tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Kuldkroon

Kuldkroon oli abstraktne kulla alusel seisev väärtusühik Eestis 11. juulist 1924 kuni Eesti krooni kehtestamiseni 1. jaanuaril 1928. Tema väärtuseks oli 0,403226 grammi puhast kulda, nagu ka järgnenud Eesti kroonil. Tegelikult kuldrahasid ei vermitud.
Riigikogu poolt 20. juunil 1924 a. vastuvõetud
Kuldraha üksuse kindlaksmääramise ja kuldrahas lepingute sõlmimise seadus..
RT 1924, 83/84, 55.
§ 1. Eesti Vabariigi kuldraha üksuseks määratakse käesoleva seadusega kroon, milles sisaldub 0,403226 grammi puhast kulda.
Kuldraha löömise ja käimapanemise kohta antakse eriseadus.
§ 2. Kuni kuldraha käimapanemiseni on pooltel õigus vabal kokkuleppel sisemaal täitmisele tulevaid lepinguid sõlmida ja kohustusi välja anda kroonides.
§ 3. Kõik maksud, ka kohtu poolt välja mõistetud summad, mis kroonides sõlmitud lepingutest ja kohustustest tekivad, samuti nende lepingute ja kohustuste pealt võetavad tempelmaksud ja lõivud, õiendatakse Eesti markades (Eesti Vabariigi kassatähtedes ja Eesti pangatähtedes) krooni kursi järgi, maksmise päeval.
Kroon koteeritakse Tallinna börsil, kullahinna järgi ilmaturul.
Kui makmise päeval koteerimist ei toimunud, siis sünnib maksmine viimase koteerimise põhjal.
§ 4. Hüpoteegid, mis on ingrosseeritud kinnistusraamatutes Eesti markades, loetakse maksvaks kroonides ilma järgnevate hüpotekaarsete võlauskujate nõusolekuta, poolte sellekohase teadaande põhjal kinnistusametile, kusjuures kroonides määratav summa ei või olla mitte suurem kui üks sajandik ingrosseeritud summast Eesti markades.
Käesoleva paragrahvi määrus ei puutu hüpoteekidesse, mis on ingrosseeritud Vene rublades, Ida rublades ja Saksa markades, välisvaluutas või võrrendis välisvaluutaga.
§ 5. Vabariigi Valitsusele antakse õigus käesoleva seaduse elluviimiseks ja maksmapanemiseks juhtnööre ja määrusi välja anda.
Algkirjale alla kirjutanud
Riigikogu esimees J. Tõnisson.
Abisekretär J. Vain.
Ülo Vinter

Ülo Vinter (3. jaanuar 1924 Tallinn – 2. juuli 2000 Käsmu) oli eesti helilooja.
Ta lõpetas 1951. aastal Tallinna Muusikakooli muusikateooria erialal ja 1956. aastal Tallinna Konservatooriumi kompositsiooni erialal Villem Kapi õpilasena. Aastatel 1956–1969 oli ta Eesti Raadio muusikatoimetaja ja 1969–1986 Eesti Telefilmi muusikatoimetaja.
Ülo Vinter on maetud Käsmu kalmistule.
Looming.
Vinter oli eelkõige muusikalavateoste helilooja. Väga tuntud on tema "Laul Põhjamaast" muusikalist "Pipi Pikksukk". Muusikal sündis koostöös helilooja Ülo Raudmäega.
Vinteri teise tuntud muusikali "Suvitajad" põhjal valmis telefilm "Siin me oleme!", mis tegi kuulsaks laulu "Kui on meri hülgehall". 
Vinter on kirjutanud ka filmimuusikat: Sulev Nõmmiku lavastatud filmidele "Mehed ei nuta", "Noor pensionär" ja "Siin me oleme!".
Kõige enam on Vinter loonud muusikat Oskar Lutsu "Kevadele": balleti "Kevade" (1967), muusikali "Kevade" (1991) ja muusika filmile "Kevad südames" (1985).
Isiklikku.
Tema tütar on Ylle Rajasaar.
Ülo Vinter oli abielus Saima Vinteriga, nende kasutütar on Merike Oja.
Eesti mark

Eesti mark oli Eesti rahaühik aastail 1918–1927. Eesti mark jagunes 100 penniks.
Ajalugu.
Ehkki Eesti Vabariik kuulutati välja juba 24. veebruaril 1918, oli Eesti territoorium saksa vägede okupeeritud kuni 11. novembrini 1918, mil Saksamaa kapituleerus. 17. novembril jättis Eesti Ajutine Valitsus jõusse Saksa sõjaväevõimude poolt Eesti- ja Liivimaa jaoks vastu võetud seadused ja määrused, mis kehtestasid Eestis markvääringu. Kohe alustati ka oma rahamärkide kujundamise ja trükkimise organiseerimist, nende valmimiseni aga kasutati endiselt Saksa idamarku ja -rublasid. Käibel olid ka Vene rublad ja Soome margad. 14. detsembril 1918 kuulutas Ajutine Valitsus Soome marga ametlikuks maksevahendiks. Alles 2. mail 1919 võttis Ajutine Valitsus vastu määruse, mille järgi ainus seaduslik maksevahend oli Eesti mark. Välismaa peenraha alla ühe rubla ja ühe marga kaotati käibelt alates 1. veebruarist 1920.
Tallinna pankade välisvaluuta ostukurss oli järgmine:
1924. aastal ostis Riigikassa hõbedat ja kulda järgmiste hindadega: 25-kopikased ja suuremad – 158,50 marka rublast, väiksemad – 72,50 marka rublast, hõbeda eest kangides – 35,30 marka puhta hõbeda solotniku eest, kuldrubla eest 210 marka.
Rahatähed.
Kuna riigipanga rajamine võttis aega, otsustas Ajutine Valitsus 9. detsembril 1918 anda Rahaministeeriumile õiguse väljastada riigikassatähti.
Eesti Pank asutati 24. veebruaril 1919 ning 30. aprillil anti sellele ainuõigus pangatähtede emiteerimiseks.
Mündid.
1922. aasta mündid on valmistatud 75% vase ja 25% nikli sulamist Berliinis, osa Hirschi ja osa Werneri &amp; Co (ehk Werner &amp; Söhne) ettevõttes. Kõik hilisemad mündid (1924, 1925 ja 1926) valmistati Tallinnas Riigi Trükikojas sulamist 70% vaske, 20% tsinki ja 10% niklit.
1926. aasta mündid kujundas Georg Westenberg, varasemate aastate (1922, 1924 ja 1925) müntide kujundaja kohta kindlaid andmeid ei ole, kuid mõnedel andmetel on selleks Boris Krümmer. Taavi R. Triumphi andmetel (Eesti Vabariigi mündid, Eesti Filatelist nr 22–23, 1978, lk 147) on nende autor Elisabeth Rosendorff.
Numismaatikute seas levinud legendi järgi olevat 1926. aastal vermitud ka 25-margaseid münte, kuid ametlikud andmed nende kohta puuduvad.
2. Diviis

2. Diviis oli Eesti Rahvaväe, Kaitseväe ja sõjaväe väekoondis aastatel 1918–1940.
Diviisi staap asus Tartus.
2. Diviis Vabadussõjas.
Vabadussõja alguses moodustati Lõunarinde üksustest 8. detsembril 1918 esialgu 1. diviisi 1. Eesti brigaad polkovnik Ernst Limbergi juhtimisel. 
24. detsembril 1918. aastal reorganiseeriti 1. brigaad 2. diviisiks, 2. diviisile allusid 2., 3. ja 6. jalaväepolk ning Kaitseliidu osad. Eesti sõjavägede ülemjuhataja J. Laidoneri korralduse alusel kuulus 2. diviisi tegevus- ja kaitsepiirkonda Tartu, Võru, Petseri maakond. Diviisi tegevuspiirkond oli kogu Lõunarinne, selle staap asus Viljandis, pärast Tartu vabastamist 14. jaanuaril 1919 asus staap Tartusse. 
24. detsembril 1918. aastal määrati 2. diviisi ülemaks polkovnik Viktor Puskar, diviisi staabiülemaks kapten Konrad Rotschild. 20. veebruarist 1919. aastal oli 2. diviisi 1. brigaadi ülem Eduard-Alfred Kubbo.
1919. aasta märtsis jäi 2. diviisi piirkonnaks Lõunarinne Valgast ida poole, samuti Peipsi järve rannakaitse kuni Lohusuuni, milleks oli loodud Peipsi rannakaitsepataljon. 1919. aasta kevadel peeti ägedaid lahinguid Võrumaal, mis viisid Pihkva vallutamiseni 28. mail 1919. aastal.
1919. aasta juulis kuulusid 2. diviisi koosseisu 5., 6. ja 7. jalaväepolk, Sakala partisanide pataljon, Scoutspataljon, Taani vabatahtlike rood. 
1919. aastal Pihkvast taandumise järel asusid 2. diviisi väeosad positsioonidele Petserimaal ning detsembris 1919. aastal kuulusid 2. diviisi 2., 5. ja 7. jalaväepolk, Sakala partisanide pataljon, 2. Suurtükiväepolk, 1. raskesuurtükidivisjon, 1. ratsapolk, Katšanovi pataljon, Bułak-Bałachowiczi pataljon, 2. diviisi tagavarapataljon.
2. Diviis 1920–1940.
Diviisi staap asus Tartus, praeguse Barclay hotelli hoones.
Diviisi rajooni kuulusid alates 1928. aastast Tartumaa, Valgamaa, Võrumaa ja Petserimaa
15. märtsist 1924. aastal muudeti suurtükiväe organisatsioon järgmiseks: 1. diviisil oli 1. diviisi suurtükivägi, 2. diviisil 2. diviisi suurtükivägi ja 3. diviisil 3. suurtükiväe rügement. Mõlema diviisi suurtükiväed jagunesid kaheks grupiks. 
Alates 1. veebruarist 1940 kuulusid diviisi rajooni Tartu Sõjaväeringkond (Tartumaa) ja Võru-Petseri Sõjaväeringkond (Võru- ja Petserimaa). 2. diviisi kaitsepiirkond ulatus Peipsi järve loodeservalt Läti piirini. Kaitsepiirkond oli jagatud neljaks kaitselõiguks: 1 kattis Laura teedesõlme eelkõige läbi Läti kirdeosa tuleva rünnaku vastu; 2. Velje järve - Irboska positsioon Petserimaal, mis kattis Pihkva–Riia kivitee ja ka Irboska–Petseri maantee suunda; 3. Vilo– Optjoki positsioon kattis Pihkva–Petseri raudtee suunda ja 4. Peipsi järve, Lämmijärve ja Pihkva järve kaldal. 2. diviisi operatiivalluvuses oli ka Peipsi laevastiku divisjon. 
Riigivanema otsusega 1940. aastast, alates 1. veebruarist jaotati Eesti Vabariigi maaala neljaks diviisi rajooniks ja viimased omakorda sõjaväeringkondadeks järgmiselt: 
Diviisi operatiivalluvusse kuulus Peipsi Laevastiku Divisjon.
1940. aastal kuulusid diviisi koosseisu järgmised väeosad:
3. Diviis

3. Diviis oli Eesti Rahvaväe, Kaitseväe ja sõjaväe väekoondis aastatel 1919–1940.
Diviis asutati 27. märtsil 1919 2. Diviisi 2. brigaadist, esimeseks diviisiülemaks määrati kindralmajor Ernst Põdder. 3. diviis formeeriti 5. aprillil 1919, diviisi koosseisu arvati 3. ja 6. jalaväepolk, 2. ratsapolk, Pärnu kaitsepataljon. 
Diviisi staap asus Vabadussõja järel Tallinnas.
3. diviis Vabadussõjas.
3. diviis võttis osa sõjategevusest lõunarindel, kevadel 1919 ka Pihkva suunal, ning võitles Landesveeri sõjas ja Põhja-Lätis. Eesti sõjavägede ülemjuhataja Johan Laidoneri korralduse alusel kuulus 3. diviisi tegevus- ja kaitsepiirkonda Viljandi, Pärnu, Valga ja Volmari maakond.
3. diviis 1920–1940.
Pärast Vabadussõja lõppu määrati diviis likvideerimisele 13. detsembril 1920 ja loeti lõplikult likvideerituks 30. aprillil 1921. Aastatel 1919–1920 korraldas 3. diviis ka Eesti-Läti riigipiiri kaitset Pärnu- ja Viljandimaal.
9. mail 1921 võttis Vabariigi Valitsus aga vastu otsuse 3. diviisi uuesti loomise kohta ja 1. juulil 1921 hakati diviisi uuesti formeerima Pärnus.
15. märtsist 1924 muudeti suurtükiväe organisatsioon järgmiseks: 1. diviisil oli 1. diviisi suurtükivägi, 2. diviisil 2. diviisi suurtükivägi ja 3. diviisil 3. suurtükiväe rügement. Mõlema diviisi suurtükiväed jagunesid kaheks grupiks. 
Eesti Rahvaväes 1928. aasta sõjaväereformi käigus teostatud reorganiseerimise käigus moodustati seniste isikkoosseisuga komplekteeritud rügementide asemel üksikud jalaväepataljonid, mis sõja alguse korral oleksid täiendatud mobiliseeritavatega ning moodustatud samade numbritega jalaväe"rügementideks". 3. diviisi staap Pärnus likvideeriti 1. oktoober 1928, kaks aastat tegutses 1. brigaadi juhatus Viljandis. Pärnu ja Viljandi maakonnas asunud väeüksused allutati aga uuele 3. diviisi staabile, mis asus Tallinnas.
Diviisi rajooni kuulusid alates 1928. aastast Harjumaa, Läänemaa, Pärnumaa, Viljandimaa ja Saaremaa.
3. diviisi ülem oli samaaegselt Tallinna garnisoni ülem. 
3. diviisi koosseisu määrati järgmised väeosad ja asutused:
Diviisi rajooni kuulusid alates 1. veebruarist 1940 Harju Sõjaväeringkond (Harjumaa) ja Lääne-Saare Sõjaväeringkond (Lääne- ja Saaremaa).
Riigivanema otsusega 1940. aastast, alates 1. veebruarist jaotati Eesti Vabariigi maa-ala neljaks diviisi rajooniks ja viimased omakorda sõjaväeringkondadeks järgmiselt:
Helgi Erilaid

Helgi Erilaid (aastani 1966 Helgi Pliess, 1966–1973 Helgi Põldroos; 28. juuni 1942 – 24. märts 2023) oli eesti raadioajakirjanik.
Ta lõpetas 1966. aastal Tartu Riikliku Ülikooli ajakirjanduse alal. Juba õpingute ajal Tartus valiti ta Eesti Raadio esindajate poolt peale proovikuulamist uueks raadio naishääleks.
Erilaid toimetas aastail 1966–1969 Eesti Raadios "Päevakaja" ning aastail 1969–1993 Vikerraadios "Keskööprogrammi". Erilaid sai selle saate osaks olnud sarja "Laupäevamosaiik" eest 1988. aastal Eesti NSV Ajakirjanike Liidu aastapreemia. Aastatel 1973–1993 toimetas Helgi Erilaid Vikerraadios kultussaadet "Soovid, soovid, soovid", mida juhtis tema abikaasa Tõnis Erilaid. 
Aastast 1993 töötas ta Raadio 2-s, kus toimetas saatesarju "Koht päikese all" ja "Taevatrepp" ning hiljem Vikerraadios saatesarju "Tähtpäevatund", "Heli jälg ajas" ja "Aja jälg kivis". Sarja "Aja jälg kivis" põhjal on avaldatud mitmeid raamatuid (ka E-raamatuna). Vikerraadio kuulajad valisid 2015. aastal Helgi Erilaiu Eesti parimaks naishääleks. 
Erilaid on avaldanud aastast 1998 nädalalehes Eesti Ekspress rubriiki "Verstapost".
Isiklikku.
Helgi Erilaiu esimene abikaasa oli Enn Põldroos ja teine abikaasa Tõnis Erilaid. Tal on poeg Ekke-Kristian Erilaid.
Lembit Lauri

Lembit Lauri (kuni 14. veebruarini 1938 Lembit Lari; 20. juuni 1929 Tartu – 22. oktoober 2006) oli eesti raadioajakirjanik.
Elukäik.
Ta lõpetas 1948. aastal Tartu 1. Keskkooli ja 1953. aastal Tartu Riikliku Ülikooli õigusteaduskonna.
Töötas aastatel 1953–2006 Eesti Raadios kommentaatori, erikorrespondendi ja saatejuhina.
Toimetas ligi 30 aastat Eesti Raadio saatesarja "Kirjutamata memuaare", mille materjalidest jõudis eluajal avaldada ka mitmeköitelise ja suure kultuuriloolise väärtusega raamatu. Tema koostatud oli ka mitu aastat kestnud saatesari "Eesti sõduritund". Lisaks raadiotööle toimetas Lauri ajalooainelist Eesti Televisioonis saatesarja "Stoppkaader" ja kirjutas dokumentaalfilmidele stsenaariume. Teda peetakse üheks Eesti raadioreportaaži žanri rajajaks.
Raamatud.
Raamatusari on valik raadioajakirjaniku Lembit Lauri tehtud saadetest "Kirjutamata memuaare" Eesti Raadios. Koostaja on kaante vahele kogunud meie kaasaegsete, huvitava elusaatusega inimeste mälestused.
"Mälestuspudemeid Mauruse koolist; Saaremaalt Kanada kaudu Aasovi mere äärde; Punatähe ordeni kavaler kapten Vaga; Kaevurist kaevanduse direktoriks; Kui laudalatern autobussile teed näitas; Usutlev on akadeemik Naan; Purjepaadil pagulusse; Kunstiväärtusi päästmas; Sõjapäevikut lehitsedes; Teekonnalt läbi koonduslaagrite; Tagasivaateid professor Heino Lepiksonilt; See töö ei ole tühipaljas kõnelemine; Voldemar Sanderi mitu elu; Neljandat korda Antarktise mandril; Tallinna ekskavaatoriga troopikas" 
"Lennuväe päevapiltnik; Õiguse ajaloo "grand old man"; Viimane filmimeeste vanast kaardiväest; Kui Eesti laskurid võitsid Argentina karika; Toompealt Kadriorgu – mälestusi kahest lossist; Seitseteist aastat Siberis; Teenistuslehele kandmata ridu; Saatuslik maandumine; Nõukogude partisan, natsismi vang, Ameerika sõdur, GULAGi vang, eesti põllumees; Maestro noorusmaalt"
"Vabatahtlikuna Vabadussõtta; Vabadussõja meredessantidest lipu langetamiseni; Salaja töörahva paradiisi; Diplomaadi mälestusi; Kes mõistaks õigust; Vabariigiaegne Valga maavanem; Minu mees oli maavanem; Hirmuöö Soome lahel; Mikrofoniga Teises maailmasõjas; Mis sai kindralite autojuhist"
"Sisukord: Ilmasõjast Vabadussõtta; Kindral Sootsi vennanaine; Saatkonna autojuhi saladus; Sõtta ei jää ilmaski hiljaks; Kapral Pensioni ülemus; Ülekuulajast ülekuulatavaks; Surmasõlmi kolmes lennuväes; Unustage oma nimi; EV Välisministeeriumi teenistuses"
Linda Karin Ruus

Linda Karin Ruus (kuni 1934 Linda Karin Aruküll; 18. veebruar 1913 Narva – 28. juuni 1976 Tartu) oli eesti näitleja.
Aastal 1933 lõpetas ta Tartu Õpetajate Seminari ning aastal 1940 Tartu Riikliku Ülikooli õigusteaduskonna. Akadeemiliselt oli ta EYS Veljesto liige. 
Teise maailmasõja ajal oli ta aastatel 1941–1944 Nõukogude Liidu tagalas. Ta lõpetas 1948. aastal Moskva Lunatšarski-nimelise Riikliku Teatriinstituudi (GITIS) näitlejana. 
Ta töötas Endla teatris nii näitleja kui ka näitejuhina. Aastatel 1956–1972 töötas ta Eesti Televisioonis. 
Looming.
Tema oli üks Eesti Televisiooni kultuuritoimetusele ja Eesti teleteatrile alusepanijaid. Tema eestvedamisel hakati tegema saatesarja "Eesti teatrikunsti minevikuradadelt".
Isiklikku.
Ta oli abielus Neeme Ruusiga. Nende tütar on Ingrid Rüütel.
Hiljem oli abielus Ilmar Tammuriga. Nende tütar on Merike Lillenberg (neiupõlvenimega Ruus).
Ismail Omar Guelleh

Ismail Omar Guelleh (somaali keeles "Ismaaciil Cumar Geelle", araabia اسماعيل عُمر جليه; sündinud 27. novembril 1947 Dire Dawas) on Djibouti poliitik ja alates 1999. aastast riigi president.
Guelleh kasvas üles Issa hõimu Mamassan’i harus ning sai esmalt hariduse islami koolis. 1960. aastate lõpus siirdus ta Djiboutisse, kus asus tööle Prantsuse koloniaaladministratsioonis ja tõusis politseiuurijana esile. 1970. aastatel liitus ta iseseisvusliikumisega ning hiljem astus RPP parteisse, mille juhtkonda ta valiti 1987. aastal. Pärast Djibouti iseseisvumist 1977. aastal töötas ta presidendi kabineti juhina, tegeledes peamiselt sisejulgeoleku küsimustega.
Aastal 1999 valiti Guelleh Djibouti teiseks presidendiks. Ta on seejärel võitnud mitmed valimised ja olnud ametis pikka aega. Tema valitsemisperioodil on Djibouti muutunud strateegiliselt tähtsaks riigiks tänu oma sadamatele ja asukohale tähtsate mereteede läheduses. Samal ajal on tema võimu kritiseeritud poliitilise konkurentsi piiramise ja meediavabaduse kitsendamise tõttu.
Guelleh räägib mitut keelt, sealhulgas somaali, araabia, amhari, prantsuse, itaalia ja inglise keelt. Ta on abielus Kadra Mahamoud Haidiga ja neil on lapsed.
Frittkeraamika

Frittkeraamika on fritti sisaldav valgekspõlev madalkuumuskeraamika, kus fritti lisatakse põlemistemperatuuri alandamiseks. 
Frittkeraamikat valmistati eriti 12.–13. sajandil Pärsias Kāshānis ja Ravys.
Frittkeraamika on frittportselani eelkäija. 
Savisse kvartsliiva ja fritipulbri sissesegamisel saadud tihe valgeks põlev keraamiline mass oli küll madalamal temperatuuril põletatud kui Hiina portselan, kuid tänu klaasipuru sisaldusele küllaltki tihe ja portselani jäljendav. Läbikumavus saavutati nõudesse tehtavate aukudega, mis hiljem läbipaistva glasuuriga kattusid.
Idaotsa

Idaotsa on küla Harju maakonnas Viimsi vallas. Asub Prangli saare idaosas. Administratiivselt kuulub selle alla ka Aksi saar.
Külas asuvad Prangli Põhikool, rahvamaja ja kohalik pood.
Idaotsa külas asub laeval Eestirand pommitamise läbi hukkunute matmispaik (Eestiranna mälestuspaik).
Külas paikneb Prangli kagu tulepaak.
Küla kaguosa koos Aksi saarega jäävad Prangli maastikukaitseala territooriumile.
Lääneotsa

Lääneotsa on küla Harju maakonnas Viimsi vallas. Asub Prangli saare lääneosas. 
Külas asuvad Prangli kirik, kirikuaed ja muuseum.
Küla lääneosa jääb Prangli hoiuala territooriumile.
Naissaare

Naissaare oli küla Harju maakonnas Viimsi vallas, mis hõlmas kogu Naissaare saare territooriumi. Naissaare küla jagati 15. juulil 2011 kolmeks uueks külaks: Lõunaküla (Storbyn), Tagaküla (Bakbyn) ja Väikeheinamaa (Lillängin).
Anne Erm

Anne Erm (sündinud 4. septembril 1943 Rakveres) on eesti helilooja, muusikateadlane ja -ajakirjanik.
Õppis 1959. aastast Tallinna Muusikakoolis. Tallinna Muusikakooli lõpetas muusikateooria erialal ja jäi sinna viieks aastaks kaugõpperühma õpetajana tööle. 1963–1970 õppis Tallinna Konservatooriumis kompositsiooni erialal. Tema õppejõudude seas olid Villem Kapp ja Eugen Kapp.
Anne Erm on olnud Georg Otsa nimelise Tallinna Muusikakooli õppejõud. 1966–1972 laulis ansamblis Collage (ka ansambli nimi on tema idee).
1970. aastast töötab muusikatoimetajana Eesti Raadios, kus on ellu kutsunud hulga saatesarju: "Kerge muusika ABC", "Kerged variatsioonid", "Saagem tuttavaks", "Uusi heliplaate" jt.
1990 pani Anne Erm aluse Tallinna rahvusvahelisele festivalile "Jazzkaar" ning on tänini festivali peakorraldaja. Festivali peetakse tänapäeva Eesti muusikaelu visiitkaardiks.
1997. aastast alates korraldavad Erm ja tema meeskond ka festivali "Jõulujazz". Anne Erm on olnud Eesti Jazzliidu juht.
Looming.
Ermi enda sõnul koosneb tema looming paarist teatrimuusikast ja paarist naljaviluks kirjutatud estraadilaulust. Helilooja Ermi teostest on salvestatud vaid üks: "Sümfoniett".
Ta on kirjutanud arvukalt artikleid džässi ja levimuusika teemadel, samuti kahes trükis ja neljas keeles ilmunud raamatu "Polkast rokini: tänapäeva eesti levimuusika panoraam" (1984), mis räägib Eesti levimuusikast ja -muusikutest.
Lüsterkeraamika

Lüsterkeraamika on keraamika, mille puhul savi või portselani pinda katab osaliselt või täielikult lüster. Lüstri metalliläikega pind võib paista kuldne, vaskne või hõbedane ning seda võib esineda nõu või eseme servades, motiividel või üle kogu pinna. Lüsterpinnad võivad ka meenutada pärlmutrit, olla värvilised või läikida erinevates metallikvärvides. 
Jaotus.
Tehnoloogiliselt liigitatakse lüstrid oksüdatsioon- ja reduktsioonlüstriteks; reduktsioonlüstrites eristatakse ajalooliselt vanemat savipastameetodit ja glasuurisisest lüstrit.
Araabia lüster ehk savipastalüster.
Eelnevalt glasuuritud ja põletatud eseme pinnale kantakse õhuke kiht savipastat, mille hulka on segatud vase- ja/või hõbeda- ja/või vismutiühendeid. Ese põletatakse ning põletuse lõpus tehakse reduktsioon (tekitatakse hapnikuvaene keskkond), mille käigus hõbeda-, vase- ja vismutiosakesed ühinevad all oleva glasuuri osakestega. Pärast ahju ja eseme jahtumist hõõrutakse savipasta kiht esemelt maha ning selle alt jääb esemele lüsterpind. 
Tehnikat kasutati palju islamimaade keraamikas ja see võimaldab graafilisi, teravate kontuuridega pindu. Vanimad reduktsioonlüsterkeraamika näited on pärit 9. sajandist Bagdadist. Väga palju kasutati lüstrit keskajal Pärsias, Egiptuses, Hispaanias ja Itaalias. 
Savipastalüstri tehnikat kasutas palju 19. sajandi lõpus ja 20. sajandi alguses Suurbritannias, Arts and Craftsi liikumise oluline meister oli William De Morgan.
Glasuurisisene lüster.
Glasuurisiseselt teostatud lüstrid on pehmete värvide ja hele-tumeduste üleminekutega ning maaliliste pindadega. Lüstreid tekitavad komponendid (samad mis savipastalüstri puhul) segatakse kohe glasuuride hulka ning sulatatakse ühekordse põletuse käigus glasuuride sisse. Põletuse lõppfaasis tekitatakse ahjus tugevalt hapnikuvaene keskkond. Samuti võib lüstreid tekitavaid metalliühendeid lisada glasuuritud, kuid veel põletamata eseme pinnale. 
Glasuurisisene lüster muutus eriti populaarseks 19. sajandi teisel poolel, juugendstiili ajal. Palju lüsterglasuuridega keraamikat valmistati Ungaris Zsolnay Portselanimanufaktuuris. 
Glasuuripealne lüster.
Lüster kantakse glasuuritud ja põletatud eseme peale ja põletatakse umbes 800 °C hapnikurikkas keskkonnas, tänapäeval enamasti elektriahjus. Lüstrina kasutatakse ka nn vedelat kulda (12% kuld annab parema tulemuse kui lahjem). Vanimad säilinud näited pärinevad Pärsiast, kuid levinuks muutus tehnika 18. sajandil. Enamasti kasutati kuldamistehnikat näiteks Sèvres' ja Meisseni portselani puhul.
Lüster

Lüster on glasuuri osaliselt või täielikult kattev õhuke kile, mis annab glasuurile metalse vikerkaarevärviliselt särava pärlmutterhelgiga pealispinna. Lüstri koostises kasutatakse metallisooli (peamiselt kulla, hõbeda ja vase).
Lüster on kasutusel lüsterkeraamikas.
Lüstrid liigitatakse
Alliku (Saue)

Alliku on küla Harju maakonnas Saue vallas. 
Tõenäoliselt on küla nime saanud muinasasulakoha kirdeserval immitsevate allikate järgi.
Alliku küla piirneb Hüüru, Püha, Vanamõisa ja Koidu külaga ning Harku ja Laagri alevikuga.
Rahvastik.
31. mail 2012 muudeti Alliku küla piire – eraldati Koidu küla
ja pärast seda jäi Alliku külla 1145 elanikku (seisuga 1.05.2011). Viimastel aastatel on elanike arv pidevalt suurenenud: 1344 (1.01.2016), 1444 (1.01.2017) ja 1526 (1.01.2018).
Suuremad elamupiirkonnad on Alliku keskus, Karutiigi, Kotka ja Metsavahi. Arendamisel on Koru uuselamurajoon, teise nimega Veskimöldre 2.
Teed.
Alliku küla läbivad kõrvalmaanteed:
Majandus.
Esindatud on põllumajandus, ehitus, tootmine ja teenindus.
Alliku külas paiknevaid ettevõtteid:
Ajalugu.
Allikult on leitud muistsed asulakohad I aastatuhande II poolelt ja lähikülade endisaegne matmispaik. Küla piirest on leitud mitu kultusekivi, mis on kaitse alla võetud. Alliku ja Vanamõisa piiril asub Sõeru ohvriallikas.
Uurijad arvavad, et kohanimena on 20 adramaaga Lehmjat ("Lemethos") mainitud Taani hindamisraamatus 1241. aastal. Matthias Johann Eisen pakkus küla nimekujuks Lehmeta. Alliku või Allika küla nime ei ole Taani hindamisraamatus tuvastatud.
Ajalooliselt on Alliku territoorium kuulunud Harku mõisa, Vanamõisa ja Hüüru mõisale kuuluva Lehmja karjamõisa koosseisu. Sel ajal paiknes praeguse küla alal 2 küla: Allika küla kuulus Harku mõisale ja Lehmja küla Hüüru mõisale. Lehmja küla talud ei ole säilinud. Kui veel Rootsi ajal, 17. sajandi lõpul olid Allika ja Lehmja võrreldava suurusega külad, siis järgnenud Vene Keisririigi ajal Lehmja talud hävisid ja sinna rajati karjamõis. Küla kadumise põhjusteks olid tõenäoliselt 1695.–1697. aasta näljahäda ja katk Põhjasõja ajal, kui suri vastavalt 20 ja 80,3% (Harjumaal) elanikkonnast.
Alliku küla alal paiknevad mõned Peeter Suure merekindluse rajatised. Merekindluse raadiojaam asus Alliku–Laagri tee alguses aadressil Allika tee 13. Alates Eesti Vabariigi algusaegadest raadiojaama ei kasutatud, 1921–1974 töötas selles hoones Saue algkool.
Samuti on külas 3 väiksemat betoonpunkrit ning Põllu tee ääres üks rooduvarjend ja kahe ehitusjärku jäänud varjendi vundamendiaugud.
Nõukogude perioodil majandas Alliku külas Saue köögiviljakasvatuse näidissovhoos. Pärast Eesti taasiseseisvumist erastati endised sovhoosi üksused.
Loodus.
Alliku küla piire läbivad Vääna ja Pääsküla jõgi.
Suurema ala küla territooriumist hõlmavad põllud ja elamukrundid. Metsane on ala, mis jääb Koidu küla ning Vääna ja Pääsküla jõe vahele.
Kaitsealustest liikidest esineb harilik hink (III kategooria), teelehe-mosaiikliblikas (III kategooria).
Alliku ja Vanamõisa piiril on Sõeruallikas.
Aila

Aila on küla Harju maakonnas Saue vallas.
Küla põhjaosa ulatub Tallinna ringteeni ning loodenurk piirneb Tallinna–Keila raudteelõiguga. Edelanurk piirneb Keila jõega.
Küla territooriumile jääb kaks arheoloogiamälestiseks arvatud kultusekivi.
Hüüru

Hüüru on küla Harju maakonnas Saue vallas, Tallinna–Paldiski tee ääres. 
Varasemad nimekujud: "Hyrenkylle" (1535), "Hürküll" (1684), "Hüür", "Hüüro" (1732)
Külas asusid Hüüru mõis ja Laabi karjamõis.
Välislingid.
﻿*Ivi Tomingas: HÜÜRU KÜLA 760, ettekanne 2001. aastal küla juubeliüritusel
Väljatugevus

Väljatugevus on füüsikaline suurus, millega iseloomustatakse vektorvälju, nagu seda on elektriväli, magnetväli ja gravitatsiooniväli. Nende väljade tugevust määratletakse kui jõudu, mida väli avaldab proovikehale (idealiseeritud kehale, mis ise ei mõjuta uuritavat välja). 
Väljatugevuse mõistet kasutatakse samuti füüsika nelja põhijõu kirjeldamisel (vt Fundamentaalne vastastikmõju). 
Elektrivälja tugevus.
Kui kehale laenguga formula_1 mõjub jõud formula_2, siis valitseb selles kohas väljatugevus
formula_3.
Elektrivälja tugevust võib väljendada ühikutes njuuton (formula_4) kuloni (formula_5) kohta või ka volt (formula_6) meetri (formula_7) kohta:
formula_8.
Väljatugevus magnetvälja korral.
Magnetvälja kirjeldamisel on ajalooliselt välja kujunenud nimetus magnetvälja tugevus (tähis formula_9, ühik A/m), mis aga ei väljenda väljatugevust selle üldises tähenduses. Tegelikult on elektrilise väljatugevuse formula_10 analoog magnetiline induktsioon formula_11. 
Magnetinduktsiooni formula_11 defineeritakse kui Lorentzi jõudu formula_2, mida magnetväli avaldab selles väljas kiirusega formula_14 liikuvale laengule formula_1:
formula_16.
Magnetinduktsiooni formula_11 mõõtühik on tesla (tähis T):
formula_18.
Gravitatsioonivälja tugevus.
Gravitatsioonivälja tugevus formula_19 on vektorsuurus, mis väljendab välja punktis asetsevale proovimassile mõjuvat jõudu massiühiku kohta:
formula_20,
kus formula_2 on proovimassile mõjuv tõmbejõud ja formula_22 on proovikeha mass.
Gravitatsioonivälja tugevus antud kohas on teatud tingimustel sama mis raskuskiirendus selles kohas. 
Gravitatsioonivälja tugevuse mõõtühiku võib esitada samal kujul kui raskuskiirenduse jaoks (meeter sekund ruudus kohta) või nagu jõuvälja jaoks (njuuton kilogrammi kohta):
formula_23.
Jõgisoo (Saue)

Jõgisoo on küla Harju maakonnas Saue vallas. Külas asus Jõgisoo mõis.
Külas asub Saue postijaama peahoone, mis on arvele võetud kultuurimälestisena.
Kiia

Kiia on küla Harju maakonnas Saue vallas. 
Külas asus Peetri mõis, Vääna mõisa kõrvalmõis.
Külas tegutses Vääna-Posti kõrts "Kuldne Päike", mille praegu varemetes hoone on arvele võetud kultuurimälestisena.
Varem Peetri mõisa juures asunud Peetri küla järgi on nime saanud Kukruse lademe Peetri kihistik.
Koppelmaa

Koppelmaa on küla Harju maakonnas Saue vallas. Külas asusid Voore mõis ja Koppelmaa poolmõis.
Maidla (Saue)

Maidla on küla Harju maakonnas Saue vallas. Külas asus Maidla mõis.
Pällu (Saue)

Pällu on küla Harju maakonnas Saue vallas. Külas asus Pällu karjamõis.
Pärinurme

Pärinurme on küla Harju maakonnas Saue valla lõunapiiril. Küla maadele jäävad Vaharu soo ja järv, mis on küll väike, kuid ometi kogu valla suurim.
Püha (Saue)

Püha (ka Pühaküla) on küla Harju maakonnas Saue vallas.
Tagametsa

Tagametsa on küla Harju maakonnas Saue vallas.
Küla läbib Tallinna–Pärnu–Ikla maantee. Küla kirdepiir jookseb mööda Ääsmäe–Hageri teed ja loodepiir mööda Ääsmäe–Kernu teed.
Külas asus Lipi ("Lippi") karjamõis.
Loodus.
Külas asuvad kaks Tagametsa looduskaitseala kolmest lahustükist. Küla kagunurka ulatub osaliselt ka Lümandu maastikukaitseala.
Tagametsa territooriumile jäävad Vaheru järv ja Esku allikas.
Küla lõunaosa läbib Vasalemma jõgi.
Valingu

Valingu on küla Harju maakonnas Saue vallas.
Valingu piirneb Keilaga ning küla keskus asub Keilast ligi 3 kilomeetrit idas. Küla läänepiir jookseb mööda Keila jõge.
Küla põhjaosa läbib Tallinna–Keila raudtee, millel on Valingu raudteepeatus. 
Külas asub Valingu hiidrahn. Sellest paar kilomeetrit eemal üle raudtee, Harku vallas asub Korvi kalmistu.
Küla territooriumile jääb kolm arheoloogiamälestiseks arvatud kultusekivi ja üks asulakoht.
Külas tegutses Valingu mõis. Suurem osa hooneid on tänapäevaks hävinud või tugevasti ümber ehitatud.
Vanamõisa (Saue)

Vanamõisa on küla Harju maakonnas Saue vallas. Külas asus Vanamõisa mõis.
Küla läbivad Alliku–Laagri, Hüüru–Alliku–Saue ja Tutermaa–Vanamõisa tee.
Nüüdisajal asub Vanamõisas üks Eesti suuremaid karavaniparke ja Vanamõisa vabaõhukeskus.
Küla territooriumile plaanitakse kinnisvaraarendust, kuhu tuleks 1200 korterit.
Vatsla

Vatsla on küla Harju maakonnas Saue vallas. 5 kilomeetri kaugusel Tallinnast.
Statistikaameti andmetel oli 2011. aastal Vatslas 371 elanikku.
Küla läbiva Vatsla tee algusse jääb suvilarajoon, kus suvilad on ehitatud ajapikku ümber elumajadeks. Suvilarajoonist vasakule keerava Kodasema tee äärde jääb lisaks endistele suvilatele ka uuselamurajoon. Vatsla tee lõpu piirkonnas asub miljööväärtuslik vana Vatsla küla oma talude ja kiviaedadega. 
Vatsla külas tegutseb kaks suuremat loomakasvatajat, kes ümberkaudseid karja- ja heinamaid hooldavad seal loomi karjatades või neile sööta tehes. 
Vatsla külas ärihooned puuduvad, põhjaosas on mõned logistikaettevõtted. 
Ajalugu.
Esimesed inimesed tegutsesid sealsetel aladel 14. sajandist. Lähiminevikus pole küla ajaloos suuri sündmusi olnud. Kuigi küla alad kuuluvad Saue valla alla, oli veel 1935 aastal Vatsla osa Harku vallast. 
Ligi 50 aastat tagasi läbis küla ka raudtee, mis oli rajatud Paldiski ja Tallinna vahel liiklemiseks. Külas oli puidust jaamahoone, millest enam pole midagi säilinud. 
Asukoht.
Vatsla küla asub mööda Harku–Rannamõisa teed Tabasalu ja Harku vahel. Küla ümbritsevad peamiselt karjamaad ja mets. Osa Vatsla küla piirist kulgeb mööda Vääna jõge. Küla lähedal, kohe Harku–Rannamõisa kõrval on lastehoid endises Harku hooldekodu hoones. Vatslast põhja jääb ka Harku karjäär. 
Transport.
Vatsla küla läbivad kaks suuremat teed: Vatsla tee ja Kodasema tee.
Küla läbivad ka ühistranspordibussid 111 ja 111A. Kohe küla lähedal Paldiski maantee ääres on ka Harku bussipeatus, mida läbivad bussid 107, 111, 118, 136, 145, 146, 148, 149 ja 712. Hommikul ja päeval läbib küla ka koolibuss, mis suundub Tabasalu ja Pääskula poole.
Ääsmäe

Ääsmäe on küla Harju maakonnas Saue vallas.
Küla läänepiiril asub Tallinna–Pärnu maantee ja sealt saab Ääsmäe liiklussõlmes alguse Ääsmäe–Haapsalu–Rohuküla maantee ja Ääsmäe–Kernu tee. Ääsmäel asuva bussipeatuse nimi on Harutee. Küla läbib Ääsmäe–Hageri tee, Ääsmäe mõisa tee, Ääsmäe tee ja Ääsmäe traktoritee.
Külas asus Ääsmäe mõisa keskus. 1921. aastal asus peahoonesse kool, mis tegutses seal 1988. aastani. Tänapäeval on mõisakeskus eravalduses.
Küla oli Ääsmäe sovhoosi keskasula.
Alates 1924. aastast tegutseb külas Ääsmäe raamatukogu.
Külas tegutseb Ääsmäe põhikool.
Külas asuvas Ääsmäe rabas kaevandatakse turvast.
Krügeri rahvuspark

Krügeri rahvuspark asub Lõuna-Aafrika Vabariigi kirdeosas Mpumalanga ja Limpopo provintsis. Esmane park rajati sinna juba 1898. aastal ning nimetati hiljem LAVi presidendi Paul Krügeri järgi. 
Looduskaitseala suurus on 18 989 ruutkilomeetrit – see on nii suur, et selle põhjalikuks läbimiseks läheks vähemalt kolm päeva. Igal aastal käib seal üle 1,3 miljoni külastaja. 
Rahvuspargis on 336 liiki puid, seal elab 49 liiki kalu, 34 liiki kahepaikseid, 114 liiki roomajaid, 507 liiki linde ja 147 liiki imetajaid. Suurimaks vaatamisväärsuseks peetakse “suurt viisikut”: lõvi, leopard, elevant, pühvel ja ninasarvik.
Raskusjõud

Raskusjõud on Maa (või mõne muu suure taevakeha) poolt selle läheduses paiknevale palju väiksemale kehale avaldatav gravitatsioonijõud. 
Raskusjõud Maa gravitatsiooniväljas on vektoriaalne suurus, mis 
avaldub raskuskiirenduse (mis võrdub gravitatsioonivälja tugevusega) formula_1 ja keha massi "m" korrutisena:
formula_2. Nii Maa kui ka muude suurte taevakehade puhul võib nende massi jaotus lugeda ligilähedaselt tsentraalsümmeetriliseks. Sel eeldusel järeldub valem formula_1 jaoks kaugusel formula_4 planeedi masskeskmest otseselt Newtoni gravitatsiooniteooria põhivalemist:
 formula_5.
Siin on formula_6 taevakeha mass (Maa korral formula_7) ja formula_8 on gravitatsioonikonstant. 
Maa pinnal (formula_9) on raskuskiirenduse mooduli väärtus formula_10.
Gravitatsioonijõud

Gravitatsioonijõud on jõud, mille kaudu avaldub gravitatsiooni nähtus. Gravitatsioonijõud avaldub kehade vastastikuse tõmbumisena.
Gravitatsioonijõud mõjub kehade massikeskmeid ühendava sirge sihil ning tõmbab neid teineteise poole. Jõu arvväärtus kahe keha vahel on 
formula_1
kus "m1" ja "m2" on kehade massid, "r" nende massikeskmete vaheline kaugus ja "G" gravitatsioonikonstant.
Kassimov

Kassimov on linn Venemaal Rjazani oblastis, Kassimovi rajooni keskus. Asub Oka jõe vasakul kaldal.
Kassimov asutati Juri Dolgoruki poolt 1152. aastal Vladimiri-Suzdali vürstiriigi piirikindlusena. Ala põliselanikeks olid soomeugrilased meštšeralased.
Aastatel 1452–1681 oli linn Kassimovi khaaniriigi pealinn.
Raasiku

Raasiku on alevik Harju maakonnas Raasiku vallas Jõelähtme jõe ääres.
2021. aasta rahvaloenduse andmetel oli Raasikul 1399 elanikku, neist eestlasi 1292 (92,5%).
2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Raasikul 1210 elanikku, neist eestlasi 1120 (92,6%).
Raasikul on põhikool (asutatud köstrikoolina 1717), Raasiku Rahvamaja, ambulatoorium, apteek, lasteaed Oravake, Raasiku raamatukogu, Raasiku spordihoone. Asulas on kaks kauplust (Raasiku Konsum ja Raasiku Meierei pood) ning kohalikest ettevõtetest on suurimad vabrik Mistra-Autex AS (autovaibad, seinakatted) ning katsetehas Raasiku Elekter AS (elektriseadmed, metallitooted).
Raasikul asub Harju-Jaani Ristija Johannese kirik (nüüdne hoone ehitatud 1863, vanast kabelist on säilinud vundament), kirikuaed, Raasiku uus kalmistu, Raasiku vana kalmistu ning mõisapark.
Raasikul lõikuvad Tallinna-Tapa raudteeliin ja Aruvalla–Jägala tee, millest hargnevad kohalikud teed Kostiverre, Kehrasse, Anijasse ja Aruarru.
Ajalugu.
Asula tekkis 19. sajandil Raasiku raudteejaama ümbrusse. Asula on nime saanud Raasiku mõisa järgi, mida on esimest korda mainitud 1497 (Rasseke) ning mis rajati Kaemla (Keamol) küla asemele ja kuulus keskajal Padise kloostrile.
Tegelikult paikneb asula Raasiku mõisast 1565. aastal eraldatud endise Kambi mõisa maadel.
1860. aastal asuti ehitama uut kirikut. Ehitustööd kestsid ühtekokku neli aastat (1860–1863). 
Ühistransport.
Bussid.
Raasikul asub 4 bussipeatust: Raasiku ja Võidu (Jägala maantee ääres), Raasiku Side (endise sidejaoskonna juures) ning Rahvamaja (kultuurimaja juures).
Raudtee.
Raasiku raudteejaam rajati 1870.
Raasikult sõidavad läbi elektrirongid, diiselrongid (kiirrongid ei peatu) ja Tallinna–Moskva–Tallinna rong (ei peatu). Päevas sõidab Raasikult läbi 30 reisirongi.
Raasiku jaamas on kaks kõrget, 210 meetri pikkust ooteplatvormi. Raasiku kahekorruseline puidust jaamahoone oli ehitatud tüüpprojekti järgi. 2000 jaamahoone lammutati, kuid abihooned ja veetorn on säilinud.
Polaarinertsimoment

Polaarinertsimoment näitab keha inertsi väändel. 
Polaarinertsimomendi teadmine on vajalik väändemomendi ja pöördemomendi arvutustes.
Matemaatiline valem.
formula_1
Vārdhamāna Mahāvīra

Vārdhamāna Mahāvīra ('vägev kangelane'), elas umbes 599 – 527 eKr. Ta sündis Gangese madalikul kšatrijana. Ajaloolased paigutavad tema surma umbes aastasse 425 eKr. Mahāvīra elu ja õpetused on üles tähendatud džainistlikes pühakirjades. 
Džainismis on Vārdhamāna Mahāvīra 24. ja viimane tirthankara ('vabanenu'). Tema loodud on džainismi religioosne organisatsiooniline struktuur, mis on muutumatuna püsinud 2500 aastat.
Inertsimoment

Inertsimoment on massiga analoogne suurus pöördliikumise puhul fikseeritud telje ümber. Inertsimoment iseloomustab absoluutselt jäiga keha inertsi pöörlemiskiiruse muutmise suhtes. Selle roll pöörlemise dünaamika kirjeldamisel on sama, mis tavalisel massil kulgliikumise dünaamika kirjeldamisel.
Inertsimomendi tähis on formula_1 ja mõõtühik [kilogramm korda meeter ruudus (kg·m²).
Punktmasside süsteemi inertsimoment avaldub kujul
 formula_2,
kus formula_3 on punktmassi formula_4 kaugus pöörlemisteljest. Pideva massijaotusega keha puhul asendub summa integraaliga
 formula_5,
kus formula_6 on keha tihedus, formula_7 on ruumalaelement ja integreerimine toimub üle kogu keha ruumala.
Kaksikpendel

Kaksikpendel on pendel, mis koosneb kahest vardast, kusjuures need vardad on omavahel ühendatud hõõrdevaba liigendiga.
Välislingid.
Reaalse kaksikpendli video
Üüriline

"Üüriline" (originaalpealkiri "L'Incruste") on 2004. aasta Prantsuse noortekomöödiafilm. Filmi lavastasid ja stsenaariumi kirjutasid Alexandre Castagnetti ja Corentin Julius.
Vaimude maja (film)

"Vaimude maja" (originaalpealkiri "The House of the Spirits") on USA draamafilm, mis valmis 1993. aastal. Filmi aluseks on Isabel Allende romaan "La Casa De Los Espíritus" (eesti keeles "Vaimude maja").
Tagasiteed ei ole (1994)

"Tagasiteed ei ole" (originaalpealkiri "Point of No Return") on Austraalia triller aastast 1994. 
Filmi lavastas Vincent Monton.
Magu

Magu (ladina keeles "ventriculus", "gaster") on paljudel loomadel seedeelundkonna elund. 
Magu on selgroogsetel, okasnahksetel, putukatel ja molluskitel. 
Magu võib olla kas ühe- või mitmekambriline. 
Mao areng, anatoomia, morfoloogia, histoloogia ja patoloogia võivad erineda nii liigiti, indiviiditi kui ka arenguastmeti.
Roomajatel.
Madudel.
Madudel liigub alla neelatud saakloom söögitorust piklikku makku. Mao maosein on väga lihaseline ja venimisvõimeline. Madude maos toimub seedimine. Madude 
mao limaskestas on hulgaliselt näärmeid, need eritavad ensüüme, vesinikkloriidhapet ja lima. Mao tagumisim osa moodustab maolukuti. 
Uuritud maoliikide mao happesus seedimise ajal on 1,5 kuni 4 pH-d ja kui toit liigub edasi soolestikku tõuseb pH 7–7,5-ni.
Imetajatel.
Inimestel.
Inimestel on magu söögitoru ja soolestiku vahel paiknev seedekanali kotjas laienenud osa, mis toimib reservuaari ja toidu annustajana. Inimeste magu on ühekambriline. 
Maos toimub maoseina krüptide epiteeli ja maonäärmete eritatava maomahla toimel allaneelatud toidu ja jookide seedimine- toitainete nii mehaaniline kui keemiline lagundamine. Magu on venimisvõimeline, mao maht võib olla 1,5 – 4 liitrit. 
Söögitoru ja magu ühendab maolävis ("cardia"). Maolävisest vasakul paiknev ülespoole ulatuv osa on maopõhi ("fundus ventriculi"). Maokeha ("corpus ventriculi") moodustab suurema osa maost ja see kitseneb lukutiosaks ("pars pylorica"). Mao lukutiosal eristatakse lukutikanalit ("canalis pyloricus") ja lukutikoobast ("antrum pyloricum"). Maost liiguvad toitained pärast lagundamist läbi maolukuti ("pylorus") peensoolde.
Maosein.
Maosein ("paries ventriculi") koosneb väljast sissepoole seroos-, lihas- ja limaskestast. Mao lihaskest on paiguti kolmekihiline: piki-, ring- ja põikilihaskiht. 
Mao limaskest ("tunica mucosa gastris") on tühja mao korral pikikurruline, täitudes aga kurrud kaovad. Mao limaskestas on hulgaliselt näärmeid. Maonäärmetel eristatakse peamiselt kolme tüüpi rakke: pearakud- eritavad ensüüme, katterakud - komplekteerivad vesinikkloriidhapet ja kõrvalrakud - komplekteerivad lima.
Mao motoorika.
Mao seinad liiguvad pidevalt, mao elektriliseks põhirütmiks loetakse iga 20 sekundi järel tekkivat impulssi. Impulsile võib järgneda kontraktsioon.
Mao lihased toimivad automaatselt. 
Terminoloogia.
Magu on kantud rahvusvahelisse inimese anatoomia standardisse Terminologia Anatomica ja inimese tsütoloogia ja histoloogia standardsõnavarasse Terminologia Histologica.
Patoloogia.
Inimestel seostatakse maoga mitmeid haiguslikke seisundeid, nagu gastroösofageaalne refluks, düspepsia, maohaavandid ja -põletikud, mao endokriinsed kasvajad ja maovähk.
Kordeballett (film)

"Kordeballett" (originaalpealkiri "A Chorus Line") on 1985. aasta muusikalfilm, mis põhineb muusikalil "Kordeballett". 
Filmi stsenaariumi kirjutas Arnold Schulman, lavastas Richard Attenborough.
Peaosi mängivad Michael Douglas ja Alyson Reed, teiste osatäitjate seas on Michael Belvis, Yamil Borges, Jan Gan Boyd ja Sharon Brown.
Õnnekütid (film 1971)

"Õnnekütid" on 1971. aastal Nõukogude Liidus Mosfilmi filmistuudios valminud komöödia.
Filmi lavastas Aleksandr Serõi.
Sisu.
Kesk-Aasias leitakse arheoloogilistel väljakaevamistel Aleksander Suure kiiver. Selle varastavad kolm kurjategijat - liider San Sanõtš Belõi, hüüdnimega Dotsent (Jevgeni Leonov), Gavrila Šeremetjev (Georgi Vitsin) ja Fedja Jermakov (Saveli Kramarov).
Moskvas jõuab Dotsent kiivri ära peita, enne kui kurjategijad vahistatakse nende peidukohas Moskva oblasti suvilas. Dotsent saadetakse vanglasse Moskva lähedal, kuid kaasosalised saadetakse teise vanglasse Kesk-Aasias. Moskvas näeb ekspeditsiooni juht, professor Maltsev (Erast Garin), bussis meest, kes on Dotsendiga äravahetamiseni sarnane (Leonov topeltosas). Selgub, et see mees on lasteaiakasvataja Jevgeni Troškin. Kiivri leidmiseks saadetakse Troškin tätoveerituna ja parukaga Kesk-Aasiasse vanglasse, kus ta kehastab Dotsenti, teeseldes, et lõi pea ära ja unustas ära, kuhu ta kiivri peitis. Kuid Dotsendi kaasosalised ei tea kiivri peidukohast midagi, mispeale miilits otsustab korraldada neile paakautoga valepõgenemise.
Kui Troškin, Gavrila ja Fedja põgenevad, eksivad nad ära ja lähevad hoopis tsemendiveoki tsisterni, mis seejärel täidetakse tsemendiga. Lisaks selgub, et nendega koos on põgenenud ka Vasja Alibabajevitš (Radner Muratov). Põgenemisel saavad nende riided tsemendiseks ja nad satuvad valesse linna. Troškin saab öötöö kohalikus lasteaias, kuhu nad lähevad radiaatoreid tassima, ja saavad 20 rubla. Järgmisel päeval jõuab Troškin lõpuks Maltsevi ja miilitsa juurde, kes annavad neile uued riided ja lammutamisele määratud maja Moskvas.
Moskvas asuvad Troškin, Gavrila ja Fedja kiivrit otsima, külastades Dotsendi kontakte. Samal ajal aga põletab Vasja priimusega maja maha, mispeale kurjategijad kolivad edasi Maltsevi suvilasse. Ühel päeval aga kutsutakse Troškin miilitsasse tagasi ja palutakse tal operatsioon katkestada, kuna Dotsent on vanglast põgenenud. Troškin otsustab aga jätkata, kuna on tulemas uusaastaöö. Ta annab Gavrilale kirja tema perelt, mispeale Gavrila poob end üles, kuid arst suudab ta päästa. Kurjategijad kardavad, et arst võib nad üles anda, kuid Troškin väidab, et ta mõrvas arsti. Gavrila, Fedja ja Vasja otsustavad end miilitsale üles anda, ning seovad Troškini kinni. Siis aga meenub Fedjale dialoog Dotsendiga enne vahistamist, kui Dotsent ütles, et ta käis kalal ja küsis Fedjalt, et kas ta ujuda oskab. Nad järeldavad, et Dotsent peitis kiivri jääauku ja lähevad sinna. Sinna tuleb kohale aga tõeline Dotsent, kes käseb neil sukelduda ja saab kiivri endale. Kuid siis jõuab kohale Troškin, kelle päästis Maltsevi tütar (Natalja Fatejeva), kes oli just suvilasse tulnud. Troškin ja Dotsent võitlevad. Dotsent tõmbab välja püstoli, kuid enne, kui ta tulistada jõuab, löövad Gavrila, Fedja ja Vasja talle aeruga pähe, ning siis ka Troškinile. Miilits jõuab kohale ja vahistab Dotsendi. Kui miilitsa Volgad lahkuvad, imestavad Gavrila, Fedja ja Vasja, et neid ei vahistatud. Siis jääb üks auto seisma ja Troškin tuleb autost välja, nüüd juba parukata. Hirmust "Juba paljaks aetud!" jookseb kolmik minema, Troškin jookseb neile järele.
Kõikjal on taevas

"Kõikjal on taevas" on 1966. aastal valminud Nõukogude Liidu mängufilm.
55 päeva Pekingis

"55 päeva Pekingis" on 1963. aasta USA ajalooline draamafilm.
Süžee.
Filmi tegevus toimub Hiinas 1900. aastal Bokserite ülestõusu ajal, mil ülestõusnud piirasid Pekingis välisriikide saatkondade linnaosa.
Kuldne karikas (film)

"Kuldne karikas" (originaalpealkiri "The Golden Bowl") on filmistuudio Merchant Ivory Productions film, mis põhineb Henry Jamesi romaanil "Kuldne karikas".
Altküla (Jõhvi)

Altküla on küla Ida-Viru maakonnas Jõhvi vallas.
2025. aastani kuulus küla Toila valla koosseisu.
Konju

Konju on küla Ida-Viru maakonnas Jõhvi vallas. 
2025. aastani kuulus küla Toila valla koosseisu.
Martsa

Martsa on küla Ida-Viru maakonnas Jõhvi vallas. 
2011. aasta rahvaloenduse andmeil elas külas 29 inimest.
Kirjalikes allikais on küla esmamainitud 1538. aastal.
19. sajandi teisel poolel hakkas Toila suvituskohaks kujunemine ja see hoogustus eriti pärast Tallinna–Peterburi raudteeliikluse avamist aastal 1870. Männiku küla juurde praeguse Pika tänava äärde hakkasid selle küla ja Toila-Altküla-Martsa peremehed ehitama suvilaid.
Põhja-Eesti paekallas oli esimese eesti geoloogiprofessori Hendrik Bekkeri (1891–1925) uurimisteema. Oma 1919. aastal ilmunud populaarteaduslikus ülevaates "Paeseina profiil Martsal" kirjutas ta: "Ja see värvide mitmekesisus üksikuis kihijärkudes: all rohekas-sinine savi, siis roostekarva ja valged liivakivid, umbra karva tumeviolett läikega tahvelkivi ja rohekad, sinikas-hallid ja hallikas-kollased lubjakihid; siia juurde veel lopsakalt kasvavad õige mitmekesised lehtpuud ja põõsad – see kõik kokku loob pildi, mille sarnast me kusagil mujal oma kodumaal ei leia."
2025. aastani kuulus küla Toila valla koosseisu.
Tuntumad Martsa küla elanikud on Margus Paalo ja Aleksandr Apolinsky.
Päite

Päite on küla Ida-Viru maakonnas Jõhvi vallas.
2025. aastani kuulus küla Toila valla koosseisu.
Osa küla territooriumi asetseb Päite maastikukaitsealal.
Küla järgi on nime saanud Billingeni lademe Päite kihistik.
Pühajõe

Pühajõe on küla Ida-Viru maakonnas Jõhvi vallas Pühajõe jõe ääres.
2025. aastani kuulus küla Toila valla koosseisu.
Küla põhjaosa jääb Soome lahe äärde. Lõunaosa läbivad Tallinna–Narva maantee ja Tallinna–Narva raudtee.
Külas asub Aluoja puhkekeskus. 
Ajalugu.
Küla on esmamainitud Taani hindamisraamatus 1241. aastal nimega "Pühhajöggi".
Pühajõe kirik ehitati aastal 1467. Kivikirikut hakati rajama 1836. aastal.
1700. aastal peeti küla juures Pühajõe lahing.
Külas asus Pühajõe mõisa keskus. 1897. aastal ostis Vene suurkaupmees Grigori Jelissejev mõisa, selle karjamõisa ja kahe talu maad (u 140 hektarit), et rajada sinna endale loss, mida nimetati ka omaniku järgi Jelissejevi lossiks. 1934. aastal ostsid Eesti tööstusringkonnad lossikompleksi Jelissejevilt 100 000 krooni eest ja kinkisid Eesti riigile. Oru lossi renoveerimistööd kestsid 1936. aastani ja see võeti kasutusele Eesti riigipea suveresidentsina. 1940. aasta juunipöörde järel hakati lossi laastama ning 13. augustil 1941 süütasid taganevad punaarmeelased lossi. 1944. aastal lasid Saksa väed õhku varemed, kus asus miiniladu.
Loodus.
Külas asuvad Pühajõe ohvrikivi ja Oru lossipargi kivi. Küla territooriumile jäävad Aluoja joastik ja Aluoja allikad Mägara oja alamjooksul.
Oru pargi maastikukaitseala jääb pooleldi Pühajõe külla ja pooleldi Toila alevikku.
Jõe alamjooksu kaitstakse Pühajõe hoiuala koosseisus.
Kultuurimälestised.
Külas on tähelepanuväärne Kohvimäe talu, mille elamu ja ait-laut on nimetatud kultuurimälestisteks.
Küla lääneosas Tallinna–Narva maantee ja Pühajõe juures asub Hugo Jürgensoni mälestussammas.
Kunstimälestisteks on arvatud kaks graniidist karuskulptuuri Oru pargi sissepääsu juures, mille on loonud Hermann Halliste.
Arheoloogiamälestiseks on kiriku juures asuv kalmistu.
Uikala

Uikala on küla Ida-Viru maakonnas Jõhvi vallas.
2025. aastani kuulus küla Toila valla koosseisu.
Vaivina

 
Vaivina on küla Ida-Viru maakonnas Jõhvi vallas. 
2025. aastani kuulus küla Toila valla koosseisu.