Gábor Bereczki

Gábor Bereczki (24. märts 1928 Békés – 4. aprill 2012 Budapest) oli ungari fennougrist ja tõlkija. Bereczki sündis Alföldi väikelinnas Békésis. Miklós Zsirai raamatu "Finnugor rokonságunk" ("Meie soome-ugri sugulus") mõjul tekkis tal huvi keelesuguluse vastu. 
Haridus- ja töökäik.
Bereczki lõpetas Békésis gümnaasiumi ja astus 1948. aastal Budapesti Pázmány Péteri ülikooli. Teisel kursusel jätkas ta õpinguid Rumeenias Bukaresti ülikoolis, mille lõpetas 1952. aastal. Aspirantuuri tegi Bereczki Leningradi ülikoolis, kus tema huvi pälvis mari keel ja kultuur. Väitekirja "Финно-угорские элементы марийского языка" ("Mari keele soome-ugri elemendid") kirjutamise ajal käis ta korduvalt Marimaal ja ka Eestis, sest uurimuslikus osas abistas teda tookordne Tartu Ülikooli soome-ugri õppetooli juhataja Paul Ariste. Sel ajal tutvus ta ka hilisema abikaasa Mai Kiisaga, kes töötas pikka aega eesti keele õpetajana Budapesti ülikoolis.
Peale väitekirja kaitsmist jäi Bereczki aastaks Leningradi ülikooli lektorina tööle. Seejärel õpetas ta Loránd Eötvösi Ülikoolis (ELTE) ja oli aastatel 1973–1986 ka soome-ugri õppetooli juhataja. Koos rahvamuusikauurija László Vikáriga käis Bereczki kogumisretkedel Volga keskjooksul, kus elavad soome-ugri ja turgi rahvad. Aastal 1986 kaitses ta Ungari Teaduste Akadeemias doktoriväitekirja "Grundzüge der tscheremissischen Sprachgeschichte" I–II ("Mari keeleajaloo alused"). Aastatel 1986–1997 oli ta fennougristika professor Udine Ülikoolis, kus õpetas ungari keele kõrval ka eesti, soome ja mari keelt ning fennougristikat. Viibides sageli Eestis jätkas Bereczki aastast 1998 teadus- ja tõlketööd ning õpetas Budapesti ülikoolis.
Loominguline tegevus.
Gábor Bereczki fennougristika teadustegevusest võib esile tõsta kolme suurt valdkonda: soome-ugri häälikuajalugu (sh etümoloogia), mari keele kirjeldav ja ajalooline uurimine ning soome-ugri ja turgi keelte suhete uurimine. Kitsam eriala oli tal mari keel, kuid tegeles ka mordva ja permi keelega. Tema doktoriväitekirja "Mari keeleajaloo alused" täiendab hiljem ilmunud "Mari keele ajalooline morfoloogia". Tema keeleajaloolised uurimused, soome-ugri ja turgi keelte kokkupuutepunkte käsitlevad tööd, etümoloogiaartiklid, mitmes keeles retsensioonid ja kriitika ilmusid Ungari ja välismaa ajakirjades ja kogumikes.
Aastatel 1958–1979 käis ta koos László Vikáriga 12 ekspeditsioonil Volga-Kama piirkonnas, soome-ugri (mari, mordva, udmurdi) ja turgi (baškiiri, tšuvaši, tatari) rahvalaule kogumas. Salvestused tehti magnetofoniga. Rohkem kui 300 külast koguti ligi 4000 rahvalaulu, millest osa on avaldatud kirjastuses Akadémiai Kiadó aastatel 1971, 1979, 1989 ja 1999. Koos viidi lõpule Kesk-Volga piirkonna rahvalaulude võrdlus ungari rahvamuusikaga.
Bereczki tõlkis palju soome-ugri rahvaste folkloori: peamiselt eesti ilukirjandust, aga ka muinasjutte. Ungari keelde tõlkis ta 25 eesti prosaisti ja 35 luuletaja teoseid, sealhulgas Anton Hansen Tammsaare "Tõe ja õiguse" esimese köite (tõlkes "Orcád verítékével"). Gabor Bereczki oli 1970. aastal Budapestis ilmuma hakanud kuueköitelise "Maailmakirjanduse leksikoni" eesti kirjandust ja kirjanikke käsitlevate artiklite autor.
Gabor Bereczki tõlkis ungari keelde soome kirjandusklassiku Väinö Linna romaani "Tundmatu sõdur" ("Az ismeretlen katona", Magvető Könyvkiadó, 1982) ja Lauri Viita romaani "Moreeni". Bereczki tegi "Kalevipoja" ungarikeelsele tõlkele reaaluse tõlke ning kirjutas rahvuseepose ungarikeelsele väljaandele (1985) kommentaarid ja järelsõna. Sama roll oli tal 1985. aastal ilmunud uue "Kalevala" ungarikeelset versiooni kirjutamisel. Tehtud töö rikastas ungari kirjandust oluliselt.
Ta töötas aastaid koos Klárá Agyagásiga mari etümoloogilise sõnaraamatu koostamisel, jätkates samas ülikooli juures õpetamist. Gabor Bereczkil jäi lõpetamata suure eesti-ungari sõnaraamatu käsikiri (valmis enam kui 2000 lehekülge käsikirja), mida ta viimasel aastakümnel koostas. 1990. aastal valiti ta Tartu Ülikooli keeleteaduse audoktoriks.
Isiklikku.
Gábor Bereczki oli abielus Mai Kiisk-Bereczkiga (1929–2018), kes õpetas aastaid eesti ja vene keelt Budapesti kõrgkoolides. Neil sündisid kaks poega: Urmas Bereczki (sündinud 1957), kes on keraamik, ajaloolane ja kultuuridiplomaat, ning Andres Bereczki (sündinud 1962), kes on Eesti Vabariigi aupeakonsul Ungaris ja õpetab eesti keelt Budapesti Ülikoolis. Urmas Bereczki on olnud diplomaat Ungari saatkonnas Helsingis (1992–1996) ja Ungari Instituudi direktor Tallinnas (1999–2005 ja 2011–2015).
Gábor Bereczki perel on erilised teened Eesti-Ungari kultuurisidemete arendamisel. Kolme pereliiget on autasustatud Eesti Vabariigi Maarjamaa Risti teenetemärgiga: Gábor Bereczki on teeninud Maarjamaa Risti III klassi teenetemärgi, Mai Kiisk-Bereczki Maarjamaa Risti III klassi teenetemärgi ja Andres Bereczki Maarjamaa Risti IV klassi teenetemärgi. Gábor Bereczki oli enam kui pool sajandit seotud Eestiga ja tema teiseks koduks oli Pärnumaal Koonga vallas Pikavere külas asuv Kalama talu, kus valmis nende aastate jooksul suur osa Gábor Bereczki loomingust. Professor Gabor Bereczki viimaseks sooviks oli saada maetud Pärnumaale Mihkli kihelkonna kalmistule. 20. aprillil 2012 jätsid lähedased, sõbrad ja kolleegid Gábor Bereczkiga Budapestis hüvasti ning 22. mail maeti professori põrm Mihkli kalmistule.