tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
John Bonham

John Henry Bonham (31. mai 1948 – 25. september 1980) oli inglise muusik ja laulukirjutaja, eelkõige tuntud Led Zeppelini trummarina.
Bonhami trummimäng on hinnatud kiiruse, jõu ja hea rütmitunnetuse poolest. Teda on tihti peetud maailma parimaks trummariks. Näiteks on ajakirja Rolling Stone lugejad valinud ta 2016. aastal kõige aegade parimaks trummariks ja ajakiri Classic Rock paigutas ta 2005. aastal esikohale enda koostatud 50 parima rokkmuusika trummari nimekirjas.
Bonham suri 25. septembril 1980 alkoholimürgituse tagajärjel. Ta maised jäänused kremeeriti ning tuhk puistati laiali Worcestershire'i krahvkonnas.
Tema 70. sünniaastapäeva puhul avati Bonhami sünnilinnas Redditchis tema mälestuseks ausammas.
Bonham oli abielus Pat Phillipsiga, neil on poeg Jason (sündis 1966) ja tütar Zoë (sündis 1975).
Meelis Süld

Meelis Süld (sündinud 28. märtsil 1979 Tartus) on eesti ajakirjanik ja vaimulik. Ta on Eesti Ajakirjanike Liidu aseesimees ja Geikristlaste Kogu kaasasutaja. 
Haridus.
Ta on õppinud Tartu Ülikoolis ajakirjandust (2005) ning lisaerialadena suhtekorraldust ja teoloogiat. 2018. aastal kaitses ta EELK Usuteaduse Instituudis magistritöö teemal "Lähtekohti ja liturgilisi arenguid seoses samasooliste paaride eest palvetamise, õnnistamise ning laulatamisega Rootsi, Soome ja USA (ELCA) luterlikus kirikus“ (juhendaja Marko Tiitus). 11. septembril 2021 ordineeriti ta piiskop poolt Londonis õpetajaks
Töökäik.
Süld on teinud kaastööd ajalehele Postimees (1996–1998) ning töötanud Tartu Pereraadio saatejuhina (1997–2001).
2001. aastast töötab Vikerraadio vastutava toimetajana.
Aastail 2011–2017 oli Süld Eesti Ajakirjanike Liidu juhatuse liige. Lisaks on ta Ajakirjanike liidu ERR-i osakonna ametiühingu usaldusisik.
Aastail 2014–2017 oli ta Eesti Ajakirjanike Liidu esimees ning on alates 2020. aastast aseesimees ja juhatuse liige.
Vaimulik tegevus.
Tegutses 2005–2014 kristliku meediaorganisatsiooni WACC (World Association for Christian Communication) Euroopa piirkonna eestseisuse liikmena, ning aastatel 2004–2010 Euroopa luterlike vähemuskirikute meediaorganisatsiooni KALME (sks. Kommunikationsausschuss Lutherischer Minderheitskirchen in Europa) eestseisuse liikmena.
On alates 2015 EELK kirjastusnõukogu/meediakomisjoni liige. 
Ta on üks Geikristlaste Kogu juhtidest. 
11. septembril 2021 toimunud pidulikul jumalateenistusel Londonis ordineeriti Süld Suurbritannia luteri kiriku vaimulikuks, talitusel viibis ka EELK piiskop Tiit Salumäe. 
2024. aasta 1. juulil valiti ta Londonis tegutseva Suurbritannia Luterlike Kirikute Nõukogu (Council of Lutheran Churches in Great Britain; CLC) peasekretäriks, eelnevalt oli pastor Meelis Süld töötanud CLC-s neli aastat avalike suhete juhina.
Rabaroosid

Rabaroosid on Tudulinna naisrahvatantsurühm. See on järjepidevalt tegutsenud alates 2001. aastast. 
Rühma juhendaja on Eha Pärnik, rühmavanem Marika Valter. Algkoosseisust tantsib tänaseni viis naist. Rühm on esinenud kodukoha ja naabervaldade pidudel ning kõigil Ida-Virumaa lõunaregiooni tantsupidudel ning esimesel Meeste tantsupeol. Alates 2009. aastast on igal suvel käidid rahvusvahelistel folkloorifestivalidel, mida korraldab Europeade Eesti Komitee: 2009. aastal Leedus, 2010. aastal Tartus, 2011. aastal Austrias, 2012. aastal Itaalias, 2013. aastal Ungaris ja 2014. aastal Poolas.
Muuli leprosoorium

Muuli leprosoorium oli leeprahaigete haigla (leprosoorium). See asus Tartu lähedal Muuli talus, praegu on see koht juba Tartu linna Veeriku linnaosas.
Asutamine.
Muuli leprosoorium asutati Liivimaa Leepratõrje Seltsi ja Tartu ülikooli kirurgiaprofessori Eduard von Wahli ettevõtmisel 1891. aastal. See oli esimene selle seltsi poolt avatud leprosoorium ja ühtlasi esimene spetsialiseeritud asutus pidalitõbiste tarvis Eestis.
Algul oli plaan leprosoorium avada Ninasi postijaama, kuid selle ümberehitamine venis ning üüriti linnale lähemal asuv Muuli talu, mis ehitati arhitekt Reinhold Guleke juhtnööride kohaselt ümber. Esimene pidalitõbine, kes võttis endale ka majahoidja kohustused, asus Muulile elama 25. septembril (vkj) 1891. Ametlikult avati pidalitõbiste maja 1. oktoobril. 
1891. aasta lõpuks oli majas 14 haiget. 1892. aastal tuli juurde 23 haiget, neist 5 suri, 10 haiget viidi üle vastavatud Ninasi leprosooriumisse Peipsi äärde. Varjupaigast lahkus 8 haiget, kes polnud enam nakkusohtlikud. Aasta lõpuks oli haigete arv jälle 14. 
1917. aastal viidi kõik haiged üle Tarvastu leprosooriumi.
Muulil algas töö uuesti 1922. aastal, mil asutus liideti dermatoloogia polikliinikuga. Juhataja Aleksander Paldrockile anti õigused koondada Muulile ka teistest haiglatest huvitavamad juhtumid ning kasutada neid nii õppetegevuseks kui teaduslikus töös. Leprosooriumi tööd juhtis halastajaõde ning arst oli dermatoloogia polikliiniku noorem assistent.
Alumisel korrusel oli kaks naiste ja üks meeste palat, söögituba, köök ja veranda. Teisel korrusel puutööruum, palat raskematele haigetele ning arstituba. Leprosooriumil oli ka oma pesuköök ja saun. Haigeile oli ette nähtud 16 kohta. Majapidamistööd olid ära jaotatud patsientide vahel, kokad ja pesupesijaid said oma töö eest ka väikest tasu. 
Leprosooriumis hooliti haigetest ja nende elu prooviti igati paremaks muuta. Kõigil soovijail oli haigla aias oma maalapp, mida harida, lisaks üldkasutuses puuvilja- ja marjaaed. Haigete meelelahutuseks oli väike raamatukogu ning 1930. aastast ka raadio.
Muuli leprosooriumit ei suletud. Selle tegevus lõppes, kui Nõukogude väed vallutasid 1944. aastal Tartu. Haiged jooksid laiali, hiljem paigutati nad teistesse Eesti leprosooriumitesse. 
Tänapäeval.
Tänapäeval on hoonest alles vaid veidike vundamenti. Leepravastase võitluse algataja professor Wahli auks püstitati leprosooriumi ette lihtne kivist mälestusmärk kirjaga "Zur Erinnerung an Prof. Dr. Ed. von Wahl der Lepraverein", mis on tänaseni säilinud.
Muuli leprosooriumil oli oluline koht leeprahaigete ravis, seal tegeleti aktiivselt teadustööga leepra paremaks tundmaõppimiseks ja ravimi väljatöötamiseks. Haigla oli tuntud ka väljaspool Eestit, seda näitavad arvukate välisleproloogide külastused.
Mariupoli lennujaam

Mariupoli rahvusvaheline lennujaam (ukraina Міжнародний аеропорт Маріуполь; algselt Ždanovi lennujaam) on mittetöötav lennujaam Ukrainas Donetski oblastis, umbes 5 km kaugusel Mariupoli keskusest lääneedelas. Lennujaamast pole toimunud regulaarreise juba alates 2009. aastast ning lennujaam seoses sõjaga Donbassis suleti täielikult 19. juunil 2014.
Sookarjamaa

Sookarjamaa on teatav karjamaa.
Vastavalt soostunud ja sooniite toitvate vete iseloomule jagatakse sookarjamaad lubajarikasteks ning lubjavaesteks. Lubjarikkad niidud on taimestiku poolest liigirikkamad ja liikide seas on ka arvukalt haruldasi ning kaitstavaid taimi. Näiteks orhideed: soohiilakas, kärbesõis, soo-neiuhiilakas ja mitmed teised. Saaremaale omased haruldused on tömbiõieline luga, alpi võipätakas, saaremaa robirohi.
Sookarjamaadel karjatamisega kaasnevad hädaohud.
Sookarjamaadel kasvavad vähese söödaväärtusega tarnad ja mürgised osjad. Eriti hädaohtlikud koduloomade tervisele on seisva vee loikudega sookarjamaad. Veeloigus elutsevad teod, kes on vaheperemeesteks maksakaantõve levitamisel. Samuti levib sookarjamaadel sõramädanik, mida on võrdlemisi raske ravida, eriti siis, kui nimetatud haigus on haaranud kogu karja.
Ninasi leprosoorium

Ninasi leprosoorium oli leeprahaigete haigla (leprosoorium) vanas postijaamas Torma kihelkonnas Tartumaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Ninasi külas Mustvee vallas Jõgeva maakonnas. Kuna Ninasi kohta on varem kasutatud ka nime Nina, siis on ravilat nimetatud ka Nina leprosooriumiks.
Asutus rajati 15. novembril (vkj) 1892. See asus küll Jõhvi–Tartu maantee (vana Peterburi tee) ääres, kuid kauguse tõttu (umbes 50 versta kaugusel Tartust ja 7 versta kaugusel Mustveest) ning asukoha pärast Peipsi kaldal oli see üsnagi isoleeritud paik ja sobis leeprahaigete eluks. 
Hoone.
Leprosooriumi 1824. aastal püstitatud peahoone on kivist. Koridor jagas alumise korruse kaheks osaks: ühel pool olid mehed, teisel naised. Teisel korrusel oli apteek, arstikabinet ja teised tööruumid. Asutusse mahtus 80–100 haiget. 
Patsiendid.
Haigete vanus kõikus 12–80 aasta vahel. Armulaualiste registri järgi aastatest 1894–1896 oli 74 inimese hulgas haigeid mitmest piirkonnast. Nii on mainitud inimesi, kes pärinesid Ansekülast – 4 korral, Kihelkonnalt – 6 korral, Tallinnast – 6 korral, Tartust – 8 korral. Näiteks 13. märtsil 1910 olid armulaualised haiged pärit Tartust, Hallistest, Laiuselt, Kursist ja mujalt. Haigeid oli ka Eestimaa kubermangust (näiteks Tallinnast). 
Saarlastest haiged viidi ära 1904. aastal vastavatud Audaku leprosooriumisse Viidu külas Kihelkonna kihelkonnas Saaremaal. Haigete ümberpaigutamist kajastav tabel on puudulik ja lünkadega, kuid Ninasil on teadaolevalt viibinud kokku 382 leeprahaiget. 
Sulgemine.
Aastad 1904–1908 olid majanduslikult rasked. Alates 1915. aastast I maailmasõja tõttu leeprahaigeid Peipsi äärde enam ei viidud ning leprosoorium suleti 1916. aastal. Leprosooriumi arhiiv on suuresti hävinud, mistõttu Eesti meditsiiniajaloos on Ninasi leprosooriumi väga vähe käsitletud. 
Kool.
1919. aastal asutati sinna kool, kes hooldas aias kasvavaid unikaalseid puid ja põõsaid. 1966. aastal kool suleti, mistõttu aed metsistus ja hävis.
Hinnangute tingimine

Hinnangute tingimine on hinnangute muutumine, mis toimub assotsiatiivse õppimise abil. Selleks saab kasutada klassikalist tingimist, mida on uurinud Ivan Pavlov, mis põhineb stiimul-stiimul seosel ja operantset tingimist, mida on uurinud Burrhus Frederic Skinner ja mis põhineb tegevus-stiimul seosel. Tingimine on kogemuse mõjul automaatselt tekkiv suhteliselt püsiv muutus käitumises. Tingimine eristub ühelt poolt kaasasündinud käitumiskalduvustest nagu instinktid ja refleksid ning teiselt poolt teadlikust õppimisest. 
Hinnangu tingimine võib seletada ka kokkupuute efekti - pelgalt negatiivse tagajärje puudumine on sarrustav ning nõnda võib positiivne hinnang tekkida ka lihtsalt korduval kokkupuutel stiimuliga. Ühe stiimuliga seotud hinnang võib üle kanduda teisele (evaluative conditioning, affective learning). Kaudsem seos tekib hinnang kandub üle selle kandjalt näiteks brändile. Otsesem seos tekib kui näiteks brändi seostatakse tihedalt ühe konkreetse hinnangut kandva stiimuliga.
Arterioosõõs

Arterioosõõs (ladina "cavum arteriosum") on mitmete suletud kardiovaskulaarsüsteemiga loomade (näiteks kahepaiksed, roomajad) südame vatsakese sees paiknev õõs. 
Arterioosõõs on ühenduses teiste südamevatsakese sees paiknevate õõntega, mida vahel nimetatakse ka alamkambriteks. Arterioosõõs on venoosõõnest eraldatud vertikaalse harja abil. 
Vasak koda saab hapnikuga rikastatud verd kopsudest kopsuveenide kaudu ja suunab selle edasi arterioosõõnde. Arterioosõõnest voolab veri vatsakesesisese kanali kaudu venoosõõnde ja edasi aordikaarde.
Roomajatel.
Maolistel.
Madude südant on käesoleval ajal vähe uuritud. Kuningpüütoni südame ultraheli kujutiste analüüs paljastas, et veri paremast südamekojast täidab esmalt venoosõõne ja veri vasakust südamekojast täidab arterioosõõne.
Carrefour

Carrefour S.A. on riikidevaheline jaekaubandusettevõte, mille peakorter asub Prantsusmaal Boulogne-Billancourtis. See on üks maailma suuremaid supermarketikette ning käibelt suuruselt neljas ja kasumilt suuruselt kolmas jaekaubandusettevõte. Carrefour tegutseb peamiselt Euroopas, Argentinas, Brasiilias, Hiinas, Dominikaani Vabariigis, Araabia Ühendemiraatides, Kataris ja Saudi Araabias, kuid ketti kuuluvaid poode leidub ka Põhja-Aafrikas ja Aasias. "Carrefour" tähendab prantsuse keeles ristteed või väljakut.
Esimene Carrefour avati 1. jaanuaril 1958 Annecy linnas.
Venoosõõs

Venoosõõs (ladina "cavum venosum") on mitmete suletud kardiovaskulaarsüsteemiga loomade (näiteks kahepaiksed, roomajad) südame vatsakese sees paiknev õõs. 
Venoosõõs on ühenduses teiste südamevatsakese sees paiknevate õõntega, mida vahel nimetatakse ka alamkambriteks. 
Venoosõõs on arterioosõõnest eraldatud vertikaalse harja ja kopsuõõnest lihaselise harja abil. Arterioosõnnest voolab veri vatsakesesisese kanali kaudu venoosõõnde ja edasi aordikaarde.
Roomajatel.
Maolistel.
Madude südant on käesoleval ajal vähe uuritud. Kuningpüütoni südame ultraheli kujutiste analüüs paljastas, et veri paremast südamekojast täidab esmalt venoosõõne ja veri vasakust südamekojast täidab arterioosõõne. Südamelõtve ajal ületab venoosõõnes olev veri lihaselise harja ja siseneb kopsuõõnde.
Arsen Avakov

Arsen Borissovitš Avakov (ukraina keeles Арсен Борисович Аваков, armeenia keeles Արսեն Բորիսի Ավակով); sündinud 2. jaanuaril 1964 Bakuus Aserbaidžaani NSV-s NSV Liidus) on armeenia päritolu Ukraina riigitegelane ja poliitik. Ta oli aastatel 2014–2021 Ukraina siseminister.
Elulugu.
Avakov sündis 1964. aastal Bakuus sõjaväelaste peres.
Kodakondsuselt on ta armeenlane. Alates 1966. aastast elab ta alaliselt Ukrainas. Ta on Ukraina kodanik.
1990. aastal asutas ta aktsiaseltsi Investor. Aastatel 2005–2010 oli ta Harkivi piirkondliku riigihalduse esimees.
Alates 2011. aasta sügisest kuni 2012. aasta detsembrini viibis Viktor Janukovitši režiimi poolt Ukrainas toimepandud tagakiusamise tõttu poliitilises eksiilis Itaalias.
2012. aastal valiti ta Ukraina rahvaesindajaks.
2014. aasta revolutsiooni ajal oli ta üks Euromaidani komandöridest.
27. veebruaril 2014 kinnitas Ukraina Ülemraada Arsen Avakovi Ukraina siseministriks.
Avakovi algatusel loodi 2014. aastal Ukraina Rahvuskaart ja vabatahtlike pataljonid. See võimaldas peatada Venemaa Föderatsiooni sõjalise agressiooni Ida-Ukrainas.
Ööl vastu 7. ja 8. oktoobrit kasutati Ukraina relvajõudusid, et takistada Ukraina agressiooni Ukraina territooriumil. 7. aprillil 2014. Avakov juhtis isiklikult Venemaa Föderatsiooni separatistide ja võitlejate poolt hõivatud Harkivi piirkondliku riigihalduse hoone ründamist.
Avakov algatas siseministeeriumi töö biomeetriliste passide kasutuselevõtmiseks. See oli eelduseks Ukraina viisavabaduse kehtestamisele ELi riikidega.
Avakov kaitses Itaalias Ukraina Rahvuskaardi võitlejat Vitali Markivi. Avakovi osalusel tunnistas Itaalia kohus Milanos (Itaalia) Markivi süüdi fotoajakirjanike Andrea Rocchelli (Itaalia) ja Andrei Mironovi (Vene Föderatsioon) tapmises Slaavjanskis 2014. aasta mais.
Avakov oli Ukraina siseminister 24. veebruarist 2014 kuni 15. juulini 2021 kahe presidendi – Petro Porošenko ja Volodõmõr Zelenskõi – ajal ning oli üks viiest Ukraina ministrite kabineti liikmest. See on pikim ametiaeg iseseisvas Ukrainas.
Elmar Jakobson (arst)

Elmar Jakobson (4. juuni 1904 Tartu – 4. juuni 1992 Stockholm) oli eesti arst.
Ta sündis aastal 1904 Tartus ehitusmeistri pojana. Ta lõpetas aastal 1926 Tallinna Õhtuühisgümnaasiumi. Aastatel 1926–1935 õppis ta Tartu Ülikooli arstiteaduskonnas, mille lõpetas arsti astme väärilisena. Üliõpilasena oli ta üliõpilaste edustuse liige ja teenis ülalpidamist võimlemis- ja ujumisõpetajana. Akadeemiliselt kuulus ta Eesti Üliõpilaste Seltsi.
Ta praktiseeris aastast 1930 (üliõpilasena) Tartu Ülikooli patoloogia instituudis professor Albert Valdese juures. Lisaks oli ta võimlemisõpetaja Spordiinstituudis ja üks esimesi spordiarste Eestis. Aastast 1938 oli ta Tallinna Ühise Haigekassa haigla patoloog. Aastal 1940 asus ta tööle Tartu Ülikooli kohtumeditsiini instituudi assistendina, patoloogina. Lisaks oli ta Tartu Kalevi juhatuse liige, Tartu Veespordi Klubi juhatuse liige ja Kaitseliidu Tartu maleva sisevete malevkonna sanitaarpealik aastast. Ta kuulus ka spordiseltsi Taara, oli Tartu skautide maleva organisaator ja Vabatahtliku Tuletõrjeühingu aktivist. Samuti tegeles ta üliõpilaste terviseküsimuste ja õdede väljaõppega.
Aastal 1944 põgenes ta koos perekonnaga Rootsi. Aastatel 1945–1946 töötas ta Stockholmis Karolinska haigla patoloogia instituudis professor Olle Reuterwalli juures (kus tema professor Albert Valdeselt omandatud pedantne täpsus pälvis kiitust). Aastatel 1947–1953 oli ta alamarsti kohusetäitja Karolinska haiglas. Aastal 1953 sai ta täieliku tööloa ja aastal 1954 oli ta ülemarsti kohusetäitja patoloogia osakonnas. Aastatel 1954–1969 töötas ta alamarstina Karolinska haigla radiopatoloogia instituudis kuni pensionile jäämiseni. Rootsis elamise algaastail oli ta koos doktor Johannes Riivesega vahendajaks Rootsi tervishoiuvalitsuse ja eesti arstkonna vahel, millest sündis Eesti Arstide Selts Rootsis; ta oli selle esimene ja kauaaegne esimees.
Isiklikku.
Tema esimene abikaasa oli aastatel 1930–1936 kolleeg Marta Sauga, abielu lõppes naise surmaga. Tema teine abikaasa oli aastast 1939 Helene Jakobson, neil oli kaks poega.
Koronaarvereringe

Koronaarvereringeks ehk pärgvereringeks (inglise keeles "coronary circulation") nimetatakse inimesel ja mitmetel selgroogsetel loomadel vere ringlust südames, südamelihases ning vastavates veresoontes. 
Koronaarvereringe ülesandeks on südame kõikide kudede, eriti aga südamelihase, varustamine verega. 
Koronaarvereringesse kuuluvad vasak ja parem pärgarter ("aa.coronariae sinistra et dextera"), südameveenid.
Megyn Kelly

Megyn Marie Kelly (varem ka Megyn Kendall; sündinud 18. novembril 1970) on USA ajakirjanik. Ta on endine Fox News Channeli ja praegune NBC Newsi saatejuht ja poliitikakommentaator.
Ta oli 2014. aastal ajakirja Time maailma saja mõjukaima inimese nimekirjas.
Elukäik.
Kelly õppis Syracuse'i ülikoolis politoloogiat ja seejärel Albany õiguskoolis õigusteadust. Pärast ülikooli lõpetamist 1995. aastal töötas ta Bickel &amp; Brewer LLP advokaadibüroos Chicagos ning hiljem oli advokaat prestiižses Jones Day advokaadibüroos. 
Advokaaditöö kõrvalt osales Kelly ajakirjanduskursustel. 2003. aastal kolis ta Washingtoni, kus asus tööle telekanali WJLA-TV reporterina. 2004. aastal alustas ta tööd Fox Entertainment Groupi reporterina ja lõi edaspidi kaasa mitmes Foxi saates, kommenteerides poliitikat ja õigusloomet. Uudistesaate "American Newsroom" kaassaatejuhiks saanult kolis Kelly New Yorki. 1. veebruaril 2010 hakkas ta juhtima kahetunnist saadet "America Live". 2010. aastal vaatas saadet keskmiselt 1 293 000 inimest. 7. oktoobrist 2013 juhib Kelly argipäeviti tunniajast saadet "The Kelly File". 
Detsembris 2013 tekitas poleemikat see, kui Kelly ütles reaktsioonina ühele Slate'is ilmunud blogipostitusele, et jõuluvana on valgenahaline (ja ei saa olla näiteks mustanahaline). Ta ütles ka, et Jeesus oli valgenahaline. Teiste seas tegid Kelly sõnade üle nalja Jon Stewart, Stephen Colbert ja Rachel Maddow. Kaks päeva hiljem ütles Kelly, et oli rääkinud seda naljaga pooleks ning möönis, et Jeesuse nahavärvi osas puudub lõplik kokkulepe.
6. augustil 2015 Clevelandis toimunud Vabariikliku Partei presidendikandidaatide debatis, kus Kelly osales debati moderaatorina, avaldas ta arvamust, et Donald Trumpi sugune mees ei peaks olema president. Pärast seda asus Trump teda oma Twitteri kontol ründama. Trump keeldus osalemast 28. jaanuaril 2016 Des Moinesis toimunud debatis, mille üks moderaatoreid oli Kelly.
Kelly leping Foxiga lõppes 2016. aastal, viimane "Kelly File" läks eetrisse 6. jaanuaril 2017. Pärast seda läks ta üle NBC Newsi.
Isiklikku.
2006. aastal lahutas Kelly oma esimesest abikaasast Daniel Kendallist ja võttis tagasi oma neiupõlvenime.
2008. aastal abiellus ta Douglas Bruntiga. Neil on kolm last: Yates, Yardley ja Thatcher.
Kelly peab end poliitiliselt sõltumatuks ning on hääletanud nii demokraatide kui ka vabariiklaste poolt.
15. novembril 2016 ilmus HarperCollinsi kirjastuses Kelly elulooraamat "Settle for More". Raamatus käsitles ta ka oma vaenusuhteid Donald Trumpiga. Seda ründasid Trumpi toetajad, pannes sellele ühetärniseid hinnanguid Amazon.comi arvustustes. Kuigi raamat ilmus suhteliselt väikese tiraažiga, kogus teos suhteliselt palju negatiivseid arvustusi. Väidetavalt olid ründajad saanud üleskutse negatiivsete hinnangute panemiseks Redditist Trumpi toetajate subredditist "r/The_Donald".
Anilios

Anilios on maoperekond.
Klassifikatsioon.
Perekonda "Anilios" klassifitseeritakse roomajate andmebaasis järgmised maoliigid:
2017. aastal on perekonda liigitatud uued maoliigid:
Levila.
Need maod elavad Austraalias ja Uus-Guineas.
Bring Me to Life

"Bring Me to Life" on ansambli Evanescence 2003. aasta laul albumilt "Fallen".
Laulu video süžee:
Tüdruk ronib öösel/õhtul aknast välja aknalaua peale, seejärel kõnnib ja kõõlub ta helehallis öösärgis mööda maja aknalaudu. Ta möödub mitmest aknast, mille taga on inimesed, kuid inimesed ei pane teda tähele. Lõpuks ronib ta mööda maja seina kõrgemale korrusele. Seal on tuba, kus asuvad bändi Evanescene ülejäänud liikmed. Tüdrukul tekib silmside solistiga, mille tagajärjel teeb viimane akna lahti ja tüdruk kukub alla. Õnneks jõuab ta aknalauast kinni haarata. Mees proovib teda üles tõmmata. Kui tüdruk on peaaegu üleval, läheb nende käte haare lahti ja tüdruk kukub alla. Tegelikult nägi tüdruk seda kõike unes.
Madis Kanarbik

Madis Kanarbik (sündinud 1962) on Põhjamaade Ministrite Nõukogu Eesti esinduse Tartu filiaali juhataja alates 1991. aastast ning Tartus asuva Rootsi aukonsulaadi aukonsul alates 2006. aastast.
Tema tööülesannete hulka Põhjamaade Ministrite Nõukogu Eesti esinduse Tartu filiaali juhatajana kuuluvad haridus- ja teaduskoostöö, regionaalne koostöö ning Põhja- ja Baltimaade avaliku halduse mobiilsusprogrammi koordineerimine.
Madis Kanarbik on ka Eesti Evangeelse Luterliku Kiriku Nõo Püha Laurentsiuse koguduse juhatuse esimees.
La Plata lahing

La Plata lahing oli Teise maailmasõja esimene merelahing ning ainus sõjaline kokkupõrge kogu sõja vältel, mis toimus Lõuna-Ameerikas. Saksa ristleja Admiral Graf Spee asus Lõuna-Ameerikas juba ammu enne Teise maailmasõja algust 1939. aasta septembris ning hakkas seejärel kaaperdama kaubalaevu. Briti kuninglik merevägi saatis seda otsima mitu laevarühma. Üks neist, mis koosnes kolmest ristlejast – HMS Exeter, HMS Ajax ja HMS Achilles (viimane neist kuulus Uus-Meremaa divisjoni), leidiski Admiral Graf Spee La Plata lahest Argentina ja Uruguay ranniku lähedalt Lõuna-Ameerikas.
13. detsembril 1939 toimunud lahingus sai Exeter tugevalt kannatada ja pidi taanduma, Ajax ja Achilles said mõõdukalt viga. Graf Spee sai vigastada mitte küll ulatuslikult, kuid halvavalt, kuna rivist langes välja selle kütusesüsteem. Lahingus sai Saksa poolel surma 36 ja haavata 60, Briti poolel surma 72 ja haavata 28 meest. Ajax ja Achilles jälitasid Saksa laeva, kuni see randus neutraalse, ent Briti-sõbraliku Uruguay pealinnas Montevideos. Kui Graf Spee kaptenile Hans Langsdorffile öeldi, et ta ei tohi jääda sadamasse kauemaks kui 72 tundi, lasi kapten laeva uputada, et see ei langeks ülekaaluka vastase kätte, keda ta uskus rannikust eemal ootavat.
Laeva uputamise järel viidi Graf Spee meeskond Argentina pealinna Buenos Airesesse, kus kapten Langsdorff 19. detsembril end maha lasi. Mitmed meeskonnaliikmed siirdusid seejärel tagasi Montevideosse, kus liitusid sealse saksa kogukonnaga. Ehkki Saksa propaganda teatas algul, et Graf Spee uputas raskeristleja Exeter ning vigastas kaht kergeristlejat, ei viinud vigastused tegelikult Ajaxit ega Achillest rivist välja ning ka Exeter suutis sõita omal jõul remonti algul Falklandi saartele ja seejärel Devonporti. Nii sai lahingust brittide võit Teist maailmasõda algusest peale saatnud meediasõjas.
1964. aastal püstitati uputatud Graf Speele mälestusmärk Montevideo sadamasse, laeva ankur sai osaks mälestusmärgist. 2004. aastal alustati tööd laeva pinnaletõstmiseks, et panna see hiljem välja Uruguay Riiklikus Meremuuseumis.
1956. aastal tegid Briti režissöörid Michael Powell ja Emeric Pressburger lahingust filmi "The Battle of the River Plate" (USA-s "Pursuit of the Graf Spee"), kus kapten Langsdorffi mängis Peter Finch. HMS Cumberland ja HMS Achilles, millest 1948. aastal oli saanud India alus HMIS Delhi, esinesid iseendana.
Ahti Puur

Ahti Puur (sündinud 20. novembril 1964 Ida-Virumaal) on eesti tippjuht ja aukonsul.
Ta on ettevõtte Viru Keemia Grupi Elektrivõrgud juhatuse liige ja tegevjuht 2006. aastast ning Viru Keemia Grupi finantsdirektor ja juhatuse aseesimees 2009. aastast. 
2008. aastast on Ahti Puur Narvas asuva Rootsi aukonsulaadi aukonsul.
Ahti Puur lõpetas 1991. aastal Tartu ülikooli majandusteaduskonna majandusküberneetika erialal ja 2004. aastal jätkas õpinguid strateegilise juhtimise magistriõppes.
Ahti Puur on lisaks põhitööle ka Jõujaamade ja Kaugkütte Ühingu ning Elektrienergia Suurtarbijate Liidu juhatuse liige ja regionaalekspert Ettevõtluse Arendamise Sihtasutuses.
Meelis Virkebau

Meelis Virkebau (sündinud 14. märtsil 1957 Kiviõlis) on Eesti tippjuht. Ta on Eesti Rõiva- ja Tekstiililiidu juhatuse esimees.
Meelis Virkebau on lõpetanud 1981. aastal Tartu ülikooli majandusteaduskonna (rahanduse ja krediidi erialal) ning aastal 1990 Eesti Kõrgema Kommertskooli ärijuhtimise erialal.
Ta töötas aastatel 1983–1993 tehase Tarbeklaas tootmis- ja müügidirektorina. Aastatel 1993–1994 oli ta Hackman Eesti AS müügijuht. Aastatel 1994–1995 oli ta AS Balti Manufaktuur peadirektor. Alates 2000. aastast oli Meelis Virkebau Narvas asuva Rootsi aukonsulaadi aukonsul.
Meelis Virkebau on pälvinud tunnustust eelkõige ettevõtte Kreenholmi Valduse AS tegevdirektorina ning sai selle ülesehitamise ja eduka majandamise eest 1998. aastal Eesti aasta ärijuhi auhinna. 2001. aastal pälvis ta Valgetähe IV klassi teenetemärgi.
Kaaliumnitraat

Kaaliumnitraat on aine molekulivalemiga KNO3. Ta koosneb kaaliumi (K+) katioonist ja nitraadi (NO3) anioonist. 
Rahvakeeli nimetatakse kaaliumnitraati salpeetriks.
Kaaliumnitraati kasutatakse peamiselt väetisena ja oksüdeerijana pürotehnikas (ilutulestikus). See on üks põhilisi püssirohu komponente. Keskajast saati on seda kasutatud konservandina.
Üldomadused.
Kaaliumnitraadi molaarmass on 101,1032 g/mol. Ta on valge tahke aine (toatemperatuuril). Tihedus on 2,109 g/cm3. Sulamistemperatuur on 334 °C. Laguneb 400 °C juures. Lahustub vees, etanoolis, ammoniaagis ja glütseroolis. 
Tootmine.
Kaaliumnitraati saab toota ammooniumnitraadist ja kaaliumhüdroksiidist.
NH4NO3 + KOH → NH3 + KNO3 + H2O
Alternatiivne meetod (mille tagajärjel ei teki ammoniaaki) on soolade kokkusegamine.
NH4NO3 + KCl → NH4Cl + KNO3
Samuti saab neutraliseerida lämmastikhapet kaaliumhüdroksiidiga, mille tulemusel tekib kaaliumnitraat.
KOH + HNO3 → KNO3 + H2O
Kirjad Sõgedate külast (film)

"Kirjad Sõgedate külast" on 1966. aastal valminud Tallinnfilmi mängufilm. Filmi stsenaariumi aluseks on Juhan Smuuli kirjad "Ahastus" ja ""Pühadekari" hukkumine" kogust "Kirjad Sõgedate külast".
Sisu.
Film kõneleb rannakalurite elust ja tööst ning inimsuhetest.
Martin Miller

 
Martin Miller (sündinud 25. september 1997 Tartus) on Eesti jalgpallur (poolkaitsja). Ta mängis Eesti Premium liiga klubis Tallinna FC Flora. 
Mängijakarjäär.
Tallinna FC Flora.
Novembris 2016 sõlmis Miller Floraga lepingu, mis kehtib kuni 2019. aasta hooaja lõpuni.
Bohemian FC.
Jaanuaris 2024 omandas Milleri mängijaõigused Iirimaa klubi Bohemian FC.
Koondisekarjäär.
A-koondise debüüdi tegi Miller 22. novembril 2016 sõpruskohtumises Antigua ja Barbuda vastu. Samas mängus tegi oma debüüdi ka Trevor Elhi.
Karjääri statistika.
Klubi.
"Uuendatud seisuga 18. detsember 2023"
Koondis.
"Uuendatud seisuga 18. detsember 2023"
Kirjad Sõgedate külast

"Kirjad Sõgedate külast" on Juhan Smuuli teos, mille esmatrükk ilmus 1955. aastal. Selles on kaheksa osa/kirja. 
Selle põhjal tehti mängufilm "Kirjad Sõgedate külast". Filmis on kahe kirja ehk "Ahastuse" ning "Pühadekari hukkumine" tegevus.
Gaston Browne

Gaston Alfonso Browne (sündinud 9. veebruaril 1967) on Antigua ja Barbuda poliitik, alates 13. juunist 2014 Antigua ja Barbuda peaminister.
Ta on Antigua Tööpartei esimees.
Gaston Browne on varem tegutsenud panganduses.
Peter Mutharika

Arthur Peter Mutharika (sündinud 1940) on Malawi õigusteadlane ja poliitik, alates 2. oktoobrist 2025 Malawi president. Ta oli president ka 31. maist 2014 28. juunini 2020.
Ta on Demokraatliku Arengupartei esimees.
Ta on õpetanud mitmes ülikoolis ja olnud mitmes ministriametis, sealhulgas aastatel 2011–2012 välisminister.
Peter Mutharika vanem vend Bingu wa Mutharika oli Malawi president aastatel 2004–2012.
2021. aasta augustis vaatas konstitutsioonikohus läbi Peter Mutharika progressiivse demokraatliku partei kaebuse. Ta nõudis 2020. aasta presidendivalimiste tühistamist, kuna neljal tema esindajal oli keelatud valimiskomisjonis istuda.
Oribe Peralta

Oribe Peralta (sündinud 12. jaanuaril 1984 Torreónis) on Mehhiko jalgpallur. Ta mängib Mehhiko kõrgliiga klubis Guadalajara ründajana.
Ta on terve oma klubikarjääri mänginud Mehhiko klubides. Ta on tulnud Mehhiko meistriks kahel korral Santos Lagunaga ja korra Américaga. Américaga on ta lisaks võitnud kahel korral CONCACAF-i Meistrite Liiga.
2013. aastal valiti ta CONCACAF-i parimaks mängijaks.
Koondisekarjäär.
Debüüdi Mehhiko rahvuskoondises tegi Peralta 9. märtsil 2005 sõprusmängus Argentinaga. Esimese värava lõi ta rahvuskoondises 10. augustil 2011 sõprusmängus USA vastu.
Tema esimeseks suurturniiriks Mehhiko koondisega oli 2011. aasta Copa América. Ta pääses vahetusest platsile kõigis kolmes alagrupimängus. Mehhiko kaotas kõik alagrupimängud ja jäi oma alagrupis viimaseks.
2014. aasta maailmameistrivõistluste esimeses alagrupimängus 13. juunil Kameruniga lõi ta mängu ainsa värava.
2015. aasta CONCACAF Gold Cupi esimeses alagrupimängus 9. juuli Kuuba vastu sai Peralta kirja kübaratriki. 26. juulil toimunud finaalmängus Jamaicaga lõi ta Mehhiko kolmanda ja viimase värava ning tuli Mehhiko koondisega turniiri võitjaks.
2016. aasta Copa América Centenario teises alagrupimängus 9. juunil lõi ta värava Jamaicale.
2017. aasta FIFA konföderatsioonide karikavõistluste teises alagrupimängus 21. juunil lõi ta värava Uus-Meremaale.
2011. aasta Panameerika mängudel võitis Mehhiko koondis kuldmedali ja Peralta lõi neljas mängus kokku kuus väravat.
2012. aasta suveolümpiamängude jalgpalliturniiri finaalis Brasiilia vastu lõi Peralta kaks väravat ning tuli Mehhiko olümpiakoondisega olümpiavõitjaks.
Ta kuulus Mehhiko olümpiakoondisse ka 2016. aasta suveolümpiamängudel, kus ta oli koondise kapten. Ta oli Mehhiko üks kolmest üle 23-aastasest mängijast, kes olümpiale sõitis, ja turniiril koondise kapten. Esimeses alagrupimängus 4. augustil lõi ta värava Saksamaale. Teises alagrupimängus Fidži vastu saadud vigastuse tõttu jäi ta viimasest alagrupimängust eemale. Mehhiko jäi oma alagrupis kolmandaks ja langes välja.
Peralta lõpetas koondisekarjääri pärast 2018. aasta maailmameistrivõistlusi.
Jean Beausejour

Jean André Emanuel Beausejour (sündinud 1. juunil 1984 Santiagos) on Tšiili jalgpallur, kes mängib kaitsjana Tšiili kõrgliiga klubis Universidad de Chile.
Koondisekarjäär.
Debüüdi Tšiili rahvuskoondises tegi Beausejour 2004. aasta juulis MM-i valikmängus Boliivia vastu. Esimese värava rahvuskoondises lõi ta sama vastase vastu 10. juunil 2009 MM-i valikmängus.
2010. aasta jalgpalli maailmameistrivõistluste esimeses alagrupimängus 16. juunil lõi ta värava mängus Hondurase vastu.
2014. aasta jalgpalli maailmameistrivõistluste esimeses alagrupimängus 13. juunil lõi ta värava mängus Austraalia vastu. Ta sai sellega esimeseks Tšiili mängijaks, kes on löönud värava kahtedel maailmameistrivõistlustel.
2015. aasta Copa Américal tuli ta Tšiili koondisega Lõuna-Ameerika meistriks. Ta mängis finaalis Argentina vastu kogu kohtumise. Tšiili koondisega võitis ka aasta hiljem toimunud Copa América Centenario ning Beausejour valiti turniiri sümboolsesse koosseisu.
Tema viimaseks suurturniiriks jäi 2019. aasta Copa América.
Jorge Valdivia

Jorge Luis Valdivia Toro (sündinud 19. oktoobril 1983 Venezuelas Maracays) on Tšiili jalgpallur (poolkaitsja).
Koondisekarjäär.
Debüüdi Tšiili rahvuskoondises tegi Valdivia 18. veebruaril 2004 sõprusmängus Mehhiko vastu. Esimese värava lõi ta rahvuskoondises 15. novembril 2006 sõprusmängus Paraguay vastu.
2014. aasta maailmameistrivõistluste esimeses alagrupimängus 13. juunil lõi ta värava Austraaliale.
2015. aasta Copa Américal tuli ta Tšiili koondisega esimest korda Lõuna-Ameerika meistriks.
Ta kuulus Tšiili koondisse veel ka 2010. aasta maailmameistrivõistlustel ning 2007. ja 2011. aasta Copa Américal.
Stefan de Vrij

Stefan de Vrij (sündinud 5. veebruaril 1992 Ouderkerk aan den IJsselis) on hollandi jalgpallur. Ta on Hollandi jalgpallikoondise ja Itaalia kõrgliiga klubi Inter Milani kaitsja.
Koondisekarjäär.
2009. aastal võitis ta Hollandi alla 19-aastaste koondisega Euroopa meistrivõistlustel hõbemedali.
Debüüdi Hollandi rahvuskoondises tegi De Vrij 15. augustil 2012 sõprusmängus Belgia vastu.
Esimese värava koondise kasuks lõi ta 2014. aasta jalgpalli maailmameistrivõistluste esimeses alagrupi mängus 13. juunil Hispaania vastu, keda võideti 5:1.
JFK (film)

"JFK" on 1991. aastal valminud Ameerika Ühendriikide mängufilm. Filmi stsenaarium põhineb Jim Garrisoni raamatul "Mõrvarite jälil" ja Jim Marrsi raamatul "Risttuli : vandenõu, mis tappis Kennedey".
Süžee.
Filmis jutustatakse sellest, kuidas New Orleansi ringkonnaprokurör Jim Garrison uuris president John Kennedy mõrvamise vandenõud ja alustas oletatavate kurjategijate suhtes kohtuprotsessi. Üks kõige olulisemaid tunnistajaid endine piloot David Ferrie leiti 1967. aasta veebruaris oma korterist surnuna. Järgmisel päeval oleks ta pidanud uurimiskomisjoni ette ilmuma. Garrisonil õnnestus 1969. aastal tuua kohtu ette vandenõus osalemise süüdistusega New Orleansi ärimees Clay Shaw. Kuid kohtul ei olnud küllaldaselt tõendusmaterjali Shaw süüdimõistmiseks.
Madis Lepasoo

Madis Lepasoo (15. veebruar 1961 – 27. november 2015) oli eesti klahvpillimängija.
Loometegevus.
Ta kuulus ansamblitesse Mahavok ja Linnu Tee.
Lühikest aega on ta mänginud ka ansamblis Vitamiin.
Haridus.
Ta on lõpetanud Nõo Reaalgümnaasiumi. Hiljem Tallinna Tehnikaülikooli (endine Tallinna Polütehniline Instituut) ehitusinseneri erialal ja lisaks aktiivsele muusikaelus osalemisele oli ta rätsep. Ta õmbles riideid nii oma bändikaaslastele kui ka eratellimusel.
Isiklikku.
Tema ema oli Elva aukodanik, tunnustatud klaveri-ja matemaatikaõpetaja Koidula Lepasoo (Luckin). Tema isa oli Ilmar Lepasoo. Tema vanaisa oli legendaarne Kaagjärve koolmeister Johannes Luckin. Madise õde on Tartus tegutsev kunstiõpetaja Helle Saue (Lepasoo).
Madise tütar on muusik Emma Johanna Lepasoo (s. 1994), kes astus solistina üles 2015 Von Krahlis toimunud ansambli Linnu Tee albumi “Sulanud aeg” esitlusel, mille muusika autor on peamiselt Madis Lepasoo. 
Madis Lepasoo suri 27. novembril 2015 ja ta maeti 2. detsembril 2015 Elva kalmistule.
Ivan Rakitić

Ivan Rakitić (sündinud 10. märtsil 1988 Rheinfeldenis Šveitsis) on Horvaatia jalgpallur, kes mängib poolkaitsjana Hispaania kõrgliiga klubis Sevilla.
Varem on ta mänginud sellistes klubides nagu Basel, Schalke 04 ja Barcelona.
Rakitić lõi 2015. aasta Meistrite Liiga finaalis avavärava.
Klubikarjäär.
Basel.
2005. aastal liitus Rakitić Baseli esindusmeeskonnaga. Ta debüteeris Baseli meeskonnas 29. septembril 2005, kui mängiti Bosnia ja Hertsegoviina klubiga Široki Brijeg. 
Esimesel hooajal mängis ta ainult kolm mängu. 2006–07 hooajal mängis ta Šveitsi kõrgliigas 33 kohtumist ja lõi 11 väravat.
Schalke 04.
Rakitić liitus 2007. aasta juunis Saksamaa kõrgliiga klubiga Schalke 04. 
Debüüdi tegi ta liigakarika raames Karslruhega. Debüütvärava lõi Rakitić 5. augustil 2007, kui Schalke alistas DFB-Pokali esimeses voorus Eintracht Trieri võõrsil 0:9. 
15. septembril 2007 lõi ta 1:1 viigimängus Müncheni Bayerni vastu Schalke ainsa värava.
Sevilla.
28. jaanuaril 2011 siirdus Rakitić Hispaania kõrgliiga klubisse Sevilla, tema ülemineku eest maksti 2,5 miljonit eurot. 
Sevilla toonane peatreener Unai Emery nimetas horvaadi klubi kapteniks 2013–14 hooaja eel. 
Rakitić lõi 14. septembril 2013 värava Barcelona vastu ning tegi ka ühe väravasöödu, Sevilla kaotas 3:2. Ta lõi kaks väravat, kui Sevilla kaotas Madridi Realile 7:3. 2014. aasta jaanuaris lõi ta kaks väravat mängus Madridi Atléticoga.
Rakitić aitas Sevillal alistada Euroopa liiga finaalis SL Benfica, ta valiti mängu parimaks.
Barcelona.
2014. aastal liitus ta FC Barcelonaga. 
Debüüdi klubis tegi Rakitic 24. augustil 2014–15 La Liga hooaja esimeses mängus Elche vastu.
Ta võitis oma esimesel hooajal Hispaania klubiga nii Hispaania liiga, Copa del Rey kui ka Meistrite Liiga. Meistrite Liiga finaalis lõi ta Juventuse vastu neljandal minutil värava. Barcelona võitis finaalmängu 3:1. 
2015–16 hooajal tuli ta Barcelonaga taas Hispaania meistriks ja võitis ka Hispaania karika.
21. septembril 2016 lõi ta värava Camp Noul Madridi Atlético vastu, mäng lõppes skooriga 1:1. 23. aprillil 2017 lõi ta värava Santiago Bernabéul toimunud El Clásicos, aidates katalaanidel alistada Madridi klubi 2:3 27. mail 2017 aitas ta Barcelonal alistada Copa del Rey finaalis Alavési 3:1.
Koondisekarjäär.
Horvaatia jalgpallikoondis.
Debüüdi Horvaatia koondises tegi Rakitić 2007. aastal.
Rakitić esindas Horvaatiat 2008., 2012. ja 2016. aasta Euroopa meistrivõistlustel ning 2014. aasta maailmameistrivõistlustel. 2016. aasta Euroopa meistrivõistlustel lõi ta värava teises alagrupimängus Tšehhi vastu.
2020. aasta septembris teatati, et Rakitić on koondisekarjääri lõpetanud.
Isiklikku.
Rakitic abiellus 2013. aasta aprillis Raquel Mauriga. Neil on kaks tütart: Althea (sündinud 2013) ja Adara (sündinud 2016).
Aivar Mihkelson

Aivar Mihkelson (sündinud 26. oktoobril 1960) on eesti kitarrist.
Ta on ansambli KOP asutajaliige ja kitarrist. KOP tegutses aastatel 1982–1987 ja tuli korraks taas kokku, et esineda Jõgeva Küüslaugufestivalil 2009. aasta augustis. Ansamblis KOP on tegutsenud mitu Eestis tunnustatud muusikut, nende hulgas näiteks Ülari Kirsipuu, Virgo Veldi, Merike Mõksi Susi, Tõnu Hallik, Indrek Tetsmann, Kalle Tetsmann ja Pearu Paulus.
KOP kasvas välja Tabivere ansamblist, mille liikmeteks olid ka Raul Vaigla ja Alo Mattiisen. Eelmainitutega alustaski Mihkelson 1976. aastal oma muusikuteed.
Mihkelson töötab Jõgeva Muusikakoolis kitarriõpetajana.
István Örkény

István Örkény (5. aprill 1912 Budapest – 24. juuni 1979 Budapest) oli ungari romaani- ja näitekirjanik.
István Örkény sündis 1912. aastal Budapestis farmatseudi perekonnas. Pärast keskkooli lõpetamist õppis ta keemiat ja seejärel farmaatsiat. 1934. aastal lõpetas ta kooli keemiainseneri diplomiga. 1941. aastal ilmus tema esimene teos "Meretants". 
Teise maailmasõja alguses saadeti ta rindele ning varsti pärast seda sattus neljaks aastaks Moskvasse sõjavangi. Vangis olles kirjutas ta näidendi "Voronež". 1946. aastal naasis ta Budapesti ning aastail 1946–1947 ilmusid tema sõjavangis läbielatust ainet saanud jutustused "Kuni siia jõudsime" ja "Laagrite rahvas". 
Aastatel 1949–1953 töötas ta Budapesti teatrites kirjandusala juhatajana. Aastail 1956–1960 ei kirjutanud Örkény ühtegi teost, kuna tema loomingut ei avaldatud. 
Loomingu ülevaade.
1970. aastatel kirjutas ta kolm kuulsaks saanud näidendit: 
Neid näidendeid iseloomustavad igapäevasus, absurd, grotesk ja traagika. Örkény viimaseks romaaniks jäi 1977. aastal ilmunud lühiromaan "Roosinäitus". 
Lisaks näidenditele kuulub Örkény loomingusse ka mitu filmistsenaariumi, hulgaliselt jutustusi, reportaaže ja lühemat proosat. 
Ta pälvis 1955. ja 1967. aastal Attilla Józsefi ja 1973. aastal Kossuthi auhinna. Ta oli esimene välismaal mängitud ungari draamakirjanik. Örkény uuendas lühikeste lugude literatuurset žanri ning teda peetakse groteskimeistriks Kesk-Euroopas. 
Örkény suri 1979. aastal Budapestis.
Ukraina õhuväe Iljušin Il-76 allatulistamine

Ukraina õhuväe Iljušin Il-76 tulistati alla 2014. aasta 14. juuni öösel Ukrainas Luhanski lennuvälja lähistel venemeelsete separatistide poolt. Kõik pardal olnud 49 inimest hukkusid.
Õhusõiduk.
Allatulistatud lennuk oli Ukraina õhujõudude transpordilennuk Iljušin Il-76, mille esmalend oli 1988. aasta 17. veebruaril.
Allatulistamine.
Lennuk, mille pardal oli sõjavarustus, nelikümmend Dnipropetrovski 25. üksiku õhudessantväebrigaadi võitlejat ja 9 meeskonnaliiget, oli maandumas Luhanski lähistel asuvale Luhanski lennuväljale, kui sattus umbes 700 m kõrgusel õhutõrjetule alla. Kell 00.51 kohaliku aja järgi kukkus lennuk alla, hukkusid kõik pardal olnud 49 inimest. Lennuk kukkus Krasne küla lähistel olevale põllule, paari kilomeetri kaugusel lennuväljast ja 10 km kaugusel Luhanskist.
Sel ööl pidi Luhanski lennuväljale maanduma kolm Ukraina õhuväe transpordilennukit. Esimene lennuk maandus õnnelikult, teine tulistati alla, kolmandal õnnestus enne lennuväljale jõudmist tagasi pöörduda.
Sõjaväe pressiesindaja teatel viitasid esialgsed andmed sellele, et kasutati Stinger-tüüpi õhutõrjesüsteemi. Mõningate teadete kohaselt süttis lennuk põlema raskekuulipilduja tabamustest.
Valitsusvälise organisatsiooni Infovastupanu ("«Інформаційний спротив»") koordinaatori Dmõtro Tõmtšuki teatel leiti oletatavast laskmispaigast kaks kasutatud ja üks defektne MANPADSi 9K38 Igla stardiseadeldis. Venemaa meedia avaldas desinformatsiooni, mille kohaselt tulistas lennuki alla Ukraina sõjavägi, hiljem võtsid vastutuse lennuki allatulistamise eest endale nõndanimetatud Luhanski Rahvavabariigi omakaitseväe esindajad, kes väitsid, et nad olevad eelnevalt teatanud Luhanski kohal oleva õhuruumi sulgemisest.
Ukraina kaitseministeerium süüdistas juhtunus "terroriste".
Tegemist oli arvatavalt suurima inimkaotusega, mida valitsusväed kriisi ajal senini olid ühes rünnakus kandnud.
7. oktoobril 2017 kinnitas Ukraina Julgeolekuteenistus, et on tuvastanud Venemaa eramilitaarettevõtte Wagneri grupi osaluse lennuki allatulistamises. 14. juunil 2019, sündmuse viiendal aastapäeval, avalikustati Wagneri grupile lennuki allatulistamiskäsu andnud Venemaa relvajõudude kindralleitnandi nimi.
Vastukajad.
Ukraina president Petro Porošenko kuulutas 15. juuni leinapäevaks.
Toimusid protestiavaldused Venemaa saatkonna ees Kiievis.
15. juunil toimus Kiievi keskväljakul leinamiiting.
Protestiaktsioonid Venemaa saatkonna ees
Dmõtro Tõmtšuk

Dmõtro Tõmtšuk (ukraina keeles Дмитро Борисович Тимчук; 27. juuni 1972 Tšita – 19. juuni 2019 Kiiev) oli Ukraina sõjaväelane ja ajakirjanik, erualampolkovnik, Ukraina Ülemraada saadik.
Töötas aastatel 2000–2012 mitmes Ukraina kaitseministeeriumi allüksuses. On viibinud ÜRO Ukraina rahuvalvemissioonide koosseisus Iraagis (kolm korda), Liibanonis ja Kosovos.
Tõmtšuk sündis Tšitas, veetis lapsepõlve Saksa Demokraatlikus Vabariigis (tema isa teenis seal aastatel 1978–1983) ning noorusaja Žõtomõri oblastis Berdõtšivis.
Dmõtro Tõmtšuk sai suurema tuntuse osaliseks Donbassi sõja sündmuste sõltumatu kajastajana erinevates meediakanalites.
Tõmtšuk oli üks valitsusvälise organisatsiooni Infovastupanu koordinaatoreid.
Venemeelsed ajakirjanikud on väitnud, et Dmõtro Tõmtšuk on Tallinnas asuva NATO küberkaitsekoostöö keskuse poolt välja mõeldud isik.
10. septembril 2014 toimunud Rahvarinde asutamiskoosolekul osalenud Tõmtšuk oli üks partei asutajaliikmeist.
Dmõtro Tõmtšuk leiti surnult oma kodunt Kiievis, surma põhjuseks oli kuulihaav peas.
Inseneri loss

Inseneri loss on kunagise Abja linavabriku omaniku Mats Kissa luksuslik elamu. See valmis aastatel 1922–1924. Hoone ehitasid saksa töölised arhitekt Heerwageni projekti järgi.
Kirjeldus.
Kõrge kivikatusega hoone oli elavalt liigendatud, nurgad dekoreeritud sõõrmotiividega. Esimesel korrusel olid kabinet, elutuba, kaks saali, veranda ja söögituba ning kolm magamistuba, teisel korrusel kaks külalistetuba, peosaal ja teenijatoad, mille juurest viis eraldi trepp alla kööki.
Saalides oli pähklipuumustriga tammeparkett. Enamus muid ruume olid laudpõrandaga, vannitoad kivipõrandaga. Mats Kissa kabineti seinad olid kaetud pähklipuust paneelidega. Elutoas oli tammepuust lagi, muud laed olid kaunistatud kipsornamentidega. Fuajee laes oli kasutatud klaasi. Kamin oli kaetud Meissneri portselanist kividega.
Häärberi lähistel oli veel neli maja, väike kahe korteriga ametnike maja, kus elasid umbes 1927/28. aastani Matsi õde Reet Laks ja ta abikaasa August, ning eemal veel kaks suuremat tööliste kortermaja.
Teisel pool häärberit metsa ääres oli garaaž kahele autole, mille teisel korrusel oli autojuhikorter. Vabriku sepikoja peal oli samuti korter, milles elas Mats Kissa vennapoeg Hans Kissa.
Häärberit ümbritses Prantsuse stiilis aed, kus oli umbes 100 viljapuud, sh 60 õunapuud.
Ajalugu.
Taolise suursuguse hoone ehitamine pakkus Abjas palju kõneainet. Häärber ehitati ülikorralikult ja seda viimistleti peensusteni. Häärberit ümbritsevas aias oli tööl aednik, sealsed viljapuud andsid nii palju saaki, et vabriku rahvas ei jõudnud seda iial ära süüa, mistõttu pidi Mats Kissa igal aastal suure osa saagist Rootsi saatma.
Nõukogude okupatsiooni saabudes tõsteti Mats Kissa oma perega Inseneri lossist välja ning pandi elama Jussi kõrtsi. 
Inseneri Lossist sai linavabriku klubi, kus korraldati üritusi ning vabriku tööliste koosviibimisi. Klubist saadeti viimasele teekonnale ka lahkunud vabrikutööliste põrmud.
Pärast Abja linavabriku töö seiskumist lagunes ka Inseneri loss. 1990. aastate alguses olid hoonel veel uksed ja aknad ees, kuid kunagine suursugune häärber oli võssa kasvanud ning täielikult lagastatud. 
Praegu kuulub hoone OÜ Kissa Varale, kes on võtnud kavaks hoone taastada ning rajada sinna konverentsikeskuse. 2016. aastaks on hoone välisilme taastatud.
Tuderna raudteesild

Tuderna raudteesild oli raudteesild üle Tuderna oru Valga–Petseri raudteel. 
Sild asus Orava vallas Lepassaare ja Piusa raudteejaama vahelisel lõigul Tuderna raudteepeatuse lähedal. Tuderna raudteesild oli 56,7 m pikk, 22,6 m lai ja 21 m kõrge, olles sellega Eesti kõrgeim raudteesild. 
Sild valmis aastatel 1886–1889 Poola meistrite tööna. See ehitati tahutud graniitkiviplokkidest, milleks koguti ümbruskonna põldudelt kive ja töödeldi sobilikuks kohapeal. Analoogne sild ehitati samal perioodil ka Lätisse Pihkva–Riia raudteele. 
Raudteesild hävis II maailmasõjas 11.08.1944 õhtul. 
Pärast sõda otsustati, et sild ei taastata. Osa orgu täideti ja silla asemele ehitati truubiga kõrge raudteetamm.
James Rodríguez

James David Rodríguez Rubio (sündinud 12. juulil 1991 Cúcutas) on Colombia jalgpallur, kes mängib poolkaitsjana Brasiilia kõrgliiga klubis São Paulo ja Colombia jalgpallikoondises.
Varem on ta esindanud selliseid klubisid nagu Envigado, Banfield, Porto, Monaco, Madridi Real, Müncheni Bayern, Everton ja Olympiakós.
Koondisekarjäär.
Esimese värava lõi ta rahvakoondise eest 2012. aasta 3. juunil 2014. aasta jalgpalli maailmameistrivõistluste valikmängus Peruu vastu.
2014. aasta maailmameistrivõistlustel oli ta kuue väravaga turniiri suurim väravakütt. Kaheksandikfinaalis Uruguay vastu löödud värav võitis FIFA Puskási auhinna, mis antakse aasta kõige ilusama värava eest. Ta valiti ka turniiri sümboolsesse koosseisu.
2016. aasta Copa América Centenariol sai ta Colombia koondise kapteniks. Copa América Centenario esimeses alagrupimängus 3. juunil USA-ga lõi ta penaltist Colombia teise värava. Teisel poolajal oli ta sunnitud õlavigastuse tõttu mängust ära tulema. Ta naasis siiski juba teiseks mänguks Paraguayga, kus ta lõi ta taas Colombia teise värava.
2019. aasta Copa Américal valiti ta turniiri sümboolsesse koosseisu.
Askur Alas

Askur Alas (sündinud 23. aprillil 1973) on eesti ajakirjanik, tõlkija ja Islandi giid.
Ta on õppinud ja Tartu Ülikoolis islandi keelt ja kirjandust ning skandinavistikat. 
Alas on töötanud ajakirjanikuna ajalehtedes Eesti Päevaleht (2001-2007), Eesti Ekspress (2007-2014), Äripäev (2018-2020) ja Harju Elu (2023-). 
Alates 2003. aastast on Alas tegutsenud suviti Islandi giidina ja reisijuhina, organiseerides ka ise reise. 
Tema tähelepanuväärsemad tõlked on Islandi ainsa Nobeli auhinna laureaadi Halldór Laxnessi "Islandi kell", Sjóni "Virvarebane" ja 13. sajandil Islandil kirja pandud "Ragnari saagad". 
Askur Alase isa oli diplomaat ja tõlkija Arvo Alas, tema noorem vend on ettevõtja Annar Alas.
Sjón

Sigurjón Birgir Sigurðsson (sündinud 27. augustil 1962) on islandi luuletaja ja proosakirjanik.
Ta kirjanikunimi on lühend tema eesnimest (Sigurjón). 
2005. aastal sai ta Põhjamaade Nõukogu kirjandusauhinna.
Eesti keeles on ilmunud Askur Alase tõlkes 2013. aastal tema raamat "Virvarebane" (ISBN 9789949505890).
Pablo Armero

Pablo Stifer Armero (sündinud 2. novembril 1986 Tumacos) on Colombia jalgpallur, kes mängib kaitsjana Brasiilia esiliiga klubis Guarani.
Euroopa liigades saavutas ta kõige enam edu Itaalias Udinese Calcioga, kus mängis aastatel 2010–2013. Hooajal 2010–11 valiti ta Itaalia kõrgliiga hooaja sümboolsesse koosseisu.
Esimese koondisevärava lõi ta 22. märtsil 2013 MM-i valikmängus Boliivia vastu, keda võideti 5:0. Teise ja seni viimase 14. juunil 2014 maailmameistrivõistluste esimeses alagrupimängus Kreeka vastu, keda võideti 3:0.