Sadama peakomandör

Sadama peakomandör (vene keeles "главный командир порта") oli Venemaa keisririigis aastatel 1722−1917 olulise sõjasadama ülem.
Ajalugu.
Varasem ajalugu.
Sadama peakomandöri ametikoht loodi 1722. aasta mereväereglemendiga. Nad nimetati ametisse ainult suurtesse sadamatesse, mille olulisuse tingisid sõjalised, poliitilised või muud tegurid. 1722. aastal olid sellisteks sadamateks ainult Kroonlinn ja Tallinn, millele 1725. aastal lisandus Astrahan ja 1732. aastal Arhangelsk. Alguses valiti peakomandörid laevastiku juhatajate hulgast. Nad ei kuulunud kummatigi sadama isikkoosseisu hulka ja vahetati välja igal aastal. Tema käsutuses oli sekretär, kantseleiametnik ja kolm ümberkirjutajat.
Peakomandöri vastutusala oli lai. Tema kohustused olid järgmised:
1798. aasta reglement.
1798. aastal võeti vastu uus mereväereglement. Selle kohaselt kuulus sadama peakomandör nüüd sadama isikkoosseisu hulka. Samuti määrati reglemendiga kindlaks, millistes sadamates peaks peakomandör ametis olema: Kroonlinn, Tallinna ja Arhangelsk, 1808. aastal lisandus Sveaborg. Kroonlinna sadama peakomandör valiti admiralide (sellest põhimõttest ei peetud kummatigi alati kinni), Tallinna ja Astrahani peakomandör aga viitseadmiralide hulgast, kes ei olnud lipuohvitserid.
Peakomandör XIX sajandi 1. poolel.
1830. aastal andis keiser Nikolai I välja määruse, millega asutati peakomandöri alluvusse staabid. Viimased kujunesid aja jooksul kantseleideks.
Alates 1838. aastast oli Tallinna sadama peakomandör ühtlasi sõjakuberner. 1854. aastal sai sõjakuberneriks ka Kroonlinna sadama peakomandör. Sveaborgi sadama peakomandörist kujunes sisuliselt Soomes asuvate merejõudude juhataja.
Muudatused 1860. aastal.
1860. aastal kiitis keiser heaks muudatuse, millega jagati kõik riigi sõjasadamad kahte kategooriasse: peasadamateks ja teise kategooria sadamateks. Esimeste hulka kuulusid Kroonlinn, Arhangelsk, Amuuri-äärne Nikolajevsk, Astrahan ja Nikolajev. Neid juhtisid sadama peakomandörid, kes säilitasid kontrolli kõigi sadamas viibivate aluste ja mereväeohvitseride üle. Isikkkooseisu, ehitustegevust ja haldusküsimusi puudutavates asjades olid nad aruandluskohuslased kindraladmirali ees. Majandusküsimustes ja rannikul asuvate institutsioonide haldamises allusid nad mereministeeriumile.
Teise kategooria sadamateks loeti nüüd Tallinna, Sveborgi ja Sevastopoli sadamat; neile olid allutatud mitmed väiksemad sadamad (Baku, Astrabad, Petrovsk, Konstantinovski, Suhhum-Kale ja Poti). Nende eesotsas oli sadama komandör, kellele allusid sadamas kõik laevad, meeskonnad ja mereväe asutused.
1867. aasta määrus.
1867. aastal vastu võetud määrusega määrati peasadamateks Kroonlinn, Peterburi, Nikolajev ja Vladivostok. Kroonlinnas oli ametis sadama peakomandör, Nikolajevis Musta ja Kaspia mere laevastiku ja sadamate peakomandör ning Vladivostokis Vaikse ookeani sadamate peakomandör. Peterburi oli eristaatusega. Peakomandör nimetati viitseadmiralide või admiralide seast.
Viimased aastad.
XX sajandi algul oli sadama peakomandöri ametikoht säilinud veel ainult Kroonlinnas ja Sevastopolis. Esimene neist kaotati Ajutise Valitsuse ajal 1917. aasta juunis Kõrgema ülemjuhatuse merestaabi ülema otsusega. Sevastopoli sadam langes 1918. aasta mais Saksamaa vägede kätte.