Mänd (perekond)

Mänd ("Pinus" L.) on okaspuude perekond männiliste sugukonnast.
Perekonnas on umbes 115 liiki, erinevate teadlaste andmetel 105–125. Eestis kasvab neist liikidest looduslikult ainult harilik mänd, mis on ka kõige laiema areaaliga männiliik maailmas.
Männid on enamasti igihaljad puud, kuid on ka põõsaid.
Enamikul mändidel on suhteliselt pehme, vaigune ja hästi töödeldav puit, mida kasutatakse väga laialdaselt nii ehitusmaterjalina kui ka postide, raudteeliiprite ja mööbli valmistamiseks. Vähesel määral kasutatakse mändi ka paberi valmistamiseks.
Mäenduses on männipuit väga tähtis šahtide toestamisel, sest see on pikakiuline, vastupidav ja tekitab ülekoormuse korral enne purunemist heli, seega teavad kaevurid ohtu karta.
Männipuit on üks sagedamini kasutatavaid puiduliike laevaehituses.
Levik.
Männid on pärismaised suuremal osal põhjapoolkerast. Nende levila ulatub metsapiirist Põhja-Norras kuni troopika liivaaladeni.
Euraasias ulatub nende levila Portugalist ja Šotimaast läänes kuni Venemaa Kaug-Ida, Jaapani ja Filipiinideni idas. Lõunas ulatub levila Aafrika põhjatipuni, Himaalaja ja Kagu-Aasiani. Üks liik ("Pinus merkusii") kasvab Sumatral ekvaatorist pisut lõuna pool.
Põhja-Ameerikas ulatub mändide levila Arktikast Nicaragua ja Haiti saareni. Kõige liigirikkamad kohad on Mehhiko ja California.
Paljudes lõunapoolkera piirkondades istutatakse laialdaselt sissetoodud männiliike, nagu näiteks kiirjas mänd. Uus-Meremaal on see puu eriti kiire kasvuga, saavutades raieküpsuse mõnekümne aastaga.
Morfoloogia.
Männid on igihaljad ja vaigukad.
Enamiku mändide koor on tüve alumises osas paks ja seega vastupidav väiksematele metsapõlengutele, tüve ülaosas on puukoor aga õhuke ja kestendav.
Oksad kasvavad korrapäraste ebamännastena väga tiheda spiraalina, kuigi okste rõngas paistab välja kasvavat ühest kohast. Paljud männid on uninodaalsed, st neil kasvab igal aastal ainult üks niisugune okstemännas (rahvakeeli oksakodarik) sama aasta uue võsu pungadest, teised aga on multinodaalsed, st neil kasvab igal aastal kaks või enam männast, kuid seda sageli vaid puu nooremas eas.
Oksad, lehed ja käbide kattesoomused kasvavad Fibonacci arvude proportsioonides.
Kevadisi noori võsusid nimetatakse männikasvudeks. Need on algul heledat värvi ja püstises asendis. Hiljem need tumenevad ja pöörduvad väljapoole. Männikasvude järgi hindavad metsnikud mullaviljakust ja puude elujõudu.
Okastik.
Mändidel on nelja tüüpi okkaid. Seemikutel on algul 4–20 idulehte, millele kohe järgnevad noorte taimede juveniilsed okkad. Need on 2–6 cm pikkused, üksikud, rohelised või sinakasrohelised ning paiknevad võsul spiraalselt. Kuue kuu kuni viie aasta möödudes asenduvad need soomuslehtedega (makroblastidega), mis sarnanevad pungasoomustega ning on väikesed ja pruunid. Neis ei toimu fotosünteesi ja nad paiknevad nagu juveniilsed okkad. Viimane tüüp on okkad, mis on rohelised, neis toimub fotosüntees, nad on 2–5 (1–6) okkast koosnevates kobarates (kimpudes), iga kimp kasvab välja tillukese võsu väikesest pungast soomuslehe kaenlas. Need pungasoomused jäävad sageli kimbule alustupeks, seda just "Pinus"'e alamperekonna "Pinus" liikidel (kaheokkalised männid). Okkad püsivad olenevalt liigist 1,5–6, vähestel liikidel rohkem aastat. Kui võsu kahjustatakse, näiteks mõni loom sööb seda, siis kahjustusest vahetult allpool paiknevatest uinupungadest kasvab välja uus võsu, mis asendab kaotsiläinud osa.
Okaste arv kimbus on üks männiliike eristav tunnus. Okaste arvu järgi eristuvad
1) viieokkalised männid (sealhulgas alamperekond "Strobus"), näiteks
2) kolmeokkalised männid, näiteks
3) kaheokkalised männid on enamik alamperekonna "Pinus" liike, näiteks
Käbid.
Männid on enamjaolt ühekojalised – isas- ja emaskäbid on samal puul. Mõned liigid on siiski subdiöötsilised – ühel puul on valdavalt ühest soost käbid. Sageli on see, kas männil on isas- või emaskäbid, seotud ka kasvutingimustega. Näiteks kehvades valgustingimustes kasvaval harilikul männil arenevad valdavalt isasõied, kuna nende kasvatamine nõuab vähem energiat.
Isaskäbid on väikesed, tavaliselt 1–5 cm pikkused. Need on puu küljes tavaliselt kevadel, mõnel liigil ka sügisel lühikest aega ning kukuvad alla, niipea kui need on tolmelnud.
Emaskäbidel läheb pärast tolmlemist tavaliselt 1,5–3 aastat küpsemiseks. Viljastumine toimub aasta peale küpsemist. Igal käbil on palju kattesoomuseid, mis paiknevad spiraalselt. Iga viljakandva soomuse küljes on kaks seemet. Käbi aluse ja tipu juures paiknevad soomused on väikesed ja ilma seemneteta. Seemned on enamasti väikesed ja tiivulised ning neid kannab laiali tuul, kuid mõnel liigil on need suuremad ja ühe jäänuktiivaga või üldse tiivata pähklikesed. Lisaks tuulele kannavad seemneid laiali linnud ja pisiimetajad. Küpsed käbid enamasti avanevad ja lasevad seemned välja, kuid mõnel liigil, mille seemneid kannavad laiali linnud, näiteks valgetüveline seedermänd, tulevad seemned välja alles siis, kui lind käbi katki teeb. On ka selliseid mände, näiteks keerdmänd ja hall mänd, mille seemned on käbis varjul, kuni metsatulekahju puu hävitab. Siis vabaneb tohutu hulk seemneid, et põlenud maa taasasustada.
Käbid on kas tünnikujulised (püramiidjad või ümarad) või väga saledad ja banaanikujulised.
Ökoloogia.
Männid kasvavad hästi happelistel, mõned ka lubjarikastel muldadel, kuid enamik männiliike on mullaviljakuse suhtes siiski vähenõudlikud. Samuti taluvad paljud männiliigid põuda ning kuiva ja liivast pinnast.
Üksikud männiliigid, näiteks pigimänd, ajavad pärast metsatulekahjusid võrseid (annavad kännuvõsusid). Mõned männiliigid, näiteks piiskopimänd, vajavad efektiivseks uuenemiseks metsatulekahjusid ning aladel, kus metsatulekahjudega võideldakse, nende populatsioon aeglaselt väheneb.
Mitmed liigid on kohastunud mägedes ja põhjapiirkondades esinevate ekstreemsete kasvutingimustega. Nende seas on kääbus-seedermänd, mis kasvab igikeltsal ja katab hiigelalasid Ida-Siberis, mägimänd, valgetüveline seedermänd ning rühma "Balfourianae" liigid ohteline mänd, igimänd ja Balfouri mänd.
Rühm "Cembroides," kuhu kuuluvad pähklimänd, üheokkaline mänd, neljaokkaline mänd ja teised liigid, ning hulk muid mände, sealhulgas kreeta mänd, on eriti hästi kohastunud kuuma ja kuiva poolkõrbekliimaga.
Mändide seemneid söövad tavaliselt linnud ja oravad. Mõned linnud, sealhulgas mänsak, kašmiiri mänsak ja männi-sininäär, on tähtsad männiseemnete uutele aladele levitajad.
Männiokkaid söövad mõned liblikalised, sealhulgas "Thaumetopoea pityocampa", "Bupalus piniaria", "Panolis flammea" ja "Odontopera bidentata", samuti pidevkehaliste perekond "Neodiprion".
Klassifikatsioon.
Männid jaotatakse käbide, seemnete ja lehtede tunnuste järgi järgmiseks kolmeks alamperekonnaks:
Alamperekond "Ducampopinus" on mitmes suhtes kahe ülejäänud alamperekonna vahepealne ja võib olla nende esivanem. Paljudes klassifikatsioonides paigutatakse see alamperekonna "Strobus" alla, kuid samahästi võiks selle paigutada alamperekonna "Pinus" alla, nagu California botaanik John Gill Lemmon 1888. aastal tegigi. Et ta kummagi alamperekonna alla hästi ei sobi, on teda siiski parem pidada omaette alamperekonnaks.
Kuna käbide, käbisoomuste, seemnete, lehekimpude ja -tuppede välisehitus on hästi teada, on mändide klassifikatsioon arusaadav ning seega on tavaliselt võimalik üldise välimuse järgi hõlpsalt kindlaks teha, millisesse alamperekonda isend kuulub.