Jõuluvahvel

Jõuluvahvel ( , mitmuses ; , mitmuses ; slovaki keeles "oblátka", mitmuse ) on katoliiklik jõulutraditsioon, mida tähistatakse Poolas, Leedus, Määrimaal ja Slovakkias . Seda tava järgitakse traditsiooniliselt "Kūčiose" ajal Leedus ja Poolas 24. detsembril jõululaud Wigilia ajal.
Need vahvlid on küpsetatud puhtast nisujahust ja veest ning on tavaliselt ristkülikukujulised ja väga õhukesed; need on koostiselt identsed altarileivaga. Jõuluvahvlitel on reljeefsed jõuludega seotud religioossed kujutised, mis varieeruvad Jeesuse sünnistseenist, eriti Neitsi Maarjast Jeesuslapsega, kuni Petlemma täheni.
Jõuluvahvli söömine.
Enne Wigiliat koguneb pere laua taha. Vanim liige hoiab käes suurt vahvlit ja murrab rituaali alustamiseks tüki ära. Ülejäänud vahvel antakse edasi teisele liikmele, samal ajal palvetatakse lähedaste eest. See jätkub seni, kuni kõigil lauas olijatel on tükk vahvlit. Lõpuks jagab iga pereliige soove igale teisele pereliikmele, süües selle inimese vahvlitüki küljest lahti murtud vahvlitüki, kellele nad oma soovid andsid. 
Ajalugu ja kultuuriline tähtsus.
Jõuluvahvli katki murdmine on 10. sajandil Poolast alguse saanud komme, mida harrastavad poola päritolu inimesed üle maailma. Seda peetakse Poola traditsioonidest kõige iidsemaks ja armastatuimaks. 
Poolas ja mõnel pool Kesk-Euroopat värvitakse jõuluvahvleid ja kasutatakse kaunistustena. Neid saadetakse ka koos õnnitluskaartidega kodust eemal viibivatele lähedastele.
Jõuluvahvel sümboliseerib perekonna ühtsust, mida paljud peavad ühiskonna põhisambaks. Uskumuste kohaselt peaks pereliikmete vahel eksisteerima ühtsusside. Isa nähakse lülina ühtse ihu, ühe leiva, ühe Kristuse ja ühe kiriku katkematus ahelas, samas kui teised pereliikmed ühinevad temaga selles igaveses rongkäigus. Vahvel sümboliseerib ka andestust ja leppimist. 
Leedu.
Enne Kūčiose eine algust jagavad Leedu pered "kalėdaitist", mida tuntakse ka kui "plotkelė", "paplotėlis", "plokštainėlis" või "Dievo pyragai" - olenevalt Leedu piirkonnast, kust perekond on pärit. Laua keskele asetatakse taldrik, kus on nii palju vahvleid, kui on söögil osalejaid. Igale pereliikmele antakse tükk jõuluvahvlit.
Perepea, tavaliselt vanim kohalviibiv inimene, kuid sageli ka pereisa, võtab seejärel vahvli ja pakub seda pereliikmele, soovides häid jõule. "Andku jumal, et me järgmisel aastal jälle kõik koos oleksime," vastavad nad ja murravad vahvlitüki ära. Seejärel pakub pereliige perepeale vastutasuks tüki oma vahvlit. Järgmisena pakub perepea oma vahvlit igale pereliikmele või külalisele laua taga.
Pärast seda vahetavad kõik sööjad tervitusi ja suupisteid vahvliga. Hoolitsetakse selle eest, et kedagi vahele ei jäetaks, sest see tähendab järgmisel aastal kohutavat ebaõnne või isegi surma. Vahvlitükki purustades püüab kumbki saada suurema tüki, kui see, mis jääb teise kätte, sest suurem tükk tähendab paremat tulevat aastat. Vahvlit hoidev inimene püüab suure tüki murdmist vältida, et tema õnne "ei murtaks".
Kui kõik on vahvleid vahetanud, viivad pereliikmed oma vahvlihunniku perepea ette. Ta vaatab pereliikmete käes olevaid vahvleid ja loeb nende kokkupanemise järgi välja varanduse. Pärast selle lõpetamist naasevad inimesed oma kohtadele ja söövad vahvlid ära.