Lihula linnus

Lihula piiskopilinnus (saksa keeles "Bischofsburg Leal") oli linnus ajaloolisel Pärnumaal. Selle varemed jäävad nüüdisajal Pärnu maakonda Lääneranna valda Lihula linnas asuvale paekõrgendiku neemikule (Lihula Lossimäele).
Ajalugu.
Linnuse kultuurikihist saadud varaseimad dateeringud pärinevad 1. aastatuhande teisest poolest. 13. sajandi alguses asus Lihula linnus Lihula muinaskihelkonnas ja oli mitmete hinnangute järgi üks peamisi keskusi Eestimaa lääneosas või isegi kogu Eestimaal. Linnus kaitses olulist sadamakohta ja selle tähtsusele osutab ka asjaolu, et kui Riia piiskop Albert pühitses 1211. aastal Eestimaa piiskopiks Theoderichi, senise Dünamünde kloostri abti, siis kavandati ta tulevase piiskopkonna keskust Lihulasse ja teda nimetati dokumentides ka Lihula piiskopiks.
Henriku Liivimaa kroonika teatel tegi riialaste (Riia piiskopi ja Mõõgavendade ordu), latgalite ja liivlaste vägi 1218. aastal rüüsteretke Läänemaale, mille järel kõikide sealsete kihelkondade vanemad sõlmisid nendega rahu, lubades end ristida lasta, iga-aastast maksu tasuda ja pantvange anda 1219. aastal määras piiskop Albert ametisse uue Lihula (Eestimaa) piiskopi Hermanni. 1220. aastal maabus (arvatavasti Revalasse tunginud Taani kuningaga kooskõlastatult) Läänemaal Rootsi kuninga Johan I vägi, hõivas Lihula linnuse ja alustas maakonnas riialaste vastuseisust hoolimata ristimist ja kirikute ehitamist. Teravamalt reageerisid rootslaste tulekule saarlased, kelle jaoks oli Läänemaa lähima naabrina otseselt nende huvi- ja mõjupiirkonda kuuluv ala. Augustis piirasid nad sisse ja süütasid põlema Lihula linnuse ning purustasid sealt välja tunginud Rootsi väe. Üsna tõenäoline on, et Lihula lahingust võtsid osa ka läänemaalased. Läti Henriku sõnul langes peaaegu 500 rootslast ja vaid vähesed jõudsid Tallinna taanlaste juurde pageda.
1224. aastal, pärast Eestimaa mandriosa lõplikku allutamist riialaste ja Taani võimule, määrati Eestimaa piiskopi Hermanni valitsemise alla Ugandi. Kuigi Läänemaa koos Lihulaga läks Riia piiskopile, jätkati mõnda aega Hermanni kutsumist Lihula piiskopiks. Hermanni ametinimetus muudeti Tartu piiskopiks 1235. aastal. Aastatel 1234–1251 oli Lihula Saare-Lääne piiskopkonna piiskopi residentsiks.
Lihula kivilinnus ehitati Saare-Lääne piiskopi ja Liivi ordu poolt aastail 1238–1242. Ülejäänud Lossimäe seljandikust eraldas linnust poolümar vallikraav. Lossimäe põhjajärsaku ja lõunapoolse vallikraavi vahele jääv ovaalne ala oli ümbritsetud kõrge ringmüüriga ning jaotatud kaheks võrdseks, piiskopkonna ja ordupooseks osaks. Alates 1238. aastast jagas piiskop linnust orduga, kusjuures värav ja väravatorn jäid piiskopi sõdalaste kontrolli alla ning ordu kohustus oma poolele torni mitte rajama. Sellest hoolimata oli Lihula 1241–1247 Liivi ordu komtuurkonna keskuseks. Lõuna poolt ümbritsesid linnust oma kraavidega kaks hilisemat kontsentrilist eeslinnust. Linnuse kõige ohustatumat ja ringvalliga piiratud lõunakülge tugevdati teadmata ajal rajatud eeslinnus, mida 16. sajandil kindlustati veel kahe muldbastioni ja vallikraavidega. 
1298. aastal Liivimaa kodusõja raames Liivi ordu ja Saare-Lääne piiskopkonna vahel, ordu vallutas Lihula linnuse, kus parajasti viibis Saare-Lääne piiskop Konrad I ja Koluvere linnuse, mis jäi selle valdusse mitmeks aastaks. Piiskop võeti vangi ja Lihula Eliisabeti kirik hävitati. Sisetülide käigus Koluvere linnus hävitati. Ordult saadi maad tagasi alles pärast paavsti esindaja järjekordset sekkumist 1302. aastal.
Põhjamaade seitsmeaastases sõjas, 1563 vallutasid rootslased Haapsalu, Läänemaa ja poole Saaremaast, endised Maasilinna foogtkonna alad. 4. augustil 1563 vallutas Rootsi väepealik Åke Bengtsson Färla Haapsalu Rootsile, toomkirik rüüstati ja vaimulikud kihutati minema. Rootsi alla läksid ka Lihula ja Koluvere lossid. Lihulas olnud, Taani hertsog Magnust toetanud: Diderik Farensbeck (Haimrest), Klaus Aderkas, Otto von Gilsen, Hinrik Live, Reinolt Herkel, Jürgen Uxel (Konuverest), Johan Farensbeck (Uuglast) ja Jakob Titser vangistati ja saadeti Rootsi.
1567. aastal sai Lihula linnuse valitsejaks Rootsi Idamere (Balti) provintside vägede ülemjuhataja ja mõisameeste lipkondade juht väliooberst Klaus Kursell (hukati 1570). 1570. aasta juunis vallutasid Lihula rootslased. Kahekümneviieaastases sõjas 1575–1576 aasta Moskva tsaaririigi väed rüüsteretke ajal Saare- ja Läänemaale, vallutasid venelased Koluvere, Lihula ja Vigala lossid ja Haapsalu linnuse. 1581. aastal vallutas Karl Henriksson Horn Koluvere, Vigala, Haapsalu ja Lihula linnuse koos kogu Läänemaaga. Liivi sõjas linnus purustati ning seda ei taastatud enam. Linnust mainiti 18. mail 1595 sõlmitud Täyssinä rahulepingus, kui Moskva suurvürstiriik loobus muuhulgas kõigist õigustest mitmete Eestimaa linnuste ja nende läänide üle.
Rootsi Johan III Eestimaa hertsogkond jagunes seitsmeks linnuselääniks: Tallinna linnuselään, Paide linnuselään, Rakvere linnuselään, Narva linnuselään, Haapsalu linnuselään, Koluvere linnuselään ja Lihula linnuselään, mida juhtisid asehaldurid.
Aastatel 1586–1589 oli Rootsi kuninga (1568–1592) Johan III Eestimaa hertsogkonna Lihula foogt Gerhard Dönhoff, kes oli ka aastatel 1590–1599 Haapsalus Rootsi kuninga Johan III ja Poola-Rootsi kuninga Zygmunt III Waza asehaldur (saksa k. "Hauptmann auf Hapsal und Leal" ja Lihula kastellaan, kuna Zygmunt III Waza valiti 1587. aastal Rzeczpospolita kuningaks ja isa surma järel 1592. aastal ka Rootsi kuningaks.
1596. aastal oli Lihula linnuse pealik Nils Thomasson, 1629. aastal oli ta Lihula linnuse pealik Ewolt von Patkul.
Tänapäev.
Praeguseks on osa linnuse vundamentidest taas välja kaevatud ja konserveeritud.