Jooksulint

Jooksulint on seade, mida tavaliselt kasutatakse kõndimiseks, jooksmiseks või ronimiseks samas asukohas viibides. Jooksulindid võeti kasutusele enne motoriseeritud masinate väljatöötamist, et kasutada ära loomade või inimeste jõudu töö tegemiseks, sageli veski tüüpi, mida käitab inimene või loom, kes tallab vilja jahvatamiseks jooksulindid. Hilisemal ajal kasutati jooksulinte vanglates sunnitööle mõistetud inimeste karistusvahenditena. Termineid "jooksulint" ja "jooksulint" kasutati vaheldumisi jõu- ja karistusmehhanismide jaoks.
Viimasel ajal on jooksulinte kasutatud hoopis trenažööridena kohapeal jooksmiseks või kõndimiseks. Jooksulindi põhielement on liikuv platvorm laia konveierilindiga, mida juhib elektrimootor või hooratas.
Jooksulindid on ühed populaarsemad treeninguseadmed. Nõudlusest tulenevalt on jooksulinditööstus mitmekesine ja maailmas on sadu jooksulinditootjaid. 
Ajalugu.
Mehaanikainsener William Staub töötas välja esimese koduseks kasutamiseks mõeldud jooksulindi. Staub töötas oma jooksulindi välja pärast Kenneth H. Cooperi 1968. aasta raamatu "Aeroobika" lugemist. Cooperi raamatus märgiti, et inimesed, kes jooksid neli kuni viis korda nädalas kaheksa minutit, oleksid paremas füüsilises vormis. Staub märkas, et sel ajal ei olnud taskukohaseid jooksulinte koduseks kasutamiseks ja otsustas 1960. aastate lõpus selle välja töötada. Oma esimese jooksulindi nimetas ta PaceMaster 600-ks. Pärast lõpetamist saatis Staub oma jooksulindi prototüübi Cooperile, kes leidis masinale esimesed kliendid, sealhulgas spordiseadmete müüjad.
Staub alustas oma New Jersey osariigis Cliftonis asuvas tehases esimeste koduseks kasutamiseks mõeldud jooksulintide tootmist. Hiljem kolis ta tootmise New Jerseysse Little Fallsi.
Energia tootmiseks.
Jooksulindid kui jõuallikad tekkisid antiikajal. Nendel iidsetel masinatel oli kolm peamist disainitüüpi. Esimene oli vertikaalsest välja ulatuv horisontaalne riba. See pöörles ümber vertikaaltelje, mida juhtis ringis kõndiv härg või mõni muu loom, kes lükkas kangi. Nende ringi ajamiseks kasutati ka inimesi. Teiseks lahenduseks oli vertikaalne ratas, ratas, mille jõuallikaks oli ringikõndimise asemel kohapeal ronimine. See on sarnane sellele, mida me tänapäeval tunneme hamstrirattana . Kolmas lahendus nõudis samuti ronimist, kuid selle asemel kasutati kalde all asuvat liikuvat platvormi.
Treenimiseks mõeldud jooksulindid.
Esimene USA patent jooksulindile kui treeningumasinale kandis numbrit 1064968 ja anti välja 17. juunil 1913. 
Treeninguotstarbelise jooksulindi eelkäija oli mõeldud südame- ja kopsuhaiguste diagnoosimiseks ning selle leiutasid Robert Bruce ja Wayne Quinton Washingtoni ülikoolis 1952. aastal. Kenneth H. Cooperi 1968. aastal avaldatud uurimus aeroobse treeningu eeliste kohta andis meditsiinilise argumendi kodu jooksulindi ja velotrenažööri kaubandusliku arendamise toetamiseks.
Jooksulintide kasutajate hulgas on tänapäeval meditsiiniasutused (haiglad, taastusravikeskused, meditsiini- ja füsioteraapiakliinikud, kõrgkoolid), spordiklubid, biomehaanikainstituudid, ortopeediliste jalatsite kauplused, jooksupoed, olümpiatreeningu keskused, ülikoolid, tuletõrjekeskused, NASA, katserajatised, politseijõud ja armeed, spordisaalid ja viimasel ajal kõige rohkem isegi kodukasutajad.
Tänapäevased jooksulindid on pea eranditult mootoriga. Enamikul jooksulintidel on pöörleva rihmaga jooksulint. Enne ja pärast jooksulinti on kaks šahti. Jooksulintide ohutusstandardid on IEC EN 957-1 ja IEC EN 957-6.
Lisaks on olemas ka kallakuga jooksulinte, mis võimaldavad simuleerida mäkkejooksmist ja intensiivistada treeningut. Paljudel jooksulintidel on sisseehitatud treeninguprogrammid, mis võimaldavad treeningut mitmekesistada ning jälgida edusamme.