Calixtus II

Calixtus II, ka Callistus II (Gui, ka Guy, Guido, prantsuse ajalookirjutuses Gui de Bourgogne; 1050 või 1060 – 13. detsember või 14. detsember 1124) oli paavst 1119–1124. Ta oli 162. paavst.
Gui sündis millalgi ajavahemikul 1050 või 1060 tänapäeval Prantsusmaale kuuluvas Quingeys, ajaloolase Mary Strolli andmetel aga Besançonis. Ta sündis Burgundia krahvi Guillaume I ja tema abikaasa Étiennette (Stephania) 13-lapselises peres viienda lapsena. Strolli järgi oli peres 11 last.
Prantsuse ajaloolase Anselme de Sainte-Marie andmetel oli Gui ema Barcelona krahvi Berenguer Ramón I tütar. Gui vend Raymond abiellus hilisema Kastiilia kuninganna Urraca I-ga, õde Clémence Flandria krahvi Robert II-ga, vend Étienne I Lotringi hertsogi Gerhard I tütre Beatrixiga, õde Gisèle Savoia krahvi Umberto II-ga, nende tütar Adèle abiellus 1115 Prantsusmaa kuninga Louis VI-ga. Õe Berthe abikaasa võis mõnedel andmetel olla Kastiilia kuningas Alfonso VI. Vend Hugues de Bourgogne sai 28. septembril 1085 Besançoni peapiiskopiks.
Gui asus poisina ("pueritia") õppima Besançonis ja hakkas teenima kohalikus katedraalis. Ta sai 1088 Vienne'i peapiiskopiks. Paschalis II määras Gui legaadiks Prantsusmaal. Ta pidas Vienne'is septembris 1112 sinodi, kus taunis paavsti, kes oli Ponte Mammolo privileegiga teinud Saksa-Rooma keisrile Heinrich V-le järeleandmisi. Sinodil ekskommunitseeriti keiser ja kuulutati ilmikute investituur ketserluseks, kuid paavst ei tunnustanud sinodi otsuseid.
"Catholic Encyclopedia" järgi määras Paschalis II Gui kardinaliks, kuid kirikuloolased J. N. D. Kelly ega Salvador Miranda ei kinnita seda fakti.
Paavstiks saamine.
Calixtus II valiti paavstiks Mary Strolli, Salvador Miranda ja J. N. D. Kelly järgi 2. veebruaril 1119, "Catholic Encyclopedia" andmetel sai ta paavstiks valimiste neljandal päeval 1. veebruaril. Calixtus II valiti paavstiks Prantsusmaal Cluny kloostris ja pühitseti ametisse 9. veebruaril Vienne'is. Rooma jäänud kardinalid tunnustasid teda paavstina 1. märtsil. Ta saabus Rooma 3. juunil 1120. Ta võttis nime Calixtus I järgi.
Calixtus II oli esimene paavst, kes valiti Prantsusmaal ja Nicolaus II järel teine Burgundiast pärit paavst.
29. jaanuaril 1119 alanud ja neli päeva kestnud valimistel osales "Liber Pontificalise" järgi 6, Miranda andmetel 9 kardinali. Üheks võimalikuks kandidaadiks oli ka Cluny abt Pons de Melgueil.
Valimistel osalenud kardinalid Miranda järgi
Investituuritüli ja skisma.
Calixtus II valitsemisajal jätkusid investituuritüli ja skisma. Calixtus II alustas Saksa-Rooma keisri Heinrich V-ga läbirääkimisi investituuritüli lahendamise osas. Ta saatis keisri juurde Strassburgi saadikud, kes saavutasid kokkuleppe. Paavst kavatses sõita Mouzoni, et sõlmida keisriga lepe, kuid saades teada, et keiser oli linna saabunud arvuka väega, tõmbus ta Reimsi tagasi. Calixtus II keelustas 29. oktoobril 1119 Reimsis peetud sinodil ilmikute investituuri ja ekskommunitseeris 30. oktoobril keisri.
Calixtus II saabus 3. juunil 1120 Rooma, kuid läks peatselt Lõuna-Itaaliasse, et saada viikingitelt abi võitluseks keisriga. Aprillis 1121 hõivasid paavsti toetajad vastupaavst Gregorius VIII viimase tugipunkti Sutris ja 1123 toimunud Lateraani I kirikukogul kuulutati vastupaavsti ordinatsioonid kehtetuteks. Viikingite abiga saavutas paavst kontrolli Rooma aadlike üle.
Oktoobris 1121 leidsid Saksa piiskopid Würzburgis, et Heinrich V peaks paavstiga saavutama kokkuleppe. Piiskoppide pealekäimisel saatis keiser 1122 Rooma saadikud, mispeale paavst saatis Saksamaale kardinal Lamberto Scannabecchi (hilisem paavst Honorius II) juhtimisel delegatsiooni. Osapooled sõlmisid 23. septembril 1122 Wormsis konkordaadi. Paavst kutsus märtsis 1123 Roomas kokku Lateraani oikumeenilise kirikukogu, kus Wormsi konkordaat kinnitati.
Suhted Prantsusmaaga.
Calixtus II valiti paavstiks Prantsusmaal. Ta pidas 8. juunil 1119 Toulouse'is ja oktoobris 1119 Reimsis sinodid, kus sätestas kiriklike reformide läbiviimise Prantsusmaal.
Ta kohtus Reimsi sinodil Prantsusmaa kuninga Louis VI-ga.
Ta määras 1120 Étienne de Bari Metzi peapiiskopiks.
Ta määras 1120 Vienne'i peapiiskopi metropoliidiks, toetudes kirikuloolaste arvates võltsitud ürikutele. Ta kinnitas Lyoni peapiiskopi jurisdiktsiooni Sensi piiskopkonna üle.
Ta määras Angoulême Gerardi legaadiks Bretagne'i.
Ta külastas veel Angersi, Toursi, Clermont-Ferrandi, Cahorsi, Gisorsi ja Le Puyd.
Suhted Inglismaaga.
Calixtus II püüdis 1119 lahendada Inglise kuninga Henry I ja tema venna Normandia hertsogi Robert Curthose'i vahelist tüli. Ta nõudis, et Henry vabastaks Roberti vanglast. Paavst kohtus 15. veebruaril 1120 Gisorsis Henry I-ga.
Ta ordineeris vaimulik Thurstani Yorki peapiiskopiks. Henry I ei tahtnud Thurstani esmalt tunnustada, mispeale paavst ähvardas kuningat ekskommunitseerimisega.
Ristisõja kavandamine.
Ajaloolase Jonathan Riley-Smithi andmetel kavandas Calixtus II 1120 ristisõda Palestiina ja Pürenee poolsaare alade vabastamiseks.
Suhted Hispaania piiskoppidega.
Calixtus II määras 26. veebruaril 1120 Santiago de Compostela piiskopi metropoliidiks.
Ta kinnitas 9. aprillil 1123 Segovia piiskopkonna privileegid. Ta rajas Zamora piiskopkonna.
Suhted Itaalia piiskoppidega.
Calixtus II liitis 1119 Porto ja Santa Rufina piiskopkonnad. Ta ühendas Mileto, Tauriana ja Vibona piiskopkonnad.
Suhted Saksa piiskoppidega.
Calixtus II määras legaadiks Pommerimaal Bambergi piiskopi Otto.
Augsburgi piiskop Hermann tunnustas Calixtust Wormsi konkordaadi järel legitiimse paavstina.
Salzburgi peapiiskop Konrad taunis paavsti selle eest, et ta polnud keisrilt nõudnud piiskoppidelt nõutava vasallivande tühistamist.
Kiriklikud reformid.
Calixtus II mõistis 1119 Reimsis peetud sinodil ja 1123 Lateraani I kirikukogul hukka ilmikute investituuri, simoonia ja konkubinaadi.
Teoloogilised vaidlused.
Calixtus II mõistis 1119 Toulouse'is peetud sinodil hukka Pierre de Bruys' teoloogilised vaated.
Munklus.
Calixtus II tunnustas 23. detsembril 1119 tsistertslaste ordut ja 1122 ametlikult Püha Haua rüütliordut.
Koos Calixtus II-ga läks Prantsusmaalt Rooma Saint-Denis' kloostri abt Suger.
Paavst kohtus 1119 Reimsi kirikukogul munk Norbertiga ja soovitas tal rajada ordu.
Ta andis 1124 privileege Engelbergi kloostrile.
Ta nõudis 1124 Capua vürstilt Giordano II-lt, et see tagastaks Monte Cassino kloostrilt röövitud varad.
Kanoniseerimised.
Calixtus II kanoniseeris 5 isikut. Ta andis Toulouse'i Saint Sernini kirikule Peetruse, Pauluse, Siimeoni ja Juuda reliikviad.
Misjon.
Calixtus II määras legaadiks Pommerimaale Bambergi piiskopi Otto.
Suhted juutidega.
Calixtus II avaldas 1120 bulla "Sicut judaeis", milles sätestas, et juute ei tohi minema ajada, neid tuleb ristida vaid siis, kui nad seda ise tahavad, neid ei tohi usupidustuste ajal kivide ega kaigastega loopida, samuti ei tohi juudi kalmistuid rüüstata. Ta keelas ekskommunikatsiooni ähvardusel juudi nuhtlemise, kui tribunal polnud teda süüdi mõistnud.
Uued kardinalid.
Calixtus II määras 35 uut kardinali. Tema ajal sai kardinaliks hilisem paavst Lucius II ning vastupaavstid Coelestinus II ja Victor IV.
Calixtus II kultuuriloos.
Calixtus II on kirjutanud kolm traktaati: "De Miraculis Sancti Jacobi Apostoli", "De obitu et Vita Sanctorum" ja "Vita Caroli Magni Imperatoris".
Tema ajal renoveeriti Rooma Peetri kirik. Ta pühitses Fontevraud' kloostri kiriku, Toulouse'i Saint-Sernini kiriku altari, Gisorsi katedraali ja 1120 Volterra kiriku.
Teda on kujutatud 1196. paiku Petrus Eboluse teoses "Liber ad honorem Augusti".
Coulauresi Saint-Martini kirikus on Calixtus II-t kujutav vitraaž.
Traditsiooni järgi oli Calixtus II ajal külastanud Roomat müütiline patriarh Johannes.
Surm.
Calixtus II suri Roomas 13. detsembril 1124, J. N. D. Kelly järgi 14. detsembril, Mary Strolli arvates aga ööl vastu 14. detsembrit. Ta maeti Lateraani basiilikasse.