tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Steve Irwin

Stephen Robert Irwin (22. veebruar 1962 – 4. september 2006), tuntud kui "Krokodillikütt", oli Austraalia loomaaiapidaja, looduskaitsja ja saatejuht.
Irwin kasvas üles krokodillide ja teiste roomajate ümber ning tema isa Bob õpetas teda nendega seoses. Rahvusvahelise kuulsuse saavutas ta 1990. aastate lõpus telesarjaga "The Crocodile Hunter", mis oli rahvusvaheliselt näidatud metsloomade dokumentaalsari. Irwin juhtis saadet koos oma naise Terriga. Steve ja Terri juhtisid koos mitmeid saateid ning olid Steve'i vanemate asutatud Austraalia Loomaaia omanikud ja haldajad. Neil oli kaks last, Bindi ja Robert.
2006. aastal suri Irwin Suurel Vallrahul veealust dokumentaalfilmi filmides astelrailt saadud vigastusse. Tema auks on nimetatud arvukalt parke, loomaaedu, tänavaid ja asteroid 57567 Crikey.
Matúš Šutaj Eštok

Matúš Šutaj Eštok (sündinud 4. veebruaril 1987 Michalovces) on Slovakkia poliitik. Ta on 25. oktoobrist 2023 Slovakkia siseminister.
Ta lõpetas aastal 2011 Comeniuse ülikooli õigusteaduse eriala. Ta on töötanud Comeniuse ülikoolis juristina.
Tennis 2024. aasta suveolümpiamängudel

 
2024. aasta Pariisi suveolümpiamängude tenniseturniirid toimuvad 27. juulist 4. augustini Stade Roland Garrosil, kus osaleb kokku 172 mängijat viie medali nimel: nii meeste kui naiste üksik- ja paarismängus ning segapaarismäng.
Sarnaselt varasematele olümpia turniiridele toimub Pariisi 2024. aasta turniir väljalangemise turniir põhimõttel, kus meeste ja naiste üksikmängu loositakse 64 mängijaga. Tenniseturniiridel on meeste ja naiste üksikmängus kuus, mees- ja naispaarismängus viis (suurus 32 paari) ning segapaarismängus neli (suurus 16 paari) vooru. Poolfinaaletappi pääsevad mängijad ja paarid tagavad oma medaliheitluse, kui kaks kaotanud poolfinalisti võistlevad pronksmedali nimel. Kõik üksikmängud on parimad kolmest setist standardse tiebreakiga (seitse punktini) igas setis, sealhulgas lõppsetis. Kõigil paarismänguvõistlustel mängitakse kolmanda seti asemel matši tiebreak (kuni kümme punktini). Pariisi 2024. aasta tenniseturniir on esimene olümpiamängude saviväljakul pärast 1992. aasta Barcelona võistlust Tennis de la Vall d'Hebronis. See on ühtlasi esimene olümpiaturniir, mis mängitakse looduslikul pinnal, ja esimene suure slämmi turniiril pärast 2012. aasta turniiri Londonis, mis toimus Wimbledoni meistrivõistluste toimumispaigas All England murutennise ja kroketiklubis.
Ühendvõistkond

 
Kaasaegsed olümpiamängud võimaldasid ühendvõistkonna üksikliikmetel olla erinevatest rahvustest. Rahvusvaheline Olümpiakomitee (ROK) koondas oma tulemused segavõistkonna nimetuse alla (ROK kood ZZX). Kolmel esimesel kaasaegsel mängul aastatel 1896–1904 võitsid segavõistkonnad kokku 25 medalit.
Näiteks tennise paarismäng, kus Ateenas 1896. aastal osalesid kahe eri riigi sportlastest moodustatud paarid. Olümpiavõitjateks tulid Suurbritanniat esindanud John Pius Boland ja Saksa keisririigi sportlane Friedrich Traun.
1900. aasta olümpiamängudel Pariisis võitis ühendvõistkond lausa kaheks kuldmedalit: 5000 meetri meeskonnajooksus, polos, sõudmises, ragbis, kahel korral purjetamises, köieveos ja veepallis.
1904. aastal Ameerika Ühendriikides Saint Louises said ühendvõistkonnad viimast korda osaleda. Nendel mängudel võideti veel kaks esikohta: võimlemises ja vehklemises.
Lisaks võideti veel kolmedelt olümpiamängudelt kuus hõbemedalit ja kaheksa pronksmedalit.
Battarrea

Battarrea on šampinjonilaadsete seltsi šampinjoniliste sugukonda kuuluv perekond seeni.
Šalva Papuašvili

Šalva Papuašvili (gruusia keelesː შალვა პაპუაშვილი; sündinud 26. jaanuaril 1976 Thbilisis) on Gruusia poliitik, 2021. aastast parlamendi esimees. 
Ta on erakonna Gruusia Unistus liige ning
aastast 2020 Gruusia parlamendi liige ja 29. detsembrist 2021 Gruusia parlamendi spiiker.
Dietrich Schenk von Erbach

Dietrich Schenk von Erbach (u. 1395 – 6. mai 1459) oli Erbachi aadlisuguvõsast pärit Mainzi peapiiskop ja kuurvürst 1434–1459. 
Elulugu.
Dietrich Schenk von Erbach sündis u. 1395. aastal Eberhard VI Schenk von Erbachi ja Maria von Bickenbachi perekonda. 1409. aastal astus Schenk Heidelbergi Ülikooli ning neli aastat hiljem sai ta kanoonikuks. 1419. aastal sai ta alamdiakoniks. 1421. aastal sai ta Mainzi peapiiskop Konrad III-lt mõisa. Kaheksa aastat hiljem sai ta paavsti loal Mainzis kantoriks.
1434. aasta 6. juulil valiti Schenk järgmiseks Mainzi peapiiskopiks. Kuna Konrad III oli linna samal aastal kirikuvande alla pannud, toimus Schenki ametissepühitsemis-tseremoonia alles 1439. aasta 7. märtsil. 1449. aastal lahendas ta linna haldustülid gildide ja aadlike vahel. Konfliktis paavst Eugenius IV ja Baseli (hiljem Firenze) kirikukogu vahel proovis Schenk säilitada neutraalsust ning Saksa kiriku huve. 1440ndate keskel kutsus ta kokku mitu kuurvürstide ja piiskoppide kogut, mis viisid "Mainzi aktseptatsiooni (Püha Rooma keiser Albrecht II ja Saksamaa kuurvürstide leping, millega võeti vastu Baseli kirikukogu otsused)" koostamiseni.
1443. aastal lõpetas ta piiritülid Hesseni maakrahvkonnaga. Tema ametiajal leiutas Johannes Gutenberg trükipressi, millega trükiti 1457. aastal Mainzi psalter.
Dietrich Schenk von Erlach suri 6. mail 1459 Aschaffenbergis.
Pilis

Pilis (slovaki keeles "Piliš") on linn Ungaris Pesti komitaadis Monori kreisis.
Geograafiline asend.
Pilis asub kreisikeskusest Monorist umbes 10 km ja Budapesti kesklinnast ligikaudu 44 km kagus. Linna läbivad Budapest–Cegléd–Szolnoki raudteeliin ja Ungari peamaantee nr. 4.
Ajalugu.
Piirkond oli asustatud juba kiviajal. Asulat on esmamainitud 1326. aastal. Küla hävis Türgi ikke ajal 1592. aastal ja jäi pikaks ajaks inimtühjaks. Küla taasasustamine on seotud János Beleznayga, kes laskis 1710. aasta paiku külasse ehitada kahekorruselise lossi. 1722. aastal alustas ta küla taasasustamist slovaki ümberasujatega.
Pilis sai linnaõigused 2005. aastal.
Diether von Isenburg

Diether von Isenburg (u. 1412 – 7. mai 1482) oli Mainzi peapiiskop aastatel 1460–1461, mil kukutati vastaskandidaat Adolf II poolt. Peale tema surma oli Isenburg peapiiskop veel 1476–1482.
Elulugu.
Diether von Isenburg sündis u. 1412 Isenburg-Büdingeni krahv Diether I ja Elisabeth von Solm-Braunfelsi perekonda. 1427. aastal astus ta Mainzi kloostrisse ning loobus kaks aastat hiljem oma pärilusõigusest oma venna kasuks ja sai kanoonikuks. Samal ajal õppis ta Kölni ja Erfurdi ülikoolides. 1434. aastal lõpetas ta kooli bakalaureusekraadiga ning sai Erfurdis ka rektoriks. 1453. aastal sai ta Mainzi katedraali haldajaks ning peapiiskopkonna maksukogujaks. 
Peale peapiiskop Dietrich Schenk von Erbachi surma 6. mail 1459 toimusid seitsmeliikmelises toomkapiitlis valimised, kus Isenburg võistles Nassau-Wiesbaden-Idsteini krahvi poja Adolfiga. Isenburg võitis nelja häälega. Paavst Pius II käest sai ta 20 000 kuldna lubamisega ametissekinnituse järgmise aasta 4. jaanuaril. Isenburg ei suutnud raha aga tasuda. 
Isenburgi võit valimistel viis konfliktini Pfalzi krahv Friedrich I-ga, kes teda 1460 Pfeddersheimi lahingus võitis. 1461. aasta mais korraldas Isenburg Frankfurdis maahärrade kokkutuleku, milles ründas paavsti. Pius II tagandas Isenburgi ametist 21. augustil, 8. augustil oli ta järgmiseks peapiiskopiks juba Adolfi määranud. Isenburg alustas sõda Adolfiga (nn. Mainzi diötseesivaenus, väiksem osa tol ajal käinud Baieri sõjast), kes astus liitu Trieri, Metzi ja Speyeri piiskoppide ning Württembergi krahv Ulrich V ja Badeni markrahv Karl I-ga. Isenburgi toetas Friedrich I. Isenburg ja Friedrich saavutasid 1462 Seckenheimi lahingus suure võidu Adolfi jt. vägede üle, kuid sama aasta 28. oktoobril hõivas Adolf Mainzi. Järgmisel aastal sõlmiti Zeilsheimi rahuleping, millega Isenburg loobus Mainzi peapiiskopitiitlist. Vastutasuks eraldati talle peapiiskopkonnast maad. 
Peale Adolf II surma 1675. aasta 9. novembril valiti Isenburg toomkapiitli poolt taas peapiiskopiks. 5. aprillil 1476 kinnitas ta ametisse ka paavst Sixtus VI. 22. aprillil puhkes linnaelanike seas mäss, kuna kardeti, et linn antakse toomkapiitli valitsemise alla. Isenburg surus mässu maha. 1477. aastal asutas Isenburg Mainzi Ülikooli.
12. jaanuaril 1481 määras ta endale koadjuutoriks Saksimaa kuurvürsti poja Adalberti. 1482. aasta kevadel haigestus Isenburg Aschaffenburgis düsenteeriasse ning suri 7. mail.
Vehklemine 2024. aasta suveolümpiamängudel

 
2024. aasta suveolümpiamängude vehklemisvõistlused Pariisis toimusid 27. juulist 4. augustini Grand Palaisi näitusehallis. 
Mängudel võistles kaheteistkümnel medalialal kokku 212 vehklejat, mis jagunesid võrdselt meeste ja naiste vahel. Teist olümpiat järjest vehklesid nii mehed kui ka naised nii individuaal- kui ka võistkondlikul võistlusel nii epees, floretis kui ka espadronis.
Medalitabel.
 Korraldajariik (Prantsusmaa)
&lt;br&gt;Finaal: 3. august 
&lt;br&gt;Osavõtjaid: 24
&lt;br&gt;Riike: 8
&lt;br&gt;Olümpiavõitja 2020: &lt;br&gt;Olga Nikitina&lt;br&gt;Sofia Pozdniakova&lt;br&gt;Sofia Velikaja 
&lt;br&gt;&lt;br&gt;Ametlikud tulemused: Finaal
Kecel

Kecel (horvaadi keeles "Kecelj") on linn Ungaris Bács-Kiskuni komitaadis Kiskőrösi kreisis.
Kecelis asub Pintér Műveki Sõjatehnika Park ("Pintér Művek Haditechnikai Park").
Geograafiline asend.
Kecel asub kreisikeskusest Kiskőrösist umbes 11 km lõunaedelas ja komitaadikeskusest Kecskemétist ligikaudu 52 km edelas.
Ajalugu.
Kecelit on esmamainitud 1198. aastal. Türgi ikke ajal jäi asula inimtühjaks. Kecel taasasutati 1734. aastal. Kecel sai suurkülaks 1. jaanuaril 1970 ja linnaks 22. aprillil 1993.
Adolf II (Mainz)

Adolf II (u. 1423 – 6. september 1475) oli pärast Diether von Isenburgi Mainzi diötseesivaenuse ajal kukutamist Mainzi peapiiskop 1461–1475. 
Elulugu.
Adolf sündis u. 1423 Nassau-Wiesbaden-Idsteini krahv Adolf II ja Margarethe von Badeni perekonda. 1450. aastal on teda mainitud kanoonikuna. 1441. aastal õppis ta Heidelbergi ülikoolis, kus ta sai kaks aastat hiljem sai rektoriks. 1444. aastal kolis ta Kölni. 1451. aastal sai ta Mainzi Püha Peetri kirikus praostiks. 1453 määrati ta Erfurdi õuekohtu eesistujaks.
Pärast Mainzi peapiiskop Dietrich Schenk von Erbachi surma toimusid 1460 toomkapiitlis valimised, kaotas Adolf Diether von Isenburgile. Pius II kinnitas Isenburgi algul ametisse, kuid tagandas ta 21. augustil 1461 ametist (kuna ta oli paavsti ja keisri vastu astunud), 8. augustil oli ta juba uueks peapiiskopiks Adolfi määranud.
Mainzi linn jäi Isenburgi toetama ning Adolf II sõlmis liidulepingu Württembergi krahv Ulrich V ja Badeni markkrahv Karl I-ga. 1462 hõivas Adolf Mainzi ning Isenburg põgenes. Adolf ja Isenburg sõlmisid 1463 rahulepingu, millega viimane peapiiskopitiitlist loobus ja Adolfit järgmise peapiiskopina tunnistas.
Adolf korraldas Mainzis (mida oli sõja ajal rüüstatud ja põletatud) parandustöid ning ehitas lisaks koole ja kloostreid. Adolf II suri 6. septembril 1475 Eltvilles. Peale tema surma sai Isenburg taas peapiiskopiks.
Jahutusvedelik

Jahutusvedelik on aine, tavaliselt vedelik, mida kasutatakse süsteemi temperatuuri vähendamiseks või reguleerimiseks. Ideaalne jahutusvedelik on suure soojusmahtuvuse, madala viskoossusega, odav, mittetoksiline, keemiliselt inertne ning ei põhjusta ega soodusta jahutussüsteemi korrosiooni. Mõned rakendused nõuavad, et jahutusvedelik oleks ka elektriisolaator.
Kuigi terminit "jahutusvedelik" kasutatakse tavaliselt autotööstuses ja HVAC-i rakendustes, on tööstuslikul töötlemisel soojusülekandevedelik üks tehniline termin, mida kasutatakse sagedamini kõrge temperatuuriga ja madala temperatuuriga tootmisrakendustes. Mõiste hõlmab ka lõikevedelikke. Tööstuslik lõikevedelik on üldiselt klassifitseeritud vees lahustuvaks jahutusvedelikuks ja puhtaks lõikevedelikuks. Vees lahustuv jahutusvedelik on õli-vees emulsioon. 
Jahutusvedelik võib hoida oma faasi ja jääda vedelaks või gaasiliseks või läbida faasisiirde, kusjuures latentne soojus suurendab jahutuse efektiivsust. Viimast, kui seda kasutatakse ümbritseva keskkonna temperatuurist madalama temperatuuri saavutamiseks, tuntakse rohkem kui Külmutusagensit.
Adalbert III (Mainz)

Adalbert III (1467 – 1. mai 1484) oli Mainzi peapiiskopkonna administraator 1482–1484.
Elulugu.
Adalbert sündis 1467. aastal Meissenis Saksimaa kuurvürst Ernsti ja Baieri printsess Elisabethi peres. Noorena sai ta Mainzis kanoonikuks ning 1479 Erfurdi kuberneriks, kuna sealsed kanoonikud soovisid linna Mainzi autoriteedi alla tagasi saada. Sixtus IV tunnustusel määras Mainzi peapiiskop Diether von Isenburg Adalberti 1481 enda koadjuutoriks. Pärast Isenburgi surma võttis Adalbert tema ametikohustused üle, kuid oma alaealisuse tõttu sai ta vaid administraatoriks. Ühe vähese teadaoleva saavutusena oma valitsusajal määras Adalbert III 15. augustil 1483 Johannes Trithemiuse Sponheimi abtiks.
Adalbert III suri 1. mail 1484 Aschaffenburgis.
Ilia Dartšiašvili

Ilia Dartšiašvili (gruusia keeles ილია დარჩიაშვილი; sündinud 21. veebruaril 1981 Signagis) on Gruusia poliitik, valitsusametnik, diplomaat ja endine pangajuht. Ta oli 4. aprillist 2022 kuni 28. novembrini 2024 Gruusia välisminister.
Ta sündis aastal 1981 Signagis. Ta lõpetas aastal 2002 Thbilisi Riikliku Ülikooli majanduse erialal. Seejärel omandas ta aastal 2004 sealsamas magistrikraadi majanduse ja ärijuhtimise alal ning aastal 2011 Grenoble École de Managementis Prantsusmaal. Ta töötas aastatel 2003–2012 Thbilisis Bank Republic/Société Générale'i juhina, mil ta asus tööle Gruusia välisministeeriumisse Gruusia Poola saatkonna töötajana.
Aastal 2014 sai tast peaminister Irakli Garibašvili esimesel ametiajal riikliku omavalitsuste arengufondi asedirektor ja järgmisel aastal edutati ta selle direktoriks. Samal aastal viidi ta üle regionaalarengu ja taristuministri esimeseks asetäitjaks. Seejärel oli ta aastatel 2016–2017 välisministeeriumi suursaadik. Aastatel 2017–2021 töötas ta Gruusia suursaadikuna Poolas. Vahetult pärast Irakli Garibašvili naasmist peaministriks sai tast (märtsis 2021) Gruusia valitsuse administratsiooni juht.
4. aprillil 2022 määras peaminister Garibašvili ta Gruusia välisministriks pärast seda, kui eelkäija David Zalkaliani astus tagasi, et saada Gruusia suursaadikuks Ameerika Ühendriikides. Ta nimetati ametisse rahutuste ajal suhetes Ukrainaga, mille põhjustas Gruusia valitsuse keeldumine ühineda Venemaa-vastaste rahvusvaheliste sanktsioonidega seoses Venemaa sissetungiga Ukrainasse. Ukraina välisminister Dmõtro Kuleba ütles, et ootab huviga koostööd äsja ametisse nimetatud Gruusia kolleegiga. Ministrina oli tema esimene visiit Brüsselisse NATO välisministrite kohtumisele 6. aprillil 2022.
Nyírtelek

Nyírtelek on linn Ungaris Szabolcs-Szatmár-Beregi komitaadis Nyíregyháza kreisis.
Geograafiline asend.
Nyírtelek asub Nyíregyháza kesklinnast ligikaudu 9 km loodes. linna läbib Szerencs–Nyíregyháza raudteeliin.
Ajalugu.
Asulat on esmamainitud 1213. aastal ("Királ"). 1952. aastal ühendati Sőrekút ja Nyírtelek, mis oli seni kuulunud Nyíregyháza koosseisu. Nyírtelek sai suurkülaks 1971. aastal ja linnaõigused 1. juulil 2005.
Kliment Ljovõtškin

Kliment Ljovõtškin (vene keel Климент Данилович Лёвычкин; 17. detsember 1907 – 11. detsember 1984) oli Nõukogude Liidu diplomaat (erakorraline ja täievoliline suursaadik).
Ta oli 1952–1955 suursaadik (kuni 1953 saadik) Albaanias, 1958–1966 Taanis ja 1968–1973 Kreekas.
Puhverladu

Puhverladu on logistikasüsteemi osa, mis on mõeldud ajutiseks kaupade hoidmiseks, et tasakaalustada erinevusi kaupade sisse- ja väljaveo vahel. Puhverladusid kasutatakse sageli tootmis- ja jaotussüsteemides, et tagada sujuv töövoog ja vältida tootmise või tarnekatkestusi.
Puhverladu mängib kriitilist rolli kaasaegsetes tarneahelates, aidates tasakaalustada nõudlust ja pakkumist, tagada tootmise sujuvust ja parandada tarnekindlust. Efektiivne puhverlao haldamine on ettevõtte konkurentsivõime ja kliendirahulolu seisukohalt oluline.
Eelised ja väljakutsed.
Eelised:
Väljakutsed:
Vladimir Menšov

Vladimir Valentinovitš Menšov (vene keeles Владимир Валентинович Меньшов; 17. september 1939 Bakuu – 5. juuli 2021 Moskva) oli vene filmilavastaja ja näitleja.
1981. aastal võitis tema lavastatud film "Moskva pisaraid ei usu" ("Москва слезам не верит") parima võõrkeelse filmi Oscari. Menšov lavastas kokku veel neli mängufilmi. Tema teine tuntuim filmi oli 1984. aasta "Armastus ja tuvid" ("Любовь и голуби"), mis oli samal aastal Nõukogude Liidus piletitulu poolest kõige edukam kodumaine film.
Suurema osa ajast tegutses Menšov näitlejana. Näitlejakarjääri alustas ta 1970. aastate alguses. Ta mängis muuhulgas Timur Bekmambetovi õudusfilmides "Öövalve" ("Ночной Дозор"; 2004) ja "Päevavalve" ("Дневной Дозор"; 2006) ning Nikolai Lebedevi spordifilmis "Legend nr 17" ("Легенда №17"; 2013). 
Menšov pälvis Teenete eest Isamaa ees teise, kolmanda ja neljanda järgu ordeni ning 1981. aastal NSV Liidu riiklikku preemia.
1962. aastal abiellus ta näitleja Vera Alentovaga. Nende tütar on näitleja ja telesaatejuht Julia Menšova (sündinud 1969).
Ruth Ann Minner

Ruth Ann Minner (neiupõlvenimega Coverdale; 17. jaanuar 1935 Milford, Delaware – 4. november 2021 Milford, Delaware) oli USA poliitik ja ettevõtja, 79. Delaware'i kuberner 2001–2009. Ta oli Demokraatliku Partei liige.
Ta sündis ja elas kogu elu Delaware'i osariigis. 16-aastaselt jättis ta keskkooli pooleli, et perekonna farmis tööle asuda. 17-aastaselt abiellus ta Frank R. Ingramiga, neil sündis kolm poega. Ingram suri 1967. aastal 34-aastaselt. Kaks aastat hiljem abiellus ta Roger Minneriga, kellega oli abielus kuni mehe surmani 1991. aastal. 1968. aastal sai Minner keskhariduse GED-eksami sooritamisega ja õppis hiljem Delaware Technical Community College'is.
Enne poliitikukarjääri algust oli Minner bürootöötaja Delaware'i osariigi Esindajatekojas ja administraator osariigi kuberner Sherman W. Tribbitti büroos. Aastatel 1975–1983 kuulus Minner ise Delaware'i osariigi Esindajatekotta. Seejärel valiti ta osariigi senatisse, kuhu kuulus kuni 1992. aastani.
Aastatel 1993–2001 oli Minner Tom Carperi ametiajal Delaware'i asekuberner. Aastatel 2001–2009 oli Minner kaks ametiaega Delaware'i kuberner. Ta on Delaware'i ajaloo seni ainus naiskuberner. Minner andis oma panuse tervishoiusüsteemi arendamiseks ja keskkonna puhtamaks tegemiseks. 2002. aastal surus ta vaatamata tugevale vastuseisule läbi riigi ühe esimese avalikes kohtades suitsetamise keelu.
Fallout

"Fallout" (inglise keeles 'radioaktiivne sade') võib tähendada järgmist:
Solt

Solt (saksa keeles "Scholt") on linn Ungaris Bács-Kiskuni komitaadis Kalocsa kreisis.
Soltis asub kesklaine raadiosaatejaam, mille saatemasti kõrgus on 303,6 meetrit.
Geograafiline asend.
Solt asub Doonau vasakul kaldal, Dunaújvárosist 18 km lõunas, kreisikeskusest Kalocsast umbes 30 km põhjas ja komitaadikeskusest Kecskemétist ligikaudu 52 km läänes.
Ajalugu.
Solti on esmamainitud 1145. aastal. Esimest korda on Solti ürikutest turulinnaks ("oppidum") nimetatud 1384. aastal. Soltil oli üleriigilise laada pidamise õigus. Türgi ikke ajal asula säilis, kuid muutus külaks. Uuesti nimetati Solti maksuloendusel turulinnaks 1715. aastal. Ungari esimene raudbetoonsild ehitati Solti 1889. aastal.
Vahepeal kaotatud linnaõigused sai Solt tagasi 1997. aastal.
Brill

Brill on 17. sajandil rajatud teaduskirjastus peamajaga Hollandis Leidenis. Kirjastus oli pikka aega börsiettevõte. 
2010. aastatel laiendas Brilli kirjastus kiiresti oma tegevust Saksamaa kirjastusturul ja võttis üle mitmed sealsed erialakirjastused (Schöningh, Vandenhoeck ja Ruprecht). 2024. aastal oli käimas Brilli ülevõtmine Saksa kirjastuse de Gruyter poolt, mille tulemusena on moodustumas Mandri-Euroopa suurim teaduskirjastus.
Szabadszállás

Szabadszállás on linn Ungaris Bács-Kiskuni komitaadis Kunszentmiklósi kreisis.
Geograafiline asend.
Szabadszállás asub kreisikeskusest Kunszentmiklósist umbes 18 km lõunakagus ja komitaadikeskusest Kecskemétist ligikaudu 34 km läänes.
Ajalugu.
Asulat on esmamainitud 1279. aastal. Pärast Mongoli invasiooni tühjaks jäänud aladele olid asustatud polovetsid. Türgi ikke lõppemise järel kaotati 1701. aastal polovetside privileegid. Aastatel 1819–1871 oli Szabadszállás turulinn. 19. sajandi lõpul algas asulas väiketööstuse areng. 1970. aastal sai Szabadszállás suurkülaks ja 1995. aastal linnaks.
Korgikambium

Korgikambium ehk fellogeen tekitab mitmeaastaste taimede koore korgistumist. Fellogeen on meristeemrakkudest koosnev kudede rida. Fellogeeni rakulise jagunemise tagajärjel tekivad korgirakud (fellem) fellogeenist väljapoole ja korgi põhikoerakud (felloderm) sissepoole. Korgirakud on surnud, õhuga täidetud ja veekindlad. Fellemist, fellogeenist ja fellodermist moodustub periderm (korkkude). Fellogeeni tegevus on osa puu füsioloogilisest tsüklist ja seda mõjutavatest keskkonnatingimustest.
Ristõieliste-piimläiketõvik

Ristõieliste-piimläiketõvik ("Albugo candida") on munasseenete hõimkonda kuuluvate magevee-eluliste organismide liik.
Suur läätspuu

Suur läätspuu ("Caragana arborescens") on puittaimede liik liblikõieliste sugukonnas.
Berhida

Berhida on linn Ungaris Veszprémi komitaadis Várpalota kreisis.
Geograafiline asend.
Berhida asub Balatoni järvest 9 km loodes, kreisikeskusest Várpalotast umbes 10 km lõunas ja komitaadikeskusest Veszprémist ligi 17 km idas.
Ajalugu.
Arheoloogilistel väljakaevamistel on selgunud, et praeguse Berhida kohal oli asula juba Rooma riigi ajal. Ürikutes on Berhidat esmamainitud 1084. aastal. Turulinnaks ("oppidum") on Berhidat esimest korda nimetatud 1395. aastal. 1532. aastal kogunes Berhidas Ungari parlament. 1922. aastal alustas tööd tööstuslõhkeainete tehas. 15. augustil 1985 oli Berhida 5,2-magnituudise maavärina epitsenter. Linnaõigused sai Berhida 1. juulil 2004.
Ivan Šipić

Ivan Šipić (sündinud 24. juunil 1974 Sinjis) on Horvaatia poliitik. Ta on maist 2024 Horvaatia demograafia- ja immigratsiooniminister.
Ta lõpetas aastal 1998 Zagrebi ülikooli teoloogia erialal. Seejärel oli ta algkoolides usuõpetaja. Aastatel 2001–2005 oli ta Trilji linna volikogu liige, aastatel 2005–2008 oli ta abilinnapea ametis, seejärel oli ta aastani 2021 kolm ametiaega Trilji linnapea.
Aastatel 2016–2020 oli ta Horvaatia Demokraatliku Liidu esindaja Horvaatia parlamendi üheksandal koosseisus ja nelja parlamendikomisjoni liige. Tema teed Horvaatia Demokraatliku Liiduga läksid lahku aastal 2021, kohalike valimiste eelõhtul, kui partei keeldus toetamast teda linnapeakandidaadina. Samal aastal valiti ta tagasi Trilj linnavolinikuks ja aastast 2023 täitis ta volikogu esimehe ülesandeid. Ta astus erakonda Domovinski pokret (Isamaaline Liikumine). Selle nimekirjas valiti ta aastal 2024 uuesti parlamenti.
Mais 2024 sai temast Horvaatia Vabariigi demograafia- ja immigratsiooniminister.
Domenico del Barbiere

Domenico del Barbiere (ka Domenico Ricoveri; Domenico Fiorentino u. 1506 Firenze – 1465/75 Troyes) oli Itaalia-prantsuse skulptor, maalikunstnik, vaselõikaja, arhitekt ja stukimeister.
Osales alates 1540 Fontainebleau lossi kujundamises Prantsusmaal. Alates 1541 elas Troyes, töötas kirikute heaks ja tegi pidulikke dekoratsioone. Tegutses nii maalija kui skulptorina, kuid on veelgi enam tuntud vaselõikajana. Teda iseloomustab kindlakäeline, kuid õrn joon.
Üks tuntumaid prantsuse manerismi esindajaid nii skulptuuris kui graafikas.
Sébastien Bourdon

Sébastien Bourdon 2. veebruar 1616 Montpellier – 8. mai 1671 Pariis) oli prantsuse maalikunstnik ja graafik. 
Elukäik.
Bourdon sündis Prantsusmaal Montpellier's protestantliku klaasimaalija pojana ja õppis Pariisis maalikunstnikuks. Vaatamata majandusraskustele õnnestus tal 1636. aastal Rooma õppima pääseda. Seal õppis ta tundma selliste meistrite nagu Nicolas Poussin, Claude Lorrain ja Caravaggio loomingut. Ta oli sunnitud 1638. aastal Roomast põgenema, kartes usulist tagakiusamist. 
Aastatel 1637–1652 elas Pariisis. Oli 1648. aastal üks Prantsuse Kuningliku Maali- ja Skulptuuriakadeemia (Académie Royale'i) asutajaid.
Töötas 1652–1654 kuninganna Kristiina õukonnas Stockholmis portreemaalijana. 
Kuna Bourdon veetis suurema osa loomeelust väljaspool Prantsusmaad, siis pikka aega tema loomingut alahinnati kuni 2000. aastal korraldatud ulatusliku näituseni Musée Fabre'is Montpellier's.
Tema õpilaste hulka kuulusid Nicolas-Pierre Loir ja Pierre Mosnier. Ta suri Pariisis 1671. aastal.
Looming.
Ta on tuntud peamiselt religioosse maalijana, kellele on iseloomulik dramaatiline laad, arhitektuursete elementide rohkus, originaalsus ja fantaasiaküllus. Tema graafika (kokku 45 graafilist lehte) on peamiselt piibliteemaline. Bourdon on üks prantsuse klassikalise baroki rajajaid ja selle suuna teoreetik.
Tema tuntuim teos on Notre Dame'i katedraali jaoks tehtud "Püha Peetruse ristilöömine".
Valdas Benkunskas

Valdas Benkunskas (sündinud 1. novembril 1984 Klaipėdas) on Leedu poliitik (Isamaaliit – Leedu Kristlikud Demokraadid).
Valdas Benkunskas lõpetas 2003. aastal Šilutės Vydūnase Gümnaasiumi. 2007. aastal omandas ta Mykolas Romerise Ülikoolis bakalaureusekraadi õigusteaduse erialal ja 2008. aastal magistrikraadi õigusteaduse erialal. 2008–2015 oli ta Leedu seimi liikme Paulius Saudargase assistent. 2011. aastal valiti ta Vilniuse linnavolikogu liikmeks. Aastatel 2015–2017 ja 2019–2023 oli ta Vilniuse aselinnapea. 2023. aasta märtsis toimunud Leedu kohalikel valimistel valiti ta 51,15% häältega Vilniuse linnapeaks.
Joosep Sarapuu

Joosep Sarapuu (sündinud 30. juulil 1994) on eesti bioloog, reisikorraldaja ja džungligiid.
Elulugu.
Ta on lõpetanud Pärnu Koidula Gümnaasiumi 2013. aastal ja Tartu Ülikooli bioloogia alal. Bakalaureusetöös uuris ta lehelõikaja sipelgaid ning kaitses 2022. aastal magistritöö "Mardikaliste ("Coleoptera") mitmekesisuse mustrid Lõuna-Aafrika puudel."
Ülikooliõpingute ajal töötas ta aasta aega Prantsuse Guajaana vihmametsa kämpingus putukapüüdjate abistaja ja giidina, ülikoolipraktika käigus viibis Paapua Uus-Guineas ja Réunioni saarel. 
2019. aastast korraldab ta reise Prantsuse Guajaanasse.
2021. aastast töötab Eesti Loodusmuuseumis zooloogina.
Ta on koos Leif-August Kirsiga loodushariduslikke õppeprogramme pakkuva ettevõtte Loodusluup asutaja.
Isiklikku.
Talle meeldivad väga jalgpall ja muu sport ning troopiline loodus ja loomad. Ta on DJ ja taskuhäälingu "Isechillija" tegija. On ansambli Põntsutajad juht.
Praha Kõigi Pühakute kirik

Kõigi pühakute kirik () on Praha kindluse koosseisu kuuluv kabel, mis asub Tšehhi Vabariigis. Samal kohal asunud romaani stiilis sakraalhoone ehitati ja pühitseti juba 1185. aastal. Praeguse hoone vanimad osad pärinevad 14. sajandist arhitekt Peter Parlerilt. Nimelt ehitati kuningas Karl IV käsul aastatel 1370–1387 kitsas ühelööviline kabel, mille eeskujuks oli Sainte-Chapelle'i kabel Pariisis.
Algselt oli kirik eraldiseisev hoone, kuid pärast 1541. aasta laastavat tulekahju jäid püsti vaid müürid ning ajapikku liideti see kuningapalee ja selle Vladislavi saaliga.
Morava markkrahv, hilisem kuningas Karl IV asutas siin 1341. aastal toomkapiitli, mille liikmed olid põhiliselt Karli ülikooli vaimulikud.
Kirikus on Püha Prokopiuse haud ja maalidel on kujutatud tema elulugu. Kirikusse pääseb läbi Vladislavi saali, kuid avatud on see eelkõige jumalateenistuste ja kontsertide ajal.
Neitsi Maarja kirik Keti all

Neitsi Maarja kirik Keti all on roomakatoliku kloostrikirik Prahas, mis allub Johanniitide ordule. Kiriku romaani stiilis basiilika valmis 1182. aastal. Selle eriskummaline nimi viitab kunagisele Juuditi sillale, mille väravatornist tõmmati kett üle Vltava jõe, et paadid ei saaks mööduda tasu maksmata. Juuditi sild hävines 1342. aasta üleujutuses ning selle asemele ehitati Karli sild. 
Ajalugu.
Johanniitide (Malta) ordu komtuurkond loodi Praha linnas Malé Straněs aastatel 1158–1169 kuningas Vladislav I korraldusel ja see paiknes Juuditi silla ääres. 1182. aastaks olid johanniidid ehitanud romaani stiilis basiilika, mis ehitati ilmselt pärast 1314. aastat gooti stiilis ümber, kui ordu oli oma valdusesse saanud templirüütlite maad.
Tornid valmisid vahetult enne hussiitide sõdade (1419–1434) puhkemist. Aastal 1420 süütasid hussiidid kiriku. Pärast 1503. aasta põlengut ehitati kooriruumile uus võlvlagi.
Puiduliim

Puiduliim on puitmaterjalide ühendamise liim. Puiduliimid on looduslikud või sünteetilised ning nende koostis ja omadused varieeruvad vastavalt kasutusele ja rakendusele.
Tüübid ja koostis.
Looduslikud puiduliimid – looduslikud puiduliimid põhinevad looduslikel koostisosadel, näiteks tärklis, kaseiin (piimaproteiin), looduslikud vaigud või luuüdi. Näiteks tisleriliim, mida valmistatakse loomade nahast ja luudest.
Sünteetilised puiduliimid – sünteetilised puiduliimid on välja töötatud keemiliselt sünteesitud ühenditest, mis kleepuvad paremini, on vastupidavamad ja veekindlamad. Näiteks polüvinüülatsetaat (PVA) liim.
Kasutus.
Puiduliimi kasutatakse puidust materjalide ühendamiseks ja parandamiseks. Omadused on kiire kuivamine, vastupidavus niiskusele ja temperatuurimuutustele. Puiduliimid enamasti keskkonnasõbralikud, mittemürgised ja lihtsasti kasutavad. Sobilik mööbli valmistamiseks, käsitööprojektideks ja ehitusprojektideks.
Puiduliimide vastupidavusklassid.
Puiduliimide klassifikatsiooni puhul juhindutakse Euroopa standarditest ja puiduliimid jagatakse klassidesse D1 kuni D4.
D1 – kasutatakse kuivades siseruumides, kus õhuniiskus on madal ja temperatuur on stabiilne. Tagavad piiratud niiskuskindlust ja sobivad kasutamiseks näiteks mööbli kokkupanemisel või siseviimistlustöödel.
D2 – kasutatakse kuivades siseruumides ja tagavad veidi paremat niiskuskindlust kui D1-liimid. Võib kasutada näiteks mööbli valmistamisel ja liistude kinnitamisel, kus pole otsest kokkupuudet veega.
D3 – kasutatakse niisketes siseruumides, kus õhuniiskus võib olla kõrgem, kuid kus püsivat kokkupuudet veega pole. Sobivad näiteks köögimööbli kokkupanemiseks või siseuste valmistamiseks.
D4 – kõrgeim vastupidavusklass ja mõeldud kasutamiseks välitingimustes või niisketes tingimustes. Kasutatakse näiteks fassaadide ehitamisel või välisuste valmistamisel.
Vibrisseaceae

Vibrisseaceae on seltsi tiksikulaadsed kuuluv seente sugukond.
Michael Nesmith

Robert Michael Nesmith (30. detsember 1942 Houston, Texas – 10. detsember 2021 Carmel Valley Village, California) oli USA muusik. Ta oli eelkõige tuntud rokk- ja popmuusika ansambli The Monkees liikmena ning ühe peaosatäitjana telesarjas "The Monkees" (1966–1968).
Nesmith kuulus The Monkeesi sellel põhilisel perioodil aastatel 1966–1970, lisaks osales ta mitmel taaskokkutulekul kuni oma elu lõpuni. Ta oli ansamblis põhikitarrist, klahvpillimängija, rütmikitarrist ja laulja (sh mõne laulu solist). Lisaks kirjutas ta muuhulgas sellised The Monkeesi laulud nagu "Mary, Mary," "Circle Sky", "Listen to the Band" ja "The Girl I Knew Somewhere".
Üks tuntumaid laule, mille Nesmithi kirjutas väljaspool The Monkeesi, on "Different Drum", mille salvestas 1967. aastal The Stone Poneys koos Linda Ronstadtiga. Pärast Monkeesist lahkumist jätkas Nesmith edukat karjääri laulukirjutajana ja muusikuna, esmalt kantriroki ansamblis The First National Band, mille tuntuim laul oli USA-s esineljakümnesse jõudnud "Joanne" (1970), ning seejärel sooloartistina. Nesmith mängis sageli just tema jaoks valmistatud Gretschi 12-keelelisel kitarril.
Jonas Kalvanas (seenior)

Jonas Viktoras Kalvanas (24. aprill 1914 Ruobežiai – 15. jaanuar 1995 Tauragė) oli Leedu Evangeelse Luterliku Kiriku piiskop.
Ta sündis aastal 1914 Ruobežiais (asub Läti piiri ääres, praeguse haldusjaotuse järele Biržai rajoonis). Ta on lõpetanud Biržai gümnaasiumi. 1933-1936 õppis Vytautas Suure Ülikoolis teoloogiat, aastal 1939 lõpetas ta teoloogiaõpingud Läti Ülikoolis. Ordineeriti aastal 1940 pastoriks.
Aastast 1940 oli ta Tauragė, Sartininkai, Batakiai, Skaudvilė ja teiste koguduste preester, teenis Leedu lätikeelseid evangeelseid luterlikke kogudusi. Aastast 1941 oli ta valitud Leedu Evangeelse Luterliku Kiriku konsistooriumi liikmeks, aastast 1971 oli ta Leedu Evangeelse Luterliku Kiriku konsistooriumi esimees. Aastal 1976 valiti ta Leedu Evangeelse Luterliku Kiriku piiskopiks.
Tänu tema jõupingutustele võeti Leedu Evangeelne Luterlik Kirik vastu Luterlikku Maailmaliitu. Aastal 1992 kirjutas ta alla kirikutevahelisele armulaualeppele Saksamaa Lipa piirkonna Evangeelse Luterliku Kirikuga, aastal 1994 USA Evangeelse Luterliku Kiriku Grand Canyoni sinodiga. Aastatel 1992–1994 oli ta Klaipėda Ülikooli teoloogia osakonna loomise algataja, pidas samas ka loenguid.
Ta juhtis Leedu Evangeelse Luterliku Kiriku kirjastustegevust. Koos teiste pastoritega andis ta aastast 1955 välja "Evangeelse kirikukalendri", Martin Lutheri "Väikese katekismuse" (1992), "Augsburgi usutunnistuse" (1994). Ta oli Česlovas Kavaliauskase piiblitõlke toimetaja. Aastal 1990 ta taastas ja toimetas ajakirja "Lietuvos evangelikų kelias", kirjutas raamatu "Jumal ja loodus" (1994). Ta hoolitses Väike-Leedu kultuuripärandi säilimise eest, ta oli Väikese Leedu entsüklopeedia artiklite autor.
Aastal 1946 abiellus ta õpetaja Martą Račkauskaitęga (1923-2011). Neil oli kuus last (viis tütart ja poeg). Poeg Jonas Kalvanas oli samuti luterlik vaimulik.
Ta on maetud Tauragė Joniške kalmistule.
Linda Ronstadt

Linda Maria Ronstadt (sündinud 15. juulil 1946 Tucsonis, Arizonas) on Ameerika Ühendriikide endine laulja. Ta on viljelenud paljusid erinevaid muusikastiile, sh rokki, popi, kantrit, folki ja ladinaameerika muusikat.
Ta alustas lauljakarjääri 1960. aastate keskel Californias esilekerkivate folkroki ja kantriroki liikumiste esirinnas. Aastatel 1965–1968 kuulus ta folkroki triosse Stone Poneys. 1967. aastal saavutas ta sellega oma esimese hittsingli "Different Drum". Ronstadti debüütsooloalbum "Hand Sown ... Home Grown" ilmus 1969. aastal. Ta on andnud välja kokku 24 stuudioalbumit ja 15 kogumikalbumit ning avaldanud mitmeid koostööalbumeid, millest kuulsaim on koos Emmylou Harrise ja Dolly Partoniga valminud "Trio" (1987). USA singlite edetabelis Billboard Hot 100 on tal olnud 21 esineljakümne singlit, millest kümme on jõudnud esikümnesse. Tema suurimad hittsinglid on olnud muuhulgas "You're No Good" (1975; ainus esikohasingel), "When Will I Be Loved" (1975), "Blue Bayou" (1977) ja "Don't Know Much" (1989, koos Aaron Neville'iga). Tema plaate on maailmas müüdud üle 100 miljoni, millega on ta üks läbi aegade edukamaid artiste.
2000. aastatel hakkas Ronstadti lauluhääl halvenema, 2004. aastal andis ta välja oma viimase stuudioalbumi ja tegi 2009. aastal viimase avaliku kontserdi. 2011. aastal teatas ta, et on sunnitud haiguse tagajärjel lauluhääle kadumise tõttu lauljakarjääri lõpetama.
Ronstadt on pälvinud kümme Grammy auhinda, kolm Ameerika muusikaauhinda, kaks Kantrimuusika Akadeemia auhinda ja Primetime Emmy auhinna. 2014. aastal võeti ta Rock'n'rolli Kuulsuste Halli liikmeks. 2013. aastal tunnustati teda National Medal of Arts'iga, 2016. aastal Grammy elutööauhinnaga ja 2019. aastal Kennedy keskuse elutööauhinnaga.
2013. aastal ilmus tema elulooraamat "Simple Dreams: A Musical Memoir". 2019. aastal esilinastus tema eluloofilm "Linda Ronstadt: The Sound of My Voice", mis pälvis Grammy auhinna parima muusikafilmi kategoorias.
Berthold von Henneberg

Berthold von Henneberg (1441 või 1442 – 21. detsember 1504 Aschaffenburg) oli Hennebergi aadlisuguvõsast pärit Mainzi peapiiskop aastatel 1484–1504. Selle ametikohaga käis kaasas Saksa-Rooma Riigi ertskantsleri positsioon ja kuurvürsti staatus. Tema õlul oli ka peamine vastutus riigireformi läbiviimise eest. 
Päritolu.
Berthold von Henneberg sündis Hennebergi krahvi Georg von Henneberg-Römhildi ja Nassau-Weilburg-Saarbrückeni krahvinna Johanna kaheteistkümnenda lapsena. Üks tema vendadest oli Bambergi vürstpiiskop Philipp von Henneberg.
Vaimulikukarjäär.
Henneberg alustas 1455. aastal õpinguid Erfurdi Ülikoolis, kus sai oma lauluhääle tõttu hüüdnimeks "Öökull." Neli aastat varem oli ta saanud töökoha Strasbourgi ning hiljem ka Bambergi kirikus. 1460. aastal sai ta Kölni katedraalis kanoonikuks. Neli aastat hiljem oli ta juba preestriks ordineeritud.
Mainzi peapiiskopi ja kuurvürstina ning ertskantslerina.
Pärast Adalbert III surma toimusid 20. mail 1484 Mainzi peapiiskopi valimised, mille võitis Henneberg. Ta pühitseti ametisse 13. märtsil 1485. Aastatel 1487 ja 1499 kutsus ta kokku provintsiaalsinodid.
Seoses Johannes Gutenbergi trükipressi leiutamisega suurenes ka rahvakeelse kirjanduse levik. Et piirata ja kontrollida usualaste raamatute sisu ja levikut, asutas Henneberg neljast Mainzi ülikooli professorist koosneva nõukogu, kelle ülesandeks oli säärase kirjanduse ülevaatamine. Eriti keskenduti ladinakeelsete teoloogiliste raamatute saksa tõlgetele. Henneberg põhjendas oma seisukohta sellega, et saksa keel oli tema arvates veel liiga vähe arenenud, et tõetruult edastada kreeka- ja ladinakeelseid usutõdesid. Hennebergi tsensuuri toetas ka paavst Alexander VI 1501. aasta bulla.
Henneberg pani Püha Rooma Keisririigi halduses ette mitu reformi, mille kavasid ta esitles ka 1495. aasta Wormsi riigipäeval. Üks tema reformiidee oli 17-liikmelise aristokraatliku valitsuse moodustamine. Lisaks soovis ta, et keisririigi iseseisvad territooriumid moodustaksid Šveitsi konföderatsiooniga sarnase liidu. Kuigi tema reforme saatis algul edu, likvideeris Maximilian I 1502. aastal Hennebergi loodud nõukogu.
Berthold von Henneberg suri 21. detsembril 1504. Ta on maetud Mainzi katedraali.
Põllumajandustoodete logistika

Põllumajandustoodete logistika hõlmab põllumajandustoodete liikumise planeerimist, juhtimist ja kontrollimist tootmiskohast lõpptarbijani. See hõlmab transporti, ladustamist, jaotust ja laohalduse tagamist, et tooted tarnitakse optimaalses seisukorras ja vajaliku ajavahemiku jooksul.
Ajalugu ja areng.
Ajalooliselt arenes põllumajandustoodete logistika paralleelselt põllumajandustoodete laienemise ja tarbijaturgude kasvuga. Transporditehnoloogiate ja infrastruktuuri arendamisega on logistikasüsteemid muutunud tõhusamaks ja keerukamaks. Varajased meetodid tuginesid lihtsatele transpordivahenditele nagu hobuvankrid ja jõelaevad, samas kui kaasaegne logistika kasutab edasijõudnud tehnoloogiaid, nagu külmutatud veoautod ja arvutipõhised jälgimissüsteemid.
Tehnoloogiad ja meetodid.
Transport.
Põllumajandustoodete transport võib olla keeruline nende kergesti rikneva olemuse tõttu.
Kaasaegne logistika kasutab erinevaid transpordiviise, sealhulgas:
Ladustamine.
Õige ladustamine on olulised tähtsusega põllumajandustoodete kvaliteedi säilitamisel. Peamised ladustamismeetodid hõlmavad:
Jaotamine.
Tõhusad jaotussüsteemid tagavad toodete õigeaegse jõudmise turule. See hõlmab:
Majanduslikud aspektid.
Põllumajanduslogistika majandus hõlmab mitmeid võtmetegurid:
Juhtumiuuringud ja näited.
Juhtumiuuring: värskete toodete logistika Californias.
California, suur põllumajanduskeskus, kasutab kombineeritult arenenud ladustamisrajatisi, tõhusaid transpordivõrke ja tipptasemel tehnoloogiat värskete toodete logistika haldmiseks. See hõlmab külmutatud veokiparkide ja reaalajas jälgimissüsteemide kasutamist, et tagada toodete õigeaegne ja värske tarnimine turgudele üle Ameerika Ühendriikide.
Näide: teraviljaekspordi logistika Argentinas.
Argentina on juhtiv teraviljaeksportija, mille logistiiline infrastruktuur hõlmab ulatuslikku raudteevõrku, suuri sadamarajatisi ja puistlastiaevu. Nende elementide tõhus koordineerimine võimaldab teravilja tõhusat liikumist sisemaafarmidest rahvusvahelistele turgudele..
Kokkuvõte.
Põllumajandustoodete logistika on keeruline ja oluline valdkond, mis tagab kaupade liikumise taludest tarbijateni. Täiustatud tehnoloogiate ja tõhusate juhtimispraktikate abil mängib logistikatööstus olulist rolli põllumajandustoodete kvaliteedi ja kättesaadavuse tagamisel kogu maailmas.
Tōkyō metroo sariinirünnak

Tōkyō metroo sariinirünnak (jaapani keeles 地下鉄サリン事件, "Chikatetsu Sarin Jiken") oli 1995. aasta 20. märtsil sooritatud terrorirünnak Jaapani pealinnas Tōkyōs. Rünnaku panid toime äärmusliku uususulise viimsepäevasekti Aum Shinrikyo liikmed sekti liidri Shōkō Asahara korraldusel. Viies koordineeritud rünnakus paisati hommikusel tipptunnil Tōkyō metroosse närvimürki sariini, mille tõttu hukkus 13 ja sai kannatada rohkem kui 6000 inimest.
Rünnak algas kell 8 hommikul, kui Aum Shinrikyo liikmed paigutasid viiele erinevale rongile pakid, mis koosnesid sariiniga täidetud ja ajalehtede sisse mähitud kilekottidest. Liikmetest neljal oli igaühel kaasas kaks kotti, viiendal kolm kotti. Põrandale asetatud kotid torgati läbi teritatud vihmavarjuotsaga, mille tulemusel valgus vedelik laiali ja levis auruna üle kogu vaguni. Sekti liikmed astusid järgmises jaamas rongidest kiiresti maha, kus ootasid neid autojuhid, kes neil põgeneda aitasid. Päeva lõpuks oli rünnakust mõjutatud 15 metroojaama, enim said kannatada Hibiya liini äärsed jaamad. Kiirabi- ja haiglateenuseid kritiseeriti hiljem koordineerimata reageerimise pärast tugevalt.
Rünnaku järel korraldas politsei kogu Jaapanis haaranguid Aum Shinrikyo rajatistes. Haarangute käigus avastati Satyan 7 nime all tuntud hoonest keemiarelvade tootmiseks kasutatud varustus. Hoones asunud keemiarelvade tootmisüksus oli suur: sekti projekteeritud aastane sariinitoodang ulatus tonnidesse.
Pärast rünnakut anti kohtu alla 189 sekti liiget, kelle hulgas oli ka sekti juht Shōkō Asahara. 12 sekti liiget koos Asaharaga mõisteti kohtu all surma. Asahara ja 6 sekti liiget hukati 2018. aasta juulis poomise teel. Hukkamisi oli kaua edasi lükatud, kuna süüdimõistetutelt oodati nende lõplikke apellatsioone. Rünnakus kannatada saanud ja hukkunute sugulased kiitsid hukkamised heaks.
Tuntud jaapani romaanikirjanik Haruki Murakami kirjutas sariinirünnaku teemal raamatu "Underground: The Tokyo Gas Attack and the Japanese Psyche", kus ta intervjueeris nii rünnaku tagajärjel kannatada saanud inimesi kui ka rünnaku eest vastutavaid Aum Shinrikyo liikmeid. Murakami leidis, et Jaapani meedia polnud ohvritele piisavalt tähelepanu pööranud, vaid oli põhiliselt keskendunud Aum Shinrikyo liikmetele. Intervjuusid tehti terve 1996. aasta jooksul. Tuhandetest rünnakus kannatanutest leidis Murakami vaid 60 inimest, kes olid valmis intervjuudes osalema.
Verimütsik

Verimütsik ("Mycena haematopus") on mütsiku perekonda kuuluv seen.
Eadwig

Eadwig (ka Edwy ja inglise keeles "Eadwig All-Fair"; umbes 940 – 1. oktoober 959) oli inglaste kuningas 23. novembrist 955 kuni surmani.
Eadwig oli aastatel 939–946 valitsenud kuninga Edmund I ja tema esimese abikaasa Shaftesbury Ælfgifu vanim poeg. Kui isa 946. aastal lindpriiga tekkinud kähmluse tagajärjel suri, olid Eadwig ja tema vend Edgar valitsemiseks liiga noored ning troon läks Edmundi vennale Eadredile, kes suri lastetult 955. aastal.
Umbes 15-aastaselt onu surma järel trooni pärinud Eadwig krooniti Kingston upon Thamesis ilmselt 956. aasta jaanuaris kuningaks. Tema valitsemisaeg on lühike ja kriisiderohke. Mõnesid kirikutegelasi pahandas tema otsus pagendada piiskop Dunstan.
957. aastal jagati kuningriik kaheks: Eadwig jäi valitsema Wessexis, noorem vend Edgar määrati "mercialaste ja northumbrialaste kuningaks". Sündmust on tõlgendatud põhjapoolsete alade mässuga ebapopulaarse kuninga vastu, kuid "Anglosaksi kroonikale" tuginedes on ka arvatud, et jagamine võis olla eelnevalt kokku lepitud ning Edgar krooniti traditsioonilisel viisil alamkuningaks ja troonipärijaks määratuna. Edgar päris Eadwigi surma järel kogu kuningriigi.
Raamatupidamise ajalugu

Raamatupidamise ajalugu.
Babüloonia ja Assüüria olid raamatupidamise ja kaubandusliku arengu alustugedeks. Esimeseks kaubandust ja arvepidamist reguleerivaks seaduseks võib pidada XVIII sajandil e.m.a muistse Babüloonia kuninga Hammurapi kehtestatud seadustekogu, mis koosnes sissejuhatusest, 282 paragrahvist ja lõppsõnast. Seda peetakse maailma vanimaks seadustekoguks.
Seadused olid raiutud kahe meetri kõrgusesse kivisambasse, mis asus Sippari linnas Samaši templis. Hammurapi seaduste kogust võib järeldada, et babüloonialastele oli kasumi mõiste tuntud. Vastavalt koodeksile tuli tehingute (näiteks ost, rent, laen, pantimine jms) puhul saada kirjalik tõend nende toimumisest mitte ainult osapooltelt, vaid ka tehingu tunnistajatelt. Vastasel juhul ei arvestatud tehingut raamatupidamises ning kui ei suudetud tehingu toimumist tõestada, võis asi lõppeda hukkamisega.
Muistne Egiptus.
Muistses Egiptuses oli arvepidamise peaeesmärk laoseisu arvestus. Laohoonetes hoiti riigi raha, kulda ning muud riigivara. Egiptuse arvepidamisele olid iseloomulikud sagedased inventuurid. Avastatud puudujäägid tuli korvata varaliselt vastutavatel isikutel. Babüloonia arvepidamisega võrreldes oli Egiptuse muistne raamatupidamise tunduvalt paindlikum. Savitahvlid kuivasid kiiresti, mis piiras nende kasutamist raamatupidamisregistritena. Papüüruse kasutuselevõtt võimaldas hakata pidama kronoloogilisi registreid (päevaraamatuid). See muutis arvepidamise lihtsamaks ja detailsemaks. Kirjutamisel kasutati musta tinti, punase tindiga tähistati teksti algust ja taandridu (siit pärineb ka "punase storno" idee).
Säilinud papüürused annavad tunnistust, et muistses Egiptuses oli kõrgel järjel krediidindus. Võlausaldaja ja võlgnik õiendasid maksed sularahata arveldustena era- või templipangas, kus mõlemal oli oma arve.
Vana-Kreeka.
Vana-Kreekas oli raamatupidamine antiikaja teiste tähtsamate riikidega võrreldes tagaplaanil. Tuleb siiski rõhutada raamatupidamise mõju kultuurile - kreeka kirjakunst sai alguse tänu raamatupidamisele, kauba ja selle liikumise ülesmärkimise vajadusele.
Antiiksed pangad, kus sai pantida, hoiustada ning põllumajandussaadusi ja käsitööesemeid laenata, tekkisid muistses Kreekas juba Homerose ajal (VIII saj e.m.a).
Klassikaliseks ajajärguks (V saj e.m.a) oli Kreeka oma arengus idanaabritele järgi jõudnud. Ateena oli muutumas laenuandjate, finantseerijate ja ka pankade keskuseks. Raamatupidamine koosnes alg- ja lõppbilansist ning sissetulekute ja väljaminekute arvestusest. Viidi läbi aastainventuure ning koostati aruandeid. Nii nagu Egiptuseski, graveeriti Vana-Kreekas mõnikord ehitusväljaminekuid kajastavad andmed otse ehitise seinale. Nii näiteks on säilinud Parthenoni templi (ehitati aastail 447-438 e.m.a) seinale graveeritud andmed ehituskulude (469 talenti hõbedat) kohta.
Raamatupidamise arengus oli pöördeliseks momendiks raha kasutuselevõtt, mis muutis raamatupidamise paremini mõistetavaks ja loogilisemaks. Enam ei olnud vajadust pidada arvestust lammastes või viljasaagi suuruses, kuna ühismõõtsustajaks sai raha.
Jonas Kalvanas (juunior)

Jonas Viktoras Kalvanas (2. august 1948 Tauragė – 25. aprill 2003 Tauragė) oli Leedu Evangeelse Luterliku Kiriku piiskop.
Ta lõpetas 1966. aastal Tauragės keskkooli. Seejärel õppis aastatel 1968–1974 Kaunase Meditsiiniinstituudis ja 1976–1978 Omski meditsiiniinstituudis. 
Töötas aastatel 1974–1978 Omskis. Aastatel 1978–1983 töötas ta Šilalė haiglas.
1983. aastal valiti Kalvanas Leedu Evangeelse Luterliku Kiriku Konsistooriumi Presiidiumi liikmeks ja 1995. aastal esimeheks. Aastatel 1984–1989 õppis Riia Evangeelses Usuteaduslikus Seminaris. 1984. aastal pühitseti ta diakoniks, ta teenis Tauragė kogudust. 
29. juulil 1990 pühitseti ta Leedu Evangeelse Luterliku Kiriku pastoriks ja abipiiskopiks. Ta töötas Lauksargiai, Sartininkai, Batakiai, Skaudvilė ja Tauragė koguduses. Alates 1989. aastast juhtis Kaunase, Marijampole, Joniškise, Radviliškise, Kėdainiai, Biržai ja teiste evangeelsete luterlike koguduste taastamist. 
1990. aastal esindas Kalvanas Leedu Evangeelset Luterlikku Kirikut Luterliku Maailmaliidu täiskogul Curitibas Brasiilias. Seal võeti tema ja teiste Balti riikide esindajate murega vastu resolutsioon Balti rahvaste vabadusvõitluse kohta. 1995. aastal valiti ta Leedu Kirikute Oikumeenilise Nõukogu presidendiks. Ta osales Klaipėda Ülikooli teoloogiaosakonna loomisel, pidas loenguid. Ta hoolitses vaimulike hariduse, laste ja noorte kristliku hariduse eest. 1995. aastast oli ta ajakirja "Lietuvos evangelikų kelias" toimetaja. Pärast isa surma valiti ta 29. juulil 1995 oma sinodi poolt kiriku piiskopiks.
Ta on maetud Tauragė Joniške kalmistule.
Isiklikku.
Tema isa Jonas Kalvanas (seenior) oli enne teda Leedu Evangeelse Luterliku Kiriku piiskop.
Jonas Kalvanas (täpsustus)

Jonas Kalvanas on mitme inimese nimiː