Saarmaslased

Saarmaslased ("Lutrinae") on kärplaste alamsugukond.
Saarmaslased on poolveelise eluviisiga. Neid on 14 liiki 7 perekonnas.
Taksonoomia.
Taksoni autor on Charles Lucien Jules Laurent Bonaparte (1838).
Välimus ja anatoomia.
Kõigil saarmaslastel on pikk kere, lühikesed jalad ujulestadega varvaste vahel, pikk tugev saba ja nüri koonuga ümar pea. 
Saarmaslaste seas on kõige suuremad kärplased hiidsaarmas ja kalaan (pikkus umbes 1 m, kehamass 22–45 kg). Nagu kõigil kärplastel, on saarmaslastel isane umbes veerandi võrra suurem kui isane. 
Karv on ühtlaselt pruunikashall, mõnikord kergelt täpiline ja sageli "krae" või kõhu piirkonnas pisut heledam. Nende karvastik on üks tihedamaid (üle tuhande karva ruutmillimeetri kohta). Pikad pealiskarvad kaitsevad tihedat pehmet aluskarvastikku, mistõttu neil säilib ka pikemal vees viibimisel keha ümbritsev isoleeriv õhukiht. 
Vees olles saavad nad oma väikesed kõrvad ja sõõrmed sulgeda.
Levik.
Saarmaslased on levinud kogu maailmas. Nad puuduvad ainult Austraalias ja kaugetel saartel.
Elupaigad.
Nad on suurepärased ujujad ja sukeldujad ning asustavad igasuguseid siseveekogusid ja isegi kaljuseid mererandu. Reeglina ei kohta neid kunagi veekogudest kaugemal kui 500 m. 
Mõnikord peidavad nad end küll teiste loomade mahajäetud urgudesse või kivide alla, aga neil on vähemalt üks kindel urg veest väljas. Sissekäik võib olla vee all, urg ise on aga alati veejoonest kõrgemal. Mõned liigid rajavad isegi mitu kambrit. 
Saarmaslased elavad territoriaalselt. Isasel on reeglina suurem territoorium kui emasel, aga isase ja emase territooriumil võib olla ühisosa. Samast soost liigikaaslased aetakse enamasti ära. 
Eluviis.
Saarmaslased ujuvad tagajalgade ja saba liigutuste abil. Nad võivad jääda vee alla kuni kaheksaks minutiks. Maal liiguvad nad sageli joostes ja libideses. Elupaigana eelistavad nad küll vett, aga võivad vajaduse korral pikalt maad mööda liikuda, näiteks kui nad talvel otsivad jäävaba vett. Maa peal võivad nad liikuda kuni 29 km/h. 
Saarmaslastel võib olla päevane või öine eluviis, enamasti aga on neil öine eluviis.
Saarmaslased on kiskjad, nagu teisedki kärplased. Toidu saavad nad enamasti veest: see koosneb kaladest ning konnadest, krabidest jt selgrootutest. Saarmaslastel on väga kiire ainevahetus – näiteks peab saarmas ööpäevas sööma 15% oma kehakaalust, kalaan koguni 20–25% sõltuvalt kehatemperatuurist. 10-kraadises vees peavad nad ellujäämiseks püüdma umbes 100 g kala tunnis. Enamik liike peab jahti 3–5 tundi ööpäevas, imetavad emased kuni 8 tundi. 
Saarmaslastel on hästi välja arenenud anaalnäärmed. Nad märgistavad oma territooriumi piire, andes tõenäoliselt teada oma tugevusest ja paaritumisvalmidusest (indlus). Isased elavad reeglina üksi, emased koos poegadega moodustavad kuni järgmise tiinuseni sageli pere. Paaritumine toimub enamasti hilistalvel või varakevadel ning aprillis või mais sünnib üks kuni viis poega. Pojad kaaluvad sündides umbes 130 g ja silmad avanevad neil umbes kuuvanuselt. Umbes kahekuuselt hakkavad nad ujuma õppima. Umbes aastaselt lahkuvad nad ema juurest ja teisel või kolmandal eluaastal saavad suguküpseks. 
Ohustatus.
Saarmaslased kannatavad elupaikade hävitamise, veereostuse, insektitsiidide kõrge kontsentratsiooni, küttimise ja ülepüügi tõttu. 
Süstemaatika.
Järgmine kladogramm näitab saarmaslaste sisemist süstemaatikat:
Et "Aonyx", "Amblonyx" ja "Lutrogale" moodustavad saarma perekonnaga ("Lutra") ühe klaadi, on tehtud ettepanek need perekonnad saarma perekonnaga sünonümiseerida.
Väljasurnud liigid.
Alamsugukond saarmaslased "Lutrinae"
Inimese suhted saarmaslastega.
Küttimine.
Saarmaslasi on karusnahkade pärast kütitud hiljemalt 18. sajandist. Algul kütiti neid viskodade, noolde, võrkude ja püünistega, hiljem hakati kasutama lõkse ja püsse.
Hiinas kandsid saarmanahkseid rõivaid keisrid ja rikkad inimesed. Saarmasabadest tehti meeste kübaraid ja vöösid. Saarmanahast tehti isegi laste käpikuid.
Saarmaid on kütitud ka koertega, eriti saarmakoertega. Aastatel 1958–1963 peeti Inglismaal ja Walesis 11 saarmajahti, mille käigus tapeti 1065 saarmast. Hinnatud trofee oli saarma peeniseluu, mida kanti |lipsuklambrina.
Metsloomadega kauplemise seirevõrgustiku Traffic andmetel on saarmaslased suures ohus Kagu-Aasias ja nende levila on kahanenud. Nende arvu kahanemine tuleb sellest, et neid kütitakse nahkade pärast.
Saarmastega kalapüük.
Palju põlvkondi on Bangladeshi lõunaosas kasvatatud silesaarmaid ja kasutatud neid kalade võrku ajamiseks.
Saarmaslaste rünnakud inimesele.
Ajavahemikus 1875–2010 toimus teadaolevaid saarmarünnakuid kõige rohkem USA-s Floridas, kus inimeste ja saarmaslaste arv on alates 2000. aastast oluliselt kasvanud. Enamik rünnanud saarmaslasi olid kanada saarmad. Kokku on teada 42 juhtumit, üks lõppes surmaga ja üks raske vigastusega. 36 protsendil rünnanud saarmaslastest leiti marutõbi. 80% inimestest, keda saarmaslane on hammustanud, ei pöördu arsti poole.
Loomade heaolu rühmade sõnul ründavad saarmaslased inimesi harva, kui nad pole ohus. Novembris 2021 varitses üle 60-aastast Briti meest, kes oli Singapuri botaanikaaias varahommikusel jalutuskäigul, umbes 20 saarmaslast. Kuigi mees kaalus üle 80 kg, trampisid saarmaslased tal otsas ja hammustasid teda, nii et ta ei saanud ilma päästja abita püsti tõusta. Mees arvas, et võib-olla oli mõni jooksja enne mõnele saarmaslasele peale astunud, ja soovis, et see koht oleks paremini valgustatud.
Ülemaailmne saarmaslaste päev.
Ülemaailmset saarmaslaste päeva tähistatakse alates 2014. aastast mai viimasel kolmapäeval.