tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Vana-Kaarküla mõis

Vana-Kaarküla mõis, ka Kaarküla mõis ehk Veckārķi mõis (saksa keeles "Alt-Karkell", läti keeles "Veckārķu muiža") oli rüütlimõis Liivimaal Valga kreisis Härgmäe kihelkonnas. Praeguse haldusjaotuse järgi asub see Lätis Valka piirkonnas Kārķi vallas Veckārķis.
Ajalugu.
Sealsed valdused olid varem osa Härgmäe ordulinnuse linnuseläänist. Pärast mõisate reduktsiooni läksid need valdused Rootsi riigile, ent hiljem taastati Barrede õigused sellele alale ja lään jagati eelmise omaniku Anton de la Barre poegade vahel. Robert Friedrich de la Barrel oli kolm tütart, kelle vahel tema pärandiosa jagunes. Neist Ulrica Eleanora oli abiellunud Friedrich Wilhelm von Patkulliga ja nende valdusse läkski Vana-Kaarküla mõis. Nende poja Robert Friedrich von Patkulli surma järel aastal 1801 puhkenud enampakkumisel omandas valduse 27 000 taalri eest George Carl von Jarmerstedt. 
Aastal 1834 pantis George Carl von Jarmerstedt mõisa 55 000 rubla eest parun Richard Friedrich Ungern-Sternbergile. Too loovutas pandiõigused aastal 1836 Riia raehärrale David von Wieckenile, saades 65 000 rubla. Aastal 1843 sai David von Wiecken ka mõisa pärisomanikuks. Tema pärandi jagamisel aastal 1853 ostis Andreas August von Wiecken mõisa 75 000 rubla eest teistelt pärijatelt välja. Andreas Augusti surma järel aastal 1880 päris mõisa tema vend David von Wiecken.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 8 ja 1/2 adramaad, sellele allus 113 mees- ja 145 naishinge. Aastal 1734 oli mõisa suurus (koos Uue-Kaarküla ja Turna mõisaga) 22 ja 7/8 adramaad. Aastal 1758 oli mõisa suurus 8 ja 5/8 adramaad, aastal 1823 aga 9 ja 1/3 adramaad. Ka aastal 1832 oli mõisal adramaid sama palju, aastal 1881 oli neid aga 5 ja 16/80, lisaks allus mõisale 11 ja 19/80 adramaad mõisadele kuuluvate talude valduses.
Karjamõisad.
Mõisa koosseisu kuulus kolm karjamõisa: Ārņi ("Ahrne"), "Platzberg" ja Saliņas ("Salle").
Uue-Kaarküla mõis

Uue-Kaarküla ehk Jaunkārķi mõis (saksa keeles "Neu-Karkell", läti keeles "Jaunkārķu muiža") oli rüütlimõis Liivimaal Valga kreisis Härgmäe kihelkonnas. Praeguse haldusjaotuse järgi asub see Lätis Valka piirkonnas Kārķi vallas Kārķis.
Ajalugu.
Sealsed valdused olid varem osa Härgmäe ordulinnuse linnuseläänist. Pärast mõisate reduktsiooni läksid need valdused Rootsi riigile, ent hiljem taastati Barrede õigused sellele alale ja lään jagati eelmise omaniku Anton de la Barre poegade vahel. Robert Friedrich de la Barrel oli kolm tütart, kelle vahel tema pärandiosa jagunes. Neist Anna Elisabeth oli aiellunud Gustav Jacob von Kirchneriga. Nende valdusse läkski Uue-Kaarküla mõis. Nad surid aga lastetult ja mõisa päris nende õepoeg Robert Friedrich von Patkull, makstes teistele võimalikele pärijatele 62 00 rubla. Tegelikult leppisid pärijad küll kokku, et mõisa omandab 32 000 taalri eest tema poeg Friedrich George Carl Reinhold von Patkul, kel seda summat aga ei olnud. Nii korraldas ta oksjoni, kus mõisa omandanuks krahv Louis Oliveira, ent sellega ei olnud teised pärijad nõus. Robert Friedrichi surma järel aastal 1801 puhkenud enampakkumisel omandas valduse 25 300 rubla eest Gustav George von Krüdener. 
Aastal 1843 Gustav George suri, pärandades mõisa oma lastele ja tütar Luise Caroline abikaasale Gustav Krüdenerile. Too ostis siis mõisa 54 000 rubla eest teistelt pärijatelt välja.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 7 ja 7/8 adramaad, sellele allus 247 mees- ja 264 naishinge. Aastal 1734 oli mõisa suurus (koos Vana-Kaarküla ja Turna mõisaga) 22 ja 7/8 adramaad. Aastal 1758 oli mõisa suurus 7 ja 7/8 adramaad, aastal 1823 aga 7 ja 3/5 adramaad. Ka aastal 1832 oli mõisal adramaid sama palju, aastal 1881 oli neid aga 8 ja 78/80, lisaks allus mõisale 9 ja 54/80 adramaad mõisadele kuuluvate talude valduses.
Boriss Mironov

Boris Nikolajevitš Mironov (sündinud 21. septembril 1942 Marxis Saratovi oblastis) on Venemaa ajaloolane, kliometrist. 
Peterburi Riikliku Ülikooli professor, Venemaa Teaduste Akadeemia Peterburi ajalooinstituudi peateadur. Ajaloolise sotsioloogia, Venemaa sotsiaal-, majandus- ja demograafilise ajaloo ning antropomeetrilise ajaloo ja uurimismetodoloogia spetsialist.
Erialane tegevus.
Venemaa Teadusakadeemia Peterburi ajalooinstituudi nooremteadur (1970–1983), vanemteadur (1983–1986), juhtivteadur (1986–2009), peateadur (alates 2009). On olnud õppejõud Leningradi Riikliku Ülikooli ajalooteaduskonnas ja Peterburi Riikliku Ülikooli sotsioloogiateaduskonnas ning õpetanud Peterburi Euroopa Ülikoolis kursust "Venemaa moderniseerimine 18.–20. sajandil".
Peamised teadussaavutused.
On fundamentaalse monograafia "Vene impeeriumi aegne (18. sajandist 20. sajandi alguseni) sotsiaalne ajalugu" autor. Ta andis suure panuse antropomeetriliste andmete ajalooallikana kasutamise metoodika väljatöötamisse. Näiteks osutas Mironov, et Venemaa meessoost elanike keskmise pikkuse dünaamika põhjal võib oletada, et riigi elatustase on 305 aasta jooksul (1701–2005) muutunud tsükliliselt. Kui 18. sajandil valitses langustrend, siis 19.–20. sajandil aga tõusutrend. 18. sajandi alguses oli Venemaa biostaatuse taseme poolest Euroopa mastaabis veidi alla keskmise ja aastad 1701–2005 kulgesid peamiselt taseme keskel. Elatustaseme langusperioodidel eemaldus Venemaa veidi keskmisest, elatustaseme tõusuperioodidel aga lähenes keskmisele, kuid siiski püsis sotsiaal-majanduslik areng kogu aeg keskmisel tasemel. 
Ta pakkus välja originaalse "optimistliku" tõlgenduse 18.–20. sajandi alguse Venemaa ajaloost. Venemaa revolutsiooni põhjusteks peab ta nii subjektiivseid tegureid – osa Venemaa haritlaskonna utoopilisi meeleolusid – kui ka kontraeliidi tegevust. Sealhulgas nende ettevõtjate tegevust, kes tahtsid võimu monarhialt endale haarata.
Burga mõis

Burga mõis (saksa keeles "Borrishof", läti keeles "Burgas muiža") oli rüütlimõis Liivimaal Valga kreisis Luke kihelkonnas. Praeguse haldusjaotuse järgi asub mõisakompleks Läti Valka piirkonnas Valka vallas Burga külas.
Ajalugu.
Sealsed valdused olid algselt von der Borgide omad; ka algne saksakeelne nimekuju oli mõisal "Borgshof". 1632. aastal jättis Margaretha Lode (sünd. von der Borg) mõisa oma pojale Gustav Lodele. Nende tütar abiellus Rosenschildide pojaga. Tema poeg Gustav suri järglasi jätmata ja reduktsioonikomisjon otsustas, et pärijaks võib olla ka tütar Kaisa Rosenschild, kelle valdusse läks mõis 1723. aastal. Tolle kaudu sai mõisa haldajaks kapten Christer von Brand, kes sai järgmisel aastal loa mõisa müügiks, ostja pidi olema Johann von Schrader. 1738. aastaks oli mõisa omanikuks saanudki von Schrader. 1816. aastal pantis Friedrich von Schrader mõisa 24 500 rubla eest Johann Carl von der Seebeckile. 1826. aastal võttis too mõisa oma kasutütre Natalie Dorothea von der Seebecki nimel vastu. 
1833. aastal pantis Natalie Burga 25 000 rubla eest George Bernhard Heinrich Morsile. Too loovutas 40 000 rubla eest pandiõiguse 1842. aastal Adolph von Hemmelmannile, kes neli päeva hiljem ka mõisa pärisomanikuks sai. Too pantis mõisa Joachim Friedrich Erdellile, ent 1856. aastal müüs ta selle Viktor von Strykile. 1876. aastal ostis mõisa 36 000 rubla eest Volmari elanik Paul Schmidt.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 3,25 adramaad, sellele allus 66 mees- ja 93 naishinge. 1641. aastal oli mõisa suurus 2 ja 1/4 adramaad. Aastail 1688 ja 1734 oli adramaid kolm, aastal 1758 aga 3 ja 1/4 adramaad. Aastal 1823 oli mõisa suurus 3 ja 1/2 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 3 ja 8/10, aastal 1881 oli neid aga 3 ja 62/80, lisaks allus mõisale 4 ja 23/80 adramaad mõisadele kuuluvate talude valduses.
Bolognese

Bolognese [boloɲˈɲeze] on Itaaliast Bologna piirkonnast pärinev koeratõug.
Tõustandardis on koera käitumise/iseloomu kohta muuhulgas kirjas järgmist: „Väga rahulik, tavaliselt mitte eriti aktiivne“
Koguva sadam

Koguva sadam.
Koguva sadam (sadamakood EE KGV) on sadam Saare maakonnas Muhu vallas Koguva külas. Sadamat peab MTÜ Ankur.
Koguva on iidne ja kuulus kaluriküla ning sadam on olnud külas juba ammusest ajast. Koguva külast on pärit kirjanik Juhan Smuul ning tänapäeval on tema sünnitalus Muhu Muuseum. Koguva külas ja lähiümbruses on filmitud Sulev Nõmmiku kultusfilmid "Siin me oleme" ja "Mehed ei nuta". Koguva vanadel külateedel jalutades on hästi näha säilinud talupojaarhitektuuri. Lisaks saab hea ülevaate kohalikust mereajaloost Koguva sadama väikesest kalandusmuuseumist. MTÜ Ankur võttis oma missiooniks taastada Koguva sadam ja tuua piirkonda juurde erinevaid turismiteenuseid ja muid sadama- ja veeturismiga seotud ettevõtmisi. MTÜ Ankur on ellu kutsutud kodanikualgatuse korras. Põhieesmärkideks oli Koguva sadama korrastamine ja pidev arendamine, piirkondliku turismivõime suurendamine ja rannakalurluse jätkamise soodustamine. 
Kuigi tööpõld on lai, on paljusi tulemusi näha: nii jahisadam kui kohalikud kalurid töötavad aktiivselt, lisandunud on toitlustus- ja majutusvõimalusi, unustamata huvitavat kalandusmuuseumi, mis räägib Koguva küla kaluridünastiate ajaloost. Samas on truuks jäädud küla rahulikule loomule, linnakiire ei kuulu Koguvasse – see on ju küla, kus aeg peatub. 
Sadamarestoran Noodakuur.
Koguva sadamas töötab restoran Noodakuur. Menüüs on toidud, mis on tehtud kohalike kalurite püütud värskest kalast või rannaniitudel kasvatatud veiste ja lammaste lihal. Noodakuur on avatud iga päev kuni suve lõpuni. 
Botengarni butiik-külalistemaja.
Nimi Bottengarn on pandud aastasaju vana, rootsipärase nimetusega ning Koguvas ohtralt kasutusel olnud angerjapüügivahendi järgi. Sellega on avaldatud austust Koguva vanadele traditsioonidele ja samas seotud need kaasajaga nende edasiseks arendamiseks kaasaegses vormis. Bottengarni butiik-külalistemaja on avatud terve suve juuni algusest kuni augusti lõpuni. Majas on viis külalistetuba ning 2020. aastast on võimalus veeta öö ka ujuvmajas. Bottengarni ülakorrusel asuvad kaheinimesetoad ning alumisel korrusel avaneb vaade merele ja päikeseloojangule. 
Muuseum.
2012. aastal avati Koguva sadama mõrrakuuris Eestis ainulaadne kalandusmuuseum. Kõik eksponaadid on pärit Koguva küla taludest, suurem osa Tõnise talust, kelle peremees keeldus kolhoosi astumast ja hoidis oma aitade uksed lukus, et vara kolhoosi ei viidaks. 
Teenused.
Sadamas on 15 külaliskaikohta. Lubatud on siseneda veesõidukitel, mille mõõtmed ei ületa pikkust 12 m, laiust 4 m ega süvist 1,8 m. Lisaks on kai kõrval olemas nii neli parkimiskohta karavanidele kui ruumi telkimise jaoks.
Ridleyandra merohmerea

Ridleyandra merohmerea on taimeliik 
gesneerialiste sugukonnast. 
"Ridleyandra merohmerea" kasvab Malaka poolsaare lääneosas.
Istra rajoon

Istra rajoon (vene keeles "Истринский район") on 2. järgu haldusüksus (munitsipaalrajoon) Venemaal Moskva oblasti loodeosas. Rajooni keskus on Istra linn.
Rajoon piirneb põhjas Klini rajooniga, kirdes Solnetšnogorski rajooniga, kagus Krasnogorski linnaringkonnaga, lõunas Odintsovo rajooniga, läänes Ruza rajooniga ja loodes Volokolamski rajooniga.
Rajooni pindala on 1268,97 km². Elanike arv oli 2012. aastal 119 960, 2009. aastal 113 960 ja 2002. aastal 115 753.
Istra rajoonis on 198 asulat, mis kuuluvad kolme linnaasunduse (Istra ja Dedovski linna ning Snegiri alevi) ja üheteistkümne külaasunduse koosseisu.
Rajooni tähtsaim jõgi on Istra jõgi.
Viinistu sadam

Viinistu sadam (sadamakood EE VIN) on sadam Harju maakonnas Kuusalu vallas Viinistu külas. Sadamat peab OÜ Viinistu Kultuuri-ja konverentsikeskus.
Kakumäe sadam

Kakumäe sadam (sadamakood EE KAK) on väikesadam Kopli lahe ääres. Sadamat peab OÜ Haven Management. Maapoolne ligipääs sadamale on Tallinnas Haabersti linnaosas Kakumäe asumis Lesta tänaval.
Kalevi Jahtklubi sadam

Kalevi Jahtklubi sadam (sadamakood EE KJK) on sadam Tallinnas Pirita linnaosas Pirita tee 17. 
Sadamat peab Kalevi Jahtklubi. Sadama kapten on Ado Tikerpäe
Rhaucus

Rhaucus on koibikuliste perekond "Cosmetidae" sugukonnast. 
Perekonda "Rhaucus" liigitatakse järgmised koibikulised:
Aado Velmet

Aado Velmet (15. märts 1910 Vaemla küla, Hiiumaa – 13. august 1974 Tallinn) oli eesti helilooja, koorijuht ja muusikapedagoog.
Ta lõpetas 1932. aastal Läänemaa Õpetajate Seminari, 1937. aastal Tallinna konservatooriumi klaveri eriala Theodor Lemba klassi ja 1947. aastal kompositsiooni eriala Heino Elleri klassi. 
Aastatel 1935–1939 töötas ta õpetajana Suuremõisas ja Kärdlas, 1939–1940 Pärnu Ülejõe Algkoolis. 1940–1941 oli ta Tallinna Õpetajate Seminari õpetaja. Aastatel 1944–1974 töötas ta Tallinna Riiklik Konservatooriumis muusikateooria õppejõuna, 1950–1961 muusikateooria kateedri juhataja, 1962. aastast dotsent, 1962–1974 puhkpillikateedri juhataja.
Aastatel 1946–1963 juhatas ta naiskoori Ilo.
Ta juhatas naiskoore XIII, XIV ja XV üldlaulupeol.
Heliloojana on ta kirjutanud sümfoonilist muusikat, koorimuusikat ja kammermuusikat.
Ta on maetud Tallinna Metsakalmistule.
Isiklikku.
Tema poeg on tšellist ja muusikapedagoog Toomas Velmet.
Machaeropterus

Machaeropterus on linnuperekond tantsulindlaste sugukonnast.
Perekonda "Machaeropterus" liigitatakse järgmised linnuliigid:
Bānūži mõis

Bānūži mõis (saksa keeles "Bahnus", läti keeles "Bānūžu muiža") oli rüütlimõis Liivimaal Valga kreisis Smiltene kihelkonnas. Tänapäeval asub Lätis Smiltene piirkonnas Bilska vallas.
Ajalugu.
Smiltene staarost Alexander Schwab andis aadlik Adam Grochowskyle kasutamiseks ja elupaigaks viis linnusele kuulunud valdust: Raude, Gowal, Spretz, Mirin, Papin ja Bahnhusin. Poola kuningas Sigismund III kinkis need alad aastal 1618 talle ka pärusvalduseks. Sellest alast kujunesidki Rauda, Bānūži ja Pāpiņase mõis.
Mõis eraldati Rauda mõisast, kui sellele kuulunud Bahnhusini talu ostis leitnant von Tiesenhausen. Aastal 1794 pantis ta selle 5 200 taalri eest Justus Christian Knochele. Aastal 1861 loovutas Jacob Anton Treu pandiõigused 28 500 rubla eest mitteaadlikust Smiltene mõisavalitsejale Johann Gottlieb Behrensile, aastal 1880 sai viimane ka mõisa pärisomanikuks.
Aastal 1892 tapeti Johann Gottlieb Behrens röövi käigus. Ta suri järglasteta.1892. ja 1909. aastal on omanikuna mainitud Ēvele pastoriprouat Emma Bosset (sündinud Preussfreund) (1834−1912).
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 5/8 adramaad, sellele allus 16 mees- ja 21 naishinge.
Aastal 1688 oli mõisa suurus (koos Rauda mõisaga) üks adramaa, ka aastal 1734 kuulus mõisadele üks adramaa. Aastal 1758 kuulus mõisale 5/8 adramaad, aastal 1823 oli adramaid 17/20. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 13/20, aastal 1881 oli neid aga 1 ja 33/80, lisaks allus mõisale 62/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.
Agraarreformi ajal oli mõisa pindala 275 hektarit.
Biksēja mõis

Biksēja mõis (saksa keeles "Wilkenpahlen") oli rüütlimõis Liivimaal Valga kreisis Smiltene kihelkonnas. Praegu asub mõisasüda Lätis Smiltene piirkonnas Blome vallas Biksējas.
Mõisa juures kasvav Biksēja künnapuu on looduskaitse all.
Ajalugu.
1549. aastal ostis Heinrich Buxhöwden vendadelt George ja Bartolomäus Grundeisidelt Roze mõisa ja Palsmane mõisa. Tema pojad ostsid 1536. aastal sellele lisaks veel maatüki Smiltene kihelkonnas, mille Johann endale jättis. Sellest kujuneski Biksēja mõis. Hiljem ostis ta sellele lisaks Nicolaus Schwarzile kuulunud kõrtsi koos selle ümber olnud adramaa suuruse maatükiga ja veel ühe Vietinghoffile kuulunud kõrtsi. Sigismund III kinnistas need alad 1593. aastal mõisana tema pojale Nicolausele. 1625. aastal kuulus mõis Wilhelm Buxhoewdenile ja tema Poola poole hoidvale vennale. Sel põhjusel kuulutas Gustav Adolf mõisa 1631. aastal Wilhelmi ainuomandiks. Nicolaus Buxhöwdeni ja tema lese Charlotte Magdalene surma järel päris mõisa Nicolause vennatütar Catharina Elisabeth. See oli abielus kapten Otto Carl von Witteniga. 1751. aastal ostis mõisa Heinrich Friedric von Bergholtz. 1768. aastal päris mõisa tema lesk. 1780. aastal kuulus see assessor von Tiesenhausenile, 1787. aastal müüs aga Carl Gustav Brinckmann mõisa 10 000 taalri eest Anna Elisabeth Weißmannile. Temalt omandas selle parun Carl Reinhold Ludwig von Ungern-Sternberg (1779–1826), kes selle siis 1813. aastal pantis 80 000 rubla eest Samuel Strauchile. See pärandas pandiõigused oma tütrele Anna Elisabeth Königile. See loovutas need 1819. aastal omakorda 16 500 rubla eest Alexander von Wrangelile.
1850. aastal müüs vahepeal mõisa pärisomanikuks saanud Alexander selle 18 000 rubla eest Nicolaus von Transehele. 1860. aastal pärisid selle tema lesk Charlotte, pojad Nicolai ja Victor ning tütred Constance Pahlen, Johanne von Vietinghoff, Marie von Brümmer ja Charlotte von Hansen; 18 000 rubla eest sai Victor mõisa ainuomanikuks. 1871. aastal päris mõisa tema tütar Charlotte Elisabeth Helene von Reußler.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal kolm adramaad, sellele allus 69 mees- ja 75 naishinge.
1641. aastal oli mõisa suurus üks adramaa, aastail 1688 ja 1734 oli selle suurus 2 ja 1/2 adramaad. 1758. aastal kuulus mõisale kolm adramaad, 1823. aastal oli adramaid 1 ja 3/4. Sama palju adramaid kuulus mõisale ka 1832. aastal, 1881. aastal oli neid aga 1 ja 6/80, lisaks allus mõisale 1 ja 68/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.
1920. aastal, mil mõisad likvideeriti, kuulus Biksēja mõisale 278 hektarit maad.
Blome mõis

Blome mõis (saksa keeles "Blumenhof", varem "Stammer") oli rüütlimõis, hiljem riigimõis Liivimaal Valga kreisis Smiltene kihelkonnas. Praegu asub mõisasüda Lätis Smiltene piirkonnas Blome vallas Blomes. Peahoone asub aadressil Dzirnavu iela 2.
Ajalugu.
Mõisa omanikuks oli XIV sajandi lõpus Theodor von Rop ja aastal 1400 läänistas Riia peapiiskop Johann von Wallenrode selle oma vasallidele Stammeritele. Edasi ostis mõisa Heinrihch Krüdener. Tänapäevase nime sai mõis pärast aastat 1428, mil selle omanikeks said vennad Blumid. Blumide valdusse jäi mõis aastani 1599. Seejärel andis Gustav Adolf mõisa Axel Lillie valdusse. Aastal 1620 kujunes mõis reduktsiooni käigus riigimõisaks.
Mõisa juurde kuulus aastal 1640 veel valdus nimega "Lasseburg". Kuningas Sigismund III andis selle aastal 1595 Jacob Wlasziborskyle. Tema pojad Nicolaus ja Jacob said veel lisaks samast kihelkonnast osa mõisast nimega "Sterbeckershof", mis ka hiljem Blome mõisa koosseisu läks.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 19 ja 3/4 adramaad, sellele allus 544 mees- ja 561 naishinge.
Aastal 1641 oli mõisa suurus 10 adramaad, aastal 1688 oli selle suurus 18 adramaad. Aastal 1734 kuulus mõisale 17 ja 3/8 adramaad maad. Aastal 1758 kuulus mõisale 18 ja 1/8 adramaad, aastal 1823 oli adramaid 19 ja 1/14. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 19 ja 1/20, aastal 1881 allus mõisale 14 ja 20/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.
Aastal 1920, mil mõisad likvideeriti, kuulus Blome mõisale 2021 hektarit maad.
Karjamõisad.
Mõisa koosseisus oli aastal 1816 kaks karjamõisa: "Jurken" ja "Stulbe".
Ikšele mõis

Ikšele mõis (saksa keeles "Uexküllshof", varem "Ninigal" ja "Ninigallshof") oli rüütlimõis Liivimaal Valga kreisis Smiltene kihelkonnas. Praegu asub mõisasüda Lätis Smiltene piirkonnas Blome vallas.
Ajalugu.
Zygmunt II August läänistas selle Johann Masskowitzile. Aastal 1595 müüs ta oma valduse 9750 marga eest Otto Rosenile. Aastal 1596 kinnistas Zygmunt III Waza mõisa tema valduseks. Aastal 1640 oli mõisa omanikuks Reinhold Rosen, edasi läks mõis Catharina Elisabeth Rosenile, kes abiellus Jacob Uexkülliga, ja nende tütrele, kes oli abielus Otto Zögega. See Otto müüs siis aastal 1668 mõisa 5500 taalri eest Swante Bannerile. Edasi kujunes Cērtene mõisast ja Ikšele mõisast ühtne valdus.
Need mõisad päris krahv Moritz Wellingk, kes need siis 4000 taalri eest Johann Westhosile pantis. Aastal 1724 müüs ta mõisad 2000 taalri eest pandiomaniku tütre praostiproua Dietzi vahendusel Christian Gottfried Matthesiusele, kelle tütar oli abielus kapten von Pahleniga. Hiljem päris mõisa tema tütrepoeg Christian Gottfried von Pahlen.
Aastal 1802 vahetas ta Cērtene ja Ikšele mõisa ning Zeltiņi mõisa pandiõigused 59 000 taalri eest major Bernhard Ernst von Bergiga Palsmane mõisa ja Vizla mõisa vastu. Aastal 1805 ostis need 48 000 taalri eest Carl Woldemar Budberg, kes need aastal 1807 müüs 50 000 taalri eest Heinrich Philipp Hyronimusele. Aastal 1808 olid need taas major von Bergi omandis, kes need siis aastal 1809 George Reinhold von Lestenile pantis. Edasi omandas need 27 065 taalri ja 30 kopika eest Georg von Tiesenhausen, kes andis need aastal 1827 oma emale Charlotte Helene von Tiesenhausenile. Aastal 1830 pantis see Zeltiņi mõisa 5400 rubla eest Magnus Dorfeile. Cērtene ja Ikšele pantis ta 37 000 hõberubla eest aastal 1836 Johann Samuel Bandaule. See loovutas mõisa pandiõigused juulis 1844 sama summa eest Burchardt von Lantingule, kes sama aasta augustis ka mõisate pärisomanikuks sai. Aastal 1855 pantis too mõisad 40 000 hõberubla eest taas Johann Samuel Bandaule, aastal 1867 müüs ta aga need mõisad Johann Samuelile sama summa eest lõplikult maha. Aastal 1870 päris mõisa Johann Samueli lesk Emily Constantia, kes loovutas need siis eluaegse elamisõiguse ja ülalpidamise eest Smiltene mõisale.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli Ikšele mõisa ja Cērtene mõisa kogusuurus 1816. aastal seitse adramaad, neile allusid 185 mees- ja 220 naishinge.
Aastal 1688 oli mõisa suurus (koos Cērtene mõisaga ja Zeltiņi mõisaga) 6 ja 5/8 adramaad, aastal 1734 kuulus mõisatele 5 ja 1/8 adramaad. Aastail 1758 oli mõisate pindala kaheksa adramaad, aastal 1823 aga 6 ja 7/17 adramaad. Aastal 1832 oli mõisatel adramaid 6 ja 7/19. Aastal 1881 kuulus Cērtene ja Ikšele mõisale 2 ja 34/80adramaad, lisaks allus mõisatele 6 ja 2/80 adramaad mõisatele kuuluvate talude valduses.
Aastal 1920, mil mõisad likvideeriti, kuulus Ikšele mõisale 237 hektarit maad Blome vallas ja 317 hektarit maad Smiltene vallas.
Jaunbilska mõis

Jaunbilska mõis (saksa keeles "Neu-Bilskenhof") oli rüütlimõis Liivimaal Valga kreisis Smiltene kihelkonnas. Tänapäeval asub mõisasüda Lätis Smiltene piirkonnas Bilska vallas.
Ajalugu.
Algul moodustas mõis Vecbilska mõisaga ühtse valduse. Mõis kuulus siis Höwelnitele ja kandis nime "Höwelshof". Poola võimu ajal sai selle omanikuks Theodor Bilsky; see tõi kaasa ka mõisa nime muutuse. Gustav Adolf andis mõisa 1626. aastal lipnik Peter Cornelise omandisse. Too suri ilmselt järglasteta, sest 1644. aastal andis Kristiina mõisa Johann Rokenile. Aadlikuks saanud Johann Rokeni uus nimi oli Johann von Roken-Grünbladt. Tema poeg müüs 1670. aastal mõisa 5000 taalri eest Swante Bannerile. 1684. aastal konfiskeeriti mõis Grünbladtide pärijatelt, mis tähendas, et nad pidid ostusumma tagasi maksma, kuid nende valduses oli toona ainult 2450 taalrit. Vene võimud omakorda tagastasid konfiskeeritud mõisa, mis tähendas, et nad said tagasi üksnes osa mõisa maid elik Vecbilska mõisa, Bannerite osa jäi aga Jaunbilska mõisana riigimõisaks.
1797. aastal andis Paul I mõisa major Blankennagelile. Kui see suri, päris mõisa Alexander von Stiernhielm. Too pantis 1837. aastal mõisa 50 000 rubla eest üheksaks aastaks Adam Florile. Too loovutas 26. jaanuaril 1844 pandiõigused 67 000 rubla eest Carl Adam Thomas Adolph von Stankiewiczile, kes sama aasta märtsis ka mõisa pärisomanikuks sai. Too pantis 1859. aastal mõisa Carl Georg Jacobile, müüs aga sama aasta aprillis mõisa 92 157 rubla eest Leo Loudonile. See pantis 1865. aastal mõisa 100 000 rubla eest Hermann von zur Mühlenile. Too ostis mõisa 1868. aastal vabaks, et see juba järgmisel aastal uuesti 14 500 rubla Hermannile pantida. Hermann suri 1877. aastal, järgmisel aastal ostsid tema pärijad Johann Eduard, Emilie Minna, Carl Hermann, Marie Anna ja Michael Hugo von zur Mühlenid mõisa 48 100 rubla eest omale pärisomandiks.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 8 ja 3/8 adramaad, sellele allus 291 mees- ja 310 naishinge.
1641. aastal oli mõisa suurus (koos Vecbilska mõisaga) 2 ja 38 adramaad, 1688. aastal oli mõisate suurus 9 ja 1/2 adramaad. 1734. aastal kuulus mõisale 8 ja 1/4 adramaad maad. 1758. aastal kuulus mõisale 8 ja 3/4 adramaad, 1823. aastal oli adramaid 8 ja 1/10. 1832. aastal oli mõisal adramaid 8 ja 9/10, 1881. aastal oli neid aga 4 ja 67/80, lisaks allus mõisale 3 ja 61/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.
Agraarreformi ajal oli mõisa pindala 538 hektarit.
Karjamõisad.
Mõisa koosseisus oli 1816. aastal "Seehofi" karjamõis.
Pāpiņase mõis

Pāpiņase mõis (saksa keeles "Papenhof") oli rüütlimõis Liivimaal Valga kreisis Smiltene kihelkonnas. Praegu asub mõisasüda Lätis Smiltene piirkonnas Bilska vallas.
Ajalugu.
Smiltene staarost Alexander Schwab andis aadlik Adam Grochowskyle kasutamiseks ja elupaigaks viis linnusele kuulunud valdust: Raude, Gowal, Spretz, Mirin, Papin ja Bahnhusin. Sigismund III kinkis need alad aastal 1618 talle ka pärisvalduseks. Sellest alast kujunesidki Rauda, Pāpiņase ja Bānūži mõis.
Pāpiņas eraldati Rauda mõisast, kui valdus jagati kahe venna vahel. See kuulus aastal 1682 Peter Grochowskyle. Aastal 1837 pärandas Voldemar von Grochovsky mõisa oma pojale Friedrich Grochowskyle. Aastal 1049 ostis selle 6000 rubla eest Julius von Bogdziewicz. Aastal 1856 pantis too mõisa 8000 rubla eest Jacob Libbertile, ent sai selle aastal 1858 tagasi ja pantis siis sellelsamal aastal selle Võnnu kodanikule Peter Sucedsile. Aastal 1869 lõppes panditähtaeg ja mõis müüdi enampakkumisel 11 000 rubla eest Carl Sakkitile. Aastal 1864 omandas mõisa 60 737 rubla eest Smiltene mõis.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 3/4 adramaad, sellele allus 18 mees- ja 20 naishinge.
Aastal 1688 oli mõisa suurus 1/2 adramaad, sama palju maad kuulus mõisale aastal 1734. Aastal 1758 kuulus mõisale 3/4 adramaad, aastal 1823 oli adramaid 17/20. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 13/20, aastal 1881 oli neid aga 66/80, lisaks allus mõisale 11/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.
Agraarreformi ajal oli mõisa pindala 175 hektarit.
Rauda mõis

Rauda mõis (saksa keeles "Raudenhof") oli rüütlimõis Liivimaal Valga kreisis Smiltene kihelkonnas. Praegu asub mõisasüda Lätis Smiltene piirkonnas Bilska vallas.
Ajalugu.
Smiltene staarost Alexander Schwab andis aadlik Adam Grochowskyle kasutamiseks ja elupaigaks viis linnusele kuulunud valdust: Raude, Gowal, Spretz, Mirin, Papin ja Bahnhusin. Sigismund III kinkis need alad aastal 1618 talle ka pärisvalduseks. Sellest alast kujunesidki Rauda, Pāpiņase ja Bānūži mõis. Rauda kuulus aastal 1688 Adam Grochowskyle, aastal 1780 oli see Carl Grochowsky valduses ja aastal 1707 Philipp von Grochowsky valduses. Tollelt pärisid selle aastal 1825 tema vennalapsed, pärast pärandi jagamist aastal 1826 omandas mõisa Carl von Grochowsky. Aastal 1858 pärisid mõisa tema naine ja tütar, abielu teel Gustavsohn, kes müüsid selle 14 500 rubla eest Jegor von Siversile.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 1 ja 1/8 adramaad, sellele allus 15 mees- ja 17 naishinge.
Aastal 1688 oli mõisa suurus (koos Bānūži mõisaga) üks adramaa, ka aastal 1734 kuulus mõisadele üks adramaa. Aastail 1758 ja aastal 1823 oli mõisa suurus üks adramaa. Ka aastal 1832 oli mõisal adramaid üks, aastal 1881 oli neid aga 75/80, lisaks allus mõisale üks adramaa mõisale kuuluvate talude valduses.
Agraarreformi ajal oli mõisa pindala 294 hektarit.
Varia.
13. augustil 1872 sai Smiltene kihelkond 500 aastaseks. Sel puhul kirjutas mõisa toonane omanik Jegor von Sivers raamatu Smiltene ja sealse koguduse ajaloost.
Zeltiņi mõis

Zeltiņi mõis (saksa keeles "Selting") oli rüütlimõis Liivimaal Valga kreisis Smiltene kihelkonnas. Praegu asub mõisasüda Lätis Smiltene piirkonnas Bilska vallas Zeltiņis.
Ajalugu.
Selle väikese mõisa müüsid kapten Christian Gottlieb Hildebrandt ja tema naine Christine Sophie 1788. aastal 4000 taalri eest major Friedrich Ernst von Oldenburgile. Too pantis mõisa 1800. aastal viiekümneks aastaks Christian Gottfied von Pahlenile, saades selle eest 6150 taalrit. Mõis moodustas seejärel praktiliselt Cērtene ja Ikšele mõisaga ühtse valduse, kuni Charlotte Helene von Tiesenhausen 1830. aastal mõisa 5400 rubla eest Magnus Dorfeile pantis. See loovutas mõisa 5500 rubla eest koos kahe naabruses asunud ja Cērtene mõisast eraldatud talukohaga 12. septembril 1835 Alexander von Zoeckellile, kes sama aasta 19. septembril ka mõisa pärisomanikuks sai. 1859. aastal pantis too mõisa 12 520 rubla eest parun Leo Loudonile. See omakorda loovutas mõisa 20 000 rubla eest 1860. aastal vendadele Hugo ja Hermann von zur Mühlenitele. 1869. aastal sai Hermann 7600 rubla eest mõisa ainuomanikuks. 1677. aastal ta suri, jättes mõisa oma abikaasale Wilhelmine Florale ning lastele Johann Eduardile, Emilie Minnale, Carl Hermannile, Marie Annale ja Michael Hugole.
Mõisa suurus.
1688. aastal oli mõisa suurus (koos Cērtene mõisaga ja Ikšele mõisaga) 6 ja 5/8 adramaad, 1734. aastal kuulus mõisatele 5 ja 1/8 adramaad. 1758. aastal oli mõisate pindala kaheksa adramaad, 1823. aastal 6 ja 7/17 adramaad. 1832. aastal oli mõisatel adramaid 6 ja 7/19. 1881. aastal oli adramaid 37/80, lisaks allus mõisale 71/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.
Agraarreformi ajal oli mõisa pindala 77 hektarit.
Vecbilska mõis

Vecbilska mõis (saksa keeles "Alt-Bilskenhof") oli rüütlimõis Liivimaal Valga kreisis Smiltene kihelkonnas. Praegu asub mõisasüda Lätis Smiltene piirkonnas Bilska vallas Bilskas.
Ajalugu.
Mõis moodustas algselt Jaunbilska mõisaga ühtse valduse. Mõis kuulus algselt Höwelnitele ja kandis nime "Höwelshof". Poola võimu ajal sai selle omanikuks Theodor Bielsky; see tõi kaasa ka mõisa nime muutuse. Gustav II Adolf andis mõisa 1626. aastal lipnik Peter Cornelise omandisse. Too suri ilmselt järglasteta, ses 1644. aastal andis Kristiina mõisa Johann Kockenile (1596−1656). Aadliseisusse tõustes sai Johann Kockeni nimeks Johann Kocken von Grünbladt. Tema poeg Johann Kocken von Grünbladt (1634−1676) müüs 1670. aastal mõisa 5000 taalri eest Swante Bannerile (Banér). 1684. aastal konfiskeeriti mõis Kocken von Grünbladti pärijatelt, mis tähendas, et nad pidid ostusumma tagasi maksma, kuid nende valduses oli toona ainult 2450 taalrit. Vene võimud omakorda tagastasid konfiskeeritud mõisa, mis tähendas, et nad said tagasi üksnes osa mõisa maid elik Vecbilska mõisa, Bannerite osa jäi aga Jaunbilska mõisana riigimõisaks.
Vecbilska mõisa esimene omanik oli seega 1722. aastast Gustav Kocken von Grünbladt (1676−1725). 1764. aastal müüs Carl Johann Kocken von Grünbladt (1743−1791) mõisa 6000 taalri eest oma isa õemehele Heinrich Johann von Tiesenhausenile (1715−enne 1786). Edasi päris mõisa Carl Johanni poeg Kocken von Grünbladt. See loovutas 1832- aastal mõisa 17 750 taalri eest Magnus Wilhelm von Lilienfeldile (1799−1874), kes 1841. aastal ka mõisa pärisomanikuks sai. Too suri 1872. aastal ja jättis mõisa oma testamendis Magnus Samuel Carl Georg von Torklusele (1823−1884), kes selle 1881. aastal siis 65 000 hõberubla eest Charlotte von Hansenile müüs. Aastatel 1901−1920 oli mõisa viimaseks omanikuks hiilguslik vürst Paul Iwan Lieven (1875−1963).
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 3ja 3/8 adramaad, sellele allus 80 mees- ja 112 naishinge.
1641. aastal oli mõisa suurus (koos Jaunbilska mõisaga) 2 ja 38 adramaad, 1688. aastal oli mõisate suurus 9 ja 1/2 adramaad. 1734. aastal kuulus mõisale kolm adramaad maad. 1758. aastal kuulus mõisale 3 ja 3/8 adramaad, 1823. aastal oli adramaid 4 ja 1/20. 1832. aastal oli mõisal adramaid 4 ja 17/20, 1881. aastal oli neid aga 2 ja 13/80, lisaks allus mõisale 4 ja 12/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.
Agraarreformi ajal oli mõisa pindala 522 hektarit.
Pakri vana tuletorn

Pakri vana tuletorni varemed asuvad Harjumaal Pakri poolsaare tipus Pakri pangal. 2020. aastatel on need merre varisemas. Tuletorni varemed on arvele võetud kultuurimälestisena.
Tuletorn püstitati Peeter I käsul. Esimene tulealus valmis 1724. aastal, ent varsti lagunes. Uus torn ehitati 1760. aastal, sellele paigaldati uus valgustus 1808. aastal. 
Varisev pangaserv jõudis aga aja jooksul tuletornile liiga lähedale ja seetõttu hakati 1885. aastal ehitama uut tuletorni, see valmis 1889. aastal (Pakri tuletorn), mis on kasutuses tänapäevani. Vana tuletorn lammutati kuni esimese korruseni, allesjäänud osale tehti katus peale ja seda kasutati petrooleumilaona.
Tallinnamadala tuletorn

Tallinnamadala tuletorn on tuletorn Soome lahes Tallinna madalal.
Tuletorni geograafilised koordinaadid on
Jelsk

Jelsk (poola keeles "Jelsk", leedu keeles "Jelskas") on linn Valgevenes Homieli oblastis, Jelski rajooni halduskeskus. Jelsk asub Homieli linnast 177 kilomeetri kaugusel. Linna läbib Kalinkavičy ja Korosteni vaheline raudtee.
Haridust annavad kolm keskkooli, kaks spordikooli, kunstikool, internaatkool ja muusikakool. Linnas on kultuurimaja, kino ja raamatukogu. Seal antakse välja rajoonilehte «Народны голас». Alevis on toiduainetetööstus, seal töödeldakse ka puitu ja valmistatakse mööblit.
Vaatamisväärsusteks on koduloomuuseum ja aastail 1769—1780 ehitatud õigeusu kirik.
Asula nimi.
Üldlevinud arvamuse kohaselt tuleneb linna nimi kuusest. See nime päritolu on aga kahtlane, kuna piirkond jääb väljapoole hariliku kuuse areaali. Samuti pole nime lõpp -sk omane puude järgi nime saanud paikadele, pigem on see omane hüdronüümidele. Nii oletatakse, et linn on nime saanud varem seda nime kandnud jõe järgi, samuti oletatakse, et linna nimi on soome-ugri päritoluga.
XVIII sajandi lõpus hakkas Jelsk kandma nime Karalin; selle nime sai asula oma omaniku järgi. Toona kuulus Jelsk Oskierkade suguvõsale ja omanikul oli tütar Karalina.
Aastal 1915 nimetati asula ümber ja mõnda aega kandis see nime Mikałajeŭ. Jelski nime sai asula tagasi aastal 1935.
Ajalugu.
Jelski küla mainitakse kirjalikes allikates esimest korda XVI sajandil. Toona kuulus see Prantsusmaalt emigreerunud Spadadele. XVII sajandi lõpus läks asula Oskierkade valdusse. Aastaks 1784 oli Jelskist saanud alev. XVIII sajandi lõpus nimetati see ümber Karaliniks. Tol perioodil ehitati alevisse ka õigeusu kirik.
Seoses Poola jagamisega läks alev aastal 1793 Venemaa koosseisu, kus hakkas kuuluma Mozõri maakonda. Aastal 1795 läks alev Sulistrowskite valdusse. Alevit läbis Rahačoŭ ja Volõõnia vaheline postimaantee, seal asus ka hobupostijaam. Aastal 1873 avati sealne raudteejaam. Aastal 1886 oli seal viinavabrik, alevis oli kool, poode oli seal kolm. Aastaks 1882 oli alev läinud Anzelmide valdusse. Aastal 1897 asus seal juutide palvemaja, alevis oli üheksa poodi ja seal tegutses ka kõrts.
Aastal 1919 läks Jelsk Valgevene NSV koosseisu. Aastal 1924 sai sellest rajoonikeskus. Aastal 1931 taastati ametlikult asula vana nimi Jelsk. Aastal 1953 avastati linna juurest nafta- ja maagaasi maardla. Linnaõigused sai Jelsk aastal 1971.
Eesti epeekoondis

Eesti epeekoondis on Eesti esinduskoondis epees.
Epeekoondise koosseis näiteks 2015. aastal oli järgmine: Nikolai Novosjolov, Sten Priinits, Marno Allika ja Peeter Turnau.
Rõuge vald (1991)

Rõuge vald oli vald Võru maakonnas.
Rõuge vald oli suuruselt teine vald Võru maakonnas. Peale Rõuge aleviku olid suuremad keskused Nursi küla, Viitina küla ja Sänna küla. 1. jaanuari 2016. aasta seisuga elasid valla 2213 inimest 108 külas ja Rõuge alevikus.
Rõuge vallavanem oli Tiit Toots.
2017. aasta Eesti omavalitsuste haldusreformi käigus moodustati Haanja, Misso, Mõniste, Rõuge ja Varstu valla ühinemise uus haldusüksus, mille nimeks sai Rõuge vald.
Asustus.
Alevid.
Rõuge.
Külad.
Rõuge vallas on 108 küla: Aabra, Ahitsa, Augli, Haabsilla, Haki, Hallimäe, Handimiku, Hansi, Hapsu, Heedu, Heibri, Hinu, Horsa, Hotõmäe, Hurda, Härämäe, Jaanipeebu, Jugu, Järvekülä, Järvepalu, Kadõni, Kahru, Kaku, Kaluka, Karaski, Karba, Kaugu, Kavõldi, Kellämäe, Kiidi, Kogrõ, Kokõ, Kokõjüri, Kokõmäe, Kolga, Kuklasõ, Kurgjärve, Kurvitsa, Kuuda, Kähri, Kängsepä, Laossaarõ, Lauri, Liivakupalu, Listaku, Lutika, Lükkä, Matsi, Mikita, Muduri, Muhkamõtsa, Muna, Murdõmäe, Mustahamba, Mõõlu, Märdi, Möldri, Nilbõ, Nogu, Nursi, Ortumäe, Paaburissa, Paeboja, Petrakuudi, Pugõstu, Pulli, Põdra, Põru, Pärlijõe, Püssä, Rasva, Raudsepä, Rebäse, Rebäsemõisa, Riitsilla, Ristemäe, Roobi, Ruuksu, Saarlasõ, Sadramõtsa, Saki, Sandisuu, Savioru, Sika, Sikalaanõ, Simmuli, Soekõrdsi, Soemõisa, Soomõoru, Suurõ-Ruuga, Sänna (Sännä), Tallima, Taudsa, Tialasõ, Tiidu, Tilgu, Tindi, Toodsi, Tsirgupalu, Tsutsu, Tüütsi, Udsali, Utessuu, Vadsa, Vanamõisa, Viitina, Viliksaarõ ja Väiku-Ruuga küla.
Viljakusmonitor

Viljakusmonitor on elektrooniline meditsiiniseade, mis võimaldab jälgida menstruaaltsüklit ning teada saada ovulatsioonide toimumise ajad. Viljakusmonitori kasutatakse abivahendina nii raseduse planeerimisel kui ka rasedusest hoidumisel, praktiseerides viljakusteadlikkuse meetodit.
Viljakusmonitoride kindlusaste on võrreldav hormonaalsete rasestumisvastaste vahendite kindlusastmega rasedusest hoidumisel. Viljakusmonitorid pakuvad efektiivset, ravimivaba rasedusest hoidumise meetodit kõigile naistele, kes ei soovi või ei saa kasutada kehasiseseid rasestumisvastaseid vahendeid.
Eesti naiste epeekoondis

Eesti naiste epeekoondis on Eesti naiste esindusvõistkond epees.
Epeekoondise koosseis näiteks 2021. aastal on järgmine: Katrina Lehis, Julia Beljajeva, Erika Kirpu ja Irina Embrich.
Viljakusteadlikkuse meetod

Viljakusteadlikkuse meetodi abil on võimalik planeerida või vältida rasedust tuvastades sümptomeid, mis ilmnevad menstruaaltsükli jooksul.
Viljakusteadlikkus on teadmine, millal naine on oma menstruaaltsükli jooksul viljastumisvõimeline. Praktiseerides viljakusteadlikkuse meetodit tuleb raseduse vältimiseks viljastumisvõimelisel perioodil (5 päeva enne ovulatsiooni ning ovulatsioonipäeval ja sellele järgneval päeval) vältida vaginaalset vahekorda või kasutada sel ajal barjäärimeetodit, näiteks kondoomi. Kui eesmärgiks on rasestumine siis tuleks vahekord ajastada just sellele ajale.
Harmi mõisa park

Harmi mõisa park on kaitsealune mõisapark Harju maakonnas Kose vallas Ojasoo ja Harmi külas endisaegse Harmi mõisa alal. Pargi pindala on 5,3 ha.
Pargis asub ka arheoloogiamälestiseks arvatud asulakoht.
Ülenurme mõisa park

Ülenrme mõisa park on kaitsealune mõisapark Tartu maakonnas Kambja vallas Ülenurme alevikus endisaegse Ülenurme mõisa alal. Pargi pindala on 3,45 ha.
Terviklik kvaliteedijuhtimine

Terviklik kvaliteedijuhtimine ehk tervikliku kvaliteedijuhtimise mudel ehk tervikliku kvaliteedijuhtimise kontseptsioon (inglise keeles "total quality management"; lühend TQM) on tänapäeval nii tootmis- kui ka teenindusettevõtetes rakendatav kvaliteedijuhtimise meetod ja põhimõtete kogum, mille eesmärgiks on pühendumine klientidele ja nende poolt oodatavale kvaliteedile ning pidevale arengule ja organisatsiooni konkurentsivõime, tootlikkuse, tulemuslikkuse ja paindlikkuse suurendamisele. 
Tervikliku kvaliteedijuhtimise mudeli rakendamisel on tähtis roll statistilisel protsessikontrollil ja kvaliteedikulude kontseptsioonil ning mudel on töövahendiks ettevõtete tippjuhtidele, koosluste ja seadmete ning protsesside ja suhete (kõikide tegevuste) planeerimisel, organiseerimisel, uurimisel ja baseerub kõikide töötajate koostööl. 
Ajaloolist.
Tervikliku kvaliteedi juhtimise (TQM) kontseptsiooni kujunemist võib kaudselt seostada ka juba esimese juhtimiskonsultandi ja inseneri Frederik W. Tayloriga. 
Taylori püstitatud meetod – tootmisliini tööprotsesside teaduslikuks juhtimiseks sai arvatavasti aluseks W. A. Shewharti töödele. Shewhart töötas 1920. aastate paiku välja kontrollnäidiste ja -diagrammide meetodid, mis äratasid ka teiste statistikute nagu E. W. Demingi ja J. Jurani huvi. 
Dr Demingi ja Shewharti koostöö tulemusena jõuti esialgsest kontrollnäidiste kogumisest ja interpreteerimisest statistilise protsessikontrollini ("Statistical Process Control"), mis kasutab kvaliteedi tagamise ja ennetamise meetoditena 7 kvaliteedivahendit, pidevalt jälgimaks, analüüsimaks ja parendamaks protsesse – sisendeid (nagu masinad, kiirus jpm). 
TQM kontspetsiooni arengu mudeli võib lihtsustatult lahku lüüa:
TQMi arendajad ("kvaliteedigurud").
TQM põhimõtted on kvaliteedigurudel, nagu
William Edwards Deming, Armand Feigenbaum, 
Joseph Juran, Wather Shewhart ja neid vaadeldakse põhiteesidena.
Mextonia festival

Mextonia festival oli 14. juunist – 22. juunini 2017 Tallinnas toimunud transgrafitifestival, mille korraldasid Mehhiko organisatsioon Nueve Arte Urbano ja Eesti organisatsioon Todoesuno Eesti. 
Festivali korraldamine oli valdavalt väikese Mehhiko liikumise Nueve Arte Urbano kink Eestile 100. aastapäeva puhul (Eesti Vabariik 100). Festivalil osales 26 kunstnikku ja produtsenti Mehhikost, 30 tänavakunstnikku Eestist ning 7 tänavakunstnikku mujalt maailmast. Kõik kunstnikud kinkisid enda aja, energia ja ande Mextonia projekti. Projekti rahastas peamiselt Mehhiko väikeettevõte Incusa SA de CV, millele sama aasta 7. juunil anti riiklik kvaliteediauhind jätkusuutliku ettevõtluse eest.
Festivali raames tehti Tallinna ja mujale Eestis 50 maalingut 60 kunstniku poolt. Grafitite kogupindala tuli üle 6000 m² seinapinda. Grafititel on kujutatud eestluse ja Eestiga seotud sümboleid, nt kultuurikilomeeter, Tallinna Tehnikaülikool, Tallinna Sadama kruiisikai, Tallinna Teletorni siseõu jt.
Mextonia festivali aluseks oli Mextonia manifest, mille autor on Mextonia festivali kaaslooja Édgar Sánchez Mehhikost ning millesse andsid panuse folklorist Marju Kõivupuu ja festivali Eesti-poolne kaaslooja Sigre Tompel.
Mextonia festivali teostumisele aitasid kaasa kohalikud organisatsioonid EV100, EKKM, Stencibility, Pirados, JJ-Street Baltic Sessions.
Võru vald (1991)

Võru vald oli vald Võru maakonnas, mis ümbritseb Võru linna.
Võru vallavanem on Kalmer Puusepp.
Asustus.
Alevikud.
Kose, Parksepa ja Väimela.
Külad.
Võru vallas on 35 küla: Hannuste, Juba, Kasaritsa, Kirumpää, Kolepi, Koloreino, Kusma, Kärnamäe, Käätso, Lapi, Lompka, Loosu, Meegomäe, Meeliku, Mõisamäe, Mõksi, Navi, Nooska, Palometsa, Puiga, Raiste, Raudsepa, Roosisaare, Räpo, Sika, Tagaküla, Tootsi, Umbsaare, Vagula, Vana-Nursi, Verijärve, Võlsi, Võrumõisa, Võrusoo ja Väiso küla.
Loodus.
Võru valda läbib Võru-Petseri ürgorund. Orundi lammil asuvad Tamula ning Vagula järved, samuti läbib seda Võhandu jõgi. Üksikute järvedega asub Võru valla põhjaosa Kagu-Eesti lavamaal, lõunaosa jääb aga järsult tõusvale (20-meetrine tõus Võru vallas) Haanja kõrgustiku servale, kus paikneb palju järvi ning kiirevoolulisi ojasid.
Väimela aleviku ja Loosu küla alal paikneb Väimela Mäejärv.
Ajalugu.
Keskajal kuulus suurem osa praegusest Võru vallast Kirumpää losskonda. Põhjasõja järel kujunesid väiksemateks keskusteks Väimela, Võru, Vastse-Kasaritsa ja Vana-Kasaritsa mõisad. Tänapäeval on neist suuremaiks asulaks kujunenud Väimela.
Gustav von Stryk

Wilhelm Gustav von Stryk (27. jaanuar (ukj 8. veebruar) 1850 Pühajärve − 15. august 1927 Tartu) oli baltisaksa päritolu agronoom.
Elulugu.
Ta põlvnes nimekast baltisaksa aadliperekonnast. Sündis Pühajärve mõisniku kindralmajor Wilhelm Johann Bernhard von Stryki (1793−1876) ja tema abikaasa krahvinna Elisabeth Igelströmi (1813−1885) pojana. 1870−1871 tudeeris Tartu ülikoolis põllumajandust ja sai põllumajanduskandidaadi kraadi. Täiendas end Berliini ülikoolis. 1876. aastal sai temast Liivimaa sotsieteedi alaline sekretär. Toimetas nädalakirja Baltische Wochenschrift für Landwirtschaft, Gewerbefleiß und Handel. Oli Liivimaa Põllumajanduse ja Töönduse Edendamise Seltsi ning Balti Karjakasvatajate Ühingu sekretär. 1926. aastal valiti Leipzigi ülikooli audoktoriks. Ta oli teenekas põllumees ja viljakas kirjanik.
Perekond.
Ta abiellus 1879. aastal Konstanze von Lodega, tal oli poeg Friedrich Torsten (1881–1920) ja tütar Luise.
Kolleegiumiregistraator

Kolleegiumiregistraator (vene keeles "коллежский регистратор") oli aastatel 1722−1917 kehtinud Venemaa keisririigi tsiviilteenistuse XIV klassi teenistusaste. 1917. aastal oli sellest kõrgem kubermangusekretäri teenistusaste. 1845. aastani oli kolleegiumiregistraatoril võimalik tõusta isikliku aadliku seisusse, pärast seda aga ainult aukodanikuks.
Kubermangusekretär

Kubermangusekretär (vene keeles "губернский секретарь") oli Venemaa keisririigi tsiviilteenistuse XII klassi teenistusaste. 
1917. aastal oli sellest kõrgem kolleegiumisekretäri ja madalam kolleegiumiregistraatori (XIV aste) teenistusaste. Varem oli see kõrgem XIII astmel asunud provintsisekretärist. Maavägedes vastas sellele alamporutšiku, ratsaväes korneti ja kasakaväes horunži auaste. 
Vastavalt 1834. aastal vastu võetud seadusele oli kubermangusekretäril õigus aukodaniku seisusele. 1856. aasta seadus sätestas, et see teenistusaste anti alles siis, kui ametnik oli teeninud kolleegiumiregistraatori teenistusastmel vähemalt kolm aastat. Laitmatu teenistuse eest oli kubermangusekretäril võimalik saada Püha Stanislavi III klassi ordeni kavaleriks.
Provintsisekretär

Provintsisekretär (vene keeles "провинциальный секретарь") oli Venemaa keisririigi tsiviilteenistuse XIII klassi teenistusaste. 1917. aastal seda rangide tabelis enam ei esinenud. Sellest kõrgem oli kubermangusekretäri ja madalam kolleegiumiregistraatori tiitel. Mereväes vastas sellele aastatel 1732−1751 ja 1758−1764 mitšmani auaste.
Valter Nõges

Valter Nõges (8. juuni 1905 Samarino mõis, Borovitši maakond, Novgorodi kubermang – 4. november 1941 Turinsk, Sverdlovski oblast) oli eesti õigusteadlane.
Ta õppis 1923–1929 (lõpetas "cum laude") Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas, mag. jur. 1939. Eesti Üliõpilaskoonduse Mehiste asutajaliige ja koondusvanem.
1924–1929 Tartu linna tööstus- ja majandusõpilaste kooli asjaajaja, 1926–1929 ja 1930–1931 samas õpetaja. 1927–1929 Tartu Ülikooli õigusteaduskonna seminariraamatukogu korraldaja ja 1931–1935 abijõud, 1932–1937 Tartu Ühistegevuse Instituudi lektor. Alates 1935 Kohtuministeeriumi kodifikatsiooniosakonna liige (ministeeriumi nõunik), alates 1937 laevasõiduõigustesse puutuvate seaduste väljatöötamise komisjoni esimees. 
Arreteeriti NKVD poolt, suri vangistuses Venemaal.
ILO (koor)

Naiskoor ILO on Salme Kultuurikeskuse juures tegutsev naiskoor.
Koori asutas 26. märtsil 1946 Aado Velmet, kes oli koori dirigent aastatel 1946–1963. 
Hiljem on koori dirigendid olnud Kuno Areng, Ants Üleoja, Anne Dorbek, Enn Kiilaspää, Aleksander Kaidja, Valdar Viires ja Ebe Pille. Praegused koorijuhid on Anneli Surva (1983. aastast) ja Irene Schifrin (1987. aastast).
1947. aastast on koor osalenud kõikidel Eesti üldlaulupidudel.
Tokyo Skytree

Tokyo Skytree on Jaapani kõrgeim tele- ja vaatetorn, mis asub pealinnas Tōkyōs.
Kantoni Torn

Kantoni Torn on ülikõrge vaate- ja teletorn, mis asub Hiina Rahvavabariigis Guangzhous.
Läänemaa Õpetajate Seminar

Läänemaa Õpetajate Seminar oli aastatel 1921–1932 Haapsalus ja Uuemõisas tegutsenud õppeasutus, mis valmistas ette algkooli õpetajaid.
Vabariigi Valitsus otsustas Läänemaa Õpetajate Seminari avamise 1. septembril 1920. Seminari direktoriks määrati Johannes Käis, kes aga sellest ametist loobus tööle asumata. Seminari esimeseks direktoriks sai 15. detsembril 1920 ametisse astunud Johannes Õunapuu. Õppetöö algas 17. jaanuaril 1921, kooli avamisaktus peeti 2. veebruaril 1921.
Seminari õppekava vältas 6 aastat, vastu võeti 6-klassilise algkooli lõpetanuid.
Esialgu tegutses Seminar Läänemaa Ühisgümnaasiumi ruumides õhtuses vahetuses. 1923. aastast kolis Seminar Karl Burmani projekti järgi ümberehitatud Uuemõisa mõisa härrastemajja.
1922/23 õppeaastast avati Seminari juurde algkool.
Seminar suleti 1932. aastal, õpilased viidi üle Tallinna Pedagoogiumi.
Seminari lõpetas selle tegutsemise aastatel 184 noort. Veel 98 noort alustasid õpinguid Läänemaa Õpetajate Seminaris, kuid seminari sulgemise tõttu lõpetasid õpingud Tallinna Pedagoogiumis.
Seminari õpetajaid.
Aastatel 1921–1932 oli Läänemaa Õpetajate Seminari laulmise õpetaja Cyrillus Kreek. Aastatel 1927–1932 oli eesti ja soome keele õpetajaks Herman Rajamaa.
Venus Express

Venus Express (VEX) oli Euroopa Kosmoseagentuuri (ESA) kosmosesond, mis uuris aastatel 2006–2014 Veenust. See oli ESA esimene Veenust uurinud missioon. 
Venus Express startis novembris 2005 ja saabus Veenuse polaarorbiidile aprillis 2006. Sond oli varustatud seitsme teadusseadmega ning missiooni peamiseks eesmärgiks oli Veenuse atmosfääri pikaajaline vaatlemine. Varem ei olnud Veenuse atmosfääri pikaajaliselt jälginud ükski missioon ning teadlased lootsid, et Venus Express aitab saada rohkem infot atmosfääri dünaamika ja Maa kliimamuutuse kohta. ESA lõpetas missiooni detsembris 2014 ning sond sisenes 2015. aasta alguses Veenuse atmosfääri, kus see hävis.