Kenti kuningriik

Kenti kuningriik (vanainglise "Cantaware Rīce"; ladina "Regnum Cantuariorum") oli varakeskaegne kuningriik seal, kus nüüd on Kagu-Inglismaa. Arvatavasti asutati see teadmata ajal 5. sajandil Mandri-Euroopast pärit germaani hõimu jüütide poolt, kellest mõned asusid Britanniasse pärast roomlaste lahkumist. See oli üks seitsmest traditsioonilisest anglosaksi kuningriigist, kuid see kaotas oma iseseisvuse 8. sajandil, kui sellest sai Mercia alamkuningriik. 9. sajandil sai sellest Wessexi alamkuningriik ja 10. sajandil sai see Wessexi juhtimisel loodud ühendatud Inglismaa kuningriigi osaks. Selle nimi on edasi kestnud kui Kenti krahvkond.
Rooma-Briti Cantion/Cantium.
Kenti juured on hämarad, kuid kohanimi on esmalt tõendatud kreeka keeles Pythease kirjutiste fragmentides kui "Kantion", nagu on edastatud järelpõlvedele hilisemate kirjameeste, näiteks Straboni ja Diodorose poolt. Nendes varajastes fragmentides viidatakse seda kui ühte kolmest Britannia nurgast, olles lähim Galliale ja Germaaniale. Julius Caesar tungis piirkonda aastatel 55 ja 54 eKr ja võitis vastavalt oma märkmetele arvukalt tähtsaid lahinguid, kuid oli võimetu kindlustama oma saavutusi ja tuli tagasi Galliasse, tegemata ühtegi reaalset vallutust. Caesar viitas Cingetorixile, Carviliusele, Taximagulusele ja Segovaxile, kes kõik pidid olema aastal 54 eKr samaaegselt "Cantium"i kuningad, oletatavasti võis see olla jagatud nelja hõimu vahel. Piirkonna hilisemad kuningad on tuntud nende müntide järgi, sealhulgas Dubnovellaunus, Vodenos, Eppillus ja Adminius.
Roomlased vallutasid selle osa Britanniast aastal 43 pKr, selleks ajaks oli Kent täielikult catuvellaunide hõimu kontrolli all, kelle südamaa asus Thamesist põhjas, Hertfordshire'is ja Essexis. Arvamused erinevad, kas roomlased randusid Kentis, Hampshire'is või mõlemas; kui nad randusid Kentis, on tõenäoline, et lahingud võideldi Medway, siis Thamesi jõel, kui roomlased marssisid sisemaale catuvellaunide pealinna Colchesteri (Camulodunumi) suunas. Ei ole ülestähendusi edasistest hädadest Kentis Rooma võimu all ja pole teada, kas Kenti rahvas osales Boudicca kuulsas mässus aastal 61 pKr. Neli Kenti hõimu liideti kokku ühte "civitas" Cantiaci, mis tähendab "Kenti rahvas", ja nende kohalik pealinn oli Durovernum, tänapäeva Canterbury, rauaaja oppidumi kohas, mitte kaugel varasemast linnamäst Bigbury Ringsis.
Hilisel Rooma ajal oli Kenti rannajoon osa sellest, mis oli tuntud kui "litus saxonicum" või Saksi rannik. Pärast viimaste Rooma leegionide evakueerimist Britanniast teatab kohalik pärimus palju hiljem, et hulk jüütide laevu randus Britannias. Brittide valitsev nõukogu pakkus neile tasu "föderaadi" teenuste eest, kaitsmaks riiki põhjas piktide ja skottide sissetungide eest. Legendi kohaselt lubati neile varusid ja pakuti Ruoihmi saar (nagu algselt kirjutas Nennius) – nüüd tuntud kui Isle of Thanet – igaveseks kasutuseks nende tegevuse baasina. "Anglosaksi kroonikas" on üles tähendatud, et nende juht Hengist soovitas:
Võta mu nõu kuulda ja sa ei pea kunagi kartma vallutust ühegi mehe või rahva poolt, minu rahvas on tugev. Kutsun ka oma poega ja tema nõbu võitlema iirlaste [skottide] vastu, kuna nad on head sõdalased.
Ilmselt ründasid jüüdid vaenlast ja tõid vajaliku leevenduse ahistatud Rooma-Briti kogukondadele põhjas. Monmouth'i Geoffrey lennuka "Historia Regum Britanniae" järgi naitus brittide kuningas Vortigern Hengisti tütre Rowenaga, "civitas" Cantiaci (Kent) oli pruudiluna.
Gwrangon oli Nenniuse järgi Vortigerni ajal "Ceint" kuningas. Sõna 'kuningas' võib olla eksitav ja tundub, et Cantiaci 'provintsi' valitsesid vastavalt Rooma tavale koos tsiviilkuberner (Gwrangon?) ja sõjaline kuberner ja et Hengistist sai uus sõjaline kuberner.
Sisemaiste barbaritugikohtade loomine muutis ulatuslikud rannikukindlustused "Saksi rannikul" peaaegu kasutuks, nagu kurtis 6. sajandi briti munk Gildas.
Jüüdid hakkasid tegema üha kasvavaid nõudmisi varustusele oma võõrustajatele, kes muutusid üha killustunumaks ja tõrksamaks. Iga kord, kui britid ähvardasid varustamisest loobuda, ähvardasid jüüdid murda liidu ja laastada maa. Vortigerni poeg Vortimer kogus armee ja ründas jüüte. Vortimer hukkus Aylesfordi lahingus koos Kenti jüüdist kaasvalitseja Horsaga. Järgmisel aastal rünnati jüüte taas Crecganfordi lahingus.
Räägitakse, et leidis aset söömaaeg näiliselt rahulepingu kinnitamiseks brittide ja nende germaani vaenlaste vahel, mis võib olla seotud tänapäevase Essexi loovutamisega. Lugu räägib, et "saksid" – arvatavasti ka anglid ja jüüdid – saabusid söömaajale relvastatult, üllatades britte, kes tapeti. See sündmus ristiti Monmouthi Geoffrey poolt "Pikkade nugade ööks" ja on esimene sündmus, mis kannab seda nime. Ainus pääsenu sellest veresaunast olla olnud Vortigern ise. Selle sündmuse säilinud ürikute ja selles osalenud isikute ajalooline tõepärasus on oletuslik, kuna tekstilised tõendid on nõrgad ja algavad alles 7. sajandil.
Vortigerni juhitud brittide valitsus lagunes ja kodusõda levis üle riigi. Rohkem tegevust oli Wippedesfleoti lahingus, kuid Kenti ei saadud kunagi tagasi. Sealt edasi oli rahustatud "Ceint" territoorium tuntud kui "Cantware", "Kenti elanikud", ja selle kuningad järgisid oma põlvnemist Hengistist.
Kaks kultuuri.
Arheoloogid, Nowell Myresi jälgedes, leidsid Kentis kaks erinevat peamist Rooma-järgse perioodi eelkristlikku kultuuri, mis on tuvastatavad nende ebaühtlaste hauapanuste järgi. Vaesem nendest kahest kultuurist, harrastades ikka vahetevahel tuhastamist, näitab oma keraamika sarnasust ja oma sõlgi koos sakside ja friisidega. Teine kultuur Myres eristub oma frangi tehnikas potikedra keraamikaga ning väärismetallide, granaadi, klaasi, ametüsti ja muu luksusega isiklikes ehetes. See teine kultuur eristub ka oma metallitöö tehnikate oskustega emailis, niellos ja filigraanis, oskusega, mis on võrratu mujal Rooma-järgses Britannias. Kriitiline lahendamata probleem varajases ajaloos on nende kultuuride suhe, kattumine ajas. Üks seletus, mille võttis omaks H.R. Loyn, väidab, et frangipärane materiaalne kultuur esindab föderaatide ja nende järglaste rikkama kultuuri jäänukeid, vaesem kultuur püstitas talusid sõjalise aristokraatia kaitse all, mis laienes oma baasist Ida-Kentis, Isle of Thanetis ja Canterburys.
Ajalooline periood.
Esimene kindlalt dateeritud sündmus kuningriigis on Augustinuse saabumine koos 40 mungaga aastal 597. Võib-olla selle pärast, et Kent oli esimene kuningriik Inglismaal, mille rajasid germaani sissetungijad, oli see varajasel anglosaksi perioodil suhteliselt võimas. See on ainus anglosaksi kuningriik, milles oli 7. sajandil kaks piiskoppi; isegi tänapäevase Kenti krahvkonna ida- ja lääneosas on mõningaid kultuurilisi erinevusi. Olles ainus Inglismaa osa, mida ei võetud normannide sissetungil jõuga, on sellel ladinakeelne moto "Invicta".
Kent saavutas oma suurima võimu Æthelberhti ajal 7. sajandi alguses: Æthelberhti tunnistati bretwaldana kuni tema surmani aastal 616 ja ta oli esimene anglosaksi kuningas, kes võttis vastu kristluse, samuti esimene, kes avaldas kirjutatud seadustekogu, aastal 616. Tal olid suhted frankidega ja tema kuninganna Bertha (kristlane) oli frank. Pärast tema valitsemisaega hakkas Kenti võim vähenema: umbes aastaks 650 näivad Kenti üle domineerivat palju võimsamad anglosaksi kuningriigid.
Aastal 686 vallutati Kent Wessexi Cædwalla poolt; samal aastal tapeti Cædwalla vend Mul Kenti mässus ja Cædwalla tuli taas kuningriiki laastama. Pärast seda langes Kent korratusse. Mercia toetas klientkuningat nimega Oswine, kuid näib, et tema valitses vaid umbes kaks aastat, pärast mida sai kuningaks Wihtred. Wihtred, kuulus Wihtredi õiguse poolest, tegi palju kuningriigi taastamiseks pärast eelnevate aastate laastamist ja rahutusi, ning aastal 694 tegi ta rahu läänesaksidega, makstes Mul'i tapmise eest kahjutasu.
Kenti ajalugu pärast Wihtredi surma aastal 725 on üks killustumine ja kasvav segadus. Järgneva 40 aasta jooksul valitses tavaliselt kaks või isegi kolm kuningat samaaegselt. See võis olla seda sorti jagunemine, mis tegi Kenti Mercia Offa kasvava võimu esimeseks sihtmärgiks: aastal 764 saavutas ta Kenti suhtes ülemvõimu ja hakkas seda valitsema klientkuningate kaudu. 770. aastate alguses ilmnes, et Offa püüdis valitseda Kenti otse, ja järgnes mäss. Lahing võideldi Otfordi juures aastal 776, ja kuigi tulemuse kohta pole ülestähendusi, vihjasid järgnevate aastate asjaolud, et Kenti mässulised võitsid: Ecgberht II ja hiljem Ealhmund näivad olevat valitsenud Offast sõltumatult peaaegu järgneva kümnendi. See ei jäänud siiski kestma, kuna Offa taastas kindlalt oma võimu Kenti üle aastal 785.
Aastatel 785–796 valitses Mercia Kenti otse. Aastal 796 Offa suri ja sellel Mercia nõrkusehetkel oli Eadberht Præni juhitav Kenti mäss ajutiselt edukas. Offa lõplik järglane Coenwulf vallutas Kenti siiski aastal 798 uuesti ja pani oma venna Cuthredi kuningaks. Pärast Cuthredi surma aastal 807 valitses Coenwulf Kenti otse. Mercia võim asendus Wessexi võimuga aastal 825 pärast viimase võitu Ellanduni lahingus ja Mercia klientkuninga Baldredi minemaajamist.
Aastal 892, kui kogu Lõuna-Inglismaa oli ühendatud Alfred Suure alla, oli Kent katastroofi äärel. Sada aastat varem olid paganlikud viikingid alustanud oma röövretki Britanniasse: kõigepealt ründasid nad Lindisfarne'i Northumbria rannikul, tappes mungad ja hävitades kloostri. Siis tegid nad edukaid retki kaugemal lõunas, kuni aastal 878 võitis neid kohutav Alfred, sõlmides hiljem lepingu, mis lubas neil asuda East Angliasse ja kirdesse. Siiski olid nende kaasmaalased Taani kodumaalt ikka veel liikvel ja 880. aastate lõpul oli väga kogenud sõjapealik Hastein kogunud Põhja-Prantsusmaale suure väe, piiras Pariisi ja võttis Bretagne'i poolsaare.
Üle 350 viikingilaeva seilas aastal 892 Boulogne'ist Kenti lõunarannikule. Tohutu armee, 5000 – 10 000 meest koos naiste, laste ja hobustega tuli selleks ajaks kadunud Limeni estuaarile ja ründas sakside kindlustust üksildase St Rumwoldi kiriku juures Bonningtonis, tappes kõik seesolijad. Siis nad lahkusid ja ehitasid järgmise aasta jooksul oma hiiglasliku linnuse Appledore'i. Sellest kuuldes murdsid kohalikud taanlased East Anglias ja mujal oma lubadusi Alfredile ja tõusid üles ühinema. Esmalt tegid nad välkretki Appledore'ist välja, ühel neist tegid nad maatasa suure asula, Seleberhtes Cert (tänapäeva Great Chart Ashfordi lähistel); hiljem liikus kogu armee edasi sisemaale ja osales arvukates lahingutes inglastega, kuid nelja aasta pärast nad loobusid. Mõned taandusid East Angliasse ja teised läksid tagasi Põhja-Prantsusmaale. Neist said esivanemad normannidele, kes tulid vähem kui kaks sajandit hiljem võidukalt tagasi.