James Earl Jones

James Earl Jones (17. jaanuar 1931 Arkabutla, Mississippi – 9. september 2024 Pawling, New Yorgi osariik) oli USA näitleja. Ta oli üks esimesi mustanahalisi näitlejaid meelelahutustööstuses. Ta mängis arvukalt tähelepanu äratanud rolle teatrilavastustes ja filmides.
Lapsepõlv ja haridus.
Tema isa Robert Earl Jones, kes oli samuti näitleja, jättis varsti pärast Jamesi sündi pere maha. James sai isaga uuesti kokku alles 1950. aastatel. Jamesi esivanemate seas oli afroameeriklasi, iirlasi ja põlisameeriklasi. Lapsepõlves vaevas Jamesi kogelemine, kuid ta sai sellest üle etlemise ja näitlemisega. 1955. aastal lõpetas ta Michigani Ülikooli bakalaureusekraadiga näitekunsti erialal.
Lavakarjäär.
Jones oli tuntud madala hääle poolest. 
Naasnud Korea sõjast, õppis ta alates 1953. aasta keskpaigast jalaväeohvitseride kursustel. Selle kõrvalt töötas ta Ramsdelli teatris lavapuusepana ning 1955.–1957. aastani näitleja ja inspitsiendina. Juba esimesel näitlemishooajal õnnestus tal kaasa teha Shakespeare'i "Othellos". 
1957. aastast hakkas ta mängima New Yorgis Broadway teatrites, kus üks tema esimesi rolle oli president Roosevelti ülemteener lavastuses "Sunrise at Campobello" (1958). Rohkem publiku tähelepanu pälvis ta aga siis, kui mängis iga-aastase William Shakespeare'i pargifestivali näidendites, mille hulka kuulusid näiteks "Othello", "Hamlet", "Coriolanus" ja "Kuningas Lear". 
1967. aastal kehastas ta näidendis "The Great White Hope" poksijat; see roll tõi talle aasta hiljem Tony auhinna parima meespeaosa eest. 1970. aastal mängis ta sama rolli ka teose filmiversioonis ning sai Oscari ja Kuldgloobuse nominatsiooni.
Teise Tony auhinna parima meespeaosatäitjana pälvis Jones töölisest pereisa rolli eest August Wilsoni näidendis "Fences" (1987). Tony auhinnale oli ta nomineeritud veel rollide eest Ernest Thompsoni näidendis "On Golden Pond" (2005) ja Gore Vidali näidendis "The Best Man" (2012). Ta mängis ka sellistes Broadway lavastustes nagu "Kass tulisel plekk-katusel" ("Cat on a Hot Tin Roof"; 2008), "Driving Miss Daisy" (2010–2011), "You Can't Take It with You" (2014) ja "The Gin Game" (2015–2016).
Filmi- ja telesarjakarjäär.
Filmidebüüdi tegi Jones Stanley Kubricku filmis "Dr Strangelove ehk Kuidas ma lõpetasin muretsemise ja õppisin armastama pommi" (1964). Ta sai tuntuks tänu filmisaagale "Star Wars", kus ta mängis alates triloogia esimesest filmist Darth Vaderi häälrolli. 
Jonesi teised tuntumad rollid olid filmides "The Man" (1972), "Barbar Conan" ("Conan the Barbarian"; 1982), "Matewan" (1987), "Prints Zamundast" ("Coming to America"; 1988), "Unistuste väli" ("Field of Dreams"; 1989), "Parimatest parim" ("Best of the Best"; 1989), "Jaht Punasele Oktoobrile" ("The Hunt for Red October"; 1990), "Näpumehed" ("Sneakers"; 1992), "Palliplats" ("The Sandlot"; 1993), "Lõvikuningas" ("The Lion King"; 1994) ja "Nuta, armastatud maa" ("Cry, the Beloved Country"; 1995).
Telesarjades ja -filmides mängimise eest pälvis Jones kokku kaheksa Primetime Emmy nominatsiooni. 1991. aastal sai ta kaks Primetime Emmyt: ühe parima kõrvalosatäitjana trillerfilmis "Heat Wave" (1990) ja teise parima meesnäitlejana kriminaalsarjas "Gabriel's Fire" (1991).
Tunnustus.
Jones on üks väheseid loomeinimesi, kes on pälvinud nii Emmy, Grammy, Oscari kui ka Tony auhinna. Grammy auhinna sai ta 1977. aastal kategoorias "Best Spoken Word Recording" audioraamatu "Great American Documents" teksti esitamise eest. 2011. aastal sai ta elutöö-Oscari ja 2017. aastal samuti elutöö eest Tony auhinna.
1985. aastal võeti ta American Theater Hall of Fame'i liikmeks, 1992. aastal pälvis ta National Medal of Artsi, 2002. aastal Kennedy Keskuse elutööauhinna ja 2009. aastal Ekraaninäitlejate Gildi elutööauhinna.