Ikonoklasm Bütsantsis

Ikonoklasm Bütsantsis (kreeka keeles Εἰκονομαχία, "Eikonomachía", sõna-sõnalt 'võitlus piltide vastu') oli Bütsantsi impeeriumi raputanud religioosne, poliitiline ja sotsiaalne konflikt, mis toimus kahel perioodil: esimene ikonoklasm aastatel u 726–787 ja teine ikonoklasm aastatel 815–843. Konflikti keskmes oli vaidlus religioossete kujutiste – ikoonide – valmistamise ja austamise üle.
Konflikti osapooli nimetatakse ikonoklastideks ('pildipurustajad'), kes keelasid piltide kasutamise, ning ikonoduulideks ehk ikonofiilideks ('pildiaustajad'), kes kaitsesid ikoone. Tänapäeva arusaam konfliktist on keeruline, kuna peaaegu kõik säilinud kirjalikud allikad pärinevad võitnud poolelt – ikonofiilidelt, kes kujutasid oma vastaseid hereetikutena.
Põhjused ja ajalooline kontekst.
Ikonoklasmi teke oli mitmetahuline protsess, mille taga olid nii teoloogilised, poliitilised kui ka sotsiaalsed põhjused.
Teoloogiline taust ja varakristlik traditsioon.
Ikonoklastide peamine teoloogiline argument tugines Piibli pildikeelule, eriti teisele käsule: "Sa ei tohi enesele teha kuju ega mingisugust pilti..." (2Ms 20:4, 5Ms 5:8). Kaasaegsete uurijate (nt Richard Price) hinnangul ei pidanud ikonoklastid ennast uuendajateks, vaid vastupidi – traditsiooni taastajateks. Nad osutasid asjaolule, et piltide kultuslik kasutamine (st nende austamine jumalateenistustel) oli Nikaia-eelsete kirikuisade poolt laialdaselt hukka mõistetud ning varane kristlus oli suures osas anikooniline (pildivastane). Ikonoklastid osutasid lisaks sellele, et nn "kirikuisade kuldajastust" ei olnud kedagi, kes pooldanuks piltide kultuslikku kasutamist. Ikonoklastide uskumus ja eesmärk oli pöörduda tagasi apostelliku ja varakristliku "puhta" usu juurde.
Ikonofiilide vastus, mis tugines varakeskaja traditsioonile ja hiljutisemale nn inkarnatsiooni teoloogiale, oli ikonoklastide vaatest vastuolus kristliku kiriku pärimuse ja Piibliga. Kirikuloo ekspert Richard Price on hinnanud ikonofiilide seisukohta sisuliselt "ajaloo eitamiseks" ("virtually a denial of history"), kuna nad eirasid varakristliku kiriku hoiakuid ja pärandit.
Poliitiline ja sõjaline kriis.
7. sajandi lõpul ja 8. sajandi algul tabasid Bütsantsi impeeriumi laastavad sõjalised kaotused islami kalifaadile, mis viisid suurte alade, sealhulgas Süüria, Egiptuse ja Põhja-Aafrika, kaotuseni. See tekitas impeeriumis sügava kriisitunde ja apokalüptilise meeleolu, et Jumal karistab riiki mingi ränga patu eest. Keiser Leo III, kes oli pärit impeeriumi idaosast ja edukas kindral, nägi selle patuna just laialt levinud ikoonide austamist. Islami kultuuri täielik pildivastasus, kuid eeskätt moslemite edukus lahinguväljas, võis olla üks tegur, mis mõjutas arusaama, et pildikeeld on Jumalale meelepärane.
Keisrivõimu ja kiriku suhe.
Ikonoklasm oli ka poliitiline vahend keisrivõimu tugevdamiseks. Ikoonide austamine oli eriti sügavalt juurdunud kloostrites, mis olid 8. sajandiks muutunud ülirikkaks, mõjukaks ja suures osas keisrivõimust sõltumatuks jõuks. Keisrid, eriti Constantine V, kasutasid ikonoklasmi ettekäändena, et rünnata kloostrite autonoomiat, konfiskeerida nende varasid ja allutada kirik kindlamalt riigi kontrollile.
Vaidluse teoloogiline tuum.
Vaidlus ikoonide üle ei piirdunud pildikeeluga, vaid puudutas kristoloogia kõige sügavamaid küsimusi.
Ikonoklastide argumentatsioon.
Ikonoklastide peamine argument, mis sõnastati Hieria kirikukogul (754), oli see, et Kristust on põhimõtteliselt võimatu kujutada. Nende loogika oli järgmine:
Nende järeldus oli, et ainus tõeline Kristuse "ikoon", mille ta ise on andnud, on armulaualeib ja -vein.
Ikonoduulide argumentatsioon.
Ikoonide kaitsjate vastulause, mille sõnastas peamiselt Johannes Damaskusest ja hiljem Theodoros Studites, sai hilisema õigeusu teoloogia nurgakiviks.
Ikonoklasmi kaks perioodi.
Esimene ikonoklasm (726–787) ja keisrinna Irene.
Konflikt algas umbes 726. aastal keiser Leo III valitsusajal ja muutus eriti intensiivseks tema poja Constantine V ajal. Periood lõppes keisrinna Irene (valitses regendina alates 780, ainuvalitsejana 797–802) võimuletulekuga. Irene oli intelligentne, kuid poliitiliselt halastamatu ja võimuahne naine. Oma võimu kindlustamiseks lasi ta 797. aastal omaenda poja, keiser Constantine VI, vangistada ja torgata tal silmad peast, et muuta ta valitsemisvõimetuks. See tegi temast esimese naise, kes valitses Bütsantsi impeeriumi täieõigusliku keisrina ("basileus").
Tema eestvedamisel kutsuti 787. aastal kokku Nikaia II kirikukogu. Selle oikumeeniline staatus on aga problemaatiline, kuna osalema kutsuti vaid Irene hoolikalt valitud pooldajad ning selle eesmärk oli hukka mõista kõik teisitimõtlejad. Kirikukogu taastas ikoonide austamise ja defineeris selle teoloogilised alused, kuid selle otsused kutsusid esile tugeva vastuseisu Läänes.
Teine ikonoklasm (815–843) ja selle lõpp.
Pärast paarikümneaastast pausi taastas keiser Leo V 815. aastal ikonoklastliku poliitika. See teine periood oli aga vähem intensiivne. Konflikt lõppes lõplikult 843. aastal, kui keisrinna Theodora taastas ikoonide austamise. Seda sündmust hakati õigeusu kirikus tähistama kui "Õigeusu triumfi", mis märgistas ikonoklastliku vaidluse lõppu ja ikonofiilide teoloogia lõplikku võitu kirikus.
Tagajärjed.
Küsimus kunstipärandi hävitamisest.
Traditsiooniliselt on arvatud, et ikonoklasmi käigus hävitati süstemaatiliselt peaaegu kogu varasem Bütsantsi kunstipärand. Kaasaegsed uurijad, nagu Leslie Brubaker ja Liz James, on selle pildi aga kahtluse alla seadnud. Arheoloogilisi tõendeid laiaulatusliku ja vägivaldse hävitustöö kohta on vähe. Tõenäolisemalt ei toimunud mitte niivõrd piltide purustamine, kuivõrd nende eemaldamine, ülevõõpamine või asendamine neutraalsemate motiividega, näiteks ristidega või ilmalike stseenidega. Kõige verisemad kirjeldused piltide purustamisest pärinevad ikonofiilidelt endilt ja on tõenäoliselt osa propagandast, et näidata oma vastaseid barbaarsetena.
Reaktsioonid Läänes ja lõhe süvenemine Roomaga.
Kuigi Rooma paavstid olid ikoonide pooldajad, tekitasid Nikaia II kirikukogu otsused ja keelekasutus Frangi riigis tugevat vastuseisu. Karl Suure õukonna teoloogid koostasid vastuseks teose "Libri Carolini", mis mõistis hukka nii ikonoklastide pildirüvetamise kui ka ikonoduulide "ebajumalikuna" näiva piltide austamise. Frangid leidsid, et pildid on lubatud vaid hariduslikul ja dekoratiivsel eesmärgil, kuid igasugune austusavaldus neile on vale. Frankfurdi sinodil (794) mõistsid frangi piiskopid Nikaia II otsused ametlikult hukka. See teoloogiline konflikt süvendas veelgi lõhet ladinakeelse Lääne ja kreekakeelse Ida vahel ning kiirendas paavstide poliitilist eemaldumist Bütsantsist ja lähenemist frankidele.
Bütsantsi kunsti ja teoloogia defineerimine.
Pärast konflikti lõppu sai ikoonist Bütsantsi õigeusu keskne ja teoloogiliselt defineeritud osa. See pani aluse uuele kunsti õitsengule, mida tuntakse Makedoonia renessansina.
Mõju reformatsioonile.
Bütsantsi ikonoklasmi teoloogilised argumendid ja ajalugu mõjutasid hilisemat reformatsiooniliikumise pildirüüstet Euroopas.