üle sõjaministrile. 1920. aasta märtsis kaotati Sõjavägede Ülemjuhataja ametikoht ning sõjaväe kõrgem juht oli sõjaminister (kes võis olla ka tsiviilisik), kellele Vabariigi valitsus määras abi kõrgemate sõjaväelaste hulgast. Ülemjuhataja staabi asemele asutati Sõjavägede Staap, mille koosseisus oli Kindralstaabi Valitsus ja Sõjavägede Korraldusvalitsus.
Seni Sõjavägede Ülemjuhataja otsealluvuses olnud Sõjaväe Tervishoiuvalitsus viidi Sõjaministeeriumi alluvusse.
12.06.1920 Sõjaministeeriumi juurde asutatud Sõjaväe Õpetuskomiteest moodustati 1924. aastal Kindralstaabi VI osakond. 
Sõjaministeeriumi eripõhikirja alusel tegutsesid aastast 1926 relvatööstusettevõte Arsenal ning 1936. aastal asutatud hobusekasvandus Vorbuse riigimõisas Tartumaal.
1928. aastal kehtestati Kaitseväe organisatsiooni ja koosseisude seadlus, mis määratles Eesti kaitseväe rahuaegse organisatsiooni. Kaitseväe keskjuhatusse kuulusid: sõjaminister, sõjaministri abi ja järgmised keskasutused: 1) sõjavägede staap; 2) varustusvalitsus; 3) sõjaväe tervishoiuvalitsus; 4) sõjaringkonnakohus; 5) sõjaprokuratuur ja 6) laske-, suurtükiväe-, ratsaväe- ja inseneriväe inspektuur;
Kaitseministeerium, 1929–1937.
1. aprillist 1929 nimetati mitmed sõjaväeasutused ümber kaitseväeasutusteks (nt kaitseministeerium, Kaitsevägede Staap, Kaitseväe Varustusvalitsus), sõjaministrist sai kaitseminister.
Kaitseministrile allusid ministri abi, kaitsevägede staap, varustusvalitsus, sõjaväe tervishoiuvalitsus, sõjaringkonnakohus, sõjaprokuratuur ja juriskonsultuur, väeliikide inspektorid, diviisiülemad, merejõudude juhataja, õhukaitse ülem ja kaitseväe ühendatud õppeasutuste ülem.
Sõjaministeerium, 1937–1940.
Sõjaministeeriumi ülesandeks oli:
Sõjaministeeriumi koosseisu kuulusid: