NATO

Põhja-Atlandi Lepingu Organisatsioon (inglise keeles "North Atlantic Treaty Organization" (NATO), prantsuse keeles "Organisation du traité de l'Atlantique nord "(OTAN)) on sõjaline liit, millele pandi alus 4. aprillil 1949 Põhja-Atlandi lepingu ehk Washingtoni lepinguga. NATO kõrgeim organ on Põhja-Atlandi Nõukogu, mida juhib NATO peasekretär. Organisatsioon põhineb kollektiivkaitsel, mille kaudu liikmesriigid nõustuvad välise rünnaku korral vastastikust kaitset osutama. NATO peakorter asub Brüsselis. Viimati laienes NATO 2024. aastal, kui 32. liikmena ühines liiduga Rootsi. Lisaks liikmesriikidele osaleb NATO rahupartnerlusprogrammis veel 18 riiki.
Kuni Korea sõjani oli NATO peaasjalikult poliitiline organisatsioon. Militaarstruktuur ehitati üles Ameerika Ühendriikide juhtimisel. Külma sõja käigus tekkinud vastasseis viis 1955. aastal rivaalitseva organisatsiooni, nn Varssavi pakti ehk Varssavi Lepingu Organisatsiooni asutamiseni, mis oli Ida-Euroopa kommunistlike riikide sõjalis-poliitiline organisatsioon. Samal ajal olid Euroopa riikide ja Ameerika Ühendriikide vahelised suhted ebastabiilsed ning kaheldi NATO kaitses Nõukogude Liidu rünnaku korral. Need kahtlused viisid Prantsusmaa iseseisva tuumarelvastuse väljaarendamiseni ning 1966. aastal väljus Prantsusmaa järgmiseks 30 aastaks NATO sõjalisest tiivast. Pärast Berliini müüri langemist 1989. aastal oli organisatsioon segatud Jugoslaavia lagunemisse, NATO esimesed sõjalised operatsioonid toimusid Bosnia sõjas aastatel 1992–1995. Endiste Varssavi pakti riikidega tekkisid aga head suhted ning paljud neist astusid 1999. ja 2004. aastal NATO-sse, nende hulgas ka Eesti.
NATO artikkel 5, mille kohaselt käsitletakse ühe liikme ründamist rünnakuna kogu alliansi vastu, on aktiveerunud vaid ühel korral pärast 2001. aasta 11. septembri terrorirünnakuid Ameerika Ühendriikides ning NATO väed saadeti Afganistani. Pärast seda on NATO läbi viinud mitmesuguseid operatsioone, näiteks osalenud Liibüa-vastastes õhurünnakutes ja piraatlusvastastes operatsioonides. Artiklit 4, mis tagab kõikidele liikmesriikidele õiguse sõjalisele konsultatsioonile, on kohaldatud neljal korral: 2003. aastal käivitas selle Türgi seoses Iraagi sõjaga, 2012. aastal käivitas Türgi selle kahel korral seoses Süüria sõjaga ning 2014. aastal käivitas artikli 4 Poola seoses 2014. aasta Krimmi kriisiga.
NATO peasekretär on alates 1. oktoobrist 2024 Mark Rutte.
Ajalugu.
NATO lepingu eelkäijaks loetakse 1948. aastal Belgia, Hollandi, Luksemburgi, Prantsusmaa ja Ühendkuningriigi vahel sõlmitud Brüsseli pakti, mis viis samal aastal Lääneliidu loomisele, mis oli sõjajärgse Euroopa esimene sõjalis-poliitiline organisatsioon. Aga Ameerika Ühendriikide osalust peeti oluliseks ning läbirääkimised uue sõjalise liidu loomiseks algasid peaaegu kohe. Põhja-Atlandi leping (ehk Washingtoni leping) allkirjastati 4. aprillil 1949 Washingtonis ning leping jõustus sama aasta 24. augustil. Lisaks Brüsseli pakti viiele osapoolele osalesid ka Ameerika Ühendriigid, Kanada, Portugal, Itaalia, Norra, Taani ja Island. Osapooled leppisid kokku, et rünnakut neist ühe vastu käsitletakse rünnakuna nende kõigi vastu. Rünnaku alla sattunud liikmesriiki pidid kõik teised abistama, kuid konkreetne meetod jäi igaühe enda otsustada: leping ei näinud tingimata ette sõjalist aktsiooni agressori vastu.
Toona ei olnud NATO-l poliitilist struktuuri, ühtset sõjalist juhtimist ja spetsiaalselt alliansi kaitseks määratud vägesid, kuid Korea sõja puhkemine 1950. aastal ilmestas ohtu, mida kujutasid koostöötavad kommunistlikud riigid, ning see sundis NATO-t välja töötama konkreetseid sõjalisi plaane. Seda tööd alustati 1951. aastal Dwight D. Eisenhoweri juhtimisel. 1952. aastal peeti Lissabonis kohtumine eesmärgiga leida vahendid NATO kaitseplaanide täitmiseks. Sama aasta septembris algasid esimesed NATO sõjalised õppused, kus harjutati Taani ja Norra kaitsmist merel. Samuti astusid 1952. aastal alliansi liikmeteks ka Kreeka ja Türgi.
1954. aastal avaldas Nõukogude Liit soovi NATO-ga ühineda, tagamaks rahu Euroopas. See ettepanek lükati tagasi, kuna selles nähti soovi alliansi nõrgestada.
17. detsembril 1954 võeti vastu dokument "MC 48", milles sätestati, et sõja puhkedes Nõukogude Liiduga võib NATO kasutada aatomipommi, ükskõik kas Nõukogude Liit kasutab seda esimesena või mitte. See andis NATO Euroopa liitlasvägede ülemjuhatajale (SACEUR – "Supreme Allied Commander Europe") samasugused õigused tuumarelvade käsitlemiseks, nagu olid Ameerika Ühendriikide õhujõudude ülemjuhatajal.
Lääne-Saksamaa inkorporeerimist NATO-sse 9. mail 1955 kirjeldas Norra tollane välisminister Halvard Lange kui "meie kontinendi ajaloo otsustavat pöördepunkti". Selle otsuse peamine põhjus oli see, et ilma Saksamaata poleks Nõukogude Liidu invasioonile olnud piisavalt jõudu vastu astuda. Otsese vastusena sellele käigule loodi Varssavi pakt, mille allkirjastasid 14. mail 1955 Nõukogude Liit, Ungari, Tšehhoslovakkia, Bulgaaria, Poola, Rumeenia, Albaania ja Ida-Saksamaa. Külma sõja osapooled olid seega välja joonestatud.
1957. aastal korraldati alliansi siiani kõige ambitsioonikam sõjaline õppus: kolmel samal ajal toimunud operatsioonil osales ühtekokku üle 250 000 mehe, 300 laeva ja 1500 õhusõiduki Norrast Türgini.
NATO ühtsus pandi proovile Prantsusmaa presidendi Charles de Gaulle'i valitsemisajal. De Gaulle protesteeris Ameerika Ühendriikide juhirolli vastu ning selle vastu, mida ta tõlgendas Ameerika Ühendriikide ja Ühendkuningriigi eriliste suhetena. President Dwight D. Eisenhowerile ja peaminister Harold Macmillanile saadetud kirjas 17. septembril 1958 nõudis ta alliansi kolmepoolset juhtimist, kus Prantsusmaa oleks Ameerika Ühendriikide ja Suurbritanniaga võrdväärsel positsioonil. Kui reageering jäi de Gaulle'i jaoks ebarahuldavaks, otsustas ta hakata Prantsusmaa kaitsejõude arendama ülejäänud alliansist sõltumatult. De Gaulle'i eesmärgiks oli võimalus sõjaolukorras idablokiga eraldi rahu sõlmida, kaasamata end laiemasse NATO ja Varssavi pakti riikide vahelisse sõtta. Märtsis 1959 võeti NATO väejuhatuse alt ära Prantsusmaa Vahemere laevastik ning keelduti lubamast rajada Gallia pinnale tuumarelvade ladu.
Kuigi Kuuba kriisi ajal 1962. aastal näitas Prantsusmaa ülejäänud NATO suhtes üles solidaarsust, jätkas de Gaulle iseseisva kaitse planeerimist. 1966. aastal viis Prantsusmaa kõik oma väed NATO integreeritud sõjalise juhtimise alt ära ning kõigil NATO võõrvägedel paluti riigist lahkuda. Prantsusmaa jäi siiski NATO liikmeks. Aastast 2001 on Prantsusmaa osalenud Afganistani operatsioonis ning hakanud taas liikuma täieliku integreerumise suunas.
Külm sõda ei viinud kunagi reaalse relvakonfliktini NATO ja Varssavi pakti riikide vahel. 1969. aasta lõpul algasid Helsingis läbirääkimised strateegilise relvastuse piiramise üle. Läbirääkimiste tulemusena valmisid kaks kokkulepet, millest üks käsitles raketitõrjesüsteemide rajamist ja teine strateegilise relvastuse piiramist. Mais 1978 defineerisid NATO liikmesriigid alliansi kaks eesmärki: tagada turvalisus ja taotleda pingelõdvendust vastaspoolega. See pidi tähendama ka võidurelvastumise edasist ohjeldamist. 1979. aastal Varssavi pakti tuumavõimekuse suurenemise valguses võttis NATO vastu otsuse sõjatandri tuumajõudude kahesuunalise kasutamise kohta.
1989. aasta Nõukogude režiimi vastased revolutsioonid Euroopas viisid NATO eesmärgi, olemuse ja ülesannete strateegilise ümberhindamiseni. 1990. aasta juulis kuulutati Londoni tippkohtumisel külm sõda lõppenuks ning NATO kaotas "de facto" peamise vaenlase. Organisatsiooni eesmärk ja olemus vajasid ümberhindamist, Londonis visandati ettepanekud koostöö väljaarendamiseks Kesk- ja Ida-Euroopa riikidega poliitilises ja sõjalises tegevuses. 1990. aasta oktoobris sai Ida-Saksamaa Saksamaa Liitvabariigi ja alliansi osaks ning 1990. aasta novembris allkirjastas allianss Pariisis Nõukogude Liiduga Euroopa tavarelvastuse lepingu. Leping alusel vähenesid NATO Euroopa liikmete sõjalised kulutused aastatel 1990–2015 28 protsenti. 1990. aastal kinnitasid mitmed lääne juhid eravestlustes Mihhail Gorbatšovile, et NATO ei laiene enam itta. Samas ei sisaldanud hiljem samal aastal allkirjastatud Saksamaa taasühinemise lepingu lõplik tekst idasuunalise laienemise küsimust. 
Järgmise aasta tippkohtumisel Roomas kiideti heaks alliansi strateegiline kontseptsioon, mis nägi ette sõltuvuse vähendamise tuumarelvadest ja oluliste muudatuste tegemise NATO ühendvägedes. NATO sõjalist struktuuri kärbiti ja reorganiseeriti ning loodi uued väed, näiteks Euroopa Liitlasvägede staabi kiirreageerimisjõud.
Aastatel 1994–1997 NATO laienes ja uuendas oma tegevusvaldkondi, näiteks loodi koostööprogramm "Partnerlus rahu nimel" ning alliansiga kutsuti liituma sellised endised idabloki riigid nagu Poola, Tšehhi Vabariik ja Ungari. 1999. aasta Washingtoni tippkohtumisel ühinesid Ungari, Poola ja Tšehhi ametlikult NATO-ga. Samas koostatud plaanid reguleerisid liidu uute liikmete lisandumist. Praha tippkohtumisel 2002. aastal kiitsid NATO liikmesriigid heaks alliansi ajaloo suurima laienemise, kus esitati kutsed liitumisläbirääkimistele seitsmele riigile, sh Eestile.
Pärast 2001. aasta 11. septembri terrorirünnakuid kuulutas NATO välja artikkel 5 operatsiooni Ameerika Ühendriikide toetuseks. Sellega muudeti NATO kohalikest, liikmesriikide maa-ala kaitsmise ühendusest üleilmsete (globaalsete) eesmärkidega liiduks, mille põhiülesandeks sai sõjaliste operatsioonide läbiviimine väljaspool oma maa-ala.
2007. aastal muutus Prantsusmaa positsioon NATO liikmesuse suhtes, mis kulmineerus täisliikmeks naasmisega 4. aprillil 2009. See hõlmas ka Prantsusmaa taasliitumise NATO sõjalise väejuhatuse struktuuriga, säilitades samas riigi sõltumatu tuumaheidutuse.
2009. aastal sai heakskiidu Brüsselis toimunud NATO kaitseministrite kohtumisel NATO reageerimisjõudude (NATO Responce Force, NRF) NRF-i mudel, mis põhineb suurel määral Suurbritannia initsiatiivil varem välja pakutud NRF-i sisese kriisireguleerimisüksuse ASF (Allied Solidarity Force) olulistel elementidel – ühine planeerimine ja väljaõpe, solidaarne rahastamismudel, suur nähtavus avalikkusele ning usutav heidutusvõime. NRF-i tuumikuks sai ligi 13 000-meheline üksus, mis on 5–10 päevaga valmis siirduma kriisipiirkonda. Lisaks sellele määratavad liikmesriigid täiendavad 10–30-päevases valmisolekus olevad väeüksused.
Seoses majandussurutisega seisis NATO küsimuse ees, kuidas säilitada kaitsevõimet kokkuhoiu oludes. NATO peasekretär Anders Fogh Rasmussen tõi kasutusse "targa kaitse" mõiste, mis tähendab kaitsestruktuuride tihedamat integreerimist. Selle näiteks on ka Balti riikide õhuturve.
2012. aasta Chicago tippkohtumise üheks päevakorrapunktiks oli NATO laienemine. NATO tunnustab praegu Bosnia ja Hertsegoviinat, Gruusiat ja Ukrainat kandidaatriikidena.
Krimmi annekteerimine 2014. aastal Venemaa poolt tõi kaasa kõigi NATO liikmesriikide karmi hukkamõistu ja oli üks seitsmest korrast, mil on tuginetud artiklile 4, mis nõuab NATO liikmesriikide vahelist konsultatsiooni. 2014. aasta Walesi tippkohtumisel võtsid NATO liikmesriikide juhid esimest korda ametliku kohustuse kulutada 2024. aastaks kaitsele vähemalt kaks protsenti oma sisemajanduse kogutoodangust, mis oli varem olnud vaid mitteametlik suunis.
2016. aasta Varssavi tippkohtumisel leppisid NATO riigid kokku, et NATO tõhustab kohalolekut Balti riikides ning allianss paigutas Eestisse, Lätti, Leetu ja Poolasse neli mitmerahvuselist pataljonisuurust lahingugruppi.
Märtsis 2022. aastal kohtusid NATO liidrid Brüsselis erakorralisel tippkohtumisel, kus osalesid ka Euroopa Liidu juhid. NATO liikmesriigid leppisid kokku nelja täiendava lahingugrupi loomises Bulgaarias, Ungaris, Rumeenias ja Slovakkias ning NATO kiirreageerimisjõudude aktiveeriti esimest korda NATO ajaloos.
NATO liikmesriigid.
Alates 7. märtsist 2024 on NATO liikmeid 32.
Liikmesriigid liitumisaastati:
Erilepped.
Kolm Põhjamaad – Taani, Island ja Norra, kes on NATO asutajaliikmed, otsustasid oma osalemist piirata kolmes valdkonnas: nende territooriumil ei rajata teiste liikmesriikide alalisi rahuaegseid baase, ei hoita tuumarelva ega lubata liitlaste sõjalist tegevust (välja arvatud kutsutud isikutel). Taani lubab siiski USA kosmosejõududel Gröönimaal Pituffiki kosmosebaasi säilitada.
1960. aastate keskpaigast kuni 1990. aastate keskpaigani järgis Prantsusmaa NATO-st sõltumatut sõjalist strateegiat poliitilise nimetusega "Gaullo-Mitterrandismiks". Nicolas Sarkozy pidas 2009. aastal läbirääkimisi Prantsusmaa naasmiseks integreeritud sõjalisse juhtkonda ning kaitseplaneerimise komiteesse, mis saadeti aga järgmisel aastal laiali. Prantsusmaa on endiselt ainus NATO liige väljaspool liidu tuumaplaneerimisgruppi ja erinevalt Ameerika Ühendriikidest ning Ühendkuningriigist ei anna ta oma tuumarelvadega allveelaevu alliansi käsutusse.
Laienemine.
NATO asutati 4. aprillil 1949. aastal Põhja-Atlandi lepingu (Washingtoni lepingu) allkirjastamisega. Alliansi 12 asutajaliiget olid Belgia, Kanada, Taani, Prantsusmaa, Island, Itaalia, Luksemburg, Holland, Norra, Portugal, Ühendkuningriik ja Ameerika Ühendriigid.
Külma sõja ajal liitus neli uut liiget: Kreeka (1952), Türgi (1952), Lääne-Saksamaa (1955) ja Hispaania (1982). Pärast Nõukogude Liidu lagunemist taotlesid paljud endised Varssavi pakti riigid ja endised Nõukogude Liidu liiduvabariigid organisatsiooni liikmelisust. 1990. aastal liideti Saksamaa taasühinemise järel endise Ida-Saksamaa territoorium. 1999. aasta Washingtoni tippkohtumisel liitusid ametlikult Ungari, Poola ja Tšehhi Vabariik ning järgnevalt avaldas NATO uued liikmelisuse suunised kandidaatriikidele "liikmelisuse tegevuskavadega". Nimetatud tegevuskavade alusel toimus uute liikmete vastuvõtmine: Bulgaaria, Eesti, Läti, Leedu, Rumeenia, Slovakkia ja Sloveenia 2004. aastal, Albaania ja Horvaatia 2009. aastal, Montenegro 2017. aastal ja Põhja-Makedoonia 2020. aastal. Soome ja Rootsi on uusimad liikmed, liitudes vastavalt 2023. ja 2024. aastal Venemaa sissetungi tõttu Ukrainasse.
Ukraina suhete loomine NATO-ga algasid NATO-Ukraina tegevuskava koostamisega 2002. aastal. Venemaa president Vladimir Putin ütles 2005. aastal, et kui Ukraina liitub NATO-ga, "austame me nende valikut, sest see on nende suveräänne õigus otsustada oma kaitsepoliitika üle ja see ei halvenda meie riikide suhteid". Pärast oma 2007. aastal Münchenis peetud kõnet on Putin aga NATO edasisele laienemisele kindlalt vastu olnud. 2010. aastal, president Viktor Janukovõtši ajal, kinnitas Ukraina taas oma mitteühinemise staatust ja loobus püüdlustest NATOga liituda. 
2014. aasta Ukraina revolutsiooni ajal annekteeris Venemaa Krimmi ja toetas relvastatud separatiste Ida-Ukrainas. Seetõttu hääletas Ukraina parlament 2014. aasta detsembris Ukraina mitteühinenud staatuse lõpetamise poolt ja 2019. aastal lisas ta NATO liikmelisuse eesmärgi põhiseadusesse. 2021. aasta juunis Brüsselis toimunud tippkohtumisel kinnitasid NATO juhid, et Ukraina saab perspektiivi liituda ning toetasid Ukraina õigust enesemääramisele ilma välise sekkumiseta.
2021. aasta lõpus toimus Ukraina piiride läheduses ulatuslik Venemaa väeüksuste koondumine. Venemaa president Putin hoiatas, et Ukraina liitumine NATOga ja raketitõrjesüsteemide või pikamaarakettide paigutamine Ukrainasse ületaks punase joone. Venemaa välisministeerium koostas lepingu projekti, mis keelas Ukrainal või mõnel teisel endisel Nõukogude Liidu liiduvabariigil kunagi NATOga liituda. NATO peasekretär Jens Stoltenberg vastas, et vastav otsus on Ukraina ja NATO liikmete teha, lisades: "Venemaal ei ole vetoõigust... ja Venemaal ei ole õigust luua mõjusfääri, et proovida kontrollida oma naabreid". NATO pakkus Venemaale arutelu kommunikatsiooni parandamiseks ning rakettide paigutamise ja sõjaväeõppuste läbiviimise arutamiseks, kui Venemaa eemaldab oma väed Ukraina piiride lähedusest. Arutelu asemel tungis Venemaa 2022. aasta veebruaris Ukrainasse. Ukraina esitas NATO liikmeks astumise taotluse 2022. aasta septembris pärast seda, kui Venemaa kuulutas riigi kaguosa annekteerituks.
Gruusiale lubati 2008. aasta Bukaresti tippkohtumisel "tulevast liikmelisust", kuid USA president Barack Obama ütles 2014. aastal, et Gruusia ei ole "hetkel teel" liikmelisuse poole.
Venemaa juhid on öelnud, et NATO laienemine läks vastuollu Nõukogude Liidu juhi Mihhail Gorbatšovi ning Euroopa ja USA läbirääkijate mitteametlike kokkulepetega, mis võimaldasid Saksamaa rahumeelset taasühinemist. Levada Keskuse poolt 2016. aasta juunis tehtud küsitlus näitas, et 68 protsenti venelastest on arvamusel, et NATO vägede paigutamine Balti riikidesse ja Poolasse (endistesse idabloki riikidesse, mis piirnevad Venemaaga) on Venemaale ohuks. Pew Research Centeri 2017. aasta aruande koostamisel küsitletud poolakatest pidas 65% Venemaad suureks ohuks, kusjuures kõigis NATO riikides ütles seda keskmiselt 31 protsenti küsitletutest. Gallupi poolt 2016. aastal küsitletud Ida-Euroopa riikidest, mis ei kuulunud Sõltumatute Riikide Ühendusse, pidasid kõik peale Serbia ja Montenegro NATO-t pigem kaitsvaks alliansiks kui ohuks teistele. 
Eesti NATO-s.
Pärast Eesti taasiseseisvumist 1991. aastal iseloomustas olukorda riigikaitselise kogemuse puudus. Alustati alles sõjaväeliste struktuuride loomist, millest esimesena taastati kodanikualgatuse korras Kaitseliit. Aga paika tuli panna ka laiemad visioonid. Riigikaitse peatükk võeti peaaegu muutmata kujul üle 1938. aasta põhiseadusest, kuid arutati isegi Eesti muutmist demilitariseeritud riigiks. Tänapäeval arvavad põhiseaduse asjatundjad, et tollal ei osatud hinnata kollektiivse enesekaitse tähtsust rahvusvahelistes suhetes. 1992. aasta valimiste järel moodustatud valitsuse poliitika oli idast läände ümberorienteerumine. 1992. aastal käsitles Ülo Nugis oma kõnes esimest korda Eesti NATO-ga integreerumist. Siiski nägid paljud poliitikud püüdlusi NATO-ga liituda kui perspektiivitut projekti, mis rikuks Eesti neutraliteeti.
Eesti alustas osalemist rahvusvahelistes operatsioonides 1995. aastast. Kaitsejõudude rahvusvaheline koostöö sai raamistiku NATO välja töötatud rahupartnerlusprogrammiga, mis oli mõeldud Kesk- ja Ida-Euroopa riikidega poliitilise ja sõjalise koostöö arendamiseks. Esimest korda fikseeriti NATO-ga liitumise eesmärk 1996. aastal. 1999. aastast hakkas Eesti täitma NATO liikmesuse tegevuskava ning 2002. aasta novembris Praha tippkohtumisel esitati Eestile kutse liitumisläbirääkimistele NATO-ga ühinemiseks. Liitumisläbirääkimised algasid 2003. aasta jaanuaris ning sama aasta märtsis allkirjastasid NATO liikmesriigid Eesti Põhja-Atlandi lepinguga liitumise protokolli. 10. märtsil 2004 ratifitseeris Riigikogu NATO Põhja-Atlandi lepingu koos kõigi lisadega. Eestist sai NATO täieõiguslik liige 29. märtsil 2004, kui ühinemiskirjad anti Ameerika Ühendriikide valitsuse kätte hoiule.
1999. aastal loodi Taani, Poola ja Saksamaa eestvedamisel NATO maaväe struktuuriüksus NATO Kirdekorpus, mis on valmis täitma Põhja-Atlandi lepingu artikkel 5 tulenevaid kollektiivkaitse ülesandeid Balti riikides ja Poolas. NATO juhtimisskeem jaguneb kaheks – NATO sõjaline juhtimisstruktuur ja NATO väestruktuur. Sõjalise juhtimisstruktuuri alla jäävad ühendvägede staabid. NATO väestruktuur koosneb rahvusvahelistest üksustest ja selles on mere-, õhu-, maa- ja erivägede väejuhatused. NATO kirdekorpus oli Eesti jaoks Maaväe väejuhatus. Kirdekorpuse staabile Poolas allus Kirdediviisi staap, Balti riikides ja Poolas paiknevad NATO lahingugrupid ning regioonis paiknevad NATO staabielemendid. Kirdekorpuse peastaap allub NATO ühendväejuhatuse staabile (Allied Joint Force Command Brunssum), Hollandis Brunssumis. 
 2007. aastal esitas Eesti soovi korraldada NATO välisministrite mitteametlik kohtumine. Kohtumine toimus 22.–23. aprillil 2010 Tallinnas, kohtumisel osalesid teiste hulgas Ameerika Ühendriikide riigisekretär Hillary Clinton ja Euroopa vägede ülemjuhataja Stavridis. Kohtumisel langetati otsus anda Bosnia ja Hertsegoviinale liikmesuse tegevusplaan.
Pärast 2007. aasta aprillirahutusi toimunud küberrünnakud Eesti veebiserverite vastu tõstsid esile NATO riikide haavatavuse kommunikatsioonisüsteemide kaudu ning arutama hakati NATO küberkaitse poliitikat. 14. mail 2008 asutati Tallinnas NATO küberkaitsekoostöö keskus.
Seoses Venemaa agressiooniga Ukrainas 2014. aastal paigutati NATO liitlasväed Ida-Euroopa piiririikidesse. Eestisse saabus 150 Ameerika Ühendriikide maaväelast ning Taani hävitajad baseerusid Eesti lennubaasis. See oli esimene kord, kui NATO liitlased jäid Eestisse pikemaks ajaks. Tolleaegne peaminister Taavi Rõivas teatas, et Eesti on valmis võõrustama täiendavaid NATO vägesid.
25. augustist 2015 hoolitses NATO Balti õhuturbemissiooni raames Eesti õhuruumi valvamise eest Saksamaa lennusalk. Eestisse on paigutatud kolm radariposti, mille radarid katavad kogu Eesti ja Eestit ümbritseva õhuruumi ühtse radaripildiga. Seda peetakse üheks Eesti pikaajalise sõjalise kaitse arengukava olulisemaks arenduseks.
NATO väed asusid Eestisse, kui 2016. aasta juunis otsustasid 28 NATO liitlasriigi juhid Varssavi tippkohtumisel muutunud julgeolekukeskkonna tõttu paigutada NATO eelpaigutatud väed () Eestisse, Lätti, Leetu ja Poola. Eestisse paigutatud lahingugrupi eesmärgiks on demonstreerida solidaarsust, tugevdada Eesti iseseisvat kaitsevõimet ning seeläbi heidutada Venemaad ja hoida rahu; teisalt on lahingugrupp vajadusel valmis koos Eesti Kaitseväega seisma vastu Venemaa agressioonile, et võita aega liitlasvägede saabumiseni. 2017. aasta kevadel Eestisse saabusid ja Tapale, Kaitseväe 1. jalaväebrigaadi koosseisus tegutsev liitlaste pataljoni lahingugrupi suuruseks oli ligi 1200 kaitseväelast. Liitlaste lahingugrupi juhtriik on Ühendkuningriik ja panustajariigid Prantsusmaa, Taani ning Island.
2016. aasta Varssavi NATO tippkohtumisel otsustati rajada NATO Kirdekorpuse Kirdediviis, mille vastutusalas on Poola ja Leedu territoorium. 2018. aasta Brüsseli NATO tippkohtumisel allkirjastasid Eesti, Läti ja Taani kaitseministrid ühise tahteavalduse põhjadiviisi staabi loomiseks. Põhjadiviisi ja Põhjadiviisi staap on NATO sõjaline juhtimiselement, mis keskendub Eesti ja Läti territooriumile. Põhjadiviisi staap juhtis Eesti, Läti ja Taani üksusi. Diviisisuurune üksus koosneb tavaliselt kahest kuni neljast brigaadisuurusest üksusest, peale nende kuuluvad diviisi veel väiksemad eriotstarbelised üksused.
Tallinnas paikneb NATO staabielement Eestis, mille ülesanne on toetada NATO üksuste vastuvõtmist, toetust ja õppuste läbiviimist Eesti territooriumil. Ülesanded saab NATO staabielement NATO kirdekorpusest.
Tallinnas asub NATO küberkaitsekoostöö keskus on NATO poolt akrediteeritud rahvusvaheline oivakeskus, mõttekoda ja väljaõppeasutus, mis iseseisva rahvusvahelise organisatsioonina keskendub rakendusuuringutele, analüüsidele, info jagamisele ning koolitustele ja õppustele küberkaitse valdkonnas.
NATO kaitsekulutused.
NATO liikmesriikide kaitsekulutused moodustasid 2023. aastal 55 protsenti ülemaailmsetest kaitsekulutustest. Igal liikmesriigil on kohustus investeerida SKT-st riigikaitsesse vähemalt kaks protsenti, mis sõnastati 2006. aasta NATO Riia tippkohtumisel. 2014. aastal tegi seda vaid kolm alliansi liiget. USA kaitseministri Chuck Hageli eestvedamisel koostati 2014. aasta NATO Walesi tippkohtumisel uus deklaratsioon, milles liitlased nõustusid suurendama (kümne aasta jooksul) oma kaitsekulusid nõutava tasemeni.USA kandis 2014. aastal NATO kaitsekulutuste raskust, moodustades peaaegu 73%. 
2019. aastal ületasid kaitsekulutused USA-s, Bulgaarias, Kreekas, Ühendkuningriigis, Eestis, Lätis ja Leedus 2% SKP-st. Poolas, Türgis, Norras, Rumeenias, Prantsusmaal, Sowakeias ja Horvaatias jäid kaitsekulutused 1,55–2% vahele. Teiste liikmesriikide kulud jäid alla 1,55%. Liikmesriikidest olid Läti, Leedu, Poola ja Rumeenia jõudnud nii kaugele, et võtsid 2019. aastaks vastu riiklikud seadused kaitsekulutuste nõutava taseme kohta.USA osa NATO kaitsekulutustes langes veidi, 70%-le.
2021. aastal kulutasid 30 liikmesriigist vaid kuus, sealhulgas Kreeka, USA, Poola Ühendkuningriik, Läti ja Eesti kaitsele üle 2% oma SKT-st. 11 liikmesriiki investeerisid 1,5–2%. Ülejäänud 13 puhul olid kulutused 2021. aastal alla 1,5% SKT-st. Briti endine kaitseminister Michael Fallon soovitab 2023. aasta mais suurendada liikmesriikide kaitse-eelarveid 2,5 protsendini SKTst, sealhulgas kärpida energiatoetusi ja pagulastoetusi.USA osa NATO kaitsekulutustes jäi 70% juurde.
2024. aastal ületas praegusest 32 liikmesriigist 23 2% piiri. Kaks riiki kulutasid kaitsele 1,5–2% SKTst. Ülejäänud 7 liikmesriiki jäid alla 1,5%. Eurooplaste pingutuste ning Soome ja Rootsi liitumise tulemusena langes USA osakaal kogu kaitsekulutustes 64%-ni.
NATO liikmesriikide kaitsekulutused 2024. aastal olid:
Sõjaline tegevus.
Lisaks liikmete kaitsmisele sõjalise rünnaku korral on NATO osalenud ka konfliktide ohjeldamises mujal maailmas. Samuti toimub dialoog ja koostöö riikidega, mis ei ole NATO liikmed.
Bosnia ja Hertsegoviina.
Bosnia sõda sai alguse 1992. aastal Jugoslaavia lagunemise tagajärjel. Halvenev olukord viis 9. oktoobril 1992 ÜRO Julgeolekunõukogu resolutsiooni vastuvõtmiseni, millega määrati Bosnia ja Hertsegoviina keskosa kohale lennukeelutsoon, mida NATO hakkas jälgima 12. aprillil 1993 operatsiooniga Operation Deny Flight. 1993. aasta juunist kuni 1996. aasta oktoobrini lisandusid Jugoslaavia Liitvabariigi vastu suunatud relvaembargo ja majandussanktsioonide jõustamine merel. 28. veebruaril 1994 teostas NATO oma esimese lahinguaktsiooni, tulistades alla neli Bosnia serblaste lennukit lennukeelutsoonis.
1995. aasta augustis pärast Srebrenicas toimunud genotsiidi algas kahenädalane NATO pommitamiskampaania Operation Deliberate Force Serbia Vabariigi armee vastu. Täiendavad NATO õhurünnakud aitasid lõpetada Jugoslaavia sõjad, mille tulemuseks oli Daytoni leping 1995. aasta novembris.
Kosovo.
Püüdes peatada Serbia presidendi Slobodan Miloševići juhitud aktsioone Kosovo albaanlastest tsiviilisikute vastu, võttis ÜRO Julgeolekunõukogu 23. septembril 1998 vastu resolutsiooni, milles nõuti relvarahu. Läbirääkimised USA erisaadiku Richard Holbrooke'i juhtimisel katkesid 23. märtsil 1999 ja ta andis asja üle NATO-le, mis alustas 78-päevast pommitamist 24. märtsil 1999. Kampaaniat kritiseeriti selle õiguspärasuse ja tsiviilohvrite pärast. Milošević nõustus lõpuks rahvusvahelise rahuplaani tingimustega 3. juunil 1999, lõpetades Kosovo sõja. 11. juunil kiitis Milošević heaks ÜRO resolutsiooni, mille mandaadi alusel loodi Kosovos NATO juhitud rahvusvahelised rahuvalvejõud.
Afganistan.
2001. aasta 11. septembri terrorirünnakud USA-s kutsusid esimest korda organisatsiooni ajaloos kasutama NATO põhikirja artiklit 5. Üleskutse kinnitati 4. oktoobril 2001, kui NATO otsustas, et rünnakud on Põhja-Atlandi lepingu tingimuste kohaselt tõepoolest lubatud. Rahvusvaheliste julgeolekuabijõudude (ISAF) juhtimine anti NATO-le üle 11. augustil ning see oli esimene kord organisatsiooni ajaloos, kui ta asus juhtima missiooni väljaspool Põhja-Atlandi piirkonda.
ISAF-i ülesanne oli algselt kindlustada Kabul ja seda ümbritsevad alad Talibani, Al Qaeda ja teiste rühmituste rünnakute eest, et võimaldada luua Hamid Karzai juhitav Afganistani üleminekuadministratsioon. 2003. aasta oktoobris andis ÜRO Julgeolekunõukogu loa ISAF-i missiooni laiendamiseks kogu Afganistani territooriumil ning seejärel laiendati ISAF-i missiooni neljas põhietapis üle kogu riigi. 31. juulil 2006 võttis ISAF üle sõjaliste operatsioonide korraldamise Afganistani lõunaosas USA juhitud terrorismivastaselt koalitsioonilt. 2012. aasta Chicago tippkohtumisel kiitis NATO heaks plaani lõpetada Afganistani sõda ja eemaldada riigist NATO juhitud ISAF-i väed. 
Vastavalt ÜRO Julgeolekunõukogu 2014. aasta resolutsioonile anti juhtimine üle rahvusvahelisele mittesõjalisele missioonile Resolute Support Mission (RSM), mille eesmärk oli nõustada ja koolitada Afganistani julgeolekujõude, tagamaks riigile pikaajaline julgeolek kaitsekoostöölepingu egiidi all. 14. aprillil 2021 ütles NATO peasekretär Jens Stoltenberg, et allianss nõustus alustama oma vägede väljaviimisega Afganistanist 1. maiks. Varsti pärast NATO vägede väljaviimise algust alustas Taliban pealetungi Afganistani valitsuse vastu, liikus kiiresti edasi ja piiras ümber pealinna Kabuli. Lääne vägede kaootilist lahkumist Afganistanist ja Afganistani valitsuse kokkuvarisemist on kirjeldatud kui suurimat ebaõnnestumist, mille NATO on oma asutamisest saadik üle elanud.
Adeni laht.
Alates 17. augustist 2009 saatis NATO oma sõjalaevad kaitsma mereliiklust Adeni lahes ja India ookeanis Somaalia piraatide eest. Ühtlasi aidati tugevdada piirkondlike riikide merevägesid ja rannavalvet. Operatsiooni kiitis heaks Põhja-Atlandi Nõukogu ja see hõlmas peamiselt USA sõjalaevu, kuigi kaasati veel mitme riigi laevu. Operatsioon Ocean Shield keskendus laevade kaitsmisele, mis jagasid Somaalias abi Maailma Toiduprogrammi missiooni raames. Operatsiooniga püüti heidutada piraate ning sundima neid lõpetama rünnakuid, samuti kaitsta kaubalaevu ja suurendada piirkonna üldist turvalisust. Euroopa Liidu riigid osalevad samas Operatsioonis Atalanta moodustades koos NATO jõuga ühise sihitatud väeüksuse Combined Task Force 151 (CTF-151).
Muu tegevus.
NATO humanitaarabioperatsioonid.
 (EADRCC)
NATO raketikilbiprogramm.
Juulis 2006 teatas NATO peasekretär Jaap de Hoop Scheffer Euroopat kaitsva raketikilbi rajamise kavatsusest. 18. septembril 2006 sõlmiti esimesed lepingud raketikilbi komponente tootvate firmadega.
Raketikilbi eesmärgiks on Iraanist ja Põhja-Koreast tulevate raketirünnakute tõrjumine. Venemaa juhtkonna arvates on raketikilbi lepe suunatud Venemaa vastu ja on ähvardanud sõjaliste meetmetega raketikilbi rajamise korral Venemaa piiride lähedale.
20. augustil 2008 kirjutasid Ameerika Ühendriikide riigisekretär Condoleezza Rice ja Poola välisminister Radek Sikorski alla lepingule, millega Poola nõustus lubama oma pinnale Ameerika Ühendriikide globaalse raketitõrjesüsteemi komponente. 2009. aastal teatas Ameerika Ühendriikide president Barack Obama siiski, et raketikilbi osi Poola ja Tšehhi Vabariigi territooriumile ei tule. Uus plaan näeb hoopis ette Poola territooriumile AEGIS-e süsteemidega laevade paigutamise.
NATO juhtimine ja struktuur.
NATO kõrgeim organ on Põhja-Atlandi Nõukogu ("North Atlantic Council", NAC), mille esimees ja organisatsiooni poliitiline juht on NATO peasekretär, kes koordineerib liikmesriikide tegevust, on organisatsiooni peamine kõneisik ning juhib NATO sekretariaadi tööd.
Peasekretär on ka:
Kui traditsiooniliselt valitakse peasekretäri ametisse Euroopa esindaja, siis NATO Euroopa liitlasvägede ülemjuhataja määravad Ameerika Ühendriigid.
NATO sõjaline väestruktuur.
NATO sõjaline väestruktuur koosneb liikmesriikide alaliselt või kindla operatsiooni jaoks NATO käsutusse antud sõjalistest üksustest ja staapidest. NATO sõjaline juhtimisstruktuur katab strateegilise ja regionaalse tasandi ning on mõeldud eelkõige liikmesriikide eri väeliikide ühendoperatsioonide juhtimiseks, siis väestruktuuri koosseisu kuuluvad taktikalise tasandi staabid, mis on mõeldud ühe väeliigi operatsioonide juhtimiseks.
Väestruktuur koosneb kaht tüüpi üksustest: paiksed üksused ("In-Place Forces", IPF) ja ümberpaigutatavad üksused (Deployable Forces, DF). Ümberpaigutatavad üksused on mõeldud kõigiks NATO operatsioonitüüpideks ja on valmis tegutsema kogu alliansi territooriumil ning ka väljaspool seda. Paiksed üksused on mõeldud kollektiivkaitse operatsioonideks oma riigi piirides või selle lähedal.
Väestruktuuri kuuluvad väeosad on grupeeritud vastavalt nende valmisolekule reageerimiseks:
Väeüksuste eripäraks on, et üksusi komplekteeritakse mitme riigi allüksustest ja ka enamik nende jõudude staape on mitmeriigilised. Suurem osa NATO sõjalisest väestruktuurist on rahuajal liikmesriikide riiklikus käsuliinis ja nad "allutatakse NATO sõjalisele juhtimisele konkreetse sõjalise operatsiooni tarbeks". Erandi moodustavad sõjaliste staapide isikkoosseis, osa integreeritud õhukaitsesüsteemist ja kõrgema valmisoleku jõud, mis juba rahuajal on antud NATO sõjalisse alluvusse.