Pentti Haanpää

Pentti Mikael Haanpää (14. oktoober 1905 Pulkkila vald – 30. september 1955 Pyhäntä vald) oli soome kirjanik, keda tuntakse eeskätt novellistina. Haanpää kirjutas üle 360 novelli ja kümme romaani, millest osa on avaldatud postuumselt. 
Elukäik.
Haanpää sündis perekonna esiklapsena Põhja-Pohjanmaal Pulkkila vallas Leskelä külas (Leskelä läks hiljem Piippola valla koosseisu). Suguvõsa oli ühiskondlikult ja kirjanduslikult aktiivne. Pentti vanaisa Juho Haanpää oli põllumees ja Soome maapäeva liige, kes avaldas J. Haanpää nime all raamatud "Mitä puuttui?" ja "Matin-mutka". Pentti isa oli kaupmees Mikko Haanpää, ema oli Maria Susanna, neiupõlvenimega Keckman. Pentti Haanpää ise tegi algaja kirjanikuna kaastööd esialgu ajakirjale Pääskynen ning hiljem väljaannetele Nuori Voima ja Panu.
Pentti Haanpää uppus 30. septembril 1955 Pyhäntä vallas Iso Lamujärvil kalal olles. Kahe nädala pärast oleks ta saanud 50-aastaseks.
Looming.
Haanpää esimene novellikogu "Maantietä pitkin" ("Mööda maanteed") ilmus 1925. aastal. Arvustused olid kiitvad. Teda võrreldi koguni Aleksis Kiviga ja temalt oodati palju.
1928. aastal ilmunud jutukoguga "Kasarmus ja õppeväljal" ("Kenttä ja kasarmi") nii libedalt ei läinud. Teos põhines tema sõjaväekogemustel. Haanpää algne kirjastaja WSOY nõudis autorilt, et ta eemaldaks raamatust "brutaalseid" kohti, kuid Haanpää keeldus. Ta vastas: "Pilt ei saa olla ilusam, kui on modell."
Lõpuks avaldas raamatu väike vasakpoolne kirjastus Kansanvalta. Raamat tekitas eriti äärmusparempoolsetes ringkondades sügavat avalikku pahameelt, ning isegi tavaliselt leplik Mika Waltari pidas vajalikuks avaldada oma, "õigem" vaatenurk vabariigi sõjaväele ("Siellä missä miehiä tehdään", "Seal, kus tehakse mehi", 1931). Siiski oli teosel juba omal ajal kaitsjad, kes kiitsid selle realistlikkust, näiteks Huugo Jalkanen (Uuden Suomen Iltalehti), Antero Kajanto (Suomen Sosialidemokraatti), anonüümne retsensent ajalehes Liitto ja H-a Savon Sanomates. Tagantjärele on hinnatud, et Haanpää oli näidanud noore vabariigi sõjaväe tegelikke probleeme ja sealset ebaõiglust.
1930ndate esimesel poolel kommenteeris Haanpää oma teostes aktiivselt "pula-aika" ja selle ilminguid. Pärast Nivala hobuserahutusi avaldas ajaleht Tulenkantajat, mida toimetas Erkki Vala, Haanpää dialoogid "Pulamiehet puhelevat" ja "Pulamiehet lähtevät liikkeelle", mille tõttu esitati ajakirjale süüdistus "avaliku ametliku ja seadusliku ühiskonnakorra halvustamises". 1935. aasta aprillis mõistis Turu õuekohus Haanpääle ja Valale rahatrahvi ning vastavad lehenumbrid konfiskeerimisele riigi kasuks.
Haanpää jätkas kompromissitut joont ja sattus oma vaadete tõttu kuni 1940ndateni põlu alla. Tal oli raske leida oma töödele kirjastajaid. Paljud tema tähtteosed avaldati alles pärast tema surma. 1931. aastal kirjutatud romaani "Noitaympyrä" ("Nõiaring"), mida Haanpää on nimetanud oma parimaks teoseks, pakkus ta Otavale, WSOY-le ja Minervale, kuigi talle oli selge, et seda 1930ndatel ei avaldata. 1937. aastal hakkas Jyväskylä kirjastus Gummerus Haanpää teoseid avaldama, kuid ainult selliseid, "milles kriitika ei saaks näha poliitilist seisukohavõttu, mis Teie puhul on alati arvesse võetav asjaolu".
Haanpää loomingut on aastakümnete jooksul hakatud üha enam hindama.
Sõjaväesse kriitiliselt suhtunud Haanpää teenis Talvesõjas püssimehena, osaledes Salla lahingutes ja Pelkosenniemi lahingus ning Jätkusõjas tagalateenistuses. Sõda tähendas talle kannatusi, hirmu ja kurnatust. Vaherahuajal hakkas Haanpää maine taastuma, kui Otava avaldas tema Talvesõja-ainelise teose "Korpisotaa", mis oli saanud kirjastuse sõjakirjelduste võistlusel auhinnalise koha. Oma Jätkusõja-aegsetest läbielamistest kirjutas Haanpää kogumikus "Yhdeksän miehen saappaat" ("Üheksa mehe saapad").
Pärast sõda ilmunud kogumik "Jutut" ("Jutud"), mis sisaldab tema parimaid novelle, kindlustas tema staatust hinnatud meistrina ja normaliseeris tema suhted kirjastajatega, nii et varem boikoteeritud tööd paigutati nüüd kogutud teostesse.
1953. aasta kevadel tegi Haanpää oma ainsa välisreisi, Sylvi Kekkose juhitud Soome kultuuridelegatsiooni koosseisus Hiinasse. Kaks kuud kestnud reisi muljetest avaldas ta 1954. aastal reisikirja "Kiinalaiset jutut" ("Hiina jutud"). Sylvi Kekkose reisipäeviku järgi põhjustas Haanpää rohke alkoholitarvitamine reisi ajal tülisid. Peale selle tekkis suhe Haanpää ja delegatsiooni kuulunud Soome–Hiina seltsi sekretäri Aune Laatikaise vahel. "Hiina juttude" retseptsioon oli vastuoluline. Eriti kodanlikud ja sotsiaaldemokraatlikud kriitikud süüdistasid Haanpääd võõrustajate meelitamises ega märganud Haanpääle omast irooniat. Tegelikult suhtus Haanpää nähtusse ja kogetusse kriitilisemalt kui ükski teine Soome delegatsiooni liige. Selles suhtes erinevad "Hiina jutud" tonaalsuselt teise delegatsiooniliikme kirjanik Matti Kurjensaari teosest "Kiinalaineb päiväkirja" ("Hiina päevik").
Näiteks Fuzilingi paisu ehitusel, kus mulda tassiti efektse vaatepildina korvidega pikkades ridades, kahtlustas Haanpää, et tegu oli vaid Soome külalistele korraldatud etendusega: "Kas see võimas vaatepilt õhtupimedas heledate elektrilampide valguses Fuzilingi augu serval, oli mingi näitemäng? Kas see oli lavastus? Lavastaja, kes suutis nii suurt massi nii oskuslikult liikuma panna, pidi olema tõeline professionaal. Seda etendust tasus vaadata. See jääb kauaks meelde." Haanpää ka põhjendas oma umbusku. Töötegijaid oli tarbetult palju ja meetodid ebaefektiivsed: "Kas tõesti ei oleks lihtsalt käru ja plank olnud mullatöödeks tõhusamad vahendid kui see tatsuv tants kandepuu ja korviga õlal?"
Delegatsiooni kahe 2001. aastal veel elus olnud liikme sõnul oli Haanpää vaikne reisikaaslane: "Rääkis ainult siis, kui temaga räägiti, ja alati mitte ka siis." Otava avaldas "Hiina jutud" Esko Viirreti toimetatud uustrükina 2001. aastal ning sellele lisati Haanpää Hiina-reisi päevikud, mis olid leitud tema tütre pärandist 1997. aastal.
Haanpää loomingus korduvad teemad on ühiskonna probleemid, maaelu ja maainimesed ning loodus ja selle ringkäik, maa ja maataolek. Kogu elu kodukandis elanud Haanpää oli selgelt Põhja-Soome kirjanik.
Haanpää loomingule oli iseloomulik realism ja ühiskonnakriitika. Ta oli ka üks Soomes haruldasi kelmiteema arendajaid, kujutades erakordselt kavalalt elus toimetulevaid tegelasi.
Turumajanduse ilminguid täpselt analüüsiva ja neid kritiseeriva ning aastakümneid avaldamata seisnud "Nõiaringi" (1931) põhjal on mõned tembeldanud Haanpää kommunistiks. Vaatamata oma vasakpoolsetele sümpaatiatele hoidus ta kõigist üksikisikut siduvatest massiliikumistest.
Haanpää järelkuulsusele on kaasa aidanud tema maine kirjanike lemmikkirjanikuna. Seda hoidis jõuliselt teiste seas Erno Paasilinna. Koolihariduseta töömehe maine on juba ammu ära tuntud kui roll. Mahajäänud paberitest nähtub, et Haanpää tegi oma kirjanikutööd erakordselt süvitsi minnes ja sitkelt. Ta õppis isegi inglise keelt, et lugeda oma ajastu tähtteoseid. Paistab, et üks tema novell on saanud otseseid mõjutusi James Joyce'ilt ajal, mil Joyce ei olnud veel Soome akadeemilistes ringkondadeski tuntud.
Kirjandusklassikuna on Haanpää üks väheseid lühijutumeistreid soome kirjanduses. Haanpää kirjutas oma romaanide põhjal jutte, mida ta avaldas ajalehtedes. Varem raamatutes ilmumata jutte avaldati 2014. aastal kogumikus "Eräs avioliitto". Pärast selle ilmumist on tema novellide arvuks loendatud üle 360.
Teosed.
Dramatiseeringuid.
Haanpään loomingut on ka dramatiseeritud ja ekraniseeritud.
Teisi publikatsioone.
Peale kirjandusloomingu on Haanpää pärandist avaldatud kirju ja päevikumärkmeidi:
Isiklikku.
Haanpää abiellus 1940. aastal raamatupidaja Alli Karjalaisega. Paaril sündis 1945. aastal tütar Elsa. Abielu oli 1940ndatel keeruline. Haanpääl oli tõenäoliselt suhe Helsingi kommunisti Aune Laurikaisega, nagu selgub avaldatud kirjadest.