Frédéric Beigbeder

Frédéric Beigbeder (sündinud 21. septembril 1965 Neuilly-sur-Seine'is) on prantsuse kirjanik, kirjanduskriitik, filmilavastaja ja telesaatejuht. 
Ta on Flore'i kirjandusauhinna asutaja ja juhib selle žüriid. Samuti on ta meesteajakirja Lui toimetuse juht.
Kirjanikuna on ta võitnud 2003. aastal romaani "Windows on the World" eest Interallié auhinna ja 2009. aastal autobiograafilise romaani "Un roman français" eest Renaudot' auhinna.
Eesti keelde on siiani tõlgitud kolm tema teost: "Armastus kestab kolm aastat" (2008), "17,90 €" (2011) ning "Oona ja Salinger" (2015).
Elulugu.
Päritolu.
Frédéric Beigbeder sündis Béarnist pärit peres. Tema ema Christine de Chasteigner de La Rocheposay on tõlkija (ta on muuhulgas tõlkinud prantsuse keelde Barbara Cartlandi teoseid) ja isa Jean-Michel Beigbeder on värbaja (nn "peakütt").
Beigbeder' vanemad lahutasid 1970. aastal. Seejärel elas ta oma venna Charlesiga vaheldumisi ema ja isa juures, peamiselt aga ema juures, kes abiellus 1974. aastal parun Pierre Richard de Soultrait'ga.
Haridus.
Üldhariduse sai Beigbeder Pariisis Montaigne'i lütseumis ja Louis-le-Grandi lütseumis. 1987. aastal lõpetas ta Pariisis Sciences Po nime all tuntud ülikooli avaliku teenistuse teaduskonna ning sai seejärel CELSA-st diplomi turunduse ja reklaami alal (DESS, võrdsustatud praeguse magistrikraadiga). 
Sciences Po's õppides asutas ta üliõpilasühenduse Caca's Club, mis oli akronüüm sõnadest "Club des analphabètes cons mais attachants" ('lollpeadest, kuid võluvate analfabeetide klubi'). Selle tegevuses osalesid kuulsamatest isikutest veel Jean-François Copé ja Édouard Baer ning seal jäi ta silma Thierry Ardissonile, kes kutsub teda tihti oma telesaadetesse.
1990. aastal avaldas ta 25-aastaselt kirjastuses Éditions de la Table ronde oma esimese romaani "Mémoires d'un jeune homme dérangé".
Karjäär.
1990. aastal alustas ta karjääri reklaami alal, töötades 10 aastat reklaamikirjutajana eri agentuurides. Tema esimene töökoht oli reklaamiagentuur CLM-BBDO. 1991. aastal läks ta tööle mainekasse reklaamiagentuuri TBWA, kust liikus 1995. aastal edasi agentuuri Young &amp; Rubicam. Seal töötas ta üle viie aasta.
Reklaamitöö kõrval jätkas ta kirjanduslikku tegevust, samuti tegi kolumnisti ja kirjanduskriitikuna kaastööd Prantsuse ajakirjadele Elle, Paris Match, Voici ja VSD.
Pärast reklaamitööstusest lahkumist on Beigbeder tegutsenud peamiselt trüki- ja teleajakirjanduse valdkonnas ning keskendunud kirjanduslikule loomingule.
Aastatel 2003–2006 töötas ta ka kirjastuses Flammarion kirjastajana. Kolme aasta jooksul toimetas ja andis ta seal välja 25 raamatut. Tema esimene kirjastatud raamat oli Lola Lafoni "Une fièvre impossible à négocier". Tuntumatest autoritest kirjastas ta veel Pierre Mérot', Simon Liberati, Bénédicte Martini ja Guillaume Dustani teoseid.
Kirjanduslooming.
Stiil.
Frédéric Beigbeder' kirjanduslik stiil järgib dändismi põhimõtteid, kasutades huumorit ja enesepilget. Teostes väljendab ta väga rõhutatult oma lembust kirjanduslike vormelite vastu. Beigbeder ise on oma romaani "Armastus kestab kolm aastat" kirjeldanud kui "romaaniks maskeeritud aforismide kogu".
Mõjud.
Frédéric Beigbeder on samavõrra lugeja kui kirjanik, teda on elu jooksul mõjutanud mitmed eri stiile ja žanreid esindavad autorid. Lapse ja noorukina luges ta palju ulmekirjandust, eelistades ameerika kirjanikke nagu Norman Spinrad, Philip K. Dick ja William Gibson.
Lisaks kaasaegsetele autoritele on teda mõjutanud ka traditsioonilisemad prantsuse kirjanikud nagu Hussardsi koolkonda kuulunud Antoine Blondin ja Roger Nimier.
Samuti võib teda pidada 20. sajandi alguse ameerika kirjandustraditsiooni lapseks, keda rebestavad ühelt poolt kirjanduslikud ambitsioonid, teiselt poolt aga teda endasse haarav elunautlemine. Selles kontekstis võib mõelda eelkõige Ernest Hemingway jutustusele "Pidu sinus eneses" või Francis Scott Key Fitzgeraldi romaanile "Suur Gatsby".
Žanrid.
Frédéric Beigbeder' kirjandusteosed võib jagada kolme peamisse rühma:
Beigbeder filmikunstis.
26. septembril 2007 esilinastus Jan Kouneni mängufilm "99 francs", mis oli lavastatud Beigbeder' samanimelise romaani põhjal. Beigbeder osales ise stsenaariumi kirjutamises ja tal oli filmis ka väike kõrvalosa.
2012. aastal tegi ta debüüdi filmilavastajana, tuues ekraanile oma romaani "L'amour dure trois ans" ("Armastus kestab kolm aastat") põhjal valminud samanimelise filmi. Filmis mängisid peaosi Gaspard Proust, Frédérique Bel, Jonathan Lambert ja Louise Bourgoin.
2015. aastal alustas ta oma teise filmi "L'Idéal" võtteid, mis põhineb tema romaanil "Au secours pardon" ja millele ta kirjutas ise ka stsenaariumi.
Lisaks on ta kirjutanud veel mõned stsenaariumid, tuntuima neist dokumentaalfilmile "L'Attrape-Salinger", ja on astunud näitlejana üles episoodilistes rollides enam kui 10 filmis.
Tegevus ajakirjaniku ja kriitikuna.
Trükimeedia.
Kirjanduskriitiku ja kolumnistina avaldas Beigbeder artikleid ajakirjades veel reklaamikirjutaja töö kõrvalt. Samal ajal, 1996. aastal asutas ta koos Arnaud Viviant' ja Florent Massot'ga kirjandusajakirja NRV (ilmus kuni 1999. aastani). 2003. aastal asutas Beigbeder koos Stéphane Million'ga juba järgmise kirjandusajakirja Bordel. Ühtlasi on ta 2000. aastatel olnud ajakirja Lire kolumnist ja teinud intervjuusid ajakirja GQ prantsuskeelsele väljaandele.
2012. aastal sai temast François Nourissier' asemel ajakirja Le Figaro kirjandusrubriigi "Feuilleton littéraire" toimetaja.
2013. aastal asus ta ette valmistama meesteajakirja Lui uue versiooni väljaandmist. Esimene number tema peatoimetamisel ilmus 4. septembril 2013.
Televisioon.
Televisioonis astus Beigbeder üles 1990. aastal muusikakanalil MCM saatega "La dolce Beigbeder". Aastatel 1997–2001 osales ta telekanali Paris Première Thierry Ardisoni saates "Rive droite / Rive gauche" kirjanduskolumnistina. Seejärel juhtis ta samal kanalil aastatel 2001–2003 oma kirjandussaadet "Des livres et moi".
Hiljem on Beigbeder teinud koostööd peamiselt telekanaliga Canal+. 2002. aastal oli seal eetris lühiajaliselt tema ja Jonathan Lamberti saade "L'Hypershow". Aastatel 2005–2007 oli ta samal telekanalil saate "Le Grand Journal" (saatejuht Michel Denisot) regulaarne kirjanduskolumnist. Alates septembrist 2007 juhib Beigbeder telekanalil Canal+ Cinéma iganädalast kirjandus- ja filmikriitika saadet "Le Cercle".
Kirjanduse ja filmikunsti tunnustamine.
Frédéric Beigbeder on kahe kirjandusauhinna asutaja. 1994. aastal asutas ta Flore'i auhinna, mille žüriid juhib ta siiani. 2001. aastal asutas ta koos Lionel Araciliga Sade'i auhinna.
Lisaks enda asutatud auhindadele on Beigbeder kuulunud veel mitme kirjandus- ja filmiauhinna žüriisse. 2011. aastani oli ta Prix Décembre'i žüriis, alates 2011. aastast on ta Renaudot' auhinna, Fitzgeraldi auhinna ja Françoise Sagani auhinna žürii liige. Aastatel 2011–2013 osales ta ka Saint-Germaini auhinna žüriis.
Teosed.
Filmid.
Lisaks on Beigbeder episoodilistes rollides astunud üles ka näitlejana, kokku 13 filmis.
Isiklikku.
Tema vend Charles on ettevõtja ja poliitik, kes asutas veebimüügi keskkonna Self Trade ning elektri- ja gaasivõrkude ettevõtte Poweo.
17. mail 1991 abiellus ta Diane de Mac Mahoniga. See abielu lahutati 1996. aastal. Lapsi neil ei ole.
1999. aastal sündis tal kooselust Delphine Valette'iga tütar Chloé.
17. juunil 2003 abiellus ta Amélie Labrande'iga, kellega tal lapsi ei ole. Ka see abielu lõppes lahutusega.
12. aprillil 2014 abiellus ta Bahamal modell Lara Micheliga. 2015. aastal sündis neil tütar Oona.
28. jaanuaril 2008 arreteeriti Beigbeder Pariisi VIII linnaosas, kui ta manustas ööklubi ukse ees auto kapotikaanelt kokaiini. Ta pidi viibima 48 tundi arestikambris ja läbima kuus nõustamisseanssi narkomaanide rehabilitatsioonikeskuses. Sellest vahejuhtumist sai ta inspiratsiooni autobiograafilise teose "Un roman français" kirjutamiseks.