Eesti loodus

"See artikkel räägib Eesti loodusest koos siinse kliima, maastiku ja veestikuga, siinsetest pinnavormidest ning elusloodusest ja ka selle kõige kaitseks tehtavatest pingutustest."
Eesti asub Ida-Euroopa lauskmaal, Läänemeri rannikul ning on valdavalt madal ja tasane ala. Eesti maastikud liigitatakse pinnamoe, mullastiku, veestiku ja taimestiku erinevuste põhjal kolmeks allprovintsiks: Madal-Eesti, Kõrg-Eesti ja Peipsi nõgu.
Valitseb üleminekuline parasvöötme kliima, mis on suurel määral põhjustatud Põhja-Atlandi hoovusest, Läänemerest ja asendist. Aastane sademete hulk ületab auramist, mistõttu on siin palju jõgesid, järvi, soid ja allikaid.
Eesti on metsarikas riik, metsaga on kaetud natuke üle poole maismaast. Väga levinud maastikuosa on ka soo, mille osatähtsus suhtarvuna territooriumi pindalasse on maailma suurimaid. Oluline, kuid kiirelt kaduv väärtus on pärandkooslused ehk pool-looduslikud kooslused, mis on kujunenud mõõduka inimmõju tulemusel ja mis paistavad silma liigirikkuse poolest.
Eesti loomastikus on teada 64 liiki imetajaid, 329 liiki linde, 65 liiki kalu, 11 liiki kahepaikseid, ligi 15 000 liiki putukaid ja 3500 liiki muid selgrootuid. Eesti taimestikus on teada 1441 soontaime liiki (koos alamliikidega 1538), 600 liiki samblaid ning üle 2500 vetikaliigi ja 680 liigi samblikke.
Kliima.
Eestis valitseb mandrilise ja merelise kliima üleminekuline paraskliima. Eestiga on Lääne-Euroopas samal laiusel Kesk-Rootsi ja Šotimaa põhjaosa. Põhja-Ameerikas läbib Eesti keskmine laiuskraad Labradori poolsaart ja Alaska lõunarannikut. Atlandi ookeani ja Põhja-Atlandi hoovuse mõju tõttu on Eesti ilmastik märksa pehmem samadel laiuskraadidel esinevast mandrilisest kliimast.
Rannikualadel ja saartel on kliima pehmem kui sisemaal. Õhutemperatuuri piirkondlik erinevus on põhjustatud eeskätt Läänemerest, mis hoiab rannikualad sisemaast talviti soojemana ning suviti jahedamana. Mere lähedus mõjutab ka kevade ning sügise saabumist. Sisemaa soojeneb kevadel ja jahtub sügisel merest palju kiiremini. Jaanuari keskmine õhutemperatuur on Kesk- ja Ida-Eestis −3,9...–4,7 °C, Lääne-Eesti saartel aga −0,3...–1,7 °C. Piirkondlikud erinevused vähenevad suve saabudes. Juuli keskmine õhutemperatuur on üle Eesti vahemikus 17,2...18,4 °C.
Kogu Eesti aasta keskmine õhutemperatuur on aastate 1991 kuni 2020 keskmisena 6,4 °C olles paikkonniti kõige kõrgem saartel ja kõige madalam Kirde-Eestis. Kõige külmem kuu on enamasti veebruar, mil keskmine õhutemperatuur on −3,8 °C. Talvekuude keskmine õhutemperatuur on −1,0...–3,8 °C. Kõige soojem kuu on juuli, mil keskmine õhutemperatuur on +18 °C. Juunist septembrini on keskmine õhutemperatuur 15...18 °C. Õhutemperatuur kõigub küllaltki tihti, olles mõnikord keskmisest kõrgem või madalam.
Kõrgeim õhutemperatuur (35,6 °C) on mõõdetud 11. augustil 1992 Võrus; madalaim (−43,5 °C) aga 17. jaanuaril 1940 Jõgeval. Seal on olnud 1942. aastal ka madalaim aasta keskmine õhutemperatuur (1,6 °C). Kõrgeim aasta keskmine õhutemperatuur (9,6 °C) on olnud 2020. aastal Vilsandil.
Üldine taimekasvuperiood (õhutemperatuur püsivalt üle 5 kraadi) vältas Eestis aastate 1965-2018 keskmisena 203–179 päeva. Lühim on periood Eesti kirdeosas ja Pandivere kõrgustikul (alla 180 päeva) ning pikim Lõuna- Eestis ja saartel (190–203 päeva).
Kliima soojenemise tõttu on nimetatud periood viimastel aastatel pikenenud, kõige rohkem läänerannikul, samuti Lõuna-Eestis.
Sademete hulk ületab aurumise. Aasta keskmine sademete hulk on 550–800 mm ning keskmine suhteline õhuniiskus 80–83%. Keskmine sademete hulk on kõige madalam saartel ja rannikul. Kõige rohkem sajab kõrgustikel ja läänerannikust 30–60 km kauguses. Suurim mõõdetud sademete hulk on aastas 1158 mm, kuus 351 mm ja ööpäevas 148 mm.
Nagu mujalgi Põhjamail, on ka Eestis aastaaegade erinevus üsna suur. Peale ilma väljendub see ka näiteks päeva pikkuses. Pikim päev kestab Tallinnas 18 tundi 40 minutit ning Võrus 18 tundi 10 min, lühim päev kestab Tallinnas 6 tundi 2 minutit ning Valgas 6 tundi 39 minutit. Valged ööd on mai algusest juuli lõpuni. Päikesepaistet jagub aastas enamasti 1600–1900 tundi, mis on vähem kui pool võimalikust. Vegetatsiooniaeg kestab 180–195 päeva ning külmavaba aega on 110–190 päeva.
Lumikatte kestus ja hulk erineb piirkonniti suuresti. Lumikatte keskmine kestus on 75–135 päeva. Kõige vähem sajab lund Saaremaa läänerannikul ja lähedastel saartel ning enim Haanja ja Pandivere kõrgustikel.
Maastikud.
Metsad.
Eestis on metsaga on kaetud ligi pool Eesti maismaast ehk 2,2 miljonit hektarit. Umbes 40% Eesti metsadest kuulub riigile. Riigimetsi hoiab ja majandab Riigimetsa Majandamise Keskus.
Eesti kuulub segametsade vööndisse. Valdavad on okaspuuenamusega puistud, kuid on ka lehtpuumetsi. Tänapäeval suudavad Eestis looduslikke metsi moodustada üksnes kuusk ja mänd, kase- ja haavapuistud on ajutised. Inimese vahelesegamiseta asenduvad need lõpuks okaspuumetsadega. Umbes 5000 aastat tagasi praegusest soojema kliima ajastul levinud laialehistest metsadest on praeguseks järele jäänud väga vähe.
Niidud ja loopealsed.
Niit on rohumaa, mida kasutatakse enamasti heinamaana, vahel ka karjamaana. Enamik praegusi niite on kujunenud endiseile metsa- või põllumaadele.
Suur osa Eesti niitudest, eriti Lääne-Eestis, on puisniidud. Selliste niitude rajamisel on osa puid ja põõsaid jäetud alles. Puisniidud on iseäranis liigirikkad. Laelatu puisniidul Läänemaal on 2000. aasta suvel loendatud ühel ruutmeetril 76 liiki rohttaimi, see on Põhja-Euroopa rekord.
Suuremate jõgede ja järvede ääres võib kohata luha- ehk lamminiite. Luhaniidule on iseloomulik lopsakas taimestik, see on põhjustatud eelkõige iga-aastaseist üleujutusest. Üleujutused setitavad niidule orgaanilisi ja mineraalaineid, aidates kaasa mullaviljakuse tõusule.
Loopealsed ehk alvarid on levinud Lääne- ja Põhja Eestis. Need on õhukese, kuid toitainerikka mullaga paepealsed alad. Nad on tuntud kadakase karjamaana. Loopealse rohttaimed on enamasti madalakasvulised, kuid värvikad ja liigirikkad. Kogu maailmas leidub loopealseid veel üksnes Lõuna-Rootsis.
Eesti suurimad rannaniidud asuvad Matsalu märgalal. Neid on seal üle 3000 hektari. Erinevalt sisemaa niitudest on rannaniitudel palju soolalembeste taimede liike. Kohati esinevad haruldased soolakud.
Mereäärseil rannaniitudel on mitme linnuliigi pesitsus- ja puhkealad. Karjatamise ja niitmise lõpetamisel rannaniidud hääbuvad: peaaegu kogu rannaniidule võib 5–10 aasta jooksul levida pilliroog.
Sood.
Eesti on soostumuse (soode protsent kogupindalast) poolest maailmas teisel kohal Soome järel ja Kanada ees. Seega võib soid pidada Eesti rikkuseks. Seda ka seetõttu, et mitu Kesk-Euroopa riiki on oma sood peaaegu hävitanud ja näevad nüüd vaeva nende taastamisega.
Suur osa Eesti soist on tänapäeval looduskaitse all. Varasemail aastakümneil on soid ja rabu palju kuivendatud nii põllustamise kui ka rabaturba kaevandamise eesmärgil. Ent üksjagu märgalasid on jäänud siiski puutumata.
Kuresoo lõunaosas asuv 8 meetri kõrgune rabarinnak olevat maailma kõrgeim.
Pinnamood.
Ida-Euroopa lauskmaa osana on Eesti madal ja tasane ala. Eesti pinnamoodi iseloomustavad kõrgustikud ilma kõrgemate mägedeta ja lavamaad madalike, nõgude ja orunditega. Koos Põhja-Eesti panga ja teiste paljanditega moodustavad need Eesti reljeefi suurvormid.
Künkad.
Kõrgeim absoluutse kõrgusega küngas on Suur Munamägi, mis ulatub 318 meetrit üle merepinna, suhtelise kõrguse poolest on aga kõrgeim Vällamägi (kõrgus merepinnast 304 m, jalamilt tippu 84 m). Seega võib öelda, et tegelikult ei leidu Eestis ainsatki mäge – on ainult künkad.
Mandrijäätekkelised pinnavormid.
Mandrijäätekkelisi pinnavorme on enim Lõuna-Eestis. Sealne võrdlemisi künklik pinnamood on kujunenud viimase jääaja lõpul. Liustikuserv püsis siis seal pikemat aega, mille jooksul jõudis välja sulada rohkesti setteid jää sees ja peal. Niimoodi on tekkinud palju nõgusid, orge, künkaid, oose, voori, mõhnu jt pinnavorme.
Pangad ja paljandid.
1999. aastal korraldas ajakiri Loodus küsitluse "33 Eesti populaarsemat loodusmonumenti". Tohutu ülekaaluga, ligi 80% vastanute häältega võitis esikoha Põhja-Eesti pank. Teisele kohale pääses Taevaskoda ja kolmandale Kaali meteoriidikraater. Nõnda võib klindiastanguid ja liivakivipaljandeid tõesti kahtluseta Eesti eluta looduse sümboleiks pidada.
Balti klinti, mis on Eesti piires tuntud kui Põhja-Eesti paekallas, püütakse esitada ka UNESCO maailmapärandi nimistusse. See u 1600 km pikkune Paleosoikumi settekivimeist koosnev järsak saab alguse Rootsis Ölandi saarel ning ulatub Laadoga järveni Venemaal. Kõrgeim koht paikneb Ontikal, kus pank tõuseb 56 meetrit üle merepinna.
Põhja-Eesti pank ei ole aga ainus omasugune Eestis. Siin paljanduvad ka Siluri klint Lääne-Eesti saartel ja Devoni punakast liivakivist kaldakaljud mitmel pool Lõuna-Eestis.
Rändrahnud.
Enamik Eesti rändrahne paikneb Põhja-Eestis. Eriti palju on neid Lahemaal. Maapealseid rahne ümbermõõduga üle 50 meetri on Eestis kaks: Ehalkivi ja Kabelikivi. Suuruse järgi on nad hiidrahnud, mille hulka arvatakse rändrahnud ümbermõõduga üle 25 meetri. Eestis on teada teada 87 hiidrahnu, suurem osa neist on võetud ka kaitse alla. Suuri rahne, mille ümbermõõt jääb vahemikku 10–25 meetrit, on Eestis tuhatkond. Väiksemaid rahne on aga peaaegu võimatu loendada.
Eesti hiidrahnudest on 64% koostise järgi rabakivid. See ei peegelda siiski nende päritolupiirkonna Fennoskandia kilbi keskmist koostist. Rabakivis on säilinud tardumisjärgne ristsuunaline lõhelisus, mis tuleneb hilisema moonde puudumisest. Ristsuunalise lõhelisuse tõttu oli liustikul rabakivitahukaid lihtsam lahti murda ja Eestisse tuua. Ülejäänud 36% hiidrahnudest koosnevad pegmatiidist, gneisist, migmatiidist, graniidist ja gneissbretšast.
Veestik.
Parasvöötme kliima ja tasase pinnamoe tõttu on Eestis palju väikseid siseveekogusid. Eestis ületab sademete hulk aurumist aastas keskmiselt 200–300 mm võrra. Aurumata sadevesi saab voolata ära jõgede kaudu või koguneda järvedes ja soodes.
Veeseaduse § 27 järgi on Eestis kolm vesikonda: Lääne-Eesti, Ida-Eesti ja Koiva vesikond. Kuni 30.09.2019 kehtinud määruse järgi olid alamvesikonnad Harju, Matsalu, Pärnu, Läänesaarte, Viru, Peipsi, Võrtsjärve. Neist esimesed neli kuulusid Lääne-Eesti vesikonda ning viimased kolm Ida-Eesti vesikonda. Pandivere kõrgustikul moodustatud Pandivere põhjavee alamvesikond kuulus nii Lääne-Eesti kui ka Ida-Eesti vesikonda.
Jõed.
Eesti jõed on kujunenud üle 10 000 aastat tagasi viimase jääaja lõppedes mandrijää taandumise järel.
Eesti jõgedevõrk on suhteliselt tihe: vooluveekogusid on üle 7000 ja nende kogupikkus on umbes 31 000 km. Vooluvetevõrk on kõige hõredam Pandivere kõrgustikul ja saarte rannikualadel, kõige tihedam Põhja-Eestis.
Kõige veerohkemad jõed on Narva jõgi, Emajõgi, Pärnu jõgi ja Kasari jõgi. Pikimad on Võhandu, Pärnu ja Põltsamaa jõgi.
Järved.
Eestis on üle 1400 järve, neist enamik on väga väiksed. Suuremad on Peipsi järv (2611 km²; koos Pihkva ja Lämmijärvega 3555 km²) idapiiril ja Võrtsjärv (270 km²) Lõuna-Eestis. Sügavaim järv on Rõuge Suurjärv (38 m).
Järvede paiknemine on väga ebaühtlane. Suuremad järvepiirkonnad asuvad Kagu- ja Lõuna-Eestis. Lääne- ja Kesk-Eestis on seevastu suuri alasid, kus pole ühtegi järve.
Enamik Eesti järvi on mandrijäätekkelised. Leidub ka laukajärvi, rannajärvi, jõelookeist moodustunud järvi, karstijärvi, tehisjärvi ja meteoriiditekkeline Kaali järv.
Joad.
Eesti põhjarannikul Paldiskis ja Narvas on üle ühemeetrise kõrgusega jugasid ja kaskaade kokku teada 33, neist enamik on väiksemail ojadel. Suurim juga on Narva juga, mille astangud on tänapäeval kuivad hüdroelektrijaama rajamise tõttu 1957. aastal. Kõrgeima joa tiitlit kannab aga kunstlikult tekitatud, kuivenduskraavi suudmes asuv Valaste juga, mis langeb alla Ontika pangalt.
Saared.
Eestis on ligikaudu 1520 saart. Kaks suurimat saart on eraldi maakonnad: Saaremaa ja Hiiumaa.
Mullastik.
Eesti nüüdisaegsete muldade areng on alanud pärast viimast jääaega esimeste taimede ilmumisega.
Eesti mullastik on üsna mitmekesine. See on tingitud vaheldusrikkast pinnamoest, aastaaegade vaheldumisest, vee-oludest jne. Suurtes piirides kõigub isegi pinnakatte paksus. Paetasandikel ulatub pinnakate vaid mõne sentimeetrini või puudub üldse. Põhja- ja Kesk-Eestis on pinnakatte paksus enamasti 2–3 meetrit, Lõuna-Eesti tasandikel 5–10 meetrit ning kuhjelistel kõrgustikel ja mattunud ürgorgudes kohati isegi üle 100 meetri.
Eesti muldade lähtekivim on kohalikud aluspõhjakivimid ja pinnakattesetted. Eesti alal saab eristada viit aluspõhjakivimit: Ediacara, Kambriumi, Ordoviitsiumi, Siluri ja Devoni ajastu kivimid.
Taimestik.
Eesti floora on mullastiku mitmekesisuse tõttu võrdlemisi liigirikas. Eestis elab pärismaiseid soontaimi 1440 liiki ja samblaid 525 liiki.
Endeemsetest taimeliikidest kasvab Eestis saaremaa robirohi ja eesti soojumikas.
Loomastik.
Eesti faunat võib maailma ulatuses lugeda üsna liigivaeseks. Ent võrreldes samal laiuskraadil asuvate ja sama suurte aladega on see üks liigirikkamaid. Selle põhjus on, et Eesti jääb üpris mitme liigi levila piirile (enamasti põhja- või läänepiirile). Enamik selliseid liike on levinud enamasti veel kas põhja-, lääne-, või idapoolseil naaberaladel.
Praegune loomastik on kujunenud välja eelkõige pärast viimast jääaega.
Imetajad.
Eestis elab 68 liiki imetajaid.
Euroopa kohta paistab Eesti silma kiskjaliste (hunt, karu, ilves, saarmas, kärp, kährik jt) üsna suure arvu poolest.
Linnud.
Eesti jääb arktiliste rändlindude Ida-Atlandi rändeteele; Eestis leidub ka palju sobivaid metsa, soo ja kultuurmaastikke. Seetõttu on Eestis registreeritud üsna palju linnuliike võrreldes naaberaladega. Väinamere-äärsed piirkonnad, nagu näiteks Matsalu laht, pakuvad vägagi huvi ornitoloogidele liikide ja läbirändajate arvukuse tõttu. 18. augusti 2010 seisuga kuulub Eesti lindude nimestikku 374 loodusliku päritoluga meil või naabermail püsiva asurkonna moodustanud ning 5 teadmata päritoluga linnuliiki.
Kahepaiksed.
Kahepaikseid elab Eestis 11 liiki. Nende seas on arvukamad ja laiema levikuga harilik kärnkonn, rohukonn, rabakonn ja tähnikvesilik. Haruldased ning ühtlasi ka range kaitse all on juttselg-kärnkonn (ehk kõre), rohe-kärnkonn ning harivesilik.
Roomajad.
Roomajatest on Eestis esindatud arusisalik, kivisisalik, vaskuss sisalike ning rästik ja nastik madude seast. Rästik on ainuke mürkmadu.
Kalad.
Eesti vetest on püütud 71 liiki kalu.
Eesti kalaliikide seas endeeme ei leidu, ent peipsi siig ja peipsi tint on Peipsi järvele ainuomased alamliigid.
Selgrootud.
Selgrootuid loomi elab Eestis ligikaudu 20 000 liiki.
Looduskaitse.
Esimesed Eestis looduskaitse alla võetud liigid olid 24 taimeliiki, mille kaitseks võeti 12. mail 1936 vastu looduskaitse seadus. Nende liikide kogumine, hävitamine ja meelega kahjustamine keelati üle riigi, sõltumata maa omandivormist. Sama aasta 4. novembril lisati nimekirja kaunis kuldking ("Cypripedium calceolus") ja talvik ("Chimphila umbellata"), mille puhul keelati müük ja nendega kauplemine. Lisaks asuti kaitsma mõningaid kaitstavate liikide esinduslikumaid kasvukohti (näiteks jugapuude kaitseala Hiiumaal, mis paikneb tänapäeval Tahkuna looduskaitseala keskmes).
31. detsembri 2007 seisuga oli Eestis kaitstavat ala 18% (777 101 ha) maismaast ja 33% (ehk 897 281 ha) akvatooriumist. Pindala järgi on enim kaitstavat ala Pärnu maakonnas (111 760 ha) ja kõige vähem Põlva maakonnas (18 687 ha). Osatähtsuse järgi on aga enim kaitsealust pinda Lääne maakonnas – 32% (76 105 ha) – ja kõige vähem Põlva maakonnas – 9%.
Kaitsealad.
Eesti ja ühtlasi kogu Baltikumi vanim kaitseala on Vilsandi rahvuspark. Seal tehti esimesi samme Vaika saartel pesitsevate lindude kaitseks juba 1906. aastal ning 14. augustil 1910. aastal kuulutati need saared loodusreservaadiks.
31. detsembril 2008 oli Eestis kokku 3442 kaitstavat loodusobjekti, mille seas oli 129 looduskaitseala, 149 maastikukaitseala ja 5 rahvusparki.