Georg von Güldenschantz

Georg (Jegor Jegorovitš) von Güldenschantz (vene: "Егор Егорович фон Гильденшанц"; sündinud 1786 Liivimaal – surnud 1832 Odessas) oli Liivimaalt pärit baltisaksa päritolu Vene armee sõjaväelane (alampolkovnik) ja haldusametnik, kes teenis Vene keisririigis, osales 1812. aasta isamaasõjas ja tegutses (1827–1832) Lõuna-Venemaa väliskolonistide halduses Odessa eestkostekomitees vanemkohtunikuna.
Lapsepõlv ja päritolu.
Georg von Güldenschantz sündis 1786. aastal Liivimaal aadliperekonnas. Tema isa oli Vene armee porutšik Georg Wilhelm von Güldenschantz, ema Eleonora Maria von Klostermann (sündinud 22. oktoobril / 3. novembril 1767 Pärnus). 
Pärast isa varast surma, kes langes lahingus, kolis lesestunud ema koos lastega Viljandisse, kus Georg veetis lapsepõlveaastad (1793–1798). Vaatamata pere rasketele majanduslikele oludele sai ta seal koduse kasvatuse, mis määras tema tulevase karjääri.
Haridus ja sõjaväeteenistus.
Umbes 1798. aastal saadeti ta Peterburi Keiserliku Sõjaorbudekodu kadetikorpusesse, mille lõpetas 2. (14.) juunil 1806. Sama aasta 1. (13.) juulist määrati ta teenima alamporutšikuna Odessa suurtükiväe garnisoni.
Alates 10. (22.) detsembrist 1806 viidi Güldenschantz üle Ovidiopoli suurtükiväe garnisoni ja 5. (17.) oktoobril 1808 jätkus teenistus 19. suurtükiväebrigaadi pontoonkompaniis. 
Georg von Güldenschantz osales 1812. aasta isamaasõjas, võideldes 2. suurtükiväebrigaadi koosseisus ("märkus": ametlikult kinnitatud selle väeüksuse koosseisu 8. (20.) juulist 1813) Moskva, Borodino, Tarutino, Malojaroslavetsi ja Krasnõi lahingutes. 
Oli tegev 1813. aasta Varssavi hertsogiriigi kampaanias.
23. septembril / 5. oktoobril 1814 jätkas ta teenistust 32. suurtükiväe patareis.
25. juunil / 7. juulil 1817 viidi Hersoni suurtükiväe garnisoni kapten Güldenschantz üle 22. ratsaväekompaniisse seoses sõjalise võimekusega ning määrati staabikapteni ametikohale.
25. veebruaril / 9. märtsil 1818 edutati 22. ratsaväerügemendi staabikapten von Güldenschantz kapteni auastmesse. Samal päeval läks ta erru kodustel põhjustel, säilitades õiguse kanda vormiriietust (vastavalt keiserlikele käskkirjadele alates jaanuari kolmandast päevast 1818 (vkj)).
15. (27.) aprillil 1822 teenis ta 32. jäägrirügemendis kindralleitnant Ivan Inzovi (vene: "Иван Никитич Инзов"; 1768–1845) adjutandina; samal päeval edutati ta majoriks ning viidi üle 27. jäägrirügementi.
27. juunil / 9. juulil 1822 märgitakse teda 27. jäägrirügemendi majorina, kes teenib sõjaväes ja on kindralleitnant Inzovi juures eriülesandel („"27-го Егерскаго полка Маіору фонъ Гильденшанцу состоять Арміи и находиться по особымъ порученіямъ при Генералъ-Лейтенантѣ Инзовѣ"“).
Teenistusloend.
Alljärgnev tabel annab ülevaate Georg von Güldenschantzi teenistuskäigust Vene keisririigi armees aastatel 1806–1826. 
Ta alustas oma sõjaväelist karjääri Peterburis Keiserliku Sõjaorbudekodu kadetikorpuse lõpetamise järel ning teenis seejärel erinevates suurtükiväe-, ratsaväe- ja jäägriväeüksustes, liikudes järk-järgult alamporutšiku auastmest alampolkovnikuni.
Autasud.
Georg von Güldenschantz pälvis oma teenistuse jooksul mitmeid Vene keisririigi sõjalisi autasusid, sealhulgas kahe kõrgeima keiserliku ordeni madalamaid klasse. 
Tema autasud on dokumenteeritud Vene sõjaväearhiivides ja kinnitatud ametlikes teenistuslehtedes (формулярный список).
Güldenschantz osales aktiivselt 1812. aasta isamaasõjas, võideldes Borodino lahingus. Samuti võttis ta osa Moskva, Tarutino, Malojaroslavetsi ja Krasnõi lahingutest ning 1813. aasta Varssavi hertsogiriigi kampaaniast. 
Tema eeskujulikkus ja täpne tulejuhtimine lahingutes tõid talle kõrgemate väejuhtide, ka Michael Andreas Barclay de Tolly, tunnustuse ja kiituse.
"Märkus:" Püha Vladimiri ordeni IV klass anti tavaliselt ohvitseridele isikliku vapruse või silmapaistva sõjalise teene eest lahingus. Püha Anna ordeni II klass omistati aga reeglina teenistuslike või halduslike saavutuste eest kõrgematele ohvitseridele.
Teenistus Bessaraabias ja kolonistide halduses ning suhe Aleksandr Puškiniga.
1820. aastatel teenis Güldenschantz kindralleitnant Inzovi käsutuses Bessaraabia haldusstruktuuris. Ta osales Lõuna-Venemaa ja Bessaraabia koloniseerimisprogrammi rakendamises, mille eesmärk oli suunata saksa ja šveitsi asunikke Dnestri ja Musta mere vahele jäävatele aladele. 
Tema nimi seostub Kišinjovi ja Odessa piirkonnaga seotud dokumentides, kuid peamine teenistuskoht paiknes Inzovi residentsi juures Kišinjovis. Arhiiviviidetes nimetatakse teda seal sageli Inzovi adjutandina, kes tegeles sõjaväelise korra ja asunduste kontrolliga lõunapoolsetes kolooniates. 
Vürst Pavel Dolgoruki (vene: "князь Долгоруков (Долгорукий), Павел Иванович"; 10. (21.) november 1787 — 27. jaanuar / 8. veebruar 1845, Моskva) päevikus on temast jäetud mitte just heatahtlik kirjeldus — „"kõige alatuma ja kavalama ametniku, kes iga hinna eest püüdnud Inzovi soosingut võita"“ (mida ta viimaks ka saavutas). 
Ivan Liprandi (vene: "Липранди, Иван Петрович"; 17. (28.) juuli 1790 — 9. (21.) mai 1880) mälestuste kohaselt oli kapten Güldenschantz „"läbimatu sakslane, pedant, kes juhtis kindrali majapidamist"“.
Lev Isidorovitš Dugini romaanis „"Lõunamaa"“ (vene k. „"Полудённый край"“, lk. 128) on teda iseloomustatud kui „"korralikku sakslast, siledaks aetud ja pikliku näoga meest, kelle olemuses valitses täpsus ja korraarmastus"“. 
Aleksandr Puškin, kes samal ajal Inzovi juures asumisel viibis, hoidus temaga lähemast läbikäimisest; nende suhted olid ametlikud ja pigem jahedavõitu. Güldenschantz oli see, kes vastutas korra eest ning vajadusel pani Puškini „kartsa“.
Koloniseerimistöö ja ametnikukarjäär.
1820. aastal korraldas ja juhtis erukapten Güldenschantz Württembergi päritolu kolonistide (50 perekonda, 263 inimest) saatmise Gruusiasse. Selle ettevõtmise teostamiseks eraldas riik 38 721 rubla ja 75 kopikat. 
Aastatel 1822–1823 osales ta aktiivselt saksa ja šveitsi kolonistide ümberasustamises Bessaraabias (Sarata, Šabo jt kolooniad). 
1823. aastal tegutses ta Sarata pastori Johann Konrad Lindli konfliktis vahendajana. 
1829. aastal rajati hr. Güldenschantzi juhtimisel Liebenthali koloonias Güldendorfi küla (tänapäeva Krasnosilka Odessa oblastis), mis sai nime just tema järgi. 
Alates 1827 kuni surmani 1832. aastal töötas ta "Odessa ehk Lõuna-Venemaa väliskolonistide eestkostekomitee" (inglise: "The Guardianship Committee for Foreign Colonists in South Russia") vanemkohtunikuna ("senior judge"). 
Vene keeles kandis see asutus nime "Опекунский комитет иностранных поселенцев в Новороссийском крае."
Perekond ja järeltulijad.
Georg von Güldenschantz ("Георг фон Гильденшанц") pärines baltisaksa aadlisuguvõsast Güldenschantz, kelle juured ulatuvad 17. sajandi Liivimaa aladele. Abielust (naise nimi teadmata; tõenäoliselt baltisaksa päritolu) sündis vähemalt üks poeg.
Güldenschantzide (ka Güldenschanz) perekonnanimi esineb 18. – 19. sajandi vene dokumentides tihti ka "фон Гильденшанцъ" nime all. 
Mitmed selle haru liikmed teenisid sõjaväes, kolonistide halduses ja kohtusüsteemis, olles tuntud oma pedantsuse ja kohusetundlikkuse poolest.
Mälestus ja pärand.
Georg von Güldenschantz oli üks neist baltisaksa päritolu ohvitseridest, kes ühendasid sõjalise karjääri ja haldusliku töö Vene keisririigi lõunaalade ülesehitamisel. 
Tema tegevus kindralleitnant Ivan Inzovi adjutandina langeb perioodi, mil kujundati välja Bessaraabia haldussüsteem ja asutati esimesed kolonistiasundused, sealhulgas saksalinna taustaga Güldendorf (tänapäeva Krasnosilka, Odessa oblast).
Teda meenutatakse kui täpset ja kohusetundlikku ohvitseri, kes oskas kombineerida sõjalist distsipliini ja administratiivset korrektsust. 
Tema töö kolonistide asunduste järelevalves aitas kaasa piirkonna rahumeelsele arengule ja keisririigi lõunapiirkondade stabiliseerimisele pärast Napoleoni sõdu.
Von Güldenschantzi nimi esineb 1820.–1830. aastate ametlikes aruannetes ja Inzovi kirjavahetuses kui üks võtmeisikuid Odessa ja Bessaraabia asunduste haldusstruktuuris. 
Kuigi tema isiklikud teened on hiljem jäänud varju Inzovi ja teiste kõrgemate ametnike tegevuse kõrval, oli ta osa mehhanismist, mis pani aluse Vene Lõuna provintside (hilisema Ukraina lõunaosa) koloniseerimisele ja halduskorraldusele.
Tema mälestus säilis perekonnas mitme põlvkonna vältel, eriti poja Karl Jegorovitši ja pojapoja Filipp Karlovitši läbi, kelle kaudu von Güldenschantzide nimi jäi 19. sajandi keskpaiga Hersoni kubermangu ja Podoolia kubermangu ametkondlikku registrisse.
Kuigi Georg von Güldenschantz ei jätnud endast maha ulatuslikke kirjalikke materjale, peetakse tema teenistust oluliseks näiteks baltisaksa ohvitseride rollist Vene keisririigi lõunaalade arengus.