Lauseeitus

Lauseeitus on üks kahest kõneliigist (jaatav ja eitav kõneliik), mida laiemalt mõistetakse ühe tegusõna grammatilise kategooriana. 
Lauseeituse kõrval eristatakse ka moodustajaeitust.
Lauseeitus mõjutab tervet lauset. 
Eesti keel.
Tavaliselt kuulub lauseeitus eesti keeles kokku öeldisega ning eitab vormistuslikult eelkõige tegusõna: 
Vahel võib lauseeitus olla suunatud ka mõnele teisele lause osale, mida märgib eraldi eitussõna "mitte", kuid sellegipoolest ei tühista see enamasti lause eitavat kõneliiki: 
Eituse põhilised esinemisvormid.
Eesti kirjakeeles kasutatakse eituse väljendamiseks muutumatut partiklit "ei", millele järgneb eitusele omane tegusõna vorm ehk konnegatiiv ("tee, too, vii, kalpsa, kõnni jt") või liht- ja ennemineviku puhul mineviku kesksõna ("teinud, toonud, viidud, kalpsatud, kõnnitud jt"). Kahest kokku tekib tegusõna eitav liitvorm: "ei tee, ei too, ei viinud, ei kalpsanud, ei kõnnitud".
Tegusõnal "olema" on kaks eitavat vormi: "ei ole" ja "pole" (ajalooliselt "ep ole"), mille mineviku vormid on "ei olnud / ei oldud" ja "polnud / poldud".
Põhiline "olema" eitusvorm on "ei ole". "Pole" kasutus sõltub rohkem teksti sisust – leidub kontekste, milles "pole" mõjub harjumatuna (nt lühikeses vastuslauses: "Kas sul pastakat on? – Pole.") ja vastupidi neid, milles "pole" on väga vajalik, vähendades eitava tegusõna tähtsust ning tõstes sellega esile mõne teise lause osa: 
Ajalooliselt on partikkel "ei" endise eitustegusõna ainsuse 3. pöörde vorm. Tänapäevaks on kõik muud eitustegusõna vormid kadunud. Normaaljuhul paikneb "ei" vahetult öeldistegusõna ees: 
Kui rõhutatakse mõnd muud lauseliiget, võib "ei" erandlikult ka öeldistegusõnast lahus olla: 
Eitus Eesti murretes.
Ajaloolisi eitustegusõna vorme on säilinud soome keele eeskujul Eesti murretes. Kirderannikumurdes ja idamurde alal (Kodaveres) võib kohata soomepärast eitustarindit – muutuv eitustegusõna + konnegatiivne põhitegusõna "en", "et/ed", "ei"...: 
Tartu murdes esineb eitustarindit koos muutuva põhitegusõnaga: Me ei sööme.
Võru murdes võib kohata tagaeitust: "olõ_ei" – ´ei ole´; "olõ_es" – ´ei olnud´.
Kihnu murrakus kasutatakse samuti tagaeitust, mille tunnuseks on mineviku kliitiline eituspartikkel "-s": 
Eitus keeldudes ja käskudes.
Eitavat käsku ehk keeldu väljendab muutuv eitusabitegusõna koos põhitegusõna käskiva kõneviisi vormiga: "ära kisa, ärge kisage, ärgem kisagem, ärgu kisagu".
Meie-vormis (mitmuse I pöördes) on eitavat käsku ehk keeldu võimalik edastada mitmel erineval moel:
Eitussõna "ära" on oma olemuselt iseseisvam kui "ei" ehk ta võib võrreldes partikliga "ei" esineda kergemini tegusõnast lahus.
Eituslause omadusi.
Eitus kaotab jaatavale lausele iseloomuliku totaalsuse ehk piiritletuse (a) ja partsiaalsuse ehk piiritlematuse (b) või osa-oleku vahelduse.
Eituslauses on üldjuhul osastavas käändes nii olemasolu- ja omajalause alus (a) ning sihitis (b) kui ka sihitisekujuline hulgamäärus, millele lisandub eituse korral liide "-gi/-ki" tähenduses "vaevalt" (c).
On olemas eituslembeseid sõnu ja väljendeid, mis esinevad ainult või eelistatavalt eitavas lauses (Sang 1983: 119-134, viidatud Erelt 2013 kaudu): määrsõnad "veel (vs. juba), enam (vs. veel) jt" (a), tegusõnad "hoolima, parata, iitsatama, kõssama, söandama jt" (b), asesõnad ja asemäärsõnad "ükski, iialgi, sugugi, kübetki, raasugi, ivakestki, põrmugi, ühtigi jt" (c).
Vastandina eituslembestele sõnadele ja väljenditele eksisteerivad ka jaatuslembesed sõnad ja väljendid (Sang 1983: 119-134, viidatud Erelt 2013 kaudu), mis pole kunagi või on harva eitavas lauses: "juba (vs. veel), õige, üsna, üha, tublisti, jõudsalt, küllaltki, kaunikesti, päris jt."