tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Kirill Teiter

Kirill Teiter (25. august 1952 – 20. mai 2022) oli Eesti ajakirjanik, poliitik ja humorist.
Ta oli lõpetanud Tallinna Polütehnilise Instituudi majanduse erialal (1975) ja Tartu Riikliku Ülikooli ajakirjanik-toimetajana (1986).
Töötas inseneri, ökonomisti ja ajakirjanikuna ning oli liikluspolitsei ning Tuletõrje- ja Päästeameti pressiesindaja. Tallinna Liikluspolitseis (kuni 1991. aastani Riiklikus Autoinspektsioonis) oli ta Liikluslehe koostaja ja põhiautor.
Aastail 1992–2009 oli Kaitseliidu Tallinna maleva liige.
Poliitika.
Aastatel 1989–1993 oli Teiter Eesti Rohelise Liikumise esindajana Tallinna Linnavolikogu liige. 1989. aastast kuulus ta ka mitteametlikku Eesti Rojalistlikku Parteisse. 1992. aastal kandideeris ta Sõltumatute Kuningriiklaste nimekirjas ning valiti isikumandaadiga (6314 häält) Riigikokku, kus töötas riigikaitsekomisjonis. Komisjoni liikmena läbis ta Soome kõrgemad riigikaitsekursused.
Looming.
Loomeprojekt "Torgu kuningriik".
Kirill Teiter lõi ühe kaasautori ja näitlejana (õigupoolest peategelasena) kaasa omapärases loomeprojektis, mille ta on ise määratlenud ühtaegu muinasjutuks ja absurdihuumoriks. Selle mõte oli juhtida huumori kaudu tähelepanu elu kitsaskohtadele ja lollustele. Nii kandis ta 28. novembrist 1992 Torgu kuninga tiitlit, tema valitsejanimeks oli Kirill I. Eesti Kuningriigi Torgus kuulutas välja Sõrve Taastamise ja Arendamise Selts 1992. aasta septembris, väidetavalt oli see vajalik Torgu valla õiguste taastamiseks.
Märtsis 1995 sai Teiterist kuningas eksiilis. 1993. aastal anti välja Teiteri profiili kandev Torgu kuningriigi müntide sari (Torgu taaler), mis on pälvinud rahvusvahelist tähelepanu.
Muu looming.
Teiter on kirjutanud raamatuid ("Kirill!", "Kurjam ja Nurjam", "Kati ja Jeti", "Autoaeg", "Mina, miilits"). Ta on dokumentaalfilmi "AU-UDA" ning õppefilmide "Lugu professorist ja liikluskratist" ning "Jalgrattafilm" autor ja osatäitja.
Ta on ajalehes Edasi 1988. aastal ilmunud humoorika arvamusloo "Magedac!" autor; lugu propageeris mitmenaisepidamist kui lahendust eestlaste demograafilisele kriisile; artikkel tekitas ühiskonnas elavat vastukaja.
Teiter tegi kaastööd huumoriajakirjale Pikker ja Vikerraadio meelelahutussaadete toimetusele RAMETO.
Kuna ta oli lõpetanud venekeelse keskkooli, valdas ta lisaks emakeelele vabalt ka vene keelt, esines aeg-ajalt venekeelsete huumorietteastetega ning tõlkis eesti keelest vene keelde nii enda kirjutatud artikleid kui ka muid liikluspropaganda materjale.
Isiklikku.
Ta oli Gerald ja Hilje (sünd. Raasmann) Teiteri poeg. Perekonnanimi Teiter pärineb Tarvastu kihelkonna Mustla küla Teitre talu nimest. 
Oli abielus Imbi Teiteriga (sünd. Lõõbas), neil on kolm last; tütar Iris Teiter oli 1990. aastatel rahvusvaheline modell, ; poeg Kristian valiti pärast isa surma Torgu kuningaks, kellena kannab nime Kristian I.
Aadu Meeksi

Aadu Meeksi (20. veebruar 1909 Ahja vald – 18. veebruar 1989 Austraalia) oli eesti vaimulik.
Omandas alghariduse Rasina algkoolis ja lõpetas aastal 1928 Tartu Poeglaste Reaalgümnaasiumi. Pärast sõjaväeteenistust hakkas aastal 1929 õppima Tartu Ülikooli usuteaduskonnas, kuid pidi aasta pärast õpingud katkestama. Uuele katsele Tartu Ülikooli usuteaduskonnas õpinguteks avanesid aastal 1936, kuid õpingud katkesid pärast kolmandat kursust aastal 1940, mil usuteaduskond suleti. 1940 asus elama Tallinna, töötades Kopfi kullassepatöökojas laohoidjana ja aastast 1941 Tartu Aedvilja Keskühisuse konservitööstuse juhatajana.
Lahkus 22. septembril 1944 Tallinnast viimase transpordiga Saksamaale, kus töötas UNRA-IRO peakorteris Ingolstadtis, kuni emigreerumiseni Austraaliasse. Austraaliasse jõudis ta 23. veebruaril 1949. Kohustusliku töö ajal oli ta Uranquinty ja Mildura immigratsioonilaagrites ja alates 1955 Riiklikus raamatukogus. Kavatses aastal 1950 Adelaide'is luteriusu seminaris õppimist jätkata, kuid toona ei tunnustanud see õppeasutus Tartu Ülikooli juures sooritatud eksameid. 1966. aastast alates abistas ta Sydney Jaani koguduse õpetaja, praost Einar Kiviste kutsel sealseid kogudusi. 1969. aastal esitas ta uuesti seminari juhatajale taotluse, et tema Eestis sooritatud eksameid arvestataks ja et tal oleks võimalik seminar lõpetada. Siis määrati komisjon, kelle ees Meeksi pidi eksamid sooritama ja selle komisjoni alusel ordineeriti ta 8. märtsil 1970 õpetajaks.
15. märtsil 1970 kutsuti ta E.E.L.K. Melbourne'i Pauluse koguduse õpetajaks. Sellel ametikohal oli ta aastani 1982, mil ta siirdus emerituuri.
Voldemar Takkel

Voldemar Takkel (16. aprill 1914 Penza, Venemaa – 11. aprill 1998 Gävle, Rootsi) oli eesti vaimulik.
Voldemar Takkel sündis Venemaal Pensa linnas. Eestisse tulid ta vanemad pärast Esimest maailmasõda. Ta lõpetas 1932. aastal Tallinna Westholmi gümnaasiumi, läbis sõjaväeteenistuse ja õppis 1933. aastal reservohvitseride kursustel. Tartu Ülikooli usuteaduskonna lõpetas ta 1938. aastal. Oli prooviaastal Torma ja Tallinna Toompea Kaarli koguduses. Ordineeriti 10. detsembril 1939 õpetajaks.
Aastatel 1940–1944 oli ta Kunda koguduse õpetaja.
1944. aastal põgenes Rootsi, kus oli algul rändõpetaja põgenikelaagrites ning organiseeris koos Rudolf Kiviranna ja teistega Eesti NMKÜ tegevust. Oli arhiivitööline Diakonistyrelsenis, Södertälje eesti koguduses ja ametnik Stockholmi Engelbrekti koguduses.
1948. aastal asus ta esimese eesti õpetajana Rootsi kiriku teenistusse. Töötas 1948–1967 Luleå piiskopkonnas, kus ta täitis mitmesuguseid ülesandeid. Aastatel 1950–1953 oli ta Kirunas sõjaväevaimulik ja sõjapsühholoogia õpetaja ning ühtlasi usuõpetaja. 1955–1956 oli ta haiglavaimulik (ja ühtlasi usuõpetaja) Luleås. Veel teenis ta rootsi kogudust Älsbys.
Lisaks rootslastele ja soomlastele teenis ta usuliselt ka eestlasi, oli aastatel 1967–1998 E.E.L.K. Gävle koguduse õpetaja ja 1978–1998 E.E.L.K. Uppsala koguduse õpetaja. Ühtlasi oli ta 1983–1990 Rootsi praostkonna praost 1985–1987 ja E.E.L.K. Konsistooriumi assessor.
Theodor Woldemar Meyer

Theodor Woldemar Meyer (1. november 1886 Peterburi – 14. jaanuar 1947 Saksamaa vanglas) oli Eesti vaimulik.
Ta lõpetas 1906. aastal Tartu Aleksandri gümnaasiumi, õppis aastatel 1906–1919 Tartu Ülikooli usuteaduskonnas (töötades 1913–1918 kooliõpetajana Kalugas). Oli prooviaastal Tartus. Ordineeriti 1921. aastal Tallinnas vaimulikuks.
Meyer oli 1921. aastal Viljandi Pauluse koguduse õpetaja adjunkt ja aastatel 1922–1929 Hargla koguduse õpetaja.
1929. aastal kolis Saksamaale. Oli aastatel 1929–1934 pastor Groß Gievitzi koguduses (Müritzi maakonnas Mecklenburg-Vorpommerni liidumaal), 1934–1937 pastor Bartenshagen-Parkentini koguduses (Bad Doberani maakonnas Rostocki lähedal Mecklenburg-Vorpommerni liidumaal). 1945. aastal oli ta tõlk Nõukogude armee teenistuses, kus langes vangi. Suri vangistuses.
Arvo Mõttus

Arvo Mõttus (8. veebruar 1926 Saru vald, Võrumaa – 10. juuni 2010 Tallinn) oli eesti maadleja ja treener.
Saavutused.
Mõttus tuli aastatel 1950–1971 Eesti NSV meistriks vabamaadluses 15 korda, sambomaadluses kaks korda ning Kreeka-Rooma maadluses ühe korra. 
Nõukogude Liidu meistrivõistlustel võitis ta kaks hõbemedalit vabamaadluses ja meeskondliku kuldmedali Kreeka-Rooma maadluses.
1956. aasta olümpiamängude maadlusvõistlustel oli ta Nõukogude Liidu koondise varumees koos Johannes Kotka ja Endel Saarega. Maadlema neist keegi olümpiamängudel ei pääsenud.
Alates 1967. aastast tegutses ta maadlustreenerina.
Isiklikku.
Tema poeg oli maadleja Ain Mõttus.
Trianoni rahuleping

Trianoni rahuleping sõlmiti 1920. aastal esimese maailmasõja võitjariikide ja Austria-Ungari järglasriigi Ungari vahel. 
Lepinguga määrati kindlaks Ungari piirid ja võeti talt ära üle 72% territooriumist. 64% varasemast elanikkonnast, sealhulgas 3,3 miljonit ungarlast (31% ungarlaste koguarvust) jäi elama Ungari piiridest väljapoole. Ungari jäi ilma pääsust merele. Tema armee suurus kärbiti 35 tuhandele ja riik pidi maksma naabritele reparatsiooni.
Ungari delegatsioon kirjutas lepingule alla 4. juunil 1920 Suures Trianonis Versailles's.
Kitt Peak

Kitt Peak on mägi Ameerika Ühendriikides Arizona osariigis Quinlani mägedes.
Mäe geograafilised koordinaadid on .
Kitt Peaki kõrgus on 2097 meetrit.
Mäe tipus asub Kitt Peaki observatoorium.
X Window System

X.org, endine X Window System (kõnekeeles ka X ja X11), on vabatarkvaraline aknakoostesüsteem ja võrguprotokoll bittrasterkuvaritele, mis on levinud peamiselt UNIXi-laadsetes operatsioonisüsteemides.
X korraldab algse raamistiku graafilise kasutajaliidese jaoks: akende joonistamine ja liigutamine kuvaseadmel ning osutusseadme (hiire) ja sõrmistikuga suhtlemine. X kasutajaliidese reegleid ise ei sea, vaid jätab selle iga programmi enda teha. Sellest johtuvalt erineb X-i-põhiste keskkondade visuaalne kujundus suuresti, ning eri programmidel võib olla teineteisest radikaalselt erinevaid liideseid.
X sai alguse Massachusettsi Tehnoloogiainstituudis (MIT) 1984. aastal. Praegune protokolli versioon, X11, avaldati septembris 1987. X.Org Sihtasutus juhib projekti, mille ajakohane referentsjuurutus X.Org Server on saadaval vaba ja avatud lähtekoodiga tarkvarana MIT ja sarnaste lubavate litsentside all.
Ernst Schumacher

Ernst Friedrich Schumacher (ka Fritz Schumacher; 16. august 1911 Bonn – 4. september 1977, rongis Genfi ja Lausanne'i vahel) oli Briti majandusteadlane.
Teosed.
Tema tuntumaid raamatuid on "Small is Beautiful" (1973), mis on valitud Times Literary Supplement’s poolt pärast Teist maailmasõda ilmunud raamatutest 100 kõige mõjukama raamatu sekka. 
Autor sai pealkirja oma õpetajalt Leopold Kohrilt, kes oli filosoof ja majandusteadlane ning uuris ja pooldas väikseid rahvusriike ja oli seetõttu vastu ulatuslikele ühinemisprojektidele nagu Euroopa Liit. Liigtarbimise lõpetamisele kutsuv raamat oli ka eeskujuks liikumistele "osta kohalikku" ja "aus kaubandus" (“Buy Locally”, “Fair Trade") olles samal ajal vastu "kasiinokapitalismile" ja raiskavatele ülisuurkorporatsioonidele. (harpercollins.com/9780061997761/small-is-beautiful/ )
Raamatu alapealkiri on ~majanduse tundmaõppimine juhul kui rahvas oleks (on) oluline. Selles põhjendatakse majanduse detsentraliseerituse vajadust ning väikeste ettevõtete tähtsust. Teos on ökoloogilise majandusteaduse alusteoseid.
Herta Elviste

Herta Elviste (sünninimi Hertha-Marianne Brandt, alates 1954. aastast Herta Eelmäe; 12. juuni 1923 Pärnu-Jaagupi – 29. oktoober 2015) oli eesti näitleja. 
Tema vanemad olid käsitöölised. Ta lõpetas 1936 Pärnu-Jaagupi algkooli, õppis aastatel 1939–1942 Pärnus Putnini balletistuudios. Töötas 1940–1950 ja 1952–1958 Pärnu Endlas; alates 1958. aastast Vanemuises.
Isiklikku.
Herta Elviste oli abielus näitleja Uno Loidiga ja alates aastast 1954 Vanemuise näitleja Lembit Eelmäega. Esimesest abielust sündis poeg Vaino Elviste (eluaastad 1948–1975). Teisest abielust sündis 1956 poeg Andrus Eelmäe, kellest sai samuti näitleja.
Lõuna-Aafrika Vabariigi jalgpallikoondis

Lõuna-Aafrika Vabariigi jalgpallikoondis on Lõuna-Aafrika Vabariiki rahvusvaheliselt esindav jalgpallikoondis. Seda haldab Lõuna-Aafrika jalgpalliliit.
Lõuna-Aafrika Vabariiki jõudis jalgpall kolonialismi lõpul 19. sajandil. 
LAV-i jalgpalliliit (SAFA) asutati 1991. aastal.
2010. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlused toimusid Lõuna-Aafrikas.
LAV on MM-il osalenud 3 korda – aastatel 1998, 2002 ja 2010 – jõudmata teise ringi.
Praegune koosseis.
Lõuna-Aafrika Vabariigi jalgpallikoondis 2019. aasta Aafrika rahvaste karikavõistlustel.
Ernst Glück

Johann Ernst Glück (ka "Ernst Glükk", läti keeles "Ernsts Gliks"; vene keeles "Эрнст Глюк"; 18. mai 1654 Wettin Halle juures Magdeburgi hertsogkond – 5. mai 1705 Moskva Moskva tsaaririik) oli baltisaksa haritlane ja peamine Piibli läti keelde tõlkija.
Glück sündis Magdeburgi hertsogkonnas Deutlebeni pastori Christian Glücki (1612–1683) ja Dorothea Tritthandri (surnud 1675) perekonnas ning õppis Altenburgi ladina koolis, seejärel aga Wittenbergi ja Leipzigi ülikoolis. 1673. aastal saabus ta Liivimaale, kus töötas kümme aastat Dünamünde pastorina. Selle ajal õppis ta mitmeid keeli, muuhulgas ka läti keelt. Samuti tutvus ta mõjuka Liivimaa superintendendi Johann Fischeriga, kes hiljem teda ka Piiblit tõlkima innustas.
1683. aastal sai Glückist Aluliina kiriku pastor. Nüüd puutus ta otseselt kokku lätlastega ja otsustas Piibli läti keelde tõlkida. See töö võttis tal veidi üle 10 aasta: 1688. aastaks oli Uue Testamendi tõlge valmis, Vana Testamendiga läks veidi kauem. 1694. aastaks oli aga kogu Piibel tõlgitud ja ka trükivalgust näinud. See oli väga oluliseks sammuks ühtse läti kirjakeele kujunemisel.
Lisaks Piibli tõlkimisele tegeles Glück ka talurahvaharidusega: ta rajas nii Aluliina kui ka Volmari ümbrusse mitu talurahvakooli, nõnda et teda on võrreldud ka Bengt Gottfried Forseliusega.
1687. aastal sai Glückist Koknese praostkonna praost ehk Liivimaa üks mõjukamaid kirikutegelasi. Tema tegevus Lätis lõppes aga 1702. aastal, kui Vene väed Aluliina vallutasid ja Glücki sõjavangi viisid. Koos Glückiga viidi sõjavangi ka tema teenijanna ja kasutütar Marta Skawronska, kellest hiljem sai Venemaa keisrinna Katariina I nime all. Glück seda aga näha ei jõudnud, sest ta suri juba 1705. aastal Moskvas. Enne seda jõudis ta edendada aga juba ka Venemaa hariduselu, edendades selle koolikorraldust. Samuti hoolitses ta teiste vangistatud ja Venemaal viibivate sakslaste heaolu eest.
Perekond.
Ta oli abielus Christina Emerentia Reuteriga (surnud 1740), kes oli Rootsi rittmeistri ja Aluliina komandandi, Aluliina ja Gulbene mõisarentniku Bernhard Reuteri (surnud umbes 1688) ja tema Rozbeķi (Rosenbeck) mõisa Patkulite aadlisuguvõsast pärit abikaasa tütar. Abielust sündisid 2 poega ja 4 tütart:
Ernst Glücki lesestunud abikaasale kinkis Peeter I eluaegseks valduseks Ahja mõisa Tartumaal.
Romeo Koitmäe

Romeo Koitmäe (sündinud 26. detsembril 1971 Tartus) on eesti loodusfotograaf.
Elulugu.
Romeo Koitmäe sündis 26. detsembril 1971 Tartus. 1979. aastal alustas ta kooliteed Illuka 8-kl põhikoolis ning lõpetas 1987. aastal Valga II 8-kl põhikooli. 
1997. aastal lõpetas Romeo Eesti Merehariduskeskuse, kus omandas kõrghariduse laeva jõuseadmete erialal ning töötab alates 1998. aastast laevafirmas Tallink.
Loomingu näiteid.
Romeo Koitmäe looming on keskendunud peamiselt maastikufotograafiale.
Parema ülevaate tema töödest võib saada ta kodulehelt.
Isiklik.
Romeo Koitmäe abiellus 1995. aastal Ede Koitmäega, neil on tütred Keira ja Kendra.
Jakob I

Jakob I nime all võib olla tuntud mitu isikut:
Friedrich Kasimir Kettler

Friedrich Kasimir Kettler (6. juuli 1650 Miitavi – 22. jaanuar 1698 Miitavi) oli Kuramaa hertsog aastatel 1682–1698.
Friedrich Kasimir oli Jakob Kettleri ja tema abikaasa Luise Charlotte vanim poeg. Hertsogiks sai ta oma isa surma järel 1682. aastal. Erinevalt oma ettevaatlikust ja kokkuhoidlikust isast elas Friedrich Kasimir laia ja pillavat elu. Seetõttu müüs ta inglastele Tobago koloonia ning läänistas soosikutele ohtralt maavalduseid. Tema majanduslikku kitsikust suurendas ka see, et isa testamendi kohaselt pidi ta hertsogiriigi varasid jagama oma vendade ja õdedega.
Friedrich Kasimir suri veidi enne Põhjasõja algust. Seejärel sai troonile tema 6-aastane poeg Friedrich Wilhelm, kelle eest regendina asus valitsema tema onu Ferdinand. 
Perekond.
1675. aastal abiellus ta Nassau-Siegeni printsessi Sophia Amaliega (1650–1688). Abielust sündisid:
1691. aastal abiellus ta Brandenburgi kuurvürsti Friedrich Wilhelmi tütre ja Preisimaa kuninga Friedrich I õe Elisabeth Sophiaga. Abielust sündisid:
Friedrich Wilhelm Kettler

Friedrich Wilhelm Kettler (11. juuli 1692 – 21. jaanuar (vkj 10. jaanuar) 1711 Kipen, Peterburi kubermang) oli Kuramaa ja Zemgale hertsog aastatel 1698–1711.
Friedrich Wilhelm Kettleri isa oli Kuramaa hertsog Friedrich Kasimir Kettler. Friedrich Wilhelm oli isa surma ajal ainult viieaastane ning tema täisealiseks saamiseni määrati alguses riiki juhtima ülemnõunikud. Poola kuninga toetusel sai noore hertsogi eestkostjaks ja riigi valitsejaks Friedrich Wilhelmi lell Ferdinand Kettler. Viimane aga pages pärast Poola ja Rootsi vägede vahel peetud Spilve lahingu kaotust, kus ta osales suurtükiväeülemana, Poolale kuulunud Danzigisse ning enam Kuramaale ei naasnud.
Friedrich Wilhelm Kettleri valitsemisajal käis Rootsi ja Venemaa vahel Põhjasõda, mille käigus 1701. aastal Rootsi väed hertsogiriigi vallutasid. 1705. aastal hõivasid hertsogiriigi Vene väed, kuid järgmisel aastal langes see taas Rootsi vägede kätte.
Vene väed okupeerisid Kuramaa uuesti 1709. aastal ning tsaar Peeter I sundis Friedrich Wilhelmit 1710. aastal oma vennatütre Anna Ivanovnaga abielluma.
Friedrich Wilhelm Kettleri ja Anna Ivanovna pulmad toimusid Peterburis 11. novembril (vkj 31. oktoobril) 1710, misjärel pruutpaar asus Kuramaa poole tagasiteele. Teel aga suri noor hertsog ootamatult. Friedrich Wilhelm Kettleri surnukeha toimetati Miitavisse, kus ta maeti Kuramaa hertsogite hauakabelis 4. märtsil 1711.
Tema abikaasast hertsoginna Annast sai Kuramaa tegelik valitseja, Ferdinand Kettler küll protesteeris selle vastu, aga tulutult. Anna Ivanovna valitses Kuramaad kuni 1730. aastani, mil ta kutsuti pärast keiser Peeter II surma Ülemsalanõukogu poolt Venemaa valitsejannaks.
Ferdinand Kettler

Ferdinand Kettler (1655 – 4. mai 1737) oli Kuramaa hertsog aastatel 1730–1737, viimane Kettlerite dünastia esindaja.
Ferdinand oli Kuramaa tuntuima hertsogi Jakob Kettleri noorem poeg. Pärast oma vanema venna Friedrich Kasimiri surma 1698. aastal sai temast hertsogiriigi regent, kuid pärast 1711. aastat haaras seal Venemaa toetusel võimu tema vennapoja naine Anna Ivanovna. Ferdinand elas Danzigis eksiilis ega suutnud oma võimu Kuramaa üle pikka aega taastada.
Alles 1730. aastal, kui Annast sai Venemaa keisrinna, õnnestus Ferdinand Kuramaa hertsogiks kinnitada. Kuid ta oli juba vana ja lastetu ning aadelkond oli tema maaletuleku vastu. Nõnda jäi Ferdinand jätkuvalt Danzigisse. Mitmed Euroopa valitsejad püüdsid järgnevalt enda poegadest tema järglast teha. Venemaa vastuseis nurjas siiski selle, sest Anna soovis Kuramaa enda mõjusfääri jätta. Seetõttu läkski nii, et pärast Ferdinandi surma 1737. aastal sai Kuramaa hertsogiks Ernst Johann Biron, keisrinna soosik. Kettlerite dünastia suri aga välja.
Mitokondriaalne Eeva

Mitokondriaalne Eeva ehk Aafrika Eeva on kõigi tänapäeva inimeste viimane ühine esivanem emaliini pidi. Ta elas umbes 200 000 aastat tagasi Aafrikas.
Järeldusele, et kunagi elas üks naine, kes on kõigi tänapäeva inimeste esiema, jõuti 20. sajandi lõpul mitokondriaalset DNA-d uurides. See põhineb asjaolul, et mitokondri DNA-d pärandatakse edasi vaid emaliini pidi ning see saab muutuda ainult väga harva aset leidvate juhuslike mutatsioonide tõttu. Selliste mutatsioonide toimumise kiirust on võimalik välja arvutada ja nõnda saab leida ka algpunkti ehk hetke, millal mitokondriaalne Eeva elada võis.
Ernst Johann von Biron

Ernst Johann von Biron (õigemini Ernst Johann von Bühren; läti keeles "Ernsts Johans Bīrons"; vene keeles "Эрнст Иоганн Бирон"; 23. november 1690 Kalnciems – 29. detsember 1772 Jelgava) oli Kuramaa hertsog.
Ernst Johann von Bühren sündis Kuramaal väikeaadliku peres. Ta käis Königsbergi ülikoolis, kuid visati sealt vääritu käitumise pärast välja. 1714. aastal siirdus Bühren Venemaale, kus tema nime hakati kirjutama prantsuspärasemalt – Biron. Ta tegutses Peeter I poja Aleksei Petrovitši abikaasa Charlotte Christine õukonnas, hiljem sidus end aga Kuramaa hertsoginna (1711–1730) Anna Ivanovnaga. Kui too 1730. aastal Venemaal võimule ja Venemaa keisrinnaks sai, muutus Biron üheks Venemaa keisririigi mõjuvõimsaimaks meheks.
1730. aastal anti talle Venemaa krahvi ja Saksa-Rooma riigikrahvi ning Venemaa ülemkammerhärra tiitel. 1730. aastal kanti ta Kuramaa rüütelkonna aadlimatriklisse ja Liivimaa rüütelkonna aadlimatriklisse nr 129 all, 1732. aastal Eestimaa rüütelkonna aadlimatriklisse nr 160 all.
1737. aastal suri Kettlerite dünastia Kuramaal välja ning Poola kuningas August III, kelle vasall Kuramaa hertsogiriigi valitseja oli, nimetas Bironi Venemaa keisrinna (1730–1740) Anna Ivanovna nõusolekul uueks Kuramaa hertsogiks. Biron, kes juba oli endale hankinud tohutu varanduse, jätkas seda ka Kuramaa hertsogina. Ta laskis rajada suurejoonelise Jelgava ja Rundale palee ning tema eluviisi kadestasid koguni Prantsusmaa kuninga õukonna liikmed. 
1740. aastal keisrinna Anna suri, ning ehkki Biron määrati seejärel Venemaa keisririigi regendiks 28.10.–20. 11. 1740, ei kestnud tema ülemvõim kaua. Juba kolm nädalat hiljem võttis Burchard Christoph von Münnich ta vahi alla Schlüsselburgi kindlusse ning esialgu mõisteti ta surma. Hiljem muudeti karistus aga eluks ajaks asumisele saatmiseks Siberisse, Pelõmi Pelõmi jõel. Aastatel 1742–1761 oli asumisel Jaroslavlis, aastatel 1761–1762 taas Peterburis. 
1762. aastal aga, kui võimule sai Peeter III, kutsuti vana Biron tagasi keisri õukonda. Aasta hiljem määras Katariina II ta uuesti Kuramaa hertsogiks. 1769. aastal loobus ta troonist oma poja Peteri kasuks ja suri kolm aastat hiljem oma luksuslikus Jelgava palees.
Janne Fridolin

Janne Fridolin (sündinud 23. juulil 1976 Jõgeval) on eesti koorijuht ja muusikaõpetaja.
Haridus.
Janne Fridolin lõpetas 1997. aastal Tallinna Pedagoogilise Seminari muusikaosakonna, 2003. aastal Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia koolimuusika instituudi (erialaõpetaja Ene Kangron) ning 2009. aastal koorijuhtimise osakonna "cum laude" (professor Ants Üleoja). 2017. aastal lõpetas ta doktorantuuri Tõnu Kaljuste ja Anne Türnpu juhendamisel ning sai filosoofiadoktori kraadi.
Tegevus koorijuhina.
Koorijuhiteed alustas ta segakoori Noorus (1998-2001) ja poistekoori Revalia (2002-2010) abidirigendina. Janne Fridolin on Noorte Segakoor Vox Populi dirigent alates koori loomisest, samuti Tallinna Muusikakeskkooli kammerkoori ja poistekoori ning Tallinna Rahumäe Põhikooli lastekoori ja mudilaskoori dirigent ning muusikaõpetaja. Ta on Tallinna Muusikakeskkooli koorijuhtimise osakonna dirigeerimise ja partituuri lugemise õppejõud.
Janne Fridolin on olnud kooriliigijuht mitmel laulupäeval ja laulupeol, sealhulgas lastekooridele XII noorte laulu- ja tantsupeol "Mina jään" (2017) ja Eesti Meestelaulu Seltsi 30. laulupäeval "Laulis isa, laulis poega". Kunstiline juht ja dirigent oli ta 2014. aastal toimunud rahvusvahelisel üliõpilaslaulupeol Gaudeamus ning Jõgeva rahvakultuurifestivali laulupäeval "Jõgeva ja Pedja vahel". Tema juhtimisel on Vox Populi osalenud mitmes koorimuusikalavastuses koostöös Anne Türnpuga (sealhulgas Veljo Tormise tsükkel "Külavahelaulud ehk Pariisi linnas Londonis", "Ingerimaa õhtud") ning NO99 lavastustes "Meditatsioonid Tormisega" ja "Savisaar". 
2019. aastal oli Janne Fridolin laulu- ja tantsupeo tule Tallinna teekonna kunstiliseks juhiks. 2023. aastal oli Fridolin dirigendipuldis XIII noorte laulupeol, ta juhatas poistekooride lugu "Loome elu ilusa". XXVIII üldlaulupeol oli Janne Fridolin poistekooride liigijuht ning dirigendiks laulude "Ühte laulu tahaks laulda" ja "Mu kodu nii lihtsalt" esitamisel.
Ta on valitud Eesti Kooriühingu mentoriks. 
Isiklikku.
Janne Fridolinil on neli last – Ita Väljamäe, Alfons Väljamäe, Ernst Väljamäe ning laulja ja laulukirjutaja Inger Fridolin.
Tema abikaasa Andreas Väljamäe on õppinud muusikakeskkoolis metsasarve ja lõpetanud EMTA-s klassikalise laulu magistrantuuri.
Tema ema oli aastaid laulupidude ajal maakonna taidlejate majutuspaiga komandant, isa aga maakonna laulupeorongkäigu kolonni korraldaja ning hariduselt puhkpilliorkestri dirigent.
Peter von Biron

Peter von Biron (ka "Peter von Bühren"; 15. veebruar 1724 – 16. jaanuar 1800) oli Kuramaa hertsog 1769–1795. Ta oli viimane iseseisev Kuramaa hertsogiriigi hertsog.
Peter oli Ernst Johann Bironi poeg. 1740. aastal pidi ta koos isaga minema pagendusse Siberisse, kuid naasis sealt 1762. aastal. 1769. aastal loobus isa Kuramaa troonist tema kasuks. 
Peter osutus üpris valgustusmeelseks valitsejaks, 1775. aastal rajas ta akadeemilise gümnaasiumi Academia Petrina Miitavisse, mis siiski ülikooli õigusi kunagi ei saanud. Lisaks teostas Peter ka mõningaid haridusreforme.
1792. aastal puhkes Kuramaal aga tänu Prantsuse revolutsioonile rahulolematus ning "möldrimässu" käigus piirati koguni hertsogilossi. 1794. aastal pingestus olukord veelgi, kui Poola ülestõusnud ka Kuramaale tungisid. Seepeale kutsus hirmunud hertsog appi Venemaa keisririigi väed, mis sealt aga enam ei lahkunudki. 
1795. aastal sunniti Biron troonist loobuma ning Kuramaa hertsogi tiitel liideti Venemaa keisri tiitliga. Haldusreformi käigus moodustati Kuramaa hertsogiriigi territooriumil Kuramaa kubermang Venemaa keisririigi koosseisus. Oma osa oli siin ka sellel, et Peteril polnud meessoost järglasi.
Oma viimased eluaastad elas Peter Biron Saksamaal. Pensionipõlve tegi mugavamaks Venemaalt saadud kopsakas valuraha.
Mait Maltis

Mait Maltis (sündinud 23. veebruaril 1951) on eesti poplaulja. 
Ta on lõpetanud Tallinna Õhtukeskkooli 1972. aastal. 
Muusikutee.
Lauljateed alustas ta 1968. aastal ansamblis Lüürikud. Enne seda oli ta laulnud lühemat aega Raivo Diksoni juhendatud Vasara naisansambli solistina. Pärast Lüürikute tegutsemise lõppu 1972. aastal (liikmeid kutsuti sõjaväeteenistusse), laulis Maltis paar aastat restoran-varietees Kihnu Jõnn. (1968. aasta septembris avati Pirita jõe suudmes vanaaegsel kolmemastilisel kuunaril Eesti originaalseimaks kohvikuks tituleeritud „Kihnu Jõnn” – mereteemaline ujuv restoran.) 
Pärast kohustuslikku ajateenistust Nõukogude armees töötas Maltis restorani Kungla ansambli solistina.
Noort solisti märkas Kustas Kikerpuu ning kutsus ta Eesti Televisiooni saadetesse esinema. 1980. aastal hakkas Mait Maltis laulma ansambli Vitamiin solistina. Tema repertuaari kuulusid enamasti lööklaulud ja kantrimuusika. Kuna ansamblil olid pikad kontserditurneed mööda Nõukogude Liitu, lahkus paiksemat eluviisi soovinud Maltis 1984. aastal ansamblist. Laulnud lühikest aega ansamblis Artell, asus ta solistina pikemaks ajaks tööle hotelli Olümpia varietees. 1990. aastatel esines Maltis Tallinna–Helsingi ja Tallinna–Stockholmi liinil sõitvatel laevadel. 
Hiljem on Maltis andnud kontserte nii solistina kui ka koos poegade Mikko ja Jakko Maltisega. 
Poliitiline tegevus.
Jaanuaris 2011 astus Maltis Eesti Keskerakonda. Ta kandideeris 2011. aasta Riigikogu valimistel Keskerakonna nimekirjas valimisringkonnas nr. 9 ja sai 195 häält. 2015. aasta Riigikogu valimistel kandideeris valimisringkonnas nr 8, talle anti 129 häält ning ta ei osutunud valituks. 
2013. aasta kohaliku omavalitsuse volikogude valimistel kandideeris ta Keskerakonna nimekirjas Tallinna linnavolikokku ja 2017. aasta kohaliku omavalitsuse volikogude valimistel Saue valla volikokku, kuid valituks ei osutunud.
Laulud ja diskograafia.
Mait Maltise tuntumad laulud on "Teel koju", "Must kohv", "Kauge aeg", "Tule lähemale", "Dolores", "Lolita", "Gloria", "Marina" jt.
Isiklikku.
Tal on viis last: Margo, Mikko, Jakko, Mari-Liis ja Kristo Maltis.
Aldo Vaharo

Aldo Vaharo (kuni 1936 Alfei Voldemar Freudenstein; 23. märts 1914 Tallinn – 16. september 1982 Paramus) oli eesti vaimulik.
Ta lõpetas 1932. aastal Tallinnas Jakob Westholmi Gümnaasiumi. Olles ajateenistuses, lõpetas Kaitseväe Ühendatud Õppeasutiste Sõjakooli Tondil inseneriväe aspirantide klassis ülendamisega lipnikuks. 1933. aastal siirdus Tartu Ülikooli usuteadust õppima. Kuna töötas vahepeal riigiteenistuses, jäi osa õpinguist puudu lõpetamiseks, kui usuteaduskond 1940. aastal suleti. Pärast seda töötas mitme koguduse juures. Sõjavankri lähemale veeredes kutsuti lipnik Aldo Vaharo tegevteenistusse, kus ta formeeris inseneriväe kompanii. Algul oli tema kompanii Narva all Kuremäe kloostri joonel, hiljem saadeti Tartu alla. Rinde lagunemisega seoses põgenes ta Saksamaale. Rahu saabudes asus ta Taani piiri ääres. Seejärel siirdus ta Inglise tsoonis asuvasse Göttingeni Ülikooli usuteaduskonda, et stuudium lõpule viia. Prooviaasta möödus Göttingenis ja pärast seda ordineeriti ta Oldenburgis 14. augustil 1949 õpetajaks.
Teenis eestlasi Eutinis, Hamburgis, Lübeckis ja mujal eestlaste keskustes. 13. jaanuaril 1951 jõudis ta USA-sse. Jätkas õpinguid Missouri Sinodile kuuluvas Concordia teoloogilises seminaris Saint Louises Missouri osariigis. Töötas aastaid New Yorgi piirkonnas koos Conrad Klemmeriga, teenides nii Bostoni, Patersoni kui ka teiste piirkondade eestlasi.
John Lindström

John Lindström (ka Johan Lindström; 11. juuli 1909 Vormsi – 10. august 1985 Stockholm) oli rannarootsi päritolu Eesti ja Rootsi vaimulik.
John Lindström sündis Vormsi saarel, ta esivanemad olid Kärdla rootslased. Ta lõpetas 1930. aastal Läänemaa Ühisgümnaasiumi. Pärast seda oli sõjaväeteenistuses Narvas, kus ta õiendas allohvitserieksamid ja paigutati siis noori kaitseväelasi õpetama. Tartu Ülikooli astunult õppis ta algul arstiteaduskonnas, kuid läks varsti üle usuteaduskonda, mille lõpetas 5. veebruaril 1937. Mõni päev hiljem astus ta Uppsala Ülikooli, kus ta sooritas praktilise teoloogilise proovi (see on ette nähtud Rootsi kirikuõpetaja õiguse omandamiseks). Kevadel 1937 asus ta Konsistooriumi loaga ametisse õpetajana Noarootsi koguduses, kus ta pidas igal pühapäeval kaks peajumalateenistust, ühe eesti, teise rootsi keeles. Õpetajaametisse ordineeriti ta 19. detsembril 1937 Tallinna Toomkirikus.
Sügisel 1937 määrati John Lindsröm ta omal palvel Ruhnu koguduse õpetajaks. See sündis ka Rootsi kiriku meremeeste misjoni instituudi tolleaegse esimehe peapiiskop Erling Eidemi nõusolekul, kuna õpetaja palk maksti mainitud institutsiooni poolt. Ruhnu usuelu võis võrrelda Lääne-Rootsi, eriti Bohusläni kristliku vagadusega. Vabausukalduvusi, nagu Noarootsis, Ruhnus ei olnud. Lisaks määrati ta Ruhnu algkooli juhatajaks ja õpetajaks.
John Lindström emigreerus 1940. aastal Rootsi. Juba 1941. aastal oli ta kiriku- ja kooliõpetaja Lääne-Rootsi saartel Göteborgi piiskopkonnas. Kevadel 1947 sooritas ta Rootsi algkooliõpetajaeksami Göteborgi seminaris. Ta oli umbes neli aastat kirikuõpetaja Norrtäljes, olles ühtlasi usuõpetajaks sealses gümnaasiumis. Ta töötas ka kui rügemendiõpetaja (olles leitnandi auastmes) Kungliska Stockholms Luftvärnsregemente, teenistuse lõppedes sai ta aumärgi hea teenistuse eest. Seejärel määras Uppsala Konsistoorium John Lindströmi vikaarõpetajaks Sigtuna piirkonda (kuhu kuulusid lisaks Sigtunale ka Vassunda ja Haga kogudused), hiljem Knivsta piirkonnas. Sigtuna linnas oli ta usuõpetajaks kohalikus gümnaasiumis ja oli vähe aega rootsi keele õpetaja. Märsta algkoolis oli ta usuõpetuse ja kehalise kasvatuse õpetaja. Aastal 1967 valis Enskede kogudus Stockholmis Lindströmi teiseks õpetajaks. Ka Stockholmis töötas ta kooliõpetajana, õpetades Enskelde gümnaasiumis tulevastele õpetajatele eetikat ja mentaalhügieeni. Kevadel 1972 sai ta Uppsala Ülikoolist teoloogialitsentsiaadi kraadi uurimuse "Naturrätten hos Samuel Pufendorf och hans uppgörelse med ortodoxin" eest. Aastal 1973 valiti Lindström Uppsala piiskopkonnas asuvas Tolfta koguduses koguduseõpetajaks (kyrkoherde). Tema introduktsiooni viis peapiiskopi nõusolekul ja Lindströmi soovil läbi emeriitpiiskop Sven Danell. Tolfta koguduseõpetaja amet kõrval oli ta ka Tierpi haigla õpetajaks. Emerituuri jäämisel sügisel 1975 sai ta Rootsi kuningalt LNO medali.
Männiku malevkond

Männiku malevkond on Kaitseliidu Harju maleva eksterritoriaalne allüksus, mis tegutseb alates 2003. aastast terve Harjumaa piirkonnas. Tegevusalaks on kõik see, mis aitab edukaid lahinguid läbi viia ehk alates tagalatoetusest, lõpetades mineerimise ja demineerimisega.
Ajalugu.
Männiku malevkond on välja kasvanud 2003. aastal loodud Männiku üksikkompaniist. Kuna 2010. aastaks oli Männiku üksikkompanii liikmete arv kasvanud üle 300, sai see 1. juunil 2010 malevkonna õigused. Männiku üksikkompanii eelkäijaks oli Harju maleva staabiüksus, mis loodi 11. mail 1992. aastal.
Valdur Ohakas

Valdur-Olev Ohakas (26. detsember 1925 Tallinn – 16. veebruar 1998 Tallinn) oli eesti maalikunstnik. 
Elukäik.
Ta õppis Tallinna 21. Algkoolis, Tallinna II Progümnaasiumis, Tallinna Kaubanduskoolis ja Tallinna Õhtutehnikumis. Aastatel 1942–1943 õppis ta Tallinna Kujutava ja Rakenduskunsti Koolis Eerik Haameri ja Johannes Greenbergi käe all. 
Aastatel 1943–1944 oli ta mobiliseerituna Saksa sõjaväes. 1944–1948 õppis Tartu Riiklikus Kunstiinstituudis Johannes Võerahansu ja Elmar Kitse juhatusel, kuid kool jäi lõpetamata, kuna 1949. aastal ta arreteeriti koos rühma kunstiüliõpilastega ja saadeti Kasahhi NSV-sse Karagandõ oblastisse Vorkuta vangilaagrisse. Ta vabanes sealt 1956. aastal.
Näitustel esines ta alates 1946. aastast, 1959. aastal sai temast Eesti NSV Kunstnike Liidu liige.
Valdur Ohakas osales 1960. aastate eesti kunsti uuenemisprotsessis ning suhtles tihedalt Ülo Soosteri ja paljude Tartu ning Tallinna kunstnikega. Kunstniku loomingu kõrgeg oli 1960.–1970. aastad, mil tema mitmekülgses loomingus olid kesksel kohal romantilised maastikuvisioonid. 
Isiklikku.
Kunstnik Raoul Kernumees oli Valdur Ohaka ema vend.
Pilvi Ojamaa

Pilvi Ojamaa (kuni 1951 Puppart, 1951–1962 Uuk 21. detsembril 1930 Tallinnas) on eesti klaasikunstnik.
1956. aastal lõpetas Eesti NSV Riikliku Kunstiinstituudi "cum laude" professor Maks Roosma õpilasena. 1956–1958 töötas Leningradi Kunstilise Klaasi tehases kunstnik-graveerijana.
Töötanud Tallinnas tehastes Flora 1958–1965. Pilvi Ojamaa asus pärast Ingi Vaheri lahkumist 1965. aastal tööle Tarbeklaasi ja töötas seal 1991. aastani. Ojamaa sulandus oma käekirjaga Tarbeklaasi tollasesse kujundusmaastikku suurepäraselt. Tema esimesteks tuntuks saanud kujunduslahendusteks olid lihtsavormiliste klaaside sari "Re" (1966) ja komplekt "Valli" (1971), millele vastandub 1971. aastast pärinev vaas "Kuljus". 1980.–1990. aastatel kavandas ta hulgaliselt klaasisarju ("Holly", "Aroom"), pressklaasist nõudesarja "Adam" ning lopsakalt dekoratiivse vabalt puhutud komplekti "Gondel".
Aastatel 1993–1998 töötas Eesti Kunstiakadeemias õppejõuna.
Looming.
Loonud klaaside ja lauanõude komplekte ("Mi ja RE" (1966); "Kuljus" (1968); "Juta" (1971); "Külm" (1971); "Sandra" (1987)).
Graveerinud detailirikkaid dünaamilisi figuraalkompositsioone (vaasid "Võimlejad" (1956); "Debüüt" (1984); "Lennule" (1994); "Pääsenud" (1998)).
Läbivaks meelismotiiviks on naisekeha.
Ukraine International Airlines

Ukraine International Airlines (ukraina keeles Авіакомпанія "Міжнародні Авіалінії України; "Mizhnarodni Avialiniyi Ukrayiny") on Ukraina rahvuslik lennufirma, mille peakorter asub Kiievis. 
See teenindab riigisiseseid ja rahvusvahelisi sihtkohti ning kaubatranspordi sihtkohti Lääne-Euroopas. Lennufirma kodulennujaam on Borõspili rahvusvaheline lennujaam. Ukraine International Airlines on Ukraina suurim lennufirma.
Lennukipark.
Ukraine International Airlinesi lennukid (2010. aasta mai seisuga):
Koodijagamine.
Ukraine International Airlinesil on koodijagamise lepingud järgmiste lennufirmadega:
Georges Simenon

Georges Simenon (13. veebruar 1903 Liège – 4. september 1989 Lausanne) oli Belgia kirjanik. 
Ta kirjutas ligi 200 romaani ja lühijuttu. Tuntuim tema loodud tegelaskuju on politseikomissar Jules Maigret.
Elukäik.
Kirjanik sündis Désiré Simenoni ja tema naise Henriette (sündinud Brüll) esimese pojana. Kuna Georgesi sünnipäev 13. veebruar langes reedesele päevale, registreeriti sünnipäevaks tema ebauskliku tädi soovitusel 12. veebruar.
16-aastaselt jättis noormees kooli pooleli ning töötas Liège'is pagarina ja raamatukaupmehena.
Esimesed kirjatööd avaldati kohalikus ajalehes Gazette de Liège. Eriti tähtsate artiklite kirjutamist talle ei usaldatud, aga töö ajalehes võimaldas tal heita pilgu elu varjupoolele: poliitikasse, baaridesse ja odavatesse võõrastemajadesse. Kriminoloog Edmond Locardi loengutest õppis ta politsei töövõtteid kuritegude lahendamisel. Ühtlasi õppis ta kiiresti kirjutama: ta avaldas varjunime G. Sim all üle 150 artikli.
Tema esimene romaan "Au Pont des Arches" valmis 1919. aasta juunis ja avaldati 1921. aastal varjunime G. Sim all.
1922 kolis Georges Simenon pärast oma isa surma Pariisi. Kuigi ta ei naasnud enam Belgiasse elama, jäi ta surmani Belgia kodanikuks.
Ta elas Prantsusmaal Teise maailmasõja lõpuni. Ta tutvus seal Régine Renchoniga, kellega abiellus 1923. aastal. 1929 valmis paatmaja Ostrogoth, kus Simenon elas koos abikaasa, majapidaja ja koeraga. 1939. aastal sündis poeg Marc.
Kirjanduslik läbilöök saabus esimese komissar Maigret romaaniga "Peeter Lätlane" (1931).
Pärast Teist maailmasõda korraldati uurimine, kas Simenon oli kollaborant. Seevastu sakslased olid sõja ajal uurinud, kas Simenon on juut – tema perekonnanimi sarnanes pealtnäha juudi nimega Simon. Prantslastele tundus kahtlane asjaolu, et Simenon oli sõlminud Saksamaa filmistuudiotega lepingud oma teoste ekraniseerimiseks ja 1950. aastal mõisteti talle 5 aasta pikkune avaldamiskeeld, mille praktiline mõju jäi aga väikeseks.
Simenon kolis Põhja-Ameerikasse. Ta elas ja töötas Kanadas, Ameerika Ühendriikides (Arizonas ja Connecticutis) ning Šveitsis, kus ka suri 86-aastaselt. Régine ei kohanenud USA-s, ta ei saanud inglise keelt selgeks nii kiiresti kui Georges ja poeg Marc. 1949 nende abielu lahutati.
Simenon abiellus 1950 Renos oma sekretäri Denyse Ouimetiga ning sellest abielust sündis kolm last: Johnny (1949), Marie-Jo (1953) ja Pierre (1959). 1964 kolisid Simenon ja Ouimet lahku. 1978. aastal tappis tütar Marie-Jo enda ära.
Simenon oli viljakas kirjanik. Ta suutis kirjutada päevas 60–80 lehekülge. Ta kirjutas kokku ligi 200 romaani, üle 150 jutu, mitu autobiograafilist teost ja arvukalt artikleid. Pulp-romaane kirjutas ta rohkem kui kahe tosina varjunime all. Tema teoseid on müüdud umbes 550 miljonit eksemplari.
Tema kõige tuntumad teosed on komissar Maigret'st. Kokku valmis Maigret'st 75 romaani ja 28 lühijuttu, neist esimene, "Peeter Lätlane", avaldati 1931, ja viimane, "Maigret ja härra Charles", 1972.
Madis Oviir

Madis Oviir (16. juuli 1908 Ojaäärse küla, Vigala kihelkond – 2. juuli 1999 Viru-Jaagupi) oli eesti vaimulik.
Õppis Nurtu külakoolis ja Velise 6-klassilises koolis, aastatel 1923–1929 õppis Haapsalu Õpetajate Seminaris. Aastatel 1929–1930 oli Pumbioja Kooli juhataja Vändras, 1930–1931 teenis sundaega sõjaväes. 1932–1934 oli õpetaja Liivi algkoolis Läänemaal Jõgisoo vallas. Aastatel 1934–1940 juhatas Märjamaa vallas Tolli algkooli, 1940–1944 oli koolijuhataja Märjamaa algkoolis. 
1944 sügisest oli Valgu mittetäieliku keskkooli direktor, sealt saadeti ta sunnitööle. Oli aastatel 1944–1956 sunnitööl Kaug-Idas Magadani sunnitöölaagris.
Usuteadust hakkas õppima aastal 1939 Tartu Ülikooli usuteaduskonnas, kuid seoses usuteaduskonna likvideerimise, sõja ja sunnitööga jäid õpingud pooleli. Õpingud jätkusid pärast sunnitööd Usuteaduse Kõrgemas Katsekomisjonis aastast 1956. Prooviaastal oli ta Nõmme Rahu koguduses. Madis Oviir ordineeriti 26. detsembril 1958 Tallinna toomkirikus aseõpetajaks. Usuteaduse Kõrgema Katsekomisjoni lõpetas ta aastal 1963. Õpetajaõigused sai ta 31. mail 1963.
Aastatel 1958–1960 oli ta vikaarõpetaja, seejuures aastal 1960 Tallinna praostkonna vikaarõpetaja. 1959–1994 oli ta Viru-Jaakobi koguduse õpetaja, hooldades samal ajal Tudu kogudust. Emerituuri jäi ta aastal 1994. Madis Oviir suri aastal 1999 ja ta on maetud Viru-Jaagupi kirikuaeda.
Madis Oviir saatis Eesti Kirjandusmuuseumi 6000 lehekülge rahvaluulet. Tal oli suur piiblikogu. Oma elu jooksul ta avas ja pani üles 21 ausammast.
Isiklikku.
Riigikontrolör Mihkel Oviir on tema poeg, tema pojatütar Liisa Oviir oli ettevõtlusminister Taavi Rõivase teises valitsuses. Tema vanaisa vennapoeg oli märtrisurma surnud misjonär Evald Oviir.
Vabadussõda (täpsustus)

Vabadussõda võib tähistada mitmeid sõdu:
Stray Cats

Stray Cats on USA neo-"rockabilly"-ansambel, mis on loodud 1980. aastal.
David Friedrich Ignatius

David Friedrich Ignatius (5. aprill 1765 Tartu – 30. detsember 1834 Hageri) oli eesti vaimulik.
Õppis 1777–1781 Halberstadti koolis, usuteadust õppis aastatel 1781–1785 Halle Ülikoolis. Hageri koguduse õpetajaks kutsuti 3. novembril 1791. Ordineeriti õpetajaks 18. jaanuaril 1792. Oli seejuures alates 30. jaanuarist 1814 Eestimaa konsistooriumi assessor; Lääne-Harju praostkonna abipraostiks sai 3. juulil 1833, praostiks 8. märtsil 1834. Ta toetas oma koguduses vennastekoguduse liikumist, tema toel saadi maad Sutlemal ning ehitati Hageri kihelkonna palvemaja.
Ta asutas pastoraati pansionaadi, kus kasvandikele õpetati ka joonistamist. David Friedrich Ignatiuse kirjutised kandsid pealkirja "Esthona". Samuti oli ta oma ülikooliaegse sõbra Otto Wilhelm Masingu Marahwa Näddala-Lehe kaastööline. Lisaks oli ta kaasatud eestikeelse piiblitõlke ettevalmistamise komisjoni, kuid kuna talle ei meeldinud kohustused väljaspool oma kogudust, siis ta ei võtnud komisjoni tööst osa. Aastal 1817 astus ta nagu Otto Wilhelm Masing Tallinna vabamüürlaste looži liikmeks.
Isiklikku.
Tema isa oli Tartu eesti koguduse köster ja vennastekoguduse tegelane Michael Ignatius (1713–1777). Tema väimees (tütre Johanna Wilhelmine Anna Caroline mees) Carl Johann Koch oli pärast tema surma Hageri Lambertuse koguduse õpetaja, poeg Otto Friedrich Ignatius oli andekas maalikunstnik.
Austrian Airlines

Austrian Airlines on Austria suurim lennufirma, mille peakorter asub Viini rahvusvaheline lennujaamas, ja Deutsche Lufthansa AG tütarlennufirma. Koos Tyrolean Airwaysiga (Austrian Arrows) ja tšarterlennufirmaga Lauda Air teenindavad nad üle 130 sihtkoha. Austrian Airlines on maailma suurima lennufirmade ühenduse Star Alliance liige.
Sihtpunktid.
Austrian Airlinesil on 2010. aasta juuni seisuga järgmised Viinist lähtuvad sihtpunktid.
Lennukipark.
Austrian Airlinesil on järgmised lennukid (27. detsembri 2009 seisuga):
Koodijagamine.
Austrian Airlinesil on koodijagamislepingud järgmiste lennufirmadega:
Paul-Gerhard Hörschelmann

Paul-Gerhard Hörschelmann (10. detsember 1931 Nõmme – 24. detsember 2023) oli Eestis sündinud baltisaksa vaimulik. 
Paul-Gerhard Hörschelmann sündis 1931. aastal Nõmmel, Nõmme Saksa Lunastaja koguduse kirikuõpetaja Gotthard Hörschelmanni (1903–1976) peres. Hörschelmannid lahkusid Eestist 1939. aastal baltisakslaste ümberasumisel.
Lõpetas gümnaasiumi Lüchowis (Lüchow-Dannenbergi maakonnas, Alam-Saksi liidumaal). Usuteadust õppis ta Tübingeni, Heidelbergi ja Kieli ülikoolis. Ordineeriti õpetajaks 8. mail 1960 Kielis. 
Aastatel 1960–1966 oli ta õpetaja Flintbekis (Rendsburg-Eckernförde kreisis, Schleswig-Holsteini liidumaal). Alates 1966 oli sotsiaalpastor ja liidumaa esindaja meestetöös Põhja-Elbe Evangeelses Luterlikus Kirikus. Alates 1972 Saksamaa Evangeelse Kiriku (EKD) meestetöö eesistuja, seejärel uuringute juht Sönnebüllis Bredstedti lähedal (Nordfrieslandi kreisis, Schleswig-Holsteini liidumaal). 1984–1994 Breklumi pastoraalseminari direktor.
1996–1998 oli Hörschelmann EELK Usuteaduse Instituudi rektor.
Isiklikku.
Tema isa Gotthard Hörschelmann oli Nõmme Saksa Lunastaja koguduse õpetaja, isapoolne vanaisa Paul Alexander Robert Hörschelmann oli Vändra ja Tallinna Oleviste koguduse õpetaja, emapoolne vanaisa oli Hageri koguduse õpetaja Konstantin Thomson. Vend Werner Hörschelmann (1938–2022) () oli vaimulik.
Janka Brõl

Janka Brõl (valgevene Янка Брыль; kodanikunimi Ivan Antonavitš Brõl, valgevene Іван Антонавіч Брыль; 4. august (vkj 22. juuli) 1917 Odessa – 25. juuli 2006 Minsk) oli Valgevene proosakirjanik.
1952 pälvis ta Stalini preemia jutustuse "Zabalottses koidab" eest. 1981. aastal anti talle ta Valgevene NSV rahvakirjaniku aunimetus.
Olav Aaraas

Olav Aaraas (sündinud 10. juulil 1950 Fredrikstadis) on norra muuseumitegelane ja kirjanik.
Alates 2001. aastast on ta Norsk Folkemuseumi direktor. 
Ta on kirjutanud laste- ja noorsooraamatuid.
Ingvil Aarbakke

Ingvil Hareide Aarbakke (26. juuli 1970 Bergen – 23. november 2005) oli norra naiskunstnik. 
Ta asutas 1996 koos oma abikaasa Ion Sørviniga Kopenhaagenis kunstirühmituse N55.
Magnus Aarbakke

Magnus Aarbakke (14. oktoober 1934 Tysnesi vald – 11. juuni 2025) oli norra õigusteadlane. 
Aastatel 1968–1990 oli ta Oslo ülikooli professor.
Elizabeth Eastlake

Elizabeth Eastlake (sünninimi Elizabeth Rigby; 17. november 1809 Norwich – 2. oktoober 1893 London) oli inglise kirjanik, kunstikriitik ja -ajaloolane.
Ta leidis tunnustust kirjanikuna, kuid mängis olulist rolli ka Londoni kunstiringkondades. Tema abikaasa Charles Eastlake oli Rahvusgalerii direktor.
Ta viibis aastatel 1838–1841, 1844 ja 1878 Eestis. Avaldas anonüümselt raamatu "A Residence on the Shores of the Baltic" (1841) ("Asupaik Läänemere kaldal"), järgmistes trükkides "Letters from the Baltic" ("Kirjad Läänemere kaldalt"), saksa keeles "Baltische Briefe", 1846. Raamatus on 20 tema joonistuste järgi tehtud vasegravüüri. Novellikogus "Liivimaa jutud" (1846, eesti k. 1930) on asjatundlikult kirjeldatud Eesti olusid ja eestlaste kombeid.
Bernt Aardal

Bernt Olav Aardal (sündinud 9. oktoobril 1950 Drammenis) on norra politoloog. 
Tal on politoloogias magistrikraad Oslo Ülikoolist (1979) ja samast ka doktorikraad (1993). Alates 2013. aastast töötab ta Oslo Ülikoolis professorina.
Eduard Suess

Eduard Suess (20. august 1831 London – 26. aprill 1914 Viin) oli Austria geoloog ja poliitik.
Ta tegeles Alpide tektoonika ja mäetekkeprotsessidega. Tema kasutusele võetud on ürgkontinent Gondwana ja Teetise mere nimi.
Tema võttis kasutusele ka termini "biosfäär" (1875).
Verna Aardema

Verna Norberg Aardema Vugteveen (6. juuni 1911 New Era, Michigan – 11. mai 2000 Fort Myers, Florida) oli Ameerika Ühendriikide lastekirjanik. 
1934. aastal sai ta ajakirjanduse bakalaureusekraadi Michigani Osariigi Ülikoolist. Aastatel 1934–1973 töötas ta õpetajana ja 1951–1972 ajalehe Muskegon Chronicle korrespondendina.
Juba ülikooli ajal võitis ta mitu kirjutamisvõistlust. Esimese lastejuttude kogumiku avaldas ta 1960. aastal.
Riiklik Eksami- ja Kvalifikatsioonikeskus

Riiklik Eksami- ja Kvalifikatsioonikeskus (REKK) asutati 1. jaanuaril 1997 ning lõpetas tegevuse 31. juulil 2012. REKK-i ülesanded anti Sihtasutus Innovele.
Aastatel 1997–2007 asus keskus Tallinnas aadressil Sakala 21, kuid alates 2007. aasta augustist tegutses rendipinnal Tallinnas Ülemiste Citys aadressil Lõõtsa tänav 4.
Tegevused.
Riiklik Eksami- ja Kvalifikatsioonikeskus oli Haridus- ja Teadusministeeriumi hallatav riigiasutus, mille põhiülesanne olid viia ellu riiklik haridus- ja keelepoliitika alus-, põhi- ja keskhariduse ning täiskasvanu- ja kutsehariduse valdkonnas ning osaleda integratsiooniprotsesside rakendamisel.
Keskuse ülesanne oli tagada:
Ülesannete täitmiseks oli keskusel õigus korraldada või tellida haridus- ja keelevaldkonnas tasulisi ja tasuta koolitusi, infopäevi, seminare või konverentse.
Ajalugu.
Riikliku Eksami- ja Kvalifikatsioonikeskuse eelkäijad olid:
Direktorid.
REKK-i direktorid olid:
Struktuur.
1. juunil 2002 olid Riiklikus Eksami- ja Kvalifikatsioonikeskuses järgmised osakonnad:
2. märtsiks 2003 oli keskuses endiselt viis osakonda, kuid mõnevõrra erinevate nimede ja sisuga:
21. juulil 2003 likvideeriti koolikorralduse osakond ning riigikoolide osakond. 
2004. aastal toimus põhjalik sisu- ja struktuurireform ning alates 12. detsembrist 2004 olid keskusel järgmised osakonnad:
2006. aasta jaanuaris moodustati senisest keele ja õpetajahariduse osakonnast kaks iseseisvat osakonda: keeleosakond ning õpetajaosakond. 1. veebruaril 2007 nimetati senine haridusasutuste välishindamise osakond ümber haridusasutuste sisehindamise nõustamise osakonnaks. Euroopa Liidu Sotsiaalfondi projektide paremaks rakendamiseks loodi 1. detsembril 2007 välisprojektide rakendamise osakond.
Seoses majandussurutisega likvideeriti 2009. aasta septembris õpetajaosakond ja haridusasutuste sisehindamise nõustamise osakond ning 2009. aasta lõpus anti andmekogude osakond täies koosseisus üle Haridus- ja Teadusministeeriumile.
1. jaanuaril 2010 oli keskusel 6 osakonda:
1. jaanuaril 2012 oli keskusel 4 osakonda: