Tuberkuloos

Tuberkuloos (ladina keeles "tuberculosis"; lühend TB, tbc) ehk tiisikus on mitmetel selgroogsetel (sh madudel) esinev akuutne või krooniline granulomatoosse põletikuga kulgev nakkushaigus, mida võivad põhjustada tuberkuloosi mükobakteri kompleksi rühma liikmed, kes võivad nakatada kõiki elundkondi ja kudesid, kõige sagedamini kopse.
Tuberkuloos ei anna läbipõdemise järel immuunsust, mis tähendab, et tuberkuloosi võib põdeda korduvalt.
Eestis registreeriti 2024. aastal 90 tuberkuloosijuhtu, mis on registreeritud statistikas ajaloo madalaim tulemus. Samas on probleemiks ravimiresistentsete vormide levik. Varem on see olnud Euroopas väga levinud haigus ning üks suuremaid surmade põhjustajaid, kuid meditsiini areng ning antibiootikumide kasutuselevõtmine on selle levikut oluliselt piiranud. Siiski nakatus veel 2023. aastal maailmas tuberkuloosi 10,8 miljonit inimest ning suri 1,25 miljonit inimest.
Inimestel.
Tuberkuloosi nakatumine.
Tuberkuloosi nakatumine ehk infitseerumine ehk latentne tuberkuloos (LTB) tähendab, et organismis on eluvõimelised tuberkuloositekitajad, mis on peremeesorganismi lümfoid(-immuun)süsteemi kontrolli all.
Tuberkuloositekitajaga esmaselt nakatunud inimese organismis on bakterite edasine paljunemine ja levimine peatatud ja nakatunud inimesed ei ole harilikult nakkusohtlikud.
Tuberkuloosibakteriga nakatumine ja tuberkuloosi haigestumine ei ole üks ja seesama; nakatunutest haigestub, st tekivad tuberkuloosinähud (ka kliiniline tuberkuloos), elu jooksul hinnanguliselt 5–10%.
Inimese tüüpi tuberkuloosibakteriga on nakatunud (latentne nakkus) eri andmetel kas 1/3 või kuni 3 miljardit maailma elanikkonnast.
Nakkusallikaks on eeskätt hingamiselundite lahtist tuberkuloosi põdev (lihtpositiivne TB ehk (BK+)); (lapsed on harva BK (Kochi (tuberkuloosi)batsill-positiivsed), kes levitab haigustekitajaid põhiliselt rögapiiskadega.
Bakterieritusega kopsu- või kõrituberkuloosi haige köhides (tuberkuloositekitajad erituvad koldest ebaregulaarselt), rääkides või aevastades satuvad bakterid ümbritsevasse õhku (aerogeenne tee) ja moodustavad kiirel kuivamisel 1–5 mikromeetrise läbimõõduga piisktuumad, mis võivad hõljuda õhus pikka aega ja kanduvad aerogeenselt (95%) tolm- ja piisknakkusena, harvem ka alimentaarselt (5%) teistele edasi, bakterid võivad viibida inimkehas aastaid, enne kui vastuvõtlikel inimestel tuberkuloosi aktiivne vorm kujuneb ehk aktiveerub.
Tolmnakkus.
Tolmnakkuse korral kuivavad mükobaktereid sisaldavad piisad kiiresti 1–5 μm läbimõõduga piisktuumadeks, mis võivad jääda mitmeks tunniks õhku hõljuma ja kanduda edasi õhuvoolude abil. Tuberkuloos on piisknakkus ja olmekontakti kaudu see ei levi, st pole võimalik nakatuda kätlemisel, toidunõude, voodipesu ja tualeti kasutamise kaudu ega vaja eritöötlust ka tuberkuloosihaigega kokku puutunud esemed nagu toidunõud, mööbel jmt.
Haiglanakkus.
Haiglanakkuse võivad esile kutsuda nakkusohtlikud piisktuumad, mis võivad tekkida aerosoole genereerivate meditsiiniliste protseduuride käigus (bronhoskoopia, abstsessiõõne loputamine, lahang) ja mis läbivad ka osad kirurgimaskid.
Alimentaarne nakkus.
Alimentaarse nakkuse (varem soole kaudu nakatumise tee) saamisteeks peetakse pastöörimata lehmapiimast (ka kaamelipiimast) valmistatud tooteid süües või juures.
Esmane tuberkuloosikolle tekkis sooles 1950. aastatel 5–15% juhtudest.
Alimentaarselt saab nakatuda ka baktereid sisaldava toidu söömisel, mida on valmistanud spetsiaalsete isikukaitsevahenditeta tuberkuloosihaige või mis on saastunud ühiste toidunõude ja/või sigarettide kaudu.
Suuõõne limaskesta, kurgumandlite ja naha kaudu nakatutakse üliharva.
Tuberkuloosi haigestumine.
Inimestel seostatakse tuberkuloosi haigestumist enim tuberkuloosi mükobakteri ja "Mycobacterium africanum"'i nakkusega ja harvemini veisetüüpi ("Mycobacterium bovis"'e nakkus) ja linnutüüpi tuberkuloosipisikuga.
Igal aastal haigestub maailmas tuberkuloosi 8–10 miljonit inimest, kellest nakkusohtlikud on ligi pooled, ja sureb 2–3 miljonit inimest (kellest 20% on HIV-i-haiged (PLHIV – "People Living with HIV/AIDS")).
Tuberkuloosi haigestumine on
Tuberkuloosijuhtude klassifikatsioon.
Eesti tuberkuloosijuhtude registreerimisel kasutatavas klassifikatsioonis eristatakse tuberkuloosijuhtusid järgmiselt: 
Võimalikud tuberkuloosihaiged (osaline).
Tänapäevaste teadmistega on püütud võrrelda ka sajandeid tagasi inimesi vaevanud sümptomite kirjeldusi. Ehkki tegu on osaliselt kindlate tõendusmaterjalideta (tekitaja organismi tuvastamine jt) spekulatsioonidega, arvatakse, et tuberkuloosi võisid põdeda ka järgmised ajaloo suurkujud:
Gaius Valerius Catullus, Louis XIII, kardinal Richelieu (soole TB), Molière (KTB), Baruch Spinoza, Friedrich Schiller, John Keats, René Théophile Hyacinthe Laënnec, Ralph Waldo Emerson, Friedrich Robert Faehlmann, Napoleon II, Elizabeth Barrett Browning, Edgar Allan Poe, Vissarion Belinski, Emily Bronte, Frédéric Chopin, Anton Tšehhov (KTB, Jaroslav Hašek, Franz Kafka, Gustavo Adolfo Bécquer, Eleanor Roosevelt (miliaartuberkuloos), 
Alois Hitler (Adolf Hitleri isa), Adolf Hitler, Manuel Bandeira, George Orwell (KTB), Nelson Mandela jpt.
Tuberkuloosi etioloogia.
Tuberkuloosiriski ja/või tuberkuloosi soodustavad tegurid.
Tuberkuloosi riskiteguritena, mis võivad suurendada tuberkuloosi haigestumise tõenäosust, kuid mida ei loeta aktiivse tuberkuloosi põhjustajateks, kuigi mitmed andmed on leidnud tee uuringutesse, kus võrreldud tuberkuloosihaigestumist riskiteguri(te)ga ja ilma, käsitletakse järgmisi tegureid:
Uuringud näitavad, et suurenenud seerumi kolesterooli tase korreleerub vastuvõtlikkusega tuberkuloosile.
Tuberkuloos ja alkohoolsete jookide tarbimine.
Alkohoolsete jookide tarbimise ja tuberkuloosi seoste (nakatumine, levik, kopsuvorm või surm) kohta puudub konsensus ja uuringute tulemused on vastuolulised. Osad uuringud näitavad, et rohke alkohoolsete jookide tarbimine võib soodustada kopsutuberkuloosi väljakujunemise riski, kuid pole selge kas siin on oluline riskitegur alkohol või suitsetamine, sotsiaalsed suhted juba tuberkuloosi nakatunutega, nõrgenenud immuunsüsteem, alkoholi toksilised toimed immuunsüsteemile, kaudne mikro- ka makrotoitainete puudus, või ka mitmed teised alkoholiga seostatavad meditsiinilised seisundid ja depressioon.
Arvatakse, et inimestel, kes tarbivad päevas üle 40 g alkoholi või on alkohoolikud, on aktiivse tuberkuloosi tekke risk teistest kolm korda suurem.
Tuberkuloos ja suitsetamine.
Suitsetamise ja tuberkuloosi seoste (nakatumine, kopsuvorm või surm) kohta puudub konsensus. Osad uuringud näitavad, et suitsetamine (nii aktiivne kui ka passiivne) on tuberkuloosi haigestumise riskitegur.
Tuberkuloos ja suhkurdiabeet.
Suhkurtõbe vaadeldakse tänapäeval tuberkuloosi tugeva riskitegurina (ja vastupidi), mis mõjutab nii sümptomaatikat kui ka ravivastuseid – ravi ebaõnnestumine ja surm.
Esimesed tõendid suhkurtõve ja tuberkuloosi 'seotuse' kohta pärinevad arvatavasti Avicennalt.
Suhkurtõve ja TB-haigestumisriskiga (70% diabeetikutest elab riikides, kus tuberkuloos on endeemne haigus) seostatakse mitmeid mehhanisme: pankrease rakkude eritatava insuliini puudulik eritamine, mis põhjustab hüperglükeemiat ja soovimatuid toimeid makrofaagidele ja lümfotsüütidele.
Osad uuringud osutavad, et tuberkuloosi haigestumise korral võib esineda mööduvat glükoosiintolerantsust.
Tuberkuloosibakterid.
Looduses leidub ja on teadlaste määratud üle saja mükobakteri liigi nagu "Mycobacterium avium", "Mycobacterium intracellulare", "Mycobacterium scrofulaceum", "Mycobacterium fortuitum", "Mycobacterium kansasii", "Mycobacterium marinum" jt võivad inimesel põhjustada raskesti diagnoositavaid ja halvasti ravile alluvaid haigusi, mis ei levi nakkushaigusena haigelt tervele ja neid haigusi nimetatakse mükobakterioosiks.
Tuberkuloosi võivad põhjustada tuberkuloosi mükobakter, "Mycobacterium bovis", "Mycobacterium africanum", "Mycobacterium microti", "Mycobacterium connetti".
Varem on inimestel esinenud tuberkuloosi mükobakteri nakkus koos leepra mükobakteri nakkusega.
Veiste tuberkuloositekitaja inimestel.
Veiste tuberkuloosi põhjustav bakter "Mycobacterium bovis" võib põhjustada veistel, kaamelitel, piisonitel, inimestel tuberkuloosi.
Inimene võib saada selle haigustekitajaid sisaldavast piimast valmistatud toodetes (võis, juustus) ja kokkupuutel tuberkuloosihaige veisega, kas elusa või surnuga (tapetud, surnud), harvemini ka õhu kaudu.
Tuberkuloosi mükobakter.
Tuberkuloosi mükobakter ehk Kochi kepike ("Mycobacterium tuberculosis") on bakteriliik.
Tuberkuloosi mükobakter on laialt leviv olmebakter, mis põhjustab tuberkuloosi haigestumist valdavalt inimestel, kuid inimeste olme kaudu võivad nakatuda ka sead, koerad, primaadid jt.
Raske aja (näiteks tablettravi antibiootikumidega) elavad tuberkuloosi mükobakterid üle biokiles (mütsetoom) (vt ka Ghoni kolle).
Tuberkuloosi mükobakterid püsivad nakatumisvõimelistena:
Tuberkuloosi diagnoosimine.
Sümptomid.
Tuberkuloos võib kulgeda mitme kuu jooksul või ka kauem kaebuste ja sümptomiteta.
Sõltumata tuberkuloosi paikmest on üldsümptomiteks: palavik, söögiisu kadumine, kaalulangus, nõrkus, öine higistamine, halb enesetunne. Tuberkuloosi aktiivset vormi põdevatel inimestel on raskekujuline köha (nad võivad ka verd köhida), valu rinnus, nõrkus, kaalu- ja isukaotus, palavik ning öised higistamishood.
Tuberkuloosi anamneesi koostamisel on oluline pidada silmas tuberkuloosihaige võimalikku riskirühma kuuluvust: asotsiaalsed isikud, tuberkuloosi põdevate haigete (lähi)kontaktsed, immigrandid tuberkuloosi kõrge haigestumisega riikidest, meditsiinitöötajad, HI-viirusnakkust või mõnd raskema toimelist haigust ning neil kelle eluviisid on ebatervislikku laadi (alkoholilembesed, kroonilised suitsetajad, narkootikumide tarbijad) või ei võimalda majanduslik olukord vältida kokkupuutumist nakkusekandjatega.
Mehed on vastuvõtlikumad tuberkuloosi suhtes kui naised.
Tuberkuloos võib esineda koos inimese immuunpuudulikkuse viirusnakkusega ja võib uuesti välja lüüa pärast leetrite põdemist.
Nomenklatuur ja diagnoosimine.
Tuberkuloosi liikide, vormide ja nimetuste osas tänapäeval kokkulepped puuduvad, erialakirjanduses on üheaegselt käibel mitmeid jaotusi.
Üldise jaotuse kohaselt esineb kahte tüüpi tuberkuloosi (see klassifikatsioon pole ametlikult enam kasutusel) : 
ehk postprimaarne kopsutuberkuloos (koldeline, infiltratiivne, bronholobulaarne, ümarvorm, pilvjas infiltraat, peritsissuriit, tuberkuloosne lobiit/kaseoosne pneumoonia, dissemineerunud, kaverniline kopsutuberkuloos, fibrooskaverniline kopsutuberkuloos, tuberkuloom, tsirrootiline kopsutuberkuloos, trahhea ja bronhide tuberkuloos).
Kapseldunud ja lubjastunud Ghoni kolletes (ka sõlmekestes ja fibroosi kolletes) säilitavad tuberkuloosi mükobakterid eluvõime aastateks ja isegi aastakümneteks ja võivad tulevikus põhjustada aktiivse tuberkuloosi väljakujunemist.
Eestis on tuberkuloos kui nakkushaigus kuulunud ametlikule registreerimisele alates 1922. aastast.
Rahvusvahelise haiguste klassifikatsiooni 9. versioonis tähistatakse tuberkuloosi koodidega 010.00–018.96.
RHK-10-s liigitatakse haigus teatavate nakkus- ja parasiithaiguste koosseisu. Tuberkuloos liigitatakse alampeatükki : A15-A19 Tuberkuloos.
Vastavalt Eesti Kopsuarstide Seltsi kinnitatud ravijuhistele kinnitab Eestis tuberkuloosi diagnoosi ja määrab ravi pulmonoloog.
Kopsuväliste lokalisatsioonide korral tehakse otsus diagnoosi suhtes vastava erialaspetsialisti poolt.
Meditsiiniline jälgimine ja uuringud seoses tuberkuloosikahtlusega on järgmised:
Tuberkuloosi eristusdiagnoos.
Tuberkuloos võib jäljendada mitmeid haigusi, näiteks meenutab kaasasündinud tuberkuloos kaasasündinud süüfilist. Seetõttu püütakse TB-d eristada eristusdiagnoosi abil näiteks sellistest haiguslikest seisunditest nagu 
Tuberkuloosi diagnostika.
Tuberkuliintest.
Tuberkuliintesti ehk tuberkuliinproovi (TT) abil püütakse võimalusel kindlaks teha organismi infitseeritust tuberkuloosi mükobakteriga ja postvaktsinaalse immuunvastuse olemasolu organismis.
Antigeenina kasutatakse tuberkuliintestis tuberkuliini, mis on "M. tuberculosis"'e puhastatud proteiinderivaat ("PPD – Purified Protein Derivate"). Eestis on kasutatud peamiselt Taani Seeruminstituudi tuberkuliini PPD 23 SSI, tugevusega 2 TÜ (tuberkuliini valmistatakse ka tugevusega 1, 2, 5 ja 10 TÜ).
Test muutub positiivseks 6–8 nädalat pärast infitseerumist.
Positiivne tuberkuliintest viitab immuunmälu olemasolule ehk tuberkuloosivastaste antikehade võimalikule olemasolule, kuid ei tee vahet LTB-l ja TB-l, seetõttu tuleks haiguse (tuberkuloosi) olemasolu või puudumine selgitada välja edasiste uuringutega.
Tuberkuliintest jääb infitseeritutel ja haigust põdenuil positiivseks ka protsessi taandarenedes.
Tuberkuliintest võib jääda negatiivseks miliaarset tuberkuloosi põdevatel haigetel.
Reaktsioon tuberkuliinile on hilist tüüpi (rakuvahendatud) allergiline reaktsioon.
Eelneva infektsiooni sensibiliseeritud T-rakud mobiliseeritakse süstekoha lähedusse, kus vabastatakse lümfokiinid, mis kutsuvad esile induratsiooni – lokaalse vasodilatatsiooni, turse, fibriini depositsiooni ning teiste põletikumodulaatorite aktivatsiooni kaudu.
Reaktiivsus on indiviiditi erinev.
Tuberkuliintest võib anda valenegatiivse tulemuse mitmete teiste mükobakterinakkuste, sarkoidoosi, osade viirusnakkuste, Hodgkini tõve ja fulminantse tuberkuloosi korral. 
Tuberkuloosi kliinilis-morfoloogilised vormid.
Tuberkuloosi kliinilises diagnoosis peab alati märkima, kas tegemist on bakterieritusega.
Postprimaarne tuberkuloos.
Postprimaarne tuberkuloos ehk reaktiveerunud tuberkuloos ehk teisene tuberkuloos on tuberkuloosi kliiniline vorm, mida esineb immunokompetentsetel täiskasvanutel ja mis on piirdunud kopsudega ja mille esinemissagedus moodustab ligi 80% kliinilistest tuberkuloosijuhtudest.
Teisene tuberkuloos algab lipiidse pneumooniana, millega kaasub bronhiaalne obstruktsioon.
Kopsutuberkuloos.
Kopsutuberkuloosi on tuberkuloosivorm, mille korral on haaratud kopsuparenhüüm või ja/või kõri, bronhid või trahhea. (RHK-10 koodid: A15.0-A15.3; A15.5; A15.7; A15.8; A16.0-16.2; A16.4; A19 (kopsu haaratusega vormid).
Kopsutuberkuloosi diagnoos püstitatakse kopsude radiograafia, positiivse Mantoux' reaktsiooni (Mantoux' tuberkuliiniproovi), mis võib olla positiivne ka pärast laste vaktsineerimist) ja mükobakterite laboratoorse leiu alusel – haiguskolle paikneb enamasti kesk- või ülasagaras.
Eestis moodustab kopsutuberkuloos 82–93% kõigist arvelevõetud tuberkuloosijuhtudest ja neist kaks kolmandikku on bakterieritajad.
Infiltratiiv-põletikuline kopsutuberkuloos.
Infiltratiiv-põletikuline kopsutuberkuloos on kopsu värske tuberkuloosne põletik kolletega, mille läbimõõt on üle 1 cm, mis sageli lagunevad ja levivad bronhide kaudu kopsu teistesse osadesse.
Infiltratiiv-põletikulise kopsutuberkuloosi raskeim vorm on juustunduv kopsupõletik.
Kopsutuberkuloos lastel (1970. aastatel).
Esmane kopsutuberkuloosi nakatumine toimub enamasti lapse- või noorukieas. Esmalt tekib esmane tuberkuloosne kompleks – põletikuline kopsukolle, regionaalsete lümfisoonte ja -sõlmede põletik, mis algab kõrge kehatemperauuri, kõhulahtisuse ja hingamisteede katarriga. Palavik vaibub enamasti kahe-kolme nädala pärast kuid laps on tujutu, sööb halvasti ja kõhnub.
Esmase tuberkuloosse kompleksi taandareng algab kopsukoldest, mis aja jooksul imendub või lubjastub ja luustub ning tekib nn Ghoni kolle.
Bronhiaalsete lümfisõlmede põletik võib vaibuda kuid võib ka ägeneda ja tekitada haiguse uue vormi – bronhiaalsete lümfisõlmede tuberkuloosi ehk tuberkuloosse bronhadeniidi, mille tüsistuseks on haiguse vahetu levimine kopsule, kopsukelmele ja lümfi ja vere kaudu kopsu ja teistesse elunditesse. Kahjustuda võivad ka bronhid põhjustades bronhituberkuloosi. Lümfisõlme-bronhi uurise kaudu võib haiguskolle levida bronhide kaudu, bronhi valendik võib aheneda või ka täielikult sulguda jättes vastava kopsuosa õhuta ja korditudes.
Bronhide kompressioon tekitab lastel tugevat hootist köha, mis meenutab läkaköha.
Tuberkuloosse bronhadeniidi korral võivad paranemis- ja ägenemisperioodid vahelduda kuni nooruki- või isegi täiseani.
Esmane tuberkuloos kaldub lümfi- ja veresoonte kaudu levima nii kopsu, kopsukelmele kui teistesse elunditesse ja esmane kopsukolle võib laguneda tekitades tühiku (kavern).
Haigus on tänapäevaste ravivõtetega harilikult väljaravitav. Haiguse sümptomid vaibuvad umbes 6 kuu jooksul ja täielikuks tervistumiseks kulub 2-3 aastat.
Mitmed autorid on täheldanud kopsutuberkuloosijuhtudel madalat arteriaalset vererõhku, mis haiguse progresseerudes alaneb veelgi.
Röntgenoloogiline uurimine.
Kopsutuberkuloosi korral on võimalik röntgenogrammidel peaaegu alati, välja arvatud endobronhiaalse tabatuse korral, leida patoloogilisi muutuseid kopsudes: kõige sagedamini on tabatud parema kopsu ülasagara tipmine ja posterioorne segment ja vasaku kopsu apiko-posterioorne segment.
Röntgenipildil erinevad läbipõetud tuberkuloosi jääknähud aktiivse tuberkuloosi leiust. Tihedad kaltsifikaatidega või kaltsifikaatideta kopsukolded võivad olla nähtavad hiiluste piirkonnas või ülaväljades. Väiksemate fibroosiga või fibroosita kolletega kopsude ülaväljades kaasneb sageli vastava piirkonna mahu langus.
Kopsutuberkuloosi diferentsiaaldiagnostika.
Eristusdiagnoos viiakse läbi eristamaks kopsutuberkuloosi järgmistest haiguslikest seisunditest:
Kopsutuberkuloosi tüsistused.
Kaugele arenenud kopsutuberkuloosi tüsistusteks võivad olla kopsuverejooks, spontaanne õhkrind, kopsu-südame puudulikkus, siseelundite väärastused, atelektaas, bronhi ja rindkereseina uurised, pleuraempüeem, intoksikatsioon, kurtumus, tuberkuloosne meningiit.
Miliaartuberkuloos.
Miliaartuberkuloos ehk hirsjas kopsutuberkuloos ka dissemineerunud tuberkuloos ("tuberculosis cutis disseminata") on akuutselt kulgev teisese tuberkuloosi vorm, mis tekib verekaudse külvi (hemotogeense disseminatsiooni) tulemusel. Miliaartuberkuloosi külvi allikaks on kas tuberkuloosikolded kopsus või teistes elundites.
Miliaartuberkuloos võib olla kas ägeda kopsuhaiguse (pulmonaalne ehk kopsuvorm), ajukelmepõletiku (ajukelme ehk menigeaalne vorm) või üldise mürgistuse sümptomitega (tüfoosne vorm).
Miliaartuberkuloos esineb sagedamini alaägeda või kroonilise hematogeense dissemineerunud kopsutuberkuloosina. Tuberkuloosikolded on sel juhul mitmesuguse tihedusega, paiknevad enamasti mõlema kopsu ülemises sagaras ja on veresooni ümbritseva sidekoe vohamise tõttu ümbritsetud sidekoelise võrgustikuga.
Sidekoe vohamine häirib kopsude vereringet ja ventilatsiooni ning koormab südame paremat vatsakest. Osalt ka ülekoormuse tõttu võib välja kujuneda krooniline kopsu- ja südamepuudulikkus. 
Kopsude haaratuse korral on radioloogilisel leiul tuvastatavad mõlema kopsu kahjustused tippudest kuni diafragmani ja hirsiteri meenutavate kollete suurus on alla 2 mm.(RHK-10 koodid: A19.0-A19.1; A19.2; A19.3; A19.8; A19.9). Arvatakse, et haigustekitajad on hingamiselundkonnast väljunud lümfisüsteemi ja vereringesse ning jaotunud lisaks kopsudele ka sellistesse elunditesse nagu maks, põrn, neerud jt nii, et neid on raskem kehas tuvastada.
Äge miliaarne tuberkuloos.
Äge miliaarne tuberkuloos esineb lapseeas ja sagedamini noorematel lastel. Selle haigusvormi korral oleneb haigustekitajaid sisaldavate kaseossete masside läbimurre veresoonte seinte kaudu ja tuberkulite lagunemine kopsu veenides organismi üldise vastupanuvõime järsust langusest ja neuroreflektoorse regulatsiooni häirest.
Üldist miliarisatsiooni ennustavad apaatia, isutus, halb uni, kõrgenenud ärrituvus, kehatemperatuuri tõus. Haiguse progresseerudes kujuneb välja üldine intoksikatsioon – palavik, kiirenenud pulss, hingeldus, tugev tsüanoos. Laps võib äbivaatuse ajaks olla kõhnunud, nahal võivad esineda tuberkuliidid, kõht võib olla puhitunud, maks suurenenud. 
Ka kopsuvormi korral avalduvad intoksikatsiooni üldnähud, millele võib lisanduda kuiv, sage köha, tugevnev hingeldus ja tsüanoos.
Üldine miliaarne tuberkuloos kestab 2–4 nädalat ja lõpeb sageli haige surmaga.
Miliaartuberkuloosi kirjeldas John Jacob Manget 1700. aastal. Ta sidus hirsitaolised terakesed tuberkuloomidega ("tuberculum"), märkimaks ära tuberkuloosi sageli fataalset vormi.
Raskemad vormid.
Värskete kopsu tuberkuloosivormide progresseerumise tagajärjel tekivad raskemad vormid: 
Kopsuväline tuberkuloos.
Kopsuväline tuberkuloos (KVT) ehk ekstrapulmonaalne tuberkuloos (EPTB, "extrapulmonary tuberculosis") on tuberkuloosivorm, haarab kõiki ülejäänud paikmeid (sh pleura ja intratorakaalsed lümfisõlmed) peale kopsuparenhüümi, kõri, bronhide või trahhea.
Kopsuvälise tuberkuloosi vormid on tuberkuloosne pleuriit ja intratorakaalsete lümfisõlmede, kesknärvisüsteemi, naha- ja silmatuberkuloos jpt.
Sarnaselt kopsutuberkuloosiga peab ka tuberkuloosi kopsuväliste vormide diagnoos tuginema bakterioloogilistele uuringutele.
Kopsuvälise tuberkuloosi vorme esineb Eestis harva, kokku umbes 
50–60 juhtu aastas. Kõigist tuberkuloosijuhtudest moodustab KVT HIV-negatiivsetel patsientidel 10–50% ja HIV-positiivsetel 35–80% kõigist tuberkuloosijuhtudest.
Tuberkuloosne pleuriit.
Tuberkuloosne pleuriit ehk kopsukelme tuberkuloos on kopsuvälise tuberkuloosi vorm, mida iseloomustab kuiv, seroosne või mädane tuberkuloosne kopsukelmepõletik.
Tuberkuloosse pleuriidi diagnoosimisel võib analüüsida anamneesi, kliinilist pilti ja radioloogilist leidu, kuid diagnoosi kinnitamiseks on vajalik pleuravedeliku biokeemiline ja mikrobioloogiline uuring.
Varem oli kopsukelme tuberkuloos liigitatud kopsutuberkuloosi vormide hulka.
Lümfisõlmede tuberkuloos.
Lümfisõlmede tuberkuloos on kopsuvälise tuberkuloosi vorm, millesse liigitatakse:
Rindkeresiseste lümfisõlmede tuberkuloos.
Varasem nimetus oli bronhiaalsete lümfisõlmede tuberkuloos. Bronhiaalsete lümfisõlmede tuberkuloosist kui haigusest võidi rääkida siis, kui see avaldus kohalike ja üldiste kindlate kliiniliste sümptomitega.
Rindkeresiseste lümfisõlmede (mediastinaalsed, peribronhiaalsed ja paratrahheaalsed) tuberkuloos on valdavalt esmase tuberkuloosi haigusvorm lastel, teiselt poolt aga on see haigusvorm osa immunokomprimeeritud haigetel esinevast dissemineerunud tuberkuloosist.
Perifeersete lümfisõlmede tuberkuloos.
Perifeersete lümfisõlmede tuberkuloos ehk perifeerne tuberkuloosne lümfadenopaatia (A18.2, "lymphadnitis tuberculosa") on kopsuvälise tuberkuloosi vorm, mis lokaliseerub sagedamini kaela eesmistes ja tagumistes ning supraklavikulaarsetes lümfisõlmedes.
Tuberkuloosi protsessist haaratud piirkond on enamasti valutu, kuid iseloomulik on aeglaselt paraneva fistuli kujunemine.
Perifeersete lümfisõlmede tuberkuloosil eristati (1950. aastatel) kliiniliselt kaht vormi: 
Lapseeas avastati üsna sageli palpatsiooniks kättesaadavaid lümfisõlmi pea- ja kaelapiirkonnas. Suurenenud lümfisõlmedega kaasnes vahel valulisus koos pea liigutuste häirega (mikropolüadeenia).
Kõhuõõneelundite tuberkuloos.
Kõhuõõneelundite tuberkuloos ehk kõhuõõneelundite tuberkuloos on tuberkuloosivorm, mille korral tuberkuloosne põletik on haaranud ja/või haiguskolle paikneb kas kõhukelmel, mesenteriaasetes lümfisõlmedes ja kõhuõõnes paiknevates elundites, nagu magu, maks, sapipõis, kõhunääre, põrn, peensool, jämesool, neerud ja neerupealised.
Kõhuõõneelundite tuberkuloosi süstemaatika pole käesoleval ajal selge, mitmete elundite paikmeid võidakse vaadelda ka eraldi tuberkuloosivormidena.
Varem (1950. aastatel) eristati maksatuberkuloosi, neerutuberkuloosi, põrnatuberkuloosi ja sooletuberkuloosi.
Kõhuõõneelundite tuberkuloosi korral võib etendada peaosa enterogeenne nakatumine, kuid nakatumine võib toimuda ka hematogeensel teel.
Lastel ei vaadeldud kõhuõõne elundite tuberkuloosi iseseisva osana, vaid ägeda või kroonilise generaliseerunud tuberkuloosi ühe avaldusena.
Kõhuõõneelundite tuberkuloosi diagnostika on keeruline – esinev sümptomatoloogia ühtib teiste kõhukoopahaiguste sümptomatoloogiaga.
Terminaalileumi ja coecumi tuberkuloosi korral võib sümptomiks olla valu, mis tuleks eristada apenditsiidist ja soolesulgusest. Palpeeritav infiltraat koos radioloogilisel (kontrastainega) uuringul leitud patoloogiaga võib aga meenutada kartsinoomi.
Rektaalosa tuberkuloos võib väljenduda haavanditena, uuristena ja pararektaalsete abstsessidena.
Mesenteriaalsete lümfisõlmede tuberkuloos võib nähtavaks saada kas regionaarse lümfadeniidi või sooletuberkuloosi taustal.
Vahel ei suudeta mesenteriaalsete lümfisõlmede tuberkuloosi korral aga tuvastada mingeid muutusi soolestikus, neil kordadel võivad tuberkuloositekitajad siseneda limaskesta kaudu või hematogeensel teel teisest koldest.
Lümfisõlmede ja liidete kaseoosse lagunemise tagajärjel tekivad mugulataolised tumoroossed paketid ja kahjustub kõhukelme.
Tuberkuloosne peritoniit.
Tuberkuloosset peritoniiti ehk tuberkuloosset kõhukelmepõletikku võib vaadelda kopsuvälise tuberkuloosi vormina või üldise miliaarse tuberkuloosi ühe sümptomina.
Iseseisva haigusvormi korral loetakse kõhukelme kahjustuse põhjustajaks mesenteriaalseid lümfisõlmi või soolestikku, harvemini hematogeenset nakkust.
Varem (1950. aastatel) eristati kliiniliselt piirdunud või difuusset tuberkuloosset peritoniiti. Mõlemad võisid olla adhesiivsed-tumoroossed, eksudatiivsed või ultseroossed.
Eksudatiivse vormi tunnusteks on kõhukelmel hulgaliselt tekkivad miliaarsed köbrukesed, kaseoossed sõlmed, peened verevalumid ja seroosne või serofibrinoosne eksudaat, mis võis vahel olla rohekas ja hägune, sade aga sisaldas lümfotsüüte ja tuberkuloosi mükobaktereid. Lastel esines tuberkuloosse peritoniidi korral ka mesenteriaalsete lümfisõlmede kahjustus.
Tuberkuloosse peritoniidi diagnoosimisel tuvastati valud kõhus, meteorism (kõhupuhitus), roojamishäired ja lapse üldine kõhnumine. Üldise kõhnumise taustal aga oli paisunud lapse kõht ja muutunud kerajaks (ämblikusarnane välimus). Tugeva astsiidi korral võis esineda jalgade turse, mille põhjustas kas veenide kompressioon või üldine kurtumus (kahheksia).
Tuberkuloosse peritoniidi korral oli lastel prognoos suhteliselt soodne ja olenevalt vormist, lapse vanusest ja toitumisest esines kuni 70% tervenemisi.
Tuberkuloossesse kõhukelmepõletikku haigestumise risk on teistest suurem tsirroosi, HI-viirusnakkust, suhkurtõbe jmt haigusi põdevatel patsientidel.
Tuberkuloosne kõhukelmepõletik põhjustab sageli valu, kõhupuhitust, palavikku, kaalulangust, isutust.
Sooletuberkuloos.
Sooletuberkuloosi ehk soole tuberkuloosi esines lastel sageli, kas röga allaneelamise tulemusel või üldise generalisatsiooni avaldusena.
Haavandeid, mis olid kas ümmargused või ovaalsed kraatrikujulise kallaka põhjaga, esines iileumi alumistes osades, ileo-tsökaalses ja jämesoole käärude piirkonnas.
Kahjustunud soolest andsid tunnistust üldseisundi halvenemine, jõu langus, kahvatus, püsiv kõhulahtisus ja vere esinemine roojas. Tüsistustena esinesid soole perforatsioon ja peritoniit.
Prognoosi loeti halvaks.
Suu- ja suuõõnetuberkuloos.
Suu- ja suuõõnetuberkuloos on tuberkuloosi vorm, mille korral tuberkuloossed protsessid võivad haarata suuõõne: suu, keele, huuled, "tunica mucosa oris"'e, suulae, igemed, kurgumandlid, suupõhja, süljenäärmed jm. Primaarset suutuberkuloosi esineb haruharva, enamikul juhtudel algab haigus nakatunud röga või hematogeense leviku toimel.
Teisesed lesioonid, mida seostatakse kopsutuberkuloosiga, avalduvad kas valuliku haavandina, sõlmekeste, tuberkuloomide või granuloomidena.
Suutuberkuloosi esinemissagedus on madal 0,1–5% kõikidest tuberkuloosi nakkusjuhtudest.
Maksatuberkuloos.
Maksatuberkuloosi korral on tuberkuloosi mükobakterid platseerunud maksa ja kudede vastulöögid ja toimed on samuti lokaliseerunud siia. Seda võib vaadelda kopsuvälise tuberkuloosi vormina või üldise miliaarse tuberkuloosi ja ka kopsutuberkuloosi metastaasina.
Maksatuberkuloosivormid on: 
Primaarset maksatuberkuloosi esineb haruharva.
Hepatobiliaarse süsteemi tuberkuloos.
Hepatobiliaarse süsteemi (maks, sapipõis, sapiteed) tuberkuloos on kõhuõõneelundite tuberkuloosi vorm ja maksatuberkuloosi alavorm, mis lokaliseerub nimetatud elundites.
Sapiteedetuberkuloos.
Sapiteedetuberkuloos on kõhuõõneelundite tuberkuloosi vorm ja hepatobiliaarse süsteemi tuberkuloosi alavorm, mille asukohaks avastamise ajal on sapiteed.
Sapiteedetuberkuloos liigitatakse:
Sapiteedetuberkuloosi on üsna raske diagnoosida, sümptomaatika võib jäljendada mitmeid haiguslikke seisundeid ja näidata pahaloomulisi protsesse, näiteks sapisoonekartsinoomi.
Uuringuteks võidakse kasutada mitmeid meditsiiniseadmeid nagu ultrahelisüsteeme ja kompuutertomograafe.
Kuse-suguelundite tuberkuloos.
Kuse-suguelundite tuberkuloos ehk urogenitaalne tuberkuloos ehk suguelundite tuberkuloos (lühend GUTB) on kopsuvälise tuberkuloosi vorm, mis sagadamini on tekkinud tuberkuloosi hematogeense leviku tulemusena. (RHK-10 [A18.10])
[A18.18] teiste naissuguelundite tuberkuloos
Kuse-suguelundite tuberkuloosi on raske diagnoosida, kuna lokaalsed sümptomid ja kaebused nagu düsuuria, hematuuria, sage urineerimine ja valu on tavaliselt vähe väljendunud, mittespetsiifilised ja sarnanevad kroonilise mittespetsiifilise põletiku või urotrakti infektsiooni omadega.
Äigepreparaadi mikroskoopiline uuring jääb sageli negatiivseks.
Ajavahemik primaarse infektsiooni ja kuse-suguelundite tuberkuloosi avaldumiseni võib ulatuda 15–20 aastani.
Naistel esineb sagedamini genitaaltrakti haaratust, põhjustades vaagna piirkonna valu, menstruaaltsükli ebaregulaarsust ja infertiilsust.
Meestel võib haigusprotsess tabada skrootumit, põhjustades kerget valulikkust ja turset. Esineda võivad prostatiit, orhiit ja epididümiit. Tuberkuloos võib tabada ka eesnääret ja põhjustada eesnäärme tuberkuloosi.
Tuberkuloosne tsüstiit.
Esmast tuberkuloosset tsüstiiti ("cystitis tuberculosa") (RHK-10 [N33.0]) peaaegu ei esine, see võib kaasneda neeru- või suguelundite tuberkuloosiga.
Luu- ja liigesetuberkuloos.
Luu- ja liigesetuberkuloosi on kopsutuberkuloosi võimalik tüsistus, mille korral kahjustuvad esmajoones pikad toruluud, selgroolülid ja labakäe liigesed.
Enamasti kulgeb liigesetuberkuloos ühe liigese kroonilise põletikuna. Sagedamini on haaratud suuremad liigesed: puusa-, põlve- või labajala väikesed liigesed.
Lülisambatuberkuloos.
Lülisambatuberkuloos (varem "Pott's disease") on luu- ja liigesetuberkuloosi vorm, mille korral on nakkusega haaratud ka lülisammas.
Lülisambatuberkuloosi esineb 1 protsendil tuberkuloosihaigetest.
Lülisambatuberkuloosi vormid on
Lülisambatuberkuloosi korral tekkis varem sageli teravanurgaline küür ehk gibbus.
Lülisambatuberkuloosi esmakirjeldajaks peetakse inglise kirurgi Percivall Potti, kes kirjeldas seda 1779. aastal.
Kesknärvisüsteemi tuberkuloos.
Kesknärvisüsteemi tuberkuloos on kesknärvisüsteemi põletikuline haigus.
Kesknärvisüsteemi tuberkuloosil on kolm kliinilist vormi: 
Tuberkuloosne meningiit lastel (1950. aastatel).
Tuberkuloosne meningiit ("meningitis tuberculosis") on tänapäeval kesknärvisüsteemi tuberkuloosi vorm, mille korral on nakkusega haaratud ajukelme.
Tuberkuloosne meningiit oli varem suhteliselt sage ja raske haigus, millesse haigestusid lapsed esimesel 5–6 eluaastal.
Meningiiti põhjustab tavaliselt bronhiaalsete lümfisõlmede tuberkuloos kaseoosse väärastuse staadiumis, vahel kopsutuberkuloosi hematogeense disseminatsiooni arenguga, aga ka kroonilise tuberkuloosse infektsiooni igal perioodil, kui organismi reaktiivsuses tekkis muutus neurotroofiliste ja immunobioloogiliste iseärasuste häirumise tõttu.
Tuberkuloosne menigiit kulgeb salamisi, ohumärkideks võib olla lapse ärrituvuse tugevnemine, meeleolu muutus, apaatsus, isutus, kõhukinnisus, millele lisanduvad peavalu, põhjuseta oksendamine (nii söömise järel kui ka tühja kõhuga), vahel krambid. Kehatemperatuur võib kõikuda. Pulss võib aeglustuda ja esineda arütmiat.
Esineda võivad vasomotoorsed häired, näovärvuse vaheldumine, punane dermografism, punased laigud ja pupillide loid reageerimine valgusele ja üldine hüperesteesia.
Järk-järgult ilmnevad ka meningeaalsed sümptomid: Kernigi sümptom, Brudzinski sümptom, kuklalihaste rigiidsus ka näonärvi ja silmalihaste paralüüsid või pareesid. Laps muutub üha unisemaks ja loiumaks, vaade on kaugusse suunatud, pupillid ebaühtlased, tal kaob teadvus. Kehatemperatuur tõuseb järsku, pulss sageneb, muutub nõrgaks ja hingamine on korrapäratu. Laps lebab küljeli, pea tahapoole heidetud, võib vahel kiljatada, kiristada hambaid; rooja ja kuse väljutamine toimub tahtele allumatult. Lõppstaadiumi kerelihased lõtvuvad ja esineb jäsemete halvatus. Enne surma võib saabuda ajutine paranemine – teadvus selgineb, peavalud vähenevad ja kehatemperauur alaneb, ja selle järgneb lapse seisundi halvenemine ja varem sageli ka lapse surm; nüüdisajal, mil streptomütsiin on saadaval, on võimalikud kas täielik tervistumine või tervistumine järelnähtudega.
Tuberkuloosne meningiit (2005).
Tuberkuloosne meningiit võib areneda esmase tuberkuloosse infektsiooni käigus bakterieemia tagajärjel, aga võib ilmneda ka tüsistusena kopsutuberkuloosi reaktiveerumise
või tuberkuloosi parameningeaalse kolde perforeerumise tulemusena.
Tuberkuloosse meningiidi korral lokaliseerub protsess sageli ajupõhimikul, mistõttu võivad ilmneda kraniaalnärvide kahjustuse sümptomid, nagu peavalu, teadvuse
häired, kuklakangestus.
Haiguse kulg ja sümptomite dünaamika võib olla varieeruv, sõltudes ka teiste elundite haaratusest. Subarahnoidaalse ruumi infitseerumise korral lisandub difuusne meningiit.
Endokriinnäärmete tuberkuloos.
Endokriinnäärmete tuberkuloos ei ole haiguse eraldi vorm, kuid lisaks lümfinäärmetele (lümfisõlme vananenud termin) võib tuberkuloos olla ka paljudes inimorganismi sisenõrenäärmetes (endokriinnäärmed), nagu ajuripats, kilpnääre, kõrvalkilpnääre, tüümus, neerupealised, kõhunääre, munasarjad, munandid süljenäärmed jt.
Tüümuse tuberkuloos.
Harva esineb primaarset tüümuse tuberkuloosi ("primary thymic tuberculosis").
Pisut rohkem tuleb tüümuse tuberkuloosseid lesioone – kaseoossete lesioonidena ette miliaarse tuberkuloosi korral. On teatatud ka tüümuse tuberkuloomist.
Tüümuse tuberkuloos ja tümo-lümfaatiline seisund esinevad koos üliharva.
Südametuberkuloos.
Südametuberkuloosi korral (RHK-10 [A18.84]) on bakterinakkus haaranud südame struktuure ja võib põhjustada tuberkuloosset kardiomüopaatiat, tuberkuloosset endokardiiti, tuberkuloosset müokardiiti ja tuberkuloosset perikardiiti.
Tuberkuloosne perikardit.
Tuberkuloosne perikardiit on perikardiit, mida võivad põhjustada mükobakterite perekonna mõnede bakterite poolt esile kutsutud infektsiooni levik südamepauna.
Tuberkuloosset perikardiiti on raske diagnoosida, seda võidakse kompuutertomograafia jäädvustustel segi ajada tüümuse kartsinoomiga.
Nahatuberkuloos.
Nahatuberkuloos ("lupus vulgaris") ehk naha ja nahaaluskoe tuberkuloos (RHK-10 [A18.4]) on kopsuvälise tuberkuloosi vorm, mille loovad "Mycobacterium tuberculosis", "Mycobacterrium bovis", aga ka BCG-vaktsiin võib nahatuberkuloosi esile kutsuda.
Nahatuberkuloosi korral on haiguse kulg tavaliselt alaäge või krooniline ja esineb tavaliselt pea või kaela piirkonnas ühe või enama lesioonina. "Lupus vulgaris" algab pruunikaspunase maakuli või pehme paapulina, lesioonid kasvavad aeglaselt, hiljem haavanduvad ja paranevad.
Nahatuberkuloosi vormid on: 
Skrofuloderma.
Skrofuloderma ("tuberculosis colliquativa cutis") on nahaaluse koe tuberkuloosivorm, mille paige on kaela lümfisõlmede piirkonnas ja mis levib naha all olevast infitseerunud lümfisõlmest või ka luust või liigesest ning viib abstsessi ja haavandumiseni.
Nahatuberkuloosi esmakirjeldus pärineb Laennecilt, 1826 kirjeldas ta enda "tuberculosis verrucosa cutis"'t.
Silmatuberkuloos.
Silmatuberkuloos (RHK-10 [A18.5]) on kopsuvälise tuberkuloosi vorm, mis avaldub silmade piirkonnas ja mille põhjustajaks võivad olla nakatumine "Mycobacterium tuberculosis"'e, "Mycobacterium bovis"'e, "Mycobacterium africanum"'i, ja "Mycobacterium microti"'ga peamiselt hematogeensel teel.
Silmade tuberkuloosi diagnoosimine võib olla problemaatiline kuna sageli ei ole tuvastatavaid aktiivse tuberkuloosi faase mujal organismis.
Kongenitaalne tuberkuloos.
Kaasasündinud tuberkuloosi ehk kongenitaalset tuberkuloosi esineb harva ja arvatavasti seetõttu ei ole selle haigusvormi kohta teaduspublikatsioonides paljut mainitud.
Varem kujutleti (näiteks Hippokrates Kosilt), et tuberkuloos ei nakka ja võib olla pärilik.
1950. aastatel oli teadus asunud seisukohale, et intrauteriinne tuberkuloosi ülekandumine on võimalik, kuid mitte germinatiivse nakatumise (s.o kepikese ülekanne seemne- või munarakuga) kaudu, vaid loote nakatub ema organismis raseduse (platsentaarne infektsioon) või sünnituse ajal.
Tuberkuloosi retsidiiv.
Tuberkuloosi retsidiiv ehk tuberkuloosi retsidiivjuht on tuberkuloosijuht, mille korral diagnoositakse tuberkuloos uuesti inimesel, kes on varem tuberkuloosi põdenud, saanud tuberkuloosiravi ja paranenud.
Tuberkuloos ja D-vitamiin.
D-vitamiinile omistatakse oluline roll makrofaagide aktivatsioonil, mille koostoimel CD4+ Th1 rakkudest vabastatav IFN-γ-ga piiratakse tuberkuloosi mükobakteri kasvu organismis.
Tsütokiin gammainterferoon indutseerib inimeste makrofaagides 1 alfa hüdroksülaasi aktiivsust ja konverteerib kaltsidiooli bioloogiliselt aktiivseks kaltsitriooliks, mis arvatakse mõjutavat soodsalt makrofaagide
võimet surmata tuberkuloosi tekitajaid.
Tuberkuloos/HIV + koinfektsioon.
HIV-nakkusega patsientidel võib tuberkuloosi diagnoosimine olla raskendatud, kuna enamik kasutusel olevatest testidest võib osutuda negatiivseks. HIV-positiivsetel isikutel esineb sagedamini kopsuvälist ja dissemineerinud tuberkuloosi.
Inimorganismis toimub tuberkuloosi mükobakteri ja HI-viirusnakkuse (topeltnakkuse) korral teatav "võimendumine", immunoloogiliste vastuste kiirenemine ja kurnatus, mille tulemusel võib saabuda surm. Arvatakse, et topeltnakatunuid on maailmas ligi 14 miljonit inimest. Tuberkuloosi seostatakse ligi 26%-l aidsisurmaga.
HIV-ravis kasutatava antiretroviirusravi ehk HAART- ("Highly Active Antiretroviral Therapy") raviskeemi lülitatud ravimite manustamisel aidsihaigetele, kes põevad ka tuberkuloosi, võib tuberkuloos ajutiselt halveneda juba kahe nädala pärast – seda seostatakse vahel immuunsuse parenemisega.
Tuberkuloosne intoksikatsioon.
Tuberkuloosse intoksikatsiooni korral võib olla tegemist veres ringlevate tuberkuloositekitajate eritatavate molekulide toksilise mõjuga organismile. Tuberkuloosset intoksikatsiooni tuleb kahtlustada, kui lapsel või noorukil pole võimalik üheski elundis tuberkuloosi tuvastada, kuid tekivad sellised tõsised tervisehäired nagu halb üldseisund, kehatemperatuuri sage kõrgenemine, füüsilise ja vaimse arenemise aeglustumine, perifeersete lümfisõlmede suurenemine, silma sidekesta, naha või liigeste allergilised haigused jm.
Tänapäeval ei kuulu laste ja noorukite tuberkuloosne intoksikatsioon ei kopsu- ega kopsuvälise tuberkuloosi hulka.
Multiresistentse tekitajaga (MDR-TB).
Multiresistentse tuberkuloosi ehk multiresistentse tekitajaga (MDR-TB) tuberkuloosi haigusjuhu korral on haigustekitaja resistentne samaaegselt kahe tuberkuloosi põhiravimi, isoniasiidi ja rifampitsiini suhtes. Lisaks võib esineda resistentsus ka teiste TB-vastaste ravimite suhtes.
Arvatakse, et multiresistentsust põhjustavad juhuslikud geneetilised mutatsioonid. Ravimiresistentsed "M. tuberculosis"'e tüved kujunevad ravimitundliku TB vale ravi tulemusena ja seega võivad siin rolli mängida ka süstemaatilised vead, mida on tehtud ravitava haigusega võitlemisel.
Multiresistentse tuberkuloosi alavormid on järgmised:
Eestis on suurenenud "M. tuberculosis"'e multiresistentsete MDR tüvede isoleerimissagedus.
Eesti, koos teiste Balti riikidega, on kantud multiravimiresistentse tuberkuloosi (MDR-TB) ohumaade nimekirja.
2009. ja 2012. aastal avastati ligi 450 000 uut multiravimiresistentse tuberkuloosi (MDR-TB) haigusjuhtu.
Tuberkuloosi tõvekindlus.
Paljudel inimestel on tuberkuloosi suhtes kaasasündinud vastupanuvõime (immuunsus) – madala tuberkuloositekitajate arvu korral ringlevad need mõnda aega veres ja hävitatakse seejärel valgelibledes ja lümfikoes.
Tuberkuloosi mükobakteri nakkuse korral suudab enamiku täiskasvanud tervete inimeste (90–95%) omandatud immuunsus, mis toimib nimetatud bakteri peatamisel spetsiifiliste antigeenidega T-rakkude ja makrofaagide läbi, bakteri leviku ka peatada
Tuberkuloosse protsessi arenemine ja patogeensus.
1950. aastatel eristati esmast, teisest ja kolmandast staadiumi.
Esmane staadium: peamiseks patoloogilis-anatoomiliseks vormiks on esmane kompleks, mis koosneb tuberkuloositekitajate sissetungikohale tekkivast koldest ja regionaalsete lümfisõlmede koldest.
Sissetungile järgneb spetsiifiline kaitsereaktsioon ja organism muutub tuberkuloosibakterite suhtes allergiliseks. Esmase aerogeense sissetungi korral kutsub haigustekitaja esile bronhide limaskestal esmase alveoliidi. Esmase kolde piirkonnas tekib algul eksudatiivne, hiljem produktiivne põletik ja kudede lümfotsütaarne infiltratsioon, moodustub spetsiifiline tuberkuloosne kude (granuloom) epiteliodsete ja gigantsete rakkude kuhjumisega.
Esmase staadiumi haigusprotsess on lokaliseerunud esmases kompleksis ja selle sagedasim paige on kopsud.
Iga hetk võib toimuda, kas siis immuunbioloogiliste omaduste muutumisel või nõrgenemisel, protsessi generaliseerumine või teise staadiumisse arenemine. 
Tuberkuloosikolle kasvab ja võib murda ennast läbi keha loomulikesse kanalitesse: bronhid, soolestik, kuse-sugutrakt jne, siis tekivad intrakanalikulaarsed metastaasid.
Sageli esineb lümfogeenset levikut lümfisõlmede aheliku kaudu kuid tähtsaimaks peeti hematogeenseid metastaase, mis määrasid ära teise staadiumi prognoosi, kuna bakterite paljunemine on jõudnud maksimumi ja nende osaline hävimine põhjustab toksiliste nähtude tekkimist.
Teise staadiumi vältel võib protsess vaibuda, areneda suhteline immuunsus ja väheneda tundlikkus haigustekitajate (viiruse, 1957) suhtes, bakterid on blokeeritud jääkkolletesse ja sealt võivad nad ebasoodsate tingimuste korral taaselustuda.
Kolmas faas lokaliseerub reaktiivse põletiku laia tsooniga kopsudes, kus ülekaalus on proliferatiivsed protsessid, paranemine armistumise ja lubjastumise teel ja lümfisõlmede kahjustuse puudumine.
Kuid tuberkuloosne protsess ise ei mahu selle skeemi raamesse, kuna protsess toimub laineliselt ja ei järgi kirjeldatud raamistikku.
Seetõttu liigitati protsess kahte staadiumisse: esmane nakkus ehl esmase tuberkuloosi staadium (vastab esmasele ja teisesele staadiumile) ja reinfektsiooni staadium (teatud määral ühtib kolmandase staadiumiga).
1970. aastatel.
Spetsiaalsed rakud tungivad läbi kapillaaride seinte tuberkuloosi põletikukoldesse, piiravad selle tuberkuloosse põletikulise vohandiga ja moodustavad tuberkuloosile iseloomuliku, käävjatest rakkudest koosneva köbrukese, mille keskel on kärbunud kude ja toimub juustundumine (kaseoos). Köbruke (tuberkuloosikolle) armistub, kaseoosne mass, mis sisaldab eluvõimelisi (praktiliselt kogu inimese elu) tuberkuloositekitajaid, lubjastub ja luustub
Teisene tuberkuloos – teatud seisundite korral (nagu sugulise küpsemise periood, haigused, näiteks suhkurtõbi, psüühilised traumad, vaimuhaigused jt), võib omandatud immuunsus tuberkuloosi suhtes nõrgeneda ja esmased lubjastunud kolded võivad muutuda organismisisesteks nakkusallikateks, põhjustades teisest tuberkuloosi.
Esmane tuberkuloosne kompleks.
Esmane tuberkuloosne kompleks ehk tuberkuloosi esmane kompleks ehk esmane kompleks on tuberkuloosi esmase haigusprotsessi paige, sagedamini kopsud, mis koosneb põletikulisest kopsukoldest, regionaalsete lümfisoonte ja -sõlmede põletikust.
Esmase tuberkuloosse kompleksi taandareng algab kopsukoldest, mis aja jooksul imendub või lubjastub ja luustub tekib nn eluaegne Ghoni kolle.
Tuberkuloosne põletik.
Tuberkuloosne põletik on granulomatoosne põletik.
Tuberkuloosibakteritega infitseeritud kopsudes võivad moodustuda nn granuloomid, mida iseloomustavad aktiveeritud alveolaarmakrofaagide ja lümfotsüütide kogumid, mille ülesanne pole seni päris selge, arvatakse, et need tekivad lümfoid(-immuun)süsteemi funktsioonidest lähtuvalt ning püüavad lahustuvate kemokiinide ja tsütokiinide toimel moodustada haiguskolde ümber "kaitserakkude" kihti, mis peaks takistama bakterite edasist levikut.
Esmase tuberkuloosse põletiku mõjul muutub organismi reaktiivsus, tekib allergia.
Tuberkuloosi mükobakter nakatab alveolaarmakrofaage ja indutseerib TNF-α vahendusel nende hukkumise (kas apoptoosi ehk nekroosi näol).
Tuberkuloositekitaja vastane immuunsus on suhteline ja püsib nii kaua, kui organismis esineb eluvõimelisi tuberkuloositekitajaid või BCG rakke.
Tuberkuloosne abstsess.
Tuberkuloosne abstsess on koondnimetus tuberkuloosibakterite tekitatud abstsesside kohta, mis võivad kaasuda mitmete tuberkuloosivormidega.
On teateid peaaju, põrna, tüümuse, munasarjade ja luude tuberkuloossete abstsesside kohta.
Kopsutuberkuloosiga võib kaasneda esmase kopsukolde lagunemine ehk tuberkuloosne destruktsioon, mis tekitab tühiku (kaverni).
Tuberkuloossete abstsessidega seonduv sümptomaatika pole selge, paljud tuberkuloosihaigetel ei tõuse abstsessikohas temperatuur ja nad ei tunne seal valu.
Tuberkuloosne abstsess võib tekkida tuberkuloosse 'sõlme' sisu vedeldumise tulemusel. 
Kirurgiliste sekkumiste ja ka abstsesside iseenesliku 'puhkemise' kohta on varasemast ajast pärit teadetes avaldatud arvamust, et abstsessi drenaaž võis viia teisese nakatumiseni.
Tuberkuloosset ajuabstsessi (TBA) võib esineda kesknärvisüsteemi tuberkuloosi korral – TBA on piiritletud, võib sisaldada mäda ja on kaetud tiheda kapsliga.
Tuberkuloosset ajuabstsessi võidakse ka tänapäevaste diagnostikaseadmetega saadud piltidel segi ajada ajutuberkuloomiga.
Tuberkuloosiregister.
Eesti tuberkuloosiregister on riigi infosüsteemi kuuluv andmekogu ja meditsiiniregister, mis asutati 1997. aastal. Tuberkuloosiregister koostab tuberkuloosi statistilist aruandlust, registreerib tuberkuloosijuhte ning analüüsib ravi kulgu ja tõhusust, mille põhjal saaks välja töötada tuberkuloositõrjemeetmeid, korraldada tervishoiuteenuseid ning teha teaduslikke ja epidemioloogilisi uurimistöid.
Registri elektroonilises andmebaasis on andmed alates 1987. aastast.
Tuberkuloosihaigestumus.
Tuberkuloosihaigestumuse all võidakse silmas pidada ka teatud riigis välja töötatud rahvatervise alast infosüsteemi, mis võib sisaldada tuberkuloosi ennetamise, nakatumise, haigestumise või tõrjega seotud andmete kogumist, töötlemist, analüüsi, edastamist, avaldamist, säilitamist jm.
Andmed tuberkuloosihaigestumuse avastamise kohta on varieeruvad, sageli juhuslikud, ja ei kajasta tegelikku tuberkuloosihaigete arvu, nii võis MTO andmetel 2013. aastal kusagil tervishoiusüsteemis jääda märkamatuks umbes 3 miljonit tuberkuloosi nakatunud inimest.
Maailmas.
Suurem levimus Indias, Indoneesias, Sri Lankal, Aafrikas, Mehhikos, Lõuna-Ameerika läänerannikul.
Lääne-Aafrika regioonis, kus parajasti käimas 2014. aastal alanud Ebola viirushaiguse epideemia, on tuberkuloosi põhjustajaks valdavalt "Mycobacterium africanum".
Eestis.
Tuberkuloos Eesti NSV-s elavatel lastel.
1957. aasta lastehaiguste õpiku kohaselt olid Eesti NSV-s esimesel kolmel eluaastal nakatunud tuberkuloosi 30–40% lastest.
Laste esmane nakatumine tähendab tuberkuloosi haigestumist enamasti imikutel. Vanematel lastel kulgeb haigus märkamatult ja jääb seejärel määramata ajaks mitteaktiivseks, võib aga lapse organismile ebasoodsate seisude korral üle minna aktiivseks vormiks.
2.–5. eluaastal põeb umbes 40% tuberkuliinile positiivselt reageerivatest lastest aktiivset protsessi – bronhiaalsete lümfisõlmede tuberkuloosi.
Kliinilise uurimise andmetel oli 85,2% vanemaealistel lastel, kes reageerisid tuberkuliinile positiivselt, tuberkuloosne protsess kliiniliselt stabiilne.
Lahkamisel.
Lahkamisandmete põhjal tuvastas Ghon tuberkuloosi progresseeruvaid vorme järgmiselt:
Tuberkuloosi suremus moodustas 15–17-aastastel tütarlastel peaaegu poole kõigist surmajuhtumitest. 
2013. aasta statistika.
2013. aastal haigestus Eestis tuberkuloosi peaaegu 300 inimest. Noorim haigestuja oli üheaastane ja vanim 102-aastane.
Eestis on Terviseameti andmetel 2014. aastal registreeritud esmased tuberkuloosi haigusjuhud:
Malawis.
Tuberkuloos on Malawis suur terviseprobleem. 2013. aastal avastati 20 335 uut ja retsidiividega tuberkuloosijuhtumit ja 1400 surmajuhtumit. Maailma Terviseorganisatsiooni hinnangul saavad Malawis diagnoositud ainult 78% tuberkuloosijuhtudest.
MTO statistika.
Maailma Terviseorganisatsiooni 2013. aasta aruande andmetel haigestus tuberkuloosi maailmas ligi 8,6 miljonit inimest ja suri 1,3 miljonit.
Hinnanguliselt olid 8,6 miljonist tuberkuloosijuhust 1,1 miljonit inimest (13%) tuberkuloos/HIV + koinfektsioonised ja 75% neist Aafrika regioonis.
Tuberkuloosiennetus.
Tuberkuloosivaktsiinid.
Prantsuse bakterioloogid Leon Charles Albert Calmette ja Camille Guérin, kes töötasid Pasteuri Instituudis, alustasid vaktsiini tarbeks bakteritüve väljatöötamist 1908. aastal. Nad kasvatasid tuberkuloosset rinnapõletikku põdevalt lehmalt eraldatud veisetüüpi tuberkuloosibaktereid leeliselisel söötmel, mis sisaldas veisesappi, 13 aastat, kasvatades uute omadustega tuberkuloosipisiku "Bacillus Calmette-Guérin" (lüh BCG, "M. bovis BCG").
BCG vaktsiini tõttu toimus Lübeckis 1930 traagiline õnnetus ("The Lübeck disaster (1930)") – professor Deycke vaktsineeris Pasteuri Instituudist saadud BCG-ga vastsündinuid suukaudselt. 4–6 nädalat pärast vaktsineerimist haigestusid paljud imikud tuberkuloosi. 250 vaktsineeritust 73 surid esimesel aastal ja 135 nakatusid, kuid tervenesid.
Uurimisaruande kohaselt põhjustas õnnetuse BCG-vaktsiin, mis oli saastunud nakatumisvõimeliste tuberkuloositekitajatega Lübecki laborites.
See eriline nõrgestatud virulentsusega kultuur loetakse inimesele kahjutuks ja sobilikuks immuniseerimiseks.
Vastsündinuile (5., 7., 9. päeval) anti pool tundi enne rinnale panekut piimaga "per os" elusat kultuuri (0,01), mis emulgeeritud 2 ml-s suhkru ja glütseriiniga vees.
Vanemaealisi lapsi, kellel Pirguet' ja Mantoux' (1:1000 ja 1:100) reaktsioon negatiivne, vaktsineeritakse ühekordselt nahaaluse või nahapealse meetodiga. Küünarvarre nahk desinfitseeritakse eetri, 30% alkoholi või 2% karbolilahusega. 2 ml ampullis olev vedel vaktsiin loksutatakse segi ja valatakse steriilsesse mensuuri. Steriliseeritud ja kuivanud naha 1 cm2 pinnale tilgutatakse vaktsiini. Läbi tilkade tehakse 3 horisontaalset ja 3 vertikaalset vereta skarifikatsiooni. 1–2 minuti pärast asetatakse sellele steriilne mensuuri jäänud vaktsiiniga niisutatud marlitups. Tups kaetakse vahapaberiga ja fikseeritakse sidemega ja jäetakse skarifikatsioonikohale üheks tunniks.
Revaktsineeritakse üksnes neid lapsi, kes ei ole tuberkuloosist nakatatud ja reageerivad tuberkuliinile negatiivselt; seda tehakse teisel ja seitsmendal eluaastal ning IV, VII ja X klassis.
Eestis vaktsineeritakse vastsündinuid tuberkuloosi vastu tuberkuloosivaktsiiniga (BCG-vaktsiin – tuberkuloosi tekitaja, elus, nõrgestatud). Arvatakse, et see annab väikelastele nakkuskaitse raskete tuberkuloosivormide eest, kuid ei pruugi anda tuberkuloosi vastu eluaegset kaitset.
BCG vaktsiini, manustatud rohkem kui 3 miljardit doosi, nakkuskaitse on varieeruv, mitte alati rahuldav, ulatudes 0–85 protsendini ja oleneb mitmest tegurist.
Tuberkuloosiravi.
WHO Global TB programmi juhi Mario Raviglione sõnul on viimase 15 aasta jooksul ravitud 56 miljonit tuberkuloosihaiget ja päästetud 22 miljoni inimese elu.
Tuberkuloosisanatoorium.
19. sajandil ja 20. sajandi algusaastatel oli tuberkuloosihaigete ravis oluline koht sanatooriumidel ning mitmel pool maailmas asutati tuberkuloosisanatooriume.
Tuberkuloosisanatoorium oli koht, kuhu paigutati osad tõenäoliselt nakkusohtlikud tuberkuloosihaiged pärast perekonnast ja ühiskonnast eraldamist, osalt raviks, kus nad elasid pikka aega koos.
Tuberkuloosisanatooriumid 
5 km kaugusel Madanapalle'ist, "Chittoor District of Andhra Pradesh";
Helioteraapia.
Helioteraapia – kokkupuude loodusliku päikesevalgusega (Päikese käes päevitamine) kaotab üsna tõhusalt nahatuberkuloosi "lupus vulgaris"'e korral nahalesioone – ilmselt selle avastuse eest (ta ravis tuberkuloosseid nahalesioone ultraviolettkiirgusega) sai Niels Ryberg Finsen 1903. aastal Nobeli füsioloogia- või meditsiiniauhinna.
Õhuravi.
Inglise kirurg George Bodington avaldas 1840 essee "Bodington on the Treatment and Cure of Pulmonary Consumption".
Essees kirjeldas Bodington tuberkuloosihaigete ravi üsna tavatute meetoditega: kuiv õhk, tervislik dieet, kerge treening ja tervislik keskkond (hiljem sai tuntuks kui sanatooriumimeetod (spetsiaalsed keskused) ja õhuravi).
Bodingtoni esseed peeti ülbeks ja enesekindlaks, ta justkui lõpetanuks igasuguse arutluse tuberkuloosi põhjuste, allikate ja loomuse kohta, pidades neid juba piisavalt teadaolevateks või, selles osas mis puudutab patsientide ravi, mitte tähelepanuväärseteks. Ta soovis ravida patsienti loomulike, ratsionaalsete ja edukate meetoditega ning väitis, et 1/5 iga-aastastest surmadest Inglismaal on seotud TB-ga ("consumption"), kuid tervenemisest pole miskit kuulda, või pole seda ilmaski oodata.
Õhuravi ("open air treatment") pakuti ka tuberkuloosisanatooriumides, kus tuberkuloosihaiged sätiti lahtistele rõdudele.
1970. aastad.
Tuberkuloosihaige ravis eristati NSV Liidus järgmisi ravirežiime:
Looduslikke ravitegureid – õhku, vett ja päikest kasutada ettevaatlikult ja vastavuses ravirežiimiga.
Kevadel ja sügisel suunatakse haigeid lõunapoolsetesse pehme kliimaga kohtadesse, näiteks Krimmi lõunarannikule püstitatud sanatooriumidesse.
Ravitoitumisel on tähtis osa vitamiinidel ja vitamiinipreparaatidel: A-, B-kompleksi ja D-vitamiinil, mille defitsiiti tuberkuloos ja tuberkuloosiravimid võivad soodustada ja esile kutsuda.
D-vitamiini avitaminoos võib tuberkuloosi aktiveerida.
Vitamiine saaks värsketest marjadest ja mahladest, võist ja maksast, kuid lisaks on soovitatav tarvitada B-rühma vitamiine ja C-vitamiini puhtal kujul.
Tuberkuloosihaigete laste toit peab olema kaloririkas ning sisaldama piisavas koguses valku ja rasva. Toit olgu mitmekesine (piim, rõõsk koor, hapupiim, kefiir, kohv, kakao, või, munad, liha, sink, kalamari, juust, köögivili, puuvili).
Tuberkuloosiravimite toime tuberkuloosibakterile.
Tuberkuloositekitaja ainevahetus muutub, kui lisada söötmele tuberkuloosiravimeid, kuid bakter kohaneb ravimitega ja mõne kuu pärast muutuvad nad ravimiresistentseks, st ravimid mikroobi enam ei kahjusta.
Tuberkuloosiravimid ei ole haigustekitaja suhtes spetsiifilised – selle all mõeldakse kokkuleppelist raviskeemi erinevate ravimi toimeainetega.
Tuberkuloosi medikamentoosne ravikuur kestab sõltuvalt paikmest ja haigustekitaja ravimtundlikkusest 6–36 kuud.
Raviskeem koosneb vähemalt neljast preparaadist, millele haigustekitaja on tundlik (võimalusel testitult), ja enamasti alustatakse ravi haiglas.
Haige peab läbima kuuekuulise ravikuuri. Raske haigusvormi korral võib ravi kesta kuni kaks aastat. Oluline on ravikuur lõpuni teha, kuna tuberkuloos muutub ravimite suhtes resistentseks ja inimene haigestub uuesti. Kui haige on saanud ravi, ei nakata ta enam teisi. Eesti on osalenud kahe multiresistentse tuberkuloosi ravimi uuringus.
Tuberkuloosiravimid 1970. aastatel.
Tuberkuloosivastane ravi pidi olema pidev, kestusega vähemalt 1–2 aastat ja kombineeritud 2–3 ravimiga. Ägedas faasis anti koguni kolme I rea preparaati, seejärel kaht, millest üks pidi olema kas streptomütsiin või isonikotiinhappe hüdrasiid.
Haigustekitajatega kokku puutunud inimeste kemoprofülaktikas on kasutusel isoniasiid, mida manustatakse 9 kuu vältel.
Tuberkuloositekitajate resistentseks muutumisel I rea preparaatidele, saadi ravi jätkata nn II rea ehk reservrea preparaatidega, milleks olid tsükloseriin, kanamütsiin, viomütsiin, etionamiid, pürasinamiid, tiboon, etoksiidamikatsiin, kapreomütsiin, ofloksatsiin, para-aminosalitsüülhape.
Tuberkuloosiravimite kõrvalnähud.
Suurteks tuberkuloosiravimite manustamise kõrvalnähtudeks, mille korral tuleks ravimi manustamine lõpetada, võidakse pidada: 
Väikesed kõrvalnähud:
Väikesteks tuberkuloosiravimite manustamise kõrvalnähtudeks, mille korral enamuses juhtudest võib ravi jätkata, vajadusel ka ravimi annuseid vähendada, võidakse pidada: 
Tuberkuloosiravimite maksumus.
NSV Liidus said kõik tuberkuloosihaiged tasuta nii ravimeid kui ka kvalifitseeritud arstiabi.
Eestis (alates 2004).
Kõik tuberkuloosiravimid on tuberkuloosi medikamentoosse ravi vältel patsientidele Eestis tänapäeval tasuta, need ostetakse sotsiaalministeeriumi kaudu tehtavate riigihangetega ja nende eest tasub otseselt kontrollitava ravi (OKR) raames tuberkuloositõrje programm.
Alates 2011. aastast on tuberkuloosihaigetel võimalus saada alkoholisõltuvuse tasuta ravi.
Tuberkuloosiravi ligikaudne maksumus: 
Tuberkuloosiravi Eestis (2005).
Vastavalt Eesti Kopsuarstide Seltsi kinnitatud tuberkuloosi diagnostika, ravi ja ravi jälgimise juhistele määrab Eestis tuberkuloosiravi pulmonoloog.
Tuberkuloosiravi eesmärkideks on seatud tuberkuloosihaige paranemine; aktiivsest tuberkuloosist või selle hilistagajärgedest tingitud suremuse vältimine; tuberkuloosi retsidiivide vähendamine; ravimiresistentsete haigusjuhtude tekke ja leviku piiramine ja tuberkuloosi nakkusohu vähendamine ühiskonnas.
Tuberkuloosiravi on pikk (6–24 kuud), mistõttu võidakse rakendada otseselt kontrollitavat ravi (OKR), mis võib tähendada tuberkuloosiravimite võtmist meditsiinipersonali vahetu kontrolli all.
Ravi komponentideks võivad olla:
Tuberkuloosi kirurgiline ravi.
1696. aastal teatas Rooma arst Gorgio, et tuberkuloosihaige tervenes pärast mõõgahaava rinnas, mis tekitas õhkrinna.
Sellest sai arvatavasti alguse kopsu kokkulangemise teraapia.
Tuberkuloosi kirurgiline ravi võib vaadelda kompleksravi ühe etapina, mille näidustuseks võib lugeda
Kirurgilist ravi võidakse kaaluda ka protsesside korral, mis konservatiivse raviga tõenäoliselt ei parane ja haiguskolde või haigestunud kopsuosa eemaldamine võiks tuberkuloosi seisukohast kuratiivseks osutuda.
Rahvameditsiin, tuberkuloosi taimravi jm.
Uuringute alusel evivad tuberkuloosi mükobakterite või tuberkuloosivastast toimet järgmiste taimede saadused ja/või neist eraldatud ained: "Acalypha indica", aed-liivatee, "Allium cepa", "Aristolochia taliscana", barbadose tsesalpiinia, "Byrsonima crassa", "Canscora alata", harilik aaloe, harilik aprikoosipuu (aprikoosidest valmistatud ekstraktid), harilik mürt, häbelik mimoos, india nonipuu, "Kalanchoe integra", küüslauk, punamarjane kamalapuu, orgasmi-pagoodipuu, "Salvia hypargeia", vasika justiitsia, "Euclea natalensis", viietine mungapipar, "Vitex trifolia".
Tuberkuloositõrje.
Nõukogude Liidus arvati 1970. aastatel, et tuberkuloositõrje meetmed (pisikuid levitavate haigete peredele anti eraldi korterid, tuberkuloosihaigel oli õigus suuremale elamispinnale, tasuta ravi, laste isoleerimine haigetest kas lastekodudesse või sanatooriumidesse jmt meetmed) on nii edukas, et lähitulevikus on oodata selle ohtliku haiguse likvideerimist.
Tänapäeval viiakse Eestis läbi tuberkuloosihaigete kontaktsete uurimist ja profülaktilist ravi.
Tuberkuloosihaigete kontaktseteks loetakse pereliikmed, haigega ühes ruumis töötavad inimesed, lähemad korterinaabrid, tuttavad-sõbrad, kellega toimub tihedam elukondlik suhtlemine.
Kontaktsete jälgimine ja pöördumisel tehtavad uuringud sarnanevad tuberkuloosihaigele tehtavate uuringutega: rindkere röntgenogramm, tuberkuliintest, kaebuste esinemisel ka röga bakterioloogiline uuring ning vajadusel profülaktiline tuberkuloosiravi.
Tuberkuloos ja ravimid.
Pikemaajaline ravi immunosupressiivsete ravimitega võib esile kutsuda tuberkuloosisurma.
Termin.
Hiina kirjutised, mis pärinevad 2–3 sajandit eKr, kirjeldasid seisundit "Leoping", mis tõenäoliselt oli tuberkuloos.
Fracastonius Veronast (1478–1553) kasutas terminit "phthisis" kopsutuberkuloosi korral.
Nimetust "tuberculosis" kasutasid esimesena René Théophile Hyacinthe Laënnec ning tema kolleeg ja sõber Gaspard Laurent Bayle.
René Théophile Hyacinthe Laënnec võttis nõuks arvata, et kõik "tubercular phenomena" ("phthisis, scrofula" ja miliaarne) on ühe haiguse ilmingud.
Terminit "valge katk" ("White plaque") kasutas esimesena Oliver Wendell Holmes.
Kopsutuberkuloosi kohta on kasutatud ka termineid "pulmonary consumption", "tisic, tissick" (17. saj), "wasting disease", "Morbus Koch", "tabes pulmonalis", "hectic fever", "asthenia", "galloping consumption".
Nahatuberkuloosi vormi skrofuloderma kohta on varem kasutatud terminit "King's Evil".
Rigveda's kannab tuberkuloos osade allikate alusel nime 'Rajyakshma'.
Tuberkuloosi kohta kasutatakse ka termineid "tiisikus", TBC, "valge katk", "valge surm".
Ajaloolist.
Vanimaks tuberkuloosileiuks peetakse 500 000 aasta vanuse "Homo erectus"'e kivistise kolju uurimisel tuvastatud 
"Leptomeningitis tuberculosa" 'jälgi'.
Tuberkuloos on teadlaste arvates inimeste seas levinud vähemalt 70 000 aastat.
Egiptuse preester Nespaheran (1000 eKr) võis põdeda luu- ja liigesetuberkuloosi.
Ebersi papüürus võib sisalda kahte kaela lümfisõlmede tuberkuloosi kirjeldust.
Archilochus (719–633 eKr) liigitas "tubercle" koos kasvajatega "phymata"'de hulka.
Hippokrates Kosilt arvas, et kopsutuberkuloos (tolleaegne nimetus "pulmonary phthisis") ei nakka, võib olla pärilik ja tuberkuloosiga seotud "phymata" ("tubercle") teket ja esinemist.
Aristoteles kirjeldas "skrofula"'t tiisikusega sigade nahal ja arvas need nakkuslikeks.
Aretaeus Kapadookiast kirjeldas üsna täpselt kliinilist tuberkuloosi (ka diabeeti).
Aulus Cornelius Celsus võis mainida vahendeid tuberkuloosi raviks.
Avicenna pakkus, et tuberkuloos on nakkuslik. 
Girolamo Fracastoro kirjutas 1546. aastal tuberkuloosi kui kopse "vallutava" haiguse nakkuslike viirushaiguste hulka, mille põhjustajaks pidas ta nähtamatuid, kuid miskit moodi elavaid ja ülekanduvaid seminaria contagionume.
Giovanni Battista Morgagni 'kartis' tuberkuloosi nakkavust.
1869. aastal tõestas prantsuse arst Jean-Antoine Villemin rea eksperimentidega (loomkatsetega), et tuberkuloosi põhjustab nakatumine nakkava tekitajaga, ja nakkus võib levida nii inimeselt loomadele kui ka teistele loomadele.