tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Laskesuusatamine 1964. aasta taliolümpiamängudel

Laskesuusatamine 1964. aasta taliolümpiamängudel toimus 4. veebruaril Innsbrucki lähedal Tiroolis Seefeldis, mille maksimaalne kõrgus merepinnast on 1356 meetrit. Maksimumini jõuti üheksa kilomeetri pärast. Kogu distantsil oli kokku 792 meetrit tõuse, pikim katkematu tõus oli 96 meetrit ülesmäge. Nagu 1960. aastal, peeti ainult üks laskesuusatamise võistlus, meeste 20-kilomeetrine individuaalvõistlus. Selles saavutasid Nõukogude Liidu sportlased kaksikvõidu: Vladimir Melanin triumfeeris Aleksander Privalovi ees.
Olümpiaspordina oli laskesuusatamine vastuoluline nii enne olümpiamänge kui ka pärast neid. Eriti kritiseeriti, et kahe karistusminuti saamisel suusatamisega ei suudetud kuidagi seda vahet korvata. Paljude vaatlejate sõnul oli headel laskuritel parimate suusatajate ees selge eelis. Teisest küljest oli korraldaja ülevaade väga positiivne, eriti seetõttu, et pealtvaatajate arv oli oluliselt suurem kui eelmistel olümpiamängudel 1960. aastal.
Tulemused.
20 km.
Kuupäev: 4. veebruar
&lt;br&gt;Osavõtjaid: 51 võistlejat
&lt;br&gt;Riike: 14
&lt;br&gt;Olümpiavõitja 1960: Klas Lestander
Ārlava

Ārlava (ka Ārlavas) on küla ("mazciems") Kuramaal Lätis Talsi piirkonnas Ārlava valla loodeosas.
Küla asub merepinnast 38 meetri kõrgusel Sasmaka järve põhjakaldal. Ārlava jääb valla keskusest Valdemārpilsist 2,8, piirkonna keskusest Talsist 17 ja Riiast 135 kilomeetri kaugusel. Külas asub Ārlava bussipeatus.
Ārlava nimi tuleneb läänemeresoome keeltest. Esimene pool tuleneb oletatavalt eesti keelest ("aru"), teine pool aga liivi keelest ("vell" tähendab põldu).
Ārlavat on kirjalikult esmamainitud 1231. aastal. Küla vanad nimekujud on "Arowelle, Erwahlen, Arwalen, Arwal, Arevale, Arwallenn". 1253. aastast kuulus asula Kuramaa piiskopkonnale. XVI sajandil asus seal tõenäoliselt Arlava piiskopilinnus. Küla oli ka Ārlava kihelkonna keskuseks, millele 1644. aastani allus ka Ruhnu saar. Hiljem asus külas Ārlava mõis.
Ārlava kirikuõpetaja oli Karl Friedrich Jacob Hugenberger, kes oli aastail 1851–1854 Läti kirjameeste seltsi juhataja.
Lubezere

Lubezere on küla ("ciems") Kuramaal Lätis Talsi piirkonnas Ārlava valla põhjaosas.
Küla asub merepinnast 45 meetri kõrgusel Lubezersi järve põhjakaldal. Lubezere jääb valla keskusest Valdemārpilsist 5,9, piirkonna keskusest Talsist 20 ning Riiast 138 kilomeetri kaugusel. Külas asub Lubezere bussipeatus.
Küla on tekkinud endise Lubezere mõisa ("Lub-Essern, Lubessern") keskuse juurde. Nõukogude perioodil oli Lubezere samanimelise sovhoosi keskasulaks.
Loboduskaitse all on Lubezere allee hiidsaar, Fēliksmāja hiidsaar, Vana aia kirsipuu, Lubezere korstna hiidsaar, Lubezere korstna hiidhobukastan, Lubezere lossi tamm, Lubezere kutsarimaja vaher, Lubezere pruulikoja hobukastan, Lubezere allee saar, üks magus kirsipuu, üks saar, üks vaher, kaks hobukastanit ja neli punast tamme.
Düns

Düns on vald Austrias Vorarlbergi liidumaal Feldkirchi ringkonnas.
Huljaipole

Huljaipole (ukraina Гуляйполе) on linn Ukrainas Zaporižžja oblastis, Huljaipole rajooni halduskeskus. Huljaipole asub Zaporižžjast umbes 89 km idakagus.
Huljaipole asutati 1785. aastal, linnaõigused sai 1938. aastal.
Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Huljaipole elanikest ukrainlasi 93,71%, venelasi 5,45%, valgevenelasi 0,23%, armeenlasi 0,15%, bulgaarlasi 0,08% ja tatarlasi 0,06%.
Huljaipoles on sündinud vasakpoolne anarhist ja revolutsionäär Nestor Mahno (1888–1934). Aastatel 1917–1921 oli Huljaipole mahnolaste liikumise keskus.
Jules-Félix Coutan

Jules-Félix Coutan (22. september 1848 Pariis – 23. veebruar 1939 Pariis) oli prantsuse skulptor ja haritlane.
Upesgrīva (Vandzene vald)

Upesgrīva või Vandzenes Upesgrīva on küla ("ciems") Kuramaal Lätis Talsi piirkonnas Vandzene valla idaosas.
Küla asub Grīva jõe ääres. Upesgrīva jääb valla keskusest Vandzenest 19, piirkonna keskusest Talsist 34 ning Riiast 129 kilomeetri kaugusele. Külas asub Upesgrīva bussipeatus.
Küla on vana kaluriküla ("Uppegriwe"), kuhu XVII sajandil rajati sadam. Ajalooline küla paiknes Grīva jõe mõlemal kaldal, tänapäeval eraldab jõgi selle Mērsragsi vallas asuvat osa ja Upesgrīva küla Vandzene vallas asuvast osast. Aastail 1875–1913 ehitas kapten Indriķis Pūliņš seal koos oma vendadega 15 laeva.
2019. aasta sõjaväelaste maailmamängud

2019. aasta sõjaväelaste maailmamängud toimusid 18.–27. oktoobrini Hiinas Wuhanis. Tegemist oli 7. suviste sõjaväelaste maailmamängudega.
Heiki Nabi võitis Kreeka-Rooma maadluse raskekaalus hõbemedali ja Martin Kupper kettaheites neljanda koha.
Sörulase aabits

"Sörulase aabits" on MTÜ Sörvemaa Pärimuse Selts 2017. aastal ilmunud sõrvekeelne raamat.
"Sörulase aabitsa" esitlus toimus programmi "EV 100" raames jaanuaris 2018.
Aabitsa väljaandjad pälvisid 29. septembril 2019 peaministri tunnistähe.
Uguņciems

Uguņciems (vanasti ka Uguņi) on küla ("ciems") Kuramaal Lätis Talsi piirkonnas Vandzene valla idaosas.
Küla asub Grīva jõe ääres merepinnast 14 meetri kõrgusel. Uguņciems on tekkinud endise Uguņi mõisa ("Uggunzeem") keskuse juurde. Sellega on liidetud ka endine Valgalciemsi küla.
Uguņciemsis on raamatukogu. Sinna jäävad Sliecese ja Uguņi bussipeatused.
Külas asuv Tīrumi keskaegne kalmistu ja küla lähistel asuv hiiepaik Basese Libahundikivi on muinsusmälestistena kohaliku kaitse all. Looduskaitse all on mänd ümbermõõduga 2.63 m.
Valgalciems

Valgalciems on küla ("ciems") Kuramaal Lätis Talsi piirkonnas Roja vallas. Küla asub valla lõunaosas Liivi lahe kaldal.
Osa ajaloolisest Valgalciemsi külast jääb tänapäeval Vandzene valda ning moodustas halduslikult eraldiseisva Valgalciemsi küla, mis on tänapäeval Uguņciemsiga liidetud. Aastail 2009–2021 kuulus küla Roja piirkonda.
Valgalciemsi ja Kaltene piiril kasvab looduskaitsealune mänd ümbermõõduga 2,9 meetrit. Valgalciemsis asuvad Sliecese ja Valgalciemsi bussipeatused.
Kodarapüss

Kodarapüss on rattakodarast valmistatud isetehtud pürotehniline mänguasi, mis teeb pauku. Kodara nippel keeratakse kodara otsas tagurpidi ja seda kasutatakse lõhkelaengu kestana, laenguna kasutatakse tikuväävlit ning lööknõela rolli täidab tömbiks lõigatud nael. Kodarapüss oli levinud mänguasi NSVLi noorte seas.
Kõige tavalisem kodarapüss on L-tähe või vibukujuline kodar, mille otsas oleva tikuväävliga täidetud nipli avausse paigutatud naela stabiliseerib kodara teise otsa külge pinguldatud kummiriba või traat. Sellist kodarapüssi lastakse lüües püssi naelaga otsa vastu kõva pinda, nt kivi või asfalti, nael paneb plahvatama niplisse pressitud tikuväävli ning kõlab pauk.
Kuna kodarapüss on käsitöö ning lähtematerjalina kasutatakse käepäraseid komponente, siis püsside disain ja tööpõhimõte varieerub. Näiteks on olemas ka noole põhimõttel töötavaid heidetavaid kodarapüsse, ka on kodarapüsse, mida valmistatakse mitte jalgratta, vaid mõne suurema sõiduki kodaratest.
Kodarapüssiga samasuguse tööpõhimõttega on sutspüss, mis tehakse tüüpiliselt peenikesest vasktorust. Ka on kasutatud sarnaselt võtmeid, mille vardjas on seest õõnes, samamoodi meisterdatakse heidetav paugupüss tikuväävliga täidetud mutrist, surudes väävli kokku mutri kummassegi otsa keeratud poldiga. Suurema mahuga kestadega kaasneb suurem plahvatus ja suureneb oht vigastusteks.
Püvi

Püvi on eesti perekonnanimi.
2020. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Püvi 272 inimesel: 133 mehel ja 139 naisel. Perekonnanimede esinemissageduselt oli Püvi meeste puhul 547. kohal ja naiste puhul 598. kohal. Nimi on levinuim Valga maakonnas, kus sellenimelisi on 10 000 elaniku kohta 10,3.
Radehhiv

Radehhiv (ukraina Радехів, poola Radziechów) on linn Ukrainas Lvivi oblastis Tšervonohradi rajoonis. Kuni 2020. aastani oli linn Radehhivi rajooni halduskeskus. Radehhiv asub Lvivist umbes 67 km kirdes.
Radehhivit on esmamainitud 1472. aasta, Magdeburgi linnaõigused sai 1752. aastal. Esimese Poola jagamise tulemusel läks linn 1772. aastal Austria keisririigi võimu alla. 1919–1939 oli Radehhiv Poola koosseisus.
Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Radehhivi elanikest ukrainlasi 98,94%, venelasi 0,73% ja valgevenelasi 0,11%.
Milstrand AS

AS Milstrand on 1995. aastal asutatud ettevõte, aktsiaselts, mille põhitegevuseks on heledate naftasaaduste laadimine ja ladustamine. 
Ettevõtte terminal, mis töötab ööpäev läbi, asub endise NSV Liidu sõjaväebaasi 17,62 ha suurusel maa-alal Viimsi poolsaare lääneosas. Lisaks kuulub ettevõttele 11,2 km pikkune Maardu–Viimsi raudteeharu.
Põhitegevuse kirjeldus.
Naftasaadused saabuvad terminali laevade või rongidega ning pärast ladustamist jõuavad terminali mahutitesse. Seejärel transporditakse saadused laeva-, rongi- või autoveostena.
Üldandmed.
Õiguslik vorm: Aktsiaselts (AS)
Tegevusvaldkond: vedelike ja gaaside veondus ja laondus
Füüsilised isikud (juhatuse liikmed, esindusõigus): Helle Paeväli (2006), Pjotr Sedin (2015), Ervin Hasselbach (2017)
Käive (2018): 643 835 €
Bilansimaht (2018): 2 506 137 €
Põhikapital: 25 500.00 EUR
Töötajate arv: 21 (seisuga 31.12.2019)
Mahutipark.
Mahutipargis on kokku 11 mahutit. 3 x 17 000 m3 (maa-alused mahutid), 3 x 14 000 m3, 3 x 10 000 m3 ja 2 x 1000 m3. Mahutite kogumaht on 125 000 m3.
Ligipääs: sadam, raudtee, autotransport
Käideldavad kütused: diislikütus, kerge kütteõli, lennukikütus Jet A-1, bensiin
Teenused: volitatud kaubasaaja, kaupade käitlemine tolli-, aktsiisi- või kommertslao režiimil
Raudtee-estakaad.
Raudtee-estakaadil on 34 laadimiskohta. Pealelaadimise võimsus on kuni 120 vagunit ööpäevas. Mahalaadimise võimsus on kuni 180 vagunit ööpäevas.
Autoestakaadid.
Autoestakaadil on kokku 5 laadimiskohta. 4 laadimiskohta diislikütusele või kergele kütteõlile ning 1 laadimiskoht lennukikütusele Jet A-1. Iga laadimiskoha maksimaalne jõudlus on kuni 120 m3 tunnis.
Sadamakaid.
Sadamakaisid on kaks. Miiduranna sadama kai nr. 10, kus on kaks laadimisstendrit: 10″, mille tootlikkus on 1400 m3/h ja 12″, mille tootlikkus on 1500 m3/h. Samuti Miiduranna sadama kai nr. 9, mille tootlikkus on 300 m3/h.
Ohutus ja keskkond.
AS Milstrand, kemikaaliseadusest lähtuvalt A-kategooria suurõnnetuse ohuga ettevõttena, on esitanud ametkondadele kõik nõutavad dokumendid ning omab vastavat tegevusluba.
Rudkõ

Rudkõ (ukraina Рудки, poola Rudki) on linn Ukrainas Lvivi oblastis Sambiri rajoonis. Rudkõ asub Lvivi kesklinnast umbes 88 km lääneedelas.
Rudkõt on esmamainitud 1472. aastal, linnaõigused sai 1645. aastal. Esimese Poola jagamise tulemusel läks linn 1772. aastal Austria keisririigi võimu alla. Lühikest aega oli linn 1918–1919 Lääne-Ukraina Rahvavabariigi koosseisus. 1919–1939 oli Rudkõ Poola võimu all.
Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Rudkõ elanikest ukrainlasi 98,47%, poolakaid 0,75% ja venelasi 0,65%.
Kamjanka-Buzka

Kamjanka-Buzka (ukraina Кам'янка-Бузька; poola Kamionka Bużańska) on linn Ukrainas Lvivi oblastis Lvivi rajoonis. Kuni 2020. aastani Kamjanka-Buzka rajooni keskus. Asub 96 km Lvivist edelas.
Kirjalikes allikates on asulat esmamainitud 1411. aastal Dymoszyni nime all.
1471 sai Magdeburgi linnaõigused ning Kamionka Strumiłowa nime. Teise Põhjasõja ajal hävitati linn suures osas. Rzeczpospolitale, pärast teist Poola jagamist kuulus Austria Galiitsia koosseisu.
1921–1939 oli Poola Tarnopoli vojevoodkonna koosseisus. 1939–1941 ja alates 1944 kuulus Ukraina NSV-le.
2017. aasta alguses oli linnas 10 762 elanikku.
Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Kamjanka-Buzka elanikest ukrainlasi 95,49%, venelasi 3,29%, poolakaid 0,52 ja valgevenelasi 0,34%.
Javoriv

Javoriv (ukraina Яворів, poola Jaworów) on linn Ukrainas Lvivi oblastis, Javorivi rajooni halduskeskus. Javoriv asub Poola piirist umbes 16 km kaugusel, Lvivist ligikaudu 48 km lääneloodes.
Javorivi on esmamainitud 1376. aastal, Magdeburgi linnaõigused sai 1569. aastal.
Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Javorivi elanikest ukrainlasi 96,54%, venelasi 2,66%, poolakaid 0,24%, valgevenelasi 0,23% ja armeenlasi 0,08%.
Javorivis asub sõjaväebaas(). 13. märtsil 2022 tabas baasi Venemaa relvajõudude raketirünnak, mille tulemusel hukkus kümneid ja sai vigastada enam kui 100 inimest.
Motiiv (kirjandusteadus)

Motiiv tähistab kirjandusteaduses narratiivi mis tahes korduvat elementi, millel on sümboolne tähendus. Korduvate motiivide kaudu võib esile tõsta narratiivi eri aspekte, näiteks olustikku, temaatikat või ideestikku. 
Motiivideks võivad olla teksti visuaalsed, auditiivsed, verbaalsed, struktuurilised, stilistilised või muud elemendid. Narratiivi kujundavaid motiive võib leida teose kompositsiooni, tegelas-, süžee- ja miljööloome, keele- ja kujundikasutuse tasandil. Motiivid on leitavad nii sõna-, pilt- kui ka tegevustekstidest. Motiivid jagunevad tähtsuse järgi pea- ja kõrvalmotiivideks. Kokkusobivus, korduvus ja sümboolsus iseloomustavad kõige üldisemalt motiivi olemust. 
Teema ja motiivi eristamine on mõnikord keerukas. Enamasti on narratiivi teema abstraktne, motiiv aga konkreetne. Kui teema realiseerub üldisema sõnumi või ideena, siis motiiv on lihtsalt korduv detail sümboolse tähenduse edastamiseks. Teisisõnu, motiiv – detail, mida korratakse tähendusmustris – võib kujundada narratiivi temaatika, aga ka muid narratiivi aspekte.
Näiteid kirjandusest ja filmist.
Narratiivid võivad sisaldada lõputul hulgal motiivikombinatsioone. Motiivid kujundavad narratiivi mustri, millel on eri teostes erinev kontseptuaalne eesmärk.
Arthur Milleri näidendis „Müügimehe surm” (1949) tähistab flööt korduvat helimotiivi, mis annab edasi ettekujutuse maaelu idüllist. F. Scott Fitzgeraldi romaanis "Suur Gatsby" (1925) tähistab silmapiiril terendava rohelise dokitule motiiv unistust, mis peategelasest järjest kaugemale libiseb ja lõpuks talle tabamatuks jääb. Kurt Vonnegut kasutab oma mittelineaarsetes narratiivides, nagu "Tapamaja, korpus viis" (1969) ja „Kassi häll” (1963), mitmeid motiive selleks, et ühendada erinevaid ajaliselt ja ruumiliselt eraldatud stseene.
William Shakespeare kasutab oma näidendis “Macbeth” (1606) erinevaid narratiivi elemente, et luua mitmesuguseid motiive. Pidevalt korduvad kujundlikud viited verele ja veele. Korduv fraas „ilusaks saab ilgus, ilgeks ilu” põimib omavahel hea ja kurja kontseptsiooni. Kesksel kohal on ka kätepesemisemotiiv, mis ühendab nii verbaalseid pilte kui ka näitlejate liikumist. 
Ameerika kultusulmefilmis "Blade Runner" (1982) kasutab režissöör Ridley Scott motiive mitte ainult "film noir"'i atmosfääri loomiseks, vaid ka keerukate teemade kokkusobitamiseks süžees. Filmis korduv silmade motiiv on ühendatud pidevalt muutuva piltide vooluga ja kohatiste vägivallastseenidega, et seada kahtluse alla nii vaataja kui ka jutustaja enda võime tegelikkust täpselt tajuda ja mõista. 
Mats Traadi romaanist "Pommeri aed" ja Karl Ristikivi romaanist "Rohtaed" võib leida oma aia harimise motiivi, mis viitab missioonitundelisele õpetamisele, st noorte inimeste harimisele ja kasvatamisele.
Skole

Skole (ukraina Сколе, poola Skole) on linn Ukrainas Lvivi oblastis, Strõi rajoonis. Skole asub Opiri jõe vasakul kaldal, Strõist umbes 35 km edelas ja Lvivist ligikaudu 95 km lõunaedelas.
Skolet on ürikutes esimest korda mainitud 1397. aastal, mil asula sai Magdeburgi linnaõigused, kuid asula oli olemas juba 11. sajandi alguses. 1660. aastal rajati Skole kõrvale krahv 
Aleksander Janusz Zasławskile kuuluv alev Aleksandria. Kuid Aleksandria nimi ei jäänud kasutusele ja kohalikud elanikud kutsusid linna jätkuvalt Skoleks. 18. sajandi algul saabus piirkonda hulgaliselt saksa käsitöölisi. Esimese Poola jagamise tulemusel läks linn 1772. aastal Austria keisririigi võimu alla. Raudteeühenduse sai Skole 1885. aastal. 30. märtsil 1888 hävis tulekahjus peaaegu kolmandik linnast. 1919–1939 oli linn Poola koosseisus. Punaarmee hõivas Skole 19. septembril 1939 ja mõni aeg hiljem inkorporeeriti linn Ukraina NSV osana Nõukogude Liitu. Saksa väed vallutasid Skole 26. juunil 1941. Punaarmee vallutas linna tagasi 9. augustil 1944.
Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Skole elanikest ukrainlasi 97,30%, venelasi 1,80%, valgevenelasi 0,28% ja poolakaid 0,26%.
Miguel Najdorf

Miguel Najdorf (poola keeles "Mieczysław Najdorf"; 15. aprill 1910 Grodzisk Mazowiecki, Varssavi kubermang – 4. juuli 1997 Málaga, Hispaania) oli juudi päritolu Argentina maletaja, rahvusvaheline suurmeister (1950). 
Najdorf oli 1930. aastatel Poola tugevamaid maletajaid. 1935. aastal ja 1937. aastal tuli ta Poola võistkonna koosseisus maleolümpial kolmandaks. Augustis-septembris 1939 mängis Najdorf maleolümpial Buenos Aireses Poola meeskonna teisel laual (esimesel laual mängis Ksawery Tartakower). Poola tuli teiseks (edestades kahe punktiga kolmandaks tulnud Eesti võistkonda). Pärast mänge otsustas Najdorf seoses puhkenud sõjaga kodumaale mitte naasta (kodumaale jäänud lähedased – abikaasa, tütar, ema ja neli venda – hukkusid selles sõjas). Kohe pärast maleolümpiat toimunud Buenos Airese turniiril jagas Najdorf esikohta koos Paul Keresega. 
Najdorf tuli seitsmel korral Argentina malemeistriks (1951, 1952, 1955, 1960, 1964, 1967, 1975) ja 11 korral võitis või oli kaasvõitja Mar del Plata rahvusvahelise turniiril (1942–1947, 1956, 1959, 1961, 1965, 1969).
Sõjajärgses Euroopas jagas Najdorf 1946. aastal Groningenis tugevakoosseisulise turniiril 4.–5. kohta. Samal aastal Prahas toimunud turniiri Najdorf küll võitis, kuid Nõukogude Liidu ja Ameerika Ühendriikide tippmaletajad jäid turniirile saabumata. 
1948. aastal Saltsjöbadenis peetud esimesel tsoonidevahelisel turniiril jagas Najdorf 6.–9. kohta ja pääses 1950. aastal Budapests peetud pretendentide turniirile, kus ainsa esikuuikusse jõudnud läänemaailma maletajana tuli viiendaks. Mängis ka järgmisel pretendentide turniiril 1953. aastal Zürichis (6.–7. koht). 1955. aastal Göteborgis peetud tsoonidevahelisel turniiril jagas Najdorf 12.–13. kohta.
1950. aastal võttis Rahvusvaheline Maleföderatsioon (FIDE) kasutusele rahvusvahelise suurmeistri nimetuse. Naidorf oli üks neist, kes sai selle nimetuse kohe samal aastal. 
Võistkondlik esinemine.
Najdorf mängis 14 maleolümpial: kolmel korral Poola (1935, 1937, 1939) ja 11 korral Argentina (1950–1956, 1960, 1962, 1966–1970, 1974, 1976) võistkonna koosseisus. Võitnud meeskonnaga neli hõbemedalit (1939, 1950–1952) ja kolm pronksmedalit (1935, 1937, 1962).
1946. aasta Praha maleturniir

1946. aasta Praha maleturniir oli 1946. aastal Prahas korraldatud rahvusvaheline maleturniir teises maailmasõjas hukkunud Karel Treybali ja Vera Menchiki mälestuseks. 
Turniir kavandati tugevakoosseisulisena – kutsutud olid kogu maailma maleparemik: Mihhail Botvinnik, Vassili Smõslov, Paul Keres, Salomon Flohr, David Bronštein, Max Euwe, Samuel Reshevsky ja Reuben Fine. Ka vanameister Savielly Tartakower oli kutsutud. Ta küll nõustus osalema, kuid ei saanud kohale sõita. Nõukogude Liidu maletajad kavatsesid samuti osa võtta, kuid viimasel hetkel olid sunnitud ära ütlema.
14 osavõtjaga turniiril mängis kuus külalismaletajat: Suurbritanniast Harry Golombek, Rootsist Gösta Stoltz, Argentinast Miguel Najdorf ja Carlos Guimard ning Jugoslaaviast Petar Trifunović ja Svetozar Gligorić. 
Tšehhoslovakkiat esindasid Jan Foltys, Luděk Pachman, Jaroslav Šajtar, Miroslav Katětov, Čeněk Kottnauer, František Zíta, Karel Opočenský ja Ivan Rohaček.
Turniiri lõpptulemus.
1. Najdorf 10,5 p, 2.–3. Stoltz ja Trifunović 9 p, 4.–5. Gligorić ja Foltys 8,5 p, 6. Golombek 6,5 p, 7.–8. Pachman ja Šajtar 6 p, 9.–10. Katětov ja Kottnauer 5,5 p, 11.–12. Zíta ja Guimard 4,5 p, 13.–14. Opočenský ja Rohaček 3,5 p.
Turniiri võitja väljavaated pääseda MM-turniirile.
Juulis 1946 Winterthuris peetud FIDE 17. kongressil otsustati korraldada MM-turniir, mille üheks osavõtjaks pidi saama Groningeni ja Praha turniiri võitjate omavahelise matši võitja. Kui üks neist olnuks juba MM-turniiri koosseisu kantud, siis kvalifitseerunuks teine automaatselt täiendavaks osavõtjaks MM-turniirile. Hiljem FIDE seisukohad muutusid. 1948. aastal Haagis ja Moskvas peetud MM-turniir toimus ilma Najdorfi osavõtuta.
Mostõska

Mostõska (ukraina keeles Мостиська, poola keeles Mościska) on linn Ukrainas Lvivi oblastis Javorivi rajoonis. Kuni 2020. aastani oli Mostõska rajooni halduskeskus. Mostõska asub Poola piirist umbes 12 km kaugusel, Lvivist umbes 63 km läänes.
Asulat on esmamainitud 1244. aastal. Alates 1387. aastast oli Mostõska Poola Kuningriigi koosseisus. Mostõska sai Magdeburgi linnaõigused 1404. aastal. Esimese Poola jagamise tagajärjel läks Mistõska 1772. aastal Austria keisririigi võimu alla. 1919–1939 oli linn Poola koosseisus.
Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Mostõska elanikest ukrainlasi 79,32%, poolakaid 18,84%, venelasi 1,42%, valgevenelasi 0,18%.
Sudova Võšnja

Sudova Võšnja (ukraina Судова Вишня, poola Sądowa Wisznia) on linn Ukrainas Lvivi oblastis Javorivi rajoonis. Sudova Võšnja asub Poola piirist umbes 26 km kaugusel, Lvivist ligikaudu 48 km läänes.
Asulat on esmamainitud 1230. aastal, Magdeburgi linnaõigused sai 1368. aastal. Esimese Poola jagamise tulemusel läks linn 1772. aastal Austria keisririigi võimu alla. 1861. aastal sai Sudova Võšnja raudteeühenduse. 1870. aastal ehitati paberivabrik, mis oli üks esimesi tööstusettevõtteid linnas. Seejärel rajati veski ja tellisetehas. 1918. aasta lõpul ja 1919. aasta algul oli linn lühikest aega Lääne-Ukraina Rahvavabariigi koosseisus. 1919–1939 oli Sudova Võšnja Poola võimu all. 1939. aasta septembris hõivas linna Punaarmee ja mõni aeg hiljem annekteeriti Sudova Võšnja Ukraina NSV osana Nõukogude Liidu koosseisu. Saksa väed vallutasid Sudova Võšnja 26. juunil 1941, Punaarmee vallutas linna tagasi 24. juulil 1944.
Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Sudova Võšnja elanike seas ukrainlasi 97,85%, poolakaid 1,26% ja venelasi 0,83%.
Klāņi

Klāņi või Klāņas on küla ("mazciems") Kuramaal Lätis Talsi piirkonnas Vandzene valla edelaosas.
Küla jääb valla keskusest Vandzenest 6,5, piirkonna keskusest Talsist 10 ja Riiast 132 kilomeetri kaugusele. Klāņi on tekkinud endise Klāņi mõisa (saksa keeles "Klanen") keskuse juurde.
Aastal 2006 oli külas 6 elanikku.
Iģene

Iģene on küla ("mazciems") Kuramaal Lätis Talsi piirkonnas Vandzene valla kaguosas.
Küla jääb valla keskusest Vandzenest 4, piirkonna keskusest Talsist 19 ja Riiast 129 kilomeetri kaugusele. Iģene on tekkinud endise Iģene mõisa ("Iggen") keskuse juurde. Külas asub Iģenes muiža bussipeatus.
Kultuurimälestistest on riikliku kaitse all küla lähistel asuv Iģene kirik, sealhulgas orelirõdu, kirikuliste pingid, altar, kantsel ja selle maalingud. Regionaalse kaitse all on külas asuv Iģene mõisa häärber.
Valgalciems (Vandzene vald)

Valgalciema on endine küla ("mazciems") Kuramaal Lätis Talsi piirkonnas Vandzene valla kirdeosas.
Küla asus valla piiril. Ajaloolisest Valgalciemsi külast paiknes suurem osa tänapäeva Roja vallas, mida tänapäeval eristatakse Valgalciemsi küla Vandzene vallas asuvast osast. Vandzene valda jääv küla osa on tänapäeval liidetud Uguņciemsi külaga.
Dünserberg

Dünserberg on vald Austrias Vorarlbergi liidumaal Feldkirchi ringkonnas.
Dünserbergis on 89 m kõrge raudbetoonist FM ja TV ülekandetorn.
Umbes 46 % vallast on metsaga kaetud ja 20 % on mäed.
Fraxern

Fraxern on vald Austrias Vorarlbergi liidumaal Feldkirchi ringkonnas.
Fraxern asub mägedes Feldkirchi kõrval kõrgusel 817 m üle merepinna. 54,6% vallast on kaetud metsaga ja 26,7% on niidud.
Fraxerni ("Fraxnara", tähendab tuhka) esimene kirjalik mainimine pärineb aastast 1127.
Fraxern on kuulus oma kirsside ja kirsinapsi poolest.
Göfis

Göfis on vald Austrias Vorarlbergi liidumaal Feldkirchi ringkonnas.
Klaus (Vorarlberg)

Klaus on vald Austrias Vorarlbergi liidumaal Feldkirchi ringkonnas.
Katariina trepp

Katariina trepp on 18. sajandi II poolel Peeter I auks ehitatud mäkke viiv astmestik, mis ühendab Kadrioru parki ja Lasnamäe klindipealset osa.
Idee.
Vajaduse rajada trepp tingis kaskaadi ehitamine, mistõttu on eeldatav, et treppi kasutati eelkõige veesüsteemidele ligi pääsemiseks. Trepp andis ka tsaarile ideaalse vaate Tallinna lahel toimuvate sõjalaevastiku õppuste üle. Hiljem aga kasutati astmestikku Põhjasõja ajal, et jälgida vaenlase laevade liikumisi. Veel hilisem trepi kasutus on olnud seotud Lasnamäe arengu ja Uuslinna rajamisega.
Ajalugu.
Trepp asus esialgu suure kunstliku joa juures, mille kaudu suunati Ülemiste järvest suubuvat vett Miraaži tiiki ja sealt edasi veega varustatud ülejäänud pargirajatistesse. Kaskaad pidi plaani järgi olema rajatud lossi ja regulaarpargi keskteljele, kuid see oleks tähendanud Peeter I majakese hävimist. Seetõttu suunati kanal natuke lõuna poole, umbes sinna, kus asub tänapäeva Kumu kunstimuuseum.
Katariina trepi kaudu pääseb ka 1806. aastal ehitatud ajaloolise Valge majaka juurde (Tallinna sihi alumine tuletorn), mis oli 19. sajandil üks kohalikke vaatamisväärsusi.
Kujundus.
1938. aastal toimusid esimesed ja kõige olulisemad renoveerimistööd. Katariina treppi laiendati oluliselt, täiendati paekivist tugiseintega ja valgustitega. Vajalikke remonditöid tingis arvatavasti presidendi kantselei hoone ehitus, et muuta piirkonda ahvatlemaks ning modernsemaks.
Katariina treppi renoveeriti 2005. aastal, kui remonditi trepikoda ning rajati väike veesilm trepi kõrvale.
Vecumvirsa

Vecumvirsa on küla ("mazciems") Kuramaal Lätis Talsi piirkonnas Vandzene valla põhjaosas. Küla jääb valla keskusest Vandzenest 7, piirkonna keskusest Talsist 22 ja Riiast 144 kilomeetri kaugusele.
Koblach

Koblach on vald Austrias Vorarlbergi liidumaal Feldkirchi ringkonnas.
Napoli kollane (värvus)

Napoli kollane on üks kollastest värvitoonidest, kahvatu kuni hele kollane, mille veidi piimjas või pastelne värvus vastab värvipigmendi Napoli kollase värvusele.
Värvinime on kasutatud ilukirjanduses ja seda kasutavad kunstitarvete müüjad tootenimekirjades värvitooni märkimiseks, enamasti kasutades vormi "Naapoli kollane".
Variatsioonid.
ISCC-NBS-i värvide tähistamise süsteemi värvinimede käsiraamat "Color: universal language and dictionary of names" loeb Napoli kollast ("Naples yellow") ühel korral säravkollaseks ja kolmel helekollaseks, ühel kahvatu- ja ühel hallikaskollaseks.
Loodusteadlastele ja linnuvaatlejatele määratud värviõpik, 1886. aastal ilmunud "A nomenclature of colors for naturalists..." õpetab Napoli kollast segama 
kaadmium-sidrunkollasest, kollasest ookrist ja valgest. Toon on mahe pastelne ja mitte liiga kahvatu kollane. 
Napoli kollase ("Naples yellow") nime kannab veebivärv, mis on tuntud ka nimede all "Jonquil", "Brilliant yellow" või "Stil De Grain Yellow". Võrreldes värvipigmendi tooniga on selle värvus küllastatum kollane.
Ral Design värvikaardi toon 070 70 70 "Neapelgelb" on ooker- või safrankollasele sarnanev tumedam toon.
Esku külakool

Esku kool oli üks esimesi koole Haljala kihelkonnas.
Ajalugu.
1840. aasta sügisel hakkas mõisahärra Paul von Focki soovitusel Kõne-Posti talus kooli pidama Juhan (Johann) Joosepi p. Veinman, kes oli pärit Sagadist ja samal aastal lõpetanud Ataste koolmeistrite kooli. Kõne-Posti talu kool oli järeleaitamiskool neile, kellele kodune õppimine raskusi tegi.
Kindla õppekavaga päriskool asutati sealsamas 1843. aastal. Õppetöö kestis mihklipäevast jüripäevani. Esialgu käis koolis 12 last, neist kuus esmaspäeviti ja teisipäeviti, teised kuus aga neljapäeviti ja reedeti. Koolis õpetati usuõpetust, rehkendamist, lugemist, kirjutamist ja laulmist. Kõne-Postil oli kool 1845. aastani, mil P. v. Fock ehitas Eskule kabeli ja köstrimaja.
Eskus jätkas kooli köster-koolmeistrina Juhan Veinmann. 1875. aasta maakoolide seadus nõudis, et kõikides kogukonna koolides viie aasta jooksul vene keele õpetamisega algust tehtaks. Juhan Veinmann ei osanud vene keelt ega ka eesti keelt uue kirjaviisi järgi kirjutada, ta oli eakas ning haiglane, mistõttu oli tarvis uut õpetajat. Mõisniku soovil asus isale appi Kustav Veinmann, kes lõpetas Rakvere Kalevipoja Seltsi kooli ja sooritas 1882. aastal Rakveres kooliõpetajaeksami. Lühikest aega, 1879–1880, töötas koolis ka Andres Veisberg. 1883. aastal Juhan Veinmann suri ning koolipidamine jäi täielikult Kustavi mureks. 1888. aastal ehitati Eskule uus koolimaja, kus töö algas 1889. aastal – see oli üheklassiline algkool. 1919. aastal viidi Esku kool üle Koolimäele, kuhu ehitati avarate ruumidega, aja ja rahva nõuetele vastav koolimaja.
Võipere külakool

Võipere külakool oli kool Võipere külas Aaspere vallas.
Kool loodi 1861. aastal. Esimene õpetaja oli Juhan Akberg, kes oli mõisa kulul Simuna kihelkonnakoolis koolmeistriks õppinud. Algul õpetas ta lastele lugemist, veerimist, laulmist, kirjutamist ja rehkendamist, hiljem lisaks nendele piiblilugu, katekismust ja geograafiat. Akbergi tabas paljude tolleaegsete koolmeistrite saatus: 1892. aastal vallandati ta vene keele mitteoskamise tõttu. Uueks koolmeistriks sai Otto Reinok, kes oli pedagoogilise ettevalmistuse saanud Tartu seminaris, ent kui 1895. aastal avati Liiguste ministeeriumikool, läks Reinok sinna üle. Järgmiseks õpetajaks sai Johannes Lubi, aktiivne karskuse propageerija. Ta võitles salakõrtside vastu, mida selles külas rohkesti leidus ja kogus sellega endale vaenlasi. 1898. aastal Lubi lahkus Võipere koolist, sest talle ei makstud korrektselt palka ja pidi seetõttu isegi kohtus käima. Uueks koolmeistriks valiti Jüri Kuljus. Ta oli Aasperes tuntud hea õpetajana ning seltsielu äratajana. Kuljuse eestvedamisel hakati korraldama pidusid, asutati pasunakoor. Ta istutas koolimaja ümber viljapuuaia. 1902. aastal lahkus Jüri Kuljus sellelt ametikohalt.
Kavastu külakool

Kavastu vallas töötas kool juba 1845. aastal, mil seal õppis 12 last. Koolmeistriks oli Simuna kihelkonnakooli haridusega mees Kustav Vebermann. Kool suleti kaheaastase tegevuse järel. Uut koolimaja hakati ehitama 1860. aastal parun Maydellilt saadud maatükile. 1862. aastal alustaski kool tegevust uues majas, koolmeistriks oli Aabram Vebermann ja tema juhatusel õppis 30 last. Õppetöö toimus poistele ja tüdrukutele eraldi – poisid käisid koolis nädala alguses neli päeva ja tüdrukud nädala lõpus kaks päeva. Kooli astudes pidid õpilastel lugemise alged selged olema, et piibliloo ja katekismuse õppimine raskusi ei valmistaks. Õppekavas oli lugemine, kirjutamine, rehkendamine, kirikulaul ja piiblilugu, mõned õppisid ka geograafiat.
Maruta Varrak

Maruta Varrak (sündinud 9. aprillil 1942 Alūksnes) on Eesti ajaloolane ja museoloog, Tallinna Linnamuuseumi direktor aastatel 1995–2013.
Elulugu.
Maruta Varrak sündis 9. aprillil 1942. aastal talupidajate peres Lätimaal Alūksnes. Pärast seda kui tema isa 1949. aastal metsavennana tapeti põgenes ema tütrega märtsiküüditamise eest Lõuna-Eestisse Kooraste kanti.
Esimesed neli klassi läbis ta Sõmerpalu Algkoolis (1950–1954), mille järel õppis Osula 7-klassilises Koolis ja aastatel 1957–1961 Friedrich Reinhold Kretzwaldi nimelises Võru 1. Keskkoolis.
Aastatel 1961–1966 õppis ta Tartu Riikliku Ülikooli ajaloo-keeleteaduskonnas.
Töötas 1966–1967 Eesti NSV Riikliku Keskarhiivi fotoosakonnas ja 1967–1969 õpetajana Tõstamaa Keskkoolis. 1969. aasta oktoobris läks ta tööle Tallinna Linnamuuseumi, kus töötas nooremteaduri, vanemteaduri ja direktori kohusetäitjana. Aastatel 1975–1995 oli Tallinna Linnamuuseumi alla kuuluva Kiek in de Köki juhataja ning 1995–2013 Tallinna Linnamuuseumi direktor.
Kiek in de Kökis töötatud aja jooksul organiseeritud ta ligi 200 näitust, neist suures ülekaalus fotonäitused. Neil aastail muutus torn oluliseks fotokeskuseks.
Linnamuuseumi direktorina igapäeva töö kõrval kureeris ta uue püsiekspositsiooni "Linn, mis kunagi valmis ei saa" valmimist. Selle ekspositsiooniga sai Tallinna Linnamuuseum esimese Eesti muuseumina nominendiks Euroopa Muuseumi Foorumi korraldatavas võistluses Euroopa parima muuseumi auhinnale. Koos püsinäitusega sai linnamuuseum Eesti esimese muuseumina ka muuseumikohviku.
Tema juhtimise alla rajas Linnamuuseum ka 2009. aastal Lastemuuseum Miiamilla (algse nimega Miia-Milla-Manda Joyce Lankester Brisley lasteraamatu järgi) ning seati sisse 2010. aastal avatud bastioni käikude ning Kiek in de Köki uus ühine püsinäitus "Ajarännak. Tallinn 1219–2219".
On olnud Eesti Fotokunstiühingu juhatuse esimees.
Isiklikku.
Tema abikaasa Toomas Varrak on ajaloolane ja poliitikateadlane. Poeg Peeter Varrak on arhitekt.
Tema hobiks on ratsutamine.
Metsiku külakool

Metsiku kool asutati 1863. aastal Metsiku vallas Koduvere külas. Õpetajaks sai Jädivere seminari lõpetanud kohalik elanik Kristjan Joosepi p Brinfeld, kelle mõisnik parun Uexküll-Gülgenbandt oli suunanud sinna õppima. Koolitöö kestis 15. oktoobrist kuni 15. aprillini viis päeva nädalas. Lastele õpetati lugemist, kirjutamist, rehkendamist, laulmist, geograafiat, usuõpetust ja hiljem vene keelt. K. Brinfeldt töötas koolis 1894. aastani. Vaid 1890–1891 asendas teda poeg Fritz (Friedrich), mil isa oli vene keele mitteoskamise pärast vallandatud, ent vallavalitsuse ettepanekul lubati tal siiski tööd jätkata. 1894. aastast kuni Metsiku vallakooli likvideerimiseni töötas seal koolmeistrina Jaan Piibemann, kes olevat olnud väga vali vene keele suhtes – kui mõni laps vene keelt ei olsanud, sai ta karistuseks pliidirõnga kaela. Väike vallakool ei suutnud talurahvale küllaldast haridust anda. 20. sajandi algul lõpetas rida vallakoole tegevuse, kui need liideti üheks Vihula ministeeriumikooliks.
Kandle kool

Kandle kool oli kool Kandle vallas.
Kandle vald sai koolimaja 1865. aastal. Esialgu paiknes kool Kandle mõisa külje all, aastal 1897 viidi kool üle Eisma ja Kandle vahelisse metsa. Kool alustas 36 õpilasega. Esimesel aastal oli koolmeistriks Villem Kruuberg, seejärel asus ametisse Juhan Eduard Ahlberg. Aastal 1880 õpetati koolis lugemist, etteütlust, rehkendamist, laulmist, usuõpetust, vene keelt, ajalugu ja geograafiat. Kooli protokolliraamatu 1893. aasta sissekandest nähtub, et Kandle oli üks väheseid koole, kus oli oma orel.
Vihula kool

Vihula kool oli kool Vihula külas.
Kooli on kooliaruannetes esmamainitud 1866. aastal. Maa ja materjali kooli jaoks andis mõisnik von Schubert, maja ehitas vald oma kuludega. Vihula külas asunud uus kool oli väike talumaja, kus lõuna pool oli õpetaja korter, vastas aga suurem klassiruum ahju ja oreliga. 
Esimeseks õpetajaks Vihula vallakoolis oli Aabram Vebermann, kes töötas seal 1868. aastani, mil ametisse asus Mart Mänd. Õpiti usuõpetust, lugemist, kirjutamist, rehkendamist, laulmist ja geograafiat. Mart Männi ajal hakati õpetama vene keelt. Mänd olevat laste kallal ohtrasti ihunuhtlust kasutanud, pannud lapsi põlvili ja silmili nurka maha. 1890. aastal valis vallavolikogu õpetajaks Eduard Langsepa, kes oli tubli õpetaja ja energiline seltskonnategelane. Ta asutas Vihulasse laulukoori, mis osales Tallinna laulupeol, organiseeris näiterühma, õpetas lastele viiulimängu ja organiseeris koolipidusid. 20. sajandi algul ühendati Vihula ja Metsiku vallakoolid Vihula ministeeriumikooliks.
Selja kool

Selja kool asutati 1868. aastal. Esialgu töötati Selja mõisa peretoas, 1869.-1870. aasta vahetusel viidi see uude koolimajja Selja külas. Koolmeistrite tööd raskendas vilets majanduslik olukord, mistõttu nad vahetusid lühikese aja tagant. Selja koolis töötasid õpetajad Jaan Mänd, Paul Bergmann, Tõnis Peppik, Juhanes Pern, August Friedrich Raik, Aleksander Altmann ja Jüri Aunapu.
Karula (Iilpalu) kool

Karula kool on 1868. aastal Karula ja Annikvere valdade ühiselt Iilpalu külla asutatud kool. 
Õppeained olid samad, mis teisteski vallakoolides: usuõpetus, rehkendus, kirjutamine, lugemine, geograafia, laulmine, vene keele lugemine ja kirjutamine. Esimene koolmeister Villem Linkgreim oli hea laulumees, ta asutas laulukoori, mida ise ka juhatas. Kehvade palgaolude tõttu vahetusid õpetajad sageli, üks – Mart Mathias – sunniti koolist lahkuma vene keele mitteoskamise pärast.
Sagadi kool

Sagadi kool oli kool Haljala kihelkonnas.
Sagadi vallas töötas kool juba 1840. aastate algul. Kõikide koolikohustuslike laste jaoks oli seal ruumi napilt. Olukorrast püüti üle saada sellega, et endisele Sagadi kohtumajale rajati juurdeehitis, mis oli külm ja paekivist põrandaga. Nii asutati Sagadi valda 1873. aastal teine kool. Koolmeistrina ja kohtukirjutajana hakkas tööle Jakob Veinmann, aasta pärast võeti kooliõpetajaks Hans Veinmann, kelle kõrvalametiks oli orelimängimine Esku kabelis. Õppeaineteks olid usuõpetus, lugemine, kirjutamine, rehkendamine, laulmine ning vene keele lugemine ja kirjutamine. Hans Veinmann asutas kooli juurde laulukoori, millega esineti kirikus ja pidudel. 1889. aastal teatas rahvakoolide inspektor, et Sagadi valla koolimajad on halvas seisus ja koolmeistrid ei suuda piisavalt hästi vene keelt õpetada, mistõttu soovitab Sagadi valla koolid ühendada üheks suureks kooliks. Valla volimehed soovisid küll ehitada Sagadisse uue koolimaja, ent mõisnik lasi oma kuludega ehitada uue hoone hoopis Eskule.
Käsmu kool

Käsmu kool avati 1873. aastal Aaspere vallas Käsmu külas. 
Aaspere parun Dellingshausen, tulles vastu rahva soovile, andis kooli tarvis talumaja ja maa ning lubas oma metsast küttepuid. Kooli vajaduste ja koolmeistri palga eest hoolitses vald. Lastele õpetati usuõpetust, lugemist, kirjutamist, rehkendust, geograafiat ja laulmist; vene keeles nõuti lugemist, kirjutamist ja sõnade päheõppimist.
Käsmu koolmeistrina töötas aastatel 1873–1909 Toomas Eintrei, kes oli õppinud Kuuda seminaris. Lisaks pidas ta köstriametit ja täitis Käsmu tuletornis järelevaataja kohuseid. Toomas Eintrei oli ümbruskonnas tuntud ja lugupeetud mees. Ta oli reibas ja heatujuline, õpetas koolilastele palju laule ja ringmänge, vahel visanud ta ukse vahelt kompvekke klassi, kehvematele ostis raamatuid ja vihikuid. Kui moodustati Käsmu merekooli asutamise selts, võttis selle tegevusest osa ka Eintrei. 1887. aastast hakkas selts korraldama pidusid, nende algatajaks ja näitemängude juhatajaks oli T. Eintrei. Koolmeistrina töötas ta üle 36 aasta.
Laskesuusatamine 1988. aasta taliolümpiamängudel

Laskesuusatamisvõistlused 1988. aasta taliolümpiamängudel toimusid 20.–26. veebruarini. Laskesuusatamises võisteldi kolmel alal. Need peeti Canmore'i Põhjamaade keskuses, vastuvõtvast linnast Calgaryst umbes 100 kilomeetri kaugusel. Need olid viimased olümpiamängud, kus laskesuusatamises osalesid ainult mehed.
Neli riiki võitis laskesuusatamises medaleid, Ida-Saksamaa võitis kaks kuldmedalit ja Nõukogude Liit võitis kõige rohkem medaleid, neli (1 kuld, 2 hõbedat, 1 pronks). Frank-Peter Roetsch võitis mõlemad individuaalsed kuldmedalid, Valeri Medvedtsev võitis aga kolm medalit, individuaalset kaks hõbedat ja teatevõistluses kulla.
Itaalia kaks medalit olid riigi jaoks olümpiamängudel laskesuusatamises esimesed.
Tulemused.
Mehed.
10 km sprint.
Kuupäev: 23. veebruar
&lt;br&gt;Osavõtjaid: 72 võistlejat
&lt;br&gt;Riike: 22
&lt;br&gt;Olümpiavõitja 1984: Eirik Kvalfoss
20 km.
Kuupäev: 20. veebruar
&lt;br&gt;Osavõtjaid: 71 võistlejat
&lt;br&gt;Riike: 21
&lt;br&gt;Olümpiavõitja 1984: Saksa FV Peter Angerer
4x7,5 km teatesõit.
Kuupäev: 26. veebruar
&lt;br&gt;Osavõtjaid: 16 võistkonda
&lt;br&gt;Olümpiavõitja 1984: &lt;br&gt;
Dubljanõ

Dubljanõ (ukraina Дубляни, poola Dublany) on linn Ukrainas Lvivi oblastis Lvivi rajoonis. Dubljanõ asub Lvivi kesklinnast umbes 8 km kirdes.
Dubljanõt on esmamainitud 1440. või 1468. aastal. Linnaõigused sai Dubljanõ 1978. aastal.
Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Dubljanõ elanikest ukrainlasi 98,53%, venelasi 0,93% ja armeenlasi 0,18.
Dubljanõs asub Lvivi Riiklik Põllumajandusülikool.
Mai 2020

Mai 2020, kroonika.
2020. aasta mai algas reedel ja lõppes 31 ööpäeva pärast pühapäeval.
Bradford L. Gilbert

Bradford Lee Gilbert (24. märts 1853 – 1. september 1911 Watertown New Yorgi osariik) oli Ameerika arhitekt, kes tegutses peamiselt New Yorgis.
Teda peetakse üheks Ameerika esimese pilvelõhkuja, Tower Buildingu (1890, New York) projekteerijaks. Gilbert oli tuntud ärirajatiste ning eriti raudteega seotud hoonete arhitektina. Ta projekteeris jaamahooneid ja kontorirajatisi mitmetele raudteefirmadele, sealhulgas Southern Railway'le ja New York Central Railroadile. 
1900.–1910. aastatel osales ta Grand Central Stationi (praeguse Grand Central Terminali eelkäija) hoonestuse arendamisel, andes olulise panuse jaama moderniseerimisse enne selle täielikku ümberkujundamist 1913. aastal.
Tema arhitektuuristiili iseloomustasid funktsionaalsus, tehniline uuenduslikkus ning oskus siduda klassikalisi detaile tööstusliku otstarbega hoonetega.
Mari Roosvalt

Mari Roosvalt (sündinud 30. juunil 1945 Tallinnas) on eesti maalikunstnik.
Elukäik.
Aastatel 1952–1963 õppis Mari Roosvalt Tallinna 7. Keskkoolis ning kunstihariduse omandas Eesti NSV Riiklikus Kunstiinstituudis, mille lõpetas maali erialal 1969. aastal.
Aastatel 1963–1964 oli ta Tallinna 7. Keskkooli kunstiõpetaja, 1969–1975 Tallinna 46. Keskkooli kunstiõpetaja ning aastatel 1975–1996 Tallinna Kunstikooli õpetaja. 1985.–1992. aastal töötas Roosvalt Tallinna Pedagoogilises Instituudis vanemõpetajana ning alates 1992. aastast Tallinna Kunstiülikooli dotsendina ning üldmaali õppetooli ja kunstiüldainete keskuse juhatajana. Alates 1998. aastast on Roosvalt ka Eesti Kunstiakadeemia erakorraline professor.
Pärast sajandivahetust aastatel 2001–2006 oli Roosvalt Eesti Kunstiakadeemia Avatud Akadeemia juhataja ja 2006.–2015. aastal Avatud Akadeemia eelõppe koordinaator ja Vabade Kunstide õppekava juht.
Alates 1979. aastast on Mari Roosvalt Eesti Kunstnike Liidu liige, 1997. aastast Eesti Maalikunstnike Liidu eestseisuse liige, 2002. aastast Eesti Akvarellistide ühenduse liige, aastatel 2006–2015 Eesti Maalikunstnike Liidu esimees. Aastal 2012 European Confederation of Watercolour Societies (ECWS) liige ja 2006–2019 Eesti Kunstnike Liidu volikogu liige ning aastal 2015 Eesti Kunstnike Liidu auliige.
Ühtlasi on Mari Roosvalt 2002. aastal loodud Evald Okase Muuseumi juhatuse liige.
Looming.
Kaasaegsest kunstist inspireerituna liidab Roosvalt kokku enesekeskselt nautleva ja kunstimaailmas jätkuvalt kõrges hinnas oleva arutleva lähenemise. Samas taotleb ta maalilist ühtsust oma töödes, süstides neisse mustreid ja motiive. Nii lisandub ta loomingusse iga kord uusi kihistusi, öeldud ja ütlemata sõnu.
Kirg reisida on teda saatnud tänini. Reisidelt on tulnud kaasa nii kogemused näitustelt kui arvukad fotokorjed, mis kajastuvad Roosvalti loomingus. Viimaste aastate reisidelt Itaalias, Veneetsias ja Rooma lähistel, aga ka näiteks Lähis-Idas, on tsivilisatsiooni ajaloo paljukihiline raskus jõudnud Roosvalti akvarellidele läbipõimuvate hõljuvate kujunditena. Teosed hõlmavad endis akvarelli õrnust ja läbipaistvust ning ajaloo süngust ja kihistust. Samuti on ilmunud tema akvarellidele kodumaised motiivid nagu näiteks kodulähedased vaated põhjamaisest Maarjamäe võsastunud nõlvast või monumendist hukkunud laevale osutava inglikujuga (Russalka mälestusmärk). 
Tema valitud maalilaad, abstraktne maal esindab individuaalset, romantilist ja autentset, siis üle aastakümne tema maalidele asunud fotofragmendid esindavad, aga objektiivset, dokumenteerivat Mõlemad eelnevalt mainitud kujundid rikastavad tema nimetatud romantilis-modernistlikku maalilaadi.
Näitustel esineb Mari Roosvalt alates 1970. aastast. Esinenud enam kui 70 isikunäitusel, mitmel biennaalil ja ühisnäitustel eri riikides.
Isikunäitused.
Tehtud valik.
Ühisnäitused.
Tehtud valik.
Isiklikku.
Mari Roosvalt on graafiku ja maalikunstniku Evald Okase tütar. Tema vend on arhitekt, installatsioonikunstnik ja graafik Jüri Okas ning õde klaasikunstnik Kai Koppel. Abielus maalikunstnik Uno Roosvaltiga.
Reed &amp; Stem

Reed &amp; Stem (tänapäeval WASA Studio) on ameerika inseneri- ja arhitektuuribüroo. Ettevõtte asutasid 1891. aastal St. Paulis partnerid Charles A. Reed (1858–1911) ja Allen H. Stem (1856–1931). Edukas partnerlus hõlmas mitmesuguseid võidutöid. 1961. aastal reformiti büroo uue nime Wank Adams Slavin Associates all ning 2004. aastal võeti kasutusele nimi WASA Studio.
Warren &amp; Wetmore

Warren &amp; Wetmore oli Ameerika Ühendriikide edukas arhitektuuribüroo. Ettevõtte asutasid partnerid Whitney Warren (1864–1943) ja Charles D. Wetmore (1866–1941).
New York Central Railroad

New York Central Railroad (aruandlusmärgina NYC) oli raudteevõrk, mis opereeris põhiliselt Kirdeosariikides ja Suure järvistu regioonis. Kompanii, mida omasid Vanderbildid aastani 1954, peakorter asus New York Central Buildingus.
Suure järvistu regioon

Suure järvistu regioon (inglise keeles "Great Lakes region") koosneb kaheksast Ameerika Ühendriikide osariigist ja ühest Kanada provintsist Suure järvistu kallaste ääres.
Pikva mõisa park

Pikva mõisa park asub Anija vallas Pikva küla territooriumil. 
Mõisaansamblit tervikuks siduv park on vabakujuline ja on liigendatud kahte ossa. Pikva mõisa hoone ette jääb avar ja tasane ovaalne väljak. Varem on seal asunud ringtee ehk auring. Ka hoone taga on avatud väljak, mis on ääristatud puudegruppidega. 
Pargi omapäraks on kodumaiste puuliikide ülekaal. Pargi lõunapoolses osas kasvab rühmiti arukaski ja harilikke kuuski, esiväljaku servas kasvab harilikke mände, mis Põhja-Eesti parkide puhul on ebatüüpiline. 2005. aastal registreeriti kaitsvas pargi osas 23 puu- ja põõsaliiki, neist 13 olid võõramaised.
Tänu uusehitiste puudumisele on muutumata säilinud mõisaaegne miljöö, tuntav on kooskõla pargi ja mõisa ehitiste vahel. Kõikjal võib tunnetada vabadust, hoonete vahele on jäetud “õhuruumi”. Jalutuskäik mõisas jääb meelde atraktiivsena, kus põlispuudest varjatud kõrvalhooned avanevad kord ühtedes, kord teistes kompositsioonilistes seostes. (Olev Abner, 2007)
2014. aasta pretendentide turniir

2014. aasta male MM-võistluste tiitlipretendentide turniir (inglise keeles "World Chess Championship Candidates Tournament 2014") oli 2014. aastal Hantõ-Mansiiskis peetud male MM-võistluste pretendentide turniir. 
Turniiri võitis Indiat esindav 44-aastane eksmaailmameister Viswanathan Anand, kes sai õiguse kohtuda MM-tiitlimatšis valitseva maailmameistri Magnus Carlseniga. 
2014. aasta pretendentide turniir peeti märtsis 2014 Hantõ-Mansiiskis. Osavõtjaid oli kaheksa. Mängiti kaks ringi ringsüsteemis (kokku 14 vooru), ajakontrolliga 120 minutit 40 käigule, seejärel 60 minutit järgmisele 20 käigule, mille järel 15 minutit mängu lõpuni ühes 30 sekundi lisandumisega iga käigu kohta. 
Reglement määratles, et kui osavõtjad kogusid võrdse arvu punkte, siis sai määravaks omavaheliste kohtumiste seis, kui see osutus viigliseks, siis sai määravaks suurem võitude arv, kui ka see oli võrdne, siis sai määravaks parem Bergeri koefitsient. Kui ka see oli võrdne, siis otsustas lisapartiide tulemus. 
Turniir kuulus 21. kategooriasse. 
Auhinnafond moodustas 420 000 eurot (esikohale tulnud maletaja sai 95 000 eurot).
Rava-Ruska

Rava-Ruska (ukraina "Рава-Руська", poola "Rawa Ruska", vene "Рава-Русская") on linn Ukrainas Lvivi oblastis Lvivi rajoonis. Rava-Ruska kesklinn asub Poola piirist vähem kui 5 km kaugusel, Lvivist umbes 52 km põhjaloodes.
Rava-Ruska on raudteesõlm.
Asulat on esmamainitud 1455. aastal. Rava-Ruska sai Magdeburgi linnaõigused 1622. aastal. Poola esimese jagamise tagajärjel läks linn 1772. aastal Austria keisririigi võimu alla. Aastatel 1919–1939 oli linn Poola koosseisus. Saksa väed hõivasid linna 14. septembril 1939. Vastavalt Molotovi-Ribbentropi pakti salajastele lisaprotokollidele anti linn sama kuu lõpus üle Nõukogude Liidule.
Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Rava-Ruska elanikest ukrainlasi 96,23%, venelasi 2,54%, poolakaid 0,66% ja valgevenelasi 0,25%.
Gorgonius

Gorgonius ehk Gorgonius Nikomeediast (kreeka keeles Ἅγιος Γοργόνιος Νικομηδείας; surnud umbes 305. aastal) oli varakristlik märter, kes koos Petrus Cubiculariusega ja Dorotheusega suri Nikomeedias kristlaste tagakiusamises Diocletianuse ajal. Katoliku kirikus austatakse teda pühakuna, tema mälestuspäev on 9. september.
Teda on samastatud teise märtriga, Gorgoniusega Roomast, kelle mälestuspäev on 11. märtsil; pärimus kõneleb, et pühak maeti surnuaiale nimega "Inter duas lauros" ('kahe loorberipuu vahel') Rooma tee Via Labicana ääres; see koht arvatakse olevat Marcellinuse ja Petruse katakombid. On veel samanimelisi kohaliku tähtsusega pühakuid, üks neist kuulub Sebastia 40 märtri hulka.
Nikomeedia Gorgoniuse reliikviad asuvad Gorze kloostris Lorraine'is ja Mindeni toomkirikus.
Lipupäev

Lipupäev nimetatakse Eestis päev, mil heisatakse Eesti lipp. Nende juurde kuuluvad Pühade ja tähtpäevade seaduse poolt kehtestatud rahvuspüha, riigipühad ja riiklikud tähtpäevad, aga ka mõned teised päevad, mille loendi avalikustavad 
Riigikantselei ja Riigiportaal.
Lipupäevad on:
Firmus ja Rusticus

Firmus ja Rusticus (itaalia keeles San Fermo e San Rustico; surnud u 290) on märtrid, kes surid Veronas kristlaste tagakiusamises keiser Maximianuse ajal. Neid austatakse katoliku kirikus pühakutena, eriti Bergamos ja Veronas, ja nende mälestuspäev on 9. august.
Pärimuse järgi olid nad lugupeetud Bergamo kodanikud. Nad tapeti, kui nad keeldusid ohverdamast paganlikele jumalatele. Osa nende säilmetest on Bergamos, osa Veronas.