1. Eesti Kütidiviis

1. Eestimaa Kütidiviis (vene keeles "Эстляндская стрелковая дивизия") oli Eesti Vabadussõja ajal Nõukogude Venemaa Punaarmee koosseisus moodustatud ning Punaarmeele allunud ETK Eesti Punaarmee koosseisu kuulunud eesti rahvusväeosa.
Moodustamine.
Eestimaa kütidiviisi formeerimine toimus märtsis 1919. Eelnevalt 1918. aasta detsembrist kuni 1919. aasta aprillini mobiliseeriti Eestis enamlaste poolt ligi 2000 inimest ning võeti vastu ligi 2800 vabatahtlikku. Osa suunati täienduseks juba olemasolevatesse eesti punastesse üksustesse, aga alustati ka uute moodustamist. Nõnda formeeriti alates 27. detsembrist Võrus, seejärel alates veebruari algusest Marienburgis 3. eesti kütipolku, mis veebruari esimesel poolel Nõukogude Läti armee käsutusse läks. Veebruari alguses hakati sügavamal tagalas moodustama ka 5. eesti kütipolku. Gattšinas oli veebruaris täiendamisel 1. eesti kerge suurtükiväedivisjoni 3. patarei ning formeerimisel 4. patarei. Veebruari lõpus alustati ka 5. patarei moodustamist, kuid seda lõpule ei viidud ning patarei saadeti seejärel laiali. Veebruari lõpus oli koos formeeritavate väeosadega eesti punastes üksustes kokku ligi 8500 inimest.
18. veebruaril otsustati Pihkvas Vabariigi Revolutsioonilise Sõjanõukogu esimehe L. Trotski rongis tema ja 7. armee juhatuse ning Eesti Töörahva Kommuuni Nõukogu mõningate liikmete nõupidamisel moodustada Eesti hõivamiseks Eestimaa armee. Selle koosseisu pidid minema 6. ja 10. kütidiviis ning luua kavatsetav Eestimaa kütidiviis. Viimane planeeriti moodustada esialgu kahebrigaadilisena juba olemasolevate või formeeritavate eesti punaste väeosade põhjal.
1919. aasta 7. märtsil andis Eestimaa armee ülem käsu, mille põhjal lülitati 6. kütidiviisist järgnevalt märtsi keskpaigas Eesti kütidiviisi koosseisu eesti punased üksused. Sealjuures 52. Tallinna, 53. Viljandi, 54. Tartu kütipolk (ehk 1., 2. ja 4. eesti kütipolk) said nüüd nimetuseks vastavalt 1., 2. ja 3. Eestimaa kommunistlik kütipolk. Samas nimetati 6. kütidiviisi 46. kütipolk ümber 4. Eestimaa kommunistlikuks kütipolguks ning ka see kavatseti Eestimaa kütidiviisiga liita, kuid tegelikult jäi polk 6. kütidiviisi koosseisu. Ühtlasi nimetati Nõukogude Läti armee alluvuses tegutsev Võru 3. eesti kütipolk ümber 5. Eestimaa kommunistlikuks kütipolguks ning formeerimisel olev 5. eesti kütipolk – 6. Eestimaa kommunistlikuks kütipolguks. Viimane jõudis rindele aprilli teisel poolel. Eestimaa kütidiviisi koosseisus moodustati ka kaks brigaadijuhatust. Diviisi ratsaväe moodustas 1. punane eesti ratsapolk. Eesti brigaadi staap (6. kütidiviisi III brigaadi staap) kujundati märtsi teisel poolel ümber Eestimaa kütidiviisi staabiks, jäädes endiselt Petseri grupi ühe lahingulõigu etteotsa.
1. Eestimaa Kütidiviisi juhatus ja koosseisu kuuluvad polgud formeeriti Venemaa Nõukogude Vabariigi Revolutsioonilise Sõjanõukogu 13. novembri 1918.a. käskkirjaga nr 220.
Käskkirja kohaselt kuulus oli kütidiviisi koosseisu: 3 kütibrigaadi, 1 ratsapolk, 1 suurtükiväebrigaad, 1 inseneripataljon, 1 sidepataljon, väliambulants, veterinaarteenistus, hospidal ning lennuüksus.
Diviisi ettenähtud koosseisus pidi olema 1657 komandöri ning 56 668 meest, lisaks 24 338 hobust, 382 kuulipildujat ja 116 suurtükki.
Kütibrigaadi pidi koosseisunimestiku kohaselt koosnema 3 kütipolgust, 1 suurtükiväedivisjonist, 1 sapööriroodust (361 meest), juhtkonnast ning vooriroodust.
Kokku pidi kütibrigaadis olema 11 000 meest, 1700 hobust, 144 kuulipildujat, 18 miinipildujat, 8 haubitsat ja 14 suurtükki.
Suurtükiväebrigaadi koosseisus oli ette nähtud 3 kergesuurtükiväedivisjoni, 1 mortiiri-haubitsadivisjon ja 1 raskesuurtükiväedivisjon.
Kütipolgu koosseisus oli ette nähtud 3 pataljoni (igas pataljonis 3 roodu jalaväge ja kuulipildujarühm), miinipildujakomando, kuulipildujakomando, varustuskomando, sidekomando, ratsaluurekomando, meditsiiniüksus, veterinaarüksus, sapöörikomando, keemiakomando, polgukool ning juhtkond.
Kütipolgu ettenähtud koosseisus oli 106 komandöri, 3581 meest, 36 kuulipildujat ja 6 miinipildujat.
Aprilliks 1919 oli Oudovas asunud eesti kütidiviis formeeritud, kuid ettenähtud koosseisu ei saavutanud kunagi.
Diviisi juhtkond ja koosseis.
Koosseis.
Diviis koosnes kahest kütibrigaadist ja tugiüksustest:
Eestimaa kütidiviisi I brigaad (moodustati Punaarmee 6. kütidiviisi koosseisu kuulunud III (eesti) brigaadist):
Eestimaa kütidiviisi II brigaad
Diviisi 2. brigaadi koosseisu arvati:
Pataljonikomandörid: F. Teder; F. Nurmberg (august 1919–)
Diviisile allusid ka Pihkvas 1919. a moodustatud tagavarapolk (komandör Voldemar Leegen) ja 21. detsembril 1918. a moodustatud neljapataljoniline Eesti Revolutsiooniline Kaitsepolk (650 meest, komandör Karl Sammel). 10. kütidiviisi koosseisust toodi eesti diviisi üle 20. lendsalk.
Tegevus.
Eestimaa kütidiviis asus mais 1919 kaitsejoonel Pihkva rajoonis järgmiselt: 1. Tallinna kütipolk Traitsa-Mitkovitsa vahel; 2. Viljandi kütipolk Pasina-Gora vahel; 3. Tartu kütipolk Novaja-Derevnja juures. Irboska küla juures oli varus 6. eesti kütipolgu 200 meest, kes jagati teiste polkude vahel. Petseri–Pihkva vahel oli eesti küttidel 1956 meest, 27 kahuri, 51 kuulipilduja ja 1 soomusrongiga. Eesti Revolutsiooniline Kaitsepolk 300 täägiga ning tagavarapataljon paiknesid Pihkvas.
5. Võru kütipolk asus Käärakul Võrus ning 4. Narva kütipolk viidi 12. mail Põhjakorpuse vastu kaitsele Teesuusse.
20. mail algasid läbirääkimised Pihkva rindel Eestimaa kütidiviisi komandöri L. Ritti ja I brigaadi komandöri A. Aintsi ületulekuks Eesti armee poolele. Kohtumised Eesti armee esindajaga toimusid kolmel korral ning lepiti kokku plaanis, millega taheti 
vangistada ainsa hoobiga kogu Punaarmee Pihkva grupp 12 000 mehega, sealhulgas ligi 4000 eesti kütidiviisi võitlejat. 1919. aasta 24. mail asusid Eesti armee 2. Diviisi üksused rünnakule Petseri ja Pankjavitsa vahelises lõigus, lahingute käigus langes vangi Tallinna polgust ja inseneriroodust umbes 600 meest ning sõjaväe poole tulid üle diviisikomandör Leonhard Ritt, brigaadikomandör August Aints ja brigaadi staabiülem T. Maasik. Eesti kütidiviisi I brigaadi üksused jäid täielikult ilma igasuguse operatiivse juhtimiseta, katkes side armee ja kütidiviiside vahel, mis tõi kaasa üleüldise koordineerimatuse ning diviisi I brigaadi üksused taganesid kogu rindel.
Tallinna polgu riismed taganesid üle Velikaja, Viljandi polk ja 4. patarei tegid 180-kraadise pöörde ja taganesid ka Velikaja taha ning Tartu kütipolk ja 1. patarei taandusid kaitselahinguid pidades Pihkva taha. Reservis olnud 6. eesti kütipolk osutas lühiajalist vastupanu Eesti sõjaväe 2. Diviisi rünnakule, kuid tõmbus pärast lühikest lahingut tagasi ning 25. mai õhtuks vallutati Petseri Punaarmee valdusest tagasi.
Diviisi ümberformeerimine brigaadiks.
Eesti Töörahva Kommuuni Nõukogu lõpetas tegevuse 5. juunil 1919.
9. juunil 1919 formeeriti 1. Eestimaa Kütidiviis ümber Nõukogude Venemaa Läänerinne juhatuse korraldusega N 262 Üksikuks Eesti Kütibrigaadiks, brigaadikomandöriks nimetati Jakob Palvadre. 5. oktoobril 1919 formeeriti Eesti kütibrigaad ümber uuesti Eesti Kütidiviisiks.