tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Räpina vald (1991)

Räpina vald oli vald Põlva maakonnas.
Ajalugu.
Eesti Vabariigi Ülemnõukogu Presiidiumi 21. novembri 1991 seadlusega kinnitati Alaküla valla omavalitsuslik staatus, millega likvideeriti Alaküla külanõukogu. Eesti Vabariigi Ülemnõukogu Presiidiumi 12. detsembri 1991 seadlusega nimetati Alaküla vald ümber Räpina vallaks.
28. detsembril 2016 kinnitasid Meeksi, Veriora ja Räpina valla volikogud ühinemislepingu. 17. oktoobril 2017 tekkis valdade ühinemisel uus omavalitsusüksus – Räpina vald, mis on ühinenud omavalitsusüksuste õigusjärglane.
Vallavanemad.
Räpina vallavanemad olid:
Asustus.
Räpina vallas on Räpina linn, Võõpsu alevik ja 26 küla.
Külad.
Jaanikeste, Kassilaane, Kõnnu, Köstrimäe, Leevaku, Linte, Mägiotsa, Meelva, Naha, Nulga, Pindi, Pääsna, Raadama, Rahumäe, Raigla, Ristipalo, Ruusa, Saareküla, Sillapää, Sülgoja, Suure-Veerksu, Toolamaa, Tooste, Tsirksi, Võiardi, Võuküla.
Valgjärve vald

Valgjärve vald oli vald Põlva maakonnas.
Valgjärve viimane vallavanem on Kaido Kõiv.
Valgjärve vallas asus Ööbikujärv.
Ajalugu.
Valgjärve vald moodustati 1991. aasta 19. detsembril.
2016. aastal sõlmisid Valgjärve, Kõlleste ja Kanepi vald ühinemislepingu. 2017. aasta Eesti omavalitsuste haldusreformi käigus moodustus nende kolme valla ühinemisel uus omavalitsusüksus – Kanepi vald.
Asustus.
Vallas oli 16 küla: Abissaare, Aiaste, Hauka, Kooli, Krüüdneri, Maaritsa, Mügra, Pikajärve, Pikareinu, Puugi, Saverna, Sirvaste, Sulaoja, Tiido, Valgjärve, Vissi.
Vastse-Kuuste vald

Vastse-Kuuste vald oli vald Põlva maakonnas.
Vastse-Kuuste vald sai omavalitsusliku staatuse 23. oktoobril 1990 Eesti Vabariigi Ülemnõukogu Presiidiumi otsusega.
22. oktoobrist 2017 ühines Vastse-Kuuste vald Ahja, Laheda, Põlva ja Mooste vallaga ning ühinemise teel moodustus uus omavalitsusüksus – Põlva vald.
Vastse-Kuuste vallavanem aastatel 1990–1993 oli Hele Oidermaa, aastatel 1993–2017 Lennart Liba.
Asustus.
Vallas oli Vastse-Kuuste alevik ja 10 küla: Karilatsi, Kiidjärve, Koorvere, Leevijõe, Logina, Lootvina, Padari, Popsiküla, Valgemetsa, Vooreküla.
Boris Karloff

Boris Karloff (sünninimi William Henry Pratt; 23. november 1887 London – 2. veebruar 1969 Midhurst, West Sussex) oli briti filminäitleja, kes sai tuntuks oma rollidega õudusfilmides. Tema kuulsaimad osatäitmised on Frankensteini koletis filmides "Frankenstein" (1931), "Frankensteini pruut" (1935) ja "Frankensteini poeg" (1939).
Karloff osales kokku 174 filmis ning töötas lisaks ka teatris, raadios ja televisioonis. Tema panust meelelahutustööstusse tunnustati 8. veebruaril 1960, kui talle omistati Hollywoodi kuulsuste alleel kaks tähte – üks filmi- ja teine televisioonitöö eest.
Pierre de Fermat

Pierre de Fermat [pjɛːʀ dəfɛʀˈma] (17. august 1601, Beaumont-de-Lomagne – 12. jaanuar 1665, Castres) oli prantsuse matemaatik. Elukutse poolest oli Fermat jurist.
Fermat oli üks arvuteooria, analüütilise geomeetria ja (koos Blaise Pascaliga) tõenäosusteooria rajajaid. Enamik tema töid avaldati postuumselt.
Elulugu.
Fermat sündis jõuka nahakaupmehe pojana, tema noorpõlvest pole palju teada. Hariduse sai ta Toulouse'i ja Orléansi ülikoolides. 1631. aastal ostis Fermat endale Toulouse'i parlamendi nõuniku ametikoha.
Matemaatikaga tegeles Fermat juristitööst vabal ajal. Fermat ei ajanud taga kuulsust ning tema eluajal avaldati temalt vaid üks oluline käsikiri, seegi initsiaalide M.P.E.A.S., mitte Fermat' nime all. Fermat pidas kirjavahetust paljude silmapaistvate matemaatikutega. Tal oli tavaks esitada oma tulemusi tükkhaaval või tõestusteta, teatades näiteks, et tõestust ta ei saada, kuna see on liiga pikk. Fermat' kuulsaim selline avaldus, kritseldatud Diophantose teose äärele, puudutas nn Fermat' suurt teoreemi, mis suudeti tõestada alles kolm ja pool sajandit hiljem. Mitmed tulemused leiti alles pärast Fermat' surma juhuslikelt paberilehtedelt, enamasti tõestuseta.
Taklimakan

Taklimakan (uiguuri ته‌كلىماكان) on kõrb Sise-Aasias Hiina RV lääneosas Tarimi nõos.
Piirneb põhjas Tarimi jõega, loodes ja läänes Yarkandi jõega, edelas, lõunas ja kagus Kunluniga. Valdavalt liivakõrb.
Laskmine 1952. aasta suveolümpiamängudel

Laskmine 1952. aasta suveolümpiamängudel Helsingis
Vabapüss.
3x40 lasku 300 meetrilt&lt;br&gt;
Maailmarekord: Elmar Kivistik (Eesti) 1124 (1937).&lt;br&gt;
Olümpiarekord: Emil Grünig (Šveits) 1120 (1948).&lt;br&gt;
32 võistlejat.
Väikepüss.
40 lasku lamades 50 meetrilt&lt;br&gt;
Maailmarekord: T. Mänttäri 400.&lt;br&gt;
Olmpiarekord: H.C. de Lisle 398.&lt;br&gt;
58 võistlejat.
Väikepüss.
3x40 lasku 50 meetrilt&lt;br&gt;
Maailmarekord: K. Steigelmann 1167.&lt;br&gt;
44 võistlejat.
Vabapüstol.
60 lasku 50 meetrilt&lt;br&gt;
Maailma- ja olümpiarekord: Torsten Ullmann (Rootsi) 559.&lt;br&gt;
48 võistlejat.
Olümpiakiirlaskmine.
60 lasku 25 meetrilt&lt;br&gt;
Maailma- ja olümpiarekord: Károly Takács (Ungari) 580 (1948).&lt;br&gt;
53 võistlejat.
Hirvelaskmine.
50 üksik- ja 25 paarislasku&lt;br&gt;
Maailmarekord: Rolf Bergersen 398.&lt;br&gt;
14 võistlejat.
Kaevikrajalaskmine.
200 märki&lt;br&gt;
40 võistlejat.
Maadlus 1952. aasta suveolümpiamängudel

Maadlus 1952. aasta suveolümpiamängudel toimus Helsingis Messuhallis.
Kreeka-Rooma maadlus.
Helveskaal (kuni 52 kg).
17 võistlejat
Kärbeskaal (kuni 57 kg).
17 võistlejat
Sulgkaal (kuni 62 kg).
17 võistlejat
Kergekaal (kuni 67 kg).
19 võistlejat
Kergekeskkaal (kuni 73 kg).
18 võistlejat
Keskkaal (kuni 79 kg).
11 võistlejat
Poolraskekaal (kuni 87 kg).
10 võistlejat
Raskekaal (üle 87 kg).
12 võistlejat
Vabamaadlus.
Helveskaal (kuni 52 kg).
16 võistlejat
Kärbeskaal (kuni 57 kg).
20 võistlejat
Sulgkaal (kuni 62 kg).
21 võistlejat
Kergekaal (kuni 67 kg).
23 võistlejat
Kergekeskkaal (kuni 73 kg).
20 võistlejat
Keskkaal (kuni 79 kg).
17 võistlejat
Poolraskekaal (kuni 87 kg).
? võistlejat
Raskekaal (üle 87 kg).
13 võistlejat
Poks 1952. aasta suveolümpiamängudel

Poks 1952. aasta suveolümpiamängudel Helsingis.
Val Barkeri karikas.
Val Barkeri karika parima tehnikaga poksijale sai poolraskekaalu (kuni 81 kg) kuldmedali- ja olümpiavõitja Norvel Lee (USA).
Kärbeskaal (kuni 51 kg).
28 võistlejat
Kukk-kaal (kuni 54 kg).
23 võistlejat
Sulgkaal (kuni 57 kg).
30 võistlejat
Kergekaal (kuni 60 kg).
27 võistlejat
I kergekeskkaal (kuni 63,5 kg).
28 võistlejat
II kergekeskkaal (kuni 67 kg).
29 võistlejat
I keskkaal (kuni 71 kg).
23 võistlejat
II keskkaal (kuni 75 kg).
23 võistlejat
Poolraskekaal (kuni 81 kg).
18 võistlejat
Raskekaal (üle 81 kg).
22 võistlejat
Jens Fink-Jensen

Jens Fink-Jensen (sündinud 19. detsembril 1956 Kopenhaagenis) on taani kirjanik, fotograaf ja helilooja.
Jens Fink-Jensen on lõpetanud 1976. aastal võõrkeelte kallakuga Herlufsholmi erakooli, seejärel läbinud sõjaväeteenistuse ja ohvitseriväljaõppe Taani Kuninglikus Vahtkonnas. 1986. aastal lõpetas ta Kopenhaageni Kunstiakadeemia arhitektuuriinstituudi arhitekti kvalifikatsiooniga (MAA, "cand.arch.") ja 1997. aastal sama akadeemia multimeediadisaini alal. 
Fink-Jensen debüteeris ilukirjanduses novelliga "Juuni 1995", mis ilmus päevalehes Dagladet Information 1975. aastal, ning luuletajana mais 1976, kui neli tema luuletust ilmus ajalehes Hvedekorn. 
Tema esimene luulekogu oli 1981. aastal ilmunud "Verden i et øje" ("Maailm silmas"). Proosaraamatudebüüt oli 1986. aastal, kui ilmus novellikogu "Bæsterne" ("Elajad"). 1994. aastal ilmus tema esimene lasteraamat "Jonas og konkylien" ("Joonas ja merekarp").
1980. aastatel pani Jens Fink-Jensen koos teistega aluse postmodernistlikule luuleliikumisele firserdigtere, mis kogunes väljaande Hvedekorn toimetaja Poul Borumi ümber, ning organiseeris Kopenhaagenis teiste hulgas koos luuletaja Michael Strungega põlvkonnamanifesti "NÅ!!80" (Noo!!80).
Fink-Jensen esineb poeetiliste multimeediaetenduste ja luuleõhtutega, näitab enda pildistatud diapositiive ja esitab oma süntesaatorikompositsioone keskkoolides ja festivalidel, esinedes enamasti koos klahvpillimängija Fredrik Mellqvisti ja saksofonist Jens Severiniga.
Fink-Jensen on esinenud fotonäitustega "Sydens Skibe" ("Lõunamaa laevad") ja "Beijing Ansigt" ("Pekingi nägu"), luule-fotonäitusega "OrdBilleder" ("Sõnapildid") ja heli-diapositiivide etendusega "Øje på verden – om bøgernes råstof" ("Pilk maailmal – raamatute toormaterjalist").
1999. aastal ilmus Madridis Jens Fink-Jenseni luulekogu "Nær afstanden" ("Kauguse lähedal") araabiakeelne tõlge (tõlkija Jamal Jumas). Üksikud luuletused olid varem ilmunud päevalehes Al-Quds Al-Arabi (London 1996) ja ajalehes Nizwa (Omaani Sultanaat 1999).
Isiklikku.
Tema ajalooprofessorist vend Morten Fink-Jensen (sündinud 1969) on mitme ajalooteemalise aimeraamatu autor.
Polarisatsioonimikroskoop

Polarisatsioonimikroskoop ehk petrograafiline mikroskoop on valgusmikroskoop, mida kasutatakse valgust polariseerivate objektide mikroskoopiliseks uurimiseks. Polarisatsioonimikroskoopi kasutatakse peamiselt kivimite ja mineraalide uurimiseks, kuid tal on rakendusi ka bioloogias ja keemias.
Polarisatsioonimikroskoop geoloogias.
Polarisatsioonimikroskoopi kasutatakse kivimitest ja mineraalidest valmistatud õhikute uurimiseks polariseeritud valguses. Polarisatsioonimikroskoopi kasutatakse mineraloogias ja petrograafias. Võrreldes laiemalt levinud ja peamiselt bioloogias kasutatavate valgusmikroskoopidega on polarisatsioonimikroskoobil mõned olulised erinevused. Esiteks saab polarisatsioonimikroskoobiga, nagu nimigi ütleb, valgust polariseerida. Selleks on mikroskoobil kaks polaroidi või niikolit ehk Nicoli läätse, mida nimetatakse polarisaatoriks ja analüsaatoriks. Polarisaator asub õhiku all, analüsaator aga selle kohal. Teiseks erinevuseks on see, et mikroskoobi aluslauda peab saama vabalt pöörata kogu täisringi ulatuses. See on vajalik selleks, et määrata pleokroismi, kustumisnurka jms. Polarisaator ja analüsaator peavad vaatluste teostamiseks asuma üksteise suhtes risti. Analüsaator on tuubusest kergelt eemaldatav, et vaadata õhikut ühe polaroidi poolt polariseeritud valguses. Seda tehakse näiteks selleks, et määrata mineraali pleokroismi või murdumisnäitaja rühma.
Ortoskoopiliste vaatlustega määratavad mineraalide tunnused.
Mõistagi saab nende tunnuste alusel määrata ka mineraali ennast. Selleks polarisatsioonimikroskoopi kasutataksegi, et oleks võimalik üheselt määrata kivimeid ja mineraale, mis käsipalades tihti võimatuks osutub.
Radikalism

Radikalism ehk "käremeelsus" on ühiskondlik-poliitiline ideoloogia suund, mis nõuab põhjalikke ümberkorraldusi. Tekkis 18. sajandil Lääne-Euroopas ning oli seoses valgustusajastu ja Prantsuse revolutsiooni ideedega. 18. ja 19. sajandil peegeldas kodanluse suhtumist feodaal-absolutistlikusse ühiskonnakorda.
Radikaalideks nimetasid end ka Inglismaal parlamenti valitud Briti kaubandusametiühingute liikmed aastatel 1874 kuni 1892. Inglise radikaalid said oma ideed põhiliselt filosoofiliste radikaalide nagu John Stuart Milli töödest, kus tegude õigsust mõõdeti suurima heolu mõõduga suuremale hulgale rahvale.
Mandri-Euroopas nagu Prantsusmaal, Itaalias ja Hispaanias arenes radikaalsus ideoloogiana 19. sajandil vabariiklaste toetuseks. 20. sajandil kandus radikaalsus seoses sotsialismi populaarsuse tõusuga üle vasakpoolsesse poliitikasse. 20. sajandi radikaalsed parteid kaitsesid tööliste, väikekodanluse ja osaliselt haritlaskonna huve. Mõjukaim on olnud Prantsusmaal tegutsev Vabariiklik Radikaalide ja Radikaalsotsialistide Partei (asutatud 1869).
Montmartre

Montmartre on Pariisi linnaosa, mis oli kaua lihtsalt linnaäärne küla. 1860. aastal lisati see Pariisile 18. "arrondissement"'ina" ja ka veel siis oli tegu täieliku aguliga. Eriti künka põhjakülg oli täiesti söötis ja metsistunud maa, nii et seda kutsuti "maquis" – läbipääsmatuid tihnikuid moodustanud makjataimestiku pärast. Künka lõunanõlvale ehitati samal ajal Sacré-Cœuri kirikut, mistõttu seal olid lood pisut paremad. 
Kohalikud elanikud olid vaesed, naised töötasid peamiselt pesunaiste, õmblejannade või pärlite niidi otsa ajajatena. Tänaval ei olnud mingi haruldus kohata kitsi, kanu ja lehmi, kes põõsaid närisid, ning ülejäänud pariislased pidasid kohta nii ekstsentriliseks, et jõukad kodanlased käisid õhtuti salkadena (ja isegi perekondadega) vaatamas – lihtsalt selleks, et saaks pead raputada ja põlastada. 
Kurikuulsust teenis Montmartre Pariisi kommuuniga, mis kindlustas end just nimelt sellel künkal. Ülestõusnuid oli umbes 20 000, neile astus vastu 130 000 Versailles' valitsuse pooldajat. Järgnenud nädalat kutsutakse tihti veriseks, sest ülestõusnutest tapeti karistusaktsioonides tuhandeid, 4586 inimest küüditati ja 4606 sai vanglakaristuse.
19. sajandil rajati linnaossa ka Montmartre'i kalmistu, mis on tänapäeval suuruselt kolmas Pariisi kalmistu.
Kohvikuid ja kabareesid hakkas Montmartre'ile koonduma eeskätt pärast 1881. aastat. Sel aastal avas Rodolphe Salis oma kabaree Le Chat Noir ning kuna see muutus väga populaarseks, avati seejärel arvukalt sarnaseid asutusi. Suurt vahet tuleks teha kabaree ja tavalise kohviku vahel. Kabaree lisanimi oli "artistique" – ehk siis eesti keelde panduna "kunstnike kabaree" – kus oli eeskava, konferansjee ja toimus n-ö kultuurne jooming. Kohvik oli korralikum asutus – seetõttu kolisidki kunstnikud kohvikutest kabareedesse üle (varem käisid kunstnikud – eriti impressionistid – koos kohvikutes): nad leidsid, et kohvikuaura on liiga intelligentne ja haritud, aga kabarees saab ka mõnu tunda ja vabam olla. Meelelahutuskeskuseks jäi Montmartre esimese maailmasõjani, seejärel nihkus kese Montparnasse'ile vasakkaldal.
Tänapäeval on Montmartre aga siiski populaarne külastuskoht – lisaks kaunile Sacré-Cœuri kirikule võib seal näha ajaloolisi kohvikuid/kabareesid, Tertre'i väljakul siiani töötavaid kunstnikke, ilusat vaadet Pariisile (eriti nostalgiline on tuledes Pariis). Ja siis on muidugi veel loendamatu hulk sekspoode, pornokinosid jms, mis kokkuvõttes annabki linnaosale oma näo.
Vettehüpped 1952. aasta suveolümpiamängudel

Mehed.
Hoolauahüpped.
36 võistlejat
Tornihüpped.
31 võistlejat
Naised.
Hoolauahüpped.
15 võistlejat
Tornihüpped.
15 võistlejat
Akrisios

Akrisios oli vanakreeka mütoloogias Peloponnesosel asuva Argose kuningas, Perseuse vanaisa. Tema isa oli Abas, Lynkeuse ja Hypermnestra poeg.
Akrisios oli pettunud, et tal polnud poegi, vaid ainult tütar Danae, ning küsis oraaklilt, kas ta neid saab. Oraakel ütles, et ei, ning lisas, et Akrisiose tapab tema oma tütre poeg. Danael lapsi ei olnud. Et asi nii jääkski, pani Akrisios ta luku taha pronksist või vasest keldrisse. Ent Zeus tuli tema juurde katuseaugu kaudu kuldse vihmana ning varsti sündis Perseus.
Akrisios ei tahtnud oma järeltulijate tapmisega enda peale jumalate viha tõmmata, vaid saatis nad kirstus merele. Zeusi palvel vaigistas Poseidon mere ning ema ja laps jäid ellu.
Kui Perseus hiljem tappis Medusa ja päästis Andromeda, läks oraakli ennustus tõeks. Rahvas kihutas Akrisiose Argosest minema ja ta leidis pelgupaiga Põhja-Kreekas Larissas. Juba Argose kuningaks saanud Perseus osales seal spordivõistlusel kettaheites, kui tema käsi vääratas ning ta heitis kiviketta publikusse. Akrisios sai silmapilkselt surma.
Polydektes

Polydektes oli vanakreeka mütoloogias Seriphose saare valitseja.
Tema saarele uhtus laine kirstu Danae ja väikese Perseusega. Polydektese vend kalur Diktys kasvatas Perseuse suureks. Millegipärast Diktys ei abiellunud Danaega, kuigi oli lesk.
Kui Perseus oli juba suur, avastas Polydektes, et Danae on ikka veel väga ilus naine, tahtis temaga abielluda ja ahvatles Perseust Medusa pead tooma minema, lootes sedasi noormehe jalust ära saada. Medusa nägemine muutis kõik kiviks. Kuid Danae ei tahtnud kuningannaks saada, sest Polydektes oli julm mees, ja läks templisse varjule. Polydektes ei julgenud teda vägisi välja tirida, sest templis oli igaüks jumalate kaitse all.
Perseus tuli tagasi Medusa pea ja pruudi Andromedaga ning kuulis, et ema varjab end kuninga eest. Samal ajal Polydektes pidutses. Perseus läks peole ja teatas, et täitis kuninga soovi. Pidulised olid juba purjus ega uskunud. Polydektes hakkas teda pilkama: «Jumalad teavad, kellel sa pea maha lõikasid, vahest mõnel lehmal või lambal.» Perseus vihastas ja näitas Medusa pead. Peale Perseuse enese, kes kõrvale vaatas, ei jäänud seltskonnast keegi ellu.
Kuna ka Polydektese lapsed kivistusid Medusa pead nähes, sai uueks kuningaks tema vend Diktys. Perseus ise lahkus koos ema ja pruudiga oma sünnilinna Argosesse, mida valitsema hakkas.
Halliste vald

Halliste vald oli vald Viljandi maakonnas.
2017. aasta haldusreformi käigus liitus see Mõisaküla linna ning Abja ja Karksi vallaga uueks Mulgi vallaks.
Ajalugu.
Halliste valla omavalitsuslik staatus kinnitati aastal 1991.
Asustus.
Halliste vallas oli 2 alevikku: Halliste ja Õisu ning 23 küla:
Ereste, Hõbemäe, Kaarli, Kalvre, Kulla, Maru, Mulgi, Mõõnaste, Naistevalla, Niguli, Pornuse, Päidre, Päigiste, Raja, Rimmu, Saksaküla, Sammaste, Tilla, Toosi, Uue-Kariste, Vabamatsi, Vana-Kariste ja Ülemõisa.
Vallavanemad.
Halliste vallavanemad on olnud Väino Kangur (1991–2002) ja Andres Rõigas (2002–2013). Alates 2013. aastast oli vallavanem Ene Maaten.
Viiratsi vald

Viiratsi vald oli vald Viljandi maakonnas.
Ajalugu.
Viiratsi vald moodustati 1992. aasta 7. mail.
Viiratsi vallas oli üks alevik (Viiratsi) ja 21 küla: Jõeküla, Kibeküla, Kuudeküla, Loime, Mäeltküla, Mähma, Rebaste, Ridaküla, Ruudiküla, Saareküla, Surva, Tusti, Tõnuküla, Tänassilma, Uusna, Valma, Vana-Võidu, Vanavälja, Vardja, Vasara, Verilaske.
2013. aastal moodustati Viljandi vald, kuhu liitus ka Viiratsi vald.
Vastemõisa vald

Vastemõisa vald oli vald Viljandi maakonnas.
Valla keskus oli Vastemõisa. Valda kuulus veel kaheksa küla: Ilbaku, Ivaski, Kildu, Kobruvere, Lemmakõnnu, Metsküla, Paelama ja Sandra.
Alates oktoobrist 2005 liideti vald Suure-Jaani vallaga.
Tarvastu vald

Tarvastu vald oli vald Viljandi maakonnas Võrtsjärve läänekaldal. 
Eesti omavalitsuste haldusreformi käigus 2017. aasta sügisel liitusid Tarvastu vald ja Kolga-Jaani vald Viljandi vallaga (2013. aasta sügisel moodustatud Paistu, Pärsti, Saarepeedi ja Viiratsi vallast).
Loodus.
Veekogud.
Valda läbisid Tarvastu ja Õhne jõgi. Valla endiselt territooriumilt saab alguse Ärma jõgi.
Edelapiiril paikneb Veisjärv. Valla maade hulka kuulus ka Võrtsjärves maakonna idapiiril asuv Tondisaar.
Asustusjaotus.
Vallas oli üks alevik ja 36 küla.
Alevik: Mustla
Külad: Anikatsi, Jakobimõisa, Järveküla, Kalbuse, Kannuküla, Kivilõppe, Koidu, Kuressaare, Kärstna, Maltsa, Marjamäe, Metsla, Muksi, Mõnnaste, Pahuvere, Pikru, Porsa, Põrga, Raassilla, Riuma, Roosilla, Soe, Sooviku, Suislepa, Tagamõisa, Tarvastu, Tinnikuru, Unametsa, Vanausse, Veisjärve, Vilimeeste, Villa, Vooru, Väluste, Ämmuste, Ülensi
Ajalugu.
On oletatud, et Tarvastu moodustas koos Helmega muinaskihelkonna, mille keskused olid Tarvastu ja Vooru (Arakumägi) linnamägedel.
1225 on kroonikas mainitud Võrtsjärve-äärset kirikukihelkonda (oletatavasti Tarvastut).
13.–16. sajandil kuulus Tarvastu Viljandi komtuurkonda ning sinna rajati Tarvastu ordulinnus. Linnuse ja Tarvastu kiriku vahelisele alale tekkis alevik, mis hävis Liivi sõjas.
Poola ajal moodustas Tarvastu staarostkonna. Tarvastu oli Viljandimaa tihedaima asustusega ja jõukamaid piirkondi (tänu linakasvatusele).
1860. aastatel algas talude päriseksostmine.
19. ja 20. sajandi vahetusel sai kihelkonna keskuseks Mustla.
Haridus.
Vallas asusid Tarvastu Muusika- ja Kunstikool, Tarvastu Gümnaasium, Ämmuste Kool ning mõni lasteaed.
Vallavanemad.
Tarvastu vallavanemad on olnud Jaan Lukas (1987–2005), Alar Karu (2005–2009) ja Mairot Paks (2009).
2009. aastast kuni 2017. aasta haldusreformini oli vallavanem taas Alar Karu.
Suure-Jaani vald

Suure-Jaani vald oli vald Viljandi maakonnas.
22. oktoobril 2005 liitusid Suure-Jaani linn, Suure-Jaani vald, Olustvere vald ja Vastemõisa vald ning moodustasid Suure-Jaani valla. Valla territoorium kattus suurelt osalt ajaloolise Suure-Jaani kirikukihelkonna maadega.
21. oktoobril 2017 moodustati Võhma linna ning Suure-Jaani, Kõo ja Kõpu valla liitumisel Põhja-Sakala vald. 
Asulad.
Suure-Jaani vallas oli üks linn (Suure-Jaani), üks alevik (Olustvere) ja 46 küla.
Külad.
Aimla, Arjadi, Epra, Ilbaku, Ivaski, Jaska, Jälevere, Kabila, Karjasoo, Kerita, Kibaru, Kildu, Kobruvere, Kootsi, Kuhjavere, Kuiavere, Kurnuvere, Kõidama, Kärevere, Lahmuse, Lemmakõnnu, Lõhavere, Metsküla, Mudiste, Munsi, Mäeküla, Navesti, Nuutre, Paelama, Põhjaka, Päraküla, Reegoldi, Riiassaare, Rääka, Sandra, Sürgavere, Taevere, Tällevere, Tääksi, Vastemõisa, Vihi, Võhmassaare, Võivaku, Võlli, Ängi, Ülde.
Ajalugu.
Suure-Jaani vald moodustati 1992. aasta 13. veebruaril.
Vallavanemad.
Suure-Jaani vallavanemad on olnud Ain Olesk (1992–2002) ja Maie Käba (2002–2009) ja Tõnu Aavasalu (2009–2017).
Saarepeedi vald

Saarepeedi vald oli vald Viljandi maakonnas. 
Ajalugu.
Arheoloogiamälestisena on tuntud Saarepeedil asuv Naanu linnamägi, mida kasutati 12.-13. sajandil. Rahvasuus teatakse seda Tantsimäe nime all. Dokumentides on esmamainitud Oiawa nime 1583. aastal.
Vald kui haldusüksus tekkis 19. sajandi lõpul Välgita ja Karula valla ühinedes. Vald on saanud nime Saare-Peedi talu järgi, mille maadele ehitati 1902. aastal vallamaja. 
1939. aasta haldusreformis liideti see Viljandi vallaga. 
1945. aastal loodi Saarepeedi külanõukogu. 
Saarepeedi vald sai vallaõigused 19. detsembril 1991. aastal. Vallas oli 12 küla: Aindu, Auksi, Karula, Kokaviidika, Moori, Peetrimõisa, Saarepeedi, Taari, Tobraselja, Tõnissaare, Võistre ja Välgita. 
2013. aastal moodustati Viljandi vald, millega liitus ka Saarepeedi vald.
Asustus.
Tänu maakonnakeskuse Viljandi lähedusele on kerkinud mitmeid uuselamurajoone. 
Loodus.
Saarepeedis on vaheldusrikas loodus, tuntuim loodusobjekt on Varesemäed. Vallas asuvad ka Auksi järv, Karula järv, Valuoja, Uueveski oja ja Võistre järv.
Kultuur ja sport.
Vallas ilmub ajaleht Saarepeedi Sõnumid. Saarepeedil toimub iga-aastane valla külade päev ning korraldatakse võrkpalliturniire.
1835. aastal rajati Peedi Vennaste Koguduse palvemajas kool, kus koolmeistrina töötasid Ado Peet (1835-1845) ja Jüri Peet (1845-1849). Tänapäeval töötab Saarepeedi kunagises vallamajas kool-lasteaed, milles on 9-klassiline põhikool ja 2 rühmaga lasteaed.
Samuti tegutseb vallas kaks raamatukogu, kus paiknevad ka avalikud internetipunktid. Karula raamatukogu asub Karula külas Karula kaupluselamus, Saarepeedi raamatukogu aga Saarepeedi rahvamajas, kus on ka vallavalitsuse ja noortetoa ruumid.
Majandus.
Ettevõtted tegelevad peamiselt põllumajanduse ja puidutööstusega. AS Oskar LT valmistab lihatooteid, AS Rootsi Mööbel puitdetaile, OÜ Tammepakk laastukatuseid. Karula teeristis müüb Toyota autosid ASi Valoor Viljandi esindus.
Saarepeedi vallas on kaks toidupoodi: rahvamajas tegutseb Minimarket ja Aindu külas OÜ Kullis kauplus. Kolmapäeviti külastab valda kauplusauto, samuti on Aindu külas avatud OÜ Jalari teemaja.
Sérifos

Sérifos (antiikaja kontekstis Seriphos; kreeka Σέριφος) on Kreekale kuuluv Joonia saar Egeuse meres, Küklaadide saarestiku üks läänepoolsemaid saari. 
Sérifos asub Kýthnosest lõunas ja Sífnosest loodes. 
Sérifose pindala on umbes 70 km² ja seal elab 1200 inimest.
Saarel on Sérifose küla ja teisi asulaid. 
Antiikajal austati Seriphosel kultuslikult Perseust.
Pärsti vald

Pärsti vald oli vald Viljandi maakonnas.
Pärsti vallas oli üks alevik (Ramsi) ja 26 küla: Alustre, Heimtali, Jämejala, Kiini, Kiisa, Kingu, Kookla, Laanekuru, Leemeti, Marna, Matapera, Mustivere, Pinska, Puiatu, Päri, Pärsti, Raudna, Rihkama, Savikoti, Sinialliku, Tohvri, Turva, Tõrreküla, Vanamõisa, Vardi ja Väike-Kõpu.
2013. aastal moodustati Viljandi vald, kuhu liitus ka Pärsti vald.
Paistu vald

Paistu vald oli vald Viljandi maakonnas 1991-2013.
19. detsembril 1991 anti Paistu vallale omavalitsuslik staatus. 5. novembril 2013 liideti Paistu vald koos Pärsti, Saarepeedi ja Viiratsi valdadega Viljandi vallaks. 
Paistu vallas oli 16 küla: Aidu, Hendrikumõisa, Holstre, Intsu, Kassi, Lolu, Loodi, Luiga, Mustapali, Paistu, Pirmastu, Pulleritsu, Rebase, Sultsi, Tömbi ja Viisuküla.
Aastatel 2003–2011 andis Paistu vald kirjanikest õdede Salme Ekbaumi ja Minni Nurme mälestuseks välja Salme Ekbaumi ja Minni Nurme koduluulepreemiat.
Olustvere vald

Olustvere vald oli aastatel 1990–2005 eksisteerinud vald Viljandi maakonna põhjaosas.
Selle naabervallad olid Suure-Jaani, Saarepeedi, Kolga-Jaani ning Kõo vald.
Valda kuulus Olustvere alevik ja 12 küla: Aimla, Jaska, Kuhjavere, Kuiavere, Kurnuvere, Kärevere, Mudiste, Mäeküla, Riiassaare, Tääksi, Võivaku ja Ülde.
Alates oktoobrist 2005 olid Olustvere valla alad Suure-Jaani valla koosseisus.
Vallavanemad.
Aastatel 1993–2005 oli vallavolikogu esimees Arnold Pastak.
Kõpu vald

Kõpu vald oli vald Viljandi maakonna lääneosas. 21. oktoobril 2017 moodustati Võhma linna ning Suure-Jaani, Kõo ja Kõpu valla liitumisel Põhja-Sakala vald.
Valla pindala oli 258,78 km², ulatus põhjast lõunasse oli 18 km ja idast läände 30 km. Kõput ümbritsesid Suure-Jaani vald (põhjas), Viljandi vald (idas), Halliste vald (lõunas), Saarde vald (lõunas) ja Paikuse vald (läänes). Läänes olid lühikesed lõigud ühist piiri ka Surju ja Tori vallaga.
Rahvaarvu poolest oli Kõpu vald maakonna väikseim. 22. augusti 2007 seisuga elas vallas 778 inimest, neist mehi 389 ja naisi 389; 2009. aasta jaanuari seisuga oli elanikke 763. Asustustihedus oli 3,5 inimest ruutkilomeetri kohta.
Loodus.
Kõpu vald paiknes Sakala kõrgustiku lääneserval ja Pärnu tasandikul. Valla idaosa hõlmas põhiliselt vooreline ala, mida Kõpu ürgorg eraldab kõrgustikust. Läänealad on niisked ja metsarikkad, asustus levib seal vaid jõgede kallastel. Seal on säilinud palju rikkumata loodust.
Kõpu valla pindalast 94,9 km² hõlmas Soomaa rahvuspark, mis oli valla põhiline turismiobjekt. Soomaa rahvuspargi külastuskeskus asub Tipu külas Kõrtsi-Tõramaal, mis avati 6. augustil 1998. Külastuskeskus tutvustab külastajatele Soomaa rahvusparki ja korraldab ekskursioone. Hoones saab korraldada konverentse ja seminare. Valla territooriumile jäävad veel Öördi (7154 ha) ja Kikerpera sookaitsealad. Muudest vaatamisväärsustest saab veel nimetada Laiakivi, Kullese künnapuud, Ristimännit, Upsi tamme, Torga mändi ja Halliste puisniidu botaanilist kaitseala. Turistidele pakuvad huvi ka Soomaal eelkõige kevaditi toimuvad ulatuslikud üleujutused.
Ajalugu.
Kõpu nime päritolu ei ole täpselt teada. Friedrich Kuhlbars on kirjutanud, et Kõpu nimi tähendab aiaga piiratud kohta. 1481. aastal on Viljandist Kõppu viivat teed nimetatud Koppesche Wegiks (saksa keeles on "Koppe" tipp, latv või hari). Mõisa kohta on teateid aastast 1593 (Kepa; hiljem Gross-Kõppo ehk Suure-Kõpu).
Asustus.
Vallas oli üks alevik (vallakeskus Kõpu) ning üheksa küla: Iia, Kuninga, Laane, Punaküla, Supsi, Seruküla, Tipu, Uia ja Vanaveski.
Majandus.
Peamised tegevusalad Kõpus olid põllumajandus, metsamajandus ja puidutööstus. Riigimetsa haldamisega tegeles vallas kaks metskonda: Kõpu ja Soomaa.
Suure-Kõpu mõis.
1847. aastal valmis Suure-Kõpu mõisa kivist kahekorruseline hilisklassitsistlikus stiilis härrastemaja. Mõisahoonele on iseloomulik suur keskne vestibüül, Pompei maalingutega söögisaal ja kunstmarmorist seintega ballisaal. Mõisa külastajatele pakutakse rahvuslikku toitu koos muusikaga. Mõisa ruumides saab korraldada nii kultuuri- kui ka eraüritusi.
Kõpu külastuskeskus.
8. märtsil 2014 avati Kõpu külastuskeskus, mis asub Kõpu alevikus Viljandi–Pärnu maantee ääres endises meiereihoones. Külastuskeskus jagab infot Viljandimaa turismipiirkonna ja turismiettevõtjate kohta ning vahendab kohalike turismiettevõtjate teenuseid ja koostatud teenusepakette. Samuti kogutakse ja jagatakse teavet piirkonna vaatamisväärsuste ja sündmuste kohta.
Vallavanemad.
Aastatel 1991–1998 oli vallavanem Martin Alas, 1998. aastast oli vallavanem Tõnu Kiviloo. 2016–2017 oli vallavanem Siim Avi.
Kõo vald

Kõo vald oli vald Viljandi maakonna põhjaosas. 21. oktoobril 2017 moodustati Võhma linna ning Suure-Jaani, Kõo ja Kõpu valla liitumisel Põhja-Sakala vald.
Valda läbis Navesti jõgi. Asustus on koondunud Põltsamaa–Võhma maantee äärde.
Valla aladel tegutsevad Pilistvere Rahvamaja, Koksvere maanaiste selts, Kõo külaselts, Eakate klubi Ajaratas ja Kõo jahiselts. Valla ainuke kool oli Kirivere Kool. Raamatukogud asuvad Pilistveres ja Kõos. Pilistveres asub hooldekodu.
Ajalugu.
Kõo vald kuulus Pilistvere kihelkonda. 1897. aastal liideti Kõo vallaga Loopre, Pilistvere ja Arussaare vald. 1934. aastal elas vallas 3523 inimest. Valda kuulus ka Võhma alevik. 1950 loodi valla territooriumil Mõisaküla, Venevere ja Soomevere külanõukogu, mis 1950–1958 kuulusid Suure-Jaani rajooni. Mõisaküla külanõukogu nimetati 1960 Kõo külanõukoguks. 1959–1962 kuulus see Põltsamaa rajooni ja 1963–1987 Viljandi rajooni. Valla staatus ennistati 7. mail 1992.
Haldusjaotus.
Kõo vallas oli 15 küla: Arjassaare, Arussaare, Kangrussaare, Kirivere, Koksvere, Kõo, Loopre, Maalasti, Paaksima, Paenasti, Pilistvere, Saviaugu, Soomevere, Unakvere ja Venevere.
Vallavanemad.
Aastatel 1992–1992 oli Kõo vallavanem Ain Vahtra, 1992. aastast on vallavanem Tarmo Riisk.
Karksi vald

Karksi vald oli vald Viljandi maakonnas.
2017. aasta haldusreformi käigus liitus see Mõisaküla linna ning Abja ja Halliste vallaga uueks Mulgi vallaks.
Karksi vald moodustati 14. oktoobril 1997, kui senine Polli vald nimetati Vabariigi Valitsuse määrusega ümber Karksi vallaks.
Asustus.
Vallas oli 1 linn (Karksi-Nuia) ja 20 küla:
Ainja, Allaste, Hirmuküla, Karksi, Kõvaküla, Leeli, Lilli, Metsaküla, Morna, Muri, Mäeküla, Oti, Polli, Pärsi, Pöögle, Sudiste, Suuga, Tuhalaane, Univere, Äriküla.
Vallavanemad.
Karksi vallavanemad on olnud Arvo Maling (1997–1999), Mati Ilisson (1999–2000), Aarne Tae (2000–2001), Piret Koorep (2001–2002) ja Arvo Maling (2002–2014). 2014. aastast oli vallavanem Taimo Tugi. 
Varia.
Valla volikogu esimees on olnud Hendrik Agur.
Kassiopeia

Kassiopeia oli Aithiopia kuninga Kepheuse naine. Aithiopiat ei tohi segi ajada tänapäeva Etioopiaga, mida antiikajal kutsuti Aksumiks.
Kassiopeia olevat uhkustanud korduvalt, et on ilusam kui merenümfid nereiidid. Nereiidid kaebasid merejumalale Poseidonile ja too maksis solvangu eest kätte, saates riiki laastama uputuse ning merekoletise Ketose. Täieliku hävingu ärahoidmiseks otsustati kuningatütar Andromeda oraakli käsul Ketosele ohverdada ja seoti kettidega kalju jalami külge kinni. (Pärimuse kohaselt asub see kalju Tel Avivi sadamas.) 
Õnnekombel sattus parajal ajal sinna Perseus, kes armus neiusse otsekohe. Ta jäi kaldale koletist ootama ja kui see tuli, lõi tal pea maha. Perseus viis Andromeda vanemate juurde ja palus neilt tütre kätt, mida need talle ka rõõmsalt lubasid, kuigi Andromeda oli juba lubatud Phineusele.
Perseusest sai Argose kuningas ja Andromedast tema naine.
Pärast surma tõsteti Andromeda, Perseus, Kassiopeia, Kepheus ja Ketos taevasse tähtkujudeks (Andromeeda, Perseus, Kassiopeia, Kepheus ja Vaal).
Libertiin

Libertiin (ladina "libertinus") oli Vana-Roomas orjusest vabakslastu.
Libertiiniks on uusajal hakatud ka nimetama inimest, kes peab end ühiskonna, religiooni ja moraali normidest vabaks. 
Et libertiinid eiravad ka seksuaalmoraali, siis nimetatakse tavakeeles libertiiniks väga liiderlikku meest.
Esimesena kasutas libertiini mõistet prantsuse teoloog ja usupuhastaja Johann Calvin (1509–1564), kui ta kritiseeris ühte anabaptistide sekti, mis oli hüljanud mitmed ühiskondlikult olulised väärtused. Hiljem hakkas mõiste „libertiin“ märkima isikut, kes julgeb rikkuda institutsioonide poolt peale surutud moraali- ja ühiskondlikke norme. Libertiinide liikumine kujunes välja ja arenes peamiselt prantsuse kultuuriruumis. Selle liikumise tuntumad eestvedajad olid šveitsi päritolu jurist ja kalvinist Elie Diodat (1576–1661), õpetlane ja humanist Pierre Dupuy (1582–1651), kirjanik ja kuningas Louis XIV eraõpetaja François de La Mothe-Le-Vayer (1588–1672), raamatukoguhoidja ja teadlane Jacques Dupuy (1591–1656), matemaatik, filosoof, teoloog ja astronoom Pierre Gassendi (1592–1657), õpetlane ja raamatukoguhoidja Gabriel Naudé (1600–1653) ja aristokraat, revolutsiooniline poliitik, filosoof, kirjanik, vaba armastuse propageerija Markii de Sade (1740–1814). Erandina võib sellesse loetelusse lisada ka inglise okultisti, poeedi, maalikunstniku ja kirjaniku Aleister Crowley (1875–1947), kes sai tuntuks vabade seksuaalsuhete propageerijana.
Lõbumaja

Lõbumaja on seksuaalteenuseid osutav ettevõte.
Teisi nimetusi: bordell, avalik maja, hooramaja, litsimaja jne.
Seksuaalteenuseid võidakse osutada hotellides, baarides, restoranides, kohvikutes, diskoteekides, kabareedes, kasiinodes, saunades, massaažisalongides, juuksurisalongides jm. Lõbumajaks nimetatakse enamasti siiski sellist ettevõtet, kus peamine käive tuleb seksuaalteenustelt, ehkki täpne määratlus on paljudel juhtudel vaieldav.
Lõbumaju on mitut tüüpi ning mõnede puhul on täpne nimetus samuti raskesti määratletav.
Eestis on seksuaalteenuste vahendamine ehk kupeldamine ehk lõbumaja pidamine seadusega karistatav kriminaalkuritegu. Rootsis on kriminaalselt karistatav ka seksuaalteenuste ostmine. Soome kaalub samasuguse seaduse vastuvõtmist lähiajal. Eestis on toimunud selleteemaline arutelu, kuid tulemusteni ei ole siiani jõutud. Maades, kus seksuaalteenuste osutamine ja/või kasutamine on keelatud, võivad lõbumajad sageli olla seotud kriminaalsete grupeeringute tegevusaladega, inimkaubanduse ja narkootikumide müümise ja ostmisega jmt.
Tallinnas on politsei andmetel 17 eramajas tegutsevat lõbumaja, lisaks töötab prostituute veel umbes poolesajas pealinna korteris. Kokku on Eestis arvatavalt ligi 2000 prostituuti.
Kokott

Kokott (prantsuse sõnast "cocotte") on kergete elukommetega naine, lõbunaine.
Koketeerimine

Koketeerimine ehk koketerii (prantsuse keeles "coquetterie") on edvistav käitumine meeldimise eesmärgil.
Konkubiin

Konkubiin ehk liignaine on mehe mitteabieluline naine.
Konkubiin ei ole tavaliselt oma mehega seaduslikus abielus (ajaloos mehe teenija või orjatar). Konkubiin ei ole faktiliselt ega juriidiliselt peanaisega võrdne, tema lapsed ei päri oma isa varandust samadel alustel peanaise lastega. Ka tema sotsiaalne staatus oli madalam.
Vanas Testamendis esineb mitmeid konkubiine. Need olid näiteks Aabrahamil, Jaakobil, Saalomonil ja Taavetil.
Tänapäeval ei ole enamikus riikides mitme naise pidamine seaduslikult reguleeritud.
Aksioloogia

Aksioloogia ehk väärtusõpetus ehk väärtusfilosoofia on filosoofia valdkond, mille raames uuritakse väärtusi. Enamasti peetakse aksioloogia alla kuuluvateks eetikat ja esteetikat. Laiemas mõttes mahub aksioloogia alla kõik, mis on seotud inimeste või inimgruppide ning nende poolt pooldatavate või taunitavate väärtustega, näiteks kultuuriväärtused, kunstiväärtused, ühiskondlikud väärtused, rahvuslikud väärtused, kristlikud väärtused, põhiseaduslikud väärtused jne.
Aksioloogia on filosoofia valdkondadest kõige praktilisem ning vahetumalt inimese tegevusse puutuv.
Saint-Sulpice'i kirik

Saint-Sulpice on roomakatoliku kirik Prantsusmaal Pariisis 6. linnaosas Odeóni kvartalis. See on pühitsetud 7. sajandil elanud prantsuse piiskopile ja pühakule Sulpitius Vagale.
Saint-Sulpice on Notre-Dame’i katedraali järel suuruselt Pariisi teine kirik. 
Ajalugu.
Praeguse kiriku paigas on varem asunud 13. sajandil ehitatud romaani kirik, mida täiendati 1631. aastani. Uut hoonet hakati ehitama 1646. aastal preester Jean-Jacques Olier (1608–1657) eestvedamisel. Hoonele pani nurgakivi Prantsusmaa kuninganna Austria Anna. Ehitama hakati algselt arhitekt Christophe Gamardi 1636. aastal tehtud projekti järgi, aga kodusõja tõttu jäid tööd soiku ning 1660. aastaks valmis vaid peakabel. Arhitekt Daniel Glittard koostas uue üldplaani, mille alusel valmisid altariruum, kooriümbriskäik, kabelipärg, transept ja põhjaportaal, seejärel seiskusid tööd rahapuuduse tõttu. Kirik valmis 1870. aastal.
Kiriku juurde kuulus seminar, kus valitses mitteortodoksne vaim, ja see oli ka mõnede salaühingute kohtumispaik. 
Roosijoon.
Saint-Sulpice’i kiriku muudab eripäraseks kiriku sümmeetriaga vastuollu minev poolviltu üle kirikupõranda libisev kuldne kitsas poleeritud ja märgistatud vaskriba. See on tunnipakk, päikesekellaga sarnanev astronoomiline vahend – roosijoon. Joon liigub üle peaaltari, lõikab kaheks armulauavõre ja läbib kogu kiriku, kuni käändub Egiptuse obeliski jalamil 90-kraadise nurga all üles ning tõuseb mööda obeliski selle püramiidja tipuni. Lõunapoolse transepti ümaraknast sisse paistvad päikesekiired liiguvad iga päev piki seda joont, märgistades aja kulgu ühest pööripäevast teise. Tunnipaku kavandas inglise kellassepp ja astronoom Henry Sully ning seda on aegade jooksul kasutatud ka teaduslikeks mõõtmisteks. 
Roosi sümbolit on seostatud ilmakaartega. Algselt kujutati tuulteroosil (roosikujutisega kompassil) ehk kompassiroosil 32 tuulesuunda, praeguseni kasutatakse navigatsioonivahendina kompassiroosi, kus põhjasuunda osutab stiliseeritud nooleots – "fleur-de-lis" (eelkõige Prantsuse monarhia sümbol). Maakera nn roosijoon on meridiaan. Algselt võtsid navigaatorid nulljooneks Saint-Sulpice’i kirikut läbiva meridiaani. 1888. aastal viidi see Suurbritanniasse Greenwichi. Nõnda on Saint-Sulpice’i kiriku roosijoon omamoodi mälestusmärk maailma esimesele algmeridiaanile. 
Huvitavat.
Saint-Sulpice’i kirikut on mainitud ka Dan Browni menuraamatus "Da Vinci kood", kus sellele viidatakse kui Egiptuse jumalanna Isise templi varemetele püstitatud pühakojale. Tegemist on siiski autori fantaasiaga.
Saint-Sulpice’is on ristitud markii de Sade ja Charles Baudelaire ning abiellunud Victor Hugo (aastal 1822). 
Saint-Sulpice on ka põlenud. 17. märtsil 2019 puhkenud tulekahjus said kannatada peauksed ja trepp nende läheduses. Uurimises selgitati välja, et tegu ei olnud õnnetuse, vaid süütamisega.
Tõstmine 1952. aasta suveolümpiamängudel

Tõstmine 1952. aasta suveolümpiamängudel Helsingis Messuhallis.
Kärbeskaal (kuni 56 kg).
MR Mahmud Namdjou 315&lt;br&gt;
19 võistlejat
Sulgkaal (kuni 60 kg).
22 võistlejat
Kergekaal (kuni 67,5 kg).
24 võistlejat
Kergekeskkaal (kuni 75 kg).
21 võistlejat
Keskkaal (kuni 82,5 kg).
22 võistlejat
Poolraskekaal (kuni 90 kg).
20 võistlejat
Raskekaal (üle 90 kg).
13 võistlejat
Akmola oblast

Akmola oblast (kasahhi Ақмола облысы; omaladina Aqmola oblısı) on 1. järgu haldusüksus (oblast) Kasahstanis.
Aastatel 1960–1992 kandis see Tselinogradi oblasti nime.
Oblasti keskosas asub Kasahstani pealinn Astana (varem Akmola ja Nur-Sultan), mis ei kuulu oblasti koosseisu. Oblasti halduskeskus on Kökšetau.
Aktöbe oblast

Aktöbe oblast on 1. järgu haldusüksus (oblast) Kasahstanis. Piirneb põhjas Venemaaga ja lõunas Usbekistaniga.
Oblasti keskosas asub Mugodžaaride mäestik.
Nõukogude ajal kasutati oblasti venepärast nime Aktjubinski oblast.
Atõrau oblast

Atõrau oblast on 1. järgu haldusüksus (oblast) Kasahstanis.
Nõukogude ajal kandis oblast nime Gurjevi oblast.
Internatsionalism

Internatsionalism on ideoloogia, mis peab tähtsaks rahvusvahelist (rahvastevahelist) tegevust. 
Internatsionaalid on reeglina vasakpoolsete erakondade ja organisatsioonide ühendused; nende vastukaaluks on moodustatud näiteks ka Antikommunistlik Internatsionaal.
"Internatsionaal" kui laul sai sotsialistide, kommunistide ja anarhistide hümniks. 
Internatsionaalne on tänapäevases tähenduses 'rahvusvaheline', "ülemaailmne" või "paljusid riike ja rahvusi ühendav".
Ida-Kasahstani oblast

Ida-Kasahstani oblast on 1. järgu haldusüksus (oblast) Kasahstanis. Piirneb põhjas Venemaaga ja lõunas Hiina Xinjiangiga.
Nõukogude ajal oli ta Ust-Kamenogorski oblast.
Oblastit läbib Irtõši jõgi.
Oblasti rahvaarv oli 2009. aasta seisuga 1 417 600. 56,0% elanikest olid kasahhid ja 40,2% venelased.
2022. aastal eraldati Ida-Kasahstani oblastist Abaj oblast.
Karagandõ oblast

Karagandõ oblast on 1. järgu haldusüksus (oblast) Kasahstanis.
Oblast jaguneb seitsmeks rajooniks ja kuueks oblastilise alluvusega linnaks (Karagandõ, Balkaš, Priozersk, Saran, Temirtau ja Šahtinsk).
2010. aastal oli oblasti 1 352 000 elanikust 44,68% kasahhe, 39,17% venelasi ja 4,56% ukrainlasi.
1973. aastal eraldati oblastist Žezkazgani oblast, kuid 1997. aastal taasliideti ala Karagandõ oblastiga. 2022. aastal eraldati oblastist Ulõtau oblast.
Kostanaj oblast

Kostanaj oblast on 1. järgu haldusüksus (oblast) Kasahstanis.
2010. aastal olid oblasti 886 300 elanikust 40,7% venelased, 35,9% kasahhid, 11,5% ukrainlased ja 3,8% sakslased.
Kõzõlorda oblast

Kõzõlorda oblast on 1. järgu haldusüksus (oblast) Kasahstanis.
Oblast jaguneb seitsmeks rajooniks:
Türkistani oblast

Türkistani oblast (2018. aastani Lõuna-Kasahstani oblast) on 1. järgu haldusüksus (oblast) Kasahstanis. Piirneb lõunas Usbekistaniga.
Nõukogude ajal oli see Tšimkendi oblast.
Almatõ oblast

Almatõ oblast on 1. järgu haldusüksus (oblast) Kasahstanis. Piirneb lõunas Kõrgõzstaniga ja idas Hiina Xinjiangiga.
2008. aasta seisuga oli 63,8% elanikest kasahhid, 18,1% venelased, 9,2% uiguurid ja 1,9% türklased.
2022. aastal eraldati Almatõ oblastist Žetisu oblast.
Lääne-Kasahstani oblast

Lääne-Kasahstani oblast on 1. järgu haldusüksus (oblast) Kasahstanis. Piirneb põhjas ja läänes Venemaaga.
Praegune Lääne-Kasahstani oblast hõlmab peaaegu sama territooriumi kui 1868. aastal moodustatud Vene Impeeriumi Uralski oblast. Aastail 1920–1925 oli ala Kirgiisi ANSV koosseisus ja 1925–1928 Kasahhi ANSV koosseisus kui Uralski kubermang. Seejärel jagati kubermang Gurjevi ja Uralski ringkondadeks kuni 1932. aastal moodustati Lääne-Kasahstani oblast. 1962. aasta juulist kuni 1992. aasta juulini kandis oblast aga taas Uralski oblasti nime.
Pavlodari oblast

Pavlodari oblast on 1. järgu haldusüksus (oblast) Kasahstanis.
2009. aasta rahvaloenduse järgi olid 47,6% elanikest kasahhid, 38,8% venelased, 5,4% ukrainlased, 2,8% sakslased, 1,9% tatarlased ja 0,7% valgevenelased.
Põhja-Kasahstani oblast

Põhja-Kasahstani oblast on 1. järgu haldusüksus (oblast) Kasahstanis. Piirneb põhjas Venemaaga.
2010. aastal olid elanikest 48,3% venelased, 33,7% kasahhid, 5,7% ukrainlased, 3,7% sakslased, 2,4% poolakad ja 2,3% tatarlased.
Oblast jaguneb 13 rajooniks.
Žambõli oblast

Žambõli oblast on 1. järgu haldusüksus (oblast) Kasahstanis. Piirneb lõunas Kõrgõzstaniga.
Manggõstau oblast

Manggõstau oblast on 1. järgu haldusüksus (oblast) Kasahstanis. Piirneb idas Usbekistani ja lõunas Türkmenistaniga. Läänes piirneb Kaspia merega.
Moodustati 1973. aastal Gurjevi oblasti lõunaosast. Nõukogude ajal tunti nime all Mangõšlaki oblast. 
Halduslikult jaguneb 5 rajooniks ja 2 oblastilise alluvusega linnaks (Aktau ja Žangaözen).
Oblastis toodetakse 25% Kasahstani naftast.
2011. aasta mais puhkesid oblastis Kasahstani ajaloo kõige ulatuslikumad streigid, mis kestsid aasta lõpuni. Nafta- ja gaasiettevõtete töölised nõudsid paremaid töötingimusi, suuremat palka ja õigust sõltumatu ametiühingu loomiseks.
Eriline kaup

Eriline kaup on majandusteaduse mõiste kaupade või teenuste kohta, millel on majandusliku väärtuse (hind) kõrval ka sotsiaalne väärtus. Selliseid hüvesid (tervishoiu- ja haridusteenus, eluase) püüavad mõistliku elukorraldusega rahvused vähemalt minimaalses mahus oma kaaskodanikele kindlustada.
Samuti nimetatakse eriliseks kaubaks raha, mis on vahetusväärtuseks teistele kaupadele.
Kingsepp

Kingsepp on ametimees, kes valmistab ja parandab jalanõusid.
Traditsiooniliselt oli kingsepp käsitööline, kes valdas jalatsite valmistamise ja parandamise kunsti, kasutades nahka, puitu, kummi ja muid materjale. Et tänapäeval valmistatakse enamik jalanõusid tööstuslikul teel, on kingsepaameti pidajaid järjest vähem. Siiski ei tööta kingsepad praegu ainult kingaparanduses, vaid veel näiteks teatrites, kus lavateostes on vaja eri ajastute moodi jäljendada.
Kingsepa amet esineb mitmes kõnekäänus: "Iga kingsepp jäägu oma liistude juurde" (ladina keeles "ne sutor supra crepidam") ning "kingsepa tütrel pole saapaid".
Max Born

Max Born (11. detsember 1882 Breslau – 5. jaanuar 1970 Göttingen) oli juudi päritolu saksa matemaatik ja füüsik, Nobeli auhinna laureaat.
Ta oli üks kvantmehaanika alusepanijaid. Samuti aitas ta täiendada tahkisefüüsika haru ja optikaharu ning jälgis mitme märkimisväärse füüsiku tööd aastatel 1920–1930. Ta sai 1954. aastal Nobeli füüsikaauhinna töö "Alusuuringud kvantmehaanikas ja statistiline lainefunktsiooni tõlgendus" eest.
Elulugu.
Max Born sündis 1882. aastal Breslaus (praegu Wrocław, Poola), mis oli Saksa keisririigi osa. Ta sündis juudi peres, tema isa Gustav Born oli Breslau ülikooli embrüoloogiaprofessor.
1904. aastal astus ta Göttingeni ülikooli ning tutvus kolme tunnustatud matemaatikuga (Felix Klein, David Hilbert ja Hermann Minkowski). Doktoritöö kirjutas ta teemal "Elastilise joone stabiilsus tasapinnal ja kosmoses". 1905. aastal alustas ta koos Minkowskiga erirelatiivsusteooria uuringuid. 1918. aastal kohtus ta Berliinis Fritz Haberiga ning nende arutlusest ainest, kus metalli reageerimisel halogeeniga tekib iooniline ühend, sündis Born-Haberi ringlus.
Esimese maailmasõja ajal töötas Born algul raadiooperaatorina, kuid hiljem tänu erialastele teadmistele viidi üle uurima helidiapasooni. 1921. aastal kolis Born Göttingeni tagasi ning kohtus taas oma sõbra ja kolleegi James Franckiga. Tänu Bornile sai Göttingenist üks maailma paremaid füüsikakeskusi. 1925. aastal koostasid Max Born ja Werner Heisenberg maatriksimehaanika, mis esindas kvantmehaanikat. Järgmisel aastal koostas Max Born kompleksnumbrilise tõlgenduse ("probability amplitude") Schrödingeri võrrandi jaoks. Seda tunnustati 1954. aastal Nobeli auhinnaga. Max Borni mõju laienes palju kaugemale tema enda uuringust.
Kui Saksamaal 1933. aasta jaanuaris tulid võimule natsid, pidi juudist Born põgenema. Ta emigreerus Suurbritanniasse, kus töötas St. Johni kolledžis Cambridge'is ning kirjutas aimeraamatu "Püsimatu universum" (inglise keeles "The Restless Universe") või "Aatomifüüsika" (inglise keeles "Atomic Physics"). See raamat sai peagi õpikuks. 1936. aasta oktoobris sai Born loodusfilosoofia professoriks Edinburghi Ülikoolis. Seal töötades jätkas ta oma uurimistööd füüsikast sakslastest abiliste E. Walter Kellermanni ja Klaus Fuchsiga. 31. augustil 1939, üks päev enne teise maailmasõja puhkemist Euroopas, sai ta Suurbritannia kodakondsuse ning jäi kuni 1952. aastani Edinburghi.
Vanaduspõlve veetis Max Born Lääne-Saksamaal Pyrmontis ja suri Göttingeni haiglas 5. jaanuaril 1970.
Vene Föderatsioon

Vene Föderatsioon on NSV Liidu haldusüksuse Vene Nõukogude Föderatiivse Sotsialistliku Vabariigi lühendnimetus. 
Ekslikult kasutatakse seda nimetust mõnikord ka praeguse riigi Venemaa Föderatsiooni kohta. Naaberriigi nime eesti kirjakeele normi eirav nimekuju on väga levinud Eesti välislepingutes: ajavahemikus detsember 1991 – oktoober 2006 sõlmitud välislepingutest on õiget nimekuju kasutatud ainult ühes. Ka mais 2005 sõlmitud Eesti-Venemaa piirilepingus on kasutusel eesti kirjakeele normi eirav nimekuju. Kuid Eesti-Venemaa 2014. aastal sõlmitud piirilepingus on juba kasutatud Venemaa Föderatsiooni nimetust, seega on ka Venemaa seda nimekuju aktsepteerinud.
Ratsutamine 1952. aasta suveolümpiamängudel

Ratsutamine 1952. aasta suveolümpiamängudel
Koolisõit.
Individuaalne.
27 võistlejat
Võistkondlik.
8 võistkonda
Kolmevõistlus.
Individuaalne.
59 võistlejat
Võistkondlik.
19 võistkonda
Takistussõit.
Individuaalne.
51 võistlejat
Võistkondlik.
15 võistkonda
Valimised

Valimisteks kutsutakse tavaliselt rahva hääletamist, mille tulemusel jagatakse ametikohti või positsioone. Valimisi kasutatakse esindusdemokraatia riikides rahvaesindajate ametissemääramisel.
Valimise teostavad valijad, kes on tavaliselt riigi hääletusõigusega kodanikud, valides vastavate positsioonide kandidaatide vahel.
Valimised Eestis.
Eestis korraldab valimisi, sealhulgas elektroonilist hääletamist, riigi valimisteenistus. Valimiste seadusliku läbiviimise ja tulemuste õigsuse eest vastutab Vabariigi Valimiskomisjon.