tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Sonia Sotomayor

Sonia Maria Sotomayor (sündinud 25. juunil 1954 Bronxis New Yorgis) on Ameerika Ühendriikide jurist, alates 8. augustist 2009 Ameerika Ühendriikide Ülemkohtu liige. 
Enne seda töötas ta 17 aastat osariigi kohtunikuna. Tema vanemad on pärit Puerto Ricost.
Kumari madal

Kumari madal on madal Väinameres Kumari laiust läänes.
Madalate grupp asub 2,75 meremiili Kumari päevamärgist lääneloodes. Madala geograafilised koordinaadid on 58°46,1' 23°15,8'. Väikseim sügavus on 1,8 meetrit.
1886. aastal, üks aasta pärast Venemaa Keisririigi esimese tulepoi (Raugi tulepoi) paigaldamist, hakati Kumari madalat tähistama Kumari tulepoiga. See asub madalast 2 kaabeltaud läänes.
1927. aastal oli madal tähistatud kahe idatoodriga ja Kumari tulepoiga.
Madala juures oli kuni 2011. aasta suveni kasutusel veel Kumari ohupoi (märkis madalast 6 kaabeltaud läänes vrakki), see asendati Kumari parema külje poiga samadel geograafilistel koordinaatidel. Toodreid madala tähistamiseks ei kasutata.
Kumari madal jääb peamisest Muhu väina laevateest itta. Teisele poole laevateed jäävad Unterneemani madal ja Kõverlaid.
Kumari lee (Kumari riff) jääb Kumari laiust lõunasse, Kumari kanal (Kumari laevatee) laiust itta.
Hageja

Hageja on tsiviilmenetluses isik, kes esitab kohtusse hagi ehk taotleb oma eeldatavate õiguste ja vabaduste kaitseks kohtumenetluse alustamist. Hageja võib olla nii füüsiline kui ka juriidiline isik. Tema vastas olev protsessiosaline on kostja. 
Haldusmenetluses nimetatakse kohtumenetluse alustamiseks kohtu poole pöörduvat isikut kaebajaks.
Mihhail Suigusaar

Mihhail Suigusaar (sünninimi Mihkel Suigusaar; 3. veebruar 1842 Võisiku vald – 2. märts 1916 Pärnu) oli eesti õigeusu vaimulik.
Sündis luteriusulises perekonnas. Kui perekond astus 1846. aastal õigeusku, sai tema kiriklikuks nimeks Mihhail.
Aastatel 1855–1864 õppis Riia vaimulikus koolis ja Riia Vaimulikus Seminaris, seejärel jätkas aastatel 1864–1868 õpinguid Moskva Vaimulikus Akadeemias. Lõpetas vaimuliku akadeemia usuteaduse kandidaadi kraadiga.
15. augustil 1868 asus ta tööle Riia Vaimulikku Seminari, kus töötas eesti keele õpetajana 1879. aastani. Ühtlasi töötas ta 1869. aastast ka eestikeelsete trükiste tsensorina ja aastatel 1878–1879 Riia junkrukooli õpetajana.
1879. aastal viidi üle Pärnu Püha Suurmärter Jekateriina koguduse preestriks. Sellel ametikohal töötas isa Mihhail surmani. Ühtlasi töötas ta 1894. aastani usuõpetuse õpetajana Pärnu koolides. 1881 anti talle ülempreestri aunimetus. 
Ta koostas ja toimetas õigeusuliste eestlaste kalendri 1913. aastaks. Samuti tõlkis ta eesti keelde vähemalt kolm vaimulikku teksti: Augustin Eggeri "Noortemeeste Iseloomuharidusest" (1909), Serafim Lade "Lutheri õpetus Kristuse tõevalguses" (1911) ja arhimandriit Illarioni kõne "Edu ja ümbermuutmine" (1915).
Aastatel 1900–1916 oli Mihhail Suigusaar ka Pärnu I praostkonna praost.
Isa Mihhail osales ka ühiskondlikus tegevuses, olles Eesti Aleksandrikooli Pärnu komitee esimees, Pärnu Eesti Põllumeeste Seltsi esimees ja Pärnu linnavolikogu liige.
Kostja

Kostja on isik, kelle vastu on kohtus esitatud nõue ehk hagi. Kostja ja hageja on tsiviilkohtumenetluse pooled.
Eesti.
Hagi tuleb esitada maakohtule, mille tööpiirkonnas on füüsilisest isikust kostja elukoht või juriidilisest isikust kostja asukoht.
Resümee

Resümee ehk kokkuvõte (prantsuse keeles "résumé", inglise keeles "summary / resume") on artikli kokkuvõtlik, oluliste seisukohtade ja väidete ülevaatlik esitus, mis sageli on põhitekstist erinevas keeles s.o – uurimistöö võõrkeelne lühikokkuvõte. 
Resümee ülesandeks on anda ülevaade töö eesmärgist, käsitletavatest probleemidest, nende lahendustest ning saadud tulemustest lugejale, kes ei valda keelt, milles töö on kirjutatud. Resümee on omamoodi süntees töö sissejuhatusest ja kokkuvõttest. Resümee on kokkuvõte/lühiversioon uurimusest, mille kirjutamisel on oluline silmas pidada, et lugejal peaks olema teema kohta mingi teadmine, kuid samas peab kirjutis andma piisavalt taustinformatsiooni uurimuse kohta, et moodustuks terviklik, ülejäänud teadustekstist eraldiseisvalt mõistetav tekst; resümee peaks sisaldama kõiki originaalteksti osi, kuid lühivormis; resümee pikkus on soovitatavalt 1/10 ülejäänud teadustekstist. Eesmärk on võimalikult täpselt ja lühidalt edasi anda teksti sisu või peamisi mõtteid oma sõnadega. Oluline on faktiline korrektsus (ei lisata ise midagi, mida tekst ei toeta), kõige tähenduslikumate detailide esitamine ning see, et ise ei tehta kokkuvõtet ei tekstist ega muust, mis tekstiga seotud. 
Resümee on tavaliselt kokkuvõte tööst tulenevatest järeldustest. Järeldustest peab selguma, kas töös püstitatud eesmärk on saavutatud ja kas hüpotees võeti tõesena vastu või lükati uuringutega tagasi. Esitatakse ka edaspidised ettepanekud, mida on tarvilik veel uurida. Kokkuvõte lisatakse kirjutise lõppu või kui tegemist on päises oleva resümeega, siis asetatakse see kirjutise algusse. Viimases võetakse kokku peamised kirjutise osad-teemad. Resümee on võimalikult põhjalik ent lakooniline ülevaade tööst, eesmärgist, käsitlevatest probleemidest, uurimismetoodikast, tulemustest ja järeldustest Vajadusel esitatakse resümees ka olulisemad arvandmed, lisatakse joonis vms. Erilist tähelepanu pööratakse terminoloogilisele täpsusele. 
Resümee koosneb kolmest andmelõigust: tiitelandmeist, 5–15 võtmesõnast ja resümee tekstist. Resümees osutatakse tähtsamatele punktidele artiklis, kõnes. See on lühike, loetav või ettekantav umbes minuti jooksul. Resümee on nii pikk kui on otstarbekas, mitte pikem. Sõnastus on selge ja konkreetne. Kui võimalik, tuleb resümee mahutada ühele leheküljele, sest teist lehekülge sageli ei loeta. Kasutatakse tegusõnu, kus võimalik: analüüsiti, planeeriti jne. Oma tegevust rõhutatakse. Kirjavead on lubamatud. 
Kirjanduses viidatakse ka resümee erinevatele tüüpidele: analüütiline resümee ("analytic summary") ja parafraseeritud ehk ümbersõnastatud resümee ("paraphrase summary"). Nende erinevus seisneb selles, et analüütiline resümee selgitab, milliseid seisukohti esitatakse teadustöö autori vaatenurgast, st rõhutatakse otseselt autori tööd. Parafraseeriv resümee esitatakse rohkem kaudses vormis. Resümee algab lühikese ülevaatega teadustööst ning toob esile peamised tulemused. Arvesse tuleb võtta ka seda, kellele lugemiseks on resümee mõeldud.
Anne Arrak

Anne Arrak (sündinud 26. septembril 1988 Tartus) on eesti laulja. 
Anne Arrak on lõpetanud 2007. aastal Miina Härma Gümnaasiumi. Ta on olnud Ursel Oja õpilane. Seejärel õppis ta Tartu Ülikooli Viljandi kultuuriakadeemias džässmuusika osakonnas.
2013. aastast on Anne Arrak ansambli Portread solist.
Saates "Eesti otsib superstaari".
Ta saavutas telesaatesarja "Eesti otsib superstaari" kolmanda hooaja saadetes 7. koha.
25. oktoobril 2009 toimunud esimese saate hääletuse tulemusena pidi Arrak lahkuma, kui selgus, et telefonihääletuse ajal ei saanud EMT kliendid tehnilistel põhjustel saatesse helistada. Seetõttu kutsuti ta saatesse tagasi ning astus üles ka järgmises saates.
Anne Arrak osales ka "Eesti otsib superstaari" teise hooaja (2008) saadetes, kus langes välja stuudiovoorus.
Getter Jaani

Getter Jaani (sündinud 3. veebruaril 1993 Tallinnas) on eesti poplaulja ja näitleja.
2011. aastal esindas ta Eestit Eurovisiooni lauluvõistlusel lauluga "Rockefeller Street".
Haridustee.
Getter lõpetas Tallinna Kristiine Gümnaasiumis 9. klassi, seejärel õppis Tallinna Tööstushariduskeskuses rätsep-stilisti eriala. Ühtlasi õppis ta Kaari Sillamaa Laste Kaunite Kunstide Koolis. 2015. aastal lõpetas Audentese e-gümnaasiumi.
Karjäär.
Getter Jaani tuntus algas 2009 aastal, kui ta "Eesti Otsib Superstaari" saates osales oma laulmisega ja pääses edasistesse voorudesse. Esitlusvideo leiad siit. 
2010. aastal alustas Getter Jaani koostööd plaadifirmaga Moonwalk, mis pani alguse tema soolokarjäärile. Debüütsingli "Parim päev" produtseeris Sven Lõhmus ja sellest sai aasta mängituim raadiohitt Eestis. 2010. aasta juunis ilmus lühialbum "Parim päev" EP ja 2011. aasta mais "Rockefeller Street".
26. veebruaril 2011 võitis Getter Jaani lauluvõistluse "Eesti laul 2011" ja esindas Eestit Eurovisiooni lauluvõistlusel Düsseldorfis lauluga "Rockefeller Street". Jaani lugu pääses finaali, kus sai 24. koha.
Meelelahutussaated.
2011. aastal osales Getter Jaani koos Ott-Sander Palmiga Kanal 2 saates "Tantsud tähtedega".
2013. aasta kevadel osales ta TV3 telesaates "Su nägu kõlab tuttavalt" ja jõudis finaalis neljandale kohale.
2020. aastal osales ta TV3 meelelahutussaates "Maskis laulja", kus kehastas Jonnipunni.
2023. aastal osales ta Kanal 2 telesaates "Tähtede täht", mille ta ka võitis.
Isiklikku.
Ta kihlus 2023. aastal Ott-Sander Palmiga, kes oli 2011. aastal tema tantsutreener ja -partner saates "Tantsud tähtedega".
Eliisa Kõiv

Eliisa Kõiv (sündinud 27. jaanuaril 1990 Elvas) on eesti laulja. Ta saavutas saate "Eesti otsib superstaari" kolmandal hooajal 9.–10. koha. Eliisa on laulja Kerli Kõivu õde. 
Ta on õppinud Tartu Ülikoolis sotsioloogiat, sotsiaaltööd ja sotsiaalpoliitikat.
Muusikaline tegevus.
2005. aastal lõpetas Ülenurme Laulustuudio.
Kene Vernik

Kene Vernik (sündinud 29. juunil 1985 Tartus) on eesti psühholoog ja endine laulja. 
Kene Vernik õppis Akadeemias Nord psühholoogiat ja pärast lõpetamist töötab unetehnikuna Tartu Psühhiaatriakliiniku Unekeskuses, tegeledes meeleolu- ja unehäirete all kannatavate inimestega. Tartu Ülikoolis lõpetas ta magistrantuuri psühholoogia erialal. On sertifitseeritud unetehnoloog ja töötanud unekliinikumides alates 2006. aastast.
Vernik osales 2009. aastal saates "Eesti otsib superstaari" ja saavutas finaalis 8. koha.
Muusikaline tegevus.
Kene Vernik on osalenud ansamblites Depoo (konkursil Noortebänd 2005 saadi esikoht) ja Mimicry. Mimicry osales 2010. aasta Eesti Laulu konkursil, kus saavutas lauluga "The Storm" kaheksanda koha.
Marko Lelov

Marko Lelov (sündinud 21. novembril 1973) on jalgpallitreener ja endine Eesti jalgpallikoondise mängija (aastail 1994–1995 kolm mängu). Ta juhendab Premium Liiga klubi Pärnu Linnameeskond. 2005. aasta detsembris määrati Lelov Eesti U21 jalgpallikoondise peatreeneriks, kuid praegu töötab ta veel Eesti U19 koondise peatreenerina.
Koondisekarjäär.
Oma koondisedebüüdi tegi Lelov 29. juulil 1994 Balti turniiril Leedu jalgpallikoondise vastu. 71. minutil vahetas ta välja Dzintar Klavani. Mäng kaotati 3:0. Mängupäeval oli Lelov 20-aastane. Lisaks temale tegid samas mängus oma debüüdi Toomas Tohver, Tarmo Saks ja Ivan O'Konnel-Bronin.
Richard Lessel

Richard Vilhelm Paul Lessel VR I/3 (28. juuni 1884 Kunda-Malla vald, Virumaa – aprill 1972 Illinois, USA) oli Eesti sõjaväelane (major).
Sündis 28. juunil 1884 Virumaal Kunda-Malla vallas. Sai üldhariduse Tallinna Reaalkoolis.
Alates 1904. aastast jalaväe reservlipnik, teenis suure osa Esimesest maailmasõjast Tallinnas politseiametnikuna. Mobiliseeriti 1916. aasta mais ja määrati teenima Peeter Suure merekindluse suurtükiväepolku.
Saabus 25. veebruaril 1918 1. Eesti suurtükiväebrigaadi, kus määrati 4. patarei ülemaks ning ülendati sama aasta 25. märtsil leitnandiks.
Nimetati Eesti Vabadussõja puhkedes esmalt 1. suurtükiväepolgu majandusülemaks ja kuu hiljem sama polgu patarei nr. 6 ülemaks. Alustas patarei formeerimist Tallinnas 20. detsembril 1918. Patarei sõitis 5. jaanuaril 1919 Paidesse, kust liikus lahingutega Petseri suunas, tegutsedes koos 2. ja 7. jalaväepolguga.&lt;ref name=Sodur1933-1/2-31&gt;Leets, G: 1. Eesti suurtükiväebrigaadist I diviisi suurtükiväeni. Sõdur. 1933, nr 1/2, lk 31&lt;/ref&gt; 18. veebruaril 1919 viidi patarei 2. suurtükiväepolku, kus see nimetati ümber välipatareiks nr. 12. Pärast Vabadussõda patarei likvideeriti.
Ülendati 7. jaanuaril 1920 alamkapteniks ja 8. aprillil 1921 "kiiduväärt teenistuse ja väljateenitud aja eest" kapteniks. Autasustati Vabadussõjas üles näidatud sõjaliste teenete eest Vabadusristi I liigi 3. järguga.
Ülendati 22. veebruaril 1924 majoriks ning nimetati 1926. aastal suurtükiväepolügooni ülemaks.
Vabastati 17. märtsil 1934 tervislikel põhjustel tegevteenistusest.
Anti 15. aprillil 1936 sõjaringkonnakohtu alla süüdistatuna riigi raha omastamises aastatel 1929–1933.
Elas 1960 Saksamaal
Ludvig Saar

Ludvig Saar (30. mai 1895 Otepää – 2. oktoober 1980 Toronto) oli Eesti sõjaväelane (kapten, 1939).
Teenis 2. jalaväepolgus ja piirivalves.
Pärtel Salmar

Pärtel Salmar (kuni 1935. aastani Panteleimon Sergejev; 27. juuli (vkj)/ 8. august 1895 Narva, Jamburgi maakond, Peterburi kubermang – 27. jaanuar 1943 Južlagi vangilaager, Taišet) oli Eesti sõjaväelane (major).
Ta oli üks 12 Eesti sõjaväeteenistusse pärast 1920. aastat jäänud teadaolevast vähemusrahvusest ohvitsere, kes opteerusid Eesti kodakondsusesse.
Elulugu.
Salmar sündis 1895. aastal Narva vallas isa Pjotri ja ema Eudokia pojana. Ta omandas maamõõtja hariduse Pihkvas ja sõjaväelise hariduse Venemaa Keisririigis, teenis Vene kodusõja ajal valgete väes Donimaal, opteerus Venemaal Eesti kodakondsusesse ja kolis pärast sealse sõja lõppu tagasi Eestisse. Tema päritolu- ja sünnikoht jäi Tartu rahu järgi Eesti Vabariigile.
Eestis jätkas ta teenistust Eesti sõjaväes, kus spetsialiseerus topograafiale. 1924. aastal ülendati ta nooremleitnandi auastmelt leitnandile ja viidi Kindralstaabi Valitsusest üle Kindralstaapi. 1931. aastal ülendati Salmar kapteni auastmele ja viidi üle Kaitsevägede staapi. 1939. aasta veebruaris ülendati Salmar majori auastmele ja ta jätkas sõjavägede staabi juurde kuuluva topo-hüdrograafia osakonnas triangulatsioonigeodeedina. 
Pärast juunipööret lasti Salmar teenistusest lahti. 1941. aasta juulis ta arreteeriti NKVD poolt ja saadeti 1942. aasta augustis 10 aastaks Irkutski oblastisse Južlagi vangilaagrisse. Ta suri vangilaagris 1943. aasta jaanuaris.
Isiklikku.
Pärast Eestisse tagasikolimist elas Salmar Nõmmel Vabaduse puiesteel. 1926. aastal abiellus ta Martha Volteriga, kellega ta sai 1927. aastal tütre Helga ja 1930. aastal teise tütre Elleni.
Ta oli õigeusklik. 1935. aastal eestistas ta koos perega oma nime. Ta rahvuseks on teenistustoimikutes määratud ingerlane ja nõnda on tema rahvust määratlenud ka hilisemad uurijad. Tema õigeusklik taust ja venepärane sünninimi on aga andnud ka alust arvata, et ta võis ka isuri päritolu olla.
Hiiu – Harku karjääri raudtee

Hiiu – Harku karjääri raudtee oli raudteeharu, mis algas Harku karjäärist, läbis Astangu, kulges Tihniku viadukti alt läbi ning oli ühenduses Tallinna–Keila raudteega Hiiu raudteepeatuse lähedal. Raudteelõik Tähetorni tänavast Hiiu jaamani paiknes kunagise Liiva–Vääna raudtee raudteetammil. Raudtee oli kuni 1990. aastani ühenduses ka Kopli kaubajaamaga.
Hiiu – Harku karjääri raudteeharu likvideeriti Tallinna üldplaneeringu soovituste järgi kaubavedude mahu vähenemise ja linna transpordiehituslike vajaduste tõttu.
Rööpad võeti üles aastatel 2007–2008.
Tänapäeval paikneb kunagise raudteeharu kõikidel Tallinna piiresse jäävatel lõikudel kergliiklustee. Lõik Järveotsa tee ja Astangu tänava ristmiku lähedal asuvast endisest raudtee hargnemiskohast kuni Tähetorni tänavani kannab nime Harkumetsa tee. Kunagisel Liiva–Vääna raudtee raudteetammil paiknenud lõik (Tähetorni tänavast kuni Hiiu jaamani) on osa Kitsarööpa tee nimelisest tänavast.
Jaan Heljuste

Jaan Heljuste VR II/3 (kuni 1931. aastani Jaan Hermann; 4. juuli 1893 Kuigatsi, Valgamaa – 26. aprill 1956 Tartu) oli Eesti sõjaväelane (kolonelleitnant). Alates 5. oktoobrist 1925 Kaitseliidu Võru maleva pealik.
Jaan Heljuste arreteeriti 31. detsembril 1948.
Hans Virrit

Hans Virrit, ka Virit (2. mai 1894 Karksi vald, Karksi kihelkond Pärnu kreis Liivimaa kubermang – 16. märts 1948 Tallinn) oli Eesti (kolonelleitnant) ja Punaarmee (alampolkovnik) sõjaväelane.
Hans Virrit teenis Eesti Vabadussõjas Eesti Rahvaväe 1. diviisi, 4. jalaväepolgus lipnikuna 24. novembrist 1918. Suunati 3. veebruaril 1919 Tagavarapataljoni. 10. detsembril 1919 ülendati 4. jalaväepolgus alamleitnandiks ja 9. jaanuaril 1920 leitnandiks.
Eesti Vabadussõja järel teenis 1. Jalaväerügemendis. 25. novembril 1925 ülendati kapteniks ja 21. veebruaril 1933 majoriks. 
23. juulist 1934 jätkas teenistust Kaitseliidu Peastaabis, kus oli laskejaoskonna pealik. 16. veebruaril 1940 ülendati kolonelleitnandiks.
Teise maailmasõja alguses 8. augustil 1941 mobiliseeriti NSV Liidu Punaarmeesse. Teenis järgnevalt 8. Eesti Laskurkorpuse 1. Eesti Üksik Tagavara Laskurpolgu ülemana Velikije Luki lahingutes ja korpuse 249. Eesti Laskurdiviisi 925. laskurpolgu komandörina 1944. aastal Eestis.
August Hein

August Hein (23. detsember 1893 – 16. aprill 1953 Ozjorlagi vangilaager, Irkutski oblast, Venemaa) oli Eesti sõjaväelane (major).
Adolf Damaschke

Adolf Wilhelm Ferdinand Damaschke (24. november 1865 Berliin – 30. juuli 1935 sealsamas) oli saksa kommunaalpoliitik.
Tema raamat "Kogukondliku omavalitsuse ülesanded" on ilmunud eesti keeles Konstantin Pätsi tõlkes (1908, 2. trükk 1938).
1918. aastal külastas Adolf Damaschke Liivimaad ja pidas 5. augustil loengu Tartu ülikooli aulas.
Jaan Kibena

Jaan Kibena (12. mai 1904 Tallinn – 26. märts 1978 Võru) oli Eesti sõjaväelane (vanemleitnant, 1940).
25. augustil 1926 lõpetas ta SVÜÕA suurtükiväe elukutseliste ohvitseride kursuse ning ülendati nooremleitnandiks. 1932. aastal ülendati ta leitnandiks. Ta teenis Aegna saare komandantuuris, kus ta 1940. aastal ülendati vanemleitnandiks.
Edgar Mesikep

Edgar Mesikep (9. jaanuar 1907 Elva – 23. juuni 1985 Stockholm) oli Eesti sõjaväelane (kapten, 1940).
Ta lõpetas Tartu Poeglaste Reaalgümnaasiumi, Eesti Vabariigi Sõjakooli (1928) ja asus õppima Eesti Vabariigi Sõjaväe Lennukooli. Lõpetas lennukooli 1931. aastal ning määrati teenistusse Üksikusse Lennuväedivisjoni nr. 3. 1934. aastal viidi üle Tartus asunud Üksikusse Lennuväedivisjoni nr. 2, kus teenis lendurvaatlejana, alates 1937. aastast täitis divisjoni relvurohvitseri kohuseid.
1. septembrist 1938 viidi üle Lennukooli, kus töötas lendur-instruktorina. Teenis sel ametikohal kuni Eesti lennuväe likvideerimiseni.
1940. aastal määrati teenistusse 22. laskurkorpuse üksikusse lennueskadrilli. Põgenes 27. juunil 1941 koos suure osa oma üksuse lenduritega Punaarmee Jägala suvelaagrist ning varjas end koos nendega metsas kuni Saksa vägede saabumiseni. Teenis seejärel Omakaitses, oli Narva-Jõesuu Omakaitse kompanii ülem. 1942. aastal asus uuesti lennuväe teenistusse. Liibavi lennukooli avamisel oli seal teenindusohvitser ja instruktor, Pärnu lennukooli loomisel 1944. aastal oli seal lennuväljaõppe ülem ja täitis endiselt ka instruktori kohuseid.
Eesti lennuüksuste likvideerimise järel määrati 20. eesti diviisi suurtükiväkke. Oli Prantsusmaal sõjavangis, hiljem teenis USA vahipataljonis Saksamaal.
1950. aastast alates elas ta Rootsis, kus tema töökohaks oli Stockholms "Tekniska Ingenjörsbyrå". Eesti Ohvitseride Kogu Rootsis asutajaliige.
Isiklikku.
Edgar Mesikep oli abielus, tal sündis üks poeg.
Tsitre mõis

Tsitre suvemõis (saksa Zitter) oli 19. sajandi II poolel krahv Karl Magnus Stenbocki (1804–1885) rajatud suvemõis Tsitres, kus Kolga mõisaomanike Stenbockide pere terve suve elas.
Seda Soome lahe ääres asunud suvemõisa nimetati Eesti silmapaistvamaks. Suvemõisa peahoones ja seda ümbritsenud villades elasid suviti ka Stenbockide sugulased ja sõbrad.
Seal sai supelda, purjetada, ratsutada ja tennist mängida.
Mõisa hooned hävitati Nõukogude okupatsiooni ajal, alles jäi ainult kapteni ja sadamahaldaja talu – Merila talu – ning 1892. aastal püstitatud mälestuskivi mõisapargi rajajale krahv Karl Magnus Stenbockile.
Agar

Agar ehk agar-agar (malai sõnast "agar-agar" 'tarretis') on teatud merepunavetikatest (peamiselt "Gelidium"'i ja "Gracilaria" perekond) saadav polüsahhariidne aine. 
Kuumutades moodustab agar kolloidlahuse ning lahuse jahtumisel moodustub geelitaoline aine, mida kasutatakse mitmesugustes tööstusharudes, eriti kondiitritööstuses.
Agarist saadud geeljat ainet kasutatakse laialdaselt mikrobioloogias, kus see mõneprotsendilise sisaldusena söötmes soodustab selle tahkestumist (agarsööde).
Eesti punavetikates agarit ei leidu, kuid selletaolist ainet – furtsellaani – saadakse Läänemeres leiduvast furtsellaariast ehk agarikust ("Furcellaria lumbricalis"). Seda geeljat ainet nimetatakse estagariks.
Musta mere punavetikaist saadavat ainet nimetatakse ka agaroidiks.
Maailmas on agaritootmise esirinnas Jaapan, USA, Tšiili jt.
Turjemägi

Turjemägi on kõrgendik Harjumaal Kuusalu vallas Muuksi külas. Kõrgendik asub Tsitre klindisaare idaosas. Üle Turjemäe kulgeb Kuusalu–Leesi tee.
Richard Maack

Richard Otto Maack (vene Ричард (Рихард-Отто) Карлович Маак; vkj 23. august / 4. september 1825 Kuressaare, Saaremaa – vkj 13. / 25. november 1886 Peterburi) oli baltisaksa päritolu Vene maadeuurija ja loodusteaduste õpetaja.
Ta tegi mitmeid uurimusreise Venemaa Kaug-Idas ja Ida-Aasias. Uuris koos esimese eestlasest maadeuurija Mihkel Fuhrmanniga 1854 Viljui ja Olenjoki jõevahelist ala, 1855 Nikolai Muravjovi sõjalise missiooni käigus Amuurimaad ja 1859 Ussuuri jõgikonda ja Hanka järve.
Tema järgi on nime saanud muuhulgas liblikõieliste sugukonda (Fabaceae) kuuluv Maackia perekond (Maackia Ruprecht Fabaceae), Maackia amurensis (amuuri maakia), Euonymus maackii (Maacki kikkapuu), Lonicera maackii (Maacki kuslapuu), Prunus maackii (amuuri toomingas), Megachile maacki (Maacki-lehemesilane) ja liblikaliik Papilio maackii.
Perekond Maackile kuulus Kuressaares vanim linnapark nn. Maagi aed, mis asus endise Sõrve turu kõrval ja on nüüd 1. lasteaia mänguväljak. Kuressaare 1. lasteaia logol on kujutatud Richard Maacki poolt Siberist avastatud uus liblikaliik.
Isiklikku.
Tema vanemad olid Carl Gottlieb Maack (1792–1869) ja Julia Jordan. Tema vendadest Oskar Maack oli filoloog ja õpetaja, kelle poeg Ernst Maack (Эрнест Оскарович Маак) oli sõjaväe insener, Vladivostoki kindlusekomandandi abi ja polkovnik.
Tsitre pank

Tsitre pank on Põhja-Eesti panga eraldunud osa, mis kulgeb umbes neljakilomeetrise põhjapoolse kaarena Soorinna Muuksi külani ja seega eraldab ümbritsevast maastikust Tsitre klindisaart. 
Tsitre pangas asub Turje kelder koos Turjekeldri joaga.
Otfried Preußler

Otfried Preußler (20. oktoober 1923 Reichenberg (Liberec) – 18. veebruar 2013) oli saksa lastekirjanik.
Tema tuntuimad teosed on "Väike nõid", "Röövel Hotzenplotz" ja "Krabat". 
Otfried Preußleri esivanemad elasid Libereci piirkonnas alates 15. sajandist. Tema vanemad olid õpetajad. Ta lõpetas kooli aastal 1942. Kuigi ta jäi idarindel sõdides ellu, võeti ta 21-aastase leitnandina 1944. aastal vangi. Preußler viibis järgmised viis aastat Tatarimaal vangilaagris.
Pärast vabanemist juunis 1949 läks ta Rosenheimi oma ümberasustatud sugulaste ja kihlatu Annelies Kindi juurde, kellega ta samal aastal abiellus. 
Aastatel 1953–1970 töötas ta koolis, algul algklasside õpetajana, seejärel direktorina.
Ta võitis noorteromaani "Krabat" eest 1972. aastal Deutscher Jugendliteraturpreisi.
Stringid

Stringid on kitsad "mini" aluspüksid, mis eesotsas katavad ainult häbemepiirkonda ja mille tagaosa kantakse tuharate vahel. Need koosnevad kahest (või ühest) riide kolmnurgast ja neid ühendavatest paeltest.
Thomas Winner

Thomas Gustav Winner (3. mai 1917 Praha – 20. aprill 2004 Cambridge) oli ameerika juudi soost semiootik ja slavist.
Ta lõpetas Harvardi Ülikooli.
Ta oli ameerika esimese semiootikakeskuse asutajaid Browni ülikooli juures. Ta tegi palju Tartu-Moskva semiootikakoolkonna tööde tutvustamisel Ameerika Ühendriikides.
Ta oli tunnustatud Anton Tšehhovi spetsialist.
Pere.
Tema abikaasa oli antropoloog ja semiootik Irene Portis-Winner.
Helene Kuma

Helene Kuma (kuni aastani 1935 Helene Gutmann; abielus ka Helene Viies; 7. september 1921 Tallinn – 11. oktoober 2009) oli eesti keraamik, kunstiajaloolane ja pedagoog.
Helene Kuma oli pärit haritlaste perekonnast. 
Hariduskäik.
Ta õppis Tallinna saksa tütarlaste humanitaargümnaasiumi algkoolis ja 1934–1939 Riigi Kunsttööstuskooli keraamika erialal (lõpetas).
1948. aastal lõpetas ta Tallinna Riikliku Tarbekunsti Instituudi keraamika erialal. 1953. aastal lõpetas ta Leningradis Ilja Repini nimelise kunstiinstituudi kunstiajaloo erialal.
1963. aastal sai ta Leningradis kunstiteaduste kandidaadiks.
Töö.
Pärast 1940. aasta juunipööret töötas ta juulist kuni oktoobrini 1940 Eesti NSV Siseasjade Rahvakomissariaadis sekretäri, tõlgi ja kartoteegiosakonna juhatajana.
Oktoobrist 1940. aastal suunati Helene Kuma Eesti NSV Siseasjade Rahvakomissariaadist Eestimaa Leninliku Kommunistliku Noorsooühingu ELKNÜ Keskkomiteesse, kus ta kuni Nõukogude Liidu – Saksamaa sõja alguseni oli tehniline sekretär, kuid juulis 1941 nimetati ta erisektori juhatajaks. Erisektor haldas salajasi dokumente ning muu hulgas pidas sidet ka NKVD-ga. Veel samal kuul 1941. aastal evakueerus Kuma Nõukogude tagalasse, kus jätkas komsomolitööd.
Ta oli 1945. aastast NLKP liige.
Aastatel 1959–1960 töötas UNESCO stipendiaadina Prantsusmaal, Belgias, Taanis ja Itaalias.
Aastatel 1947–1994 töötas ta õppejõuna Eesti NSV Riiklikus Kunstiinstituudis / Tallinna Kunstiülikoolis, 1994. aastast oli emeriitprofessor.
Looming.
Helene Kuma on kirjutanud monograafiaid ja artikleid, osalenud näitustel Eestis ja välismaal. Ta oli koguteose "Eesti kunsti ajalugu" üks kaasautoreid.
Tema elav ja mitmekülgne ornamendikäsitlus sisaldab rahvakunsti- ja taimemotiive. 1960. aastatel tõi Kuma eesti keraamikasse liikuva, rütmilise opkunsti dekoori, mida kasutas eelkõige kööginõude ja väikeste vaaside kaunistamiseks. 1970. aastatel valmis tal suur seeria luikedega vaase. Tema keraamikaloomingusse kuulub vaase, kanne, kausse, suhkru- ja soolatoose, kuid kõige tuntumad on tema köögiserviisid. Ta on loonud toose toiduainete hoidmiseks ja kruuse ravimteede joomiseks. Vormid on lihtsad ja funktsionaalsed, oma karakteri saavad nad rikkalikust ja elegantsest ornamendist. Nõud on must-pruun-valge koloriidis, kuna tollastest kunstitoodete kombinaadi värvidest kõlbasid pärast põletamist toidunõudele vaid must ja pruun.
Ta õppis niplispitsi tegemise selgeks oma emalt juba lapsepõlves ning 1980. aastatel asus arendama seda käsitööliigist kunstivormiks.
Isiklikku.
Tema isa oli õpetaja ja esperantist Roobet Kuma ning ema Faina Tšutšina, kes oli tunnustatud niplispitsitegija (jagas 1928. aasta põllumajandusnäitusel Eduard Taskaga kuldmedalit).
Ta oli abielus Raoul Viiesega, kes oli tol ajal Välismaaga Sõpruse ja Kultuurisidemete Arendamise Eesti Ühingu presiidiumi esimees. Abielu lahutati 1950. aastatel. Nende poeg on tehnikateadlane, linnaametnik ja munitsipaalpoliitik Vladimir Viies.
Leida Rammo

Leida Rammo (18. aprill 1924 Tallinn – 23. juuli 2020) oli eesti näitleja.
Elulugu.
Ta lõpetas 1942. aastal Tallinna 4. Gümnaasiumi ning 1950. aastal Eesti Teatriinstituudi.
Leida Rammo on muu hulgas töötanud Draamateatris, Estonias, Endlas, Noorsooteatris, Rakvere teatris. Ta on mänginud umbes 30 filmis (sealhulgas "Põrgupõhja uus Vanapagan", "Noor pensionär", "Viini postmark","Verekivi") ja teleteatri lavastustes.
Ta on juhtinud Paul Pinna nimelise rahvateatri stuudiot. 
1968–1977 töötas ta Tallinna Linna Rahvasaadikute Nõukogu Täitevkomitee Elanikkonna Teenindamise Valitsuses insenerina, vaneminsenerina ning teeninduse ja tootmise organiseerimise osakonna juhatajana.
Leida Rammo fond.
Eesti Rahvuskultuuri Fondi alla kuuluv Leida Rammo Linnateatri Fond loodi 2015. aasta oktoobris eesmärgiga tunnustada Linnateatrit ja selle loomingulist kollektiivi. 
Leida Rammo fondi stipendiumi laureaadid:
Isiklikku.
Leida Rammo oli abielus ajakirjanik Avo Lorentsiga. Neil sündis tütar Kai Lorents. 
Leida Rammo õde oli kirjanik Helju Rammo, kelle abikaasa oli luuletaja ning laste- ja noorsookirjanik Adolf Rammo.
Brent Berlin

Overton Brent Berlin (sündinud 1936) on ameerika antropoloog, etnobioloog ja keeleteadlane.
Ta on väga tuntud erikeelsete värvusenimetuste uurija. Sel teemal on ta koos Paul Kayga (sünd. 1934) kirjutanud raamatu. 
Ta on tegelenud ka etnobioloogia, helisümboolika ja etnomeditsiini probleemidega.
Nõmm-liivatee

Nõmm-liivatee ehk üldkeeles nõmmeliivatee ("Thymus serpyllum") on huulõieliste sugukonna liivatee perekonda kuuluv mitmeaastane igihaljas õistaim.
Nimetus.
Ladinakeelne perekonnanimi "Thymus" tuleneb Theophrastosel esineva, arvatavasti liivateed tähendava, kreekakeelse sõna "θύμος" ("thymos") ladinapärasest kujust. Liigiepiteet "serpyllum" on muu hulgas Plinius Vanemal esinev liivateed tähistav ladina sõna, mis on laenatud kreeka sõnast "ἕρπυλλος" ("herpyllos"), mis arvatavasti tähendas liivateeliiki "Thymus sibthorpii". 
Nõmm-liivatee rahvapärased nimetused on punahein, kaetisrohi, mehitsehein, jaanitee ja rabanduserohi.
Morfoloogia.
Nõmm-liivatee on 3–10 cm kõrgune pool-kääbuspõõsas. 
Õied.
Mõlemasugulised lühiraolised ühe sümmeetriateljega õied on koondunud tihedasse peajasse õisikusse. Nii tupp kui ka kroon on liitlehised. Tupp on kellukjas, tavaliselt lilla, kuni 4 mm pikkune, karvade ja näärmetäppidega kaetud putkeosaga. Kroon on erksavärviline, roosakaslilla, harvem valkjas, 5–7 mm pikkune.
Viljad.
Viljad on ellipsikujulised beežikad 0,6 mm pikkused pähklikesed.
Lehed.
Nõmm-liivateel on suhteliselt paksud lihtlehed, elliptilised või veelgi kitsamad, ümardunud tipuga. Lehed on tavaliselt paljad, ülaküljel läikivrohelised, alaküljel tuhmimad, veidi valkjad. Alaküljel on selgesti nähtavad ka näärmetäpikesed. Lehed asetsevad varrel vastakuti.
Varred.
Nõmm-liivateel on peenikesed, lamavad, puitunud, ruljad või veidi neljakandilised tüved, millel on rohkesti tõusvaid või püstiseid enamasti rohtseid, õisi kandvaid harusid. Viimased on õisiku alusel kaetud pikkade karvadega.
Maa-alune osa.
Nõmm-liivateel on rohkesti harunev hästi arenenud sammasjuurestik. Sellest on osa küllaltki maapinna lähedal, kuid osa võib tungida ka 0,5 m sügavusele mulda.
Paljunemine.
Nõmm-liivatee paljuneb seemnetega, mis valmivad alates augustist. Taime varred juurduvad ja nii laieneb leviala igal aastal 1–3 cm võrra. Paljundada saab ka vegetatiivselt varrepistikutega.
Kasvukoht.
Eelistab liivast pinnast. Eestis kasvab mererannas liivikutel, nõmmedel ja teistel kuivadel kasvukohtadel.
Kasutamine.
Kasutatakse ürti, mis koosneb lehtedest ja õitest. Kogutakse õitsemise ajal.
Nõmm-liivateel pole nii tõhus köhavastane mõju kui aed-liivateel, kuid selle ürditee on röga lahtistava, palavikku alandava ning gripivaevusi leevendava toimega. Välispidiselt leevendab limaskesta- ja nahapõletikke ning kõrvaldab ebameeldiva lõhna suus.
Toiduainetetööstuses maitsestatakse nõmm-liivatee pulbri või nõmm-liivateest saadud eeterliku õliga lihakonserve. Õli on kasutusel ka parfümeeriatööstuses. 
Nõmm-liivatee on väga hea meetaim.
Ajalugu.
Nõmm-liivateed tunti juba antiikajal. Dioskorides kiitis nõmm-liivateed kui head vahendit "raske hingamise", nägemisnõrkuse, isupuuduse ja kõhuusside vastu. Taimest saadud eeterliku õliga desinfitseeriti Esimese maailmasõja ajal sõdurite haavu ja haiglaruume. Nõukogude Liidus tohterdati nõmm-liivatee tõmmisega kroonilisi alkohoolikuid. See parandas haigete enesetunnet, kergendas pohmelust, vähendas südamepekslemist, hirmutunnet ja värinaid.
Keetmine (laboris)

Keetmine on keemistemperatuuril toimuva keemisprotsessi eesmärgipärane rakendamine, kusjuures tänu soojendamisele toimub aine üleminek vedelast faasist gaasilisse. Enamasti vedeliku aurustamisele järgneb aurufaasi kondenseerimine jahutis. 
See on füüsikaline protsess, mitte keemiline reaktsioon.
Toiduainete keetmise kohta vaata artiklit keetmine.
Esimene sõjakäik Ugandisse

Esimene sõjakäik Ugandisse oli Liivimaa ristisõja esimene Riiast lähtunud sõjakäik, mis jõudis tänase Eesti alale, tolleaegsesse Ugandisse. Seda 1208. aasta sõjakäiku, mida traditsiooniliselt on peetud Eestlaste muistse vabadusvõitluse alguseks, on kirjeldatud Henriku Liivimaa kroonikas.
Eellugu.
1208. aastal algul saadeti Riiast Ugandisse preester Alebrand, et tagasi nõuda vara, mille ugalased olevat Pihkvasse teel olnud saksa kaupmeestelt liivlaste soovitusel röövinud. Ugalased ei tagastanud talle aga midagi ega andnud lubadust seda tulevikus teha. Peagi hakkasid latgalite valitsejad Russin, Waridote ja Talibald tagasi tahtma seda, mida ugalased ka neilt ülekohtuselt ära olevat võtnud. Küsimuse lahendamiseks korraldatud nõupidamisel üksmeelt ei leitud ja osapooled läksid laiali "ähvardades üksteist kõige teravamate odadega". Ugalaste vastu suunatud nõudmised olid ilmselt mõeldud provokatsioonina. Sõjast ugalastega olid lisaks nende käe läbi tihti kannatada saanud latgalitele, kes nüüd omale tugevad liitlased olid saanud, huvitatud ka Pihkvasse ja Novgorodi viivaid kaubateid kindlustada tahtvad saksa kaupmehed. Liivimaal talle jäetud osaga rahulolematu Mõõgavendade ordu võis samuti loota Eestimaalt oma valdusetele ja sissetulekutele lisa saada. Liivlaste ja Riia piiskop Alberti plaanidega provotseeritav sõda ilmselt kokku ei sobinud, kuid kuna piiskop ei viibinud parasjagu Liivimaal, ei saanud ta sündmuste käiku mõjutada. Alberti poliitikat võis esindada teda sel ajal asendanud tema vend, Riia toomkiriku praost Engelbert, keda sõjakäigule kaasa aitajana ei mainita. Alberti teine vend, Theoderic, oli samas üks osalejatest.
Sõjakäik.
Latgalite poolt Riiga saadetud abipalve peale neid ugalaste vastu aidata kogunes suve lõpu, sügise alguse paiku riialastest, orduvendadest, kaupmeestest ja teised sakslastest sõjavägi, mis liikus Turaidasse, kus omakorda kutsuti juurde ka liivlasi ja latgaleid. Sulev Vahtre hinnangul moodustasid suurema osa väest latgalid, samal ajal kui sõjakäigust mittehuvitatud liivlasi võis olla üksikuid. Edasi mindi Ugandisse, kus rüüstati külasid, tapeti inimesi ja pandi Otepää linnus põlema. Kuna otepäälastega peetud lahingut Läti Henrik, kes võis ka ise retkel kaasas olla, ei maini, siis võisid nad linnuse juba tühjana eest leida. Seejärel puhati linnuse juures kolm päeva ja neljandal päeval pöörduti vangide, kariloomade ja muu saagiga tagasi. Oma maale jõudnud latgalid olevat kohe alustanud oma linnuste kindlustamist oodatava vasturünnaku jaoks. Peagi saabuski ugalaste ja sakalaste ühisvägi Beverini linnust piirama.
Leole lahing

Leole lahing (ka "Lõhavere lahing", "Lehola lahing") oli 1215. aasta märtsi-aprilli paiku toimunud Leole linnuse piiramine Liivimaa ristisõja ajal. Linnust kaitsnud sakalased eesotsas Lembituga alistusid riialaste, Mõõgavendade ordu, liivlaste ja latgalite ühisväele, lasid end ristida ja andsid pantvange. Kogu teave lahingust pärineb Henriku Liivimaa kroonikast.
Eellugu.
Esimest korda ründasid Liivimaa kristlased Sakala põhjaosa 1211. aastal. Tol korral piirduti piirkonna rüüstamisega. 1212. aasta Turaida vaherahuga määrati Sakala kuni Navesti jõeni Riia piiskop Alberti võimu alla. See jäi siiski pigem formaalsuseks ja piiskop isegi ei üritanud seal ristimist läbi viia.
Piiramine.
Pärast rahu lõppemist 1215. aasta alguses olid Liivimaa kristlased teinud sõjakäigu Läänemaa põhjaossa ning pärast sealt naasmist ja puhkamist otsustati tungida Sakalasse. Riialastest, orduvendadest, liivlastest ja latgalitest moodustatud vägi liikus läbi Sakala, asudes pärast Viljandi linnusest möödumist ümbruskonda rüüstama ja piirates seejärel sisse Leole linnuse. Sakalased astusid esimestele kohalejõudnutele vastu ja "ajasid neile hirmu peale", kuid pärast kogu kristlaste väe päralejõudmist alustati piiramise teisel ja kolmandal päeval kindluse aktiivset ründamist. Kokkukantud puuriida põlemapanemise abil õnnestus neil lõpuks linnuse kaitsesein süüdata. Ohtlikku olukorda sattunud seesolijad lubasid piirajatele raha anda, kui need nõustuvad lahkuma. Kristlased lubasid aga piiramise lõpetada vaid juhul, kui sakalased ristimise vastu võtavad. Sellest keeldunud linnuse kaitsjad jätkasid veel mõnda aega vastupanu, kuid kui tuli oli kaitseseina hävitanud ja piirajad ähvardasid nad ära tappa, siis lõpuks alistuti. Kõik sakalased eesotsas Lembituga väljusid linnusest ja lasid end ristida. Samal ajal röövis sõjavägi kogu linnuses olnud vara. Alistunud ülikud viidi esialgu vangidena Liivimaale, kuid vabastati pärast nende poegade pantvangideks saamist.
Uute isandate võim jäi siiski suhteliselt ebakindlaks ja on võimalik, et Leole sakalased lülitusid taas liivimaalaste-vastasesse sõtta juba samal aastal, mil ugalaste ja sakalaste vägi käis piiramas Autine linnust, et nii toetada Riiat ründama läinud saarlasi.
Keemine

Keemine on aine üleminek vedelast faasist gaasilisse, kusjuures vedelik aurustub intensiivselt kogu ruumala ulatuses. Keemisel tekivad vedeliku sees küllastunud auru mullikesed, mis üha kasvades tõusevad pinnale ja paiskavad auru vedeliku kohal olevasse ruumi. Keemine on füüsikaline nähtus, aine agregaatoleku muutus, mitte keemiline reaktsioon. Keemine on võimalik temperatuurivahemikus, kus vedelik ja aur saavad olla tasakaalus, see on kolmikpunkti ja kriitilise oleku vahel. Keemisel on küllastunud auru rõhk võrdne välisrõhuga ja seega keemistemperatuur vaakumis on madalam. Vee keemistemperatuur kõrgmägedes olenevalt atmosfäärirõhu langusest on märgatavalt alla 100 °C. Keemise kestmiseks on vaja soojuse pidevat juurdevoolu.
Vedeliku (kestvat) eesmärgipärast soojendamist keemistemperatuuri hoidmiseks nimetatakse keetmiseks, näiteks reaktsioonisegu tagasikeetmine, arvukad destillatsioonimeetodid, toidukeetmine jm.
Martin Eellend

Martin Eellend (kuni 1935. aastani Elend/Elendt; 12. november 1899 Pärnu – 24. aprill 1982 Stockholm) oli Eesti sõjaväelane (major).
Ta oli kaupmehe poeg.
Teenis 9. Üksikus Jalaväepataljonis. 1941. aastal saadeti ta sunniviisiliselt Venemaale. Oli saksa sõjavangis Königsbergis, jäi Saksamaale.
Eduard Ausmees

Eduard Ausmees (18. august 1902 – 16. märts 1983 Youngstown, Ohio, USA) oli Eesti sõjaväelane (kapten).
Teenis 1. Jalaväerügemendis, 16. veebruaril 1936 viidi üle Sakala Partisanide Pataljoni.
Aleksander Ratas

Aleksander Ratas (4. detsember 1897 Peterburi – 4. august 1942 Šarõgino, Sverdlovski oblast) oli Eesti sõjaväelane (kolonelleitnant, 1937).
Tema vanemad olid pärit Saaremaalt. Aleksander sündis Peterburis, kus tema vanemad sel ajal elasid. Kui ta oli viie- või kuueaastane, kolis pere Saaremaale ning Kuressaarde osteti maja. Aleksander õppis Kuressaare Poeglaste Gümnaasiumis, kuni läks 16-aastaselt Venemaale Esimesse maailmasõtta. Võttis Eesti Vabariigi ohvitserina osa Vabadussõjast. 
1926. aastal saadeti ta kopsutuberkuloosi tõttu Taagepera sanatooriumi. Seal tutvus ta naisega, kellega abiellus sama aasta sügisel.
1939. aastal asus Ratas perega elama Kivimäele. 1940. aastal vallandati ta sõjaväest ja suunati Narva poeglaste gümnaasiumi sõjalise kasvatuse õpetajaks. 
1941. aasta juunis, kui ta oli tulnud koju suvepuhkusele, küüditati tema pere Siberisse ning ta ise saadeti vangilaagrisse Sverdlovski oblastisse, kus 24. juunil järgmisel aastal tehti surmaotsus.
Richard Niineste

Richard Friedrich Niineste (kuni 1935. aastani Richard Friedrich Niemann; 28. juuli 1907 – 23. juuni 1944 Tallinn) oli Eesti sõjaväelane (leitnant).
Kuni 1940. aastani teenis Richard Niineste Eesti Vabariigi sõjaväes, mis liideti 1940. aastal Punaarmeega 22. Territoriaalse laskurkorpusena, Teise maailmasõja alates taanud koos korpuse vägedega NSV Liitu, kus Porhovi all jooksis Punaarmee poolt üle sakslaste poole ning interneeriti Stablagi, mis asus Königsbergi lähedal. 
Pärast vabastamist sõjavangilaagrist veebruaris-märtsis 1942. aastal naasis Eestisse, kus töötas Eesti Julgeolekupolitsei ja SD III osakonnas A allosakonnas (arvepidamine ja rahandus) Relva SS Obersturmführeri auastmes.
Õnne Pärl

Õnne Pärl (21. aprill 1965 – 7. august 2024) oli eesti ajakirjanik ja fotograaf. 
Tema artikleid on ilmunud juhtimisajakirjas Director, ajalehtedes Maaleht, Eesti Päevaleht jm. Aastatel 2002–2006 toimetas ta ajakirja Biotech Estonia. 
Õnne Pärl õppis ajakirjandust, geoloogiat ja muusikateooriat. 
Esinenud lauljana bluusi-, džässi- ja folgifestivalidel ning salvestanud stuudios plaadijagu omi laule. 
Aastatel 2006–2008 elas ta Afganistanis. Ajakirjaniku ja fotograafina on ta teinud kaastööd organisatsioonidele Save the Children Sweden-Norway, Swedish Committee for Afghanistan, Landell Mills Ltd, Turquoise Mountain Foundation jt. 
Ta on kirjutanud raamatu "Armastatud Afganistan" (Raadi Duo, 2008). 
Tema fotonäitust "Armastatud Afganistan" eksponeeriti aastail 2008–2010 Eesti Rahvusraamatukogus, Pärnu Muuseumis, Tartu Ülikooli Ajaloo Muuseumis, Kuressaare Kultuurivaras, Võru Linnagaleriis, Narva Muuseumis, Viru Keskuses, Slough Museumis Inglismaal, Eesti Haridusministeeriumis, Kuressaare Gümnaasiumis, Maailmafilmi festivalil Tartus, Nurme bistroos Haapsalus, Tartu Lõunakeskuses, Kesk-Rootsi Ülikooli raamatukogudes Östersundis ja Sundsvallis. 2024 aastal oli näitus väljas Tartu Kõrgemas Kunstikoolis Pallas. 
Ta on kirjutanud romaani "Pimeduses kulgeb tee" (Tänapäev, 2015) varjunime Aleksander Aina all. Romaan võitis II koha kirjastus Tänapäev romaanivõistlusel aastal 2015.
Õnne on maetud Tartus Raadil Vana-Peetri kalmistule.
Jooksurkägu

Jooksurkägu ("Geococcyx") on käoliste seltsi kägulaste sugukonda kuuluv perekond.
Perekonda kuulub kaks liiki: suur-jooksurkägu ("Geococcyx californianus", elab USA edelaosas) ja väike-jooksurkägu ("Geococcyx velox", elab Mehhikos ja Kesk-Ameerikas). Alles hiliskvaternaaris välja surnud Conklingi jooksurkägu peetakse tänapäeval suur-jooksurkäo alamliigiks "G. californianus conklingi".
Jooksurkägu elab kuivas avatud hajusate põõsastega piirkonnas, vahel põõsastikus, nii tasandikel kui mägedes. Kohati on nede arvukus üsna suur.
Jooksurkäod söövad kõike, mida suudavad kinni püüda ja millest jõud üle käib. Väike-jooksurkägu sööb peamiselt putukaid, suur-jooksurkägu lisaks veel sisalikke ja madusid, sealhulgas lõgismadusid, närilisi ja teisi väikeimetajaid, tarantleid, skorpione, sadajalgseid, ämblikke, väikseid linde, linnumune ja -tibusid ning puuvilju ja seemneid. Nad varitsevad saaki ja kui see lähedale tuleb, ajavad seda taga mööda maapinda. Kinnipüütud saagi peksavad nad vastu maad surnuks. Jooksurkägu on ämblikke küttivate herilaste "Pepsini" ainus looduslik vaenlane.
Jooksurkägu võib joosta kiirusega kuni 32 km/h. Ta suudab ka lennata, kuigi teeb seda haruharva. Saaki püüab ta alati joostes, lendab üksnes vaenlaste eest põgenemiseks.
Jooksurkäod elavad üksikutena või paarides. Paarid on monogaamsed ja moodustuvad eluks ajaks. Paarid on paiksed, ei lahku oma territooriumilt ja kaitsevad seda.
Pulmamängu ajal kõnnib isaslind emase ees, tõstes ja langetades tiibu ja ajades saba laiali. On täheldatud, et isaslind võib emasele tuua kingituseks toitu.
Paljunemine toimub olenevalt liigist ja piirkonnast kevadest kuni kesksuveni. Jooksurkägu teeb pesa kaktusepuhmasse või põõsasse maapinna ligidale. Pesa võib vahel olla vooderdatud lehtede, maonaha või sõnnikuga. Pessa muneb ta tavaliselt 3–9 üldiselt valget muna, väike-jooksurkäol on mune vähem, 2–6. Mune hauvad ja poegade eest hoolitsevad mõlemad vanemad, isaslinnud hauvad öösiti, emaslinnud päeviti. Esimese 1-2 nädala jooksul pärast poegade koorumist on üks vanematest alati pesa juures. 2-3 nädala vanuselt lahkuvad tibud pesast ega pöördu sinna iialgi tagasi.
Jaheda kõrbeöö ajal alaneb jooksurkäo kehatemperatuur ja lind langeb tardumusse. Öö lõppedes ajab jooksurkägu tiivad laiali ja suled kohevile, et paljastada päikesekiirgusele tumedad laigud oma nahal ja niiviisi keha soojendada.
Max Linder

Max Linder (Gabriel-Maximilien Leuvielle; 16. detsember 1883 Saint-Loubès – 31. oktoober 1925 Pariis) oli prantsuse filminäitleja, koomik.
Tsitaat.
Hommikul, kui jõudsime Vincennes'i stuudiosse, ütles Louis Gasnier mulle:
“Leidsime toreda süžee. Vincennes'i järv on jääs. Sa saad algaja uisutaja osa.”
“Kulla mees, ma ei oska ju uisutada!”
“Seda naljakam tuleb,” kinnitas tema.
Ja mulle pandigi uisud alla. Mind tõugati jääle, enne kui jõudsin ülikonda vahetada. Võimatu öelda, mida ma täpselt tegin. Püüdsin end püsti hoida, kuid mu kübar kukkus maha. Tahtsin selle üles tõsta, kaotasin tasakaalu ja prantsatasin kübara otsa. Neljakäpukil ronisin tagasi kaldale.
Ütlesin Gasnier'le: ”Teen kõik, mida tahad, aga uisutama ma enam ei hakka.”
Tema vastas: “Rohkem pole vajagi, me juba filmisime. Nalja kui palju!”
Veste Paas, Kui tummfilm naeris…, Eesti Raamat, Tallinn, 1973, lk 4
Prantsusmaa marssal

Prantsusmaa marssal (prantsuse "Maréchal de France") on kõrgeim sõjaväeline auaste Prantsusmaal (varem sõjaväeline aunimetus), mida antakse kindralitele silmapaistvate saavutuste eest.
Esimeseks Prantsusmaa marssaliks peetakse Albéric Clémenti, kes sai tiitli Philippe II-lt 12. sajandi lõpus. Tiitel kaotati 1793. aastal, kuid taastati Napoleon I keisriks saades. Keisririigi ajal nimetati tiitel ümber keisririigi marssaliks ("maréchal d'Empire"). Viimane elusolev Prantsusmaa marssal oli Alphonse Juin, kes suri 1967. aastal. Viimasena ülendati Prantsusmaa marssaliks 1984. aastal Marie-Pierre Kœnig, kes aga oli surnud 1970. aastal ja sai auastme postuumselt.
Kuningriigi ajal oli Prantsusmaa marssal üks Prantsusmaa krooni suurametitest.
Prantsusmaa marssali üheks sümboliks on tähtedega kaunistatud sinine marssalikepp. Kuningavõimu ajal kaunistasid marssalikeppi liiliad ja keisrivõimu ajal kotkad. Marssalikepp kannab: ladinakeelset kirja: "Terror belli, decus pacis".
29. aprillil 1925 andis Eesti Vabariigi valitsus Prantsusmaa marssalitele Ferdinand Fochile (1851–1929) ja Philippe Pétainile (1856–1951) Eesti Vabadusristi I liigi 1. järgu autasud.
Prantsusmaa marssalite loend.
Loendis on ära toodud Prantsusmaa marssalid nende marssaliks saamise järjekorras. Loend on rühmitatud Prantsusmaa valitsejate kaupa.
André Deed

André Deed (Henri André Augustin Chapais; 24. veebruar 1884 Le Havre – 4. oktoober 1940 Pariis) oli prantsuse filminäitleja, koomik.
Hans Lepp

Hans Lepp (1. jaanuar 1873 Ohukotsu mõis, Rapla kihelkond – 4. november 1951 Tallinn) oli Tallinna linnaaednik 1907–1940.
Tema ajal heakorrastati Balti jaama esine, Harjuvärava mägi, Vene ja Heinaturg, Rannavärava mägi, Kaitseväe kalmistu, rajati Tiigiveski park. Samuti töötas ta Vanamõisa, Lohu ja teiste mõisate pargiehitustööl.
1933. ostis ta Standardi autode esindajalt 4-silindrilise auto.
Väljavõte 1935. aasta ajalehest: “Puiesteed paigutatakse ümber. Ligi 2500 ruutmeetrit uut pinda platsi all. Wabaduseplatsil, õieti selle Jaani kiriku poolsel serval ja kunstihoone ees käib praegu tihe töö. Linnaaedniku H. Lepa juhatusel ligemale 40 inimest rühmab ümber istutada suuri tugevaid puid... Varemalt Wabaduseplats kujutas enesest mingit vormitut riba. Nüüd antakse talle aga ilusa neljakandilise platsi kuju, mistõttu kunstihoone eest tulew allee teeb niinimetatud Jaani kiriku “abikiriku” [tollane käimla] juures täisnurga.” 
Haabersti linnaosas Haabersti asumis Vabaõhumuuseumi tee ja Lillevälja tänava nurgal paikneb tema kunagine puukool-aed, mis osaliselt (2 ha) on looduskaitse all.
Tema poeg Erich (Eerik) Lepp (1903–1981) oli mootorisportlane, Tallinna Rotary Klubi liige, aiandus- ja maastikuarhitekt Tallinnas ja hiljem Montréalis.
Hans Lepp on maetud Tallinna Rahumäe kalmistule.
Lahkrivi

Lahkrivi on sõjaväelise allüksuse või üksuse lahingurivistus või rännakurivistus, kus hoitakse joondumist ja vahekaugusi paindlikult vastavalt maastikule ja olukorrale.
Lahkrivi vastand on koondrivi ehk lihtsalt rivi, mida kasutatakse mittelahingulistes või tavateenistuslikes oludes.
Ajalugu.
Lahkrivi võeti kasutusele Ameerika Iseseisvussõja ajal ameeriklaste poolt, kes matkisid selle indiaanlastelt. Lahkrivi tähendas, et sõdurid olid laiali ja tulistasid looduslike varjete tagant. Inglased aga sõdisid tihedalt koondrivis seistes. Ameeriklaste kaotused olid väiksemad ja nad võitsid Ameerika Iseseisvussõja 1781.a. 1783.a kuulutati endised asumaad vabadeks ja iseseisvateks osariikideks.
Tara Reid

Tara Donna Reid (sündinud 8. novembril 1975) on Ameerika Ühendriikide näitleja. 
Ta on mänginud filmides "Suur Lebowski" (1998), "Urban Legend" (1998), "Kuum pirukas" (1999), "Kuum pirukas 2" (2001), "National Lampoon's Van Wilder" (2002), "My Boss's Daughter" (2003) ja "Alone in the Dark" (2005).
Robert Greenwald

Robert Greenwald (sündinud 28. augustil 1945) on Ameerika Ühendriikide filmirežissöör ja -produtsent ning poliitikaaktivist. 
Ta on teinud Fox News Channeli ja George W. Bushi administratsiooni suhtes kriitilisi dokumentaalfilme.
American Pie

"American Pie" on USA folkrokklaulja Don McLeani singel tema teiselt stuudioalbumilt "American Pie". Singel anti välja 1971. aasta novembris. See oli USA edetabeli "Billboard" Hot 100 tipus neli nädalat ning jõudis edetabeli tippu ka Austraalias, Kanadas ja Uus-Meremaal. 1991 singel taasavaldati ja jõudis Suurbritannias 12. kohale.
Fraas laulus "The Day the Music Died" viitab 1959. aastal toimunud lennuõnnetusele, milles hukkusid Buddy Holly, Ritchie Valens ja The Big Bopper.
McLean kirjutas laulu Cold Springsis (New Yorgi osariigis) ja Philadelphias olles. "American Pie" salvestati 26. mail 1971 ja esialgse versiooni pikkus oli 8 minutit ja 33 sekundit. Singlist on tehtud hiljem mitu kaverit, sh Madonna oma 2000. aastal.