Madagaskar

Madagaskar (malagassi "Madagasikara"; ametlik nimi Madagaskari Vabariik, varem "Malagassi Vabariik" ja "Madagaskari Demokraatlik Vabariik") on riik Aafrika idarannikul India ookeanis. Asub 12. ja 25. lõunalaiuse ning 43. ja 50. idapikkuse vahel.
Suurem osa riigist paikneb Madagaskari saarel, mida eraldab Aafrika mandrist 400 km laiune Mosambiigi väin. Madagaskarile kuulub palju väikseid saari Madagaskari saare lähedal, sealhulgas Nosi Be, Nosi Mitsio, Sainte-Marie saar ehk Nosy Boraha (idaranniku lähedal), Mangabe saar ehk "Nosy Mangabe", Nosy Lava ja Nosy Barren.
Riigi pindala on 587 295 km². Madagaskar on pindala järgi Indoneesia järel suuruselt teine saareriik. Rannajoone pikkus on 4828 km.
Kuigi madagaskarlased ei pea end aafriklasteks, on Madagaskaril tihedad sidemed Lääne-Aafrika prantsuskeelsete riikidega.
Kuni 18. sajandi lõpuni oli Madagaskar killustunud. Alates 19. sajandi algusest ühendati suurem osa saarest ja moodustati Madagaskari kuningriik. Monarhia lõppes 1897. aastal, kui riigi annekteeris Prantsusmaa. Madagaskar iseseisvus 1960. aastal.
Nimi.
Malagassi keeles nimetatakse Madagaskarit "Madagasikara" [madaɡasʲˈkʲarə̥]. Põhirahvust nimetatakse malagassideks ("Malagasy").
Nimi ei ole kohalikku päritolu. Nimi "Madageiscar" esineb esimest korda Marco Polo mälestustes (13. sajand). Tegu on Muqdisho moonutatud nimega (Polo ajas Muqdisho ja Madagaskari omavahel segi). 10. augustil (lauritsapäeval) 1500 maabus Madagaskarile portugali maadeavastaja Diogo Dias ning pani sellele püha Laurentiuse järgi nimeks "São Lourenço", kuid kaartidel eelistati Marco Pololt pärinevat nime.
Ei ole teada, et kohalikel elanikel oleks olnud Madagaskari kohta varasemat nime.
Loodus.
Madagaskar on pindala (592 800 km²) järgi maailma 47. riik ja neljas saar.
Madagaskar oli kunagi, miljoneid aastaid tagasi, Gondwana osa. Madagaskari-Antarktika-India ala eraldus Aafrika-Lõuna-Ameerika maatükist ligikaudu 135 miljonit aastat tagasi. Indiast eraldus Madagaskar ligikaudu 88 miljonit aastat tagasi, jättes sealsed taime- ja loomaliigid täielikku isolatsiooni.
Saare idaosas laiuvad veel säilinud vihmametsad. Neid ohustab inimtegevuse laienemine, eelkõige uute riisiistanduste rajamine. Saare keskel asuvates mäestikes elab merinasid. Sealseis kõrgustikes asub saare pealinn Antananarivo. Riigi selles osas on ka suurim rahvastikutihedus. Mägedes asub palju riisikasvandusi. Saare lääneosas asuvad põhiliselt savannid, kuivad metsad, väikesed kõrbed ja Madagaskarile omased okastaimedega tihnikud.
Pinnamood.
Saare põhja ja lõuna suunas kulgev mägedest koosnev selgroog moodustab geograafilise eraldusjoone Madagaskari ida- ja lääneosa vahel. Piki selle harja asub Kõrgplatoo. Kõrgemad mäemassiivid asuvad kolmes piirkonnas: Tsaratanana mäemassiiv kaugel põhjas, Ankaratra mäemassiiv maa keskosas pealinnast Antananarivost lõunas ja Andringitra mäemassiiv lõuna pool.
Kõrgplatood iseloomustavad riisikasvatusterrassidega orud, mis asuvad viljatute küngaste vahel. Siin on erosiooni tõttu paljastunud punaka lateriidi koorik, mis katab suurt osa saarest. Idasuunas viib järsk nõlv Kõrgplatoolt läbi tiheda vihmametsariba alla kitsale rannikutasandikule. Canal des Pangalanes'i kanal, mis on kanalitega ühendatud looduslike ja tehislike järvede ahel, kulgeb idarannikuga paralleelselt mitmesaja kilomeetri ulatuses.
Kõrgplatoolt lääne poole laskumine on järk-järgult kulgev ja seda iseloomustavad lehtmetsade jäänused ja savannilaadsed tasandikud. Lõunas ja edelas muutuvad need tasandikud üsna kuivaks ning siin leidub ainulaadne okkaline kõrb ja kuulsad ahvileivapuud.
Saare põhjaosas asuva Tsaratanana mäemassiivis asub Madagaskari kõrgeim tipp Maromokotro (2886 m).
Siseveed.
Madagaskari pikemad jõed on Mangoky (pikkus 564 km), Betsiboka (525 km), Ikopa (485 km), Lõuna-Mahavavy (410 km), Onilahy (400 km), Manambolo (370 km) ja Sofia (328 km).
Mananara ja Mangoro jõed voolavad Kõrgplatoolt idarannikule, nagu ka Maningory, mis algab Alaotra järvest. Muud jõed, mis voolavad idas India ookeani, on Bemarivo, Ivondro ja Mananjary. Need jõed kipuvad olema lühikesed, sest valgala asub idaranniku lähedal. Tänu järskudele kõrgustikele voolavad nad kiiresti, moodustades sageli jugasid.
Läänerannikul voolavad jõed, mis suubuvad Mosambiigi väina, on tavaliselt pikemad ja aeglasemad, sest maapinna kalle on laugem. Suuremad jõed läänerannikul on Sambirano, Mahajamba, Betsiboka (Mahajanga sadam asub selle suudmes), Mania, Põhja- ja Lõuna-Mahavavy, Mangoky ja Onilahy.
Ikopa, mis voolab läbi Antananarivo, on Betsiboka lisajõgi. Mangoky jõe valgala pindala on umbes 50 000 km²; Ikopa ja Betsiboka jõe valgala pindala on vastavalt 18 550 ja 11 800 km². Riigi lõunaosa peamise jõe Mandrare valgala pindala on umbes 12 435 km², kuid see jõgi võib teatud kuudel selles kõrbepiirkonnas kuivaks jääda. Oluliste järvede hulka kuuluvad lisaks Alaotrale Kinkony järv loodes ja Ihotry järv edelas.
Elusloodus.
Elusloodus arenes 90 miljonit aastat muust maailmast isoleeritult.
Taimed.
Saarel on palju haruldasi ja endeemseid taimeliike. 80% taimedest on endeemsed. Mõned taimeliigid leiduvad nii Lõuna-Ameerikas kui ka Madagaskaril, kuid mitte Aafrika mandril.
Kunagi kogu saart katnud metsadest on tänapäevaks 96% aleks maha põletatud ja maa üles haritud. Iga päev hävib umbes hektar vihmametsa. Vihmametsi on säilinud peamiselt järskudel mäekülgedel.
Loomad.
Saarel on palju haruldasi ja endeemseid loomaliike. 90% loomadest on endeemsed.
Üks tuntum Madagaskari loomade perekond on leemurid. Madagaskaril ei ole selliseid Aafrikale tüüpilisi loomi nagu elevant, ninasarvik, kaelkirjak, sebra, antiloop, lõvi ja leopard. Kõik saarel algselt elanud 66 imetajaliiki on endeemsed.
Kliima.
Kliima on rannikul troopiline, sisemaal mõõdukas ja lõunaosas kuiv. Ilmastikus domineerivad kagupassaadid tekivad India ookeani kohal asuvast antitsüklonist, mis muudab hooajaliselt oma asukohta ookeani kohal. Madagaskaril on kaks aastaaega: soe ja niiske aastaaeg novembrist aprillini ning jahedam ja kuiv aastaaeg maist oktoobrini. Kliima on siiski väga varieeruv, mis tuleneb maapinna kõrgusest ja asukohast valitsevate tuulte suhtes. Üldiselt on pinnavett kõige rohkem idarannikul ja kaugel põhjas. Lääne ja lõuna suunas väheneb sademete hulk ning kuiveimad piirkonnad asuvad saare kõige lõunapoolsematel aladel.
Idarannikul valitseb troopiline vihmametsade kliima, kuna see on otseselt avatud orograafilistele (mägedest sõltuvatele) tuultele. Seetõttu esineb seal ka suurim sademete hulk, mis ulatub mõnes kohas keskmiselt kuni 3,5 meetrini aastas. Selles piirkonnas on kuum ja niiske kliima. Vihmaperioodil esineb purustava jõuga tsükloneid, mis saabuvad peamiselt Maskareenide suunast. Kuna vihmapilved lasevad suure osa oma niiskusest välja saare kõrgeimatest kohtadest ida pool, on Kõrgplatoo kuivem ja jahedam. Vihmahooajal on Kõrgplatool äikesetormid tavalised.
Antananarivo saab praktiliselt kogu oma aasta sademete hulga (keskmiselt 1400 mm) vihmaperioodil novembrist aprillini. Kuivaperiood on päikesepaisteline ja mõnevõrra jahedam, eriti hommikuti. Kuigi külmakraadid on Antananarivos haruldased, on need kõrgemal asuvatel aladel tavalised. Paljudes saare kõrgemates piirkondades (sealhulgas Antananarivos) on rahe tavaline, kuid lumesadu ei esine, välja arvatud Ankaratra mäemassiivil, kus üle 2400 m kõrgusel võib see aeg-ajalt sadada.
Läänerannik on kuivem kui idarannik või Kõrgplatoo, sest passaattuuled on sinna jõudes kaotanud oma niiskuse. Saare edela- ja lõunaosa on poolkõrb; Toliaras sajab aasta jooksul keskmiselt vaid 330 mm vihma.
Madagaskar kannatab aeg-ajalt tsüklonite tõttu. 2.-4. veebruaril 1994 tabas Madagaskarit tsüklon Geralda, mille tõttu hukkus seitsekümmend inimest ja umbes 500 000 inimest jäi kodutuks. Tsüklon Gafilo tabas Madagaskarit 2004. aasta märtsis. 172 inimest hukkus, 879 inimest sai vigastada ja 214 260 inimest kaotas oma kodu. OCHA hinnangul kannatas tsükloni tõttu kokku 773 000 inimest.
Riik.
Riigikord.
Madagaskari Vabariik on poolpresidentaalne vabariik.
Riigis kehtib 1992. aasta põhiseadus, mis võeti vastu 12. augustil 1992 ning mida on muudetud septembris 1995, märtsis 1998 ja aprillis 2007.
Madagaskari parlament koosneb Senatist ja Rahvuskogust.
Haldusjaotus.
Madagaskar oli aastatel 1946–2009 jaotatud kuueks provintsiks:
Oktoobris 2009 provintsid kaotati ja 22 piirkonda said 1. järgu haldusüksusteks. Alates 2021. aastast on piirkondi 23.
Rahvastik.
Kõrgplatool on enamik elanikke koolis käinud ja kristlased. Rannikul on inimesed enamasti hariduseta ja hõimuusundite järgijad.
Rahvaarv.
Rahvaloendused on Madagaskaril toimunud 1975. aastal (7 603 790 elanikku), 1993. aastal (12 238 914) ja 2018. aastal (25 674 196).
2024. aasta seisuga elas Madagaskaril 31 miljonit inimest.
Rahvad.
Madagaskari rahvastik on homogeenne: 98% moodustavad austroneesia keelkonda kuuluvat malagassi keelt rääkivad malagassid. Vähesel määral elab saarel komoorlasi ja prantslasi.
Keeled.
Malagassi keel kuulub Malai-Polüneesia keelterühma ja seda räägitakse üldiselt kogu saarel. Malagassi keele arvukad dialektid, mis on üldiselt vastastikku mõistetavad, võib rühmitada kahte alamrühma: ida-ja lääne-malagassi alamrühm. 
Prantsuse keel sai ametlikuks keeleks koloniaalperioodil, kui Madagaskar sattus Prantsusmaa võimu alla. Esimeses 1958. aasta riiklikus põhiseaduses nimetati Madagaskari Vabariigi ametlikeks keelteks malagassi ja prantsuse keel. Prantsuse keelt räägitakse enamasti teise keelena haritud elanikkonna seas ning seda kasutatakse rahvusvahelises suhtluses. Suurlinnade kõrgema klassi seas räägitakse prantsuse keelt emakeelena.
1992. aasta põhiseaduses ei mainitud ühtegi ametlikku keelt, kuigi rahvuskeelena nimetati malagassi keelt. Sellegipoolest väitsid paljud allikad endiselt, et malagassi ja prantsuse keel on ametlikud keeled, mis viis lõpuks selleni, et üks kodanik algatas 2000. aasta aprillis kohtuasja riigi vastu põhjendusega, et ametlike dokumentide avaldamine ainult prantsuse keeles on põhiseadusvastane. Kõrgem konstitutsioonikohus märkis oma otsuses, et keeleseaduse puudumisel on prantsuse keel endiselt ametliku keele iseloomuga. 2007. aasta põhiseadus tunnustas kolme ametlikku keelt: malagassi, prantsuse ja inglise keelt. 2010. aastal pärast rahvahääletust vastu võetud neljas põhiseadus tunnustas riigikeelena ainult malagassi ja prantsuse keelt.
Religioon.
Kristlus on Madagaskaril kõige enam levinud religioon. 1993. aasta rahvaloenduse andmetel kuulus enamik elanikkonnast (52%) põlisrahvaste usku, kusjuures kristlus oli suurim üksikreligioon 41 protsendiga, millele järgnes islam 7 protsendiga. 2020. aasta uuringu järgi, mille viis läbi Association of Religion Data Archives, oli 58,1% elanikkonnast kristlased, 2,1% moslemid, 39,2% praktiseeris traditsioonilist usku ja 0,6% oli mitteusklik või kuulus muude usku.
Esivanemate austamine on viinud laialt levinud hauakambrite ehitamise traditsioonini. Samuti on mägismaal levinud famadihana tava, mille puhul surnud pereliikme säilmed kaevatakse üles ja mähitakse uuesti siidist kattesse, enne kui need hauakambrisse tagasi asetatakse. Famadihana pakub kohalikele võimalust tähistada armastatud esivanema mälestust, taasühineda perekonna ja kogukonnaga ning nautida pidulikku õhkkonda. Ümbritsevate külade elanikud on sageli kutsutud peole, kus pakutakse toitu ja rummi ning muusikalist meelelahutust.
Islami tõid Madagaskarile keskajal araabia ja somaalia moslemi kaupmehed, kes rajasid idarannikul mitmeid islami koole. Kuigi araabia kirjaviisi ja laenusõnade kasutamine ning islami astroloogia kasutuselevõtt levisid kogu saarel, levis islam vaid vähestes kaguranniku kogukondades. 2020. aastal moodustasid moslemid 2% Madagaskari elanikkonnast. 2020. aastal on nad suures osas koondunud loodeprovintsidesse Mahajanga ja Antsiranana.
Majandus.
Riigi majandus põhineb peamiselt põllumajandusel, turismil, madala lisandväärtusega kaupade tootmisel ja kaevandussektoril, mis on saanud kasu välisinvesteeringute märkimisväärsest suurenemisest. Madagaskar on kliimamuutuste suhtes väga haavatav. Hinnanguliselt 25% elanikkonnast ehk umbes 5 miljonit inimest elab looduskatastroofide ohustatud piirkondades. Valdav osa elanikkonnast elab vaesuses (2023. aastal 80,7%, 2,15 dollarit inimese kohta päevas).
Põllumajandussektor on Madagaskari majanduse selgroog, moodustades koos metsanduse ja kalandusega veidi alla veerandi SKP-st (2023). See moodustab 30–40% ekspordist. Põllumajandus, loomakasvatus ja kalandus on vaesuse vähendamisel ja toiduga kindlustatuse parandamisel võtmetähtsusega (annavad 86% kõigist töökohtadest ja 60% noorte tööhõivest).
Lõviosa põllumajandusest moodustab riisi kasvatamine, mis annab elatist umbes 10 miljonile elanikule ja millega on hõivatud 86% majapidamistest. Riisisektori keskmine aastane kasvumäär on vaid 1,5%, mis on peamine põhjus maapiirkondade vaesuses. Muud põhjused on tootmise killustatus, madal tootlikkus, maapiirkondade ebakindlus, loodusvarade liigne kasutamine, haavatavus loodusõnnetuste (tsüklonid, põuad ja üleujutused) suhtes ning piiratud juurdepääs majanduslikele ja kaubanduslikele võimalustele, mis on tingitud isolatsioonist, vananevast infrastruktuurist ning raskustest juurdepääsul põllumajandusturgudele ja maapiirkondade rahastamisele.
Elutingimused on viimase 25 aasta jooksul halvenenud, samal ajal kui rahvaarv on kiiresti kasvanud. Poliitiline kriis aastatel 2009–2013 takistas sotsiaalmajanduslikku arengut, suurendades eriti äärmist vaesust (sellele aitas kaasa ka välisabi peatamine, mis moodustas poole riigi eelarvest). Sarnaselt teiste kiirelt kasvava rahvastikuga riikidega on Madagaskaril raske suurendada põllumajandustoodangut piisavalt, et kõiki inimesi ära toita. Madagaskar on maailmas neljandal kohal kroonilise alatoitumise määra poolest (47,3%) ja viieteistkümnendal kohal haigestunud laste arvu poolest.
Väliskaubandus.
Madagaskar eksportis 2023. aastal kaupu 3,2 miljardi dollari väärtuses. Suurem osa ekspordist saadeti Aasiasse (44,2%), järgnes Euroopa (32,5%), Põhja-Ameerika (16,%) ja Aafrika (6%).
Riik importis 2023. aastal kaupu 4,8 miljardi dollari väärtuses. Suurem osa kaupadest imporditi Aasiast (63,2%), millele järgnes Euroopa (19,3%), Aafrika (10,9%) ja Põhja-Ameerika (3,8%).
Rahaühik.
Augustini 2003 käibis Madagaskari frank (FMG). Siis võeti kasutusele ariari, kusjuures viis franki vahetati ühe ariari vastu.
Ajalugu.
Esiajalugu.
Malagassi mütoloogia järgi elas Madagaskari saarel alguses heledanahaline kääbusterahvas vazimbad. Mõned malagassid usuvad, et need algelanikud elasid sügaval metsas. Esivanemate kultust praktiseerivad madagaskarlased austasid vazimbasid oma kõige vanemate esivanematena. Mõningate malagassi hõimude kuningad väidavad end olevat vazimbade otsesed sugulased. Igatahes on kivist esemete leide, mis lubavad oletada, et Madagaskaril oli asustus juba enne sisserändu Kagu-Aasiast. Madagaskari asustamine võis alata juba umbes 1000 eKr, sest vanaaja meresõitjad võisid seal käia kaneeli ja nelki otsimas. Suulise pärimuse järgi olevat kuningas Saalomon (malagassi keeles "Rasoleiman") lasknud Madagaskarilt kulda otsida. Nii kaugest ajast siiski arheoloogilisi leide ei ole.
Arheoloogid arvavad, et inimesed jõudsid Madagaskari saarele 3.–5. sajandil või umbes 700. Selle kohta on vähe teada. Madagaskari esmaasukad olid arheoloogide arvates Kagu-Aasiast, tõenäoliselt Kalimantanilt või Sulawesi lõunaosast pärit protomalailastest (tõenäoliselt Lõuna-Hiina juurtega) meresõitjad, kes saabusid katamaraanidel. Need algmalagassid, kes nähtavasti otsisid uusi asualasid, asustasid saare suure austroneesia ekspansiooni käigus, kui asustati ka Jaava, Sumatra, Uus-Meremaa, Polüneesia, Mikroneesia, Hawaii saared ja Lihavõttesaar. Tõendeid indoneeslaste jõudmisest Aafrika mandri idarannikule ei ole leitud. Paistab, et Madagaskari esmaasukad tulid üle India ookeani otse Indoneesiast, sooritades 5000 km pikkuse merereisi, usaldades end tuule ja hoovuse hoolde. Võib ka olla, et nad tulid India või Aafrika mandri kaudu. Koos Uus-Meremaaga moodustas Madagaskar viimase suure asustatava ala.
Etnoloog Jared Diamond kirjeldab austroneesia ekspansiooni Madagaskarile nii: "Need austroneeslased oma austroneesia keelega ja modifitseeritud austroneesia kultuuriga elasid juba Madagaskaril, kui 1500 külastasid saart eurooplased. See näib mulle maailma inimgeograafia kõige hämmastavama tõsiasjana. See on nii, nagu Kolumbus oleks Kuubale maabumisel leidnud eest sinisilmsed rootsi keelt kõnelevad skandinaavlased, kuigi läheduses asuval Põhja-Ameerika mandril elavad indiaani keeli kõnelevad indiaanlased. Kuidas on võimalik, et Kalimantani esiaegse kultuuri inimesed paatidega ilma kaardi ja kompassita Madagaskarile jõudsid?"
Tehnoloogias ja põllumajanduses on malagassidel palju ühiseid tunnuseid indoneeslastega. Riisitöötlemise meetodid on sarnased, riisipõllud on nagu Aasias. Nagu indoneeslasedki, kasutavad malagassid katamaraane. Mõlemad kultuurid praktiseerivad esivanematekultust ja usuvad, et surnud mõjutavad elavate elu. Erinevalt naabritest Aafrika mandril, kes eelistavad ümmargusi hütte, elavad malagassid nelinurksetes elamutes. Nad kasutasid sepistamiseks kahe klapiga lõõtsasid, mis on malai leiutis. Nad kandsid taimekiududest või raffianiinest kootud kangast, mitte nahast, karusnahast või villast riideid nagu aafriklased ja eurooplased. Merinad, Madagaskari suurim etniline rühm, on indoneeslastega välimuselt täiesti sarnased.
Bantude ja araablaste sisseränd.
Pikka aega oli vaidluse all, kas Madagaskar oli keskaegsetele araabia meresõitjatele ja geograafidele tuttav. Ent arheoloogilised väljakaevamised Mahilakas tõendasid, et seal oli 10.–14. sajandil mošeede ja kivihoonetega õitsev kaubalinn. Oofiri (Aafrika mandri) vastas paiknev saar oli tuntud järgmiste nimede all: Phebol, Cernea, Menuthias, Medruthis, Sherbezat, Camarcada, Kuusaar, Djawaga, Kmor, Manuli, Metecassioder, Qomr.
Madagaskar nimi pärineb Marco Pololt, itaalia maadeuurijalt, kes kirjeldas sõnulseletamatult rikast Aafrika saart "Madeigascar" (1298). Marco Polo oli saare olemasolust teada saanud kaudselt oma Aasia-reiside ajal. Enamiku teadlaste arvates oli tegemist tänapäeva Somaalia sadamalinna Muqdishoga.
Bantudest sisserändajad jõudsid Madagaskarile tõenäoliselt Mosambiigi väina ületades kas indoneeslastega samal ajal või veidi hiljem. Tõenäoliselt tõid enamiku aafriklasi Madagaskarile araabia orjakaupmehed Aafrika mandri idarannikult. Kuigi enamik malagassi keele sõnu on malai-polüneesia päritolu, on siiski ka üksikuid bantu päritolu sõnu, näiteks "omby" ('veis') ja "ondry" ('lammas'). Samuti on bantu foneetika ja morfoloogia mõju. Mõned etnoloogid näevad selles tõendust, et indoneesia ja bantu sisserändajad Madagaskari saare ajaloos segunesid.
Bantud tõid kaasa kõrvitsasarnase "jejolava", millega tänapäeval mängitakse malagassi muusikat. Bantud tõid kaasa ka Ida-Aafrikale omase veisekasvatuse. Eriti Madagaskari lõunapoolsetes savannides, kus Aafrika mandri mõjud on kõige tugevamad, mõõdetakse rikkust ja sotsiaalset staatust veistega; seebude arv ületab kaks või kolm korda elanike arvu.
Aafrika mõjusid Madagaskari kultuuris seletab osa uurijaid sellega, et sisserändajad Indoneesiast peatusid enne Madagaskarile jõudmist Komooridel ja Ida-Aafrikas, mis olid juba asustatud bantu keeli kõnelevate aafriklastega. On ka tõendid selle kohta, et mõnel pool Lääne-Madagaskaril elas enne 17. sajandil mõnd bantu keelt kõnelevaid inimesi, kes hiljem täielikult assimileerusid.
10. või 11. sajandi alguses, võib-olla juba 7. sajandil, liikusid piki Aafrika mandri idarannikut oma daudega araabia ja Sansibari orjakaupmehed ja asusid Madagaskari läänerannikule. Nende järeltulijad moodustavad antaimorode hõimu Madagaskari kagurannikul Manakara lähedal. Araabia sisserändajad moodustasid indoneeslaste ja bantude kõrval vähemuse, kuid nende mõju on märgatav: malagassikeelsed aastaaegade, kuude, päevade ja müntide nimetused ning ümberlõikamist ja ühist viljavaru tähistavad sõnad ning mitmed tervitused on araabia päritolu. Araabia ravitsejad ("ombiasy") kujunesid arvukate malagassi hõimukuningriikide kohtunikeks. Araabia sisserändajad tõid Madagaskarile patriarhaalse klannisüsteemi. Varem oli malagassidel olnud polüneesia matrarhiaalne süsteem, kus meeste ja naiste õigused, privileegid ja omand olid võrdsed. Araablaste käes oli kuni 19. sajandini suur osa Madagaskari väliskaubandusest.
Madagaskar oli alguses hõredalt asustatud. Alles rahvastiku kasvades moodustusid kuningriigid, millest tähtsamad olid sakalavade, merinade ja betsileode omad.
Euroopa kolonisatsioon.
Renessansiaja itaalia kartograafid kasutasid saare kohta nime "Madagaskar". Nürnbergi kartograafi Martin Behaimi kaardil (1492) oli saare nimeks "Madagascar Insula".
15. sajandiks olid eurooplased vürtsikaubanduse muslimite käest üle võtnud. Varem käis see Lähis-Ida kaudu Indiast Vahemerele. Kui aga eurooplaste prahilaevad olid purjetanud ümber Hea Lootuse neeme, hakkas vürtsikaubandus käima Indiast otse Portugali. Portugali meremees Diogo Dias silmas 10. augustil 1500 esimese eurooplasena Madagaskarit, kui tema Indiasse teel olnud laev kursist kõrvale kaldus. Ta astus saare pinnale ja pani selle nimeks "São Lorenço", millest tuleneb prantsuskeelne nimi "St. Laurent" ja St. Lorenz. Hiljem figureerib saar portugallaste kaartidel ka "Santa Apolonia" nime all. 16. ja 17. sajandil kasutasid eurooplased ka nimesid Saint-Georges ja Ile Dauphin. Alles 17. sajandil võtsid ka põliselanikud omaks nime Madagaskar (malagassi keeles "Madagasikara"). Varem olid nad saart nimetanud "Nosim-Dambo" ('metssigade maa').
16. ja 17. sajandil püüdsid inglased ja prantslased edutult saare üle võimu saada. Palavik, düsenteeria, vaenulikud Madagaskari põliselanikud ja Lõuna-Madagaskari karm kuiv kliima tegid 1646 inglaste kolooniale Toliarys (Tuléar) kiire lõpu. Aastal 1649 loobuti ka kolooniast Nosy-Be saarel. Prantsuse koloonia Taolanaro (Fort Dauphin) pidas kauem vastu. Pärast 30-aastast eksistentsi 1672. aasta jõulude ajal puhkesid paiksete antanoside seas rahutused. Ilmselt olid nad ärritunud selle pärast, et neliteist fordi prantsuse sõdurit lasksid end oma malagassi naistest lahutada, et abielluda kolooniasse saadetud neljateistkümne prantsuse naisega, ja mässajad tapsid neljateistkümnest pruudist kolmteist. Antanosid piirasid 18 kuud Taolanaro palissaade. Prantsuse Ida-India Kompanii laev päästis 1674 kolmkümmend ellujäänud meest ja ühe lese.
Ka Madalmaad püüdsid Madagaskaril kanda kinnitada.
Piraadid ja orjakaupmehed.
Aastatel 1680–1725 sai Madagaskarist piraatide kindlus. Tuntud piraadid, sealhulgas kapten William Kidd, Henry Every, John Bowen ja Thomas Tew tegid Antongili lahe ja Nosy Boraha (väikese saare 15 km kaugusel looderannikust) oma baasiks. Piraadid ründasid kaubalaevu India ookeanil, Punasel merel ja Pärsia lahel. Nad röövisid tühjaks kaubalaevu, mis viisid Euroopasse siidi, kangaid, vürtse ja juveele. Euroopast Indiasse sõitvatelt laevadelt rööviti münte, hõbedat ja kulda. Piraatide ohvriks langesid India ookeani sadamate vahel liikuvad India laevad, Prantsusmaa, Inglismaa ja Madalmaade Ida-India Kompaniide laevad ning eriti Surati ja Al-Mukhā vahet sõitvad palverändurite laevad, sest rikkad palverändurid võtsid Mekasse sageli kaasa juveele ja muid väärisasju.
India kaupmehed Aafrika ja Réunioni sadamatest püüdsid küll tõkestada kaupade vargust piraatide poolt, kuid India ookeani kaubalaevade halvasti tasustatud meeskonnad ei olnud motiveeritud eluga riskides võitlema. Piraadid värbasid meeskonnaliikmete seast sageli kaaslasi.
Oli aeg, mil Madagaskaril oli tuhatkond piraati Inglismaalt, Prantsusmaalt, Portugalist, Madalmaadest, Ameerikast ja mujalt.
Enne eurooplaste saabumist pidasid malagassi hõimud mõnikord orjapüügisõdasid. Orjad kas müüdi araabia kaupmeestele või neid peeti teenijatena. Euroopa orjakaupmeeste saabumisega inimkauba väärtus tõusis ja nii hakkasid malagassi rannikuhõimud rohkem orjapüügisõdu pidama. Odade ja matšeetede asemel hakkasid pärismaalased kasutama musketeid, püssirohtu ja tina, mida nad said eurooplastelt. Sõjapidamine oli julm ja brutaalne.
Et Ida-Madagaskaril elavatel betsimisarakadel olid suhted Nosy Boraha piraatidega, siis oli neil rohkem tulirelvi kui teistel hõimudel. Nad allutasid naaberhõimud antakaranad ja tsimihetid ning ründasid isegi komoorlasi. Läänerannikul oli orjakaubandusega kõige rohkem pistmist sakalavadel, kes said samuti ligi püssidele ja püssirohule. Nad võitsid kõiki teisi lääneranniku hõime. Pealikud, kel polnud vange, keda orjaks müüa, müüsid mõnikord orjusse omaenda inimesi.
Merinade kuningriik.
Madagaskari saare Kõrgplatool oli mõned sajandid suhtelises eraldatuses ülejäänud saarest elanud riisikasvatajate merinade kuningriik. Aastal 1824 vallutasid merinad tänu kahe rafineeritud kuninga, Andrianampoinimerina (umbes 1745–1810) ja tema poja Radama I (1792–1828), juhtimisele aga peaaegu kogu Madagaskari. Seda võib pidada Madagaskari kuningriigi alguseks.
Andrianampoinimerina [1787–1810] lõi merinade riigi abielupoliitika või teiste hõimude sõjalise allutamise abil. Ta tegi Antananarivo Madagaskari pealinnaks ja rajas linna kohal kõrguvale mäetipule kuningalossi "rova". Auahne kuningas kuulutas: "Ny ranomasina no valapariako" ('meri on minu riisipõllu piir'). Andrianampoinimerina paistis teiste auahnete kuningate ja pealikute seas silma oma haldusvõimekuse poolest. Kuningas andis välja seadusi. Ta jälgis tammide ja kraavide ehitamist uudismaa võitmiseks Antananarivo ümbruses. Ta võttis kasutusele metalllabida ja sundis riisikasvatajaid seda kasutama. Kuningas oli eeskujulik sõjaväekomandant. Enne oma surma 1810 jõudis ta allutada Kõrgplatoo hõimud barad ja betsileod ning valmistus juba laiendama oma kuningriigi piire mereni.
Kui tema poeg Radama I ehk Radama Suur [1810–1828] valitsemise üle võttis, toimus Euroopa ajaloos oluline sündmus, millel oli tagasimõju ka Madagaskarile. Napoleon I kaotusega nihkus jõuvahekord Inglismaa kasuks. Inglismaa püüdis India ookeani kaubateed oma kontrolli alla võtta ning hõivas Réunioni ja Mauritiuse. Mauritius jäi Briti impeeriumi laiendamise baasiks. Mauritiuse kuberner palus Prantsuse valitsust tungivalt tunnustada Radama I Madagaskari kuningana. Selle diplomaatilise manöövriga tahtis ta teha Madagaskari suveräänseks ja jätta Euroopa riikide pretensioonide alt välja.
Radama I avas saare ettevaatlikult välismaale, kusjuures ta otsis kontakte eelkõige inglastega. Ta sõlmis Inglismaaga lepingud, millega orjakaubandus põlustati ja Madagaskarile lubati protestantlikud misjonärid. Vastutasuks sissetulekuallikaks olnud orjakaubanduse põlustamise eest 1817 sai Madagaskar lepingus ekvivalendiks nimetatud summa tuhat dollarit kullas, tuhat dollarit hõbedas, kindlaksmääratud koguse püssirohtu, siledaraualisi püsse ja musketeid ning 400 väljapraagitud Briti sõjaväemundrit. Mauritiuse kuberner saatis ka sõjalisi nõunikke, kes mõnikord merina sõdureid sakalavade ja betsimisarakade vastu sõtta viisid. Ta reorganiseeris armee Inglise eeskujul. Tema valitsemisajal rajati esimesed inglaste tööstusasundused idarannikule. Inglise misjonärid ja võtsid kasutusele ladina kirja. Aastal 1824 võitis kuningas Radama betsimisarakasid ja kuulutas: "Täna kuulub mulle kogu saar! Madagaskaril on valitseja!" Kuningas suri 1828, juhtides karistusekspeditsiooni betsimisarakade vastu.
Radama I lese, kuninganna Ranavalona I ehk Rananavalona Julma 33-aastane valitsemisaeg [1828–1861] algas kurjakuulutavalt: kuninganna mõrvas surnud kuninga pärijad ja sugulased. Kuninganna valitses raudse käega ja julmalt. Piinamised ja hukkamised olid tavalised. Võimule tulid jälle aadlikud ja ravitsejad, kes kahe eelmise kuninga liberaalse režiimi ajal olid oma mõju kaotanud. Kuninganna tühistas lepingud, mis Radama oli Suurbritanniaga sõlminud. Aastal 1835 tervenes kuninganna raskest haigusest ja kirjutas oma paranemise lossis leiduva 12 üleloomuliku jõuga talismani ("sampy") arvele. Et neid talismane vaigistada, andis kuninganna välja seadluse, millega ta keelas kristluse praktiseerimise Madagaskaril, samuti laskis Briti misjonärid Madagaskarilt välja ajada ja kiusas kristlusse pöördunuid taga. Ta keelas kristluse, kuulutades, et kristlikud kombed "ei ole meie esivanemate kombed". Kuningas tühistas Andrianampoinimerina välja antud seadused ja võttis kasutusele jumalaotsused. Kuriteos kahtlustatavad (enamasti kristluse pooldajad) pidid jooma "tangena"-puu mürki. Kui nad jumalaotsuse üle elasid (mis juhtus harva), loeti nad süütuks. Malagassi kristlased nimetasid seda aega "tany maizina" ('aeg, mil maa oli pimeduses'). Ravanalona Julma valitsemisajal hukkus hinnanguliselt 150 000 kristlast. Ta pagendas saarelt peaaegu kõik välismaalased (peale oma prantslasest nõuandja Jean Laborde'i) ja viis suhted välismaaga miinimumini. Saar jäi isolatsiooni ja kaubavahetus teiste maadega seiskus.
Vahepeal kasvas üles kuninganna poeg ja pärija kroonprints Radama II, kes oli salajas mõjutatud katoliiklusest. Kokkupuude Prantsusmaa kodanikega ajendas teda 1854 saatma Napoleon III-le kirja, milles ta kutsus Prantsusmaad Madagaskarile sisse tungima. 28. juunil 1855 kirjutas ta alla Lamberti hartale. See dokument andis seiklushimulisele prantsuse ärimehele Joseph-François Lambertile, kes oli kolme nädala eest Madagaskarile saabunud, eksklusiivse õiguse ekspluateerida kõiki Madagaskari maavarasid, metsi ja asustamata maid 10-protsendilise maksu eest merinade monarhiale. Järgnenud aastatel olid Lamberti harta ja printsi kiri Napoleon III-le õigustuseks Prantsuse-Hova sõdadele ning Madagaskari annekteerimisele Prantsusmaa kolooniana. Aastal 1857 avastas kuninganna pealinnas oma poja Radama II ja Prantsusmaa kuninga vandenõu tema vastu. Ta pagendas kohe Madagaskarilt kõik välismaalased. Ranavalona Julm suri 1861.
Oma lühikesel kaheaastasel valitsemisajal [1861–1863] taastas kuningas Radama II kaubavahetuse Mauritiuse ja Réunioniga, kutsus Madagaskarile tagasi kristlikud misjonärid ja välismaalased ning taasjõustas enamiku Radama I reforme.
Ent tema liberaalne poliitika ajendas väljavihastatud aadli riigipöörde, mille käigus kuningas mõrvari. Riigipöörde tegi teoks peaminister Rainivoninahitriniony. Koos oma venna Rainilaiarivonyga tagas ta salakavalalt endale mõju Madagaskari riigiasjade üle merinade monarhia järelejäänud 32 aastaks. Kõigepealt abiellus Rainivoninahitriniony, hiljem tema vend Radama II (esimese) lese Rasoaherinaga [1863–1868], kes pöördus inglaste poole. Halli eminentsina tegelikult valitsenud Rainilaiarivony abiellus ka kahe viimase Madagaskari kuninganna Ranavalona II ja Ranavalona III-ga.
Aastal 1869 ristiti Radama II teine lesk kuninganna Ranavalona II [1868–1883], keda oli kasvatanud Londoni Misjoniselts, anglikaani kirikus; see konfessioon sai hiljem Madagaskari riigiusundiks. Kuninganna laskis kõik "sampy"-talismanid avalikult põletada. Arvukad katoliku ja protestandi misjonärid tulid kirikuid ja koole ehitama. Traditsiooniline esivanematekultus jäi siiski suuresti puutumata ja elab tänini rööbiti kristlusega edasi. Ranavalona II valitsemisaeg oli Briti mõju õitseaeg Madagaskaril. Mõnes saare osas asendus teise keelena prantsuse keel inglise keelega. Malagassi keelde tulid inglise sõnad "cup" ('tass'), "carpet" ('vaip') jt. Briti sõjaväelased jõudsid Lõuna-Aafrika kaudu saarele.
Et taasjõustada Lamberti hartat ja saada tagasi Prantsusmaa kodanike konfiskeeritud omandit, marssisid Prantsuse väed 1883 Prantsuse-Hova sõjas Madagaskarile sisse. Kaks aastat kestnud verise sõja lõpus loovutas Madagaskar Diégo Suareze (praegu Antsiranana linna Madagaskari põhjarannikul) ja maksis Joseph-François Lamberti pärijatele 560 000 kuldfranki. Ranavalona III [1883–1896] tõusis troonile prantslaste sissetungi ajal.
Vahepeal töötasid Euroopa jaotamisega tegelevad diplomaadid Euroopas välja kokkuleppe, mille kohaselt Suurbritannia Sansibari sultanaadi säilitamise eest pidi Saksamaa kasuks loobuma pretensioonist Helgolandile ja Prantsusmaa kasuks loobuma kõikidest pretensioonidest Madagaskarile. See kokkulepe sõlmiti 1885 Berliini konverentsil ja 1990 aktsepteeris Suurbritannia seda. Peaminister Rainilaiarivony oli Inglismaa ja Prantsusmaa edukalt teineteise vastu välja mänginud, aga nüüd ei pidanud Prantsusmaa enam Inglismaa-poolset survet kartma. Aastal 1895 maabus Majungas (praegu Mahajanga) Prantsuse kolonn ja marssis üle Betsiboka jõe pealinna Antananarivosse, mis vallutati üllatusrünnakuga. Rünnakut oli oodatud idarannikult, mis on palju lähemal. Enne kui Teine Prantsuse-Hova sõda lõppes, sai 20 Prantsuse sõdurit lahingus surma ning 6000 suri malaariasse ja teistesse haigustesse. Madagaskar sai Prantsusmaa protektoraadiks. Aastal 1896 hääletas Prantsusmaa parlament Madagaskari annekteerimise poolt. 103 aastat kestnud merinade monarhia oli lõppenud ja kuninglik perekond emigreerus Alžeeriasse. Viimase kuninganna pagendamine 1897 oli Prantsuse ülemvõimu sümbol. See tähendas faktiliselt monarhia kaotamist.
Prantsusmaa võimu all.
Prantsusmaa valitses osalt brutaalse vägivallaga. Igasugune Briti mõju püüti alla suruda. Prantsuse keel kuulutati ametlikuks keeleks. Kuigi orjus oli kaotatud, tähendasid maksud praktikas sunnitööd. Maa anti välisasunikele ja -firmadele, eeskätt kohviistanduste tarbeks.
Esimese maailmasõja ajal võitlesid malagassi väed Prantsusmaal, Marokos ja Süürias.
Adolf Hitleril oli Teise maailmasõja alguses lühikest aega plaan asustada 4 miljonit Euroopa juuti ümber Madagaskarile (Madagaskari plaan).
Kui Saksamaa oli 1940 Prantsusmaa okupeerinud, allus Madagaskar algul Vichy valitsusele, 1942. aastast Suurbritanniale, mille väed strateegiliselt tähtsa saare vallutasid, et takistada Jaapani sissetungi. Aastal 1943 võtsid saare Suurbritannialt üle Prantsuse Vabad Relvajõud.
Aastal 1946 sai Prantsusmaa Madagaskari ülemereterritooriumiks.
Aastal 1945 sai alguse iseseisvusliikumine: asutati liikumised MDRM (Mouvement de la Rénovation Malgache). Kui radikaalne MDRM saavutas 1946 suure valimisvõidu, muutis koloniaalvalitsus 1936 kehtestatud valimisõigust talle meelepärase erakonna Parti des Deshérités de Madagascar (PADESM) kasuks. See ajendas sõja. Õhkkond oli 15 000 Teises maailmasõjas võidelnud palgasõduri naasmise tõttu niigi üles köetud. Malagassid olid rahulolematud ka Vichy valitsuse kehtestatud miinimumhindadega Madagaskari riisi eest, mis lähenesid konfiskeerimisele.
Algul esitati nõudmine anda Prantsusmaa kodaniku õigused, mis seni olid ainult malagasside ülemkihil, kõigile malagassidele. Prantsusmaa keeldumise tõttu hakati nõudma juba riiklikku iseseisvust. Märtsist 1947 puhkesid mitmes kohas rahvuslike liikumiste ülestõusud.
Mässajad olid sõjaliselt algelisel tasemel ja halvasti organiseeritud. Prantsuse väed surusid ülestõusu maha. Sõda kestis 29. märtsist 1947 kuni 1948. aastani. Populaarseima liikumise MDRM juhid vangistati ja osalt hukati. MDRM-i süüdistati ülestõusu organiseerimises, kuigi tõenäoliselt korraldasid selle hoopis salaorganisatsioonid PANAMA ja JINA. MDRM ei võtnud ülestõusu organiseerimist omaks. Sõjaseisukord kehtis 1950. aastani. Kuni 1955. aastani oli igasugune poliitiline tegevus keelatud, alles 1956 taastati valimisõigus. MDRM-i organisatsioon hävitati täielikult. Sõda nõudis 60 000 – 100 000 ohvrit. Teiste hinnangute kohaselt oli hukkunuid 8000 – 12 000 ning arvu 100 000 peetakse Prantsuse sõjaväe vääraks hinnanguks aastast 1949.
Iseseisvus.
Iseseisvumine.
Prantsusmaa algatas 1956 ülemeremaade reformi ("Loi Cadre"). Madagaskaril tekkis mitmeid erakondi.
14. oktoobril 1958 kuulutati pärast autonoomiareferendumit välja Prantsuse Ühenduse raames välja autonoomne Madagaskari Vabariik.
Ajutine valitsus lõppes põhiseaduse vastuvõtmisega 1959.
26. juunil 1960 sai Madagaskar täieliku iseseisvuse. Madagaskari presidendiks sai Philibert Tsiranana.
Tsiranana režiim.
Tsiranana valitsus jätkas võimupositsioonidele jäänud prantsuse kolonistide ("colons") poliitikat ja võttis erinevalt paljudest teistest endistest Prantsuse asumaadest antikommunistliku kursi, keeldudes suhtlemast kommunistlike maadega.
Majandus hakkas alla käima peaaegu kohe pärast iseseisvumist.
Aastal 1971 leidsid aset talupoegade rahutused. Aastal 1972 surus ta metsikult maha rahutused riigi lõunaosas. Lahvatas protestiliikumine Tsiranana poliitika vastu ja Tsiranana oli sunnitud tagasi astuma.
Sõjaväeline diktatuur.
Tsiranana saatis valitsuse laiali ning andis võimu üle kindral Gabriel Ramanantsoale ja tema ajutisele valitsusele. Need muutsid välispoliitikat, vähendades sidemeid Prantsusmaaga ja sõlmides tihedamad suhted Nõukogude Liiduga.
Aastal 1975 püüti Richard Ratsimandrava ning pärast tema surma Gilles Andriamahazo võimu all demokraatia juurde naasta.
Ratsiraka režiim.
Juunis 1975 tuli riigipöördega võimule endine välisminister admiral Didier Ratsiraka. Ta valiti seitsmeks aastaks presidendiks. Riik nimetati ümber Madagaskari Demokraatlikuks Vabariigiks.
Ta propageeris sotsialismi, natsionaliseeris suure osa majandusest ja katkestas kõik sidemed Prantsusmaaga. See poliitika kiirendas Madagaskari majanduse allakäiku, sest Prantsuse sisserändajate lahkumisega pärast Madagaskari iseseisvumist oli tekkinud oskuste ja tehnika nappus.
Aastal 1977 lubati ainsa parteina valimistele Ratsiraka partei Malagassi Revolutsiooni Avangard (Avantgarde de la Révolution Malgache, AREMA) ning Ratsiraka ametiaega pikendati. Sotsialistlikust ebamajanduslikkusest tingitud katastroofilise majandusolukorra ning 1981.–1982. aasta võlakriisi tõttu lähenes Madagaskar uuesti Läänele ning asendas 1986 prokommunistliku poliitika prokapitalistlikuga. Rahvusvahelise Valuutafondi soovitud meetmed tõid kaasa majanduse mõningase paranemise, kuid varsti algas jälle halvenemine.
Märtsis 1989 võitis Ratsiraka valimised kahtlastel asjaoludel, mis põhjustas rahutusi. Need kasvasid, kui 1991 tapsid presidendi Põhja-Koreas välja õpetatud ihukaitsjad uue luksusliku, Põhja-Korea abiga ehitatud presidendipalee ees rahumeelseid meeleavaldajaid.
Lõpuks sundis Madagaskari opositsioon ja rahvusvaheline avalikkus Ratsirakat oma positsiooni ka ideoloogiliselt revideerima, nii et 1992 võeti rahvahääletusel vastu uus põhiseadus, mis piiras presidendi võimu.
Albert Zafy valitsus.
Aastal 1993 võitis esimestel mitmeparteilistel valimistel Ratsirakat Albert Zafy. Zafyl ebaõnnestus lõhestunud riigi ühendamine ja bürokraatlikust korrumpeerunud valitsemisest ülesaamine ning 1996 esitati Zafyle süüdistus volitustest üleastumises ning ta tagandati.
Ratsiraka režiimi jätk.
Aastal 1997 valiti alla 50-protsendise osalusega (registreeritud valijaid oli 6,5 miljonit) valimistel napi enamusega üllataval kombel tagasi Didier Ratsiraka, kes oli partei Ühendus Madagaskari Taassünni Eest esimees (Association pour la Renaissance de Madagascar, AREMA; praegu Avant-garde pour la rénovation de Madagascar). Konstitutsioonikohus vannutas ta presidendiks pärast mõningat viivitust. Varsti pärast ametissevannutamist surus ta 1998. aasta keskel läbi konstitutsioonimuudatuse, mis andis talle rohkem võimu. Aprillis 2001 valiti esimest korda parlamendi ülemkoda Senat.
Ratsiraka jätkas kurssi kapitalismile. Rahvusvahelise Valuutafondi ja Maailmapanga mõjul jätkus privatiseerimine. See tõi kaasa suurema majanduskasvu ja kõrgema inflatsiooni.
Märtsis 2000 tabas Madagaskarit ja Mosambiiki kaks tsüklonit, mille tagajärjel jäi tuhandeid inimesi peavarjuta.
Ratsiraka-vastane opositsioon tugevnes jälle. 2000. aasta provintsivalimisi kutsusid opositsioonierakonnad üles boikoteerima, viidates sellele, et valijad ei ole reformidest piisavalt informeeritud. Osales 30% valimisõiguslikest ning AREMO võitis peaaegu kõikjal peale Antananarivo.
Aastal 2001 vangistati presidendi solvamise ja tšekipettuse eest parlamendiliige Jean-Eugene Voninahitsy. Seepeale moodustati opositsiooniline parlamendirühm Kriisiüksus Demokraatia Kaitseks.
Mais 2001 alustas 29-aastase vaheaja järel Senat.
2001. aasta presidendivalimised tekitasid palju vaidlusi. Opositsiooni kandidaat, Antananarivo linnapea Marc Ravalomanana väitis, et on esimeses voorus (16. detsembril 2001) 52 protsendiga häältest võitnud, mida aga võimud eitasid: ametlike tulemuste järgi ei saanud Ravalomanana absoluutset enamust, vaid 46% häältest. Ravalomanana keeldus teisest hääletusvoorust. 2002. aasta alguses leidsid kahe leeri esindajate vahel aset ägedad tänavakokkupõrked, nii et olukord lähenes kodusõjale. Hukkus 30...40 inimest. Ravalomana üleskutsel leidsid aset üldstreigid. Ravalomanana suutis valimispettust tõendada. Veebruaris kuulutas Ravanamolana end presidendiks ja seadis end Antananarivos sisse, Ratsiraka oma vägedega taganes aga Tamatavesse. Kummagi pooldajate vahel toimus vägivaldseid kokkupõrkeid. Pärast häälte korduslugemist aprillis 2002 kuulutas Kõrgeim Konstitutsioonikohus 28. aprillil Ravalomanana võitjaks: ametlike tulemuste järgi sai Ravalomanana 51,3% häältest ja Ratsiraka 35%. Ratsiraka kuulutas, et ignoreerib seda otsust, kuid juunis 2002 tunnustas USA Ravalomananat Madagaskari seadusliku riigipeana. Ratsiraka põgenes Pariisi ja palus juulis 2002 Prantsusmaal poliitilist varjupaika, kuigi talle ustavad väeüksused tegutsevad ikka veel sissidena, takistades pealinna varustamist.
Ravalomana valitsus.
Parlamendivalimistel detsembris 2002 saavutas Ravalomanana partei Ma Armastan Madagaskarit ülekaaluka võidu. Ta tõotas kasutada oma mandaati, et tihedas koostöös Rahvusvahelise Valuutafondi ja Maailmapangaga reforme läbi viia ja korruptsiooni vastu võidelda, muu hulgas politseinike palka tõstes.
Olukord on vahepeal stabiliseerunud, kuid elanikkonna rahulolematus ja vaesus on endiselt suur.
Veebruaris 2003 süüdistati endist relvajõudude ülemjuhatajat katses president Ravalomananat kukutada. Augustis 2003 mõisteti Didier Ratsiraka avalike fondide raiskamise eest tagaselja 10 aastaks vangi. Detsembris 2003 mõisteti endine parlamendiliige Tantely Andrianarivo ametikoha kuritarvitamise eest 12 aastaks vangi. Detsembris 2004 tabas 2004. aasta India ookeani maavärinast põhjustatud tsunami Madagaskari idarannikut, kahjustades taristut ning jättes ligi tuhat inimest kodutuks.
18. novembril 2006 püüdis Andrianafidisoa sõjaväelise riigipöördega presidenti kukutada.
2006. aastal võitis Ravalomana teised presidendivalimised. Aprillis 2007 toetas rahvast põhiseadusreformi, mis suurendab presidendi võimu ja teeb inglise keele ametlikuks keeleks.