Joseph Alvinczy von Berberek

Joseph Alvinczy von Berberek (ka József Alvinczi de Borberek; 1. veebruar 1735 – 25. september 1810) oli Habsburgide monarhia sõjaväelane. Ta oli väejuhataja, feldmarssal ja vabahärra. 
Sõjaväeteenistuse algus.
Joseph Alvinczy sündis 1735. aastal Translivaanias Alvinczis (mis hiljem nimetati ümber Vintu de Jos-iks). 
1750. aastal astus Alvinczy ühte husaarirügementi ning ülendati kolm aastat hiljem kapteniks. 1756. aastal alanud seitsmeaastases sõjas paistis Alvinczy vaprusega silma Torgau lahingus (1760), Schweidnizi vallutamisel (1761) ja Teplitzi lahingus (1762). Torgau ja Teplitzi all sai ta ka haavata.
Järgmise kümne aasta jooksul ülendati ta ooberstiks ja temast sai jalaväerügemendi nr 19 juhataja.
Järgmine suurem sõda, milles Alvinczy osales, oli Baieri pärilussõda. Selles sõjas näitas ta Habelschwerdti juures üles suurt vaprust. 1779. aastal ülendati ta kindralmajoriks ning teda autasustati Maria Theresia militaarordeni rüütliristiga"." 1786. aastal tegi Joseph II ta jalaväerügemendis nr 26 inhaberiks, kust Alvinczy peatselt taas jalaväerügementi nr 19 läks. Lisaks oli ta lühikest aega tulevase keisri Franz II sõjateooria õpetaja.
1788–1791 osales ta Austria-Türgi sõjas. 1789. aasta 27. mail ülendati ta feldmarssal-leitnandiks. 
Osalus Prantsuse revolutsioonisõdades.
Osalus Hollandi sõjategevuses.
Esimese koalitsioonisõja algul viidi Alvinczy üle Hollandisse, kus määrati diviisiülemaks. 1792. aastal osales ta krahv Clerfayt' sõjakäigus. Järgmise aasta 18. märtsil kamandas ta Neerwindeni lahingus ühte reservi jäänud diviisi. Lahingus osaluse eest autasustati teda Maria Theresia ordeni komandöriristiga.
1794. aastal juhatas ta Hollandis Austria armee reservi. 26. aprillil saavutas Anglo-Austria armee Beaumonti lahingus võidu Prantsuse armee üle. Selle eest ülendati Alvinczy "feldzeugmeiste"'iks. 3. juunil sai temast Oranje prints William Fredericki nõunik. Koostöös printsiga aitas Alvinczy kaasa Charleroi piiramisrõngast vabastamisele. Selles kokkupõrkes kaotas ta kaks hobust. Oma osaluse eest sai Alvinczy Maria Theresia ordeni suurristi. 1795. aastal viidi ta üle Ülem-Reini armeesse, kuid kutsuti siis tagasi Viini, kus asus sõjanõukogu teenistusse ning lahkus sealt alles järgmine aasta.
Osalus Itaalia sõjategevuses.
1796. aasta mais viidi Alvinczy üle Itaaliasse, kus võttis üle sealse väliarmee juhatajakoha. Veel enne seda oli ta aidanud Tirolis maakaitsevägesid organiseerida. Oma 50 000-mehelise armeega võttis ta nüüd ette uue retke, et vabastada Mantuas ümber piiratud Austria väed.
Mantua päästmisoperatsioon.
Austria väed hakkasid liikuma Garda järvest paremalt poolt, Pavle Davidović Adige jõe äärest ning Alvinczy kaugemalt Piave jõe äärest.
Davidovich suutis 2. ja 6. novembril oma vastas olevad Prantsuse väed tagasi lükata, kuid jäid Serravalles kuni 16. novembrini peatuma. Siis jätkas Davidovich oma edasitungi ning jõudis 18. novembriks Castelnuovosse. Ta jagas oma üksused kaheks: Quasdanovich ühe salgaga liikus Bassano ning Provera Citadella poole. Prantsuse väed taganesid Vicenza poole. Ka Napoleon liikus oma peavägedega sinnapoole.
Teine Bassano lahing ja Caldiero lahing.
6. novembril kohtusid Napoleon ja Alvinczy teises Bassano lahingus. Pärast oma rünnakute läbikukkumist oli Napoleon sunnitud taganema. 
12. novembril toimus Caldiero all järgmine lahing. Ka see lahing algas Napoleoni vägede rünnakutega, mis algul õnnestusid. Austria uus kaitseliin pidas prantslasi aga kinni ning Alvinczy saatis ühe väesalga Napoleoni parema tiiva selja taha. See sundis Napoleonit taganema. Austria armee oli aga väga kehvas seisus ning ei suutnud seda edu ära kasutada.
Arcole'i silla lahing.
Kuigi Napoleon asus peale kaotust uuele pealetungile. 16. novembril toimus lahing Arcole'i silla juures. Prantslased ründasid Alvinczy positsioone taas edutult ning Austria väeüksused asusid vasturünnakule, mille käigus ligi 2000 Austria sõdurit ümber piirati. Sellele järgnesid uued Prantsuse rünnakud, mis sundisid Alvinczyt oma löödud vägedega põhja poole taganema. Napoleoni jäi ohustama vaid Davidović, keda ta 22. novembril ka võitis.
Seega oli Mantua vabastamiskatse täielikult läbi kukkunud ning Alvinczy põgenes Brenta jõe taha. 1797. aasta jaanuaris tegi ta järgmise katse Mantua alla jõuda, kuid sai Rivoli lahingus valusalt lüüa. Pärast seda vahetati Alvinczy ertshertsog Karliga välja. Alvinczyl olid Itaalia sõjakäigu ajal ka terviseprobleemid tekkinud, nii et pärast Rivoli lahingut oli ta sunnitud paistes jalgade tõttu voodis olema.
1798. aasta 8. märtsil nimetas keiser Franz II Alvinczy sõjaväe ülemkomisjoni ("Militär-Hof-Commission") juhatajaks. Alvinczy pidas armee suurimaks puudujäägiks sõdurite distsipliini, julguse ja alluvuse vähest taset.
Hilisem karjäär ja hinnang.
Itaalia sõjategevuse edutu lõpu järel sai Alvinczy siiski kõrge ametikoha Ungari kindralkubernerina. 1808. aastal ülendati ta feldmarssaliks.
Joseph Alvinczy suri 25. septembril 1810 Budas.
Olenemata ebaedust, mida ta Itaalias koges, tuntakse Alvinczyt oskusliku, populaarse ja vapra väejuhina. Itaaliasse jõudmise ajal oli ta aga liiga vana (ligi 60. aasta vanune) ning kehva tervisega. Napoleon ise tunnistas, et Alvinczy oli kõikidest vastaspoole väejuhtidest, keda ta Itaalias kohtas, kõige oskuslikum.