Bulgaaria Rahvavabariik

Bulgaaria Rahvavabariik (lühend Bulgaaria RV; bulgaaria keeles "Народна република България (НРБ)") oli Bulgaaria sotsialistliku vabariigi ametlik nimi, mis eksisteeris aastatel 1946–1990, kui Bulgaaria Kommunistlik Partei (BKP) valitses üheskoos oma väidetavalt sõltumatu koalitsioonipartneri Rahvusliku Agraarparteiga. Bulgaaria oli Vastastikuse Majandusabi Nõukogu ja idabloki osa ning Nõukogude Liidu liitlane külma sõja ajal, Varssavi Lepingu Organisatsiooni liige.
Aastal 1989 alustati demokraatlike reformidega pärast mõneaastast vaikiva liberaliseerimise perioodi ja pärast kaua valitsenud Todor Živkovi võimu juurest eemaldamist 1989. aasta sügisel BKP kongressil. Aastal 1990 võttis BKP oma nimeks Bulgaaria Sotsialistlik Partei (BSP) ja võttis tänu Georgi Pǎrvanovile, siis poliitilisele ajaloolasele BKP Instituudis, marksismi-leninismi asemel omaks vasaktsentristliku poliitilise ideoloogia. Pärast esimesi vabu valimisi 1931. aastast saati (võitis BSP) muudeti riigi nimeks Bulgaaria Vabariik.
Ajalugu.
Algusaastad ja Červenkovi ajastu.
Kuigi Bulgaaria kuningriik vahetas liitu ja kuulutas 7. septembril 1944 Natsi-Saksamaale sõja, pani riigipööre, Punaarmee toel, 9. septembril ametisse Isamaarinde juhitud uue valitsuse, kus domineeris Bulgaaria Kommunistlik Partei.
Järgmisel kahel aastal toimusid mittekommunistliku opositsiooni suhtes karmikäelised repressioonid. Need kasvasid kohe, kui sai selgeks, et Ameerika Ühendriigid ja Suurbritannia on Bulgaaria suhtes suuresti ükskõiksed. Repressioonide tempo kasvas veelgi novembris 1945, kui Kommunistliku Partei juht Georgi Dimitrov tuli pärast 22 aastat paguluses Bulgaariasse tagasi. Ta pidas armutu kõne, millest sai selgeks, et partei ei kavatse koos opositsiooniga töötada. Mõni nädal hiljem peetud valimistel sai suure enamuse Rinne.
Septembris 1946 andis referendum, et kas säilitada monarhia või teha Bulgaariast vabariik, tulemuseks 95,6% toetuse vabariigi kasuks. Peaaegu kohe pärast seda kuulutati Bulgaaria "rahvavabariigiks". Noor tsaar Simeon II, tema ema ja õde pidid riigist lahkuma. Vasil Kolarov, kolmas mees parteis, hakkas tegutsema riigipeana. See hetk tähistas varjamatu kommunistliku võimu algust Bulgaarias.
Järgmise aasta jooksul kindlustasid kommunistid oma võimu. Põhiseadusliku Assamblee valimised oktoobris 1946 andsid kommunistidele enamuse. Kuu hiljem sai Dimitrov peaministriks. Põhiseaduslik Assamblee andis Nõukogude juristide abiga detsembris 1947 välja niinimetatud "Dimitrovi põhiseaduse" – 1936. aasta NSV Liidu konstitutsiooni koopia. Aastaks 1948 olid ülejäänud opositsiooniparteid hävitatud; sotsiaaldemokraadid sunniti kommunistidega liituma, samas Maaharijate Liit muutis end kommunistide ustavaks partneriks.
Aastatel 1948–1949 piirati või keelustati õigeusklike, moslemite, protestantide ja katoliiklaste usuorganisatsioone. Bulgaaria õigeusukirik jätkas tegutsemist, kuid seda piirati ja hiljem imbusid sellesse kommunistlikud funktsionäärid.
Dimitrov suri aastal 1949. Mõneks ajaks võttis Bulgaaria omaks kollektiivse juhtimise, kui Vǎlko Červenkov sai Kommunistliku Partei juhiks ja Vasil Kolarov sai peaministriks. See lagunes aasta hiljem, kui Kolarov suri ja Červenkov sai taas kord liita parteijuhi ja peaministri ametikohad. Červenkov alustas kiiret ja jõulist industrialiseerimise protsessi. Põllumajandus kollektiviseeriti ja talupoegade mässud suruti jõuga maha. Püstitati töölaagrid ja repressioonide kõrgajal asus seal umbes 100 000 inimest. Tuhandeid teisitimõtlejaid hukati kommunistliku võimu ajal ja paljud surid töölaagrites.
Kuid Červenkovi toetusbaas oli isegi Kommunistlikus Parteis liiga kitsas, et pikka aega vastu pidada, kui tema patroon Stalin oli läinud. Märtsis 1954, aasta pärast Stalini surma, kukutati Červenkov parteisekretäri kohalt kooskõlastatult uue juhtkonnaga Moskvas ja asendati noorusliku Todor Živkoviga. Červenkov jäi peaministriks aprillini 1956, kui ta lõplikult vallandati ja Anton Jugoviga asendati.
Živkovi ajastu.
Živkov valitses Bulgaariat järgmised 33 aastat, olles täiesti ustav nõukogulastele, kuid järgides kodus palju mõõdukamat poliitikat. Suhted taastati Jugoslaavia ja Kreekaga, Trajčo Kostovi ja teiste "titoistide" (kuigi mitte Nikola Petkovi ja teiste 1947. aasta puhastuste mittekommunistlike ohvrite) kohtuprotsessid ja hukkamised mõisteti ametlikult hukka. Piiratud määral taastati sõnavabadust ja kiriku tagakiusamine lõpetati.
Vapustused aastal 1956 Poolas ja Ungaris ei levinud Bulgaariasse, kuid Partei pani selliste puhangute vältimiseks intellektuaalsele ja sõnavabadusele kindlad piirid ja piirangud. 1960. aastatel võeti vastu mõned majandusreformid, mis võimaldasid vabalt müüa toodangut, mis ületas plaanitud koguse. Riik muutus Idabloki inimestele populaarseks turismisihtkohaks. Bulgaaria omas ka suurt tootmisbaasi sellistele kaupadele nagu sigaretid ja šokolaad, mida oli raske saada teistes sotsialismimaades.
Jugov läks aastal 1962 erru ja Živkov sai siis nii peaministriks kui ka parteisekretäriks. Ta elas aastal 1964 üle Nõukogude juhtkonna ülemineku Hruštšovilt Brežnevile ning demonstreeris aastal 1968 taas oma ustavust Nõukogude Liidule, võttes ametlikult osa Varssavi Lepingu Organisatsiooni sissetungist Tšehhoslovakkiasse; see on, ta saatis piiratud arvul vägesid osalema, kuid ei võtnud tegelikult osa Praha kevade kukutamisest. Siit alates peeti Bulgaariat üldiselt kõige ustavamaks Nõukogude Liidu Ida-Euroopa liitlaseks.
Aastal 1971 ülendas Živkov ennast uue põhiseaduse vastuvõtmisega riigipeaks (Riiginõukogu esimeheks) ja tegi Stanko Todorovist peaministri.
Aastal 1978 äratas Bulgaaria laialdast rahvusvahelist tähelepanu, kui pagendatud teisitimõtleja, kirjanik Georgi Markovi juurde tuli Londoni tänaval võõras, kes torkas tema jalga vihmavarju otsaga. Markov suri varsti pärast ritsiiniga mürgitamist ja usuti, et ta oli Bulgaaria salapolitsei ohver, kahtlus leidis kinnitust pärast Nõukogude Liidu langemist, kui KGB dokumendid vabastati, paljastades, et see töötas Markovi surma korraldamiseks Bulgaariaga koos.
Sotsialistliku režiimi langemine.
Kuigi Živkov ei olnud kunagi stalinist, oli aastaks 1981, kui ta sai 70, tema režiim väga autokraatlik, kuid tõi ka mõningase sotsiaalse ja kultuurilise liberaliseerimise, ning edu juhtis tema tütar Ljudmila Živkova, kes muutus aga Kommunistlikule Parteile hukkamõistu ja pahameele allikaks tänu oma ebatavalisele elustiilile, mis sisaldas idareligioonide harrastamist. Ta suri aastal 1981 nädal enne oma 39. sünnipäeva ja levisid kuulujutud, mida kunagi ei tõestatud, et salapolitsei mõrvas ta.
Enne kommunismi langemist näitas see autokraatia ennast eeskätt etnilise türgi vähemuse sundassimileerimise kampaanias; neil keelati 1984. aasta talvel kõneleda türgi keeles ja sunniti omaks võtma Bulgaaria nimed. See küsimus pingestas Bulgaaria majandussuhteid Läänega. Türklaste 1989. aasta väljasaatmine Bulgaariast põhjustas umbes 300 000 töötaja kadumise tõttu põllumajandustoodangu märkimisväärse languse lõunapiirkondades.
Selleks ajaks, kui Mihhail Gorbatšovi Nõukogude Liidu reformiprogrammi mõju 1980. aastate lõpul Bulgaarias tunduma hakkas, olid kommunistid, nagu nende juhtki, muutunud liiga mannetuks, et muutuste nõudmistele kaua vastu seista. Liberaalne pahameeletorm keskkonnameeleavalduse lagunemisel Sofias oktoobris 1989 laienes poliitilise reformi üldiseks kampaaniaks. Mõõdukamad elemendid kommunistlikus juhtkonnas reageerisid kiiresti, kukutades 10. novembril 1989 Živkovi ja asendades ta välisminister Petǎr Mladenoviga.
See kiire käik andis Kommunistlikule Parteile vaid lühikese kergenduse ja hoidis ära revolutsioonilise muutuse. Mladenov lubas režiimi avada, minnes ütlustes isegi nii kaugele, et toetab vabu valimisi. Kuid meeleavaldused kogu riigis lõid olukorra pea peale. 11. detsembril läks Mladenov riigi televisiooni teatama, et Kommunistlik Partei loobus võimust. 15. jaanuaril 1990 tühistas Rahvusassamblee ametlikult Kommunistliku Partei "juhtiva rolli". Juunis 1990 peeti esimesed vabad valimised 1939. aastast saati, sillutades seega Bulgaaria tee mitmeparteilisele demokraatiale. Lõpuks 15. novembril 1990 hääletas 7. Suur Rahvusassamblee riigi nime muutmise Bulgaaria Vabariigiks ja eemaldas kommunistliku riigivapi rahvuslipult.
Valitsus ja poliitika.
Bulgaaria Rahvavabariik oli üheparteiline kommunistlik riik. Bulgaaria Kommunistlik Partei lõi ulatusliku nomenklatuuri igal organisatsioonilisel tasandil. Põhiseadust muudeti mitu korda, Živkovi põhiseadus oli pikaealisim. Artikli 1 järgi "Bulgaaria Rahvavabariik on sotsialistlik riik, mille eesotsas on küla ja linna töötav rahvas. Juhtiv jõud ühiskonnas ja poliitikas on Bulgaaria Kommunistlik Partei".
BRV toimis kui üheparteiline rahvavabariik, Rahvakomiteed esindasid kohalikku omavalitsust. Nende roll oli teostada Partei otsuseid vastavas valdkonnas ja samal ajal tugineda rahva arvamusele otsuste tegemisel. 1980. aastate lõpul saavutas BKP hinnangulise maksimumi 1 000 000 liiget – rohkem kui 10% rahvastikust.
Sõjavägi.
Pärast Bulgaaria rahvavabariigiks kuulutamist aastal 1946 võttis sõjavägi kiiresti omaks Nõukogude sõjaväelise doktriini ja organisatsiooni. Riik sai suurel hulgal Nõukogude relvastust ja rajas lõpuks kodumaise sõjamasinate tootmise võimekuse. Riigikaitseks oli 3 sõjaväeringkonda, 8 motoriseeritud diviisi ja 8 üksiktankibrigaadi. Bulgaaria Rahvavabariik oli Varssavi Lepingu Organisatsiooni asutajaliige 1955. aastal.
Aastal 1988 oli Bulgaaria Rahvaarmee ("Българска народна армия") arvuks 152 000 meest, kes teenisid neljas erinevas väeliigis – maaväed, sõjalaevastik, õhujõud ja õhukaitsejõud ning raketiväed. BRA opereeris muljetavaldava hulga varustusega riigi suurust arvestades – 3000 tanki, 2000 soomukit, 2500 suurekaliibrilist suurtükisüsteemi, üle 500 lahingulennuki, 33 lahingulaeva, samuti 67 Scud raketti, 24 SS-23 raketti ja kümneid FROG-7 miinipildujaid.
Majandus.
BRV majandus oli plaanimajandus, sarnane sellega, mis teistes Vastastikuse Majandusabi Nõukogu riikides. 1940. aastate keskpaigas, kui algas kollektiviseerimine, oli Bulgaaria peamiselt põllumajandusmaa, kus umbes 80% rahvastikust elas maapiirkondades. Kõigi sektorite tootmishooned riigistati, kuigi alles Vǎlko Červenkovi ajal lammutati eramajandustegevus täielikult.
Vaatamata negatiivsetele mõjudele mõnes muus riigis, kasvas Bulgaaria põllumajanduse tootlikkus pärast kollektiviseerimist kiiresti. Laiaulatusliku mehhaniseerimise tulemuseks oli tööviljakuse tohutu kasv. Suur hulk valitsuse toetusi kulus igal aastal kunstlikult alandatud tarbijahindade kahjumi katmiseks.
Červenkovi stalinistlik poliitika viis ulatusliku industrialiseerimiseni ja energiasektori arenemiseni, mis on tänaseks üks Bulgaaria kõige arenenumaid majandussektoreid. Tema valitsemine kestis aastatel 1950–1956 ning nägi kümnete tammide ja hüdroelektrijaamade, keemiatehaste, Elatsite kulla- ja vasekaevanduse ja paljude teiste ehitamist. Sõjaaja kupongisüsteem kaotati, tervisekaitse ja haridus tehti tasuta. Kõik see saavutati riigipoolse range kontrolli ja organiseerimisega, vangibrigaadidega töölaagritest ja Bulgaaria Brigaadideliikumisega – noorte tööliikumine, kus noored inimesed töötasid vabatahtlikult ehitusprojektides.
Bulgaaria oli seotud ka arvutiehitusega, mis andis hüüdnime "Idabloki Silicon Valley". Bulgaaria insenerid arendasid välja esimese Bulgaaria arvuti, "Vitoša", samuti Pravetsi arvutid, ja selle tõttu on see praegu ainus Balkani riik, mis opereerib superarvutiga Blue Gene/P.
1960. aastatel algatas Todor Živkov arvukalt reforme, mis olid positiivse mõjuga riigi majandusele. Ta säilitas plaanimajanduse, kuid pani 1970. ja 1980. aastatel rõhku ka kergetööstusele, põllumajandusele, turismile, samuti infotehnoloogiale. Põllumajandustoodangu ülejääki võis vabalt müüa, hindu langetati veelgi ja kergetööstusele imporditi uut sisseseadet. Bulgaaria sai ka esimeseks kommunistlikuks riigiks, mis soetas aastal 1965 Coca-Cola litsentsi, toote kaubamärk oli kirillitsas.
Vaatamata stabiilsusele jagas majandus teiste Ida-Euroopa riikidega samu puudusi – see kauples peaaegu täielikult Nõukogude Liiduga (rohkem kui 60%) ja planeerijad ei võtnud arvesse seda, kas toodetud kaupadele oli turgu. Seetõttu toodeti teatud tooteid üle, samas teisi kaupu jäi puudu.
Peale Nõukogude Liidu olid teised peamised kaubanduspartnerid Saksa Demokraatlik Vabariik ja Tšehhoslovakkia, ka mitte-Euroopa riigid, nagu Mongoolia, ja mitmed Aafrika riigid, olid suured Bulgaaria kaupade importijad. Riigil olid head kaubandussuhted ka mitme mittekommunistliku arenenud riigiga, eeskätt Lääne-Saksamaa ja Itaaliaga. Selleks, et võidelda paljude kaupade madala kvaliteediga, võeti aastal 1970 kasutusele terviklik riigi standardisüsteem, milles olid täpsed ja ranged kvaliteedinõuded kõigile tootesortidele, masinatele ja ehitistele.
Bulgaaria Rahvavabariigil oli Idabloki riikide hulgas keskmine SKT elaniku kohta. Võrdlev tabel on allpool. Vähemalt paberil, keskmine ostujõud oli üks madalamaid Idablokis, peamiselt kaupade suurema kättesaadavuse tõttu, kui teistes sotsialismimaades. Välismaal töötavad töölised said sageli kõrgemat tasu, seega võisid endale lubada laiema kaubavaliku ostmist. Ametlikel andmetel oli aastal 1988 igas majapidamises televiisor, 95-s 100-st raadio, 96-s 100-st külmutuskapp ja 40-s 100-st auto.
Autotööstus.
Aastast 1965 valisid paljud Lääne-Euroopa firmad Bulgaaria Rahvavabariigi oma tehaste ehitamiseks, et müüa autosid Idabloki riikidesse. Renault ja Citroën Prantsusmaalt ning Fiat ja Alfa Romeo Itaaliast püüdsid Bulgaariat partnerluses veenda, kuid Bulgaaria Rahvavabariik tegi tehingud vaid Renault' ja Fiatiga.
Kultuur.
Kultuur Bulgaaria Rahvavabariigis oli valitsuse poolt rangelt kontrollitud ja reguleeritud, kuigi oli teatud liberaliseerimsperioode (mis tähendab Lääne kirjanduse, muusika jne sissepääsu Bulgaariasse). Sula intellektuaalses elus kestis aastast 1951 kuni kümnendi keskpaigani. Vǎlko Červenkovi tagasiastumine ning kirjanduslik ja kultuuriline õitseng Nõukogude Liidus lõid ootusi, et protsess jätkub, kuid Ungari ülestõus 1956. aasta sügisel hirmutas Bulgaaria juhtkonda teisiti mõtleva intellektuaalse tegevuse julgustamiselt eemale.
Vastuseks sündmustele Ungaris nimetati Červenkov haridus- ja kultuuriministriks; aastatel 1957 ja 1958 puhastas ta Bulgaaria Kirjanike Liidu juhtkonna ning vallandas liberaalsed ajakirjanikud ja toimetajad. Tema tegevus lõpetas tõhusalt sõltumatute kirjanike ja kunstnike "Bulgaaria sula", mille inspireeris Hruštšovi 1956. aasta stalinismivastane kõne.