Sitsiilia emiraat

Sitsiilia emiraat oli islamiriik Sitsiilia saarel (Lõuna-Itaalias), mis eksisteeris aastatel 965–1072.
Esimesed araablaste sissetungid Sitsiiliasse.
Aastal 535 võttis keiser Justinianus I Sitsiilia tagasi keisririigi rüppe, mida nüüd valitseti üksnes Konstantinoopolist. Kui keisririigi võim läänes vähenes, ründasid 652. aastal Sitsiiliat kaliif Uthmani araablaste väed. Siiski oli esimene sissetung lühiajaline ja araablased lahkusid õige varsti. 7. sajandi lõpul Põhja-Aafrika vallutamise käigus Umaijaadide poolt vallutasid nad lähedase sadamalinna Kartaago, mis võimaldas araablastel ehitada laevu ja püsiva baasi, kust teha rohkem pikemaid rünnakuid.
Umbes 700. aasta paiku vallutasid araablased Pantelleria saare ja ainult vastuolud araablaste seas hoidsid ära järgnema pidanud sissetungi Sitsiiliasse. Selle asemel sõlmiti bütsantslastega kaubanduslepped ja araabia kaupmehed said loa kaubelda Sitsiilia sadamates. Moslemilaevastike rünnakud jätkusid aastatel 703, 728, 729, 730, 731, 733 ja 734, kohates viimasel kahel korral märkimisväärset Bütsantsi vastupanu.
Esimene tõsine vallutusretk käivitati aastal 740: sel aastal vallutas moslemivürst Habib, kes oli osalenud 728. aasta rünnakus, edukalt Sürakuusa. Olles valmis vallutama kogu saart, sunniti nad berberite mässu tõttu siiski Tuneesiasse naasma. Teine rünnak aastal 752 oli suunatud ainult sama linna rüüstamisele.
Eufemiuse mäss ja saare järkjärguline vallutamine moslemite poolt.
Aastal 826 sundis Bütsantsi laevastiku komandör Sitsiilias Eufemius nunna endaga abielluma. Keiser (820–829) Michael II käskis kindral Konstantinil abielu lõpetada ja Eufemiuse nina ära lõigata. Eufemius tõusis üles, tappis Konstantini ja siis hõivas Sürakuusa; ta võideti ja aeti välja Põhja-Aafrikasse. Ta pakkus Sitsiilia valitsemist Aghlabiidist Tuneesia emiirile Ziyadat Allahile kindralikoha ja turvalisuse eest; araablaste laevastik armeega saadeti teele.
Ziyadat Allah nõustus vallutama Sitsiilia, lubades anda selle Eufemiusele iga-aastase maksu eest, ja usaldas vallutuse 70-aastasele kaadi Asad ibn al-Furatile. Moslemiväed koosnesid 10 000 jalaväelasest, 700 ratsaväelasest ja 100 laevast, mida tugevdati Eufemiuse laevadega ja pärast randumist Mazara del Vallos ka rüütlitega. Esimene lahing Palata juhitud lojaalsete Bütsantsi vägede vastu toimus 15. juulil 827 Mazara lähistel, tulemuseks oli Aghlabiidide võit ning Palata taganes Calabriasse mandril.
Asad vallutas seejärel saare lõunakalda ja asus Sürakuusat piirama, Bütsant ei olnud suuteline saatma lisavägesid, kuna moslemid ohustasid ka Kreeta saart. Pärast aastast piiramist ja mässukatset olid tema väed siiski võimelised võitma Palermost saadetud Bütsantsi suurt armeed, mida toetas merelt ka Venezia laevastik doodž Giustiniano Partecipazio juhtimisel. Kuid kui katk tappis paljud moslemite väest, sealhulgas Asadi enda, taandusid moslemid Mineo kindlusse. Hiljem naasid nad rünnakut jätkama, kuid ebaõnnestusid Castrogiovanni (tänapäeva Enna, seal tapeti Eufemius) vallutamisel ja taandusid tagasi Mazarasse. Bütsantsist saadetud komandöri Teodotus juhtimisel õnnestus Bütsantsi vägedel 829. aastaks saratseenide ohu suuremal osal Sitsiilias kõrvaldada. 
Aastal 830 said nad tugevat toetust 30 000 Aafrika ja Al-Ándalusi moslemisõduri näol, ühendades ühise eesmärgiga Umaijaadide kalifaadis toimunud võimuhaaramise järel eraldunud Umaijaadide Córdoba emiraadi ja Abbassiidide kalifaadi sõjajõud. Ibeeria moslemid võitsid Bütsantsi komandöri Teodotust sama aasta juulis-augustis, kuid jälle sundis katk neid naasma Mazarasse ja siis Aafrikasse. Aafrika berberite üksused saadeti Palermot piirama, nad vallutasid selle pärast aastast pikka piiramist septembris 831. Palermost sai moslemite Sitsiilia pealinn, ümbernimetatuna al-Madinah ("Linn").
Vallutus toimus vahelduva eduga; märkimisväärse vastupanuga ja paljude sisemiste võitlustega võttis Bütsantsi Sitsiilia vallutamine üle sajandi. Sürakuusa pidas kaua vastu, kuid langes aastal 878, Taormina langes aastal 902. Taormina vabanes uuesti 902, kuid langes araablaste kätte taas 962. aastal ja viimane Bütsantsi tugikoht võeti aastal 965.
Emiraadi ajastu.
Edaspidi valitsesid Sitsiiliat sunniitlik Aghlabiidide dünastia Tuneesiast ja šiiitlik Fatimiidide dünastia Egiptusest. Bütsantslastel õnnestus ajutiselt mitmeks aastaks okupeerida saare idaserv Messina piirkonnas.
Pärast mässu mahasurumist, nimetas Aghlabiidid Sitsiilias ja Põhja-Aafrikas allutanud Fatimiidide kaliif Ismail al-Mansur Hassan al-Kalbi (948–964) Sitsiilia emiiriks. See saavutas edukalt kontrolli jätkuvalt mässavate bütsantslaste üle ja asutas Kalbiidide dünastia. Retked Lõuna-Itaaliasse jätkusid Kalbiidide juhtimisel kuni 11. sajandini, ja aastal 982 alistati saksa armee Otto II juhtimisel Crotone lähistel Calabrias. Emiir Yusuf al-Kalbi (990–998) ajal algas pideva mandumise periood. Al-Akhali (1017–1037) ajal ägenes dünastiline konflikt, valitseva perekonna fraktsioonid liitusid aeg-ajalt Bütsantsi ja Ziriididega. Emiir Hasan as-Samsami (1040–1053) ajal killustus saar mitmeks väikseks valduseks.
Araablased algatasid maareforme, mis omakorda suurendas tootlikkust ja ergutas väikeettevõtete kasvu, mis kõigutas suurmaavalduste domineerimist. Araablased parandasid veel niisutussüsteeme ja tõid Sitsiiliasse uusi liike nagu apelsinipuu, sidrunipuu, pistaatsia ja suhkruroog. Palermo kirjelduse on jäädvustanud Baghdadi kaupmees Ibn Hawqal, kes külastas Sitsiiliat aastal 950. Müüriga ümbritsetud äärelinn nimega Kasr (palee) on Palermo keskuseks tänapäevani, koos suure Reede mošeega hilisema Rooma katedraali asukohas. Al-Khalisa (Kalsa) äärelinnas asuvad Sultani palee, saunad, mošee, valitsushooned ja eravangla. Ibn Hawqual luges kokku 7000 lihunikku 150 poes. Aastal 1050 oli Palermo rahvaarv 350 000, mis tähendas, et see oli üks suuremaid linnu Euroopas, teine pärast Al-Ándalusi pealinna Cordobat, mille rahvaarv oli 450 000. Seevastu järgnenud kristliku Sitsiilia kuningriigi ajal langes Palermo rahvastik 150 000-ni, kuigi sellest sai suurim linn Euroopas, kuna Cordoba rahvastik vähenes rohkem; aastaks 1330 vähenes Palermo rahvastik 51 000-ni.
Araabia rännumees, geograaf ja poeet Ibn Jubair külastas piirkonda 12. sajandi lõpul ning kirjeldas Al-Kasri ja Al-Khalisat (Kalsa):

Moslemite valitsusajal jätkusid Bütsantsi sitsiillaste mässud, eriti idas, ja osa maid langes ajutiselt isegi Bütsantsi võimu alla.
Vallutatud ala elanikkond.
Moslemite poolt vallutatud kohaliku elanikkonna moodustasid romaniseeritud katoliiklikud sitsiillased Lääne-Sitsiilias ja osaliselt kreekakeelsed kristlased, peamiselt saare idapoolses osas, kuid seal oli ka märkimisväärne arv juute. See vallutatud rahvas sai moslemite võimu all lubada endale piiratud usuvabadust kui dhimmi, kuid allus mõningatele piirangutele. Dhimmi pidi maksma jizyat (pearaha) ja kharaji (maamaks), kuid oli vabastatud maksust, mida moslemid maksid (zakat). Araablaste võimu all oli erinevaid jizya maksjaid, kuid nende ühisnimetaja oli jizya maksmine alistumise märgiks moslemivalitsusele kaitse eest välise ja sisese agressiooni vastu. Vallutatud rahvastik võis vältida seda seisundit lihtsalt islami usku pöördudes. Kas ausast usu tunnistamisest või ühiskondlikust sundusest pöördus suur hulk põliseid sitsiillasi islam iusku. Siiski, isegi pärast 100 aastat islamivalitsust, õitses arvukas kreekakeelne kristlik kogukond dhimmina, eriti Kirde-Sitsiilias. See oli suuresti jizya süsteemi tulemus, mis võimaldas kooseksisteerimist. See kooseksisteerimine vallutatud rahvastikuga lagunes pärast Sitsiilia tagasivallutamist, eriti pärast kuningas Wilhelm II surma aastal 1189.
Hääbumine.
Sitsiilia emiraat hakkas killustuma, kui moslemirežiimi vahel tekkisid dünastiasisesed tülid. 11. sajandi Lõuna-Itaalia mandriosa võimud värbasid normanni palgasõdureid, kes olid viikingite kristlikud järeltulijad; normannid Roger I juhtimisel vallutasid Sitsiilia moslemitelt. Normann Robert Guiscard, Tancredi poeg, tungis Sitsiiliasse aastal 1060. Saar oli jagatud kolme araabia emiiri vahel ja arvukas kristlik elanikkond tõusis üles valitsevate moslemite vastu. Pärast Apuulia ja Calabria vallutamist okupeeris Roger I Messina 700 rüütli armeega. Aastal 1068 võitsid Roger de Hauteville ja tema mehed moslemeid Misilmerii all, kuid kõige otsustavam lahing oli Palermo piiramine, mis viis Sitsiilia aastaks 1091 täielikult normannide kontrolli alla. Pärast Sitsiilia vallutamist kukutasid normannid kohaliku emiiri Yusuf Ibn Abdallah võimult, kuid tegid seda araabia tavade järgi.
Linnade kaotamine, millest igaühel oli suurepärane sadam, andis raske löögi moslemite võimule saarel. Qas'r Ianni linna (tänapäeva Enna) valitses siiski emiir Ibn Al-Hawas, kes pidas vastu aastaid. Tema järeltulija Ibn Hamud alistus ja pöördus aastal 1087 kristlusse. Pärast usuvahetust sai Ibn Hamudist osa kristlikust aadlist ja ta erustus koos oma perega valdustesse Calabrias, mille andis Roger I. Aastal 1091 langesid Butera ja Noto Sitsiilia lõunatipus ning Malta saar, viimane araablaste kindlus, kergesti kristlaste kätte. 11. sajandil hakkas moslemite võim Vahemere basseinis vähenema.
Tagajärjed.
Normannide Sitsiilia kuningriiki Roger II valitsemise all iseloomustati kui paljurahvuselist ja usuliselt sallivat. Normannid, juudid, araabia moslemid, bütsantsi kreeklased, langobardid ja "põlis"sitsiillased elasid suhtelises harmoonias. Araabia keel jäi normannide võimu all ametlikuks keeleks vähemalt sajandiks ja jäljed sellest on jäänud saare keelde tänapäevani.
Siiski, kui normannid vallutasid saare, seisid moslemid silmitsi valikuga vabatahtlikult lahkuda või alluda kristlaste võimule. Paljud moslemid valisid lahkumise, tingimusel, et neil oli selleks vahendeid. Tegelikult oli moslemitel nende usu järgi keelatud elada mitte-moslemi reeglite järgi, kui sellest sai hoiduda. Vaatamata araabiakeelse kristliku rahvastiku olemasolule ristiti moslemitalupojad rooma ja kreeka kristlaste poolt ja nad said isegi kreeka kristlikud nimed; mitmel juhul olid kreeka nimedega kristlikel pärisorjadel registritesse kantud elavad moslemivanemad.
Siiski järgisid normanni valitsejad vankumatu romaniseerimise poliitikat (pöörates saare katoliiklusse). Mõned moslemid valisid teeskleva usuvahetuse võimaluse, kuid selline vahend võis pakkuda vaid isiklikku kaitset ja ei suutnud säilitada kogukonda.
Langobardide pogrommid moslemite vastu algasid 1160. aastatel. Moslemi- ja kristlikud kogukonnad Sitsiilias muutusid geograafiliselt üha eraldatumaks. Saare moslemikogukonnad olid isoleeritud peamiselt sisepiiri taha, mis eraldas saare lõuna-lääne poolt kristlikust põhja-ida poolest. Sitsiilia moslemid sõltusid nende kristlike isandate meelevallast ja lõppudelõpuks kuninglikust kaitsest. Kui kuningas Wilhelm Hea aastal 1189 suri, see kuninglik kaitse kadus ja avanes uks laialdasteks rünnakuteks saare moslemite vastu. See hävitas kogu lootuse kooseksisteerimisest, mis oleks siiski olnud ebavõrdne. Heinrich VI surm aastal 1197 ja tema naise Costanza surm aasta hiljem viis Sitsiilia poliitilisse keerisesse. Kuningliku kaitse kadumisega ja Friedrich II veel lapsena paavsti eestkoste all olemisega muutus Sitsiilia lahinguväljaks rivaalitsevatele saksa ja paavsti vägedele. Saare moslemimässajad liitusid saksa sõjapealikega nagu Markward von Anweiler. Vastuseks kuulutas Innocentius III ristisõja Markwardi vastu, väites, et see oli teinud ebapüha liidu Sitsiilia moslemitega. Sellest hoolimata püüdis see sama paavst aastal 1206 veenda moslemijuhte jääma truuks. Selleks ajaks oli moslemimäss kriitiline, moslemite kontrolli all olid Jato, Entella, Platani, Celso, Calatrasi, Corleone (võetud aastal 1208), Guastanella ja Cinisi. Teiste sõnadega, moslemimäss laienes kogu Lääne-Sitsiilias. Mässajaid juhtis Muhammad Ibn Abbād. Ta kutsus end 'uskujate vürstiks', andis välja oma raha ja püüdis leida toetust moslemimaailma teistest osadest.
Siiski vastas Friedrich II, juba täiskasvanuna, sõjaretkede käivitamisega moslemimässuliste vastu aastal 1221. Hohenstaufenite väed alistasid Jato, Entella ja teiste kindluste kaitsjad. Moslemite hävitamise asemel alustasid Friedrich II ja kristlased aastal 1223 esimest moslemite küüditamist Lucerasse Apuulias. Aasta hiljem saadeti ekspeditsioonid Malta ja Djerba vastu, et kindlustada kuninglik kontroll ja hoida ära nende moslemirahvastiku abi mässajatele. Paradoksaalselt olid moslemitest vibukütid sel ajal põhiosa nendest "kristlikest" armeedest.
Hohenstaufenid ja nende järglased (Anjou dünastiast ja Aragoni Barcelona dünastiast) "romaniseerisid" Sitsiilia järk-järgult kahe sajandi jooksul, ja see sotsiaalne protsess pani aluse katoliikluse kehtestamiseks (vastandina õigeusule). Romaniseerimise protsessi soodustasid suuresti katoliku kirik ja selle liturgia. Islami hävitamine Sitsiilias lõpetati 1240. aastate lõpul, kui leidis aset viimane küüditamine Lucerasse.