Balti raudtee

Balti raudtee (vene "Балтийская железная дорога") oli laiarööpmeline raudtee, mis ühendas Balti kubermange ja Venemaa keisririigi pealinna ning Venemaa sisekubermange.
Algselt Balti Raudtee Seltsile kuulunud laiarööpmeline raudtee ühendas Paldiskit Peterburi-lähedase Tosnoga Peterburi kubermangus Nikolai raudteel. Veidi enne 45. versta lõppes peatee Tallinnas Balti jaamas, jätkudes Peterburi suunal juba uue teena. 
Ajalugu.
Esimese kava raudtee rajamiseks Peterburist Tallinnani esitati 1845. aastal, kuid selle plaani teostamiseks ei leitud piisavalt finantseerijaid. 1862. aastal koostati projekt Paldiski–Tallinna–Peterburi raudtee rajamiseks. Järgmise aasta kevadel esitas Alexander von der Pahlen Teedeministeeriumile avalduse Balti raudtee ehitamiseks. 10. augustil 1868 kinnitas Venemaa keiser Aleksander II kontsessiooni Balti raudtee ehitamiseks. Kontsessiooniga andis Venemaa keisririik kokkulepitud tingimustel ja ajaks õiguse kasutada loodusvarasid, maad ja tööjõudu raudtee ehitamiseks. Vastavalt kontsessiooni tingimustele pidi Balti Raudtee Selts ehitama oma riisikol eraraudtee, varustama selle nii veeremi kui muu tarvisminevaga. Vagunite ja vedurite korrashoiuks kohustuti ehitama töökojad. Kogu raudtee ulatuses tuli rajada telegraaf. Ehituseks vajaminevad kaubad lubas riik sisse vedada ilma tollimaksuta. Valminud raudtee pidi jääma 85 aastaks aktsiaseltsile, minnes seejärel tasuta riigile. Riigile jäi õigus raudtee ära osta, kui ehituse valmimisest on möödunud 20 aastat. 23. novembril 1868 asutati Peterburis Balti Raudtee Selts, mille presidendiks valiti Aleksander von der Pahlen.
Raudtee ehitus algas mais 1869 ja lõppes augustis 1870. Raudtee Paldiskist Tosnoni tagas ühenduse kaupade ja reisijate veoks Peterburisse ning oli 390 versta (416 km) pikk lisaks 45 versta kõrval- ja tagavarateid. Tosnoni ehitamine andis võimaluse luua ühendus Peterburi–Moskva raudteega. Tee avati ametlikult 5. novembril (vkj 24. oktoober) 1870 Narvas. 1880. aastatel kulus reisiks Tallinnast Peterburi 10 tundi. Balti raudtee ainus I klassi raudteejaam, Balti jaam ehitati Tallinna, kus lisaks ootesaalidele oli restoran ja daamide ruum. Raudteel sai sõita I, II või II klassi vagunis. I klass oli kõige parem ja ka kõige kallim. Tallinna raudteejaamas olid ootesaalid iga klassi reisijate jaoks eraldi. Jaamahoone valmis lõplikult 1871, seal olid ka Balti Raudtee Seltsi ruumid.
Raudtee kaubavedude maht jäi kavandatust väiksemaks, sest raudteel puudus otseühendus Peterburiga. Ümberlaadimine Gattšinas muutis raudtee kaupade veoks liiga aeglaseks. Aastal 1872 ostis Balti Raudtee Selts probleemi lahendamiseks ära Peterburi–Peterhofi–Oranienbaumi raudtee. Seltsi osaks sai ka läbi Ligovo ja Krasnoje Selo kulgenud haruraudtee, mis võimaldas Balti raudteele paremat ühendust Peterburiga. Samal ajal kolis Balti raudtee peakorter ümber Balti jaamast Peterhofi raudteejaama, mis nimetati ümber Balti vaksaliks. Raudtee inseneride peakorteriks jäi siiski Tallinn.
1876. aastal valmis Tapa–Tartu laiarööpmeline raudteeharu, kuigi regulaarseks rongiliikluseks avati see alles järgmisel aastal. Seltsil oli kavas seda haru edasi Riiani pikendada, ent kui 1889. aastal valmis Pihkva–Riia raudtee, hülgas selts selle plaani. 
Aastail 1870–1893 oli 1868. aastal asutatud Balti Raudtee Seltsi raudtee erakapitalil põhinev raudtee. 1893. aastal Eestimaa kubermangu Balti raudtee ja Liivimaa kubermangu Pihkva–Riia raudtee aga riigistati Balti ja Pihkva–Riia raudteeks (Балтийская и Псково-Рижская железная дорога) peakorteriga Peterburis, millele kuulusid järgmised raudteeliinid:
1907. aastal moodustati Balti ja Pihkva–Riia raudtee ja Peterburi–Varssavi raudtee ühendamisel Looderaudtee (vene Северо-Западные железные дороги). Eestis asunud raudteelõigu kohta kasutati ka 20. sajandi alguses ka nimetust Põhja-õhtu raudtee
Raudteejaamad ja peatused raudteeliinil.
Vastavalt Venemaa keisririigi raudtee-ehituse normatiividele jaotati raudteejaamad tähtsuse ja raudteeliikluse tiheduse järgi viide klassi. Eri tähtsusega raudteejaamade hierarhia maastikul lahendati põhimõttel, et kõrgema järgu vaksalite vahele jääva teelõigu keskel asuks III klassi raudteejaam ja nende vahelõikudel omakorda 1–2 IV klassi raudteejaama. Vajadusel lisati täienduseks V klassi vahejaamu ja raudteepeatusi. Venemaa keisririigis oli tavaks rajada II klassi vaksal raudtee iga 70–100 versta tagant, madalama klassi täisjaamade vahekaugus jäi 20–30 versta piiresse. 
Balti raudtee algsel Paldiski–Tallinn–Gatšina liinil I klassi raudteejaama nõuetele üksnes Tallinna Balti vaksal. II klassi kuulusid samal liinil esialgu kolm jaama (Gatšina, Narva, Rakvere), III klassi viis, IV klassi kümme ja V klassi kaks vaksalit. Raudteejaamad kavandati õhiste nõuete alusel ja jaamaehitiste kavandamisel oli eeskujuks Lipetski ja Tomski kandis 1869. aastal avatud Grjazi–Borissoglebski raudtee rajatised. II klassi raudteejaamad olid varieeruva suurusega, ent ühtlase kujundusega puidust, kuid kivist keskosaga tüüphooned. Vaksalitele oli klasside kaupa kehtestatud nõuded ruumiprogrammi ja sisustuse kohta. Raudteejaama tüüphoone põhikorrusel olid oote- ja ametiruumid (sh telegraafiruum ja jaamaülema kabinet), teisel korrusel jaamatöötajate eluruumid. Kahte ootesaali lahutas hoone keskteljel asetsev avar vestibüül, kus sai osta pileteid ja vormistada pagasidokumente.
Gattšina-Ligovo harutee.
Jaamad ja peatused on seisuga 1891.
Paldiski–Tosno raudtee ehitus.
Balti raudtee rajati aastatel 1869–1870 Eestimaa rüütelkonna peamehe ja Balti Raudtee Seltsi esimehe Alexander von der Pahleni (1819–1895) eestvedamisel. Ehitustööde koordineerimiseks oli kogu tee Paldiskist Peterburi-lähedase Tosnoni jaotatud 5 jaoskonnaks ja 40 ehituspunktiks. 
I jaoskond.
Sinna kuulus teelõik Paldiskist Aegviiduni (umbes 100 versta). Jaoskonna keskus oli Tallinn. Aprillist novembrini kestnud töödest võttis osa 6018 inimest, kellest 4711 oli Venemaalt värvatud tööjõud.
Raudteelõigul asusid järgmised raudteejaamad: Paldiski – Keila ("Kegel") – Tallinna Balti vaksal – Raasiku ("Rasik") – aastast 1876 Kehra ("Kedder") – Aegviidu ("Charlottenhof").
II jaoskond.
Jaoskond hõlmas ehitustöid Aegviidust Jõhvini (umbes 103 versta). Jaoskonna keskus oli Rakvere.
Raudteelõigul asusid järgmised raudteejaamad: Aegviidu ("Charlottenhof") – Tapa ("Taps") – Kadrina ("Catharinen") – Rakvere ("Wesenberg") – Kabala ("Kappel") – aastast 1890 Sonda – Püssi ("Isenhof") – Kohtel – Jõhvi ("Jewe"). 
III jaoskond.
Ehitustööd toimusid Jõhvist kuni Volossovo lähisteni (umbes 97 versta). Jaoskonna keskus oli Narva.
Raudteelõigul asusid järgmised raudteejaamad: Jõhvi ("Jewe") – Vaivara ("Waivara") – Narva (Narva raudteesild) – (Sala pooljaam) – Jamburg – Weimarn – Moloskovitsõ ("Moloskowitzi") – Volossovo ("Wolosowo"). 
IV jaoskond.
Jaoskond hõlmas ehitustöid Volossovost Gattšinani (umbes 45 versta).
Raudteelõigul asusid järgmised raudteejaamad: Volossovo – Jelizavetino – Voiskovtsõ – Gattšina.
V jaoskond.
Ehitustööd toimusid Gattšinast Tosnoni (umbes 43 versta).
Balti Raudtee Peatehased.
1870. aastatel ehitati Balti raudtee taristu teenindusettevõte Balti Raudtee Peatehased, mille peamaja asus Tallinnas Kopli ja Telliskivi tänava nurgal. Raudteede peatehases asus depoo 12 vedurile, paest seintega, tahutud paekarniiside ja tellistest avasillustega, lihtsate kolmnurk- või astmikfrontoonidega ja viilkatustega laod ja töökojad. Suurem osa ehitistest on lammutatud. Aastatel 1873–1874 rajati juurde töökoda ja kuuekohaline veduridepoo, kus tänapäeval asub vaguniremonditsehh.
Tallinnas elasid raudteetehaste töölised peamiselt Kalamajas ja Uues Maailmas. Raudteejaamade teenindamisega olid seotud Kitseküla ja Tallinn-Väikse asumi elanikud.