Laamtektoonika

Laamtektoonika on üldtunnustatud teooria, mille järgi Maa litosfäär koosneb suurtest laamadest, mis on aeglaselt liikunud umbes 3,4 miljardit aastat. Laamtektoonikat hakati tunnustama 1960. aastate lõpus, kui tõestati ookeanipõhja laienemine. 
Maa litosfäär, mis koosneb jäigast maakoorest ja ülemisest vahevööst, jaguneb seitsmeks või kaheksaks suureks laamaks ja paljudeks väiksemateks laamadeks. Laamade piirialadel esineb maavärinaid, vulkanismi, mägede kerkimist ja riftivööndeid. Laamade suhteline liikumine on enamasti 0–10 cm aastas.
Maa väliskihid jaotatakse mehaaniliste omaduste ja soojusülekande viisi järgi litosfääriks ja astenosfääriks. Litosfäär on jahedam ja jäigem. Litosfääri all olev astenosfäär on kuumem ja voolavam. Soojusülekande osas kaotab litosfäär soojust juhtivuse teel, samas kui astenosfäär kannab soojust üle ka konvektsiooni teel. 
Laamtektoonika põhiprintsiibi järgi liiguvad litosfääri laamad vedelikutaolisel (viskoossel) astenosfääril. Laamade liikumise kiirus on enamasti 10–40 mm aastas (Atlandi ookeani keskahelik), maksimaalselt umbes 160 mm aastas (Nazca laam).
Avastamislugu.
Teooria idee pärineb Alfred Wegenerilt, kes 1912. aastal rääkis hüpoteetilisest mandrite triiviist. Seda hüpoteesi täiendas ta 1915. aastal ilmunud raamatus "Mandrite ja ookeanide teke". Wegener oletas, et praegused mandrid moodustasid kunagi ühtse maismaamassiivi, mis hakkas lagunema. Ideed toetas Lõuna-Ameerika idaosa ja Aafrika lääneosa rannikute geomeetriline sobivus ning ühesugused kivimid mõlemal rannikul. Peale selle oli mõlemalt mandrilt leitud ühesuguste organismide kivistisi. 
Mandrite triivi teooriat pikka aega ei tunnistatud. 1941. aastal avaldas Otto Ampferer artikli "Thoughts on the Motion Picture of the Atlantic Region", kus ta kirjeldas spreedingut ja subduktsiooni. Teooriat toetavad leiud saadi paleomagneetiliste uuringutega. Keith Runcorn ja Warren Carey avaldasid teineteisest sõltumata leiud, mis näitavad, et mandrid on magnetilise põhjapooluse suhtes liikunud. 1950. aastate lõpus ja 1960. aastate alguses avaldati mitu tööd, milles uuriti ookeani keskahelikke. Nendes oli jõutud järeldusele, et ookeanide keskahelike läheduses on maakoor noorem kui ookeanide servades. Uuriti ka kivimite magnetiseerumist ookeanilises maakoores, need uuringud toetasid veelgi maakoore liikumise teooriaid.
Kõik need leiud kinnistasid teooriat. Laamtektoonika teooria tunnustati 1967. aastaks. Laamtektoonika teooria tunnistamine oli geoloogias revolutsiooniline.
Laamade piiritlemine ja kunagise liikumise määramine.
Praeguste laamade piirid on määratud seismilise aktiivsuse järgi. Kunagi eksisteerinud laamade piire saab määrata erinevate tunnuste järgi, näiteks ofioliitide esinemise ja kivimite jääkmagnetiseerumise järgi.
Laamade liikumine algas umbes 3–3,8 miljardit aastat tagasi. Laamade varasemate liikumiste määramiseks on võimalik kasutada erinevaid meetodeid. Mandrite omavahelisel geomeetrilisel sobivusel, näiteks Aafrika lääneosa ja Lõuna-Ameerika idaosa vahel, on endiselt laamade rekonstrueerimises oluline osa. Jääkmagnetiseerumise mustrid kivimites annavad usaldusväärse info laamade suhteliste liikumiste kohta. Täiendavat infot saab uurides settekivimitüüpide levikut, fossiilseid säilmeid ja orogeensete vööndite asukohti.
Teiste taevakehade laamtektoonika.
Oletatakse, et teistel Maa tüüpi planeetidel võib esineda nähtusi, millele saaks rakendada laamtektoonika teooriat, eriti kui nende mass on võrdlemisi suur. Maa tektooniline aktiivsus võib olla tingitud suurest vee hulgast planeedil.
Päikesesüsteemis sarnaneb Maaga kõige enam Veenus, kuid sellel pole tektoonilist aktiivsust täheldatud, mis on arvatavasti tingitud vee puudumisest planeedi pinnal.
1990. aastatel arvati, et Marsi kaks maakoore tüüpi on tekkinud tektooniliste protsesside tagajärjel , kuid hiljem on leitud, et maakoort on mõjutanud kas "upwelling" (ek "kerge") planeedi sisemistes kihtides või kokkupõrge teise taevakehaga.
Jupiteri kuul Europal leiti tõendeid laamtektoonika esinemisest (subduktsioon), kuid arvatakse, et sealsed tektoonilised mehhanismid võivad Maa omadest erineda. Samuti täheldati tektoonilist aktiivsust Saturni kuul Titanil. 
Laamtektoonika olemasolu planeedil tähendab, et planeedil võivad olla elu tekkeks ja arenguks sobilikud tingimused. Nii elu tekkeks kui ka laamtektoonika toimimiseks on oluline vee rohke olemasolu.