Ürghirv

Ürghirv ("Megaloceros giganteus") on väljasurnud hirvlaste sugukonda kuuluv põder. Seda iseloomustab väga suur keha ja laiad sarved, mida tavaliselt leitakse fossiilidena Euroopas ja Aasias pleistotseeni leiukohtades. 
Vaatamata levikule kogu Euraasias oli liik kõige arvukam Iirimaal ning kuigi oli veel mitmeid teisi "Megalocerose" liike, oli ürghirv neist suurim. Ürghirv oli umbes tänapäevase põdra suurune ning sellel olid kõige suuremad sarved võrreldes kõigi teadaolevate hirveliikidega – mõnel isendil ligi 4 meetrit. Sarved erinesid tänapäevase hirve omast: põhiosa moodustas massiivne üheleheline leht, millest tekkis rida teravaid eendeid ehk piisid.
Suurus ja levikuala.
Kuigi uuringute järgi elas ürghirv siiski enamasti Iirimaal, on ka teadlasi, kes arvavad, et ürghirve Iiri põdraks nimetamine on ekslik, kuna tegu ei olnud ainult Iirimaale omase liigiga ega ka mitte põdraga. Ürghirve turjakõrgus oli kuni 2,1 meetrit ja sarvede pikkus kuni 3,65 meetrini. Ürghirved arenesid välja jääaja viimase miljoni aasta jooksul, pleistotseeni ajastul. Liigi areaal ulatus kogu Euroopast, Põhja-Aasia ja Põhja-Aafrikani. Ürghirve hästi säilinud fossiilid on eriti tavalised Iirimaa järvesetetes ja turbasammaldes. Koljud oma tohutute sarvedega kaunistavad losside ja jahimajade seinu kogu Iirimaal. 
Uuringud.
Lisaks silmapaistvale suurusele ja ainulaadsele väljanägemisele on neil hiiglaslikel hirvedel oma oluline roll paleontoloogia arengus. 17. ja 18. sajandil hakati üha enam veenduma, et paljud fossiilid esindavad organisme, mida enam Maa pealt ei leia. Teadlastele, kes kristlastena uskusid Maa loomisse jumaliku jõu poolt, tekitas see suure filosoofilise probleemi. Mitmed teadlased eitasid väljasuremise võimalikkust ning olid veendunud, et ainult fossiilidena tuntud loomad leitakse ühel päeval maakera mõnest uurimata osast. Esimene ürghirve kirjeldanud teadlane Thomas Molyneux samastas ekslikult ürghirve Ameerika põdraga, teised arvasid, et loom oli identne Euroopa põhjapõdraga. Alles 1812. aastal dokumenteeris prantsuse teadlane Georges Cuvier, et ürghirv koos teiste fossiilsete selgroogsetega, näiteks mammutiga, ei kuulunud ühtegi imetajaliiki. 
Hiiglaslikud sarved.
19. ja 20. sajandil oli ortogenees levinud evolutsiooniteooria, on sellest nüüdseks loobutud. Mõned paleontoloogid väitsid, et ürghirve tohutu relvastus oli kaitseotstarbeline – tappa kiskjaid ja võidelda konkurentidega. Hiiglaslike sarvede funktsiooni kaasaegsem tõlgendus pakub välja, et sarvi kasutati vastassoo meelitamiseks. Mõned elavad hirveliigid kasutavad oma sarvi paaritumise ajal rituaalsetes võitlustes, kus tegelikult vähesed loomad viga saavad. Teine võimalus on, et ürgveis ei pruukinud kasutada oma sarvi võitlemiseks, vaid need oli vastase pelutamiseks. Olenemata sarvede kasutamise viisist on seksuaalne valik kõige tõenäolisem seletus sellele, miks "Megalocerosi" sarved olid nii tohutud. Mida suuremad ja tugevamad on sarved, seda edukam on isashirve paaritumine ja seda rohkem on ka järglasi. 
Elupaik ja toitumine.
Teadlaste arvates elas see liik avatud rohumaadel, kuna sarvede mõõdu tõttu ei olnud neil võimalik metsas liikuda. Tõenäoliselt vajasid nad tohutu keha suures koguses toitu. Kuna ei ole võimalik kindlalt öelda, mida ürghirved sõid, saab seda vaid oletada sarnaste loomade ja nende elupaikade põhjal. Tõenäoliselt sõid nad rohtu, lehti, varsi, põõsaid, ürte, puuvilju ja muud sarnast. 
Väljasuremine.
Teadlastel on ürghirve väljasuremise osas mitmeid teooriaid. Mitmed väidavad, et liik alistus näljale ja suri välja viimasel jääajal. Siberis avastatud ürghirve fossiilid pärinevad umbes 7000 – 8000 aasta tagusest perioodist, mil kliima oli üsna soe. Osad teadlasi on arvamusel, et kuna need hiiglaslikud hirved elasid inimestega samal ajal, siis peeti neile jahti, kuid ei olda kindlad, kas jahipidamine aitas kaasa liigi väljasuremisele. Kuigi seisukohad on erinevad, siis enamik nõustub, et elupaikade vähenemine pärast viimast jääaega ja jahipidamine võisid koos põhjustada liigi väljasuremise. Samuti arvatakse, et just sarved võisid ollla põtrade väljasuremise põhjustajaks kuna põhjustasid põtradele tõsiseid terviseprobleeme. 
Stephen Jay Gould alustas 1974. aastal uuringuid kinnitamaks seda väidet. Gould lähtus oletusest, et isased hirved ajasid iga aasta oma sarved maha ja kasvatasid uued, mis võttis neilt tohutult energiat ja tekitas terviseprobleeme. Gould uuris mitmesuguste hirvede keha suuruse ja sarve suuruse suhet. Tema tulemuste kohaselt olid hiiglaslikud sarved erandlikud, kuid sellise suurusega hirve jaoks sobivad. Gould märkis, et sarvede silmatorkav välimus muutis nad atraktiivseks emasloomale ning hiiglaslikud sarved olid pigem eelis teiste isastele üle domineerimiseks ja seega turvaliseks tõuaretuseks. Suuremate sarvede omanikel pidi seega olema ka rohkem järglasi. Uuringu käigus jõudis Gould arusaamale, et ürghirve väljasuremist ei põhjustanud mitte tohutud sarved, vaid kiired kliimamuutused. 45 hiljem toetuvad uued uuringud Gouldi väidet, et sarved tõesti ei põhjustanud "Megalocerose" väljasuremist.