Realism (rahvusvahelised suhted)

Realism on rahvusvaheliste suhete teooria, mis rõhutab rahvusvaheliste suhete konkurentsi ning selle konfliktsust. Realismi kohaselt on rahvusvahelistes suhetes peamised toimijad suveräänsed riigid, kelle vastutada on enda julgeolek ning kes tegutsevad oma rahvuslike huvide alusel ja võitlevad võimu pärast.
Realismi põhiseisukohad.
Realism sätestab neli põhitunnust, milleks on:
Lisaks on realismi üks eelduseid see, et sise- ja rahvusvahelisel poliitikal on vahe: poliitika, mis toimub riikide vahel, on teistsugune kui poliitika, mis toimub riikide sees. Välis- ja sisepoliitikat eristatakse põhjusel, et realismi seisukoha järgi on rahvusvahelised suhted võitlus võimu ja rahu pärast. Küll aga ei väideta, et riigid oleks kogu aeg sõjaga seotud, ent samas valdab neid ärevus sõja võimalikkuse ees. Sisepoliitikas toimuvad võitlused on realistide jaoks vägivallatud, mis on tingitud võimu tsentraliseeritusest ja legitiimsusest.
Keskne kontseptsioon on realismis jõudude tasakaal. See tähendab, et kui riigi ellujäämist ohustab mõni hegemooniline riik või tugevamatest riikidest moodustunud liit, tuleks riikidel ühendada jõud ja luua liit, millega säilitada sõltumatust läbi vastaspoole võimu kontrollimise. Jõudude tasakaal tagab selle, et ükski riik ega liit ei suuda domineerida teiste üle. Realistide hinnangul on suurriikide vaheline sõda vähem tõenäoline, kui jõudude jaotus on suhteliselt võrdne.
Realismi koolkonnad.
Realismi puhul on esil mitmeid erinevaid koolkondasid, millest tuntumad on klassikaline realism ning neorealism, mida nimetatakse ka struktuurseks realismiks.
Allianssid ja riikide koostöö.
Realism selgitab, et riigid teevad koostööd üldiselt siis, kui neid ohustab ühine vaenlane, mistõttu ühendatakse suhteline jõud. Teooria ühe põhilise kontseptsiooni, eneseabi üksuse järgi ei ole riikidel kellelegi peale iseenda julgeoleku tagamisel toetuda. Kuigi riikidel on võimalik moodustada alliansse või nendega ühineda, ei realistide kohaselt riigid nendele toetuda, kuna partnerid ei pruugi täita enda kohustusi hetkel, mil seda kõige vajalikum on. Lisaks seab riikide efektiivse koostöö kahtluse alla skeptilisus võimalike partnerite kavatsuste suhtes, eriti peale ühise vaenlase kadumist, mistõttu on allianss klassikalise realismi kohaselt julgeoleku tagamisel ebastabiilne koostöövorm.
Neorealismi struktuurne rõhk keskendub suuresti suurriikidele ja nende käitumisele, ent ei selgita piisavalt, kuidas väikeriigid rahvusvahelises poliitikas käituvad. Kenneth Waltzi neorealismi koolkond kirjeldab seda, kuidas käituvad suurriigid alliansside puhul. Suurriigid kas suurendavad või vähendavad enda panust allianssi. See kirjeldab samas seda, kuidas käituvad ka väikeriigid. Suurriigi panuse vähendamine allianssi vähendab heidutuse õnnestumise tõenäosust ning suurendamine suurendab seda tõenäosust.
Thomas Christensen ja Jack Snyder, politoloogid, on kritseerinud Waltzi ideed ning lisanud sellesse uue muutuja. Nad on lisanud, et mitmepooluselise maailma puhul, kus kaitsel on eelis ründe ees, on suurriigi panuse vähendamine allianssi tõenäolisem. Kui aga nähakse, et rünnakul on eelis kaitse ees, siis kipuvad suurriigid suurendama enda panust allianssis.
Neorealismi üheks variandiks peetakse Stephen Walti ohu tasakaalustamise teooriat, mis selgitab riikide käitumist välise ohuga silmitsi seismisel. Walt on uurinud, kas riigid eelistavad välise ohuga silmitsi seismisel tasakaalustamist ("balancing") ehk ohu vastu kellegagi liitlaseks asumist või kaasajooksmist ("bandwagoning") ehk ohuallikaga liitlaseks asumist. Nendest on enam levinum taktika tasakaalustamine kui kaasajooksmine. Tema teooria kirjeldab ka seda, et riikide liitumine allianssidega tuleneb tajutavast ohust. Kui riigid tunnevad suurt ohtu oma julgeolekule, suureneb alliansside moodustumise võimalus. Kui oht väheneb, väheneb ka alliansside moodustamise tõenäosus ning olemasolevad allianssid võivad tõenäolisemalt laguneda.