Austraalia sebra-amadiin

Austraalia sebra-amadiin ("Taeniopygia castanotis", varem ka "Taeniopygia guttata castanotis") on amadiinlaste sugukonda kuuluv linnuliik.
Neid kasutatakse tihti teaduskatsetes, et uurida lindude lauluõpet ning sellega seotud neurobioloogilisi ja geneetilisi aspekte. Arvestades vastava teaduskirjanduse mahukust, hinnatakse liiki tehistingimustes peetud laululindudest enimuuritumaks. Siiski on vähe teada nende laulmisest looduses. Samuti on nad populaarsed lemmiklinnud. Euroopas on neid peetud vähemalt 1850. aastatest, ilmselt mõnevõrra varemgi.
Tegu on levinuimaga Austraalia amadiiniliikidest.
Liik esineb ka aborigeenide rahvajuttudes ja -kommetes.
Taksonoomiline süstemaatika ja fülogenees.
Liiki kirjeldas New South Walesist kogutud isendi põhjal 1837. aastal esimesena inglise ornitoloog John Gould, kes andis sellele nimeks "Amadina castanotis".
Poolteist sajandit peeti austraalia sebra-amadiini ja sebra-amadiini ("T. castanotis") üheks liigiks, kuni nad 2016. aastal kaheks liigiks eraldati.
Austraalia sebra-amadiini eelkäijad pärinesid sarnaselt teiste amadiinlastega Aafrikast. Sealt rändasid nad Lõuna- ja Kagu-Aasia ning Uus-Guinea kaudu Austraaliasse. James Allen Keasti järgi jõudsid amadiinlaste eelkäijad Austraalia põhjaossa pliotseeni ajastul. Millalgi pleistotseeni jäätumisega kaasnenud meretaseme 100–150-meetrise languse aegu rändas osa sebra-amadiine Austraalia Kimberley regioonist edasi Timori saarele ning kujunes seal eraldi liigiks.
Kirjeldus.
Liik on üsna väike. Looduses kaaluvad täiskasvanud isendid 10–17,5 grammi, sealhulgas emaslinnud keskmiselt 12,5 grammi ja isaslinnud 12,2 grammi. Tiivaulatuselt, noka suuruselt ning pea ja noka kogupikkuselt on isaslinnud emaslindudest suuremad.
Austraalia sebra-amadiinid on keskmiselt 13–18% suuremad Väikestel Sunda saartel elavatest sebra-amadiinidest. Isaslindude puhul 1 ja emaslindude puhul 1,5 g raskemad ning keskmiselt kuni 5 mm pikemate tiibade ja 1 mm pikemate nokkadega. Austraalias elutsevate meeslindude nokad on samuti punasemad, tumedama või intensiivsema värviga.
Levila.
Tegu on Austraalia levinuima amadiiniliigiga. Liiki leidub pea tervel mandril, välja arvatud Cape Yorki poolsaarel ja rannikualadel (erandiks kuiva kliimaga läänerannik). Liik elutseb hajutatud puude ja põõsastega rohumaadel, avaramates kuuma kliimaga kohanenud metsades ja rohumaadel, tavaliselt mageveekogude läheduses. Enamasti jääb nende elupaik kuiva, vahel pool-kuiva ilmastikuvööndisse. Neid leidub ka haritud maadel, näiteks riisipõldudel.
Tehistingimustes elavad nad õige hoolitsemise korral keskmiselt neli aastat, kuid võivad elada kuni kaheksa aastat või kauemgi.
Toitumine.
Austraalia sebra-amadiinid on peaaegu täiesti seemnetoidulised.
Kuigi sebra-amadiinid eelistavad värsket magevett, saavad nad juua ka kuni 0,15–0,3 M NaCl sisaldusega vett. Laboritingimustes on neid harjutatud taluma ka mõnevõrra suuremat soolasisaldust, kusjuures kodustatud sebra-amadiinide soolataluvust on hinnatud metsikute isendite omast väiksemaks.
Pesitsemine.
Kurnas võib olla kaks kuni kaheksa muna, enamasti viis. Munad on valged või kahvatud hallikassinised, neid hauduvad mõlemad vanemad 14–16 päeva. Pojad hakkavad sulestuma 17–18 päeva pärast koorumist ning suudavad umbes 35 päeva paiku iseenesest toitma hakata.