tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Saelindi räsaja

Saelindi räsaja on tööriist, millega painutatakse saehambaid täpselt ja hoolikalt, et tekiks saelehest laiem saetee.
Saelindi räsaja painutab saehambaid saelehest eemale, enamasti painutatakse saehambaid vaheldumisi paremale ja vasakule. 
Räsamine.
Saehammaste räsamine on oluline, et vältida tõrkeid saelehe edasi-tagasiliikumisel mööda lõigatavat pinda. Kui saetee on saelehest laiem, siis välditakse sae kinnikiilumist lõigatavasse materjali. Lisaks annab räsamine saelindi lõiketerale õige kaldenurga, mille funktsioon on saepuru saeteest välja/eemale juhtimine. Ühtlasi on võimalik üpris nüri saega, millel on korrektselt räsatud saehambad, saada saagimisel paremaid tulemusi, kui terava saega, mille saehambad on räsamata. 
Tehnilised näitajad.
Saelehe kogulaius peaks olema väiksem kui saelehe kahekordne paksus. Standardsed kvaliteetsed saelehed on tootja poolt korrigeeritud, et need ei oleks laiemad kui saelehe 1,6-kordne paksus. Kui saelehe kogulaius on suurem kui saelehe kahekordne paksus, ei ole saag keskelt korralikult kontaktis materjaliga ja ei tööta küllalt sujuvalt. Mida suurem on vee sisaldus puidus, seda laiem saetee on soovitatav. 
Räsaja tüübid.
Saelindi räsajaid on mitut tüüpi, nii improviseeritud kui ka keerukate spetsiaalselt välja töötatud räsajateni välja. Kasutatakse haamritüüpi, väänajatüüpi ja palju muid tüüpi räsajaid, aga tuntuim neist on tangide tüüpi saelindi räsaja.
Taevaskoja bioloogiajaam

Taevaskoja bioloogiajaam oli Zooloogia ja Botaanika Instituudile kuulunud bioloogiajaam, mis asus Taevaskojas. 
Alates 1949. aastast kasutati lepingu alusel Taevaskojas asunud suvilahoonet. Hiljem omandati selleks Lehtla talu.
Teiste seas tegi bioloogiajaamas uurimistöös Eerik Kumari. Jaama kasutati ka üliõpilaste praktikabaasina. 1970. aastail elas seal ornitoloog Aivar Leito.
Juris Laipenieks

Juris Laipenieks (9. aprill 1940 Riia – 25. veebruar 2024) oli Tšiili kergejõustiklane ja sporditegelane, rahvuselt lätlane.
Ta sündis Lätis, kuid kolis perega pärast teist maailmasõda Tšiilisse, kus asus elama ja esindas hiljem riiki rahvusvahelistel võistlustel.
Laipenieks osales 1960. aasta suveolümpiamängudel Roomas Tšiili koondise koosseisus kümnevõistluses ning saavutas 19. koha.
1959. aastal Chicagos toimunud 3. Panameerika mängudel esindas ta samuti Tšiilit, saavutades odaviskes 4. koha ja kümnevõistluses 6. koha.
Eesti Superkarikas 2015

Eesti Superkarikas 2015 oli 20. Eesti Superkarika võistluste finaal, kus mängisid möödunud hooaja Meistriliiga ja Eesti karika võitjad. Mäng peeti Tallinnas Sportland Arenal, ning mängisid Meistriliiga 2014 võitja Tallinna FC Levadia ja Eesti karikas 2014 teine koht Tartu FC Santos.
Mängu eel.
FC Levadia on valitsev Eesti meister ja karikavõitja. Sel hooajal Esiliigas mängiv FC Santos jõudis möödunud hooajal Evald Tipneri Eesti karikavõistlusel finaali, kus jäädi Levadiale 0:4 alla.
Mäng.
Kokkuvõte.
Esimesel poolajal oli ründavam Levadia, kes asuski 32. minutil Kaimar Saagi pealöögist juhtima. 55. minutil lõi vahetusest sekkunud Ingemar Teever teise ning 61. minutil Kaimar Saag ka kolmanda palli Santose võrku. 
Järgmised kaks väravat lõi Rasmus Peetson, kes realiseeris esmalt 70. minutil enda teenitud penalti ning lõi seejärel karistusala joonelt palli nurka lõppseisuks 5:0. Superkarikas kuulub Levadiale nüüd kuuendat korda.
Mängust tegi ülekande ERR.
Evald Gering

Evald Voldemar Gering (24. mai 1918 Paldiski, Harjumaa – 6. september 2007 Grimsby, Ontario) oli Eesti ja Kanada laskesportlane.
Laskmist hakkas ta harrastama enne Teist maailmasõda.
Põgenes 1944. aastal Rootsi, osales individuaalvõistlejana 1947. aastal maailmameistrivõistlustel Stockholmis.
1949. aastal läks elama Kanadasse. Kuulus laskurite klubisse "Crescent Rifle Club", Hamiltoni Eesti Seltsi Laskurklubisse ja Seedrioru laskurite klubisse. 1973. aastal valiti ta Välis-Eesti Laskurliidu juhatusse.
Ta kuulus aastatel 1959–1970 Kanada laskekoondisse, on olnud Kanada meister meeskonnaharjutuses. Ta sai 3. Panameerika mängudel 1959. aastal Chicagos Kanada esindajana väikepüssiharjutuses meeskondliku kuldmedali ja üksikvõistluses 4 pronksmedalit.
Ta osales 1960. aasta Rooma olümpiamängude laskevõistlustel ning sai seal vabapüssi 300 meetrilt 3 × 40 lasus 32. koha ja väikepüssi 50 meetrilt 3 × 40 lasus 47. koha. Ta oli esimene kaasaegsetel olümpiamängudel osalenud eestlasest laskur.
Boulevard du Temple

Boulevard du Temple on bulvar Pariisis, mis eraldab 3. ringkonda 11. ringkonnast. Ühendab Vabariigi väljakut Pasdeloup'i väljakuga.
18. sajandil tekkisid Boulevard du Temple'il bulvariteatrid. Mängiti vodeville, kriminaaldraamasid, koomilisi "féerie"'sid ja pantomiime. Näitekirjanik ja lavastaja René-Charles Guilbert de Pixerécourt (1773–1844) lõi bulvariteatritele kohandatud melodraama žanri. 1819. aastal lõi Jean-Gaspard Deburau Théâtre des Funambules'is poeetilise õnnetult armunud Pierrot' lavakuju. 
1835. aastal toimus Boulevard du Temple'il maja nr 50 juures (sellel on siiani mälestustahvel) atentaat Prantsusmaa kuningale Louis-Philippe I-le. Põrgumasinaga, mis koosnes puitraami külge kinnitatud 25 püstolist, mida sai samaaegselt tulistada, tapeti 18 inimest, haavata sai 22 (kuningas ja ta kolm poega pääsesid vigastamata). 
1945. aastal linastunud Marcel Carné filmi "Ülemise rõdu lapsed" filmivõtete vajadusteks ehitati Nice'is oma aja suurim prantsuse kinodekoratsioon – detailirohke tänavafassaad, mis moodustas Pariisi 1830.–1840. aastate Boulevard du Temple'i.
Eesti Superkarikas 2013

Eesti Superkarikas 2013 oli 18. Eesti Superkarikafinaal, kus mängisid möödunud hooaja Meistriliiga ja Eesti karika võitjad. Mäng peeti Tallinnas Sportland Arenal, ning mängisid Meistriliiga 2012 võitja Nõmme JK Kalju ja Eesti karikas 2012 võitja Tallinna FC Levadia.
Mängu eel.
Eesti valitsevale meistrile Nõmme Kaljule on see üleüldse esimeseks korraks superkarikale mängida, samas kui Levadia on olnud superkarikafinaalis osaline juba kümme korda ja võitnud neist neli. Viimati tõstis Levadia superkarika pea kohale 2010. aastal, mil neid juhendas praegune Kalju loots Igor Prins.
Mängu eel esitas Eesti hümni ajateenijate lauluansambel.
Mäng.
Kokkuvõte.
Mängu 19. minutil asus Levadia Artur Rätteli löögist 1:0 juhtima ja selle tulemusega mindi ka vaheajale. Teisel poolajal lõi Levadia veel kaks väravat ja pälvis kindla 3:0 võiduga viiendat korda Eesti Superkarika.
Mängust tegi ülekande ERR.
Théâtre des Funambules

Théâtre des Funambules oli teater Pariisis Boulevard du Temple'il.
Teatrihoone ehitati 1816. aastal. Esialgu oli teatris 500 vaatajakohta, hiljem 773. Teatris esitati esimestel aastatel akrobaadinumbreid ja pantomiimi, hiljem ka muid lavastusi. Funambules'ile tõid kuulsust miim Jean-Gaspard Deburau loodud Pierrot' lavakuju (esines aastatel 1819–1846) ja Frédérick Lemaître'i varasem näitlejakarjäär.
Teatrihoone lammutati 1862. aastal seoses Pariisi rekonstrueerimisega. 
1945. aastal linastunud Marcel Carné filmis "Ülemise rõdu lapsed" oli peamine tegevuspaik 1830.–1840. aastate Théâtre des Funambules. Selle filmi tähtsamate tegelaste seas olid Deburau ja Lemaître.
Kasti mõisa magasiait

Kasti mõisa magasiait oli magasiait Märjamaa kihelkonnas.
Ajalugu.
Märjamaa kihelkonnas asuva Vana-Kasti mõisa uus magasiait ehitati 1882/83. aastal Järgkülas asuvale Hiiekünkale. Selleks eemaldati ehitusele ettejääv hiiepuu. Magasiaida vastas asus Kasti algkoolihoone, mille ühes osas töötas Kasti–Haimre vallavalitsus.
1906. aasta 25. jaanuaril toimus magasiaida ees 1905. aasta detsembrirevolutsioonis osalenud mõisapõletajate karistamine. Esivanemate pühal hiiekünkal anti vitsahoope mõisapõletajaile õiguse nõudmise eest. Peterburist kohale saabunud Bezobrazovi juhitud karistussalk jagas rasket kehalist karistust 17 Haimre mehele. Kohalikud talupidajad olid kohustatud külmal jaanuaripäeval ihunuhtlust pealt vaatama. Kohalolija kirjeldas: "Peks toimus järgmiselt: üks soldat istus pea peal, teine jalgadel, kuus soldatit peksid paljastatud seljale. Mitu raskeid vitsu saanud meest tuli koju viia reel linade vahele keeratuna."
Eesti Vabariigi ajal kohandati magasiait nn pritsikuuriks. Selle katusele ehitati vaatetorn. Pritsikuuris olid hoiul tollele ajale kohased tuletõrjevahendid. Seal tegutses Haimre Vabatahtlik Tuletõrje Ühing. Pritsikuur oli kohaliku kogukonna tuletõrjevahendite hoiukoht ka kolhoosiajal.
Pärast Eesti Vabariigi taastamist hoone erastati ja magasiaida eestvaate arhitektuur on täielikult muutunud. Magasiaida eest läbiv tee on tähistatud teeviidal; Järgküla tee, mis jääb Moka küla alasse.
Wood Buffalo rahvuspargi kopratamm

Wood Buffalo rahvuspargi kopratamm on maailma suurim kopratamm. See asetseb Põhja-Kanadas Alberta provintsis Wood Buffalo rahvuspargis. Tamm on vähemalt 850 m pikk ning kulgeb mööda rahvuspargi lõunaäärt. Kopratamm on nii suur, et seda on võimalik näha satelliitide piltidelt. Selle ehitus on alanud 1970. aastate keskel, kuna tugev roheline taimestik on katnud terve tammi ja uusi puuoksi pole nähtud. Tammi on ehitanud uurijate sõnul vähemalt kaks kopra perekonda.
Kopratammi ajalugu.
Kanada ökoloog Jean Thie avastas Wood Buffalo kopratammi oktoobris 2007. aastal. Avastus tehti juhuslikult, kuna Thie eesmärk oli uurida Põhja-Kanada igikeltsa sulamist. Thie on öelnud, et tammi on suure tõenäosusega edasi arendanud mitu koprapere põlvkonda. Eksperdid on arvamusel, et sellise kopratammi ehitamine on kestnud vähemalt 30 aastat.
Kopratammi ülesehitus.
Tammi iseloomustab roheline taimkate, mis on tekkinud aja jooksul. Tamm koosneb okstest, kividest, võrsetest ja mudast. Värskeid puuoksi ei ole näha. Osa tammist on valminud tänu tormis langenud puudele, mis on veekogu peale kukkunud. Kobrastele on see suur eelis, sest vahed saab täita oma materjaliga. Ökoloogid on leidnud ka kaks väiksemat kopratammi, millel on perspektiiv 10 aasta jooksul liituda suure kopratammiga ja moodustada hiigeltamm, mille ulatus on 1 km.
Kopratammi ehitamise põhjus.
Koprad ehitavad tamme, et tekiks sügav ja stabiilne veekogu, kus nad saavad kaitset kiskjate, Põhja-Ameerikas näiteks karude ja koiottide eest. Rahuliku vooluga vesi aitab toimetada ehitusmaterjali ja toidu sihtpunkti. Samuti on tamm kasulik teistele loomadele ja keskkonnale, sest hoiab ära suuremad üleujutused. Ökoloog Thie arvab, et Põhja-Ameerika koprad on naasnud oma vanadesse pesitsuskohtadesse ja hakanud paljunema. Eelmisel sajandil kütiti massiliselt kopraid nende karusnaha tõttu, nüüd on kobraste arvukust hakanud taastuma.
Maja puu otsas

Maja puu otsas ehk tüvemaja (inglise keeles "tree house", "tree fort") on (enamasti) puidust, klaasist või terasest ehitis, mis on ehitatud maapinnast kõrgemale puu külge või eraldi seisvatele tugipostidele. Selliseid maju kasutatakse enamasti hotelli või vaatlustornina. 
Ehitisel ei ole eesti keeles veel kindlat nimetust, sest sõna "puumaja" on kasutusel just ja ainult puitmaja ehk puidust maja tähenduses. 
Populaarsus.
Alates 1990. aastate keskpaigast on puu otsa ehitatud majade populaarsus suurenenud peamiselt USA-s ja Euroopas, sest oluliseks on muutunud tehnoloogia areng, huvi keskkonna vastu ja säästev elamine. Seetõttu on maja väiksem ja kompaktne. Populaarsuse kasv on suurendanud klientide nõudlust ehitus- ja arhitektuurifirmadele ning laiendanud puu otsa ehitatud majade kasutust majutusvaldkonnas.
Nõuded.
Eestis pole puu otsa maja ehitamiseks luba vaja, kui hoone jääb alla 20 m². Kui puu otsa ehitatud maja pindala jääb 20–60 m² vahele, siis on vaja esitada kohalikule omavalitsusele kirjaliku nõusoleku taotlus ja hoone ei või olla kõrgemal kui 5 m maapinnast. Kõrgema hoone puhul tuleb tingimusi täpsustada. USA-s on vaja puu otsa maja ehitamiseks luba siis, kui maja hakatakse kasutama ettevõtluses. Mõnes riigis liigitatakse puu otsa ehitatud maja ajutiseks ehitiseks, räägitakse läbi kaugus teistest ehitistest ja hoone kõrgus. 
Ehitamine.
Puu otsa maja ehitamiseks on kaks meetodit. 
Sellise maja saab ehitada tugipostidele nii, et kaal on jaotatud ühtlaselt ning ühtegi kruvi ega polti puu sisse ei keerata. Tugipostid saab ankurdada nurkades betooni külge. 
Invasiivse meetodi (kahjustab mingil määral puud) korral kasutatakse spetsiaalseid polte ehk TAB-polte (Treehouse Attachment Bolt), mis aitavad vähendada survet, pidada vastu tuulest tekitatud pingetele ja jaotada kaalu ühtlaselt. Poldid taluvad raskust 4100–5400 kg.
Balta (linn)

Balta (ukraina Балта) on oblastilise alluvusega linn Ukrainas Odessa oblastis, Balta rajooni keskus. Linn asub 218 km Odessast loodes Kodõma jõe ääres.
Balta ala on olnud asustatud 5000–6000 aastat. Linna rajasid tatarlased 16. sajandil. 17. sajandi lõpus tekkis Kodõma jõe vastaskaldale poola linn Józefgród. Vene kasakate sissetung Baltasse sai 1768. aastal alanud Vene-Türgi sõja ajendiks. Pärast vene võimu alla sattumist ühendati mõlemad linnad 1797. aastal. Baltast sai Podoolia kubermangu maakonnalinn.
1924–1929 oli Balta Ukraina NSV-sse kuulunud Moldaavia ANSV pealinn. 1940. aastal moodustati Moldaavia NSV, kuid Balta ja selle ümbrus, kus rahvastikust suurema osa moodustasid ukrainlased, jäi Ukraina NSV koosseisu Balta rajooni keskusena. 2016. aastast on Balta oblastilise alluvusega linn.
Ahtalehine mustikas

Ahtalehine mustikas ("Vaccinium angustifolium") on kanarbikuliste sugukonda mustika perekonda kuuluv heitlehine kääbuspõõsas ehk puhmas. Liik kasvab looduslikult Kanadas ja Ameerika Ühendriikide kirdeosas.
Ahtalehist mustikat kirjeldas esimesena teaduslikult šoti botaanik William Aiton (1789). Ahtalehise mustika perekonnanimi "vaccinium" tuleb ladinakeelsest sõnast "vacca" 'lehm' ja viitab sellele, et mustikalehed kõlbavad veistele süüa. Liiginimi "angustifolium" on kombinatsioon ladinakeelsetest sõnadest "angustum" 'kitsas' ja "folium" 'leht'. Ahtalehist mustikat kasvatatakse paljudes riikides, sh Eestis, kultuurmustikana.
Liigikirjeldus.
Ahtalehine mustikas on heitlehine puhmas, mis olenevalt kasvukohast kasvab 5–60 cm kõrguseks. Põhja pool on taimed madalama kasvuga, lõuna pool kõrgemad. Maa-alune risoom annab rohkelt võsusid, mistõttu levib taim aja jooksul laiali. Elliptilise kujuga lehed on suvel läikiv-sinakasrohelised, sügisel muutuvad punaseks ja langevad maha. Lehtede laius varieerub 0,5–20 cm, pikkus võib olla 1,5–4,0 cm.  Õiepungad on pruunikaspunased. Võrse tipus on mitu punga ja igast pungast võib avaneda mitu õit. Õied on valged, kelluka-kujulised, 4–6 mm pikkused. Vili on väike magus tumesinine kuni must mari, mis on täis antioksüdante ja flavonoide. Marjad on 3–12 mm läbimõõduga, olles vaid veidi suuremad kui harilikul mustikal ("Vaccinium myrtillus") ja valge viljalihaga. Erinevalt harilikust mustikast ei määri ahtalehise mustika marjad söömisel suud ega käsi.
Levik ja kasvutingimused.
Ahtalehine mustikas on looduses suhteliselt vähelevinud liik, piirdudes Ida- ja Kesk-Kanada ning Ameerika Ühendriikide kirdeosaga, kus levila ulatub lõuna poole kuni Great Smoky Mountains ja lääne poole kuni Suure järvistuni. Ahtalehine mustikas kasvab kõige paremini metsaaladel, vanadel mahajäetud taluõuedel või hästi kuivendatud happelise pinnasega avatud aladel. 
Taim on vastupidav metsatulekahjudele – selle arvukus sageli kasvab metsatulekahjujärgsel alal. Peale inimeste armastavad ahtalehise mustika marju süüa ka karud, koiotid, pesukarud, rebased, okassead, valgesaba hirved ja linnud. Taime lehed maitsevad hästi liblikate röövikutele. Erinevalt meie metsades levinud varjulembesest harilikust mustikast õitseb ja viljub ahtalehine mustikas hästi päikese käes ja seda saab kasvatada ka koduaias peenral. Puhmas kannatab külma kuni −30 °C.  Ahtalehine mustikas on putuktolmleja taim. Tolmeldajateks on peamiselt mesilased ja kimalased. Õitseb juunis, marjad valmivad augustis üheaegselt. Nagu harilik mustikas, on ka ahtalehine mustikas hea meetaim. 
Paljundamine.
Ahtalehine mustikas paljuneb nii generatiivselt, kui vegetatiivselt. Generatiivne paljundamine toimub seemnete abil, kuid selle meetodi puuduseks on seemnest kasvanud taime erinevus emataimest. Saagitase on tihti ebaühtlane. Vegetatiivseks paljundamiseks on samuti mitmeid võimalusi. Näiteks paljundamine pistokstega, lookvõrsikutega, haljaspistikutega või nn mikropaljundusega.
Hnivan

Hnivan (ukraina Гнівань) on linn Ukrainas Vinnõtsja oblastis Tõvrivi rajoonis. Hnivan asub Lõuna-Bugi jõe vasakul kaldal, Vinnõtsjast umbes 18 km edelas.
Hnivanit on esmamainitud 1629. aastal. Teise Poola jagamise tulemusel läks 1793. aastal Venemaa Keisririigi võimu alla. 1870. aastal ehitati läbi asula Kiievi–Odessa raudtee. Alevi staatuse sai Hnivan 1938. aastal ja linnaõigused 1981. aastal.
Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Hnivani elanikest ukrainlasi 94,26%, venelasi 4,02%, poolakaid 0,64%, valgevenelasi 0,32%, juute 0,16%, armeenlasi 0,13%, moldaavlasi 0,08% ja asereid 0,08%.
Oleksandrija

Oleksandrija (ukraina Олександрія) on oblastilise alluvusega linn Ukrainas Kirovogradi oblastis, Oleksandrija rajooni keskus. Linn asub 75 km oblasti keskusest Kropõvnõtskõist idas Inhuletsi jõe ääres.
Linna rajasid 1746. aastal kasakad Ussivka külana. 1784. aastal sai linnaõigused.
Linna haldusalasse kuuluvad ka 2 alevit ja 4 küla.
Suur Rebenemine

Suur Rebenemine on hüpoteetiline kosmoloogiline mudel, kus käsitletakse universumi ühte võimalikku lõplikku saatust, milles universumi mateeria (galaktikatest ja tähtedest aatomite ning subatomaatiliste osakesteni) rebitakse järk-järgult üksteisest eemale ehk see laguneb universumi eksponentsiaalselt kiireneva paisumise tõttu. 
Kosmoloogia standardmudeli kohaselt on universumi mastaabi tegur kiirenevalt kasvav. Kuna paisumine on sarnane iga ajahetkega (kohaliku mahu paisumine toimub sama arv kordi sama ajavahemiku jooksul) ning seda iseloomustab väärtuselt väike muutumatu Hubble'i konstant, siis väiksemad gravitatsiooniliselt seotud kosmilised struktuurid ei ole sellest palju mõjutatud. Siin ongi Suure Rebenemise stsenaariumi omapära, et Hubble'i konstant hoopis kiirenevalt suureneb ja kasvab lõpmatuseni piiratud aja jooksul. Uus ruum osakeste vahele hakkab tekkima nii kiiresti, et ükski jõud ei suuda enam midagi koos hoida. Seejärel lagunevadki alguses universumi suuremastaabilised struktuurid (galaktikate superparved, galaktikaparved), liikudes järk-järgult väiksemate struktuurideni (galaktikad, planeedisüsteemid) kuni väiksemate osakesteni välja (molekulid, aatomid). Hubble'i konstant muutub lõpmatuseks ja areneb välja universumi konstantne olek, kus miski ei saa interakteerida.
Põhjus.
Suure Rebenemise hüpoteesi tõesus sõltub meie universumis esineva tumeda energia tüübist. Tüüp, mis tõestaks hüpoteesi, on tumeda energia pidevalt kasvav vorm ehk fantoomenergia. Kui tume energia saab suureneda universumis piiramatult, võib see ületada kõik ülejäänud jõud, mis universumit koos hoiavad. Põhirõhk langeb kosmoloogilisele olekuparameetrile formula_1, tumeda energia rõhu ja selle energiatiheduse suhtele. Kui formula_2, siis on tegemist fantoomenergiaga, mis on üks kvintessentsi erijuhtum.
Vaadeldav universum.
Mõõtetulemused osutavad, et formula_1 on meie universumis formula_4-le väga lähedal. Mida lähemal on formula_1 formula_4-le, seda kaugemal tulevikus on Suur Rebenemine. Kui formula_1 oleks täpselt formula_8, siis ei saaks Suurt Rebenemist toimuda.
Viimaste olemasolevate andmete kohaselt on määramatused veel liiga suured, et kindlaks teha tumeenergia tüüp formula_2, formula_10, formula_11.
Pohrebõštše

Pohrebõštše (ukraina Погребище) on linn Ukrainas Vinnõtsja oblastis Vinnõtsja rajoonis. Kuni 2020. aastani oli Pohrebõštše rajooni halduskeskus. Pohrebõštše asub Rossi jõe ääres, Vinnõtsjast umbes 65 km idakirdes.
Asula oli olemas juba 16. sajandi keskpaiku. Rajoonikeskuseks sai Pohrebõštše 1923. aastal ja alevi staatuse omandas 1938. aastal. Linnaõigused sai Pohrebõštše 1984. aastal.
Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Pohrebõštše elanikest ukrainlasi 98,08%, venelasi 1,38%, poolakaid 0,18% ja valgevenelasi 0,16%.
Roberto Burle Marx

Roberto Burle Marx (4. august 1909 São Paulo – 4. juuli 1994 Rio de Janeiro) oli Brasiilia kunstnik ja maastikuarhitekt.
Burle Marx sündis São Paulos, kuid tema lapsepõlv möödus Rio de Janeiros. 1928. aastal läks ta Berliini maalikunsti õppima. Burle Marx oli üks esimesi brasiillasi, kes võttis sõna metsade ja vihmametsade hävitamise vastu. 
Tema maastikuarhitektuurne looming on ülemaailmselt tuntud. Lisaks hõlmavad tema teosed ka muid kunstivorme: maalikunsti ja skulptuuri; tekstiili-, ehte-, teatri-, kostüümidisaini; keraamikat ja vitraaži. Kuigi ta eksperimenteeris mitmesuguste kunstivormidega, oli tema tööde põhifookuseks maastikuarhitektuur. Ta suutis oma maastikukujunduses osavalt rakendada selliseid traditsioonilisi kunstikategooriaid nagu graafiline disain, seinavaip ja rahvakunst. Stiili poolest oli Roberto looming modernistlik; teda peetakse teerajajaks, kes pani Brasiilias aluse modernistlikele maastikele. Maastikuarhitektina kandis Marx ka keskkonnakaitsja rolli, kataloogides uusi Brasiilia taimeliike ning propageerides neid oma projektides.
Looming.
Burle Marxi kunstiline stiil oli avangardistlik ja modernistlik. Suur osa tema tööst kannab ajatuse ja täiuslikkuse märki. Burle Marxi inspireeris Van Goghi looming, mis ajendas teda maalikunsti õppima.Tema loomingut mõjutas ka kubism ja abstraktsionism. Asteetika põhines tavaliselt loodusel, näiteks oli sellele iseloomulik erivärviliste lillede kasutamine. Ta huvitus iga taime karakterist ning püüdis disainis tõhusalt ära kasutada nende eripärasid. Roberto esimene aiadisain oli Lucio Costa (arhitekt 1902–1998) kodule.Enamus Marxi töödest asub Rio de Janeiro, São Paulo ja Minas Geraisi osariigis Brasiilias. 
Burle Marx töötas selliste projektide loomisel nagu era- ja avalikud aiad ning avalikud haljasalad. 
Põhimõtete komplekt.
Tal olid konkreetsed põhimõtted, mida ta kasutas oma disainilahenduste valmimisel. Need hõlmasid analoogiat, kontrasti, kordust, eraldamist, laienemist-vähendamist ja rütmi. Analoogia viitab taimeliikide ja -vormide rühmitamisele aias sarnaste omaduste järgi. Burle Marx kasutas kontrasti, et täiendada vaataja jaoks erinevaid värve ja tekstuure. Kordust kasutati sarnaste värvide, vormide või tekstuuridega taimede rõhutamiseks. Teatud taimi, millel olid ainulaadsed omadused, tõsteti esile eraldamise abil. Laiendamine-vähendamine on maastiku lisamise või lahutamisega saavutatav efekt. Viimaseks oli tähtis ka rütm, muutes valgustust, kasutades ära looduslikke efekte, nagu veemüra, lehtede sahin, lillede lõhn jne. Kõik need kujundusmeetodid mõjutavad vaataja kogemusi, mis aedade vaatamisel tekivad.
Valik tehtud töödest.
Elu jooksul teostas ta sadakond individuaalprojekti ning üle 2000 maastikudisaini. Siin on vaid mõned näited tema töödest:
Euroopa kõrgussüsteem

Euroopa kõrgussüsteem ehk Euroopa vertikaalne referents ("European Vertical Reference System" - EVRS) on kasutusel Eestis kõrgussüsteemina. Eestis tähistatakse EVRS-i kõrgusi lühendiga EH2000, kus EH tähendab Estonian Heights ja 2000 Fennoskandia maapinnatõusu aastal 2000. Euroopa kõrgussüsteemi lähtenivoo ehk kõnekeeli Amsterdami null on arvestatud veetaseme keskmise väärtusega, mis mõõdeti Amsterdamis ajavahemikul 1. september 1683 kuni 1. september 1684 ning seda mõõdeti 35 000 erinevas asukohas üle riigi.
Eesti põhjused Euroopa kõrgussüsteemile üleminekuks.
Eesti läks üle Euroopa kõrgussüsteemile 1. jaanuaril 2018. aastal, sest enamik Euroopa riike kasutas juba Euroopa kõrgussüsteemi. Kõrgussüsteemi üleminekuks oli senise kõrgussüsteemi (BK77) vananemine, mis on tuntud rahvakeeli Kroonlinna null. Eesti kõrgusvõrk integreeriti Euroopa ühtsesse kõrgussüsteemi, mille muutus lihtsustab tööd näiteks merelaevanduses ning projekteerimises ja ehitusvaldkonnas. Nii saab vältida vigu kõrguste ümberarvestamisel ja arendada rahvusvahelist koostööd.
Euroopa kõrgussüsteemi ajalugu.
Euroopa ühise kõrguste süsteemi loomiseks alustati projektidega juba 1950. ja 1970. aastatel kasutades rahvuslike kõrgusi ning nende korrigeerimist. Üheks tulemuseks oli Euroopa Ühtse Kõrgusvõrgu korrigeerimine 1986. aastal. Mõõdeti ja parandati samasugused ühtsed kõrgusvõrgud ka Ida-Euroopas, mis olid kooskõlas 1994. aastal Varssavis peetud -i sümpoosioni 3. Resolutsiooniga. Töö eesmärgiks oli saada ühtsed kõrgused Euroopale ühe detsimeetri täpsusega. Aastate jooksul on projekt samm sammu haaval suurenenud tänu Ida-Euroopa riikide kõrguste süsteemi kaasamisega. Esimesed tulemused jagati osalenud riikidele 1999. aastal.
Katrin Karu

Katrin Karu (sündinud 7. veebruaril 1969) on haridusteadlane ja andragoog. 
Katrin Karul on Tallinna Ülikooli magistrikraad kasvatusteadustes, hariduskorralduse täiendõppe diplom Tallinna Pedagoogikaülikoolist ning samuti käsitöö ja kodunduse õpetaja diplom. 
Katrin Karu kaitses 11. mail 2020 doktoritöö „Üliõpilaste arusaamad õppimisest ülikoolis: andragoogiline vaade“ ning talle on antud kasvatusteaduste doktorikraad. Tallinna Ülikooli Haridusteaduste Instituudi lektorina on Katrin Karu teadustöö põhisuundadeks täiskasvanuharidus ja elukestev õpe. 
Isiklikku.
Katrin Karu on abielus ning tal on poeg Otto ja tütar Marta.
Eggegebirge

Eggegebirge ('Egge mäed') või lihtsalt Egge ("die Egge") on metsane seljandik, kuni 464 m üle merepinna, Saksamaa Nordrhein-Westfaleni liidumaa idaosas.
Geograafia.
Egge laiub Teutoburgi metsa lõunatipust Horn-Bad Meinbergi ja Steinheimi lähedal lõuna poole, Sauerlandi põhjaosadesse Marsbergi lähedal. Selle kõrgeim punkt on Preußischer Velmerstot (468 m). See on Alam-Saksi kõrgendiku osa ja üks kahest peamisest mäeliinist Teutoburgi metsa / Egge mägede looduspargis.
See on ka osa Reini ja Weseri jõe vahelisest veelahkmest.
Turbatablett

Turbatablett on kokkupressitud kasvuturvas, mis on kaetud paberiga. Enne kasutamist tuleb turbatabletti kasta umbes 100 ml veega.
Otstarve.
Ümara kuju ja väikese mõõdu tõttu on neid lihtne hallata. Turbatablett on mõeldud selliste kultuuride ettekasvatamiseks, mille juurekava on väga õrn ja on suurem oht ümberistutamisel seda vigastada.
Tulemasin

Tulemasin (inglise keeles "lighter") ehk välgumihkel on kaasaskantav seade, mille abil on võimalik tekitada leeki. Välgumihkel koosneb plast- või metallanumast, mis on täidetud põleva vedeliku või rõhu all oleva gaasiga. Tänapäeval leidub tulemasinaid, mis tekitavad sädet kvartskristalli või elektriga. Tulemasina kasutusvaldkond on suur, peamiselt kasutatakse seda esemete süütamiseks, nagu sigaretid, ilutulestik ja küünlad.
Ajalugu.
1823. aastal leiutas saksa keemik ja Jena ülikooli professor Johann Wolfgang Döbereiner ühe varaseima tulemasina. Välimuselt ei sarnanenud see tänapäeva tulemasinaga. See oli erakordselt populaarne toode, mida müüdi 1820. aastatel väidetavalt üle miljoni ühiku. Keemilise reaktsioonina tootis tulemasin süttivat vesinikugaasi plaatinast katalüsaatorisse, mis omakorda põhjustas gaasi süttimise ning tulemusena tekkis pidev leek.
Ferrotseeriumi leiutamine 1903. aastal võimaldas valmistada tulemasinaid, kuna see tekitab kergelt sädemeid. Esimesed ferrotseeriumi kasutavad tule süütamise riistad tekitasid ainult sädemeid, nagu Ronsoni püstoli kujuline Pist-O-Liter, mida hakati tootma 1910. aastal. Esimese tulemasina nimega Wonderlite tegi Ronson 1912. aastal. Hilisemad Ronsoni tulemasinad olid "täisautomaatsed", nagu Banjo, mida hakati tootma 1926. aastal. Erinevalt Zippo tulemasinatest, kus kaane avamine ei ole seotud tule süütamisega, avades kaane on tarvis ainult sädemeid, mis on töökindlam.
1930. aastatel oli kõige levinumaks kütuseks tulemasinates ligroiin ehk toorbensiin, mida oli võimalik toota naftast, nendes oli tule jaoks enamasti taht. 1930.–1940. aastatel hakati tootma tulemasinaid, mis kasutasid ligroiini asemel butaani. Kõige esimesed butaantulemasinad tootis USA firma Ronson.
Leiutaja George G. Blaisdell tutvustas 1933. aastal tulemasinat, millest sai üks maailma edukaim toode. Ta leiutas esimese Zippo tulemasina, mille disain osutus nii populaarseks, et ka tänapäevased USA firma Zippo tulemasinad on enamjaolt säilitanud algse välimuse.
Prantsuse firma BIC tõi 1973. aastal turule uut tüüpi ühekordse kasutusega tulemasina, mille eesmärgiks oli konkureerida sel ajal populaarse, kuid suhteliselt kalli, metallkorpuses Zippoga. BIC ühekordne tulemasin saavutas suure populaarsuse ja on tänapäevani laialt levinud. Ühekordselt kasutatavad tulemasinad sobisid ideaalselt kiiresti liikuvasse ühiskonda, kuna need ei vajanud korduvtäitmist ning neid oli lihtne ära visata.
Äkkekelk

Äkkekelk oli varem väike laudjalastega kelk, mille abil veeti põllule puust raam- ja pakkäkkeid. Eestis oli mõningal määral kasutusel 19. sajandi teisel poolel ja 20. sajandi alguses. Vahel kasutati äkke veoks samasugust adrakelku.
Vickersi kõvadus

Vickersi kõvadus on katseliselt leitav materjali kõvadus, mille määramiseks surutakse materjali teemantpüramiid ning mõõdetakse tekkinud jäljendi diagonaalide pikkused. Meetodi töötasid välja 1921. aastal Robert L. Smith ja George E. Sandland töötades Vickers Ltd- s. Erinevalt teistest kõvaduse määramise meetoditest, saab Vickersi meetodit kasutada väga paljudel erinevatel materjalidel ilma et peaks vahetama seadme otsikut või mõõteskaalat. Silmas tuleb pidada, et mõõdetava materjali paksus oleks vähemalt 2,5 korda suurem jäljendi diameetrist. Kõvaduse leidmiseks kasutatakse järgnevat valemit:
formula_1,
kus:
F - jõud, N;
A - jälje pindala, mm²;
a - püramiidi tahkude vaheline nurk 136°;
d - jälje diagonaal, mm;
Mõõtmine.
Vickersi meetodil kõvaduse määramiseks surutakse otsik vastavalt 4,9...980 N (5…100 kgf) või mikrokõvaduse määramisel 0,098...1,96 N (0,001...0,2 kgf) jõuga materjali ning mõõdetakse selle poolt tekitatud jäljendi diagonaalid. Enne jäljendi tekitamist on vajalik pinna mõningane ettevalmistus, et vältida jäljendi moonutusi. Pind peab olema sile ning mikrokõvaduse mõõtmisel ka poleeritud. Saadud süvend mõõdetakse mikroskoobi all mõõteskaala abil.
Tähistamine.
Vickersi meetodil määratud kõvadust tähistatakse lühendiga HV. Selle järele lisatakse jõu suurus, millega mõõtmine läbi viidi. Kui jõu avaldamise aeg erineb tavalisest 10-15 sekundist, lisatakse tähisele ka aeg. Näiteks 771HV10/20 korral:
Lõpovets

Lõpovets (ukraina keeles Липовець) on linn Ukrainas Vinnõtsja oblastis Vinnõtsja rajoonis. Lõpovets asub Vinnõtsjast umbes 42 km idas. Kuni 2020. aastani oli Lõpovets Lõpovetsi rajooni keskus.
Lõpovetsi on esmamainitud 1545. aastal. Alevi staatuse sai Lõpovets 1925. aastal ja linnaõigused 2001. aastal.
Goran Trivan

Goran Trivan (serbia keeles Горан Триван; sündinud 1962 Kladovos) on Serbia poliitik, ta on Serbia Sotsialistliku Partei liige. Ta oli 29. juunist 2017 kuni 28. oktoobrini 2020 Serbia keskkonnaminister.
Ta on lõpetanud Kladovos keskkooli. Ta on lõpetanud Belgradi ülikooli, kus õppis metsandust. Olles Serbia Sotsialistliku Partei liige, töötas ta Serbia noorsootöö- ja spordiministrina 11. veebruarist kuni 31. juulini 1991.
Ta on töötanud riiklikus metsandusettevõttes Srbijašume, kus temast sai hiljem tegevdirektor. Kuna ta oli parteilane, on ta töötanud paljude valdkondade riiklike institutsioonide presidendi ja juhtkomitee liikmena.
2001. aasta novembris, aasta pärast Slobodan Miloševići kukutamist, arreteeriti ta kuriteos süütamise eest kahtlustatuna, mis kahjustas Kladovos asuvat noortelaagrit 6,5 miljoni dinaari eest. Hiljem mõisteti ta õigeks asjade aegumise tõttu.
Ta oli Belgradi keskkonnakaitse sekretariaadi juhataja aastatel 2008–2017.
29. juunil 2017 nimetati ta Serbia keskkonnaministriks (Ana Brnabići valitsuses). Sellel ametikohal oli ta kuni 28. oktoobrini 2020.
Ta teatas 2017. aasta augustis, et Serbia, kes jääb keskkonnakaitses oluliselt maha teistest Euroopa riikidest, vajab keskkonnavaldkonna korrastamiseks 15 miljardit eurot investeeringuid. Samuti on ta öelnud, et tema ministeerium keskendub projektidele (seega ELi fondidest ja välisinvesteeringutest rohkem raha teenimisele), prügilate paremale haldamisele ning kahjulike gaaside ja ekskrementide kontrollile. 2017. aasta augusti lõpus teatas Trivan, et esiteks on vaja investeerida umbes 5 miljardit eurot reoveepuhastitesse. Samuti on ta kritiseerinud veeressursside müüki välismaistele ettevõtetele viimase kümnendi jooksul, öeldes, et selliste meetmete pikaajalisi arusaamatuid tagajärgi on meil veel näha.
Clannad

Clannad on iiri folkroki ansambel, mis loodi 1970. aastal Iirimaal Donegalis.
Kuninglik Adelaide'i haigla

Kuninglik Adelaide'i haigla on modernistlik haiglakompleks, mida ehitatakse Austraalia lõunaosas paiknevas Adelaide'i linnas, mis saab olema kõige suurem haigla kompleks terve Austraalia peale. 
Adelaide'i haigla rajati 1840. aastal ning oli juba siis haiglasüsteemina väga kvaliteetse abi ja tehnoloogiaga. 1840 aastal ehitatud haiglat laiendati korduvalt, kuid kui haigla krunt sai täis ehitatud, otsustati haigla tarvis rajada uus haiglakompleks, kus oleks uued palatid, kõrgtehnoloogilised masinad ning võimalus rohelisele infrastukruurile.
Kuninglik Adelaide’i haigla on senini kõige suurema infrastruktuuriga projekt. Peahoonel on 11 korrust ning selle pindala on 27 000 ruutmeetrit. Iga palat disainitakse nii, et need saaksid võimalikult palju looduslikku valgust ning ligipääs looduslikele rõdudele ja aedadele. Ligipääs sellistele võimalustele aitab kiirendada taastumist ning tunda emotsionaalselt paremini. Samuti on suunatud ehitusdisain sellele, et haigla stiil ja võimalused oleksid võimalikult patsientidele suunatud ning mugavad.
Inimeste eest hoolt kandmine ongi selles haiglas kõrgema kvaliteediga. Haigla osakond suudab iga aasta hoolt kanda 24 000 patsiendi eest. Haiglas on 800 voodit, 40 operatsiooni tuba, intelligentne infotehnoloogiasüsteem ning automaatselt juhitavate sõidukite park ning 700 üksikpalatit mis on patsiendi suunitlusega, privaatsed ning kõikide mugavustega, vältimaks liigset kokkupuudet teiste haigetega. Haiglasse plaanitakse rajada ka restoran, kohvikud, pank, postkontor, jõusaal ja rohelised siseaiad, mis aitavad patsientidel kiiremini taastuda.
Astrid (belglaste kuninganna)

Astrid (17. november 1905 Stockholm – 29. august 1935 Küssnacht, Šveits) oli Belgia kuninganna (Léopold III abikaasa) 23. veebruarist 1934 kuni surmani.
Palgikelk

Palgikelk (murdes ka "palgikölk", Hiiumaal "palgilits") oli varem väike päraregi, millele reega palgiveol toetusid palkide ladvaotsad. 
Palgikelk seoti ristamisi köitega ree taha ning ta võimaldas palgiotste hoidmisega paigutada reele suuremat koormat. Eestis võeti selline kelk kasutusele 19. sajandi lõpul, kui metsaveod suurenesid, varem lohises palgi ots ree järel maas. Palgikelk oli 1 kuni 3 paari kodaratega ning sarnanes kujult vastava paikkonna regedega. Reele ja tihti ka palgikelgule kinnitati palkide aluseks püstpulga ümber pöörduv palgipakk. Tühjalt sõites tõsteti palgikelk ree peale.
Vastlapäeval kasutati liulaskmiseks regede kõrval sageli ka palgikelke.
Mohõliv-Podilskõi

Mohõliv-Podilskõi (ukraina Могилів-Подільський, vene Могилёв-Подольский) on linn Ukrainas Vinnõtsja oblastis, Mohõliv-Podilskõi rajooni halduskeskus (ei kuulu ise rajooni koosseisu). Mohõliv-Podilskõi asub Dnestri vasakul kaldal, Moldova piiri ääres, Vinnõtsjast umbes 100 km lõunaedelas.
Asula on rajatud 1595. aastal, linnaõigused sai 1796. aastal.
Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Mohõliv-Podilskõi elanikest ukrainlasi 92,27%, venelasi 5,32%, juute 1,07%, moldaavlasi 0,57%, valgevenelasi 0,22%, armeenlasi 0,09%, poolakaid 0,07%, asereid 0,06% ja tatarlasi 0,05%.
Znamjanka

Znamjanka (ukraina Знам'янка) on oblastilise alluvusega linn Ukrainas Kirovohradi oblastis, Znamjanka linnavalla keskus. Linn asub 38 km oblasti keskusest Kropõvnõtskõist kirdes.
Asula tekkis 1869. aastal ehitama hakatud Odessa-Harkivi vahelise raudtee äärde. See hakkas kiiresti arenema rongiliikluse avamise järel 1873. aastal. 1930. aastal sai Znamjanka aleviks ja 1938. aastal linnaks. 2020. aastani oli see Znamjanka rajooni keskus.
1989. aastal oli linna elanike arv 33 828.
Manzanares (Hispaania jõgi)

Manzanares on Hispaania keskosas kulgev jõgi. 
Manzanares saab alguse Sierra de Guadarrama mäestikust, läbib pealinna Madridi ja suubub Jarama jõkke, mis on omakorda Taguse lisajõgi.
Jõe pikkus on 92 km, valgla pindala 1242 km². 
Jõeäärsed asulad on Getafe ja Madrid. Madridis ületab jõge barokkstiilis Toledo sild.
Hmilnõk

Hmilnõk (ukraina Хмільник, vene Хмельник) on linn Ukrainas Vinnõtsja oblastis, Hmilnõki rajooni halduskeskus (ei kuulu ise rajooni koosseisu). Hmilnõk asub Lõuna-Bugi jõe ääres, Vinnõtsjast umbes 53 km loodes.
Hmilnõk on balneoloogiline kuurort, seal asuvad radooni sisaldavad mineraalveeallikad.
Hmilnõki on esmamainitud 1362. aastal, Magdeburgi linnaõigused sai 1448. aastal. Aastatel 1672–1699 oli Hmilnõk Osmanite riigi võimu all, seejärel läks tagasi Poolale. Teise Poola jagamise tagajärjel läks linn 1793. aastal Venemaa Keisririigi koosseisu.
Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Hmilnõki elanikest ukrainlasi 95,31%, venelasi 2,94%, poolakaid 1,00%, valgevenelasi 0,21%, juute 0,18%, moldaavlasi 0,07% ja armeenlasi 0,06%.
Illintsi

Illintsi (ukraina Іллінці) on linn Ukrainas Vinnõtsja oblastis, Illintsi rajooni keskus. Illintsi asub Vinnõtsjast umbes 55 km kagus Sobi jõe ääres.
Asulat on esmamainitud 1545. aastal. 1757. aastal sai linnaks Magdeburgi õiguse alusel. Alevi staatuse sai Illintsi 1925. aastal ja linnaks 1986. aastal.
Linna lähedal asub umbes 400 miljoni aasta vanune Illintsi meteoriidikraater.
Lähim raudteejaam on Lõpovetsis 16 km kaugusel.
Tultšõn

Tultšõn (ukraina Тульчин) on linn Ukrainas Vinnõtsja oblastis, Tultšõni rajooni halduskeskus. Tultšõn asub Vinnõtsjast umbes 68 km lõunakagus.
Tultšõnit on esmamainitud 1607. aastal.
Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Tultšõni elanikest ukrainlasi 92,79%, venelasi 5,06%, juute 0,85%, moldaavlasi 0,25%, armeenlasi 0,19%, valgevenelasi 0,19%, valgevenelased 0,17%, poolakaid 0,15%, mustlasi 0,15% ja asereid 0,08%.
Davith Tonojan

Davith Tonojan (armeenia keeles Դավիթ Էդգարի Տոնոյան; sündinud 27. detsembril 1967 Ust-Kamenogorskis) on Armeenia poliitik. Ta oli 10. maist 2018 kuni 20. novembrini 2020 Armeenia kaitseminister.
Ta on sündinud 1967. aastal Ust-Kamenogorskis (praegu Öskemen, Ida-Kasahstani oblasti keskus). Aastal 1984 asus ta õppima Jerevani Riikliku Ülikooli, mille lõpetas aastal 1991 geoloogina. Aastatel 1986–1988 teenis ta Nõukogude armees Taga-Kaukaasia sõjaväeringkonnas. Aastal 1997 lõpetas ta Venemaa Föderatsiooni Kaitseministeeriumi juures asuva Sõjalis-Diplomaatilise Akadeemia.
Ta teenis sõjaväes (Nõukogude armees) aastatel 1986–1988. 1992. aastal asus ta tööle Armeenia siseministeeriumis, kuni 1994. aastani oli ta organiseeritud kuritegevuse vastase võitluse peadirektoraadi töötaja. Alates 1994. aastast – Armeenia Vabariigi kaitseministeeriumi sõjaväepolitseiosakonna juhataja. 1997. aastal liitus ta kaitseministeeriumi relvajõudude direktoraadiga. Auastmelt reservpolkovnik (2000). Aastatel 1998–2004 oli ta erinevatel ametikohtadel NATO operatsioonide juhtimisel. Aastatel 2004–2007 oli ta Armeenia relvajõudude esindaja NATO-s. Aastail 2007–2008 – kaitseministeeriumi rahvusvahelise sõjalise koostöö ja kaitseprogrammide osakonna juhataja. Aastatel 2008–2010 – kaitseministeeriumi kaitsepoliitika osakonna juhataja.
2. oktoobril 2010 sai ta kaitseministri esimeseks asetäitjaks. 6. veebruarist 2017 kuni 10. maini 2018 oli ta Armeenia eriolukordade minister. 10. maist 2018 kuni 20. novembrini 2020 oli ta Armeenia kaitseminister. Ta on käinud korduvalt Mägi-Karabahhi Vabariigis.
Isiklikku.
Ta on abielus ja tal on kaks last. Tal on meistersportlase järk judos. Ta valdab vene, inglise ja prantsuse keelt. Usutunnistuse poolest on ta Armeenia Apostliku Kiriku liige.
Nõelakoda

Nõelakoda (Hiiumaal ka "nöölakoda" või "nöölago") oli tupp õmblusnõelte kaasaskandmiseks vööl. 
Seda kanti rahvarõivaste juurde kuuluval vaskvööl rippuva nahkrihmakese otsas, mis oli enamasti palmitsetud. Nõelakoda oli 7–15 cm pikkune ning ümara või lapiku kujuga punasest kalevist padjake, tema ülaosa oli kaetud üles-alla liigutatava vaskkapsliga. Leina või paastu ajal oli nõelakoja padjake sinist värvi.
Nõelakoda tundsid paljud Euroopa, Aasia ja Ameerika põhjaosas elavad rahvad. Eestis kasutati seda viimati 19. sajandi keskpaiku Saare- ja Hiiumaal.
Luis Alberto Lacalle

Luis Alberto Lacalle (sündinud 13. juulil 1941 Montevideos) on Uruguay jurist ja poliitik, ta on Rahvuspartei liige. Ta oli 1. märtsist 1990 kuni 1. märtsini 1995 Uruguay president.
Ta astus 17-aastaselt Rahvuspartei liikmeks. 1961. aastast oli ta ajalehte Clarín ajakirjanik. 1964. aastal lõpetas ta Montevideos ülikooli Universidad de la República ühiskonnateaduste ja õigusteaduse alal.
Pärast 27. juuni 1973. aasta riigipööret arreteeriti ta mõneks nädalaks. Ta osales ka salajases sõjaväehunta vastases liikumises ja teda üritati mõrvata 1978. aastal talle saadetud mürgitatud veinipudeli abil.
Kui demokraatia 1984. aastal taastati, valiti ta senatisse (Uruguay parlamendi ülemkotta), kus ta valiti senati asepresidendiks. 
1989. aastal kandideeris ta oma fraktsiooni Herrerism kaudu presidendiks koos asepresidendi kandidaadi Gonzalo Aguirre'iga. Nad võitsidki valimised ja 1. märtsist 1990 kuni 1. märtsini 1995 oli ta Uruguay president.
Ametiaeg.
Ametisse astudes saatis Lacalle parlamendile maksureformi seaduse eelnõu, mis võeti viivitamatult vastu Colorado partei toel. Käibemaks tõsteti 21%-lt 22%-le, suurendati tulumaksu ja loodi veel mõned maksud. Oma valitsusajal julgustas ta vabaturuprogrammi, osales Brady võlakirjade kavas välisvõlakohustuste leevendamiseks ning oli Mercosuri kaasasutaja koos Paraguay, Brasiilia ja Argentina presidentidega, mis jõustus koos 2007. aasta detsembris. Asuncióni leping 1991. aastal.
1992. aastal sai tema majandusreformide toetamine tugeva löögi, kui tema üks olulisemaid algatusi, Uruguay riigiettevõtete erastamise kava lükati rahvahääletusel tagasi.
1994. aasta riiklikel valimistel valis ta herrerismi fraktsiooni presidendikandidaadiks oma siseministri Juan Andrés Ramíreze. Rahvuspartei kaotas kitsalt Colorado partei valimised.
Mitmete tema valitsuses osalenud silmapaistvate poliitikute hulgas on Héctor Gros Espiell, Sergio Abreu, Juan Andrés Ramírez, Carlos Cat ja Ignacio de Posadas.
1999. aastal võitis ta oma partei valimistel Juan Andrés Ramírezt (kes oli lõhenenud herrerismist) ja teisi kandidaate ning kandideeris taas presidendiks. Tema valitsuses kahjustasid aga rida süüdistusi korruptsioonis tema valitsuses. Viimane löök oli Ramíreze lahkumine aktiivsest poliitikast pärast esmatasandi kaotamist ja ta tuli üldvalimistel 22,3% häältega kolmandale kohale.
Lacalle kandideeris 2004. aasta valimistel taas presidendiks, kuid teiste parteide juhid olid kogunenud ühe vastaskandidaadi Jorge Larrañaga ümber, kes alistas ta esmastel aladel 2:1. 2009. aastal kandideeris ta uuesti presidendiks, lüües seekord juunis valimiste esimeses voorus Jorge Larrañagat. Esimeses voorus valimisi võites sai temast partei juhatuse esimees. Ta kaotas novembris alanud eelvalimistel José Mujicale presidendivalimised.
Lacalle on Madridi klubi liige. Ta on ka Jeruusalemma tippkohtumise avalike suhete komisjoni juhatuse liige.
Isiklikku.
Ta on abielus María Julia Pou Brito del Pinoga (sündinud 1946), neil on kolm last. Poeg Luis Alberto Lacalle Pou on praegune Uruguay president. Tema emapoolne vanaisa Luis Alberto de Herrera oli Uruguay poliitik.
Pildiretk

Pildiretk ehk fotoretk või fotojaht on jalutuskäik, väljasõit või ekspeditsioon, mille raames sihipäraselt pildistatakse eelnevalt kokkulepitud nähtusi, objekte või piirkonda. Pildiretk võib toimuda spontaanselt või kokkulepitult mõne muu ürituse või tegevuse osana või siis olla spetsiaalselt korraldatud ning juhendatud, et fotograafia vahendite abil midagi dokumenteerida, arendada oma pildistamisoskust või saada kollegiaalset tagasisidet teistelt piltnikelt jmt.
Pildiretki korraldavad õppe- ja teadusasutused, mäluasutused oma pildikogude täiendamiseks, fotoklubid, loodusklubid jt ühendused, aga ka tuntud fotograafid, et jagada oma erialast kogemust, sealjuures võib pildiretk olla õppetöö osa kunstiõppeasutuses. Pildiretki korraldatakse ka reisidena, aga ka massiüritusena, kus on inimesed kutsutud üles minema iseseisvalt või kaaslastega midagi pildistama, viimaste puhul on retkel sageli fotograafia eesmärgid ühendatud tervisepordi, teatud turismipiirkondade, matkaradade või vaba aja veetmise viiside populariseerimise jmt eesmärkidega.
Pildiretk võib seisneda ka refotograafias, kus pildistatakse üle objekte või maastikke ajaloolistelt fotodelt. Eestis on selliseid pildiretki korraldanud Ajapaik.
Eesti esimene filmitegija ja fotodokumentalist Johannes Pääsuke käis pildistamisretkedel Eesti Rahva Muuseumi jaoks juba 20. sajandi alguses.
Vikipeedia pildiretked.
Vikipeedia pildiretkede käigus tehakse pilte, et täiendada entsüklopeedias kasutatavate illustratsioonide valikut. Fotod laaditakse üles Wikimedia pildipanka Wikimedia Commons ning avaldatakse seal vabakasutuslitsentsiga kõigile kasutamiseks.
1995. aasta Balti tsooniturniir males

1995. aasta Balti tsooniturniir males (inglise keeles "Baltic Zonal Tournament 1995") oli 1995. aastal Riias peetud Balti tsooniturniir, FIDE MM-võistluste kvalifikatsioonivõistlus males. 
Märtsis 1995. aastal Riias toimunud 14 osavõtjaga Balti tsooniturniirist võttis osa kolme riigi (Eesti, Läti, Leedu) maleparemik. 
Tsooniturniiri lõpptulemused.
1. Lembit Oll 10 punkti, 2.–3. Jaan Ehlvest ja Šarūnas Šulskis 9 p, 4. Daniels Fridmans 7,5 p, 5.–7. Edvīns Ķeņģis, Igors Rausis ja Kęstutis Kaunas 7 p, 8. Kaido Külaots 6,5 p, 9. Normunds Miezis 5,5 p, 10.–11. Andrejs Sokolovs ja Olav Sepp 5 p. Suurmeister Mihhail Rõtšagov jagas 4,5 punktiga 12. kohta.
Balti tsooniturniirilt edasipääsejad.
Detsembris 1997 Groningenis alanud 100 osavõtjaga FIDE maailmameistrivõistlustele kvalifitseerus Balti tsooniturniiri esikolmik – suurmeistrid Lembit Oll (Eesti), Jaan Ehlvest (Eesti) ja Šarūnas Šulskis (Leedu).
Velõki Mostõ

Velõki Mostõ (ukraina Великі Мости, poola Mosty Wielkie) on linn Ukrainas Lvivi oblastis Tšervonohradi rajoonis. Velõki Mostõ asub Sokalist umbes 28 km lõunaedelas ja Lvivist ligikaudu 46 km põhjas.
Asulat on esmamainitud 1472. aastal. Magdeburgi linnaõigused sai Velõki Mostõ 1549. aastal.
Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Velõki Mostõ elanikest ukrainlasi 97,59%, venelasi 1,27%, poolakaid 0,81% ja valgevenelasi 0,20%.
Eesti Superkarikas 2012

Eesti Superkarikas 2012 oli 17. Eesti Superkarikafinaal, kus mängisid möödunud hooaja Meistriliiga ja Eesti karika võitjad. Mäng peeti Tallinnas Sportland Arenal, ning mängisid Meistriliiga 2011 võitja Tallinna FC Flora ja Eesti karikas 2011 finalist Narva JK Trans.
Mängu eel.
FC Flora tegi mullu kodusel rindel puhta töö, alistades hooaja alguses Superkarika mängus FC Levadia, seejärel karikafinaalis Narva Transi ning novembris krooniti rohesärgid ka Eesti meistriks. Millises hoos on Flora uue hooaja künnisel, näeb juba teisipäeval.
Narva Trans lõpetas mullu Meistriliiga 3. kohaga, kuid karikasarjas jõuti finaali ning seeläbi teeniti ka õigus mängida Superkarikale. Piirilinna klubiga on liitunud mitmed uued pallurid, kelle tasemest saab aimu juba teisipäeval.
Mäng.
Kokkuvõte.
Mullu ka karfikafinaalis Transi võitnud Flora asus mängu juhtima 11. minutil, kui Karl Mööl sai kiirrünnakul söödu karistusala kaare juurde ja lõi palli vasaku jalaga alla nurka. 20 minutit hiljem tegi Siim Luts Markus Jürgensoni söödust seisuks 2:0 ja kesiselt tegutsenud narvalased olid sisuliselt murtud. 
Ehkki Transil tekkis teisel poolajal mitu võimalust, siis Aleksei Belovi 74. ja Markus Jürgensoni 91. minuti tabamused kinnitasid narvalaste kirstu kaane kindlalt. Nii Belovi kui Mööli jaoks olid need esimesed väravad Flora esindusmeeskonna eest.
Tšelesta

Tšelesta (itaalia keeles "celesta") on harmooniumikujuline klahvistiku ja haamermehhanismiga muusikariist. Kellukesetaolise heli tekitab vildiga kaetud haamri löök vastu metallplaati. 
Ulatus c1 – c5.
Kastanjetid

Kastanjetid on löökpill, mis koosneb puidust või muust materjalist plaadikestest, mida sõrmedega üksteise vastu klõpsutatakse. Levinuimas variandis on plaadikesed seestpoolt õõnsad ja ühest servast seotud nööri või kummipaelaga. Kastanjette kasutatakse mitmetes muusikatraditsioonides tantsimisel rütmi rõhutamiseks. Orkestrimuusika jaoks on arendatud välja ka variant, kus plaadikesed on kinnitatud pulgakujulise käepideme külge.
Hans Christian Anderseni muinasjuttude loend

Hans Christian Anderseni muinasjuttude loend loetleb Hans Christian Anderseni kirjutatud kunstmuinasjutte.