tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
René Just Haüy

René Just Haüy (28. veebruar 1743 Saint-Just-en-Chaussée – 1. juuni 1822 Pariis) oli prantsuse mineraloog. Ta oli üks kristallograafia rajajaid.
René Just Haüy oli pärit vaesest perekonnast, kuid sõprade abiga pääses õppima esialgu Navarra kolledžisse, hiljem Kardinal Lemoine'i kolledžisse. Temast sai katoliku preester. Ta asus kolledžis õpetama ning tegeles vabal ajal botaanikaga. Kord aga pillas ta maha kaltsiiditüki ja selle purunemise jälgimine andis tema uurimistööle uue suuna: ta hakkas uurima ainete kristallstruktuuri. 
1784. aastal ilmus tema töö "Essai d’une théorie sur la structure des cristaux", kus näitas, et mineraalide kristallstruktuur allub kindlatele reeglitele.
Kui puhkes Prantsuse revolutsioon, siis Haüy vangistati ja tekkis oht, et ta hukatakse, kuid ta vabastati pärast seda, kui bioloog Étienne Geoffroy Saint-Hilaire tema eest kostis.
1793. aastal sai temast kaalude ja mõõtude komitee liige ja aasta hiljem füüsikaõpetaja revolutsiooniaegses École normale'is.
1801. aastal ilmus talt viieköiteline "Traité de minéralogie", kus ta esitas mineraalide kristallstruktuuri geomeetriat käsitlevad matemaatilised seadused. See uurimus muutis Haüy otsekohe tunnustatud teadlaseks.
René Just Haüy oli üks mineraloogiamuuseumi rajajaid; 1802. aastal sai temast Prantsusmaa loodusloomuuseumi professor, kuid pärast restauratsiooni jäi ta kõigist oma ametikohtadest ilma ning suri vaesuses.
Ta uuris ka püroelektrilisi nähtusi.
1821. aastal valiti ta Rootsi Kuningliku Teaduste Akadeemia liikmeks.
Pedagoog ja pimedate kooli rajaja Valentin Haüy oli René Just Haüy vend.
René Just Haüy järgi on nimetatud mineraal haüiin. See on ränivaene tardkivim.
Ta on maetud Père-Lachaise'i kalmistule.
Henryk Jankowski

Henryk Jankowski (18. detsember 1936 Gdańsk– 12. juuli 2010 Gdańsk) oli poola rooma katoliku preester.
Tema järgi nimetati Isa Henryk Jankowski Instituut.
Bullfrog Brown

Bullfrog Brown on eesti ansambel, mis alustas tegevust 2003. aastal Tartus, esitades peamiselt originaalloomingulist deltabluusi. Ansambel kasvas välja bluusrokki viljelenud üliõpilasbändist "Green Bullfrog".
Bullfrog Browni algkoosseisu kuulusid Andres Roots kitarril, Alar Kriisa ja Üllar Kärt suupillil. Alates 2008. aastast musitseeriti kahekesi, 2009. aastal liitus ansambliga bassimängija Peeter Piik.
Vitaalsete esinemiste poolest tuntud ansambel on andnud kontserte nii kodu- kui ka välismaal. 2009. aasta augustis oli Bullfrog Brown peaesineja Manchesteris toimunud bluusipäevadel "Bob Dylan Acousticfest".
Leedumaa kuberneride loend

Leedumaa kuberneride loend on tänapäeva Leedu territooriumi valitsenud Leedu kubermangu kindralkuberneride, Leedu-Vilno kubermangu kindralkuberneride ja Vilno kubermangu juhtide loend ajavahemikus, kui Leedu territoorium kuulus Venemaa Keisririigi koosseisu. Vilno kindralkuberneri ametikoht likvideeriti 1912. aastal.
Nanseni pass

Nanseni pass, algselt ja ametlikult kodakondsuseta isiku pass, oli rahvusvaheliselt tunnustatud põgeniku isikut tõendav dokument, mida andsid Rahvasteliidu liikmesriigid välja aastatel 1922–1938. Nanseni nime sai pass selle idee algataja Fridtjof Nanseni järgi, kes oli Norra riigimees ja maadeuurija. Nanseni passi väljastas põgenikule riik, kus ta viibis, ja dokument kehtis korraga ühe aasta. Ükski riik ei lubanud dokumendi omanikul väljuda ja uuesti riiki tagasi tulla ilma vastava loata.
Ajalugu.
3.–5. juulil 1922 toimus Genfis Rahvasteliidu pagulaste ülemkomissari Fridtjof Nanseni kokku kutsutud konverents, kus avaldati toetust ideele luua pagulastele isikutunnistused, mida riigid tunnustaks. 20. juulil 1922 kiitis Rahvasteliidu Nõukogu ettepaneku heaks. Esimestena avaldasid isikutunnistuse loomisele heakskiitu Suurbritannia, Soome ja Prantsusmaa valitsused. Juulikuu jooksul sõlmis Nansen kokkuleppe 51 riigiga, kes hakkasid dokumenti tunnistama. 1942. aastaks tunnistati Nanseni passi kui kehtivat dokumenti 52 riigis. Kokku anti välja umbes 450 000 Nanseni passi.
Algselt anti Nanseni passe välja Venemaalt kodusõja järel pagenud inimestele. 1926. aastal laienes kokkulepe ka Armeenia põgenikele, kes pagesid endise Ottomani impeeriumi aladelt, kuna vastloodud Türgi riik neid ei kaitsenud.
Nanseni pass Eestis.
Esimese Eestis välja antud Nanseni passi sai 24. novembril 1923 Anatoli Pereslegin. Meessoost Eesti kodanikud olid varmad Nanseni passi taotlema, sest see dokument vabastas nad Eesti kaitseväes teenimise kohustusest. 1. jaanuaril 1937 elas Eestis 4383 Nanseni passi omanikku. Vastavalt Eesti poliitikale oli enamus vene pagulastest selleks ajaks Eesti kodakondsusse võetud, erinevalt teiste riikide tolleaegsest praktikast.
Elustamine

Elustamine ehk resustsitatsioon (ladina keeles "resuscitatio") on tegevuste ja võtete kompleks, mille eesmärk on surnud inimese elu taastamine. Elustamisvõtted liigitatakse tinglikult esmaabi võteteks ning põhilisteks ja spetsiaalseteks elustamisvõteteks. Elustamine on võimalik kliinilise surma korral, enne bioloogilise surma (ajusurma) saabumist. Elustamise esmased võtted (esmaabi) on kunstlik hingamine ja südamemassaaž.
Elustamise kui mõiste tähendus.
Eesti meditsiinikultuuris mõistetakse elustamise all ravitegevusi kitsalt sellel perioodil kui inimene on surnud. Ingliskeelses meditsiinikirjanduses kasutatakse elustamise (inglise "resuscitation") mõistet märgatavalt laiemalt. Tegemist on pigem üldmõistega, mis hõlmab raskes ja üliraskes seisundis oleva patsiendi ravivõtteid.
Elustamisvõtete liigitamine.
Elustamisvõtted liigitatakse põhiosas kolmeks, millest iga järgmine aste sisaldab eelmisest keerukamaid ravivõtteid. Elustamine esmaabi korras on lihtsaim aste ning seda õpetatakse ilma erialase ettevalmistuseta inimestele. Teise astme võtete hulka loetakse põhilised elustamisvõtted. Põhiliste elustamisvõtete rakendamiseks peab omama meditsiinilist haridust. Spetsiaalsed ravivõtted moodustavad kolmanda astme ning on olemuselt kõige keerukamad. Neid kasutavad arstid ja spetsiaalse ettevalmistusega õed.
Spetsiaalsete elustamisvõtete alamliikideks on traumahaigete elustamine, laste elustamine, rasedate elustamine ja uppunute elustamine.
Elustamise ajalugu.
Kaasaegne südamemassaaži tehnika arendati välja 1950-aastatel. Aastatel 2006-2007 muutusid rahvusvahelised elustamise juhised, uute soovituste kohaselt alustatakse elustamist ainult südamemassaažiga ning enam ei ole vajalik kunstlikku hingamist teha.
Tegutsemine kriisiolukorras.
Kui oled leidnud hädas inimese (trauma, uppumine vms põhjus):
Kui pulssi pole ja kannatanu ei hinga või esineb vaid üksikuid hingetõmbeid, siis tuleb alustada elustamist.
Elustamistsükkel.
Elustamistsükkel on 30 korda südamemassaaži ja 2 korda kunstliku hingamise kopsudesse sissepuhumist.
Elustada tuleb seni, kuni saabub professionaalne abi ja elustamise üle võtab või kui kannatanu ise hingama hakkab ja vereringe taastub.
Jälgi järgnevat juhendit.
Kunstlik hingamine.
Kunstliku hingamise eriärasused kaelatrauma kahtluse korral:
Kahekesi elustamine.
NB! Kahekesi elustamine on tunduvalt efektiivsem kui üksinda elustamine.
Beauforti skaala

Beauforti skaala [bofoori skaala] ehk tuulekiiruse skaala on Briti hüdrograafi Francis Beauforti koostatud empiiriline skaala tuul tugevuse (kiiruse) hindamiseks.
Mõõtühikuks on Beauforti pall (tähis Bft) ehk sageli lühidalt bofoor.
Tuule tugevuse hindamiseks kasutatakse tuule mõju esemetele, tuule tekitatud purustusi või lainetust. Skaala sisaldab 13 astet (0–12 palli).
Ametlikult võeti Beauforti tuulekiiruse skaala kasutusele Briti mereväes 1838. aastal. USA ilmateenistuse ettepanekul täiendati seda skaalat 1995. aastal 17 pallini.
Monoamiinid

Monoamiinid on keemilised ühendid, mis sisaldavad ühte amiini ja aromaatset ringi, mis on omavahel ühendatud etüülahela (-CH2-CH2-) kaudu. Kõik monoamiinid pärinevad aromaatsetest aminohapetest, nagu näiteks türosiin, trüptofaan.
Paljud monoamiinid täidavad organismis virgatsaine ülesannet.
Eugen Joseph von Blossfeldt

Eugen Joseph von Blossfeldt (15./27. veebruar 1863 Anna mõis – 11. aprill 1947 Ludwigslust) oli baltisaksa päritolu Eesti vaimulik.
Ta õppis Tartu Kubermangugümnaasiumis ja aastatel 1883–1887 Tartu Ülikooli usuteaduskonnas. Prooviaastal 1887–1888 oli ta Audru Püha Risti koguduses. Blossfeldt ordineeriti õpetajaks 29. mail 1898.
Ta oli aastatel 1888–1889 Viljandis abiõpetaja ning andis ka koolis usuõpetuse tunde.
1889. aastal läks ta Saaremaale, kus oli 1901. aastani Valjala Martini koguduse õpetaja ja 1901. aastast tegutses ta Kuressaare Laurentiuse koguduses Aastatel 1901–1905 oli Blossfeldt Kuressaares diakon ja seejärel koguduse ülemõpetaja. 1915. aastal saadeti ta asumisele Siberisse, kust naasis 1918. aastal Kuressaare Laurentiuse koguduse ülemõpetajaks.
1919. aastal põgenes Blossfeldt Saksamaale, kus tegutses 1924. aastani Ludwigslusti diakonisside majas haiglavaimulikuna.
Isiklikku.
Blossfeldt abiellus 1891. aastal Karja kirikus praost Reinhold Winkleri tütrega. Abielust sündis kaks poega ja tütar. Ainuke tütar abiellus Arnold Habichtiga.
Boriss Šeremetev

Boriss Petrovitš Šeremetev, ajalookirjanduses ka Boriss Petrovitš Šeremetjev (vene keeles "Борис Петрович Шереметев"; 5. mai 1652 Moskva – 28. veebruar 1719 Moskva) oli Venemaa diplomaat ja sõjaväelane (kindralfeldmarssal), väejuht Põhjasõjas ning Eestimaa ja Liivimaa vallutanud vägede juhataja. Krahv (1706. aastast).
Šeremetev oli üks Venemaa esimesi kindralfeldmarssaleid (1701). 1706. aastal pälvis ta esimesena Venemaal krahvitiitli.
Tema poeg oli kindralmajor Mihhail Šeremetev.
Budjonnõi müts

Budjonnõi müts ehk budjonnovka või ka budjónovka (vene keeles будёновка), rahvapäraselt "täitorn", on Nõukogude Liidu marssali Semjon Budjonnõi järgi nimetatud peakate, mis püüdis jäljendada Bütsantsi sõjakiivrit. Müts oli valmistatud kalevist, mütsi eesotsas oli suur punane viisnurk ja pealael tornitaoline moodustis. Peakate võeti kasutusele Venemaa kodusõja ajal 1919. aasta jaanuaris ning kadus lõplikult sõjaväevarustusest pärast Talvesõda. Mütsid koos Kiievi-Vene tulirelvaga varustatud sõjaväelaste (streletsid) riietust imiteerivate mundritega valmisid juba tsaariajal, kuid kasutusse võtsid selle laost kommunistid.
Wilhelm Worringer

Wilhelm Worringer (13. jaanuar 1881 Aachen – 29. märts 1965 München) oli Saksa kunstiteadlane. 
Õpingud.
Worringer alustas ülikoolis õpinguid kirjandusteaduse alal, kuid vahetas peagi eriala ning asus õppima kunstiajalugu. Worringeri õpetajateks olid Heinrich Rückert, Georg Simmel ja Heinrich Wölfflin. Oma väitekirja kirjutas Worringer Bernis abstraktsest kunstist ("Abstraktion und Einfühlung", 1907, juhendaja Artur Weese). 
Õpetamistegevus.
1909–1915 töötas Worringer Bernis eradotsendina, seejärel 1925–28 erakorralise professorina Bonni Ülikooli kunstiajaloo instituudis. 1928 sai ta professorikoha Königsbergi ülikoolis. Siin viibis ta "siseemigratsioonis" aastatel 1933–1945. 1945 sai ta professuuri Halle Ülikoolis. 1950 lahkus ta Saksa Demokraatlikust Vabariigist poliitilistel põhjustel. Königsbergis käis ennast tema juures täiendamas eesti kunstiteadlane, hilisem Tartu Ülikooli professor Armin Tuulse.
1921 esitas Paul Clemen Worringeri kandidaadiks Tartu Ülikooli kunstiajaloo professori kohale. Valituks osutus hoopis Josef Strzygowski. Viimase loobumisel sai 1922. aastal Tartu Ülikooli esimeseks kunstiajaloo professoriks Tor Helge Kjellin.
Isiklikku.
Ta oli abielus kunstnik Marta Worringeriga.
Francis Beaufort

Sir Francis Beaufort (27. mai 1774 – 17. detsember 1857) oli Iiri päritolu hüdrograaf ja Suurbritannia sõjalaevastiku ohvitser. Beaufort oli tuule tugevuse hindamiseks mõeldud Beauforti skaala rajaja.
Francis Beaufort sündis Iirimaal 1774. aastal, tema isa oli vaimulik. 13-aastaselt sai ta kajutipoisiks Briti mereväes. 1805. aastal ülendati Beauforti kapteniks. 1812. aastal sai ta Vahemere idaosas kuulihaava ja sellega lõppes tema karjäär mereohvitserina. Ta töötas admiraliteedis ja sai varsti admiraliks. Aastatel 1829–1855 oli ta Suurbritannia Hüdrograafiaameti juht.
Francis Beaufort hakkas ilmavaatlusi pidama 1790. aastal ja tegeles sellega surmani. 1806. aastast on säilinud sõjalaeva Woolwich logiraamatus esimene Beauforti koostanud empiiriline tuulekiiruse skaala. Ametlikult võeti Beauforti tuulekiiruse skaala Briti mereväes kasutusele 1838. aastal. 1946. aastal lisati viis orkaani-kategooriat. Seda skaalat kasutatakse paljudes riikides alates 1963. aastast. Mõõtühikuteks on Beauforti pallid või lühidalt bofoorid.
Tuule tugevuse hindamiseks hinnatakse tuule mõju esemetele (puud, ehitised), tuule tekitatud purustusi või lainetust. Skaalal on 13 astet (0–12 palli).
Sir Francis Beauforti auks on saanud nime Beauforti meri Põhja-Jäämeres Kanada ja Alaska ranniku juures, Beauforti saar Antarktikas ning Beauforti laht Austraalia lääneosas.
Heinrich Wölfflin

Heinrich Wölfflin (21. juuni 1864 Winterthur – 19. juuli 1945 Zürich) oli Šveitsi kunstiteadlane.
Heinrich Wölfflin oli klassikalise filoloogi Eduard Wölfflini poeg. Tema isa, Müncheni ülikooli õppejõud, aitas asutada ladina keele kokkuvõtlikku projekti "Thesaurus Linguae Latinae", mis algas 1894. aastal ja lõpeb eeldatavasti 2050. aasta paiku.
Heinrich Wölfflin õppis Baseli ülikoolis Jacob Burckhardti käe all ajalugu ja kunstiajalugu, Berliini ülikoolis filosoofiat ning Müncheni ülikoolis kunstiajalugu ja filosoofiat. Õpingud lõppesid 1886. aastal Hegeli filosoofiast mõjutatud väitekirja kaitsmisega teemal "Prolegomena zu einer Psychologie der Architektur" ('Sissejuhatus arhitektuuripsühholoogiasse'). Tänapäeval peetakse seda üheks kunstipsühholoogia alustekstiks.
Aastal 1893 sai temast kui kunstiajaloo professorist oma õpetaja Burckhardti järglane Baseli ülikoolis. Ta töötas ka aastatel 1901–1912 Berliini ülikoolis ja 1912–1924 Zürichi ülikoolis. Tema õpilaste seas olid August Grisebach, Ernst Gombrich, Kurt Gerstenberg, Carl Einstein, Hermann Beenken, Ernst Gall, Hans Rose ja Wilhelm Worringer.
Berliini ülikoolis tutvus ta Adolph Goldschmidtiga, kellega tal kujunes püsiv erialane kirjavahetus.
Wölfflini kolm peateost on "Renaissance und Barock" ('Renessanss ja barokk', 1888), "Die klassische Kunst" ('Klassikaline kunst', 1898) ja "Kunstgeschichtliche Grundbegriffe" ('Kunstiajaloo põhimõisted', 1915). Need teosed on olulised tänapäevalgi.
Meeter sekundis

Meeter sekundis on SI-süsteemi põhiühikutel põhinev kiiruse mõõtühik, mis näitab, mitu pikkusühikut, meetrit, läbitakse ajaühikus, sekundis.
Tähiseks on m/s.
Vrbas

Vrbas on linn Serbias Vojvodinas Lõuna-Bačka ringkonnas, Vrbasi valla keskus.
Jalg sekundis

Jalg sekundis on kiiruse mõõtühik, mis näitab, mitu pikkusühikut, jalga, läbitakse ajaühikus, sekundis.
1 jalg sekundis = 
* 0,3048 m/s
* 0,6818 miili tunnis (umbes)
* 1,09728 km/h
Talk

Talk on üks silikaatsetest savimineraalidest.
Keemiline valem: Mg3Si4O10(OH)2.
Talk on mineraalina väga pehme (kõvadus Mohsi astmikul 1). Tema erikaal on 2,7–2,8. Puhas talk on värvuselt valge, kuid lisandite tõttu võib värvuda hallikaks, kollakaks, rohekasvalgeks või pruuniks. 
Selle mineraali avastas füüsik Michael Faraday.
Kerinci

Kerinci on tegev kihtvulkaan Indoneesias. Ta on Indoneesia kõrgeim vulkaan (3800 m kõrge) kõrgeim mägi Sumatra saarel.
Mägi asub saare lääneranniku lähedal. Kerinci geograafilised koordinaadid on . Ta kuulub Jambi provintsi, mille merepiir ei asu Sumatra edela-, vaid kirderannikul.
Lääne-Sumatra provintsi keskus Padang asub Kerincist 130 km loodes. Mäe kagujalamil asub Kayuaro linn. Pisut kaugemal kirdes asub Padangaro.
Vulkaanikoonuse ulatus jalamil on põhja-lõuna suunas umbes 25 km ja ida-lääne suunas umbes 13 km. Vulkaani kraatri läbimõõt on umbes 600 meetrit ning ajuti moodustub sinna kraatrijärv.
Kerinci on üks Indoneesia kõige aktiivsemaid vulkaane. Esimene teadaolev purse toimus 1838. aastal ja sellest alates on vulkaan paari- kuni paarikümneaastaste vaheaegadega pursanud. Ta väljutab väävlisuitsu pilvi, mis võivad tõusta kuni kilomeetri kõrgusele vulkaani tipu kohale. Viimati purskas ta juunis 2009.
Vulkaani ümbritseb Kerinci Seblati rahvuspark. Indoneesia keskmisega võrreldes on mäenõlvad hõredalt asustatud, kuigi mäejalamil on põllumaad ja lõunanõlval teeistandused.
Kerincile saab ronida Kersik Tuo külast, mis asub Padangi–Kayuaro maanteel. Tõus ja laskumine nõuavad harilikult 3 päeva ja 2 ööd, aga kui piirdutakse üksnes laagrisse number 2 või 2.5 ronimisega, siis 2 päeva ja 1 öö. Vulkaanilisest aktiivsusest hoolimata on Kerincile ronimine suhteliselt ohutu ja lubatud, kuigi kraatrile ei tohi minna lähemale kui 1 km kaugusele. Kerincile tohib tõusta üksnes koos giidiga, sest on juhtunud, et üksinda matkajad on lihtsalt kaduma jäänud.
Kerincit ümbritseb madalamal tihe džungel, kõrgemal männik, mis ulatub mäeküljel kuni 2400–3300 m kõrgusele. Mets muutub mudaseks ja libedaks isegi väikeste vihmasagarate korral, mis võivad esineda kuivalgi aastaajal.
Esimeste teadaolevate inimestena tõusid Kerincile 1877 von Hasselt ja Veth.
Kristofer Leirdal

Kristofer Leirdal (15. detsember 1915 – 6. juuli 2010) oli norra skulptor.
Tema tuntumad tööd on Nidarosi toomkirikus.
Kristofer Leirdali isa oli tisler ning ka tema ise alustas puidunikerdaja ja tislerina. Ta õppis Oslo kunsttööstuskoolis mööblikunsti ning hiljem kunstiakadeemias skulptuuri. Okupatsiooni ajal kool suleti. Leirdal jätkas õpinguid hiljem Taanis Kopenhaageni kunstiakadeemias Einar Utzon-Franki käe all.
Aastal 1941 osales ta esimest korda riiklikul aastanäitusel ning sai seejärel töökoha Nidarosi kiriku restaureerimistöödel.
Kuni 1952. aastani oli ta õppejõud Trondheimi kunstikoolis, seejärel õpetas kuni 1982. aastani arhitektuuritudengeid Norra tehnikakõrgkoolis.
Miil tunnis

Miil tunnis (inglise keeles "mile per hour" ehk "mph") on kiiruse mõõtühik, mis näitab, mitu miili läbitakse tunnis.
Tähis on mph.
1 miil tunnis on:
Foča

Foča on linn Bosnia ja Hertsegoviina lõunaosas Serblaste Vabariigis, Foča valla keskus. Foča asub Drina jõe ääres.
1991. aasta rahvaloenduse andmeil olid elanikest 42,27% bosnialasi ja 52,39% serblasi. Bosnia sõja ajal aeti bosnialased linnast välja või tapeti. Tänapäeval on elanikud valdavalt serblased.
1994–2004 oli linna ametlik nimi Srbinje. 
Linnas leidub Osmanite riigi ajast pärinevaid arhitektuurimälestisi. Bosnia sõja ajal lasid serblased linnas asuvad mošeed õhku.
Barberton

Barberton on linn Ameerika Ühendriikides Ohio osariigis Summiti maakonnas.
2000. aasta rahvaloenduse järgi elas Barbertonis 27 899 inimest. Enamik linnaelanikest käib tööl lähedal asuvas Akroni linnastusse kuuluvas Akroni linnas. Barbertoni postikood on 44 203. Linn on välja kasvanud kunagisest Barbertoni külast, mis on saanud nime Ohio Columbus Barberi järgi.
Geograafia.
Linna pindala on 23,9 km², millest 23,3 km² on maa ja 0,6 km² (2,38%) veekogud. Kunagise Barbertoni küla keskel asub Anna järv asub, mis on saanud nime Ohio Columbus Barberi tütre Anna Laura Barberi järgi. 
Ajalugu.
Barbertoni linna asutas 1891. aastal Ohio Columbus Barber, kes plaanis ühendada tööstuse, kogukondlikkuse ja progressiideed. Barbertonis asus ka Ohio Columbus Barberi asutatud Diamond Match Company töötlustehas. 
Barbertoni linnas sündis 1906. aastal Eesti kunstiteadlane ja Tartu Ülikooli professor Sten Karling.
Pristav

Pristav oli Venemaa keisririigis haldusüksuse – maakonna ja linnaosa taseme politseiametnik, kelle pädevuses oli maakonna ühe osa (valla/linnajao vms) korrakaitsepolitseilised ülesanded.
Pristavid allusid ametialaselt läbi kubermangu või kubermangulinna politseijuhi, kes määrati siseministri poolt Venemaa Keisririigi Siseministeeriumi Politseidepartemangule.
Maakonnapristavid.
Piirkonnapristavite (vene keeles "становой пристав") ametikohad loodi Venemaal 1837. aastal semstvopolitsei põhimäärusega, maapiirkondade piirkonnapristavid määrati ametisse kuni 1862. aastani kubermangu kuberneri poolt kohaliku aadli esitatud kandidaatide seast. Kuni 1916. aastani nimetati vaid linnajaoskonna ülemat pristaviks (полицейский пристав), maakonnas vastas pristavile politseiülema nooremabi. 1916. aasta sügisest muudeti maakonna politseiülema nooremabi nimetus maapristaviks (становой пристав). Ametialaselt allus ta maakonna korrakaitse eest vastutavale maakonna politseivalitsuse juhile ispravnikule ja maakohtule.
Alates 1878. aastast olid piirkonnapristavi alluvuses ka maakonnaurjadnikud. Piirkonnapristavi ametikoht likvideeriti 1917. aastal Venemaa Ajutise Valitsuse poolt ning asendati miilitsaga.
Linnapristavid.
Pärast 1867. aasta Venemaa Keisririigi linnakorraldusseaduse vastuvõtmist loodi linnapeale alluva linnapolitsei politseiülema (politseimeister) alluvuses olevate linnapristavite ("участковый пристав") ametikohad. Linnapristavite ülesandeks oli teenistuskohaks määratud piirkonnas valvata linna heakorra järele, jälgida korrakaitsealaste korralduste täitmist ning tagada seaduste ja korralduste täitmine, kontrollida politseipostide tööd ning teostada tagaotsitavate isikute ja vara tagaotsimist ning väljastada linnas asumise lube.
Kuni 1916. aastani nimetati politseivalitsuse linnajaoskonna ülemat, politsei territoriaalse jaoskonna ülemat, pristaviks ("полицейский пристав"). Politseipristav allus linna politseiülemale ja tema vanemabile. Talle allusid: pristavi abi, kardavoid ("городовой"), politseiülevaatajad ("oколочный надзиратель") ehk kvartaliülevaatajad lihtpolitseinikud jt madalama astme politseiametnikud.
Politseipristavi ülesandeks oli:
Kohtupristavid.
Pärast 1864. aasta kohtureformi loodi kohtute tegevuse kindlustamiseks kohtupristavite ("судебный пристав") institutsioon.
Duumapristavid.
Pärast 1905. aasta 17. oktoobri manifesti alusel Venemaa Riigiduuma moodustamist loodi duuma tegevuse kindlustamiseks ja korra hoidmiseks duumapristavite institutsioon ("думские приставы").
Agrahhani poolsaar

Agrahhani poolsaar (vene keeles Аграханский полуостров) on madal poolsaar Euraasias Venemaa edelaosas Dagestanis Kaspia mere rannikul. See asub Tereki jõe laia delta vastas, mille jõe liivased setted selle moodustavadki.
Poolsaare pindala on 212 km², pikkus umbes 50 km, laius kuni 8 km. Suhteline kõrgus on kuni 20 meetrit üle merepinna. Läänest piirab poolsaart Agrahhani laht, mille suurim osa on täidetud Tereki harude setetega.
Pinnasel esinevad luited ja solontšakkide nõod, mis on kaetud poolkõrbe hõreda taimkatega. Luidete peal kasvavad tamariski põõsad. Talv on vähese lumega ja pehme, suvi on kuiv. Puhuvad tugevad tuuled.
Poolsaare põhjaotsas on endise asula Lopatini varemed. 
Poolsaar on kalurite, turistide ja puhkajate seas populaarne. Sealseid maid kasutatakse ka karjamaana.
Agrahhani poolsaarest põhjas asub Tšetšeni saar, mille eraldab poolsaarest kitsas väin.
Poolsaarel paikneb Agrahhani kaitseala.
Popocatépetli kloostrid

Popocatépetli kloostrid on 16. sajandist pärit 14 kloostrit Mehhikos Méxicost kagus Popocatépetli vulkaani nõlvadel.
Popocatépetli kloostrid kuuluvad 1994. aastast UNESCO maailmapärandi nimistusse.
Amguema

Amguema (vene keeles Амгуэма, ülemjooksul Vulvõvejem – Вульвывеем) on jõgi Euraasias Venemaa kirdeosas Tšuktšimaal.
Amguema pikkus on 498 km, valgala pindala 28 100 km². 
Jõgi saab alguse Tšuktši mägismaalt Paljavaami ahelikust ja suubub Tšuktši merre.
Ülemjooksul on see mägine kärestikutega kiire vooluga jõgi, mis voolab sageli kanjonides. Keskjooksul ta läbib mägedevahelist tasandikku – Amguema nõgu. Alamjooksul voolab ta mitmete jõgede ja järvedega Vankaremi madalikul. Jõe suudmeosas on laguun, mida eraldab Tšuktši merest Dvuh Pilotov maasäär.
Suurvesi on juunis, juulis tõuseb vee temperatuur kuni +13 °C. Oktoobrist on jõgi kaetud jääga.
Amguema jõgikonnas on tina, volframi ja kulla tootmine.
Jõe paremal kaldal asub Amguema asula.
Siligo

Siligo on asula ja vald Itaalias Sardiinia maakonnas Sassari provintsis.
SS kirik. Eelija ja Eenok, enne 1065
 Mesumundu Jumalaema kirik (tuntud ka kui Santa Maria di Bubalis), mis ehitati 6. sajandi lõpus Rooma soojushoone jäänustele 2. sajandist pKr. ja muudetud pärast 1065 benediktiini Montecassino munkade poolt;
 Santa Vittoria kirik, ehitatud 15. sajandil
 Püha Risti oratoorium, ehitatud 17. sajandil
 San Vincenzo Ferrer kirik, ehitatud 17. sajandil
Sangay

Sangay on tegev kihtvulkaan Ecuadori kaguosas.
Andesiitse järsunõlvalise vulkaani ülemine osa on kaetud liustikega. Praegune koonus tekkis kahe varem idaküljest kokku varisenud hobuserauakujulise kaldeera keskele.
Sangay on Ecuadori kõige lõunapoolsem ja kõige aktiivsem vulkaan. Ta on viimaste sajandite jooksul korduvalt pursanud. Varaseim registreeritud purse toimus 1628. aastal. Vulkaan purskas vaheaegadega aastatel 1728–1916, ning uuesti alates 1934. aastast siiani.
Alcedo

Alcedo on tegevvulkaan Ecuadoris Galápagose saartel, üks kuuest kilpvulkaanist, mis moodustavad Isabela saare.
Vulkaan purskas viimati 1993. aastal.
Shipgaz

Shipgaz on aastail 2009–2012 Göteborgis ilmunud laevandusajakiri, mis kuulub Rootsi Laevaomanike Liidule.
Ajakirja tegi Svensk Sjöfarts Tidningi toimetus ning see oli edasiarendus sama toimetuse aastail 2001–2008 ilmunud ajakirjast Scandinavian Shipping Gazette. Nime sai ajakiri alates 2000. aastast toimetuse kasutuses olnud domeenilt, mis on lühend ingliskeelsest nimetusest "shipping gazette". 2009. aastal ilmus kaheksa numbrit, 2010.–2012. aastal kuus veidi üle sajaleheküljelist ajakirjanumbrit. Lisaks iga päev kodulehel ilmunud uudistele said tellijad reedeti sama nädala uudised uudistemeilina. Erinevalt laiema temaatikaga eelkäijast Scandinavian Shipping Gazette'ist oli Shipgaz keskendunud ainevaldkonnale, mis võiks huvitada laevapersonali ja laevafirmasid. Kõiki Läänemere maid hõlmanud geograafiline haare taandus peamiselt Põhjamaadesse, toimetusel on püsikorrespondendid Soomes, Norras ja Taanis.
Shipgaz pani suurt rõhku fotodele ning igas numbris oli pildirohke mahukas reportaaž mõnelt laevasõidult, samuti persoonilugu mõne laevafirma juhtkonnaliikmest. Püsirubriigid olid samuti laeva- ja tehnikauudised, uue laeva põhjalikum tutvustus ning tähelepanuväärse ajaloolise laeva tutvustus. Need sisu- ja kujundusmuudatused on üle läinud toimetuse põhiväljaandesse Sjöfartstidningen.
Tuulevaikus

Tuulevaikus (inglise keeles "calm", saksa keeles "Windstille", vene keeles штиль) on vaikne tuuletu või väga nõrga tuulega ilm, mille korral tuule kiirus ei ületa 0,5 m/s. Beauforti skaala järgi vastab tuulevaikusele 0 palli ehk 0 bofoori.
Tavaliselt esineb tuulevaikus ekvaatori piirkonnas (ekvatoriaalne tuulevaikuse vöönd), talvel ka Aasia antitsüklonis.
Carl Mickwitz

Carl Johann Friedrich Mickwitz (14. november 1781 Kaarma – 29. jaanuar 1821 Kaarma) oli Eesti vaimulik.
Ta õppis aastatel 1801–1803 Jena ülikoolis. Ta ordineeriti 7. veebruaril 1804 õpetajaks.
Oli aastatel 1804–1821 Kaarma Peeter-Pauli koguduse õpetaja.
Isiklikku.
Tema isa Immanuel Mickwitz oli enne teda Kaarma Peeter-Pauli koguduse õpetaja, onu Christoph Friedrich Mickwitz oli Koeru Maarja-Magdaleena koguduse õpetaja, vanaisa Christoph Friedrich Mickwitz oli Tallinna Toomkoguduse õpetaja, tema väimees Hermann Johann Friedrich von Harten oli Kaarma Peeter-Pauli koguduse õpetaja.
Kaks poega olid Vene armee kindralid, 1849 kanti perekonnanimega von Minckwitz Saaremaa rüütelkonna aadlimatriklisse:
Smolenski kõrgustik

Smolenski kõrgustik (vene keeles Смоленская возвышенность) on kõrgustik Venemaa Euroopa-osas, Smolenski-Moskva kõrgustiku osa. Kõrgus kuni 314 meetrit.
Smolenski kõrgustik hõlmab territooriumi Valgevene Orša linnast kuni Moskva oblasti Možaiski rajoonini, peamiselt Smolenski oblastis. 
Kõrgustiku lääneosa koosneb devoni ajastu dolomiidi ja lubjakivist, idaosa (Smolenskist ida pool) – karboni ajastu lubjakivist, savi ja merglist. Pinnamood on künklik. 
Smolenski kõrgustikust saavad alguse Desna, Ugra, Moskva jõgi ja veel mitu jõge.
Immanuel Mickwitz

Immanuel Mickwitz (17. märts 1748 Tallinn – 21. mai 1802 Kaarma) oli Eesti vaimulik.
Oli 1776–1802 Kaarma Peeter-Pauli koguduse õpetaja, olles aastatel 1791–1802 veel Saaremaa konsistooriumi assessor.
Isiklikku.
Tema isa Christoph Friedrich Mickwitz oli Tallinna Toomkoguduse õpetaja, vend Christoph Friedrich Mickwitz oli Koeru Maarja-Magdaleena koguduse õpetaja, poeg Carl Johann Friedrich Mickwitz oli Kaarma Peeter-Pauli koguduse õpetaja.
Desna (täpsustus)

Desna on mitme geograafiliste objektide kohanimi
Jõed.
Desna (vene keeles Десна) (vana-slaavi keeles деснъ − "parem") — on rida lisajõgede kohanimesid, mis suubusid peajõkke paremalt poolt. Et jõe parema ja vasaku poole on aja jooksul muutunud, siis praegu on mõnedel vasakpoolsetel lisajõgedel ka Desna kohanimi.
Christoph Friedrich Mickwitz (1696−1748)

Christoph Friedrich Mickwitz "vanem" (18. jaanuar 1696 Königsberg – 20. märts 1748 Tallinn) oli Eesti vaimulik.
Õppis Bergeni kloostrikoolis, aastatel 1715–1719 õppis ta Halle Ülikooli usuteaduskonnas, olles pietist August Hermann Francke õpilane. Ordineeriti õpetajaks 19. detsembril 1721 Berliinis.
Oli 1721–1724 Balthasar von Campenhauseni õpetaja ja kodujutlustaja Peterburis ja Rannus. Aastatel 1724–1748 oli ta Tallinna Toomkoguduse ülemõpetaja, pietismi levitaja, olles selle kõrvalt ka Eestimaa konsistooriumi assessor ja Tallinna Toomkooli kuraator.
Ta asutas Tallinnas Uuel tänaval vabakooli (frey-Schule) ja ta alustas Põhjasõja järel, hävinenud Toompea koolimaja, mis oli venelaste poolt rüüstatud, kordaseadmist. Eestimaa rüütelkond andis tema hooleks koolide hoolekande, kooliõpetajate ametisse-kutsumise ja õpetuse kava määramise ning konsistooriumi poolt anti tema kätte kõigi Eestimaa pastorikandidaatide eksamineerimine ja ordineerimine.
Isiklikku.
Poeg Christoph Friedrich Mickwitz oli Koeru Maarja-Magdaleena koguduse õpetaja, poeg Immanuel Mickwitz oli Kaarma Peeter-Pauli koguduse õpetaja.
Egle Raadik

Egle Raadik (sündinud 8. oktoobril 1981) on eesti ajakirjanik.
Ta on olnud ajakirja Töötervishoid tegevtoimetaja, ajalehe Meditsiiniuudised peatoimetaja, rahvusvahelise uudiskirja news2biz ärijuht ja Tallinna lennujaamas asunud Eesti Ekspokeskuse turundusjuht.
Vabalninkas

Vabalninkas () (poola keeles "Wobolniki") on linn Põhja-Leedus Panevėžysi maakonnas Biržai rajoonis, Vabalninkase valla halduskeskus. Asub Biržaist 26 km lõuna pool. Linna põhjapiiril voolab Vabala jõgi, läänepiiril aga Tatula. Neist esimese järgi on linn ka nime saanud.
Linnas asub Vabalninkase Balys Sruoga keskkool. Vaatamisväärsusteks on koduloomuuseum, katoliku kirik, mis ehitati aastal 1817, ja selle kellatorn.
Elanikkond.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Vabalninkase elanikest leedulasi 97,35%, venelasi 1,32% ja teiste rahvaste esindajaid 1,32%.
Ajalugu.
Asulat on esimest korda mainitud 1554. aastal ja Vabalninkai riigimõisa 1555. aastal. Aastal 1617 ehitati sinna esimene kirik, külast sai kohaliku katoliku kihelkonna keskus. Aastal 1618 sai Vabalninkasest alev.
Aastal 1625 rüüstasid alevit rootslased, asula kannatas ka katkuepideemia käes. Aastal 1639 rajati alevisse kihelkonnakool. Aastal 1644 alustati seal õlletootmist. XVII sajandil asusid alevisse elama ka juudid ja sinna ehitati sünagoog. Aastal 1696 hävis tulekahjus esimene kirik, aastal 1698 põles alev taas.
Uus kirik valmis aastal 1714. Juba aastal 1729 põles alev taas ja tulekahju hävitas ka uue kiriku. Aastal 1734 valmis kolmas puidust kirikuhoone. Linnaõigused on Vabalninkasel 1775. aastast.
Aastal 1817 valmis praegune kivist kirikuhoone. Aastal 1825 põles linn; taas põles see aastal 1834. Aastal 1860 oli linnas kaks sünagoogi, seal tegutsesid veski ja pruulikoda. Aastal 1883 rajati linna postkontor, aastal 1892 valmis kohalik haigla. Aastal 1903 sai Vabalninkas telegraafiühenduse.
XIX sajandi lõpuks oli Pasvalysist saanud alev. Knygnešystė ajal oli alev üks ühe tähtsama salakaubavedaja Jurgis Bielinise baasidest. Aastal 1916 avati alevit läbiv kitsarööpmeline raudtee. Pasvalysist hargnesid liinid Biržai, Panevėžysi ja Joniškėlise suunas. Linnaõigused sai Pasvalys taas 1946. aastal. Aastaks 1983 olid linna läbivad raudteeliinid suletud.
Esimese maailmasõja ajal põles suurem osa Vabalninkasest maha. Pärast sõda rajati linna meierei, aastail 1932–1942 tegutses seal ka piimaühistu. Aastal 1950 sai vahepeal linnaõigused kaotanud Vabalninkasest taas linn.
Kerge tuul

Kerge tuul on tuul, mille tugevus on 2 palli Beauforti skaala järgi ehk 2 bofoori. Tuule kiirus võib olla 3–6 sõlme ehk 4–7 miili tunnis ehk 5,6–11 km/h ehk 1,6–3,4 m/s. 
Selle tugevusega tuult on tunda näol: puude ja põõsaste lehed sahisevad ja värisevad, tuulelipp hakkab liikuma. Lipp lehvib kergelt. Suits kaldub püstjoonest tuule suunas rohkem kõrvale kui vaikse tuule (1 pall Beauforti skaala järgi) puhul. Meres või järves on mõningane madal lainetus, veepinnal tekivad väikesed lained kõrgusega 0,2–0,5 meetrit (1–2 jalga), mille harjad on siledad.
Kerge tuulega ilm tekitab eriti soojal päeval meeldiva tunde.
Gargždai

Gargždai () (vene keeles vanasti Горжды, Гордж) on linn Lääne-Leedus Klaipėda rajoonis. Linn on Klaipėda rajooni ja Dauparai-Kvietiniai valla administratiivkeskus; see moodustab rajooni koosseisus omaette valla. Asub 18 km kaugusel Klaipėdast Minija jõe ääres. Linna vana saksakeelne nimi oli "Garsden".
Linna on esmamainitud 1253. aastal. XVI sajandil on esimest korda mainitud Gargždai mõisa. 1792. aastal sai linn linnaõigused, aastatel 1958–1965 oli alev.
Nõrk tuul

Nõrk tuul on tuul, mille tugevus on 3 palli Beauforti skaala järgi ehk 3 bofoori. Tuule kiirus võib olla 7–10 sõlme ehk 8–12 mph ehk 12–19 km/h ehk 3,4–5,4 m/s.
Selle tugevusega tuule korral kerge lipp lehvib tuules, suits on peaaegu horisontaalne, puulehed ja väikesed oksad võnguvad. Meres või järves on tuntav lainetus (lainete kõrgus on 0,5–1 meeter (2–3,5 jalga), veepinnal tekivad klaasjad vahuharjad.
Vickers A1E1 Independent

Vickers A1E1 Independent oli kahe maailmasõja vahel Suurbritannias ehitatud mitme torniga tanki prototüüp, mille valmistas Briti relvatootja Vickers. Kuigi see tank ei läinud kunagi tootmisse, avaldas ta mõju sellistele tankidele nagu Nõukogude Liidu T-28, Saksamaa NeubauFahrzeug, Briti Medium Mk III ja Cruiser Mk I. Nõukogude rasketank T-35 on Vickersi tankiga väga sarnane. 
Ajalugu.
Briti Armee kindralstaap tellis 1924. aastal rasketanki prototüübi. Tanki konstrueeris peamiselt Walter Gordon Wilson ja see sai tuntuks kui Independent. Independenti 35,8-liitirise V12-mootori autor oli Armstrong Siddeley. Lisaks muule kasutati tankil ka uuenduslikku hüdraulilist pidurisüsteemi, mis oli loodud just selle tanki suurt kaalu arvestades. Prototüüp anti sõjaministeeriumile (War Office) üle 1926. aastal, kuid rahapuuduse tõttu seda tootma ei hakatud.
Tanki kavand langes tööstus- ja poliitilise spionaaži ohvriks ja jõudis Nõukogude Liitu, kus see tõenäoliselt mõjutas T-35 loomist, kuigi Vene ajaloolased tihti ei nõustu selle väitega.
Tanki prototüüp on säilinud ja asub tänapäeval Bovingtoni Tankimuuseumis Inglismaal.
Kirjeldus.
Independent oli mitme torniga tank, mille pearelvaks oli 47 mm kahur (3-naelane) ja neljas väiksemas tornis paiknes neli 7,7 mm (0,303-tollist) Vickersi kuulipildujat. Kaks väiksemat torni asus ees ja kaks tagapool. Tagumisi kuulipildujaid oli võimalik kõrgemale sihtida ja õhutõrjeks kasutada. Tanki kere paiknes pikkade roomikute vahel. Tanki juhtimiseks kasutati uuenduslikku hüdraulilist süsteemi. Jõuallikaks oli 398-hobujõuline (267 kW) Armstrong Siddeley bensiinimootor ja see andis 32-tonnisele masinale maksimaalseks kiiruseks 40,25 km/h. 
Tanki meeskonda kuulus kaheksa meest. Komandör suhtles nendega uuenduslikku sisemise sidesüsteemi abil – kõik meeskonnaliikmed olid varustatud larüngofonidega. Tanki komandöril oli süsteem, mille abil kõigile tornidele sihtmärke osutada. Tank ei läinud tootmisse, kuid selle mõjusid on näha teistel Briti tankidel ja nii mõnegi teise riigi armee võttis sellest eeskuju.
Ust-Džeguta

Ust-Džeguta on linn Venemaal Karatšai-Tšerkessi Vabariigis, Ust-Džeguta rajooni keskus. Asub Kubani jõe paremal kaldal Džeguta suudmes, 15 km kaugusel Tšerkesskist.
Linn rajati 1861 Ust-Džegutinskaja kasakastaniitsana. Linnaõigused sai 1975. 
Linnas asub Nevinnomõsskist algava raudteeliini lõppjaam.
Ust-Džegutas on sündinud Dima Bilan.
Mõõdukas tuul

Mõõdukas tuul on tuul, mille tugevus on 4 palli Beauforti skaala järgi ehk 4 bofoori. Tuule kiirus võib olla 11–15 sõlme ehk 13–17 mph ehk 20–28 km/h ehk 5,5–7,9 m/s. 
Selle tugevusega tuule korral tõmbub kerge lipp tuules sirgu. Puuladvad painduvad, keskmised oksad liiguvad. Tolm ja lahtised paberilehed hakkavad lendlema.
Mere või järve veepinnal tekivad märgatavad vahused veelained kõrgusega 1–2 meetrit (3,5–6 jalga), laineharjad hakkavad murduma, ilmuvad mõned "jänesed".
Carl Paul Martin Hasselblatt

Carl Paul Martin Hasselblatt (19/31. oktoober 1853 Kambja – 22. märts/4. aprill 1903 Juuru) oli Eestimaa vaimulik.
Õppis 1861–1865 erakoolis ja 1866–1871 gümnaasiumis Tartus. Õppis Tartu Ülikoolis filoloogiat aastatel 1872–1874 ning usuteadust aastatel 1874–1877, grad. stud. 1878. Estonus. Ordineeriti 20. detsembril 1878 Peterburis õpetajaks.
Teenis Kroonlinnas Nikolause kiriku rootsi-soome-eesti koguduses adjunktpastorina 10. detsembrist 1878–1882. Valiti 5. novembril 1881 Juuru Mihkli koguduse õpetajaks, oli Juurus kohal 30. detsembril 1881 ja introdutseeriti 31. jaanuaril 1882. Sai Ida-Harju praostkonna praostiks aastal 1902.
Hasselblatt jätkas Juuru kirikukroonika pidamist. Ei mõistnud eestlaste rahvuslikku ärkamist ning pastorina jutlustas aastatel 1880–1890 eestlaste rahvuslike püüdluste vastu, toetades samas aga vaimulikku ärkamist. oli paljude hardusraamatute autor
Isiklikku.
Tema isa Carl Jacob Eduard Hasselblatt oli Kambja koguduse õpetaja, poeg Bruno Hasselblatt oli Tallinna Jaani koguduse õpetaja, vend Johannes Hasselblatt oli Pärnu Eliisabeti koguduse õpetaja, teine vend Arnold Christian Theodor Hasselblatt oli ajakirjanik ja ajaloolane, kolmas vend Richard Hasselblatt oli ajaloolane ja bibliotekaar, vanaisa Gustav Hasselblatt oli Viru-Nigula koguduse õpetaja.
Mussoonparaskliima

Mussoonparaskliima ehk parasvöötme mussoonkliima on Alissovi kliimaklassifikatsiooni järgi paraskliima alamtüüp, mis kujuneb paraskliimavöötmes mandrite (eelkõige Euraasia) idarannikul.
Parasvöötme mussoonide põhjapiir kulgeb Sahhalini põhjaosas; peale Sahhalini on need levinud ka Primorje krais, Hiina kirdeosas ja Jaapani põhjaosas.
Talvel mõjutab selle piirkonna kliimat Aasia antitsüklon ja seal toimub külma õhu ülekanne Ida-Siberist. Sellepärast on talvel vähene pilvisus, ilm on kuiv ja pakaseline ning sademete hulk väga väike.
Suvel on Aasia idaosas ülekaalus tsüklonid, mille tõttu sajab rohkesti. Näiteks Habarovskis (48,5° N, 135,0° E) on jaanuari keskmine õhutemperatuur –22 °С, juuli keskmine õhutemperatuur +21 °С ja aasta keskmine sademete hulk 569 mm, kusjuures talvepoolaastal (oktoobrist märtsini) sajab vaid 99 mm.
Atlandi ookeani rannikul Kanadas ja Newfoundlandi saarel on mussoonide mõju väiksem või puudub üldse. Nii talv kui ka suvi on soojem. Näiteks Halifaxis (44,6° N, 63,6° W) on jaanuari keskmine õhutemperatuur –4 °С, juuli ja augusti keskmine õhutemperatuur +18 °С ja aasta keskmine sademete hulk 1386 mm, kusjuures sajab aasta jooksul ühtlaselt.
Taga-Baikal

Taga-Baikal (vene keeles Забайкалье) on looduslik piirkond Venemaa idaosas Baikali järvest ida ja kagu suunas. Piirkonnas paiknevad Taga-Baikali krai, Burjaatia ja osa Irkutski oblastist. Taga-Baikali ulatus läänest itta (Baikali järvest Šilka ja Arguni ühinemise kohani) on üle 1000 km, põhjast lõunasse (Patomi ja Põhja-Baikali mägismaalt kuni Venemaa ning Hiina ja Mongoolia piirini) umbes 1000 km. 
Pinnamoes vahelduvad keskmise kõrgusega mäeahelikud (Dauri, Malhani ahelik, Oljokma Stanovik) ning mäevahelised nõod (Barguzini, Verhneangarski ja teised nõod). Taga-Baikali põhja- ja lääneosas paiknevad Stanovoi mägismaa kõrged mäeahelikud, mille harjad on liustikega kaetud.
Taga-Baikalis on mandriline paraskliima. Talved kestavad kaua ja on karmid. Jaanuari keskmised õhutemperatuurid on alates −23 °C piirkonna lõunaosas kuni −33 °C põhja- ja kaguosas. Õhutemperatuuri absoluutne miinimum on −58 °C.
Suvi on soe, kõrgel mägedes jahe. Juuli keskmised õhutemperatuurid on +10 ...+20 °C nõgude põhjas ja +5 ... +7 °C 2500 meetri kõrgusel.
Aasta keskmine sademete hulk kasvab kagust loode suunas ja nõgude põhjast (300 mm) ahelike tippude suunas (kuni 1000 mm).
Taga-Baikali jõed kuuluvad Baikali järve, Leena jõe ja Amuuri jõe jõgikonda. Suurimad neist on Vitim, Oljokma, Selenga, Šilka, Argun.
Suurem osa Taga-Baikali piirkonnast paikneb taiga loodusvöötmes, lõunaosa on metsastepp ja kuivad rohtlad. Mägedes on kõrgusvööndilisus.
Taga-Baikalis asuvad Taga-Baikali rahvuspark ning Baikali, Barguzini, Sohondini ja Dauri looduskaitseala.
Rainieri vulkaan

Rainier (inglise "Mount Rainier") on kihtvulkaan Põhja-Ameerikas Kaskaadides. Vulkaan asub USA Washingtoni osariigis, Seattle'i kesklinnast 94,1 km lõunakagus.
Vulkaani kõrgus on 4392 meetrit.
Rainieri peetakse üheks maailma ohtlikumaks vulkaaniks. Tema suure liustikujää koguse tõttu võib purske korral tekkiv mudalaviin olla suureks ohuks ligi 3,8 miljoni elanikuga Seattle'i linnastu lõunaosale.
Vulkaan jääb Mount Rainieri rahvuspargi alale.
Õlipuu-käosulane

Õlipuu-käosulane ("Hippolais olivetorum") on roolindlaste sugukonda käosulase perekonda kuuluv linnuliik.
Levila.
Õlipuu-käosulane on levinud Balkanil Aadria mere rannikul kuni Horvaatiani, Kreekas, Bulgaarias, Lõuna-Rumeenias, Türgi lääne- ja lõunarannikul ning Liibanonis. Ta on rändlind ja talvitab troopilises Aafrikas. 
Välimus.
Ta on umbes 15 cm pikkune. Õlipuu-käosulane on käosulaste suurim esindaja. Vanalind on halli ülapoole ja valge või hallika alapoolega.
Tiival on küünarsulgede valgetest servadest moodustuv laik. Jalad on tumehallid. Sugupooled on sarnased. Õlipuu-käosulane on arg ja peiduline lind. Tema laul on kaunikõlaline ja madalam kui teistel käosulastel.
Elupaik.
Õlipuu-käosulase populatsioon on suurim rannikul ja saartel. Ta elab tammikutes, õlipuusaludes, aedades ja põõsastikes, sageli mäenõlvadel. 
Pesitsemine.
Pesitsusperiood on mai teisel poolel ja juunis. Pesa asub üsna madalal (0,5–3 m) puul (tamm, õlipuu) või põõsas. Kõrtest, taimekiududest ja juurtes tehtud pesa on kausikujuline ja sügav. Kurnas on tavaliselt neli muna. Haudevältus on umbes 13 päeva. Poegade eest hoolitsevad mõlemad vanemad.
Toitumine.
Peamine toit on putukad ja teised väikesed selgrootud. Suve lõpul võib süüa viigimarju.
Heini Paas

Heini Rosilda Paas (6. oktoober 1918 Mõniste vald, Hargla kihelkond, Võrumaa – 26. september 2021) oli eesti kunstiajaloolane.
Heini Paas oli talupidaja tütar. 
Ta õppis Mõniste algkoolis, Valga Ühisgümnaasiumis ja Tartu Ülikoolis filosoofia teaduskonnas, peaainena kunstiajalugu. Õppejõud olid Sten Karling (lühikest aega), Armin Tuulse ja Voldemar Vaga. 1939. aasta alguses astus korporatsiooni Indla. Lõpetas ülikooli kunstiajaloolasena 1945. aasta sügisel ja sai ajutise lõputunnistuse. Diplom vormistati ametlikult alles 1948. aastal, kui Moskvast saabusid diplomi jaoks vajalikud kaaned. 
1968. aastal kaitses ta Voldemar Vaga juhendamisel kandidaadidissertatsiooni skulptor Ferdi Sannamehe loomingu kohta ja sai kandidaadikraadi. 
Töötas 1945. aasta aprillist kuni 1950. aasta oktoobrini (ajal, kui seal töötas ka Voldemar Vaga) ülikooli kunstiajaloo kateedris laborandina. Kuni 1958. aastani töötas bibliograafina Tallinna Keskraamatukogus, seejärel Eesti Kunstimuuseumi skulptuurikogu hoidjana ja juhatas skulptuuriosakonda 1985. aasta oktoobrini.
Astus 1968. aastal Eesti Kunstnike Liitu.
Teadustöö.
Uurinud Eesti skulptuuri ajalugu, koostanud skulptuurinäitusi.
Teoseid.
Kirjutanud monograafiaid skulptoritest ja artikleid Eesti Kunstimuuseumi ajaloost, uurimuslikke näitusekatalooge ja muuseumifondikatalooge. Üle 20 teaduspublikatsiooni.
Josef Strzygowski

Josef Strzygowski (7. märts 1862 Biała – 2. jaanuar 1941 Viin) oli Austria kunstiteadlane.
Strzygowski kandideeris 1921. aastal Tartu Ülikooli kunstiajaloo professori kohale ning osutus ka valituks, kuid otsustas sellest kohast loobuda. Tema asemel sai 1922. aastal Tartu Ülikooli esimeseks kunstiajaloo professoriks Tor Helge Kjellin.
Villu Vähk

Villu Vähk (20. juuli 1940 – 5. november 1982) oli eesti balleti- ja varieteeartist ning tantsulooja.
Ta sündis talupidajate lapsena Petserimaal Satserinna külas. 
Aastatel 1953–1955 õppis ta Vanemuise balletistuudios.
Aastatel 1955–1977 töötas Vanemuises tantsijana. 
Ta oli ka Tartu Tervishoiutöötajate Maja laste balletiringi juhendaja. 
Tegeles ka rahvatantsuga, ta on loonud "Mulgi polka".
Fritz Knapp

Fritz Knapp (29. oktoober 1870 Halle (Saale)–1938 Würzburg) oli saksa kunstiajaloolane.
1890–96 õppis filosoofiat ning kunstiajalugu Baselis Jacob Burckhardti ja Heinrich Wölfflini juures ning kaitses viimase juhendamisel 1896 doktorikraadi. 1897–1904 töötas Berliini Kuninglikus Rahvusgaleriis, mida juhatas Hugo von Tschudi (1851–1911). 1905 habiliteerus Wölfflini juures Berliini Ülikoolis. 1905–1907 oli kunstiajaloodotsent Greifswaldi ülikoolis. 1921 asus Würzburgi Ülikooli kunstiajaloo õppetooli esimeseks professoriks ja töötas seal 1936. aastani. 1909 asutas ta õppetooli juurde kunstiajaloo instituudi. Tema järel sai Würzburgi kunstiajaloo professoriks Kurt Gerstenberg.
1920 esitas Wölfflin Knappi kandidaadiks Tartu Ülikooli kunstiajaloo professori kohale, kuid valituks osutus hoopis Josef Strzygowski. Viimase loobumisel sai 1922. aastal Tartu Ülikooli esimeseks kunstiajaloo professoriks Tor Helge Kjellin. Knapp oli hääletamisel saanud kolmanda koha.
Martin Wackernagel

Martin Wilhelm Wackernagel (2. jaanuar 1881 Basel – 14. jaanuar 1962 Cottens) oli Šveitsi kunstiteadlane.
Aastal 1920 esitas Heinrich Wölfflin Wackernageli kandidaadiks Tartu Ülikooli kunstiajaloo professori kohale. Valituks osutus hoopis Josef Strzygowski. Viimase loobumisel sai 1922. aastal Tartu Ülikooli esimeseks kunstiajaloo professoriks Tor Helge Kjellin.
Oskar Waldhauer

Oskar Waldhauer (14. märts 1883 – 14. jaanuar 1935) oli baltisakslasest Vene ja Nõukogude kunstiajaloolane ja klassikaline filoloog.
Oskar Waldhauer sündis Ventspilsis (saksa keeles "Windau") arst Christoph Ferdinand Waldhaueri ja pianist Marie Schmidti pojana. Ta lõpetas Orjolis klassikalise gümnaasiumi. Õppis 1900.–1903. aastal Müncheni ülikoolis tuntud saksa klassikalise arheoloogi Adolf Furtwängleri juures ning sai seal doktorikraadi väitekirjaga Aleksander Suure portreedest. 
1904. aastast töötas ta Peterburi Ermitaažis kandidaadina. Aastatel 1913–1917 oli ta Ermitaaži antiigiosakonna kuraator, 1917–1926 ja 1929–1935 antiigiosakonna direktor. 1926–1929 oli ajutiselt Ermitaaži direktori kohusetäitja.
Ta õpetas aastatel 1908–1918 Peterburi Luteri koguduse koolis kreeka keelt. 1913–1919 oli ta Peterburi ajaloo-filoloogia teaduskonna kunstiajaloo ja -teooria õppetooli eradotsent (ilma palgata lektor). 1919. aastal valiti ta Leningradi Ülikooli sotsiaalteaduste teaduskonna professoriks, kus ta õpetas antiikkunsti kursusi. 1921. aastal esitati ta ka Tartu Ülikooli kunstiajaloo professori kandidaadiks. 1920.–1930. aastatel kuulus ta Venemaa (Riiklikusse) Akadeemiasse. 1912–1929 õpetas ta antiikkunsti kursusi Peterburi Kunstiajaloo Instituudis (1918. aastast professorina, 1920. aastast kaunite kunstide teaduskonna dekaanina). 1920–1929 oli ta Peterburi Kunstide Akadeemias antiikskulptuuri õppetooli professor. 
Venemaa Arheoloogia Ühingu tegevliige (alates 1907), Austria Arheoloogia Instituudi liige (alates 1913), Venemaa Kunstide Akadeemia korrespondentliige (alates 1926), Göttingeni Teaduste Akadeemia liige (alates 1928), Saksa Arheoloogia Ühingu liige (alates 1930), Saksa Arheoloogia Instituudi tegevliige (alates 1932. aastast selle esindaja Nõukogude Liidus). 1934. aastal sai riikliku tunnustuse (Заслуженный деятель науки РСФСР).
Tema peamiseks tööks oli Nõukogude Venemaa muuseumides asuva antiigipärandi uurimine, atribueerimine ja süstematiseerimine. Waldhauer oli Venemaal üks esimesi, kes rakendas muuseumi ekspositsioonide korraldamises teaduslikke meetodeid. Tema tuntumad õpilased olid A. A. Peredolskaja, G. I. Borovka, L. S. Generalov ja L. F. Silantjeva.
Oskar Waldhaueri emapoolne vanaisa oli Tartu Ülikooli keemiaprofessor Carl Schmidt ja vanavanaisa anatoomiaprofessor Alexander von Hueck. Tema isapoolne vanaisa oli silmaarst Karl Waldhauer. Oskar Waldhauer abiellus 1922. aastal Nina von Rückeriga, kes lasti 1938. aastal maha. Oskar Waldhauer suri 14. jaanuaril 1935 ning on maetud Volkovi surnuaeda.