Matti Masing

Matti Masing (sündinud 20. juulil 1953 Tartus) on eesti zooloog ja aktivist, esimene doktorikraadiga nahkhiireteadlane Baltimaades.
Elukäik.
Matti Masing lõpetas 1980. aastal Tartu Riikliku Ülikooli bioloogia-geograafiateaduskonna zooloogina. 1990. aastal kaitses ta Üleliidulise Looduskaitse Teadusliku Uurimise Instituudi juures bioloogiakandidaadi väitekirja "Eesti nahkhiired: asurkondade kaasaegne seisund ja kaitse ökoloogilised alused".
Aastail 1971–1983 töötas Matti Masing nooremteadurina Matsalu Riiklikul Looduskaitsealal (nüüdses Matsalu rahvuspargis) ning seejärel, alates 1984. aastast kuni asutuse sulgemiseni septembris 1996, teadurina Eesti Metsamajanduse ja Looduskaitse Teadusliku Uurimise Instituudis Tartus. Pärast seda tegutseb vabakutselise loodusteadlasena. 
1996. aastast on Matti Masing tegev aktivistina, tehes ettekandeid, osaledes aruteludes, avaldades kirjutisi trükis ja veebis ning filme Youtube'is mitmesugustel ühiskondlikel teemadel. 1998. aastal asutas Masing ühiskonna arendamise, loodusteaduse ja loodusharidusega tegeleva vabaühenduse Sicista Arenduskeskus. 2009–2011 töötas ta Tartu Ülikooli muuseumis kuraatorina.
2016. aastast esineb ta internetis snuukeriõpetajana.
Teadlasena.
Masing on uurinud kahepaikseid, roomajaid, mittelendavaid pisiimetajaid, nahkhiiri ja suuri maismaalimuseid Eestis ning Euroopas. Ta on juhendanud arvukalt loodushuvilisi ja üliõpilastöid, sh väitekirju. Tema õpilaste hulgas on nahkhiireteadlased Terhi Wermundsen, Lauri Lutsar, Kazimieras Baranauskas, Yrjö Siivonen, Petri Asikainen, Karri Kuitunen ja Tiit Piiskoppel. Ta on korraldanud avalikke üritusi loomastiku uuringute ja kaitse teemadel, esinenud ettekannetega teaduskonverentsidel, läbi viinud loomastiku uurimise ekspeditsioone mitmel pool Euroopas, avaldanud üle 4000 kirjatöö, sh elektroonilises meedias.
Oli 2000. aastal üks eestikeelsete imetajanimede komisjoni (EIK) asutajatest, mis haldab eestikeelsete imetajanimetuste andmebaasi. Samal aastal asutas Masing Tartu Arenduskoja, mis korraldas avalikke üritusi loodusväärtuste kaitsmiseks Tartu linnas.
Aastal 2012 käivitas ta rahvusvahelise loodusõppe projekti LENA (LEarning NAtural values in Europe). Selles Grundtvigi (Euroopa elukestva õppe ühe programmi) projektis osales viis organisatsiooni neljast Euroopa riigist.
2024. aastal ilmus temalt raamat "Nahkhiirte uurimise ajaloost Eestis (ja mitte ainult)", kus kirjutas enda ja kolleegide tegevusest loodusteaduste vallas viimase poole sajandi vältel.
Nahkhiireuuringud.
Matti Masing on Rahvusvahelise Looduskaitseliidu Liigikaitse Komisjoni käsitiivaliste eksperdirühma (IUCN Species Survival Commission Chiroptera Specialist Group) liige aastast 1987 ja muude rahvusvaheliste töörühmade (Nordic Forum for Field Herpetology, European Hedgehog Research Group, EUROBATS Scientific Panel, Livonian Bat Group) liige.
1970. ja 1980. aastail uuris Masing nahkhiirte määramistunnuseid ning kirjeldas uusi kehatunnuseid veelendlase, tõmmulendlase ja habelendlase eristamiseks. Üliõpilastöödena valmisid Matti Masingul lühimonograafiad Eestis elavate lendlaseliikide: Nattereri lendlane, habelendlane, tõmmulendlane ja veelendlane kohta ning 1984. aastal maailma esimene raamat perekonna lendlased ("Myotis") kohta.
1978. aastast osaleb ta nahkhiirte uurimises Baltimaades. 1970. ja 1980. aastail osales nahkhiirte rõngastamisel, märgistades Matsalu linnurõngastega eri nahkhiireliike. Selle töö tulemusel saadi andmeid Eestis leiduvate ränd-nahkhiireliikide liikumisulatuse kohta. Koopa-tüüpi talvituspaikades rõngastatud nahkhiired on võimaldanud määrata meie nahkhiirte eluiga, mis ulatub üle 30 aasta. Samal perioodil uuris ta nahkhiirte elutingimusi maa-alustes talvituspaikades, kirjeldades ja eristades keldri-tüüpi ja koopa-tüüpi talvituspaiku. Nendes talvituspaikades määras ta esmakordselt talvituvatele nahkhiirtele kriitilisi temperatuure.
Aastatel 1977–2001 koostas ta ühe Euroopa suurimaist ja täpseimaist pisiimetajate teaduskogudest (üle 5000 eksemplari u 50 liigist). Aastail 2009 ja 2010 toetas selle teaduskogu tööd Tartu Ülikool.
Masing on arendanud ja rakendanud metoodikat nahkhiirte asurkondade seireks nii talvituspaikades kui ka suvistes elupaikades. Aastail 1980–1989 valmistas ta ette nahkhiirte talvituskolooniate kaitse alla võtmist Tallinna ümbruse ja Kagu-Eesti tehiskoobastes. Matti Masingu ja tema kaaslaste uuringute põhjal said 1980. aastate lõpuks põhjalikult kirjeldatud nahkhiirte maa-alused talvituspaigad Eestis, mis olid aluseks nahkhiirte koopakaitsealade loomisele Eestis 1980. aastail. 1980. aastate keskel Kabli rannas ehitatud ja katsetatud nahkhiirte võrepüünis BT-7433 on üks parimaid automaatpüüniseid nende loomade eluspüügiks. 1992. aastal alustatud nahkhiirte detektoruuringud on aga aluseks nende kaitsele suvistes elupaikades, mille toetuseks koostas veebilehed "Muraste klint" (2012), "Eesti nahkhiirte tähtsad elupaigad" (2019) ja Loodusekoda. 
Ta on edasi arendanud nahkhiirte hääldiagnostikat, mis võimaldab määrata nahkhiireliike nende ultrahelilokatsiooni häälte põhjal. Alates 1992. aastast tegeleb ta nahkhiirte detektoruuringu, sh detektorloenduse metoodika arendamise ja rakendamisega kogu Euroopas, korraldades ühtlasi sellega seotud uuringuid ja loodushariduslikke üritusi. Alates aastast 2003 hõlmabki Matti Masingu teadustegevus peamiselt nahkhiirte detektoruuringuid, mille jaoks ta koostas ka spetsiaalse kodulehe Bats in Towns (nahkhiired linnades). Ta on uurinud nahkhiiri paljudes Euroopa linnades. Alates 1994. aastast koordineerib ta nahkhiirte riiklikku seiret Eestis.
Aastail 1993–1995 osales ta looduskaitseseaduse (1994) koostamisel ning loomastiku riikliku seire käivitamisel Eestis. Töötas Eesti jaoks välja väikeloomade seire metoodika kahepaiksete, roomajate, nahkhiirte, mittelendavate pisiimetajate ja suurte maismaalimuste kohta ning koostas vastavad kirjalikud juhendmaterjalid.
Aastail 1999–2007 osales ta EUROBATSi nõuandva komitee kohtumistel, nt Stockholmis 1999. aastal esitas ta kava üle-euroopalise nahkhiireuuringute infokeskuste võrgustiku loomiseks.
Detsembris 2001 korraldas Masing Eesti esimese nahkhiireuurimise konverentsi Tartus, mis oli pühendatud rahvusvahelisele nahkhiireaastale.
Töö muude imetajatega.
Euroopa uruhiirte (perekond "Microtus") uuringud 1990. aastate algul viisid kahe teisikliigi, 46 kromosoomiga põld-uruhiire ("Microtus arvalis") ja 54 kromosoomiga kuhja-uruhiire ("Microtus levis") eristamisele kolju- ja kehatunnuste põhjal. Masing kasutas selles töös uudset relatiivse diagnostika meetodit, mis võimaldas tal neid teisikliike ära tunda keerukat aparatuuri kasutamata. Neid tunnuseid kasutades oli võimalik ära muuta kuhja-uruhiire teadusnimi, milleks 1995. aastal sai "Microtus levis" Miller 1908. Nii osutus Eesti olema maailma uruhiirte diagnostikas esirinnas.
Teisikliikide diagnostika valdkonnas uuris Masing ka Euroopa siile, leides uusi määramistunnuseid hariliku siili ("Erinaceus europaeus") ja lõunasiili ("Erinaceus roumanicus") eristamiseks.
Isiklikku.
Matti Masingu vanemad olid loodusteadlased Viktor Masing ja Linda Poots.
Välislingid.
Eesti keeles:
Inglise keeles: