tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Piimalillelised

Piimalillelised ("Euphorbiaceae") on õistaimede sugukond malpiigialaadsete seltsist. Sugukond on nime saanud sellest, et vastavad taimed sisaldavad mürgist piimmahla (teatud liigid küll mitte). 
Cronquisti süsteemi järgi arvati sugukond omanimelisse piimelillelaadsete seltsi, kuid uuem – süsteem APG II paigutab ta malpiigialaadsete seltsi.
Eesti liigid.
Eestis kasvab sellest sugukonnast püsik-seljarohi ("Mercurialis perennis") ja mõned piimalille ("Euphorbia") perekonna liigid.
Paksulehelised

Paksulehelised ("Crassulaceae") on kaheiduleheliste klassi kivirikulaadsete seltsi kuuluv õistaimede sugukond.
Süstemaatika.
Sugukonda kuulub 39 perekonda umbes 1400 liigiga.
Eestis kuulub sellesse sugukonda 6-7 looduslikult kasvavat liiki kukeharja ("Sedum"), liivsibula ("Jovibarba") ja turdlehe ("Crassula") perekondadest.
Levila.
Paksulehelisi kasvab eriti arvukalt Aafrika edelaosas, mõnevõrra vähem Euroopa ja Kesk-Aasia mägedes..
Kirjeldus.
Paksulehelised on ühe-, kahe- või mitmeaastased rohttaimed, mõned ka põõsad. Paksulehelised on sukulendid: nad talletavad oma lehtedesse vett. Seetõttu on nende lehed iseloomulikult paksud, mis ongi sugukonnale nime andnud.
Paksulehelised on peaaegu kõik kahekojalised, välja arvatud kukeharjad, mis on ühekojalised. Abilehti ei ole. Õies on tolmukaid sama palju kui kroonlehti või siis poole rohkem ning nad võivad paikneda eraldi, aga olla ka alusel kokku kasvanud. Seemnealgmed on arvukad, väikesed ja paiknevad kahes reas. Vili on kukkurvili.
Kasutamine.
Paksulehelised ei ole majanduslikult tähtsad taimed. Oma huvitava välimuse poolest kasvatatakse neist mitmeid ilutaimedena kiviktaimlates ning erilise vastupidavuse ning kuivataluvuse tõttu toataimena. Toataimed on näiteks portulak-turdleht ja Blossfeldi kalanhoe.
Toomingas

Toomingas on roosõieliste sugukonda toompuu perekonda kuuluv lehtpuude alamperekond.
Toomingad on levinud põhjapoolkera parasvöötmes.
Toomingatel on lihtlehed. Õied on koondunud 12–30 kaupa sihvakatesse rippuvatesse kobaratesse ja puhkevad kevadel pärast lehtede valmimist.
Kõigil toomingatel on luuviljad, mis kinnituvad oksale kas üksikult või kobarana. Rahvasuus nimetatakse vilju marjadeks, aga see pole bioloogilises mõttes korrektne. Viljaliha on söödav ja selle sees on kivikõva kestaga seeme. Seemneid ei tohi süüa, sest see sisaldab amügdaliini. Amügdaliin ise ei ole mürgine, aga organismis lagunedes tekib väga mürgine sinihape. Kuna toominga seeme on väga väike, siis tekib ka sinihapet nõnda vähe, et ühe seemne söömine pole veel eluohtlik. Viljad on lindudele korraga allaneelamiseks sobiva suurusega ja linnud neid ka põhiliselt levitavad.
Toomingaid kasvatatakse ilupuudena. Küllalt levinud on nii täidisõielised kui kirjude lehtedega vormid. Õied on nii metsikutel puudel kui kultivaridel valdavalt valged või roosad.
Puitu saab toomingatelt vähe, sest need pole suured puud, aga enamasti on see tugev ja hästi töödeldav. Sellepärast sobib see nikerdamiseks ja vastupidavate tarbeesemete valmistamiseks.Mööblit valmistatakse näiteks hilistoomingast "P. serotina", mis kasvab Põhja-Ameerikas ja üle 30 m kõrgeks. USA pärismaistest puudest on see tisleritöödeks üks hinnatumaid ja kallimaid.
Toomingalehti söövad mõned liblikad, näiteks kollavaksik "Opisthograptis luteolata".
Virgiinia toominga "P. virginiana" marjadest tehakse tarretist ja veini. See puu kasvab Põhja-Ameerikas.
Fokker

Fokker oli Hollandi lennukitootmisettevõte, mille asutas Anthony Fokker.
How It's Got to Be

"How It's Got to Be" on Jeanette Biedermanni esimene singel albumilt "Delicious". Laulu kirjutasid Jeanette Biedermann ja Wonderbra ning produtseeris Cobra. Singel anti Saksamaal välja 1. oktoobril 2001.
Break on Through

"Break on Through" on Jeanette Biedermanni neljas kauamängiv album. See anti Saksamaal välja 3. novembril 2003. Plaat jõudis Saksamaa albumite edetabelis 6. kohale.
Lugude nimekiri.
"Break on Through" (Limited Edition).
CD 1
CD 2
"Break on Through" (Fan Edition).
Boonuslood
"Break on Through" (Platinum Edition).
Boonuslood
Merry Christmas (Jeanette Biedermanni album)

"Merry Christmas" on Jeanette Biedermanni jõulualbum. See anti Saksamaal välja 22. novembril 2004. Plaat jõudis Saksamaa albumiedetabelis 22. kohale.
Naked Truth (Jeanette Biedermanni album)

"Naked Truth" on Jeanette Biedermanni kuues stuudioalbum. See anti Saksamaal välja 7. aprill 2006. Plaat jõudis Saksamaa albumiedetabelis 14. kohale.
Rockin' on Heaven's Floor

"Rockin' on Heaven's Floor" on Jeanette Biedermanni esimene singel neljandalt stuudioalbumilt. See anti Saksamaal välja 13. oktoobril 2003. Laulu kirjutasid Frank Johnes, Tom Remm, Bodybrain ja Wonderbra ning produtseerisid Frank Johnes ja Tom Remm.
Hold the Line (Jeanette Biedermanni laul)

"Hold the Line" on Jeanette Biedermanni neljas singel albumilt "Break On Through". See anti Saksamaal välja 28. juunil 2004. Laulu on kirjutanud Frank Johnes, Bodybrain ja Wonderbra ning produtseerinud Tom Remm ja Frank Kretschmer.
Heat of the Summer

"Heat Of The Summer" on kolmas singel Jeanette Biedermanni kuuendalt stuudioalbumilt. See anti Saksamaal välja 4. augustil 2006. Laulu kirjutasid Jeanette Biedermann ja Jörg Weisselberg ning produtseeris Thorsten Brötzmann.
Lugude nimekiri.
CD 1
CD 2
CD 3
Keeleke

Keeleke on pisike kilejas moodustis lehelaba ülemisel pinnal, vastu vart. 
Keeleke esineb paljudel kõrrelistel, lõikheinalistel ja teistel taimedel. 
Teatud taimedel võib keeleke olla asendunud karvaringiga, nii on näiteks päiderool.
Taavet Mutsu

Taavet Mutsu (sündinud David Mutso; 13. juuni (ukj) 1880 Laaneotsa talu, Võõpste küla, Kastre-Võnnu vald, Tartumaa – 23. detsember 1947 Tallinn) oli eesti näitleja, teatritegelane, näitelavateoste kirjastaja ja raamatukaupmees.
Kutsetegevus.
Taavet Mutsu toimetusel on ilmunud "Üldine näitekirjanduse nimekiri" (Tallinn, 1921), "Näidendite kataloog" I–VI (ibid., 1927–1938) ja "Spetsiaal teatriraamatukogu nimestik" (ibid., 1930). 
Isiklikku.
Taavet Mutsu sündis põllutööliste Mari Mutso (21. august 1856 – 26. oktoober 1924) ja Jaan Kripsoni (29.november 1862 - ?.?. 1886) ainsa pojana. Isa suri 24-aastaselt (tiisikusse). 7-aastaselt hakkas suviti enesele leiba teenima karjapoisina. Aastatel 1889–1892 käis talviti Juhan Suitsu (Võõpste küla kooliõpetaja) juures raamatutarkust nõudmas. Sealt edasi 7 aastat sulasepõlve. 
1903. aastal kolis Taavet Mutsu koos emaga Tartusse, kus algas osavõtt seltskonnaelust. Samal 1903. aastal astus Taavet Mutsu Eesti Noorte Meeste Kristliku Ühingu liikmeks ja asus tööle raamatukoguhoidjana. Aastatel 1904–1907 oli ta ametis Tartu Närvikliinikus väravavahi ja haigeravitsejana, põetajana. 
1907. aasta kevadel abiellus Taavet Mutsu Marie Saarega (sündinud 30. mail 1882 Peterburi kubermangus Oudova maakonnas). Neil oli kolm last: Eha Mutsu (Ojamaa), Aadu Mutsu ja Enn Mutsu.
Alfred Schnittke

Alfred Schnittke (vene keeles "Альфред Гарриевич Шнитке"; 24. november 1934 Engels – 3. august 1998 Hamburg) oli saksa-juudi päritolu Venemaa helilooja.
Schnittke alustas muusikaõpinguid Viinis 1946. aastal. 1953–1958 õppis ta Moskva Konservatooriumis Jevgeni Golubevi ja Nikolai Rakovi käe all. 
Tema varases loomingus on tunda tugevat Šostakovitši mõju. Seejärel katsetas ta aleatoorika ja serialismiga. 1968. aastal kirjutatud II viiulikontsert märgib uue helistiili, nn polüstilismi algust Schnittke loomingus.
Schnittke õpetas aastatel 1961–1972 Moskva Konservatooriumis, kuid sattus siis Nõukogude võimu tagakiusamise alla. Tema I sümfoonia keelati ära ja tal ei lubatud alates 1980. aastast välismaale reisida. Ta sai 1985. aastal insuldi ning langes koomasse. Schnittke oli kliinilises surmas, kuid tervenes ja hakkas uuesti muusikat kirjutama. 1990. aastal kolis ta koos perega Hamburgi. Tema tervis oli siis juba väga halb. Elu lõpuaastatel oli ta peaaegu täiesti halvatud, kuid jätkas kirjutamist.
Schnittke on kirjutanud kolm ooperit (sealhulgas "Elu idioodiga"), balletid "Labürindid" ja "Peer Gynt", üheksa sümfooniat, filmimuusikat, viiuli- ja klaverikontserte, kuus "concerto grosso"'t ja kammermuusikat.
Schnittke "concerto grosso" nr 1 esiettekanne toimus Tallinnas TPI aulas 1977. aastal.
Schnittke on maetud Moskvasse Novodevitšje kalmistule.
Emakasuue

Emakasuue (ladina keeles "stigma") on taime emaka tipmine osa, tavaliselt väikeste näsadega ja limane. Sellele kinnitub tolmlemisel õietolm. 
Kujult võib emakasuue olla mitmeosaline (nt kahe-, kolme-, neljaharuline) või tõlvjas.
Boriss Vilkitski

Boriss Vilkitski (vene Борис Андреевич Вилькицкий) (22. märts 1885 Pulkovo – 6. märts 1961 Brüssel) oli vene hüdrograaf, geodeet ja Arktika uurija, kontradmiral (Põhjaoblast, 1919).
Boriss Vilkitski sündis Andrei Vilkitski peres. 1904. aastal lõpetas ta Merekadetikorpuse, osales Vene-Jaapani sõjas 1904–1905. 1908. aastal lõpetas mereakadeemia. 1908–1912 tegeles hüdrograafiliste uurimistega Läänemeres ja Kaug-Idas.
1913. aasta alguses sai 2. järgu kapten Boriss Vilkitski jäämurdja Taimõr komandöriks ja Põhja-Jäämere hüdrograafiaekspeditsiooni abijuhatajaks. Jäämurdjad Taimõr ja Vaigatš pidid Põhja-Jäämere rannikut ja saari kaardistama ning Põhja mereteel liikumise võimalusi uurima. Pärast ekspeditsiooni juhi I. Sergejevi haigestumist sai Vilkitski juunis 1913 ekspeditsiooni juhiks. 
1913. aastal sõideti Vladivostokist Murmanskisse. Retke käigus oli ekspeditsioon sunnitud Kanada Arktikast tulnud paakjää tõttu Taimõri poolsaare põhjaosas suunduma kaugemale merele. Tänu sellele avastas ekspeditsioon Keiser Nikolai II maa (Severnaja Zemlja), Tsareevitš Aleksei saare (Väike-Taimõri) ja Starokadomski saare.
Aastatel 1914–1915 läbis ta esimesena Põhja meretee idast läände Vladivostokist Arhangelskini ja avastas Novopašennõi saare (Žohhovi saared). 
Aastatel 1915–1917 osales ta Esimeses maailmasõjas Läänemerel. 
Boriss Vilkitski auks on nimetatud:
Eha Rüütel

Eha Rüütel (sündinud 22. mail 1956 Tallinnas) on eesti psühholoog.
Eha Rüütel on omandanud Tallinna Ülikoolis doktorikraadi psühholoogia erialal. Alates 1989. aastast töötab ta Tallinna Ülikoolis.
Fokker 50

Fokker 50 on Hollandi lennukiehitusfirma Fokker keskmise suurusega ülatiivaline regionaalliinide turbopropellerlennuk. Lennuki konstruktsioon põhineb varasemal populaarsel turbopropellerlennukil Fokker F27 Friendship.
Kokku ehitati aastatel 1987 –1996 213 seda tüüpi lennukit, millest 2012. aasta detsembri seisuga oli käigus veel 129. Lennuki esmalend toimus 28. detsembril 1985.
Iduleht

Iduleht on õistaimedel esimesed üks või kaks lehte, mis seemne idanedes maapinnale tulevad, harvem jäävad seemnesse peitu. Võivad olla ühtlasi varuainete säilitamise paigaks (näiteks tammel).
Idulehtede arvu järgi liigitatakse õistaimed kaheks klassiks: üheidulehelisteks ja kaheidulehelisteks.
Vilkitski väin

Vilkitski väin (vene keeles пролив Вилькицкого) on väin Põhja-Jäämeres, mis eraldab Severnaja Zemlja saarestikku Taimõri poolsaarest ja ühendab Kara merd Laptevite merega. 
Vilkitski väina pikkus on 130 km, laius kitsaimas kohas Tšeljuskini neeme ja Taimõri neeme Bolševiku saarel vahel on 56 km. Väina lääneosas on meri 100–150 m sügav, idaosas üle 200 m.
Väina idaosas haruneb Vilkitski väinast Jevgenovi väin, mis eraldab Bolševiku saarest Starokadomski saart ja Väike-Taimõri. Väina lääneosas asuvad Heibergi saared.
Lõuna poolt suubuvad väina mõned jõed, kuid need on väikesed ega sobi laevatamiseks.
Esimest korda läbis väina 1878 Adolf Erik Nordenskiöld.
Väina avastas 1913 Boriss Vilkitski ekspeditsioon jäälõhkujatega "Taimõr" ja "Vaigatš", 1916 nimetati ta suurvürst Aleksei Nikolajevitši auks Tsareevitš Aleksei väinaks (пролив Цесаревича Алексея). 1918 nimetati ta ümber Boriss Vilkitski väinaks (ja 1954 lihtsalt Vilkitski väinaks). Viimast ümbernimetamist seostatakse sellega, et Boriss Vilkitski oli poliitiline emigrant, pärast ümbernimetamist ei olnud väina nimi aga enam eristuv tema isa Andrei Vilkitski järgi nimetatud kohtade nimedest.
Juurevõsu

Juurevõsud on taime juurel asetsevatest lisapungadest kasvanud võsud.
Juurevõsud esinevad näiteks hallil lepal, metsülasel jt. Eestis kasvavatest kultuurtaimedest annavad juurevõsu vaarikas, astelpaju ning luuviljalised.
Sentosa

Sentosa on saar Singapuris, kus asuvad peamiselt puhkealad ja hotellid ning lõbustuspark "Universal Studios Singapore". 
Saare pindala on 4,71 km2.
Sentosal on 2 km pikkune liivarand, mitu teemaparki, kaks golfiväljakut ja Singapuri sümboliks peetav lõvi Merlion. Sentosat külastab aastas umbes 20 miljonit inimest. Saarele pääseb jalgsi tammtee kaudu, köisraudtee või üherööpalise rongiga Sentosa Express.
Saart laiendatakse merepõhja täitmise abil.
Juurmine leht

Juurmised lehed on taime lehed, mis maapinna lähedal kinnituvad varre alumisele osale või juurekaelale. 
Juurmised lehed on enamasti varrelehtedest suuremad ja nad võivad olla teistsuguse kujuga. 
Taimel võivad ka kõik lehed olla juurmised. Nii on see näiteks suurel teelehel.
Tšeljuskini neem

Tšeljuskini neem (vene мыс Челюскин) on neem Taimõri poolsaare põhjatipus. Neeme tipp on Euraasia kõige põhjapoolsem punkt. Neeme geograafilised koordinaadid on .
Esimesena jõudis neemele teise Kamtšatka-ekspeditsiooni (Suure Põhjaekspeditsiooni) tüürimees Semjon Tšeljuskin aastal 1742. Ekspeditsiooni 100. aastapäeva puhul andis Vene Geograafia Selts varem Ida-Põhja neeme nime kandnud neemele tema praeguse nime. 
1932. aastal rajas Arktika Instituudi ekspeditsioon Rudolfi Samoilovitši juhtimisel Tšeljuskini neemele polaarjaama.
Kandeleht

Kandeleht on vahetult õie või õisiku alusel asuv kõrgleht, mis soodustab vilja levimist. 
Õie alusel olevat kandeleht on bractea ja õisiku alusel olev kandeleht on spatha.
Kandeleheke

Kandeleheke ("bracteola") on õieraole, kandelehe ja õie vahele, kinnituv väike, kilejas või rohtne organ. 
Maltsalistel asendavad kandelehekesed puuduvat õiekatet ja on kujunenud õiekatte sarnaseks.
Kaun

Kaun on ühest viljalehest tekkinud ühepesaline vaheseinteta vili, mis avaneb kahe pikiprao moodustumise teel (mööda kauna õmblust ja keskroodu). Seemned kinnituvad kauna poolmete servadele. 
Kaun esineb liblikõielistel.
Kõder

Kõder on pikuti kaheks poolmeks avanev kahepesaline (kileja vaheseinaga) avavili. Seemned kinnituvad kõdra keskkohal pikivaheseinale. Kõder võib olla lüliline. 
Kõdra pikkus ületab laiuse üle kolme korra. Lühemat, kuid samasuguse ehitusega vilja, nimetatakse kõdrakeseks. Kõder võib olla ka üsna väike, lühike ja mitte avanev (näiteks põldsinepil).
Kõder esineb ristõielistel.
Taimõri neem

Taimõri neem on kahe neeme nimi:
Taimõri neem (Bolševiku saar)

Taimõri neem (vene "мыс Таймыр") on neem Bolševiku saare lõunapoolseimas osas. Neem on nimetatud jäälõhkuja Taimõri järgi.
Varem kandis ta hüdrograaf Pavel Messeri auks nime "Messeri neem".
Marc Girardelli

Marc Girardelli (sündinud 18. juulil 1963 Lustenaus Austrias) on endine Luksemburgi mäesuusataja. Ta on üks kõigi aegade edukamaid mäesuusatajaid. 
Girardelli hakkas mäesuusatamisega tegelema viieaastaselt, esimesel võistlusel osales ta seitsmeaastaselt. Kuni 1976. aastani esindas ta Austriat, kuid vahetas siis kodakondsust. Kodakondsuse vahetuse pärast pidi ta vahele jätma 1984. aasta taliolümpiamängud Sarajevos, kuna ei jõudnud 1. jaanuariks ametlikult Luksemburgi kodanikuks saada. 
Esimese võistluse maailma karikasarjas tegi Girardelli 1979–1980 hooajal ja jõudis esimest korda autasustamispoodiumile 1981. aastal Wengenis. Esimese võidu MK-etapil sai ta 1983. aastal Gällivares slaalomis. Maailma karika üldarvestuses oli ta viis korda esimene. See on saavutus, mida teised meesmäesuusatajad pole seni suutnud ületada. Girardelli sai karjääri jooksul igal alal etapivõidu, mis tõestab seda, et ta oli mitmekülgne ja väga hea mäesuusataja. Kokku võitis Girardelli MK-etappe 43 korral ja jõudis poodiumile 97 korda. 
Esimest korda osales Girardelli suurvõistlustel alles 1985. aasta maailmameistrivõistlustel Bormios, kus ta sai slaalomis hõbemedali ja suurslaalomis pronksi. Crans Montanas peetud 1987. aasta MM-il sai ta esimese suurvõistluste võidu Alpi kahevõistluses. Girardelli tuli veel kolm korda maailmameistriks: Alpi kahevõistluses 1989. ja 1996. aastal ning slaalomis 1991. aastal. Kuigi Girardelli on karjääri jooksul võitnud peaaegu kõik, jäi olümpiavõit tal siiski saavutamata. Ta osales kolm korda olümpiamängudel ja sai kaks hõbemedalit.
Saavutused.
Maailma karikasarjas.
Maailma karikasarja etapivõidud.
Marc Girardelli osales 330 MK-etapil ja jõudis poodiumile 97 korral, millest 43 korda kõige kõrgemale astmele.
Joseph Rychlak

Joseph Frank Rychlak [r'išlak] (17. detsember 1928 – 16. aprill 2013) oli USA psühholoog, kes oli tuntud eriti oma töödega teoreetilise ja filosoofilise psühholoogia alal. 
Tema tuntuim raamat on "Logical Learning Theory", mis ilmus 1994 kirjastuse University of Nebraska Press väljaandel.
Elu idioodiga

"Elu idioodiga" (vene "Жизнь с идиотом") on Alfred Schnittke kahevaatuseline ooper, mis esietendus 1992. aastal Amsterdamis.
Libreto autor on Viktor Jerofejev.
Sisukokkuvõte.
Esimene vaatus.
"Mina" määratakse karistuseks elama koos idioodiga, kuna võimude arvates ta ei töötanud piisavalt kõvasti. Ta valib hullumajast välja Vova, kelle kõne koosneb ainsast sõnast "Eh".
Teine vaatus.
Alguses käitub Vova hästi, kuid siis muutub ta tüütuks. Muu hulgas rebib ta puruks abikaasa raamatu Marcel Prousti loominguga. Mina ja ta naine kolivad teise tuppa ja Vova rahuneb maha. Naine armub Vovasse ning jääb temast rasedaks. Mina ja Vova pöörduvad naise vastu ning Vova tapab ta. Mina muutub idioodiks.
Ameerika Riikide Organisatsioon

Ameerika Riikide Organisatsioon (inglise "Organization of American States, OAS"; hispaania "Organización de los Estados Americanos, OEA") on rahvusvaheline organisatsioon, mis ühendab 34 Ameerika riiki.
Ajalugu.
Ameerika Riikide Organisatsiooni asutasid 30. aprillil 1948 21 riiki, kes kirjutasid Colombias Bogotás alla asutamishartale. Esialgu kuulutati organisatsiooni peamiseks eesmärgiks võitlus kommunismi vastu. Tegevust alustati 1951. aastal.
Ettepaneku luua Ameerika riike ühendav poliitilise ja sõjalise koostöö organisatsioon tegi juba 1826. aastal Simón Bolívar. Aastal 1890 asutati Washingtonis Ameerika Riikide Rahvusvaheline Liit; 1910. aastal loodi selle baasil Pan-Ameerika Liit, mille põhjal omakorda moodustati Ameerika Riikide Organisatsioon.
Uruguays 31. jaanuaril 1962 toimunud kohtumisel otsustati liikmesriikide hulgast välja heita Kuuba, kelle poliitikat ei peetud organisatsiooni põhikirjale vastavaks. Otsuse poolt hääletas 14 riiki ja vastu Kuuba ise; kuus riiki (Argentina, Boliivia, Brasiilia, Tšiili, Ecuador ja Mehhiko) ei osalenud hääletusel. Hondurases 3. juunil 2009 toimunud tippkohtumisel otsustati Kuuba taas organisatsiooni liikmeks kutsuda.
2025. aasta seisuga kuulub Ameerika Riikide Organisatsiooni ka 75 vaatlejaliiget, kelle seas on ka Eesti ja Euroopa Liit. Venemaa arvati 2022. aastal pärast sissetungi Ukrainasse vaatlejate seast välja.
Juhtimine.
Organisatsiooni peakorter asub Ameerika Ühendriikide pealinnas Washingtonis. Organisatsiooni peasekretär on alates 26. maist 2015 Uruguay endine välisminister Luis Almagro. Eelmine peasekretär oli Tšiili poliitik ja diplomaat José Miguel Insulza. Kõrgeim organ on kord aastas kogunev Peaassamblee. Jooksva tööga tegeleb alaline Nõukogu, kuhu kuulub igast liikmesriigist üks esindaja. Vajadusel kutsutakse kokku liikmesriikide välisministritest koosnev Konsultatiivnõupidamine. 
Organisatsioonis on kasutusel neli ametlikku keelt: inglise, prantsuse, hispaania ja portugali keel.
Eesmärgid.
Tegevuse peamine eesmärk on rahu ja julgeoleku tagamine Ameerikas, konfliktide rahumeelne lahendamine ning võimalike agressorite tõrjumine. Organisatsioon tegeleb ka majandus-, teadus- ja kultuurialase koostööga ning sotsiaalsete ja õiguslike probleemide lahendamisega. 
Asutajaliikmed.
&lt;br&gt;** "Kuuba heideti 31. jaanuaril 1962 organisatsioonist välja."
&lt;br&gt;*** "Nicaragua lahkus 2023. aastal organisatsioonist."
Vilkitski saared

Vilkitski saared on kahe saarestiku nimi:
Vilkitski saared (Laptevite meri)

Vilkitski saared (vene острова Вилькицкого) on saarestik Laptevite meres Taimõri poolsaare lähedal. 
Saarestiku avastas 1919 Roald Amundseni ekspeditsioon.
Saarestik on nimetatud vene polaaruurija Boriss Vilkitski auks.
Vilkitski saared (Kara meri)

Vilkitski saared (vene острова Вилькицкого) on saarestik Kara meres, Nordensköldi saarestiku osa.
Saarestik on nimetatud vene polaaruurija Andrei Vilkitski auks.
Urb

Urb ("amentum") on õisikutüüp. See on tavaliselt rippuva pearaoga liitõisik, mille lühiharudele kinnituvad harilikult ühesoolised väikesed lihtsa õiekattega õied.
Urvad on paljudel lehtpuudel, näiteks haaval, kasel, lepal, pajul, paplil ja sarapuul.
Coda

Coda tähendab itaalia keeles 'saba'. 
Coda ehk kooda on heliteose osa pärast teose sisulist lõppu. "Coda" (kooda) on ka filmi osa pärast filmi lõputiitreid (neid osi võib olla ka mitu).
Coda on noodikirja märk.
Võsund

Võsund ehk stoolon on varre maapealne või maa-alune pikenenud külgharu, millel tekkivate pungade abil taim levib ning vegetatiivselt paljuneb.
Ehituselt on võsundid tavalised varred, selle erinevusega, et nad moodustavad lisajuuri ja kulgevad mitte püstiselt, vaid rõhtsalt. Võsunditel on tavaliselt sõlmede vahe pikk ja lehti vähe, aga veetaimede kohta see ei kehti. Leidub taimi, mis võib juured alla kasvatada ükskõik missugusesse kohta, kus võsund viljakat mulda puudutab.
Erinevalt risoomist ei kogune võsundisse varuaineid. Risoom ei ole ka nii pikk kui võsund ja risoomi sõlmede vahe on tavaliselt lühike. Võsundile võivad moodustuda lisapungad ja lisajuured ning tippu ja lisajuurte kohale ka uued noored taimed.
Võsundid on üks taimede mittesugulise paljunemise vahenditest. Erinevalt sugulisest paljunemisest on kõik võsundite abil saadud tütartaimed emataime kloonid ehk geneetiliselt täpsed koopiad.
Võsundeid leidub nii roht- kui ka puittaimedel. Tunetud on eriti nende taimede võsundid, mis kasvavad maa peal, aga leidub ka hulgaliselt taimi, mille võsund on täies ulatuses maa all ja millest aeg-ajalt ulatuvad maapinnale võrsed.
Tüüpiliselt närtsivad võsundid pärast tütartaimede moodustamist ära, kui need juba nii suured on, et ilma emataime abita hakkama saavad. Sellega muutuvad tütartaimed emataimest sõltumatuteks. See on veel üks erinevus risoomist, mis ei sure pärast taime maapealse osa moodustumist.
Tuntud taim, mis kasutab paljunemiseks maapealseid võsundeid, on aedmaasikas, mis võib ühe kasvuperioodi jooksul kasvatada ligi 2 meetri pikkuseid võsundeid. Maapealsed võsundid on ka nefroleebil ja roomaval tulikal. Maa-aluste võsunditega levivad ja paljunevad näiteks sirel, kibuvits ja vaarikas.
Kartulil hakkavad võsundid kasvama 10 päeva pärast seda, kui taime võrse on jõudnud maapinnale. Võsundite otsa hakkavad moodustuma uued mugulad. Mugulad on modifitseerunud võsundid, mis on kohastunud toitainete hoidmiseks. Kuna nad ei ole risoomid, siis ei moodusta nad juuri, vaid juured kasvavad uue varre külge, mis mugulast välja kasvab.
Andrei Vilkitski

Andrei Vilkitski (vene keeles Андрей Ипполитович Вилькицкий; 1. juuli 1858 Minski kubermang – 26. veebruar 1913 Peterburi) oli vene hüdrograaf, kindralleitnant, hüdrograafia peavalitsuse ülem. 
Lõpetas Nikolai Mereakadeemia, töötas Läänemerel ja Äänisjärvel. Aastal 1887 komandeeriti Novaja Zemljale raskusjõu määramiseks pendli abil ja Haipudõri lahte hüdrograafilisteks uurimisteks. Oma tööde eest sai Vene Geograafiaseltsi väikese kuldmedali. 
Ta määras telegraafi abil Arhangelski ja Pulkovo ning Jenisseiki ja Krasnojarski pikkuskraadide vahe ning mitme Venemaa Euroopa- ja Aasia-osa punkti geograafilised koordinaadid.
1894–1896 oli hüdrograafiaekspeditsiooni juhina Kara mere ranniku, Jenissei ja Obi suudmete uurimiseks. Pärast sai Põhja-Jäämere hüdrograafiaekspeditsiooni juhiks.
Andrei Vilkitski on tuntud vene hüdrograafi Boriss Vilkitski isa.
Teadustööd.
Andrei Vilkitski auks on nime saanud:
Novaja Zemlja saarel:
Tupplehed

Tupplehed on õiekatte väliskihi enamasti rohelised õielehed. Nad moodustavad õietupe. Vahel on ka tupplehed eredalt värvunud. 
Enamasti paiknevad tupplehed ühe ringina. Vahel esineb ka teine ring lehetaolisi moodustisi, mida nimetatakse välistupeks. Välistupp moodustub kandelehtedest või abilehtedest (soopihlal).
Tupplehed on nähtaval ka juba kinnisel õiepungal. Nad kaitsevad seesmisi õrnemaid õieosi. Ka ööseks sulgunud õitel kaitsevad nad seesmisi õieosi. 
Tupplehed võivad olla vabad (lahklehine tupp) või omavahel kokku kasvanud (liitlehine tupp).
Mõnel liigil tupplehed puuduvad. 
Tupplehtede olemasolu ja arv on tähtsad määramistunnused.
Õietolm

Õietolm on harilikult kollakas pulbritaoline tolmjas mass, mis koosneb seemnetaimede tolmukais valminud tolmuteradest. Õietolm kandub laiali tuule, putukate või veega. 
Osade uurijate arvates võis õietolmu terminit ("pollen") esimesena kasutada Saksa arst ja botaanik Valerius Cordus (1515–1544). 1750. aastal teatas Arthur Dobbs Londoni Kuninglikule Seltsile, et õietolm on 'meessooline' ning 'maandudes' emakasuudmele, võib see avaldada viljastavat toimet.
Tuultolmlejail on õietolm kuiv ja kerge, putuktolmlejail raskem ja kleepuv. Käpaliste õietolm on kleepunud mügaraiks, polliiniumideks, mida putukad edasi kannavad.
Gustav Thöni

Gustavo (Gustav) Thöni (sündinud 28. veebruaril 1951 Trafois) on Itaalia endine mäesuusataja, olümpiavõitja ja viiekordne maailmameister.
Thöni tuli 1972. aasta olümpiamängudel Sapporos olümpiavõitjaks suurslaalomis ja sai hõbemedali slaalomis nii 1972. kui ka 1976. aasta OM-il.
Maailmameistriks tuli Thöni slaalomis ja suurslaalomis 1974. aasta MM-il ning Alpi kahevõistluses 1972 ja 1976. aastal.
Maailma karikasarja üldkarika võitis Thöni neli korda aastatel 1971–1973 ja 1975. Suurslaalomi karika võitis ta kolm korda ja slaalomikarika kahel korral. Kokku sai ta MK-etappidel võitu nautida 24 korda.
Gustav Thöni onupoeg Roland Thöni sai 1972. aasta OM-il slaalomis pronksmedali.
MT-LB

MT-LB "(МТ-ЛБ – многоцелевой тягач легкий бронированный)" on Nõukogude Liidus ja Venemaal valmistatud mitmeotstarbeline soomustatud vedukmasin, on kasutusel ka soomustransportöörina.
Taktikalis-tehnilised andmed.
Mõõdud ja massiandmed
Liikuvus, läbivus
Mootor
Läbivus
Relvastus, kaitstus
Modifikatsioonid.
MT-LB baasil on valmistatud mitmeid modifikatsioone erineva relvastusega. Olulised kere edasiarendused on 
Kirjeldus.
MT-LB on lihtsa ehitusega ja hea maastikuläbivusega kerge soomusmasin. Kere on jagatud kolmeks sektsiooniks: eesosas juhi- ja komandöri ruum, keskel mootor (millest sõidusuunas paremal käik esiosa ja tagaosa vahel) ja tagaosas dessandiruum. Dessandiruumi katusel on kinnitused varustuse või laskemoona paigutamiseks. Kütusepaagid paiknevad dessandiruumis istmete all. Masin on võimeline ületama väiksemaid veetakistusi ujudes. Õhuke küljesoomus on (eriti ülaservas) asetatud nurga all, mis hõlbustab kuulide rikošeteerumist. 
Lahinguotstarbelise masinana on tema näitajad ebapiisavad, kuid on sellegipoolest vägedes tunnustatud jaosoomuk.
Ajalugu.
MT-LB on välja töötatud 1970. aastate algul suurtükiväe veduki AT-P järglasena ja soomustamata veduki MT-L edasiarendusena. On mõeldud haubitsate, kahurite, miinipildujate jms relvasüsteemide pukseerimiseks ja meeskonna veoks, kuid on leidnud laialdaselt kasutust soomustransportöörina. Osalenud paljudes relvakonfliktides nii veduki kui soomustransportöörina.
Toodetud ka Poolas ja Bulgaarias.
BTR-70

BTR-70 (GAZ-4905) on Nõukogude Liidus valmistatud amfiibne soomustransportöör.
Taktikalis-tehnilised andmed.
Mõõdud ja massiandmed
Relvastus
Kaitstus
Jõuseade, liikuvus
Meeskond
Kirjeldus.
BTR-70 on üldpõhimõttelt sarnane oma eelkäija, BTR-60PB-ga. Muutustena on madaldatud siluetti, paigaldatud võimsam jõuseade ja toodud dessandi jalastumisluugid korpuse külgseintelt keskele rataste vahele. Soomus on paksem ja kummid peavad läbitorkamisele paremini vastu. Mootoreid on 2 ja need peavad töötama sünkroonitult. BTR-70 on täielikult ujumisvõimeline. Esiosas paikneb vints tõmbejõuga 6 t ja pikkusega 50 m. Rehvide rõhk on reguleeritav rehvirõhu keskkontrollsüsteemiga juhi kõrval, mis tagab suurema läbivuse. Paigaldatud on raadiojaam R-123M ja pardasidesüsteem R-124.
Relvastusse kuuluvad tornis raskekuulipilduja KPVT ja kuulipilduja PKT. Soomuki allüksuse relvastuses on ühtlasi 2 Igla või Strela-3 kantavat õhutõrjeraketti, granaadiheitja RPG-7 millele võivad lisanduda 2 AGS-17 automaatgranaadiheitjat, mis võtavad enda alla kahe jalaväelase kohad.
Juhi optilised seadmed on 3 periskoopi TNPO-115 ja päevanägemisseade TNP-B, mille saab asendada öönägemisseadmega TVNO-2B. Soomuki ülemal on samuti 3 periskoopi TNPO-115 ja kas päevanägemissüsteem TPKU-2B või öönägemissüsteem TKN-1S, mis töötab koos infrapunavalgusseadmega OU-3GA-2. Torn on varustatud PP-61AM või 1PZ-2 periskoopsihikuga sihturi jaoks ja jalaväelased dessandiruumis on varustatud TNP-B seadmetega.
Rataste vahel asuvad jalastumisluugid on kitsad ja natuke ohtlikud, sest masina liikuma hakates on oht jääda rataste alla. Samal ajal on dessant väljumise-sisenemise ajal paremini varjatud. Nõukogude Armee eeskirjad nägid näiteks ette vägede jalastumise liikuvalt sõidukilt.
Ajalugu.
BTR-70 töötati välja 1960. aastate lõpus ja otsustati võtta relvastusse 21. augustil 1972 BTR-60 järeltulijana. Avalikkusele näidati seda transportööri esimest korda siiski alles 1980. Soomukit BTR-70 kasutati laialt Afganistani sõjas. Kokku on toodetud üle 10 000 seda tüüpi soomuki. 
BTR-70 vahetas välja BTR-80. Siiski on ta siiani paljude riikide relvastuses, sest seda on eksporditud nii teistele Varssavi pakti maadele kui teistele liitlastele. On üritatud ka asendada kapriisseid bensiinimootoreid ja suurendada dessandiluuke.
Kasutamine relvajõududes.
Tänapäeval kasutatakse soomukeid BTR-70 kõige rohkem Venemaal (2000), Ukrainas (1026), Iraanis (1000), Bangladeshis (üle 500) ja Hiinas (500). Kogu maailmas on neid relvastuses üle 6500.
Rumeenia tootis litsentsi alusel soomukeid BTR-70 ise, kuid lisaks töötas välja täiustatud modifikatsiooni TAB-77. Sellel on asendatud torn ja bensiinimootorid.
Eesti kaitseväelastel või kaitseliitlastel õnnestus 1990. aastate algul Vene armeelt üle võtta mõned BTR-70d. Kaitseväe Lahingukoolis kasutati ühte neist väljaõppes kuni 1990. aastate lõpuni. Osa kasutati sihtmärkidena. Kaitseliidu Harju Maleva käsutuses oli veel 2000. aastatel samuti üks BTR-70 tüüpi soomuk, mille väidetavast kadumisest puhkes 2005. aastal skandaal.
Välislingid.
Postimees: Kadunud soomuk toob Kaitseliitu lauskontrolli
Pollinoos

Pollinoos ehk õietolmuallergia ehk heinapalavik (tuntud ka kui hooajaline allergiline riniit) on allergilise riniidi vorm, mida põhjustab ülitundlikkus (allergia) puude ja teiste taimede õietolmu suhtes ning mis liigitatakse hingamisteede põletike hulka.
Tavalisemad pollinoosi põhjustajad (allergeenideks) on sarapuu-, lepa- ja kasetolm. Allergilist reaktsiooni võib tekitada ka tamme, võilille, aasataimede (timut, kerahein, aruhein, raihein, rebasesaba, nurmikas, luste) ja kõrreliste (rukis, nisu) õietolm. Hilissuvel ja varasügisel on pollinoosi põhjustajateks umbrohtudest puju, koirohi ja malts ning sügislilledest astrid, krüsanteemid jm.
Haigushoo esimesed tundemärgid on tavaliselt aevastamine, tilkuv nina ja vesised silmad. Sümptomite püsides võib tunda anda ka kipitav kurk. Õietolm võib limaskestale sattudes põhjustada allergilisel inimesel silmapõletikku, nohu, hingamisraskust, nahalöövet või seedetraktikaebusi.
Allergilise riniidi sümptomid.
Allergiline põletik võib avalduda ka teistes elundites – ekseemina (nahalööve) ja astmana (hingeldus, hingamistakistus). Kui inimesel on heinapalavik, ilmnevad sümptomid allergiat põhjustava(te) taime(de) õitsemise ajal.
Diagnoos.
Heinapalaviku esimesed sümptomid võivad avalduda lapse-, puberteedi- või täiskasvanueas. Diagnoosimisel lähtutakse haiguse eelloost ehk anamneesist, millest selguvad patsiendi tüüpilised sümptomid ehk haiguspilt ja kaebuste ilmnemine teatud taimede õitsemise ajal. Abiks on õietolmukalender.
Allergiatekitaja tuvastatakse allergiatestiga. Tulemusest võib kasu olla spetsiifilise vaktsiini valmistamisel, mis aitab vähendada allergikute ülitundlikkust. Perekonnas varem esinenud ekseemid või astma on pärilikkuse kaudu seotud ka heinapalavikuga.
Tekitajad.
Tuultolmlejate (heintaimede, umbrohu ja puude) õietolm lendleb õhus ja õietolmuallergia avaldub varakevadest varasügiseni.
Ennetamine.
Haigetel tuleks oma olukorra leevendamiseks pidada silmas järgmisi nõuandeid:
Tellin' You Goodbye

"Tellin' You Goodbye" on Jeanette Biedermanni teine singel neljandalt stuudioalbumilt. See anti Saksamaal välja 2003. aasta novembris. Laulu kirjutasid Frank Johnes, Bodybrain ja Wonderbra ning produtseerisid Frank Johnes ja
Tom Remm.
Ivar Kaasik

Ivar Kaasik (sündinud 12. aprillil 1965 Kingissepas) on eesti maali- ja ehtekunstnik.
Ta lõpetas 1983. aastal Kingissepa 1. Keskkooli ja astus Eesti Riiklikku Kunstiinstituuti arhitektuuri erialale. Aastatel 1989–1990 õppis ta Halle Kunsti- ja Disainiülikoolis (Burg Giebichenstein Kunsthochschule) Ida-Saksamaal Irmtraud Ohme juhendusel. Ta lõpetas 1992. aastal Tallinna Kunstiülikooli metallikunstnikuna, tema õpetaja oli Leili Kuldkepp. 
Alates 1992. aastast elab ta Berliinis ja on töötanud mitmesugustes ametites, muuhulgas aastatel 1992–1999 kullassepana. Alates 1999. aastast on ta vabakutseline kunstnik.
Looming.
Näitustel osaleb ta alates 1989. aastast, ta on esinenud kunstiüritustel Art Cologne 2005, Art Moscow 2006, Art.Fair 2006, pAn Amsterdam 2008, Art Amsterdam 2009. 
Tema teoseid on Sal. Oppenheimi, Sammlung des DLR-i, Gerard Goodrow', Swissoteli, Taani kuninganna Margrethe II kogudes.
Heldur Tüüts

Heldur Tüüts (14. jaanuar 1926 Viljandi – 27. oktoober 2018 Tartu) oli eesti kergejõustiklane, treener, sporditegelane ja jurist.
Ta alustas kergejõustikutreeninguid 1938 Edgar Tamme ja Valter Kalami juhendamisel. Heldur Tüüts lõpetas 1944 Viljandi 2. Gümnaasiumi, 1949 Tartu Riikliku Ülikooli õigusteaduskonna ja 1951 Leningradis Lesgafti-nimelise Kehakultuuriinstituudi.
Ta tuli 1946. aastal Eesti meistriks 100 m jooksus ja 1950. aastal kaugushüppes. Võistles 14 korda Eesti koondises, on kuulunud Sakalasse ja Kalevisse. 
Aastatel 1949–1950 oli ta TRÜ Spordiklubi juhataja ning TRÜ kehalise kasvatuse ja spordi kateedri õppejõud. Aastatel 1951–1953 oli ta TRÜ Ratsaspordiklubi president. 1950–1953 Ülikooli Spordiklubi direktor ja treener, Tartu Kunstiinstituudi ja Lesgafti-nimelise Kehakultuuriinstituudi Tartu õppepunkti õppejõud. 1953–1957 Tartu Noorsoo Spordikooli kergejõustikutreener (tema tuntuim õpilane oli Mart Paama) ja Eesti Põllumajanduse Akadeemia kehalise kasvatuse kateedri vanemõpetaja.
1956. aastast on Heldur Tüüts töötanud juristina, sealhulgas 1977–1980 EPA õigusteaduse õppejõuna. 
Tüüts on tegutsenud ka spordikohtunikuna ja olnud TRÜ ja EPA spordiklubide esimees.
Heldur Tüüts oli Vabaduspartei – Põllumeeste Kogu liige.
Isiklikku.
Tema abikaasa Laine Tüüts oli eesti spordipedagoog.
Rutt Šmigun

Rutt Šmigun (kuni 1975. aastani Rehemaa; sündinud 4. mail 1954 Tartus) on endine Eesti murdmaasuusataja, Anatoli Šmiguni abikaasa, Kristina Šmiguni ja Katrin Šmiguni ema. 
Ta alustas sportimist 1961, jätkas 1964 Tartu spordikoolis algul Agnes Nopassoni, hiljem Herbert Abeli õpilasena. 
1970. aasta juunioride EM-il tuli ta 5 km murdmaasuusatamises Euroopa meistriks ja võitis teatevõistluses hõbemedali, 1973. aastal tuli mõlemal alal Euroopa meistriks.
Juunioride EM-il 1971. aastal 5 km suusatamises saavutas ta viienda koha.
NSV Liidu meistrivõistlustel 1972 võitis ta teatesuusatamises pronksmedali. Aastatel 1971–1974 sai ta NSV Liidu juunioride meistrivõistlustel kokku kolm kuldmedalit ja ühe pronksmedali. 
Eesti meistrivõistlustel sai ta aastatel 1970–1984 20 kulda, 4 hõbedat ja 1 pronksi, lisaks teatevõistluses 6 kulda ja 2 hõbedat. 
Aastatel 1985–1995 töötas ta Tartus Autode Katseremonditehases dispetšerina. 
Rutt Šmigun elab Otepääl.
Katrin Šmigun

Katrin Šmigun (sündinud 21. oktoobril 1979 Tartus) on endine eesti murdmaasuusataja, Anatoli Šmiguni ja Rutt Šmiguni tütar, Kristina Šmiguni õde.
Sai 1998. aasta taliolümpiamängudel Naganos 15 km distantsil 13., 5 km distantsil 20. ja jälitussõidus 15. koha, mis olid toona Eesti naissuusatajate seni parimad olümpiasaavutused.
Juunioride MM-il võitis 1998 5 km kulla ja 15 km pronksi. 
Eesti meistrivõistlustel 1992–2001 on ta võitnud 3 kulda, 6 hõbedat ja 2 pronksi, lisaks teatevõistluses 6 kulda. 
Isiklikku.
Tal on tütar Kristin-Helen.
Elab Norras, Oslos.
Tegumood

Tegumood ehk geenus on pöördsõna morfoloogiline kategooria, mis näitab tegevussubjekti vahekorda grammatilise subjektiga (alusega).
Eesti keel.
Eesti keeles on tegumoe kategoorial kaks liiget: isikuline tegumood ehk personaal ja umbisikuline tegumood ehk impersonaal.
Välislingid.
Eesti keele käsiraamat / tegumood
Vilkitski saar (Kara meri)

Vilkitski saar (vene остров Вилькицкого) on saar Kara meres Obi ja Jenissei lahe vahele jäävast Gõda poolsaarest põhjas. Saar kuulub Venemaale ning jääb Tjumeni oblasti Jamali Neenetsi autonoomsesse ringkonda. 
Saar on poolkuukujuline, kumerusega põhja poole. Saare laius on kuni 12 km ja pikkus 42 km. Kitsas väin jagab saare kahte ossa. Pinnas on künklik ja liivane, kaetud tundrataimestikuga.
Vilkitski saare avastas 1874 Inglise kapten Wiggins. 1895. aastal uuris seda Andrei Vilkitski juhtimisel hüdrograafiaekspeditsioon. Saar on saanud nime Vilkitski auks.
Vilkitski saarest lõunas asub märksa väiksem Neupokojevi saar.
Vilkitski saar (Ida-Siberi meri)

Vilkitski saar (vene остров Вилькицкого) on saar Ida-Siberi meres Uus-Siberi saarestiku idaosas, De Longi saarte kõige lõunapoolsem saar. See asub koordinaatidel .
Vilkitski saar asub Aasia mandrist 560 km põhjas, Uus-Siberi saartest 80 km põhjas ja Žohhovi saarest 40 km kaugusel lõunas.
Vilkitski saare pindala on 1,5 km², millega see on De Longi saarte väikseim saar. See on De Longi saartest ainus, mis ei asu igijää piirkonnas, ja ainus, mis pole kaetud igijääga. Administratiivselt kuulub, nagu kõik Uus-Siberi saared, Venemaale Jakuutiasse.
Vilkitski saar koosneb sügavalt erodeerunud basaltlaavavoogudest. Saar on 70 m kõrge ja seda katab arktiline tundra. Sellel kasvavad mõned rohttaimed ja samblikud.
Erinevalt teistest De Longi saartest, mis avastati juba 1881, avastas saare 1913 Põhja-Jäämere hüdrograafiaekspeditsioon, mida juhtis Boriss Vilkitski jäälõhkujatel Taimõr ja Vaigatš. Saar on nime saanud Andrei Vilkitski auks. Avastamisel nimetati see küll Kindral Vilkitski saareks (остров Генерала Вилькицкого), hiljem nimetati ümber lihtsalt Vilkitski saareks.
Andrei ja Boriss Vilkitski järgi on nimetatud teisigi saari Põhja-Jäämeres ning neid aetakse sageli üksteisega segi. Teiste Vilkitski-nimeliste saarte kohta vt artiklit Vilkitski saar.
Ervin Bauer

Ervin Bauer (19. oktoober 1890 Levice – 11. jaanuar 1938 Leningrad) oli Ungari bioloogiateoreetik.
Aastal 1935 avaldas ta monograafia "Teoreetiline bioloogia". Sellel oli hiljem oluline mõju teoreetilise bioloogia arengule (eriti Venemaal). Ta formuleeris elussüsteemide püsiva tasakaalutuse printsiibi (tuntud kui Baueri reegel).
Elukäik.
Ta lahkus Ungarist aastal 1919. Aastail 1921–1925 töötas ta assistendina Karli Ülikoolis Prahas.
Alates 1925. aastast elas ta Venemaal, seejuures aastast 1933 Leningradis.
Tema esimene abikaasa oli kirjanik Margit Kaffka (suri 1918) ja teine abikaasa matemaatik Stefánia Szilárd (aatomifüüsik Leó Szilárd'i õde).
Bauer ja tema abikaasa Stefánia arreteeriti NKVD poolt 4. augustil 1937 ja mõlemad lasti maha 11. jaanuaril 1938.
Baueri reegel

Baueri reegel ehk Baueri printsiip on bioloog Ervin Baueri sõnastatud seaduspära, mille kohaselt elussüsteemide iseäraks on püsiv tasakaalutus, s.t. nad funktsioneerivad oma vaba energia arvel füüsikalis-keemilise tasakaaluoleku vastu.
Bauer avaldas selle määratluse oma 1935. aastal ilmunud monograafias "Teoreetiline bioloogia".
Jacques Barrot

Jacques Barrot (3. veebruar 1937 Yssingeaux – 3. detsember 2014) oli Prantsusmaa poliitik, Euroopa Komisjoni volinik ja üks 5 asepresidendist Barroso esimeses komisjonis.
Hariduselt oli ta jurist ja sotsioloog. Aastatel 1966–1976 oli ta Yssingeaux' linnanõukogu liige ja 1976–2001 linnapea. 1967–2004 oli ta Rahvuskogu saadik.
Alates aprillist novembrini 2004 oli ta Euroopa Komisjoni regionaalpoliitika volinik. Seejärel töötas ta Barroso esimeses komisjonis 2008. aastani transpordivolinikuna ja pärast seda kuni 2009. aastani õiguse, vabaduse ja turvalisuse volinikuna.
Barrot kuulus parempoolsesse Rahvaliikumise Liitu.
2000. aastal sai Barrot Prantsusmaa kohtult kriminaalkaristuse "usalduse kuritarvitamise" eest, kui ta smugeldas 3 miljonit eurot valitsuse raha oma erakonna arvele. Ta sai 8 kuud vangistust tingimisi. Jacques Chirac andis talle armu.
Isiklikku.
Jacques Barrot oli abielus. Tal on kolm last.
Erika Hess

Erika Hess (sündinud 6. märtsil 1962 Engelbergis) on endine Šveitsi mäesuusataja, kuuekordne maailmameister.
Hess on üks kõigi aegade paremaid mäesuusatajaid. Ta tuli aastatel 1982–1987 kuus korda maailmameistriks, millest kolm korda Alpi kahevõistluses, kaks slaalomis ja üks suurslaalomis. Olümpiamängudel tal nii hästi ei läinud, mida tõestab ka ainult üks pronksmedal slaalomis 1980. aasta olümpiamängudelt Lake Placidis.
Maailma karikasarja üldkarika võitis Hess 1982. ja 1984. aastal. Lisaks võitis ta slaalomi karika viiel korral ja korra suurslaalomi ning Alpi kahevõistluse karika. MK-etappe võitis Hess 31 korral, millest 21 slaalomis.
Viimast korda võistles ta tippsportlasena 22. märtsil 1987 MK-etapil Sarajevos, mille järel lõpetas 25-aastaselt sportlaskarjääri.
Yssingeaux

Yssingeaux on linn ja vald Prantsusmaal Haute-Loire'i departemangus. See on departemangu alamprefektuur ("sous-prefecture") ehk ringkonna halduskeskus. Linn on ka samanimelise kantoni keskuseks. Asub Lignon du Velay ääres.
Linna territoorium asub 589–1320 meetri kõrgusel üle merepinna.
Linnast on pärit Jacques Barrot.
Suur teeleht

Suur teeleht ("Plantago major") on ühekojaline rohttaim teeleheliste sugukonnast teelehe perekonnast.
Levik.
Suur teeleht on pärismaine peaaegu kõikjal Euroopas ning Põhja- ja Kesk-Aasias. Inimene on ta endaga kandnud ka teistele mandritele. Eestis on ta inimasustuse läheduses sage.
Teeleht kasvab teeradadel ja aedades, ka mererannikul ja niitudel. Ta on üks väheseid taimi, mis talub hästi tallamist. Taim eelistab kuivi ja valgusrikkaid kasvukohti.
Teeleht on levinud umbrohi murus, kus ta kohaneb hästi niitmisega ja moodustab väikesed lehed maapinna lähedusse, lämmatades teised taimed.
Kirjeldus.
Taime kõrgus on enamasti 10–35 cm. Lehed on tumerohelised, munakujulised, siledad. Maapealne vars puudub, lehed on juurmised, algavad kimbuna maapinnalt, moodustades spiraalse asetusega kodariku. Lehel on 5–7 tugevat kaarekujulist roodu.
Teeleht õitseb suve algusest kuni oktoobrini. Õievars on 10–40 cm pikk, püstine. Õisik on kuni 20 cm pikkune tähk. Õied on väikesed ja peaaegu raotud. Taim on tuultolmleja.
Vili on kupar. Kupras on 8–16 umbes 1 mm suurust tumepruuni seemet. Üks taim võib anda kuni 60 000 seemet. Teeleht paljuneb kõige sagedamini seemnete abil, mida kannab oma jalgadega laiali inimene.
Kasutamine.
Teeleht on levinud rahvameditsiinis. Tema lehti tarvitatakse verejooksu sulgeva ja verd puhastava vahendina. Purustatud lehti pannakse värskele haavale.
Teelehte kasutatakse ka maksa- ja neeruhaiguste, pea- ja hambavalu vastu. Kuivatatud lehtedest teed on kasutatud röga lahtistava vahendina.
Meditsiinis kasutatakse seemnetest tehtud keedist mao- ja soole haavandite raviks.
Thbilisi rahvusvaheline lennujaam

Thbilisi rahvusvaheline lennujaam (gruusia თბილისის საერთაშორისო აეროპორტი; IATA: TBS, ICAO: UGTB) on Gruusia peamine rahvusvaheline lennujaam. Ta on rahvusliku lennuliini Georgian Airways ning lennufirmade Sky Georgia ja TAM Air baasjaam alates detsembrist 2007. Lennujaam asub Thbilisi kesklinnast 20 kilomeetrit kagu pool.
Veebruaris 2007 valmis rekonstrueeritud lennujaam uue rahvusvaheliste lendude terminali ja parklaga ning remonditud radadega. Laiendati ka lennujaama teenindavat ala ning rajati raudteeühendus kesklinnaga. Thbilisi keskusega peab ühendust kuus rongi päevas kummaski suunas. 
Lennujaama teenindava ala pindala on 25 000 m².
Kogu projekti maksumus oli 90,5 miljonit USA dollarit. Uus terminal suudab teenindada 2,8 miljonit reisijat aastas. 
Aastal 2007 teenindas lennujaam 615 873 reisijat, mis oli 8,5 protsenti rohkem kui aastal 2006.
Monstrum (ansambel)

Monstrum (ka Incognito ja Teravik) 1970. keskel tegutsenud oli eesti ansambel.
Ajalugu.
Ansambli liikmed olid lapsepõlvesõbrad ja õppisid 20. keskkoolis. Proove tehti Tondil. Sama prooviruumis kasutas ka teine koosseis, kus mängisid näiteks Roald Jürlau ja Mikk Targo, kes mängisid hiljem ka lühikest aega Monstrumis/Incognitos, millest selleks ajaks oli saanud Teravik 2. Proovid algasid tihti improviseeritud teatrietendustega, riietuti kostüümidesse ja tehti grimm. Räägiti ka palju nii eesti kui ka maailma ansamblitest ja muusikast.
Esitati peamiselt lääne "hard rock"'i bändide (Deep Purple, Uriah Heep, Led Zeppelin, Black Sabbath, Emerson) loomingut. Ansambel paistis silma lugude eriti originaalitruu esitusega. Sulev Kuusik oli ainuke kitarrist Eestis peale Elmu Värgi (Union), kes suutis Highway Stari (Deep Purple) kitarrisoolo õigesti ära mängida. Riho Kuub oli aga ainuke peale Arvo Rohde (jällegi Union), kes suutis võtta kõrgeid noote, mida oli vaja loos "Child in Time".
Kuna avalikeks esinemisteks (suuremad üritused, kultuurimajad, festivalid) oli pea võimatu luba saada, esineti peamiselt koolides. Suuremad kontserdid toimusid 1. Keskkoolis (Gustav Adolfi Gümnaasium) ja 2. Keskkoolis (Reaalkool). Ansambli populaarsus kasvas nii suureks, et kõik soovijad ei mahtunud enam kontsertidele. Andrus Kerstenbeck sattus ansamblisse juhuse tahtel. Helitehnik Kalle Lotamõis käis Tartu 5. Keskkoolis ja mängis ansamblis, mis tegi proove Elvas, kus Kerstenbeck pärit oli. Kui ansambli põhitrummar sõjaväkke võeti, tuli tema asemele Kerstenbeck.
Monstrumi üks väheseid avalikke esinemisi toimus Tartus Rajooni Kultuurimajas. Sealne ametlik ansambel oli Fix, mis aga viibis mujal esinemas. Kuna Monstrumit oli kuulama tulnud oluliselt rohkem rahvast kui ruum tegelikult lubas, purunes rohkearvulise publiku tõttu enamus saali sisustusest. 
Pärast keskkooli asusid ansambli liikmed õppima TPI-sse. Ansambel kutsuti esinema Venemaale Vladimirisse ülikooliansamblite festivalile. Mänedžerina oli kaasas Olavi Pihlamägi, kuna ansambli mänedžeril Ari Dubinil olid liiga pikad juuksed. Monstrumi nimi ei läinud tsensuurist läbi ja esineda tuli Vektori nime all. Ansambel esines Venemaal edukalt, tekitades oma läänelikkuse ja kvaliteediga Vladimiris väikse kultuurišoki. TPI klubi ansamblina tuli võtta ka uus sobilikum nimi, selleks saigi siis Incognito. 
1975 esineti ka Eesti Raadios aasta hiti kontserdil, millest on säilinud ka salvestus. Vähetuntud Incognito edestas hääletusel muuhulgas Kukerpille, Fixi, Rujat jt. Väidevalt oli tegu Kerstenbecki kavalusega, kes saatis Eesti Raadiosse sadu kaarte (tollal toimus aasta ansambli valimine saadetud postkaartide alusel, kuhu kuulajad kirjutasid kolm lemmikansamblit). Parimaks ansambliks valiti Gunnar Grapsi Ornament. 
Hiljem liitusid ansambliga Urmas Alender ja Tiit Kõrvits (Kukerpillid, Optimistid), uueks nimeks võeti Teravik.
Accept (album)

"Accept" on Saksamaa "heavy metal"i ansambli Accept esikalbum.
Album lindistati 1978. ja anti välja 1979. aastal. Trumme mängis plaadil Frank Friedrich, kes pärast salvestust loobus elukutselise muusiku karjäärist. Tema asemele võeti vahetult enne albumi ilmumist Stefan Kaufmann. Basskitarrist Peter Baltes laulab tausta lugudes "Seawinds" ja "Sounds of War".
Huvitavat.
Albumi kaanefotol kujutatud mootorsae mark on Sachs Dolmar.
Laulu "Lady Lou" laulusõnad ei põhine tegelikul prototüübil.
Surnud 11. juunil

"Siin loetletakse 11. juunil surnud tuntud inimesi.
Surnud 12. juunil

"Siin loetletakse 12. juunil surnud tuntud inimesi.
Surnud 13. juunil

"Siin loetletakse 13. juunil surnud tuntud inimesi.
Werner Bergengruen

Werner Max Oskar Paul Bergengruen (16. september 1892 Riia, Liivimaa kubermang, Venemaa Keisririik – 4. september 1964 Baden-Baden, Saksamaa) oli baltisaksa päritolu ja saksa keeles kirjutav luuletaja, prosaist ja tõlkija.
Elukäik.
Sündis Riias arsti perekonnas. 1903. aastal saatsid vanemad ta Saksamaale õppima. Võttis Saksa armee koosseisus osa esimesest maailmasõjast. Hiljem töötas Bergengruen ajakirjanikuna, 1927. aastast vabakutselise kirjanikuna Berliinis ja Münchenis. Teise maailmasõja aegu siirdus Tirooli, pärast seda Zürichisse ja Rooma. 1958. aastal naasis ta Saksamaale ja asus elama Baden-Badenisse.
Looming.
Luuletajana on ta avaldanud muu hulgas natsirežiimi ajal illegaalselt ilmunud luulekogu "Dies irae" (1945), prosaistina ajaloolised romaanid "Suurtürann ja kohus" (1935) ja "Nii taevas kui ka maa peal" (1940).