tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Kansas City

Kansas City on linn Ameerika Ühendriikides Missouri osariigis. Asub Missouri jõe kaldal Kansase jõe suudme vastas. Teisel pool jõge asub samanimeline linn Kansas City (145 000 elanikku), mis kuulub Kansase osariiki. Kahes linnas kokku on üle 600 000 elaniku. Lisaks ka Kansase suuruselt teist linna Overland Parki (175 000 elanikku) ja veel kümmet väiksemat omavalitsust hõlmavas Kansas City linnastus on kokku 2 350 000 elanikku.
Suurem osa Kansas Cityst asub Jacksoni maakonnas, väiksemad osad ka Clay, Cassi ja Platte'i maakonnas.
2010. aasta seisuga oli linna rahvaarv 459 787, kellest 302 499 inimest (65,8%) elas Jacksoni maakonna territooriumil, 113 415 (24,7%) Clay, 43 676 (9,5%) Platte'i ja 197 (0,04%) Cassi maakonnas.
Kapan

Kapan (Կապան) ehk Ghaphan (Ղափան) on linn Armeenias, Sjunikhi maakonna keskus. Asub 1 km kaugusel Aserbaidžaani piirist.
Jan Uuspõld läheb Tartusse

"Jan Uuspõld läheb Tartusse" (rahvusvahelises filmilevis pealkirjaga "186 Kilometers") on 2007. aasta Eesti must komöödia.
Esimese kuu jooksul peale esilinastust käidi filmi kinodes vaatamas üle 63 000 korra. 2007. aasta jooksul käidi filmi kinos vaatamas 73 336 korda. Esilinastusele järgneval aastal oli vaatajate arv televisioonis 116 000.
Sisukokkuvõte.
Andekas, kuid alkoholismi tõttu tippvormi kaotanud näitleja Jan Uuspõld otsustab lõpetada teleklouni mängimise ning võtta vastu tõsise rolli Vanemuise teatris. Uuspõllu teekond Tartusse osutub aga pööraselt seiklusrohkeks, tavatuks ning kaldub liialdustesse. Oma eksirännakutel kohtab Jan popstaare, poliitikuid, kiimalisi naisi, hulle prohveteid, tapahimulisi maamehi ja lõpuks ka Toomas Hendrik Ilvest. Pole siis imestada, et ühel hetkel ei saa Jan enam isegi aru, kes ta on ja kuhu ta õigupoolest üldse läheb.
Väljamõeldud tegelaste kõrval astuvad filmis iseendana üles paljud Eestis tuntud inimesed. Peaosalise saatus filmis on inspireeritud tema reaalsest elukäigust.
Jan Uuspõld filmist.
Jan Uuspõld: "Enne seda filmi olin ma inimeste jaoks pilasarja "Wremja" Zorro, aga pärast filmi sain Jan Uuspõlluks. See võib tunduda naljana, kuid nii ta oli. Jan Uuspõlluks saamine meeldis mulle väga. Sain endale näitleja ja inimesena kindlama jalgealuse. Sain endale uue hea kaubamärgi. See ei ole hea sõna – kaubamärgi sõna kõlab küüniliselt, nii ei tohiks inimese kohta öelda, kuid paremat sõna mul selle kohta ei ole. Kui ma selle uue kaubamärgi filmist kätte sain, hakkas mu elu ülesmäge minema. Minu jaoks oli Draamateatrist vallandamine tohutu löök. Filmi kaudu sain seda enda jaoks võimalusena kasutada."
Recker

Recker oli Johann Wilhelm Ludwig von Luce oletatud hüpoteetiline linn keskaegsel Saaremaal.
Arequipa

Arequipa on linn Peruus, Arequipa piirkonna ja Arequipa provintsi halduskeskus. Ta on Peruu rahvaarvult teine linn pealinna Lima järel.
Arequipa asub 2380 m kõrgusel merepinnast igijääga kaetud Misti vulkaani jalamil, mis kerkib 5822 m kõrgusele.
Linna kliima on kogu aasta jooksul kuiv ja päikesepaisteline. Üldiselt on ilm kogu aeg mahe ja temperatuur kõigub vahemikus 10–24 °C. Vihmaperiood on jaanuarist märtsini, kuid sadu on mõõdukas. Kõige külmem kuu on august.
Linna hüüdnimi on Valge linn ("La Ciudad Blanca"), sest linnas on palju pärlvalgest vulkaanilisest kivist ehitatud hooneid.
Arequipa kesklinnas on palju Hispaania kolonialismi aegseid hooneid ja sellepärast kuulub Arequipa vanalinn alates 2000. aastast UNESCO maailmapärandi nimistusse.
Ajalugu.
Väljakaevamiste andmetel on viljakas ala, millel Arequipa asub, olnud asustatud juba 6. aastatuhandel eKr.
Tõenäoliselt tuleb linna nimi aimara keelest, kus "ari" tähendab tippu ja "kipa" kohta. Linna nime on seostatud ka ketšuakeelse fraasiga "Ari, quepay" ('jah, siin').
15. sajandil vallutasid inkad Arequipa ala seal elanud aimarade käest. See piirkond oli inkade tähtis põllumajandustoodetega varustaja.
Tänapäeva linna asutas 15. augustil 1540 hispaania konkistadoor Garcí Manuel de Carbajal, kes oli Francisco Pizarro esindaja. Juba järgmisel aastal andis Karl V Arequipale linna õigused ja vapi, mida siiamaale kasutatakse. Esimene linnapea oli Juan de la Torre y Díaz Chacón, kellel on Peruu euroopastamises suur roll.
Arequipa jäi võrdlemisi isoleeritud linnaks kuni 1870. aastani, mil linna saabus raudteeühendus lähedalasuva sadamalinna Mollendoga. 1930. aastatel valmis Panameerika maantee, mis võimaldas veelgi ulatuslikumat kaubavahetust.
Kuni 1940. aastateni moodustasid linna põhilise elanikkonna mestiitsid, kes olid tekkinud hispaania päritolu kolonisaatorite ja kohalike indiaanlaste segunemisel. Hiljem on toimunud mägedes elanud puhtavereliste indiaanlaste suur migratsioon linna. See on muutnud linna demograafilist ja kultuurilist iseloomu.
Arequipa asub tektooniliselt aktiivses kohas. 1868. aasta maavärinas hukkus üle 10 000 inimese. Linn sai kannatada 23. juunil 2001 toimunud 7,9-magnituudises maavärinas.
Juunis 2002 oli kogu linna elu nädal aega täielikult peatunud streikide ja mässu tõttu, millega protestiti kahe elektrijaama erastamise vastu piirkonnas.
Arequipas on kaks ülikooli: Universidad Nacional de San Agustín de Arequipa (asutatud 1828) ja Universidad Católica de Santa María (asutatud 1961). Mõlemad on eraülikoolid.
Linnas asub 1580. aastal rajatud Santa Catalina klooster ja 1648. aastal rajatud frantsisklaste klooster La Recoleta, mis on tuntud oma raamatukogu poolest, mille vanim raamat pärineb 1494. aastast.
Arequipa lähedal asub Rodríguez Ballóni rahvusvaheline lennujaam. See on lendude arvult Peruu 2. lennujaam.
Arequipa sõpruslinn on Honolulu (USA).
Menoraa

Menoraa (heebrea מנורה "menora", mitmuses "menorot") on judaismis seitsmeharuline küünlajalg. See sümboliseerib Moosese nähtud põlevat põõsast.
Menoraad kasutati Vana Testamendi järgi usurituaalides Jeruusalemma templis. Menoraa tegemise juhis on Teises Moosese raamatus 25:31-40. Tänapäeval kasutatakse seda sünagoogis.
Menoraad on kujutatud ka Iisraeli vapil.
Hanuka ajal kasutatakse 9-harulist küünlajalga, mida nimetatakse hanukiaks.
AK 4

AK 4 (rootsi keeles Automatkarbin 4) on 7,62 mm automaatkarabiin, mida valmistati Rootsis 1985. aastani, Heckleri &amp; Kochi automaatrelva G3 variant.
Relvaosad.
Peamised relvaosad jaotatakse nelja gruppi: kaba grupp, lukukoja grupp, püstolikäepideme grupp, vintraua-laesääre grupp
Kirjeldus.
Relva on lihtne käsitseda ning laskmise ajal on see stabiilne ja täpne. Kuna kasutatakse NATO 7,62 × 51 mm padruneid, on kuul tugeva läbistusvõimega ka pikematel distantsidel ega kaldu kõrvale peenikeste okste ja lehtedega kokku puutudes. Relva puudusteks on tihtipeale toodud salve väike mahutavus ning relva võrdlemisi suur mass ja pikkus, mis muudab relva käsitsemise kitsastes oludes või lühemakasvulisele võitlejale ebamugavaks.
AK 4 eripära on vinnastushoova asukoht relva raua peal asuva vinnastushoova koja vasakul küljel. Enamikku relvi saab vinnastada paremalt lukukoja küljelt. Relv on varustatud dioptersihikuga, mis hõlbustab sihtimist.
AK 4 on kasutusel Rootsi ja Eesti sõjaväes. Varem kasutati AK 4 ka Läti ja Leedu sõjaväes, praeguseks on mõlemad AK 4 välja vahetanud 5,56 mm Heckler &amp; Koch G36K vastu.
Janusz Krężelok

Janusz Adam Krężelok (sündinud 18. detsembril 1974) on Poola murdmaasuusataja.
Opositsioon (kabe)

Opositsioon on kabemängus kabendite vastasseis.
Lähiopositsioon.
Lähiopositsiooniks nimetatakse seisu, kus ühel ja samal vertikaalil asuvate vastandvärvi kivide vahel on ainult üks väli. Antud seisus on käigul olev pool kaotanud.
Opositsioonis võib olla ka rohkem kive. Ka selles seisus kaotab see pool, kes on käigul.
Kaugopositsioon.
Kaugopositsioonis on aga samal vertikaalil asuvate kivide vahel suurem vahe. Ka selles seisus on käigul olev pool kaotanud.
Võidukas opositsioon.
Selliseks seisuks nimetatakse seisu, kus valge kivi asub väljal b6 ja must kivi väljal b8. Antud seisus võidab valge hoolimata sellest, kumb vastastest on käigul. Opositsioonis valge kivi g1 ja must kivi g3 võidab aga must.
Tugevdatud opositsioon.
Sellise opositsiooni näide on järgmisel diagrammil. Antud seisus musta käigul olles võidab valge üks kivi kahe musta kivi vastu.
Kabede opositsioon peateel.
Ka selles seisus on käigul olev pool mängu kaotanud. See motiiv on väga levinud kompositsioonkabes.
Korženevskaja

Korženevskaja on mäetipp Pamiiris (Tadžikistan). Asub 13 km põhja pool Ismoili Somoni mäetipust. Kõrgus 7105 m. 
Mägi on nime saanud Jevgenija Korženevskaja, vene geograafi Nikolai Korženevski naise järgi.
Tipputõusud.
Esmavallutus toimus 1953, kui tippu jõudis rühm alpiniste Aleksei Ugarovi juhtimisel. Tipp kuulus neljandana ka NSV Liidu nelja seitsmetuhandese ehk "lumeleopardi" tipu hulka.
Eesti alpinistide tipputõusud.
Alpiklubi Firn kodulehe andmetel on tippu tõusnud ka Aaro Aedviir ja Kalle Aedviir.
Albert Fuller Ellis

Sir Albert Fuller Ellis (28. august 1869 Roma – 11. juuli 1951 Auckland) oli maavaraotsija, kes 1900. aastale avastas Nauru ja Banaba saare fosforiidivarud. 
Ta oli aastatel 1921–1951 Briti Fosforiidikomisjoni Uus-Meremaa-poolne liige ("British Phosphate Commissioner for New Zealand").
Ellis sündis Austraalias Queenslandis Roma linnas. Tema isa oli George C. Ellis. Perekond kolis Uus-Meremaale Aucklandi, mille lähedal isa hakkas farmeriks. Poiss õppis Cambridge'i Ringkonna Keskkoolis ("Cambridge District High School"). 
Pärast keskkooli lõpetamist võeti Ellis tööle firma John T. Arundell and Co. analüütikuks ja maavarade otsijaks. See kompanii, mille peakorter oli Londonis, kauples Okeaania fosforiidi, kopra ja pärlitega. Kompanii Sydney kontoris töötades leidis Ellis 1899, et Naurult pärit suur kivi, mille abil ust lahti hoiti ning mida peeti kivistunud puiduks, koosneb väga puhtast fosfaadist. Ellis sõitis mais 1900 Banaba saarele (tollal Ocean Island) ning hiljem Naurule ning leidis oma avastusele kinnituse.
Fosforiidi kaevandamine Banaba saarel algas kolme kuu jooksul pärast Ellise avastust. 
Ellis juhtis ka fosforiidivarude kasutuselevõttu Naurul. Kaevandamine algas seal 1906. aastal saare Saksa haldurite korraldatuna. Aastaks 1911 oli ta saarte fosforiiditööstuse direktor, kes töötas Aucklandil, käies saartel vastavalt vajadusele. Pärast Esimest maailmasõda sai Naurust Austraalia, Uus-Meremaa ja Suurbritannia mandaatterritoorium ning 1920 omandasid need riigid ka Nauru fosforiiditööstuse. Riigid nimetasid Nauru fosforiidi kaevandamise ja eksporti juhtimiseks ametisse Briti Fosforiidikomisjoni ("British Phosphate Commission", BPC). Selle Uus-Meremaa-poolseks liikmeks määrati Ellis. Sellele ametikohale jäi ta surmani.
Ellis oli Uus-Meremaa esindaja Jaapani alistumise tseremoonial Banaba saarel ja Naurul 1945. 
Isiklikku.
1900. aastal abiellus Ellis Aucklandist pärit Florence Christine Stewartiga, kelle isa oli Andrew Stewart. Esimene abikaasa suri 1903. aastal.
1909. aastal abiellus Ellis oma esimese abikaasa õe Nellie Isobel Stewartiga. 
Ellisel sündis tütar Joan Izod.
Vikinglotto

Vikinglotto on rahvusvaheline loteriimäng, milles tuleb valida 6 numbrit 48-st. 
Vikinglotto esimene loosimine toimus 17. märtsil 1993. Loosimine toimub igal kolmapäeval. Peavõit on ühine Rootsis, Taanis, Soomes, Norras, Island, Sloveenias, Belgias ja Eestis. Neis riikides kantakse loosimine üle ka televisioonis. 
Vikinglottot korraldavad Norsk Tipping AS (Norras), Dansk Tipstjeneste AS (Taanis), AB Tipstjänst (Rootsis), Islensk Getspä (Islandil), Veikkaus (Soomes) ja Eesti Loto (Eestis). Eesti Loto liitus Vikinglotto süsteemiga 2000. aastal.
Loosimise toimumise eeltingimuseks on see, et kõigist osalevatest riikidest on loto korraldajale saadetud andmed müüdud piletite kohta.
Suurim Eestisse tulnud Vikinglotto võit on olnud 20. märtsil 2013 loosimisel võidetud 768 713,16 eurot.
Taldom

Taldom on linn Venemaal Moskva oblastis, Taldomi rajooni keskus. Asub 110 km Moskvast põhjas.
Aastatel 1918–1929 oli linna nimi Leninsk.
Linnas on koduloomuuseum ja seal ilmub ajaleht Zarja. Taldomi lähedal asub maailma võimsaim raadiosaatja (sagedusel 261 kHz, võimsusega 2500 kW).
Yeshey Zimba

"Lyonpo" Yeshey Zimba (10. oktoober 1950 Punakha ringkond Omladama küla – 9. september 2024) oli Bhutani riigitegelane. 
20. juulist 2000 8. augustini 2001 ja 20. augustist 2004 5. septembrini 2005 oli ta Bhutani peaminister (Ministrite Nõukogu esimees). 
Ta sai keskhariduse North Point Schoolis ja 1973 bakalaureusekraadi majandusteaduse alal St. Joseph's College'is Darjeelingis (Indias). Aastal 1976 sai ta Wisconsini Ülikoolis magistrikraadi majandusteaduse alal. 
Ta asus 1976 tööle Bhutani riigiametnikuna. Kui 1982 asutati Bhutani keskpank Bhutan Monetary Authority, asus ta seda juhtima. 
Hiljem oli ta juhtivatel kohtadel kaubandus- ja tööstusametis, plaanikomisjonis ja rahandusametis. 
Aastal 1998 nimetati ta rahandusministriks. 
2005. aastal oli ta kaubandus- ja tööstusminister. 
Punase "kabney" kandmise õiguse ("dasho" tiitli) sai ta 1998. aastal.
Khandu Wangchuk

"Lyonpo" Khandu Wancghuk (sündinud 1950) on Bhutani riigitegelane, kes oli 8. augustist 2001 14. augustini 2002 ja uuesti 7. septembrist 2006 3. augustini 2007 Bhutani peaminister.
Alates 2003. aastast oli ta Bhutani välisminister.
Bhutani valitsejate loend

Siin on loetletud Bhutani ilmalikud valitsejad alates 1695. aastast.
Ugyen Wangchuck

Ugyen Wangchuck (ka: "Ugyen Wangchuk") (1861 või 1862 – 7. august 1926) oli Bhutani kuningas 17. detsembrist 1907 21. augustini 1926, esimene Bhutani kuningas. 
Tema isa oli Trongsa ringkonna (dzongi) kuberner ("ponlop") Jigme Namgyal. Ugyen Wangchuk päris selle ametikoha oma isalt. Toetudes oma võimubaasile Bhutani keskosas, võitis ta oma poliitilised vastased ning ühendas mitme kodusõja ja mässu (1882–1885) järel Bhutani.
Sel ajal kuulus Bhutan Briti impeeriumi koosseisu. 1903 andis Suurbritannia talle tiitli "Tema ekstsellents". 1905 pälvis Wangchuk India impeeriumi ordu (alates 1911 India tähe ordu) komandöri klassi ja sai ühtlasi õiguse kasutada oma nime ees partiklit Sir.
1907. aastal valisid Bhutani tollase pealinna Punakha mungad Wangchucki ühel häälel Bhutani pärilikuks kuningaks.
Samal aastal tunnustas Briti valitsus teda Bhutani maharadžana ja andis talle tiitli "Tema kõrgus", mis asendas eelmise, ekstsellentsi tiitli. Ühtlasi pälvis Wangchuk tiitli sri, nii et tema täielik tiitel oli "Tema kõrgus maharadža sri pantš Sir Ugyen Wangchuk, Bhutani maharadža ja draakonikuningas, India tähe ordu komandör". 1921 ülendati Wangchuk India tähe ordu suurkomandöriks, mis oli ordu kolmest klassist kõrgeim.
1911. aastal autasustas Suurbritannia Wangchuki Delhi Durbari hõbemedaliga. Seda tehti kuninga George V ja kuninganna Mary von Tecki India kuningaks ja kuningannaks kroonimise puhul. Delhi Durbari medaleid anti välja 26 800. Hiljem ei ole ühtki Suurbritannia monarhi India valitsejaks kroonitud ja seetõttu pole ühtki Delhi Durbari medalit hiljem välja antud.
Ugyen Wangchuk oli abielus Ashi Tsundue Lhamoga. Neil oli kolm last: Jigme, Lemo ja Lhadron. Neist vanim, Jigme Wangchuk, järgnes isale Bhutani troonil.
Viited.
&lt;tr&gt;
Jigme Wangchuck

Jigme Wangchuck (ka: "Jigme Wangchuk"; 1902/1906 – 30. märts 1952) oli Bhutani kuningas 21. augustist 1926 kuni surmani. 
Tema valitsemise ajal oli Bhutan jätkuvalt välismaailmast täielikus isolatsioonis. Bhutani välisasjad olid delegeeritud Suurbritanniale. Aastal 1949, varsti pärast India iseseisvumist, delegeeris Bhutan oma välisasjad Indiale (Bhutani-India leping). 
Jigme Wangchukile järgnes troonil tema poeg Jigme Dorji Wangchuck.
Jigme Dorji Wangchuck

Jigme Dorji Wangchuck (ka: "Jigme Dorji Wangchuk"; Wiley transliteratsioonis" 'Jigs-med rDo-rje dBang-phyug"; 2. mai 1929 Thimphu – 15. või 21. juuli 1972 Nairobi) oli Bhutani kuningas. 
Ta lõpetas Bhutani isolatsiooni, alustas riigi moderniseerimist ja tegi esimesed sammud demokraatia poole. 
Saades 27. oktoobril 1952 oma isa Jigme Wangchucki järglaseks, tegi Jigme Dorji feodalismile Bhutanis lõpu ning vabastas allesjäänud pärisorjad. Ta julgustas talupoegi võtma kasutusele moodsaid leiutisi ning võttis vilja ja inimeste veol kasutusele ratassõidukid. 
Et Tiibet, millega Bhutanil olid olnud traditsioonilised suhted, oli Hiina Rahvavabariigi poolt okupeeritud, hakkas kuningas sõlmima tihedamaid suhteid välismaailmaga. Aastal 1971 võeti Bhutan ÜRO-sse. Samal ajal andis ta Rahvuskogule volitused teda või tema järglasi kahekolmandikuse häälteenamusega troonilt kõrvaldada. 
Jigme Dorji Wangchuckil oli juba 20-aastaselt esimene müokardi infarkt. Ta käis sageli välismaal ravil. Ta suri Keenias Nairobis, kus ta ravil viibis. 
Tema abikaasa oli "Ashi" Kesang Choden ja neil sündis viis last:
Druk tsendhen

"Druk tsendhen" ("Kõuedraakoni kuningriik") on Bhutani riigihümn. 
Hümn võeti kasutusele 1953. 
Helilooja on Aku Tongmi, sõnade autor "Dasho" Gyaldun Thinley. Tongmi oli saanud hariduse Indias. Ta oli äsja määratud sõjaväe puhkpilliorkestri dirigendiks. India peaministri Jawaharlal Nehru ametliku visiidi puhul oli tarvis riigihümni. Talle olid eeskujuks India hümn ""Jana Gana Mana", Suurbritannia hümn "God Save the Queen" ja Bhutani rahvaviis "Thri nyampa med pa pemai thri"" ("Muutumatu lootosetroon"). Hiljem on orkestri juhid meloodiat kaks korda muutnud. 
Algselt koosnesid sõnad 12 reast. 1964. aastal lühendas kuninga sekretär neid praegusele kuuele reale. 
Hümniga käib kaasas ka koreograafia, mille algversiooni autor on samuti Aku Tongmi. Seda tantsu on esitanud tema asutatud trupp, kuid see on vähetuntud, sest hümni kuulates seistakse tavaliselt liikumatult. 
Sõnad dzongkha keeles.
"Druk tsendhen koipi gyelkhap na &lt;br&gt;
"Loog ye ki tenpa chongwai gyon&lt;br&gt;
"Pel mewang ngadhak rinpo chhe&lt;br&gt;
"Ku jurmey tenching chhap tsid pel&lt;br&gt;
"Chho sangye ten pa goong dho gyel&lt;br&gt;
"Bang che kyed nyima shar warr sho.
Autoriseeritud tõlge inglise keelde.
"In the Thunder Dragon Kingdom, where cypresses grow&lt;br&gt;
"Refuge of the glorious monastic and civil traditions,&lt;br&gt;
"The King od Druk, precious sovereign,&lt;br&gt;
"His being is eternal, his reign prosperous&lt;br&gt;
"The enlightenment teachings thrive and flourish&lt;br&gt;
"May the people shine like the sun of peace and happiness!
Eestikeelne reaalune tõlge.
Kõuedraakoni kuningriigis, mida kaunistab sandlipuu, kahe [vaimuliku ja ilmaliku] süsteemi õpetuse kaitsja. Tema, armastatud valitseja, kes laotab oma valitsemise üle maa, jäädes ise muutumatuks ja püsivaks. Sellal kui puhkeb õitsele Buddha õpetus, paistku inimeste üle rahu ja õnne päike! 
Ingliskeelse variandi eestikeelne tõlge.
Kõuedraakoni kuningriigis, kus kasvavad küpressid,&lt;br&gt;
hiilgavate kloostri- ja kodaniku traditsioonide pelgupaigas&lt;br&gt;
Kõuedraakonikuningas, hinnaline valitseja,&lt;br&gt;
Tema olemine on igavene, tema valitsusaeg õnnelik&lt;br&gt;
valgustusõpetused edenevad ja õitsevad.&lt;br&gt;
Säragu rahvas nagu rahu ja õnne päike!
Türann

Türann (kreeka sõnast τύραννος "týrannos") on valitseja, kes kasutab hirmu oma ainuvalitsemise abinõuna.
Algupäraselt ei tähendanud "türann" Vana-Kreekas eetilist laitust. Türann oli inimene, kes oli kukutanud relvajõul endise valitsuse ja kehtestanud oma ainuvalitsuse, mis põhineb poliitilisel ülemvõimul. 
Türannial oli kaks vormi: ühel juhul sai türann võimule, kui rahvas hakkas mässama sugukondliku aristokraatia vastu. Teine vorm toimis Väike-Aasia kreeka linnades ja saarekogukondades pärast nende allutamist Pärsia võimule. Teine variant tähendas lihtsalt Pärsia oligarhilistest ringkondadest pärineva tegelase troonilepanekut Pärsia ametnike poolt. Esimese variandi puhul toetus türanni võim vähese maaga või maata kehvikuile.
Türannia tähendas tegutsemist linnaorjanduse huvides, vana aristokraatia kõrvaldamist võimult ja füülide reforme (Theagenes Megaras, Polykrates Samosel, Keisthenes Sikyon)is. Mitmed türanniad viisid sisse oma raha (Thrasybulos Mileetoses). Mõned türannid algatasid kolonisatsiooni (Kypselos ja Periandros Korintoses) Ateena türannia oli hilisem, valitses Peisistratos ja tema järeltulijad Hippias ja Hipparchos.
Pärast türannia kukutamist Ateenas kehtestati seal kõige demokraatlikum kord Kreekas. Kuna türanni võim baseerus deemosel, oldi sunnitud neile ka seaduslikke õigusi andma, tekkisid kirjapandud seadustikud. Drakon (7. sajand) töötas välja tavaõiguse, millega keelati sugukonnaülikute veritasu, piirati omakohut ja seati karistuste määramine areopaagi ülesandeks. Aristokraatide eraomandit kaitsvad seadused olid väga karmid, põllusaagi varguse eest surmanuhtlus (siit väljend drakoonilised seadused). Soloni (6. sajand) seadused vähendasid karistusmäärasid, likvideerisid võlaorjuse. Riik kohustus juba välismaale müüdud ateenlased tagasi ostma. Kel palju õigusi, neil ka suuremad kohustused ühiskonna ees. 
Elanikud jaotati omandi suuruse järgi nelja klassi, aluseks iga-aastane viljasaak. 
Kõrgemaisse riigiameteisse pääsesid kolme varakama klassi liikmed, arhondiks ja varahoidjaks ainult pentakosiomedimnid. Nemad pidid korraldama ka kulukaid riiklikke tseremooniaid.
Kuisebi jõgi

Kuiseb on jõgi Aafrikas. 
Algab Suurelt astangult. Ülemjooksul voolab sügavas orus edelasse. Seejärel laskub Namibi kõrbe tasandikule, kus voolab loodesse. Suubub Atlandi ookeani, moodustades delta. 
Voolab suvisel vihmaperioodil pärast vihmasid, mõnel aastal ei voolagi.
Jõe suudmes asub Walvis Bay.
Nyamuragira

Nyamuragira on tegevvulkaan Kongo Demokraatlikus Vabariigis. 
Kõrgus 3055 meetrit.
Geograafilised koordinaadid 01° 24' 35" S, 029° 12' 25" E
Lundy

Lundy (kõmri "Ynys Wair") on saar Keldi mere Bristoli lahes. 
Pindala 424 hektarit. Saar on künklik, kõrgus kuni 142 meetrit. 
Kuulub Suurbritanniale. Halduslikult asub Devoni krahvkonnas.
Olari Elts

Olari Elts (sündinud 27. aprillil 1971) on eesti dirigent. Ta on alates 2020. aasta sügisest Eesti Riikliku Sümfooniaorkestri peadirigent.
Elukäik.
Olari Elts lõpetas 1993. aastal Eesti Muusikaakadeemia koorijuhtimise erialal professor Kuno Arengu klassis ning jätkas samas õpinguid orkestridirigeerimise erialal Paul Mägi ja Eri Klasi juhendamisel.
Aastatel 1994–1996 täiendas end Viini Kõrgemas Muusikakoolis orkestridirigeerimise erialal (professor Uros Lajovic). Ta on osalenud mitmel Jorma Panula meistrikursusel. 
Olari Elts on juhatanud ansambleid, koore ja orkestreid. Ta on 1993. aastal loodud NYYD Ensemble'i kunstiline juht ja dirigent.
Olari Elts on tegelenud kõigi ajastute muusikaga. Ta peab oluliseks eesti muusika värskendamist, on tellinud mitmelt eesti heliloojalt teoseid ja olnud nende esmaesitaja. 
Kontserttegevus.
Olari Elts on dirigeerinud Soome Raadio Sümfooniaorkestrit, Dresdeni Sinfonikeri, Barcelona Sümfooniaorkestrit, Birminghami Sümfooniaorkestrit, Rootsi Raadio Sümfooniaorkestrit ning mitut Saksa orkestrit. Ta oli Läti Riikliku Sümfooniaorkestri korraline külalisdirigent (2000) ja peadirigent (2001–2006). Ta on olnud ERSO esimene külalisdirigent aastast 2007.
Tema dirigeerimisel on ette kantud mitu kontserdisarja: "Vox Nova", "City Life", "Avangard", "Dekadents", "Hüvastijätud".
Neeme Järvi

Neeme Järvi (1940. aastani Neeme Jööts; sündinud 7. juunil 1937) on eesti dirigent.
Elulugu.
Neeme Järvi õppis Tallinna Muusikakoolis löökpille Kristjan Vestre klassis ja koorijuhtimist Helvi Voore klassis.
Aastatel 1955–1960 õppis ta Leningradi konservatooriumis Nikolai Rabinovitši ja Jevgeni Mravinski juhendamisel orkestridirigeerimist. Sisseastumiseksamil sai määravaks dirigeerimisoskus. Tol ajal ei osanud ta vene keelt.
Järvit ajendas muusikast (alustades löökpillide, eelkõige ksülofoniga) huvituma tema vanem vend Vallo Järvi. Esimest korda esines ta dirigendina 18-aastaselt Eestis. Ooperit (Bizet' "Carmen") juhatas ta esimest korda Leningradi Kirovi-nimelises teatris.
1963. aastal asus Neeme Järvi tööle Eesti NSV Riikliku Televisiooni ja Raadio Komitee Sümfooniaorkestri peadirigendina. Samal ajal nimetati ta ka Estonia teatri peadirigendiks. Seda tööd tegi ta 1976. aastani. Aastatel 1976–1980 oli ta Eesti Riikliku Sümfooniaorkestri (ERSO) kunstiline juht ja peadirigent.
Neeme Järvit tunti väljaspool Eestit hästi juba 1960. aastatel, mil ta esines sageli Leningradi Filharmoonia Sümfooniaorkestri ja teiste vene orkestritega paljudes endise Nõukogude Liidu ja idabloki maades.
Suurde rahvusvahelisse muusikaellu astus ta 1971. aastal pärast võitu Accademia Nazionale di Santa Cecilia konkursil Roomas. Sellele järgnesid kutsed paljude eliitorkestrite dirigeerimiseks ning tuntud ooperiteatritesse.
1980. aastal lahkus Neeme Järvi koos perega Eestist Iisraeli viisaga ja asus elama Ameerika Ühendriikidesse, kuna Nõukogude Liidu süsteem piiras tema loomingulist vabadust. Aastatel 1982–2004 oli ta Rootsis Göteborgi Sümfooniaorkestri peadirigent ja 1990–2005 USA-s Detroiti Sümfooniaorkestri peadirigent. Maestro Järvi on olnud ka Jaapani Filharmoonikute esimene külalisdirigent ja Kuningliku Šoti Rahvusorkestri audirigent.
Tema dirigeerimisel on välja antud ligi 500 CD-plaati.
1987. aastast on ta Ameerika Ühendriikide kodanik. Ta kolis Eestisse tagasi 1990. aastatel.
1988. aastal valiti Neeme Järvi Välis-Eesti Muinsuskaitse Seltsi esimeheks.
2010. aasta septembris tuli Järvi taas ERSO peadirigendiks, kuid astus novembris 2010 tagasi.
2011/2012. hooajal töötas ta jälle ERSO peadirigendina. Ühtlasi jätkas ta ka kontserditegevust kogu maailmas, juhatades mitmeid maailmakuulsaid orkestreid kokku rohkem kui 50 kontserdil.
Tunnustus.
Alates 2018. aastast sõidab Tallinnas Neeme Järvi nimeline tramm.
Isiklikku.
Liiliaga tutvus Neeme Järvi Leningradis õppides. Nad abiellusid 1961. aastal. Neil on kolm last: Kristjan Järvi, Paavo Järvi ja Maarika Järvi. Tema vend oli dirigent Vallo Järvi ja vennapoeg oli tšellist Teet Järvi.
&lt;/table&gt;
Järvil on kolm elukohta: USA-s New Yorgis ja Florida osariigis ning Eestis Pärnus.
Kristjan Järvi

Kristjan Järvi (sündinud 13. juunil 1972 Tallinnas) on eesti ja ameerika helilooja, produtsent ja dirigent, dirigent Neeme Järvi poeg.
Tema perekond kolis 1980. aastal Ameerika Ühendriikidesse. Seal koosnes tema suhtlusringkond alguses peamiselt väliseestlastest. Vanemad kasvatasid teda eestilikult. Eestit külastas Järvi taas pärast riigi taasiseseisvumist.
Kooliteed alustas ta 1980. aastal USA-s. Ta on õppinud Manhattani muusikakoolis klaverit, Michigani ülikoolis dirigeerimist, täiendanud end Salzburgi Mozarteumis pianistide meistriklassis.
Kristjan Järvi asutas 1993. aastal New Yorgis ansambli Absolute Ensemble ja on siiani selle ansambli kunstiline juht. 2007. aastal pälvisid Kristjan Järvi ja Absolute Ensemble silmapaistva kunstilise saavutuse eest Deutsche Banki preemia. Aastatel 2000–2004 oli Järvi Norrlands Opera peadirigent ja muusikaline juht. Aastatel 2004–2009 oli Järvi Viini Tonkünstleri orkestri peadirigent ja muusikajuht. Järvi on ka praegune Kammerorchester Baseli kunstiline nõustaja ning Läänemere Filharmoonikute (endise Balti noorte filharmoonia) dirigent ja asutaja. 2011. aasta aprillis nimetati Järvi MDR Sümfooniaorkestri järgmiseks peadirigendiks, leping kehtis aastatel 2012– 2017.
Lisaks Grammy nominatsioonile on Järvi Hilding Rosenbergi ooperi "Isle of Bliss" salvestamise eest saanud ka Saksa plaadikriitikute preemia ja Rootsi Grammy. Ta on salvestanud Leonard Bernsteini "Missa" koos Tonkünstleri orkestri ja Absolute Ensamble'iga. Kui Järvi repertuaaris on palasid klassikalisest ja romantilisest ajastust, on ta ka 20. sajandi heliloojate ja kaasaegse muusika austaja, vahendades Arvo Pärdi, Heinz Karl Gruberi, Erkki-Sven Tüüri, Ezequiel Viñao, Peeter Vähi, Dave Soldieri ning Joe Zawinuli ja Gediminas Gelgotase teoseid. 2014. aastal alustasid Järvi ja Prantsuse plaadifirma Naïve Classique projekti "Kristjan Järvi Sound Project".
2016. aastal asutas Kristjan Järvi oma produktsioonifirma Sunbeam Productions, mis tegeleb muusikalise loometegevuse ning kontsertide lavastamise ja esitamisega. Järvi on loominguline ja uuenduslik dirigent, programmilooja ja ettevõtja. Ta on mitmekülgne isiksus, kes jagab end klassikalise dirigendirepertuaari, omaenese orkestri Baltic Sea Philharmonic juhtimise ja piire nihutavate muusikaprojektide vahel. 
2020. aastal andis Kristjan Järvi välja oma debüütalbumi "Nordic Escapes". Heliplaadil mängivad Kristjan Järvi loomingut Nordic Pulse Ensemble, Londoni Sümfooniaorkester ja Läänemere Filharmoonikud. Albumil teevad kaasa Liisi Koikson ja Mari Meentalo.
2020. aastal ilmus tema orkestri Baltic Sea Philharmonic ehk Läänemere Filharmoonikute plaat "Sleeping Beauty", millel kuuleb Pjotr Tšaikovski muinasjutulist balletti "Uinuv kaunitar". Järvi seadis ligi kolmetunnise partituuri lühemaks ja kontsentreeritumaks ning andis ühele kuulsamale teatrimuusika teosele uue elu 70-minutilise dramaatilise sümfooniana.
Isiklikku.
Tal on vend Paavo Järvi ja õde Maarika Järvi. Tema onu oli dirigent Vallo Järvi ja onupoeg on tšellist Teet Järvi.
&lt;/table&gt;
Kristjan Järvil on esimesest abielust poeg, teisest abielust poeg ja kaks tütart ning hilisemast kooselust tütar.
Paavo Järvi

 
Paavo Järvi (sündinud 30. detsembril 1962) on eesti dirigent.
Töö ja looming.
Grammy auhinna võitnud Paavo Järvi on olnud Orchestre de Paris muusikajuht (kuni 2016). Selle töö eest pälvis ta 2011. aastal ordeni Chevalier des Arts et des Lettresning hiljem silmapaistva panuse eest Prantsusmaa muusikamaailmas Commandeur des Arts et des Lettres'i medali. Alates 2015/2016. hooajast oli ta Jaapani NHK Sümfooniaorkestri peadirigent.
Olles Frankfurdi Raadio Sümfooniaorkestri peadirigent, esines Paavo Järvi nendega Jaapanis, Hiinas, Koreas ja Taiwanis, kuid samuti viis orkestri Euroopa suurematele festivalidele nagu BBC Proms, Rheingau Musik Festival ja Roberco Summeri sarjad Amsterdami Concertgebouws. Tema Sony all tehtud salvestiste seas on kõik Anton Bruckneri sümfooniad, seejärel võttis ta käsile Carl Nielseni sümfooniate salvestamise. 2011/12 hooaja lõpus oli orkestril teine edukas ringreis Aasias.
Alates 2004. aastast oli Paavo Järvi orkestri Die Deutsche Kammerphilharmonie Bremen kunstiline juht. Suurepärast vastukaja said selle orkestriga antud Beethoveni sümfooniate kontserdid ja salvestused Sony juures. 2010. aastal sai ta ECHO aasta dirigendi auhinna Beethoveni 2. ja 6. sümfoonia eest. 3. ja 8. sümfoonia tõid maineka Deutschen Schallplattenkritiku auhinna 2007. aastal. Beethoveni sümfooniate täielikku tsüklit esitati Champs-Elysées' teatris, Beethovenhalles Bonnis, Salzburgi festivalil, Minato-Mirais, Yokohamas, Lincoln Centeris, Lanaudiere Festivalil ja Varssavi Easteri festivalil. Sama plaan võeti ette Robert Schumanni kõikide sümfooniate tsükliga.
Külalisdirigendina on ta juhatanud ta selliseid nimekaid orkestreid nagu Royal Concertgebouw ja Vene Rahvuslikud orkestrid, Wiener Philharmoniker, Münchner Philharmoniker, New Yorgi Filharmoonikud ja Clevelandi ja Chicago sümfooniaorkestrid. Teda on saanud näha selliste orkestrite ees nagu Berliner Philharmoniker, Staatskapelle Dresden, Gewandhausorchester Leipzig, Deutsches Symphonie-Orchester Berlin ja Philharmonia Orchestra.
2010/11 hooajaga lõpetas Paavo Järvi kümneaastase ametiaja Cincinnati Sümfooniaorkestri muusikajuhina. Sellesse perioodi jäi rohkesti turneesid ja 16 salvestatud heliplaati koostöös Telarci plaadifirmaga. Järvi pälvis ka orkestri muusikajuhi auhinna.
Kogu dirigendikarjääri jooksul on Järvi pidanud oma missiooniks Eesti heliloojate, sh Arvo Pärdi, Erkki-Sven Tüüri, Lepo Sumera ja Eduard Tubina teoste propageerimist. 
Järvi on ka Eesti Riikliku Sümfooniaorkestri ja Pärnus toimuva Järvi Summer Festivali kunstiline nõustaja.
2019. aasta sügishooajast oli ta Šveitsis Zürichi Tonhalle orkestri peadirigent ja muusikaline juht. 2024. aastal kroonis nende koostööd rahvusvaheline klassikalise muusika auhind (ICMA): aasta parimaks sümfoonilise muusika heliplaadiks kuulutati Anton Bruckneri 8. sümfoonia salvestis.
Suguvõsa.
&lt;/table&gt;
Paavo Järvi onu oli dirigent ja Järvide dünastia alusepanija Vallo Järvi. Tema onupoeg on tšellist Teet Järvi, kelle muusikutest lapsed Marius Järvi, Miina Järvi, Mihkel Järvi, Madis Järvi ning Martin Järvi moodustavad ansambli Järvi Instrumentalists.
Arvo Volmer

Arvo Volmer (sündinud 4. novembril 1962) on eesti dirigent ja õppejõud. 
Arvo Volmer on õppinud dirigeerimist Tallinna Riiklikus Konservatooriumis professorite Olev Oja ja Roman Matsovi juhendamisel (1980–1985) ning Peterburi Konservatooriumis professor Ravil Martõnovi juhendamisel (1985–1990). Lisaks on ta täiendanud end USAs Helmuth Rillingi meistrikursustel. 
Dirigendikarjääri alustas Arvo Volmer 1985. aastal Estonia teatris. Alates 1987. aastast oli ta samal ajal seotud ka Eesti Riikliku Sümfooniaorkestriga, mille peadirigent ja kunstiline juht ta oli aastail 1993–2001. 
Aastatel 2004–2012 oli Volmer Rahvusooper Estonia loominguline juht ja peadirigent. Alates 2019. aasta augustist on ta taas Estonia loominguline juht ja peadirigent. 
2011. aasta augustis tõi Arvo Volmer Noblessneri valukojas Euroopa kultuuripealinna Tallinn 2011 ja Nargenfestivali raames lavale Richard Wagneri viimase ja ühe keerukama ooperi „Parsifal“, mille eest pälvis Eesti Vabariigi kultuuripreemia. 
Aastast 2004 on ta tegutsenud paralleelselt ka Adelaide’i Sümfooniaorkestri kunstilise juhi ja peadirigendina. Lisaks on Volmer tegev olnud ka Moskva Suures Teatris, Soome Rahvusooperis, Norra Rahvusooperis, Rootsi Kuninglikus Ooperis, Sydney Ooperiteatris jm. 
Ta on Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia professor.
Vello Pähn

Vello Pähn (sündinud 30. mail 1958) on eesti dirigent.
Vello Pähn on lõpetanud 1981. aastal Tallinna Riikliku Konservatooriumi, kus õppis orkestridirigeerimist Roman Matsovi käe all. Aastatel 1981–1986 jätkas õpinguid Leningradi Konservatooriumis Arvīds ja Maris Jansonsi juhendamisel.
Ta oli Rahvusooper Estonia dirigent aastatel 1982–1994. Sügisest 2012 kuni sügiseni 2019 oli ta Rahvusooper Estonia loominguline juht ja peadirigent.
Dirigeeritud lavastused Estonias.
Ta on juhatanud 1988. aastast Opera National de Paris’, 1992. aastast Hamburgi Riigiooperi, 1999. aastast Dresdeni Semperoperi ja 2000. aastast Berliini Riigiooperi etendusi ning töötanud koos legendaarsete tantsijate ja koreograafide Rudolf Nurejevi, John Neumeieri ning Maurice Bejartiga. Ta on dirigeerinud etendusi ka Stuttgardi Riigiooperis, Berliini Deutsche Operis, Milano La Scalas, Napoli Teatro San Carlos, Viini Riigiooperis, Göteborgi Ooperis, Leipzigi Ooperis, Dresdeni Semperoperis jm.
Tarmo Vaask

Tarmo Vaask (sündinud 20. aprillil 1967 Võrus) on eesti dirigent. 
1992. aastal lõpetas Vaask Tallinna Konservatooriumi prof Olev Oja klassis koorijuhtimise erialal. Lisaks õppis ta orkestri-dirigeerimist. 
Konservatooriumi lõpetamise järel jätkas Vaask tööd külalisdirigendina Tallinna Barokkorkestriga ja kooriga “Eesti Projekt”, võttes endale ka rahvusvahelise festivali “Tartu 92” muusikadirektori kohustused ning modernse muusikafestivali “NYYD ’92” juhatamise.
Aastatel 1994–1997 õppis ta Stuttgardi Muusikaakadeemias koorijuhtimist ning orkestridirigeerimist. 
Ta on töötanud külalisdirigendina Eesti Projekti kammerkooriga, Eesti Rahvusmeeskooriga, Kooriühingu Kammerkooriga ja Eesti Filharmoonia Kammerkooriga. Ta on töötanud dirigendi assistendina Rahvusooperis Estonia ja Eesti Riikliku Sümfooniaorkestri juures. 
Saksamaal on Tarmo Vaask tegutsenud mitmete kooride ja orkestrite külalisdirigendina, valmistanud ette kontserdiprojekte ning töötanud mitme Lõuna-Saksamaa koori abidirigendina.
Oli ESTO 2009 muusikajuht.
Praegu töötab Vaask Nürnbergi Riigiooperis.
Ta on eesti keelde tõlkinud Nikolaus Harnoncourti teose "Kõnelev muusika".
Toomas Vavilov

Toomas Vavilov (sündinud 15. juulil 1969) on eesti klarnetist ja dirigent.
Lauri Sirp

Lauri Sirp (sündinud 29. oktoobril 1969 Tallinnas) on eesti dirigent.
Aastal 1993 lõpetas Lauri Sirp Eesti Muusikaakadeemia koorijuhtimise erialal ning 2002. aastal orkestridirigeerimise erialal.
Alates 1993. aasta augustist töötab ta Vanemuise teatris. Samuti on ta teinud koostööd ERSO, Tallinna Kammerorkestri, Pärnu Linnaorkestri ja Mikkeli Linnaorkestriga. Alates 2003. aasta kevadest dirigeerib etendusi Rahvusooperis Estonia.
Endel Nõgene

Endel Nõgene (sündinud 9. märtsil 1950 Tartus) on eesti dirigent ja muusikaõppejõud.
Haridus.
Kooliaastad veetis Nõgene Laiusel, Jõgeval ja Tartus. Kõrgema muusikahariduse omandas Eesti Muusikaakadeemias, kus tema juhendaja oli Roman Matsov. Pärast akadeemia lõpetamist 1974. aastal õppis Endel Nõgene dirigeerimist Viktor Fedotovi juures Leningradi Konservatooriumis. Assistentuuri läbis ta Leedu Rahvusooperis professor J. Aleksa käe all. Ta on täiendanud end ooperidirigeerimise alal Potsdamis, Viinis, Berliinis, Bayreuthis, Münchenis ja Zürichis.
Töö ja looming.
Töökohad.
Endel Nõgene on tuntud eelkõige ooperidirigendina, ta on juhatanud enam kui 60 ooperit ja balletti. Carlo Felice Cillario ja Alberto Zedda assistendina on ta toonud välja palju itaalia oopereid. Lisaks on ta dirigeerinud sümfooniakontserte Eestis, Soomes, Rootsis, Saksamaal, Armeenias, Venemaal, Lätis, Leedus, Rumeenias ja Tšehhis, muu hulgas ka Berliini Filharmoonikute kodusaalis, ning osalenud rahvusvahelistel festivalidel.
1992. aastast on Endel Nõgene Viinis tegutseva Europäische Musiktheater-Akademie liige ning kuulus aastaid ka selle organisatsiooni juhatusse. Ta on Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia ooperistuudio õppejõud.
2004. aastal lõid Nõgene ja Peeter Kaljumäe Ferenc Lehári orkestri, mille repertuaari kuuluvad Viini laulud ja operetimuusika.
Endel Nõgene on ka Nordic Baltic Youth Philharmonia kunstiline juht ja peadirigent.
Isiklikku.
Endel Nõgene on abielus muusikapedagoog Eve Nõgenega, nende poeg Paavo Nõgene on olnud Vanemuise teatri juht ja muusikaprodutsent, hiljem Kultuuriministeeriumi kantsler ja Tallinki juhatuse esimees. 
23. aprillil 2004 tähistati Vanemuises ooperigalaga "Mustlaseks ma sündinud...". Endel Nõgene 30. lavasünnipäeva. 12. märtsil 2010 aga romantilise ooperigalaga sealsamas Vanemuises dirigendi 60. juubelisünnipäeva. Kontserdil astus teiste hulgas üles ka Viinis tegutsev metsosopran Annely Peebo.
Jüri Alperten

Jüri Alperten (16. juuni 1957 Tallinn – 26. august 2020) oli Eesti dirigent, pianist ja muusikapedagoog.
Ta õppis aastatel 1964–1975 Tallinna Muusikakeskkoolis klaveri erialal ja kõrvalpillina klarnetit. 
1979. aastal lõpetas ta "cum laude" klaveri erialal Tallinna Riikliku Konservatooriumi (Bruno Luki klassis), kus õppis Roman Matsovi juures ka dirigeerimist. 1985. aastal lõpetas ta Leningradi konservatooriumi (Ilja Mussini klassis) orkestridirigendina.
Ta töötas 1985. aastast Estonia teatris dirigendina (aastatel 2002–2004 oli orkestri peadirigent). Lisaks oli ta 1993. aastast Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia sümfooniaorkestri dirigeerimispedagoog (aastast 1995 dotsent). Aastatel 1998–2018 Pärnu linnaorkestri peadirigent.
Isiklikku.
Tema isa oli viiuldaja Moissei Alperten, ema pianist ja muusikapedagoog Renate Goznaja, abikaasa Estonia metsosopran Karin Andrekson.
Aivo Välja

Aivo Välja (sündinud 15. märtsil 1968) on eesti dirigent.
Välja lõpetas 1994. aastal Eesti Muusikaakadeemia koorijuhtimise erialal Olev Oja klassis ja 1998. aastal orkestridirigeerimise erialal Roman Matsovi ja Paul Mägi klassis. 
Ta täiendas end Hamburgis, Viinis, Helsingis ning Peterburi Riiklikus Konservatooriumis sümfooniaorkestri- ja ooperidirigeerimise erialal. 
Aastast 1994 on Välja seotud Rahvusooper Estoniaga ning aastatel 2001–2007 oli ta teatri koosseisuline dirigent, juhatades igal hooajal üle 70 ooperi- ja balletietenduse ning lisaks kontserte. Nende hulka kuulusid Mussorgski „Boriss Godunov“, Verdi „Aida“, „Otello“, „Don Carlo“ ja „La traviata“, Mozarti „Don Giovanni“, Bizet’ „Carmen“, Tšaikovski „Luikede järv“, „Uinuv kaunitar“ ja „Pähklipureja“, Prokofjevi „Romeo ja Julia“, „Petruška“ jpt. 
Välja käe all on esmaettekandeni jõudnud mitmed Eesti heliteosed. Ta on töötanud ka ERSO, EMA sümfooniaorkestri, Tallinna Kammerorkestri, Pärnu ja Narva Linnaorkestri, Vanemuise teatri orkestri, Maribori Ooperi orkestri, Malmö Ooperi orkestri, Tampere Filharmoonikute ja paljude teiste orkestritega. 
Hooajal 2009/10 oli Välja Schleswig-Holstein Landestheateri peadirigent, kus ta tõi välja Offenbachi ooperi „Orpheus allilmas“. Baieri Riigiballettis Münchenis jõudis lavale Neumeieri lavastatud ballett „Luikede järv“, mille eest pälvis Välja 2014. aastal Müncheni Tageszeitungi (tz) kriitikute nädala parima teatrisündmuse pressimedali „Tz Rose“. 
2017. aastal dirigeeris ta samas Adami balletti „Giselle“. 
Aastal 1993 tuli Aivo Välja võitjaks orkestridirigeerimise võistlusel Eestis, aastal 1996 pälvis Välja Peterburis Prokofjevi nimelisel võistlusel diplomi ning 2003 Eesti Richard Wagneri Ühingu stipendiumi Bayereth Festivali külastamiseks Saksamaal.
Juhan Kaarlimäe

Juhan Kaarlimäe (1935. aastani Johann Karlsberg; 21. november 1901 Vana-Vändra vald – 5. veebruar 1977 Raikküla) oli Eesti poliitik, tuntud eelkõige Otto Tiefi valitsuse liikmena.
Ta osales vabatahtlikuna Vabadussõjas. Lõpetas 1922. aastal Hugo Treffneri Gümnaasiumi. Ta õppis aastatel 1922–1923 Tartu Ülikooli põllumajandusteaduskonnas ning aastatel 1923–1935 õigusteaduskonnas. Akadeemiliselt kuulus ta Eesti Üliõpilaste Seltsi.
Oli 1932–1937 Riigikogu liige, 1937. aastal Rahvuskogu I koja ja alates 1938 I Riigivolikogu liige. 5. oktoobril 1935 määrati ta Riikliku Propaganda Talituse informatsiooniosakonna juhatajaks. Lisaks selle pidas ta 1936–1937 Eesti Telegraafiagentuuri esimehe ja 1937–1940 Järva ajutise maavalitsuse esimehe ja maavanema ametit, oli maaomavalitsuste poolt valitava Riiginõukogu liikme valijamees, Allveelaevastiku Sihtkapitali Järvamaa toimkonna esimees, Omakaitse Sihtkapitali Järvamaa toimkonna esimees (14. juuni 1940). 
Põllutöökoja I ja II koosseisu liige. 
18. septembril 1944 nimetas Jüri Uluots ta ministriks ja Informatsiooni Keskuse juhatajaks. Sama aasta 9. detsembril arreteeriti ta kodutalus Nõukogude võimude poolt, mõisteti 5 aastaks vangi ja 3 aastaks asumisele, vabanes ja naasis Eestisse 1954. aastal. Teist korda arreteeriti ta 1969 ning mõisteti aastaks vangi ja kaheks aastaks asumisele. 
Juhan Kaarlimäe hukkus tulekahjus, olles enne surma viimane elusolev Otto Tiefi valitsuse liige. Ta on maetud Vändra vanale kalmistule.
Kognitiivse arengu teooria

Kognitiivse arengu teooria on Jean Piaget' loodud arengupsühholoogia teooria. Selle kohaselt läbib lapse kognitiivne areng neli staadiumi:
Sensomotoorses staadiumis toimub kontakt maailmaga peamiselt meeleelundite abil, mentaalseid protsesse otseselt ei kasutata. Vaimsed (kognitiivsed) võimed väljenduvad motoorsete oskuste läbi. Laps õpib end ümbritsevast maailmast eristama ning näeb enda rolli maailma mõjutamisel. Arengu eesmärk on konkreetsete objektide olemasolu mõistmine.
Operatsioonieelses staadiumis tekib lapsel intuitiivse mõtlemise/teadmise võime, mis tähendab, et asju teatakse või usutakse ilma põhjendusteta. Olulisel kohal on egotsentrism, ehk asjade seletamine ainult enda seisukohast lähtuvalt. Puudub võime mõista aine koguse ja suuruse konstantsust, samas suudetakse kasutada (mentaalseid) sümboleid asjade tähistamiseks. Objektide klassifitseerimisel lähtutakse ühest suvaliselt valitud alusest. Arengu eesmärk on sümbolite mõistmine.
Konkreetsete operatsioonide staadiumis tekib esmane abstraheerimisvõime (näiteks võime arvutada numbritega, mitte esemetega), kategoriseerimisel võimeline kasutama erinevaid süsteeme neid omavahel kombineerides. Arengu eesmärk on asjadevaheliste suhete ja klasside (kategooriate) mõistmine, struktuuri loomise oskus.
Formaalsete operatsioonide staadiumis on lapsel võime abstraheerida, kasutada abstraktseid sümboleid ja mõisteid ning teadmisi vajadusel ignoreerida (näit tavateadmiste eiramine süllogistlike ülesannete lahendamisel). Sellega saab võimalikuks teadlik hüpoteeside kontrollimine, hüpoteetiline ja tulevikust mõtlemine. Arengu eesmärk on täiskasvanuliku mõtlemisvõime saavutamine.
Staadiumid järgnevad üksteisele kindlas järjekorras, kuigi vanusepiirid võivad suhteliselt suurel määral kõikuda. Igal järgneval tasemel säilib võime kasutada eelmisel astmel omandatud teadmisi ja oskusi, kuid neid kasutatakse teisel kombel. Teooria on kultuuriuniversaalne, ehk nii järjestatud areng toimub ka muudes kultuurides peale lääneliku.
Roman Matsov

Roman Matsov (27. aprill 1917 Peterburi – 24. august 2001) oli eesti dirigent. 
Elukäik.
Roman Matsov lõpetas Tallinna Konservatooriumi aastal 1940 klaveri ja viiuli erialal ja täiendas Berliinis ja Leningradi konservatooriumis dirigeerimisoskusi. Ta võitis 1946. aastal NSV Liidu noorte dirigentide konkursil Leningradis II preemia. 
Aastail 1938–1940 oli Matsov Riigi Ringhäälingu sümfooniaorkestri viiuldaja. 
Teise maailmasõja ajal juhatas Matsov Jaroslavlis Venemaa tagalasse evakueerunud eesti muusikuist moodustatud sümfooniaorkestrit ning sügisest 1944 asus juhatama sümfooniaorkestrit Tallinna ringhäälingu juures; töö raadioorkestri juures kestis aastani 1988.
Aastast 1947 kuni elu lõpuni oli Roman Matsov Tallinna Riikliku Konservatooriumi (hiljem Eesti Muusikaakadeemia) õppejõud (aastast 1977 professor) orkestri dirigeerimise ja kammeransambli erialadel. Tema õpilasi: Peeter Lilje, Tõnu Kaljuste jpt.
Aastail 1950–1963 oli Matsov Eesti Raadio sümfooniaorkestri (ERSO) peadirigent.
Muusikalised saavutused ja pärand.
Matsov on tutvustanud eesti muusikat nii Eestis, NSV Liidus kui välismaal (Rumeenias, Saksamaal jm). 
Hoolimata sovetliku repertuaaripoliitika Lääne-vastastest suunistest, õnnestus tal tuua publikuni mitmete klassikute, nagu Johann Sebastian Bachi, Georg Friedrich Händeli, Wolfgang Amadeus Mozarti, Ludwig van Beethoveni ja Franz Schuberti, vokaalsümfoonilisi suurteoseid. Ka paljud Igor Stravinski, Arnold Schönbergi, Anton Weberni, Carl Orffi ja teiste 20. sajandi heliloojate teosed kõlasid siinpool esmakordselt just tema käe all. 
Koostöö Šostakovitšiga.
Tihe läbikäimine vene helilooja Dmitri Šostakovitšiga võimaldas sageli tolle teoste teist või kolmandat ettekandmist Tallinnas. Matsovist sai Šostakovitši pärandi varjaja ning hoidja. Kui Šostakovitš Stalini tahtel sattus ideoloogilisse ebasoosingusse, püüti tema loomepärandit säilitada niiviisi, et pärast teoste esiettekandeid Moskvas või Leningradis salvestas Matsov need Eestis ka siinse orkestriga. Šostakovitš arvestas oma tööde "kalevi alla" panemise võimalusega, misjärel jääks neist alles vähemalt koopia Tallinnas. 
Matsovi arhiiv.
Dirigent Matsovist järele jäänud arhiiv sisaldab seega rohkesti Šostakovitši pärandiga seotud väärtuslikke dokumente. Tema arhiivis leidub samuti eesti helilooja Heimar Ilvese sümfooniaid, mida pole kunagi avalikult esitatud. Nõukogude ajal eemaldati Ilves Tallinna konservatooriumist religioossete vaadete tõttu ning ta elas äärmises vaesuses.
Arhiivi valdaja on Roman Matsovi Moskvas elav poeg Mark Matsov (sündinud 1943), kes on ajakirjanik ja stsenarist.