Entomofaagia

Entomofaagia on putukate söömine kultuurilises ja bioloogilises kontekstis. Antropoloogias, kultuuriuuringutes, bioloogias ja meditsiinis kasutatav teaduslik termin on "antropoentomofaagia". Antropoentomofaagia ei hõlma muude lülijalgsete söömist peale putukate, nagu ämblikulaadsed ja hulkjalgsed, mida määratletakse kui arahnofaagia.
Entomofaagia on teaduslikult dokumenteeritud kui ahviliste seas laialt levinud ja paljudes inimkooslustes levinud. Teatud putukate mune, vastseid, nukke ja täiskasvanuid on inimesed söönud eelajaloolistest aegadest tänapäevani. Umbes 3000 etnilist rühma praktiseerib entomofaagiat. Inimputukate söömine (antropoentomofaagia) on levinud enamikus maailma osades, sealhulgas Kesk- ja Lõuna-Ameerikas, Aafrikas, Aasias, Austraalias ja Uus-Meremaal. 80 protsenti maailma rahvastest sööb 1000–2000 liiki putukaid. ÜRO Toidu ja Põllumajandusorganisatsioon (FAO) on registreerinud umbes 1900 söödavat putukaliiki ja hinnanguliselt oli 2005. aastal maailmas umbes kaks miljardit putukatarbijat. FAO soovitab putukate söömist kui võimalikku lahendust loomakasvatusest põhjustatud keskkonnaseisundi halvenemisele.
Mõnes ühiskonnas, peamiselt lääneriikides, on entomofaagia haruldane või tabu. Tänapäeval on putukate söömine Põhja-Ameerikas ja Euroopas vähelevinud, kuid mujal on putukad endiselt populaarsed toiduained ning mõned ettevõtted üritavad putukaid lääneriikide toitudesse lisada. Samas valmistati näiteks kuni 20. sajandi keskpaigani Saksamaal ja Prantsusmaal maipõrnikasuppi ja tarbiti seda mardikalist ka magustoiduna. 
Üle maailma söödavad putukad on ritsikad, tsikaadid, rohutirtsud, sipelgad, erinevad mardikalised (nt jahuussid, tumemardika vastsed), ja mitmesugused röövikuliigid (nagu bambusussid, mopaani ussid ja siidiussid).
Ajalugu.
"Homo sapiens"'i eelkäijad ja putukate söömine.
Leiud näitavad, et "Homo sapiens"'i evolutsioonilised eelkäijad olid entomofaagilised ja arahnofaagid. Putuktoidulisust esineb eri määral ka säilinud primaatide, näiteks marmosettide ja tamariinide seas, ja mõned teadlased viitavad sellele, et kõige varasemad primaadid olid öised puisloomad putuktoidulised. Samamoodi on enamik säilinud inimahve teatud määral putuktoidulised.
Arheoloogilised leiud kulumisjälgedega luutööriistadest näitavad, et varased hominiidid, nagu "Australopithecus robustus", kogusid söögiks termiite. Mitmetes uuringutes jõutakse järeldusele, et luudel leitavad kulumisjäljed viitavad, et neid kasutati termiidiküngaste kaevamiseks. Need märgised erinevad tööriistadel olevatest, mida võidi kasutada taimede ja juurte väljakaevamiseks, millel võib olla horisontaalse nurga all kaevamise ja võib-olla vastu kivide, mida termiidiküngastes ei esine, tekitatud kulumisjälgi. Sarnaselt näitab isotoopide uuringute ülevaade, et "A. robustus" ei söönud valguallikana suures koguses taimi ja puuvilju , vaid selleks kasutati näiteks loomseid või putukate valke.
Kaasaegse inimese aju suuremat suurust seostatakse sageli teooriaga, et see sai võimalikuks tänu lihatarbimise suurenemisele. Umbes 1,8 miljoni aasta taguse "Homo erectuse"'e isendi KNM-ER 1808 jäänuseid on sageli kasutatud jahimehe mudeli tõendina, kuna selle luukasvamine on ebanormaalne, mis viitab A-hüpervitaminoosile, mis on tingitud liigsest loomamaksa tarbimisest. Mark Skinner on aga välja pakkunud, et mesilaste vastsete ja nukkude tarbimine võib anda piisavalt A-vitamiini, et tekitada hüpervitaminoosi. Tänu putukate toiteväärtusele ja arvukusele suudaksid nad tagada ka vajaliku koguse valku, mis on vajalik hominiini jaoks, näiteks "H. erectus".
Koproliidid ja koopamaalingud.
Enne kui inimestel olid tööriistad jahipidamiseks või põlluharimiseks, võisid putukad moodustada nende toidus olulise osa. USA ja Mehhiko koobastest pärit koproliitide analüüsimisel on leitud tõendeid – Ozarki mägede koobastes leiduvad koproliidid sisaldavad putukaid (sipelgad, mardikavastsed, täid), aga ka ämblikulaadseid (puugid, lestad).
Põhja-Hispaania Altamira koopamaalingud, mis on dateeritud umbes 30 000–9000 eKr, kujutavad söödavate putukate ja metsmesilaste pesade kollektsiooni, mis viitab võimalikule entomofaagilisele ühiskonnale. Metsiku siidiussi ("Triuncina religiosae") kookonid leiti Hiinas Shanxi provintsis varemetest 2000–2500 aastat eKr. Kookonitel avastati suured augud, mis viitab sellele, et nukud söödi ära. Paljud iidsed entomofaagia tavad on aja jooksul teiste põllumajandustavadega võrreldes vähe muutunud, mis on viinud kaasaegse traditsioonilise entomofaagia väljatöötamiseni.
Putukate tarbimine inimkultuurides.
Paljudes kultuurides on putukate söömine tavaline. Aasia, Aafrika, Mehhiko ja Lõuna-Ameerika etnilised rühmad on söödavaid putukaid juba pikka aega kasutanud odava ja jätkusuutliku valguallikana. 3071 etnilist rühma 130 riigis söövad kuni 2086 liiki. Nende liikide hulka kuulub 235 liblikat ja ööliblikat, 344 mardikat, 313 sipelgat, mesilast ja herilast, 239 rohutirtsu, ritsikut ja prussakat, 39 termiiti ja 20 kiili, aga ka tsikaadid. Teadaolevalt süüakse putukaid 80 protsendis maailma rahvastest. Traditsiooniliselt süüakse lehelõikurit "Atta laevigata" mõnes Colombia ja Brasiilia kirdeosas. Lõuna-Aafrikas on toiduvalgu allikaks laialt levinud ööliblika "Gonimbrasia belina" suur röövik, "mopani" ehk "mopaaniuss". Austraalias söövad põliselanikud nõiajuuri. Põhjapõdraparasiit "Hypoderma tarandi" olid osa nunamiutide traditsioonilisest toidust. "Udonga montana" on pentatomiidne putukas, millel on perioodilised populatsioonipuhangud ja mida süüakse Kirde-Indias.
Traditsiooniliselt tarbivad paljud Indoneesia etnilised rühmad putukaid – eriti rohutirtsud, ritsikad, termiidid, saagopalm-kärsaka vastsed ja mesilased. Jaavas ja Kalimantanis on rohutirtsud ja ritsikad tavaliselt kergelt tainaks praetud ja frititud palmiõlis krõbeda "kripiku" või "rempeyek" suupistena. Ida-Jaava osariigis Banyuwangis on spetsiaalne "botok" nimetusega "botok tawon" (mesilase botok), mis on mesilase vastseid sisaldavad tarud, mis on maitsestatud vürtside ja purustatud kookospähkliga, pakitud banaanilehtede pakendisse ja aurutatud. Kalimantani dajaki hõimud, samuti Ida-Indoneesia molukaanid ja paapua hõimud tarbivad teadaolevalt "ulat sagu" (otsetõlkes 'sagoo röövik') või saagopalm-kärsaka vastseid. Neid valgurikkaid vastseid peetakse Paapua delikatessiks, süüakse nii röstitult kui ka toorelt.
Tais tarbitakse ka teatud putukaid, eriti põhjapoolsetes provintsides. Tai traditsioonilistel turgudel on sageli kioskid, kus müüakse frititud rohutirtse, kriketit ("ching rit"), mesilase vastseid, siidiussi ("non mai"), sipelgamune ("khai mot") ja termiite.
Putukate kasutamine traditsiooniliste toiduainete koostisosana sellistes kohtades nagu Hidalgos Mehhikos on olnud piisavalt ulatuslik, et põhjustada nende populatsiooni vähenemist.
Ida-Aafrikas on Kunga kook tihedalt kokkupressitud kärbestest valmistatud toit.
Lääne kultuuris.
Kuigi putukate tooted, nagu mesi ja karmiin, on tavalised, ei ole putukate söömine läänes laialt levinud tava. Traditsioonilises toidus on mõned erandid. Näiteks Casu marzui&gt;, mida nimetatakse ka "casu modde", "casu cundhídu" või itaalia keeles "formaggio marcio", on Sardiinias valmistatud juust, mis sisaldab elusaid putukavastseid. "Casu marzu" tähendab sardiinia keeles mädajuustu ja seda tuntakse kõnekeeles tõugujuustuna.
Küll aga on läänes putukate tarbimine levimas. 2011. aastaks serveerisid mõned läänemaailma restoranid regulaarselt putukaid. Näiteks Kanadas Briti Columbias Vancouveris pakuti kahes kohas kriketipõhiseid toite (restoranis Vij's valmistati parathasid röstitud kriketist, mis jahvatatakse pulbriks või jahuks, selle sõsarrestoran Rangoli restoran pakub pitsat, mis valmistatud tervete röstitud ritsikate naani tainale puistamisega). Aspire Food Group oli esimene suuremahuline putukakasvatusettevõte Põhja-Ameerikas, mis kasutas automatiseeritud masinaid 2300 m tootmishoones, mis on ette nähtud inimtoiduks mõeldud mahepõllumajanduslike ritsikate kasvatamiseks.
Tõrjumine ja kultuuriline tabu.
Lääne kultuuris peetakse entomofaagiat (välja arvatud mõned toidulisandid, nagu karmiin ja šellak) tabuks. Tabuga seotud jälestust kasutatakse lääne meedias. Näiteks itaalia filmi "Mondo Cane" (1962) stseen sisaldab šokiefekti tekitamiseks putukate bankett ning stseen filmist "Indiana Jones ja hukatuse tempel" (1984) kujutab putukaid banketil sarnase šokifaktorina. Lääne entomofaagia tõrjumine toimub samaaegselt teiste selgrootute, nagu molluskite ja putukate lülijalgsete lähisugulaste koorikloomade tarbimisega ning see ei põhine maitsel ega toiduväärtusel.
Maliki islami jurisprudentsi koolkond on ainus traditsioon, mis lubab tarbida kõiki putukaid (eeldusel, et need ei ole tervisele kahjulikud). Mõned koolkonnad peavad skorpione haramiks, kuid tirtsude söömist halaliks. Teised keelavad kõik roomavad loomad, sealhulgas putukad.
Judaismis ei peeta enamikku putukaid koššeriteks, välja arvatud mõned "koššer-tirtsu" liigid, mida teatud kogukonnad aktsepteerivad.
Rahvatervise toitumisspetsialist Alan Dangour on väitnud, et ulatuslik entomofaagia lääne kultuuris seisab silmitsi "äärmiselt suurte" tõketega, mis on "võib-olla praegu isegi tõenäoliselt ületamatud". Läänes valitseb entomofaagia suhtes jälestus, putukate kuvand on "ebapuhtad ja haigusi kandvad". Antropoloog Marvin Harris on väitnud, et putukate söömine on tabu kultuurides, kus on muid valguallikaid, mille hankimiseks on vaja rohkem tööd, nagu kodulinnud või veised, kuigi on kultuure, kus on nii loomakasvatus kui ka entomofaagia. Näiteid võib leida Botswanast, Lõuna-Aafrikast ja Zimbabwest, kus tugevad veisekasvatustraditsioonid eksisteerivad koos putukate, näiteks mopaani usside entomofaagiaga. Lisaks ei tarbi inimesed nendes kultuurides, kus entomofaagia on levinud, putukaid valimatult, kuna Tai putukate tarbijad tajuvad söödavaid putukaid, mida nende kultuuris ei tarbita, sama eemaletõukavalt nagu lääne tarbijad.
Populariseerimine.
Toidu- ja Põllumajandusorganisatsioon on näidanud üles huvi entomofaagia arendamise vastu mitmel korral. 2008. aastal korraldas FAO konverentsi, et "arutada putukate arengupotentsiaali Aasia ja Vaikse ookeani piirkonnas". Dursti sõnul keskenduvad FAO entomofaagia alased jõupingutused piirkondadele, kus entomofaagia on ajalooliselt aktsepteeritud, kuid mille populaarsus on viimasel ajal vähenenud.
2011. aastal esitas Euroopa Komisjon taotluse aruannete saamiseks putukate praeguse kasutamise kohta toiduna, lubades, et iga Euroopa Liidu liikmesriigi aruanded on aluseks seadusandlike ettepanekute tegemisel putukatoidu uue protsessi kohta. NPR-i andmetel investeerib Euroopa Liit enam kui 4 miljonit dollarit entomofaagia kui inimese valguallika uurimisse.
Arutelu.
Putukate söömise eelised.
Hiljutised uuringud ulatusliku entomofaagia potentsiaali kohta on pannud mõned eksperdid soovitama putukaid kui potentsiaalset alternatiivset valguallikat tavapärastele kariloomadele, viidates võimalikele eelistele, sealhulgas suurem tõhusus, väiksem ressursside kasutamine, suurem toiduga kindlustatus ning keskkonna- ja majandussäästlikkus.
Toiteväärtus.
Putukad on puhas valguallikas (sisaldavad kõiki üheksat asendamatut aminohapet) ja sisaldavad kasulikumat kogust, mis on võrreldav sojaubade valguga, kuigi vähem kui kaseiinis (leidub toiduainetes nagu juust). Need sisaldavad kiudaineid ja sisaldavad enamasti küllastumata rasvu ning mõningaid vitamiine ja olulisi mineraale.
Toiduohutus.
Kuigi söödavate putukate potentsiaali täielikuks hindamiseks on vaja neid rohkem uurida, on nad oluliste toitainete loomulik allikas, pakkudes võimalust ületada lõhet vaeste ja jõukate riikide vahel valgutarbimises ning vähendada ökoloogilist jalajälge. Paljud putukad sisaldavad ohtralt lüsiini, aminohapet, mis puudub paljude teraviljast sõltuvate inimeste toitumises. Mõned väidavad, et maisi biokütuse lähteainena kasutamisest tingitud suureneva maakasutussurve, kliimamuutuste ja teraviljapuuduse kombinatsioon tekitab tõsiseid raskusi katsetes rahuldada tulevane valgunõudlus.
Esimese artikli, mis viitas sellele, et söödavad putukad võivad ülemaailmse toidupuuduse probleeme leevendada, avaldas Meyer-Rochow 1975. aastal. Putukad toidu ja söödana on 21. sajandil tõusnud eriti aktuaalseks loomsete valkude kallinemise, toidu ja sööda ebakindluse, keskkonnasurve, populatsiooni kasvu ja keskklasside kasvava valgunõudluse tõttu. 2013. aasta rahvusvahelisel toiduga kindlustatuse ja toitumise konverentsil avaldas ÜRO Toidu- ja Põllumajandusorganisatsioon väljaande ('Söödavad putukad – toidu ja söödaga kindlustatuse tulevikuväljavaated') milles kirjeldatakse putukate panust toiduga kindlustatusse. See näitab putukate paljusid traditsioonilisi ja potentsiaalseid uusi kasutusviise otseseks inimtoiduks ning nende kasvatamise võimalusi ja piiranguid toiduks ja söödaks. Selles lahatakse uuringuid sellistes küsimustes nagu putukate toitumine ja toiduohutus, putukate kasutamine loomasöödana ning putukate ja nendest valmistatud toodete töötlemine ja säilitamine.
Jätkusuutlikkus ja keskkonnakasu.
Putukate kasutatavad aine assimilatsiooni ja toitainete transpordi meetodid muudavad putukate kasvatamise tõhusamaks meetodiks taimse materjali muundamisel biomassiks kui traditsiooniliste kariloomade kasvatamine. Ühe kilogrammi liha tootmiseks kulub rohkem kui 10 korda rohkem taimset materjali kui kilogrammi putukate biomassi kasvatamiseks. Ruumikasutus ja veevajadus on vaid murdosa sellest, mida vajatakse veisekasvatusega võrreldava toidumassi tootmiseks. 150 g rohutirtsu liha tootmiseks kulub väga vähe vett, veised vajavad aga 3290 liitrit sama koguse veiseliha tootmiseks. See näitab, et putukatelt võib tarneahela kõigil tasanditel oodata loodusvarade väiksemat kasutamist ja ökosüsteemi koormamist Söödavad putukad näitavad ka palju kiiremat kasvu ja paljunemistsüklit kui traditsioonilised kariloomad. Madalmaades Wageningeni ülikoolis läbi viidud viie söödava putukaliigi süsiniku intensiivsuse analüüs näitas, et "viie uuritud putukaliigi keskmine päevane juurdekasv (ADG) oli 4,0–19,6 protsenti, selle vahemiku minimaalne väärtus on lähedane sigade puhul teatati 3,2%, samas kui maksimaalne väärtus oli 6 korda suurem. Veistega (0,3%) võrreldes olid putukate ADG väärtused palju suuremad." Lisaks väljastasid kõik uuritud putukaliigid palju väiksemas koguses ammoniaaki kui tavalised kariloomad, kuigi pikaajalise mõju kindlakstegemiseks on vaja täiendavaid uuringuid. Autorid järeldavad, et putukad võiksid olla keskkonnasõbralikumad toiduvalguallikad.
ÜRO Toidu- ja Põllumajandusorganisatsiooni (FAO) andmetel annab loomakasvatus "väga olulise panuse" kliimamuutustesse, õhusaastesse, maa, pinnase ja vee seisundi halvenemisse, maakasutuse probleemidesse, metsade hävitamisse ja bioloogilise mitmekesisuse vähenemisse. Loomakasvatuse suur kasv ja intensiivsus on põhjustanud ökoloogilist kahju kogu maailmas. Kuna lihatoodangu prognooside kohaselt kahekordistub tootmine praegusest kuni 2050. aastani, eeldaks status quo keskkonnamõju säilitamine 50-protsendilist mõju vähendamist toodanguühiku kohta. Nagu FAO väidab, on loomakasvatus "üks kahest või kolmest kõige olulisemast kõige tõsisemate keskkonnaprobleemide põhjustajast igal skaalal alates kohalikust kuni ülemaailmseni". Mõned teadlased väidavad, et säästvate tootmissüsteemide loomine sõltub traditsiooniliste kariloomade ulatuslikust asendamisest söödavate putukatega; selline nihe eeldaks suurt muutust lääne arusaamades söödavatest putukatest, survet allesjäänud elupaikade säilitamiseks ja majanduslikku survet putukaid tarneahelasse kaasavate toidusüsteemide jaoks.
Majanduslik kasu.
Putukatel on üldiselt suurem toidu muundamise efektiivsus kui traditsioonilisemal lihal, mõõdetuna allaneelatud toidu muundamise efektiivsusena või ECI-na. Kui paljude putukate energiasisendi ja valgutoodangu suhe võib olla umbes 4:1, siis kasvatatud kariloomade suhe on lähemal 54:1. See on osaliselt tingitud asjaolust, et enamiku traditsiooniliste kariloomade sööt tuleb kõigepealt kasvatada. Lisaks peavad endotermilised (soojaverelised) selgroogsed soojas püsimiseks kasutama oluliselt rohkem energiat, samas kui ektotermilised (külmaverelised) taimed või putukad seda ei tee. Indeks, mida saab kasutada mõõdikuna, on allaneelatud toidu kehaaineks muundamise tõhusus: näiteks lihaveised muudavad kehaaineks vaid 10% tarbitud toidust, siidiusside puhul 19–31% ja prussakate puhul 44%. Kilke ("Acheta domesticus") käsitlevad uuringud annavad täiendavaid tõendeid putukate tõhususe kohta toiduallikana .30 °C või kõrgemal temperatuuril kasvatatud ja tavaliste kariloomade söödaga võrdse kvaliteediga söödaga toidetuna oli ritsikate toidu muundumine kaks korda tõhusam kui sigadel ja broileritibudel, neli korda tõhusam kui lammastel ja kuus korda tõhusam kui härgadel.
Putukad paljunevad kiiremini kui lihaveised. Emane kriket võib kolme kuni nelja nädala jooksul muneda 1200–1500 muna, veiseliha puhul on suhe neli aretuslooma iga toodetud turulooma kohta. See teeb koduse ritsikate tõelise toidu muundamise efektiivsuse peaaegu 20 korda suuremaks kui veisel.
Skaleeritavus.
Putukate ja söödavate lülijalgsete kasvatamine inimtoiduks on nüüd loomakasvatuses ökoloogiliselt mõistlik kontseptsioon. Mitmed analüüsid on leidnud, et putukakasvatus on traditsioonilisele loomakasvatusele keskkonnasõbralikum alternatiiv.
Tais kasvatatakse tavaliselt kahte tüüpi söödavaid putukaid (kilke- ja palmikärsaka vastsed) vastavalt põhja- ja lõunaosas. Kilgikasvatusviisid on kogu kirdeosas sarnased ja aretustehnikad pole pärast tehnoloogia kasutuselevõttu 15 aastat tagasi palju muutunud. Väikesemahulist kasvatust, mis hõlmab väikest arvu aretusakvaariume, leidub tänapäeval harva ja enamik farme on keskmise suurusega või suurettevõtted. Kilgikasvatus on kujunenud oluliseks loomakasvatussektoriks ja on paljude põllumeeste peamine sissetulekuallikas. 2013. aastal tegutseb ligikaudu 20 000 farmi 217 529 kasvatusaedikuga. Viimase kuue aasta (1996–2011) kogutoodang on olnud keskmiselt umbes 7500 tonni aastas. 
Läänemaailmas on 2010. aastatel asutatud uued põllumajandustehnoloogia ettevõtted , mille eesmärk on moderniseerida putukate kasvatamise tehnikaid, võimaldades putukatel vajalikku mastaapi ja tõhusust, et tõrjuda välja teisi loomseid valke inimeste toiduvarus.
Kahjurite korjamine.
Mõned teadlased on välja pakkunud entomofaagiat kui lahendust traditsioonilise põllumajanduse tekitatud oludele, mis soosivad mõnda putukaliiki, mis seejärel paljunevad ja neid nimetatakse "kahjuriteks". Mehhiko mõnedes piirkondades hoitakse rohutirtsu "Sphenarium purpurascens" populatsiooni ohjes selle püüdmise ja toiduna kasutamise teel. Sellised strateegiad võimaldavad vähendada pestitsiidide kasutamist ja loovad põllumajandustootjatele sissetulekuallika kokku ligi 3000 USA dollariga pere kohta. Kui jätta kõrvale keskkonnamõju, väidavad mõned, et pestitsiidide kasutamine on majanduslikult ebaefektiivne, kuna hävitatakse putukaid, mis võivad sisaldada kuni 75 protsenti loomset valku, et säästa põllukultuure, mis sisaldavad kuni 14 protsenti valku.
Kasutamine ravitoiduna.
2012. aastal teatas dr Aaron T. Dossey, et Bill &amp;amp; Melinda Gatesi sihtasutus nimetas tema ettevõtte All Things Bugs programmi Grand Challenges Explorations võitjaks. Grand Challenges Explorations rahastab inimesi, kellel on ideid uute rahvatervise ja arengu parandamiseks. Uurimisprojekt kannab pealkirja "Head vead: säästev toit laste alatoitumise jaoks". Birminghami Alabama ülikooli pediaatrilise toitumise direktor Frank Franklin on väitnud, et kuna madalad kalorsused ja valguvaesus on ligikaudu viie miljoni lapse peamised surmapõhjused aastas, valmistatakse putukavalgust Nutrisetiga sarnane kasutusvalmis ravitoit. Plumpy'Nut võib olla suhteliselt odav lahendus alatoitumise vastu. 2009. aastal tegi dr Vercruysse Belgia Genti ülikoolist ettepaneku, et putukavalku saab kasutada hüdrolüsaatide tootmiseks, millel on nii AKE inhibeeriv kui ka antioksüdantne toime, mida võib lisada multifunktsionaalse koostisosana funktsionaalsetesse toitudesse. Lisaks võivad söödavad putukad olla hea küllastumata rasvade allikas, aidates seeläbi vähendada südameveresoonkonna haigusi.
Võimalus alternatiivseks lemmikloomatoiduks.
Putukaid võib kasutada valguallikana putukapõhises lemmikloomatoidus. Uudsed valguallikad võivad olla kasulikud lemmikloomadele, kellel on tundlik seedetrakt või toiduallergia, kuna looma organism ei tunne valke ära ja seetõttu põhjustavad need väiksema tõenäosusega ärritust. Samuti on näidatud, et putukad maitsevad nii lemmik- kui kariloomadele. Neil on hea aminohapete profiil ja nad sisaldavad ka palju lemmikloomadele olulisi toitaineid. Lemmikloomad seedivad putukaid hästi. On tehtud uuringuid, milles hinnatakse tavaliselt kasutatavate putukate valgu kvaliteeti ja nende toitainete väärtusi võrreldes traditsioonilise lemmikloomatoidu valguga.
Puudused ja probleemid.
Riknemine.
Spoore moodustavad bakterid võivad rikkuda nii tooreid kui ka keedetud putukavalke, ähvardades põhjustada toidumürgitust. Kuigi söödavaid putukaid tuleb hoolikalt töödelda, on riknemise vältimiseks saadaval lihtsad meetodid. Enne jahutamist on soovitatav keeta samuti võivad aidata kuivatamine, hapendamine või kasutamine kääritatud toiduainetes. 
Toksilisus.
Üldiselt on paljud putukad taimtoidulised ja vähem probleemsed kui kõigesööjad. Ideaalsetes tingimustes on soovitatav neid küpsetada, kuna putukad võivad sisaldada parasiite. Kuid pestitsiidide kasutamine võib muuta putukad inimtoiduks kõlbmatuks. Herbitsiidid võivad koguneda putukatesse bioakumulatsiooni teel. Näiteks kui ritsika puhanguid pritsimisega tõrjutakse, ei saa inimesed neid enam süüa. See võib tekitada probleeme, kuna söödavad taimed on söödavat tirtsud ise ära söönud.
Mõnel juhul võivad putukad olla söödavad sõltumata nende mürgisusest. Itaalias Carnia piirkonnas on lapsed "Zygaenidae" perekonna ööliblikaid söönud, hoolimata nende võimalikust mürgisusest. On teada, et ööliblikad toodavad vesiniktsüaniidi lähteaineid nii vastsetes kui ka täiskasvanud isendites. Täiskasvanud ööliblikate pugud sisaldavad aga üliväikestes kogustes tsüanogeenseid kemikaale ja suures kontsentratsioonis suhkrut, mis teeb "Zygaena"'st suve alguses mugavaks täiendavaks suhkruallikaks. Ööliblikad on väga levinud ja neid on lihtne käsitsi püüda ning madal tsüanogeensuse sisaldus teeb "Zygaena"'st minimaalselt riskantse hooajalise maiuse.
USA California osariigi tervishoiuministeerium teatas 2003. aasta novembris pliimürgistuse juhtudest pärast kapuliinide tarbimist.
Allergilised reaktsioonid.
Allergilised reaktsioonid kujutavad endast potentsiaalset ohtu putukate tarbimisel. Ühes ülevaates on ristreaktsioon söödavate putukate ja vähilaadsete vahel kindlaks tehtud. Uuring söödavate putukate allergia levimuse kohta Tais näitas, et:Ligikaudu 7,4% inimestest koges söödavate putukate allergiale viitavat kõrvaltoimet ja 14,7% inimestest esines mitmeid kõrvaltoimeid, mis viitasid söödavate putukate põhjustatud allergiale. Veelgi enam, ligikaudu 46,2% inimestest, kes juba kannatavad teadaoleva toiduallergia all, kogesid pärast putukate tarbimist ka sümptomeid, mis viitavad allergilisele reaktsioonile.
Eetilised vastuväited.
Putukate tarbimise humaansus on seatud kahtluse alla. Ühe vastuväite kohaselt kasvatatakse ja tapetakse ühe valguühiku kohta palju isendeid, mida võimendab suur kalduvus enneaegsele suremusele võrreldes teiste loomsete toiduainetega. Murekohaks on ka putukate võimalik eneseteadlikkus ning selle tulemusena võime kogeda valu ja kannatusi.
Negatiivsed jätkusuutlikkuse aspektid.
Mure on tekitanud putukate tarbimise jätkusuutlikkus, näiteks loodusest korjatud liikide liigkorje. Tarbimiseks kasvatatavate putukate söötmiseks kasutataval toidul võib olla ka suur keskkonnajalajälg, mis tootmise suurendamisel võib potentsiaalselt muuta putukate tarbimise traditsiooniliste valguallikatega sarnaselt loodust kahjustavaks. Lisaks võivad söödavate putukate säilitamise protsessid, nagu külmkuivatamine ja jahvatamine, kulutada palju energiat.