Hüdrauliline ketaspidur

Hüdrauliline ketaspidur on hõõrdtüüpi pidur, mida kasutatakse eri tüüpi sõidukitel sõidukiiruse vähendamiseks. 
Ketaspidureid kasutati esimest korda 1898. aastal Ameerika Ühendriikides ehitatud elektriauto esiratastel.
Pidurikettad on ringikujulised metallist kettad, mis on ühendatud auto rattaga. Iga ratta küljes on üks ketas. Pidurdusjõud tekib, kui pidurisadul, mille külge on kinnitatud piduriklotsid, suruvad vastu ketast, tekitades hõõrdejõu, mis aeglustab piduriketta ning sellega ühendatud ratta pöörlemiskiirust.
Ajalugu.
1902. aastal sai Lanchester Cars ketaspiduritele patendi, kuid piduriklotsid olid tehtud vasest ja selle tõttu tegid need palju müra ning kulusid kiiresti. Järgmised 70 aastat olid standardselt kasutusel sõiduautodel trummelpidurid.
Ketaspidureid hakati kasutama uuesti pärast Teist maailmasõda, kui Inglismaa autotootja Jaguar kasutas neid 1953. aastal võidusõiduautol C-type.
1955. aastal hakkas Citroën kasutama ketaspidureid autol DS. 1956. aastal järgnes Briti autotootja Triumph TR3 mudeliga.
USA-s kasutas esimesena ketaspidureid uuesti 1949. aastal Chrysler mudelil Imperial. Neile järgnesid 1963. aastal Studebaker, kes lisas need baasvarustuses Avanti sportautol ja 1965. aastal Chevrolet, kes paigaldas ketaspidurid mudelile Corvette. 1970. aastatel, kui autod muutusid kiiremaks ja raskemaks muutus ketaspidurite kasutamine, vähemalt esimestel ratastel, USA-s standardiks. 
Hüdraulilise ketaspiduri ehitus.
Hüdrauliline ketaspidur koosneb peamiselt kahest suuremat detailist: piduriketas ja pidurisadul. 
Pidurisadul.
Pidurisadul on valmistatud malmist või alumiiniumist. Pidurisadul on kinnitatud statsionaarselt käändmiku külge, kuid selle korpus sisaldab tihendushuulega pidurikolbe, mis liiguvad piduriketta suhtes horisontaalselt. Pidurdamisel suruvad kolvid piduriklotsi vastu piduriketast, mis tekitab auto aeglustamise. 
Hüdraulilise ketaspiduri tüübid ja materjalid.
Piduriketta materjalid.
Pidurikettad on keraamilised, malmist, roostevabast terasest või süsinikust.
Kõige levinum piduriketta materjal on malm, millel on madalad tootmiskulud ja kulumisaste on väike. Negatiivsed omadused on: pikaajalisel kasutamisel ja seismisel korrodeerumine, intensiivsel pidurdamisel tõuseb kiiresti piduriketta temperatuur, mis võib ketast paisutada, et pidurid jäävad kinni ning kokkupuutel veega võib kuum ketas mõraneda.
Roostevabast terasest pidurikettad ei ole temperatuuri suhtes nii tundlikud. Suurem kulumine kui malmkettal, kuid parem pidurdusefektiivsus.
Süsinikust pidurikettad on kergemad kui malmist ja roostevabaterasest pidurikettad. Süsinikust pidurikettal on suurem hõõrdetegur ja tööulatus kui kahel eelneval. Maksumus on võrdväärne mõne väiksema auto hinnaga. 
Keraamilised pidurikettad ei ole nii efektiivsed kui süsinikust kettad, kuid nendel on omad eelised. Vastupidavus kõrgele temperatuurile, kulumisele ja korrosioonile ning väike erikaal. Keraamiliste piduriketaste suuremad negatiivsed küljed on halb jõudlus madalatel temperatuuridel, krigisemine töö ajal ja kõrge hind.
Piduriketta tüübid.
Pidurikettad saab jagada kahte gruppi:
Ventileeritavad kettad koosnevast kahest plaadist, mille vahel on ventileerimise avad, mille eesmärgiks on hajutada soojust. Ventileeritavaid pidurikettaid kasutatakse sõidukitel, mis on mõeldud igapäevaseks kasutuseks ja pidurite töötemperatuur jääb 200–300 kraadi vahele. 
Performeeritud piduriketastel on performatsioonid/sälgud, mille eesmärk on piduriklotside kulumissaaduste (piduritolm) eemaldamine piduriklotsidel ja et säiliks püsiv hõõrdetegur.