Geenius

Geenius on erakordsete vaimsete või erakordsete loominguliste võimetega inimene, keda iseloomustab tavaliselt seos uute saavutustega inimkonna teadmiste mingis valdkonnas. Kuigi on erandeid, siis enamasti on iga geenius seotud suurte saavutustega ühes valdkonnas. Pole olemas kindlat geeniuse definitsiooni ja nähtust on arutatud pikalt, kuid psühholoogid koondavad mõiste alla definitsiooni, mis hõlmab loovust ja väljapaistvat saavutust. 
Etümoloogia.
Vanas Roomas oli "genius" (mitmuses "genii") kaitsevaim või mõjutav jumalus isikule, perele "(gens)" või kohale ("genius loci"). Nimisõna on seotud ladinakeelse verbiga "genui, genitus", "tuua olemisse, luua, toota". Erakordsete indiviidide saavutused, mis andsid teada eriliselt võimsa geeniuse kohalolust, andsid Augustuse ajaks sõnale teiseks tähenduseks "inspiratsioon, talent". Termin "genius" omandas modernse tähenduse 19. sajandil ja see on kahe ladinakeelse termini sulam: "genius" (vt eespoolt) ja "ingenium", mis viitab meie sünnipärastele kalduvustele, võimetele ja kaasasündinud olemusele. Ühendades jumalikkuse ja andekuse kontsepti, "Encyclopédie" artikkel geeniuse ("génie") kohta kirjeldab geeniust isikuna: "tema, kelle hing on laiem ja omab kõigi ülejäänute tundeid; keda huvitab kõik, mis on looduses; kes iialgi ei võta vastu ideed ilma, et see ärataks edasist huvi; kõik huvitab teda ja miski pole tema jaoks kadunud."
Ajalooline areng.
Galton.
Intelligentsuse määratlemist alustasid Francis Galton (1822–1911) ja James McKeen Cattell. Nemad toetasid reageerimise aja ja sensoorse teravuse analüüsi kui "neurofüsioloogilise efektiivsuse" mõõtühikut ja sensoorse teravuse analüüsi kui intelligentsuse mõõtühikut.
Galton on psühhomeetria rajaja. Ta uuris oma sugulase Charles Darwini töid bioloogilise evolutsiooni kohta. Eeldades, et väljapaistvus on päritav, tegi Galton uurimuse Suurbritannia väljapaistvate inimeste perekondadest, avaldades selle 1869 pealkirja "Hereditary Genius" ("Päritav geniaalsus") all. Galtoni ideed pärinesid kahelt 19. sajandi statistikateadlaselt: Carl Friedrich Gauss ja Adolphe Quetelet. Gauss avastas normaaljaotuse (kellakujuline kurv): kui on ette antud suur hulk mõõtmisi sama muutuja puhul samadel tingimustel, siis nad varieeruvad juhuslikult alates kõige sagedasemast väärtusest, "keskmisest," kuni kahe kõige vähem esineva väärtuseni, maksimaalse erinevusega väikseim ja suurim. Quetelet avastas, et kellakujuline kurv rakendus sotsiaalsele statistikale, mida Prantsuse valitsus kogus suurel hulgal kohust ja sõjaväge läbivate inimeste kohta. Quetelet esialgne töö kriminoloogias viis ta järelduseni "mida suuremat arvu indiviide jälgiti, seda enam eripärad olematuks muutusid..." See ideaalne vorm, kus eripärad olid kustutatud, sai nimeks "keskmine inimene".
Galton keskmise inimese definitsioon "täielikult normaalne skeem" oli inspireeritud Quetelet'st; see tähendab, kui keegi kombineerib iga mõõdetava isikuomaduse normaaljaotused, siis ta, teoorias, märkab sündroomi "keskmine inimene", kes on piiratud persoonidest, kes on erinevad. Vastupidi Quetelet'le, Galtoni keskmine inimene polnud statistiline, vaid ainult teoreetiline. Puudus meede "mõõdetav tavaline keskmine", oli ainult suur hulk väga spetsiifilisi keskmisi. Avastamaks üldist keskmist, uuris Galton hariduse statistikat ja leidis normaaljaotusi igasugustes testitulemustes; näiteks Sandhursti sisseastumiseksamite skoorides.
Galtoni "Hereditary Genius'es" kirjeldatud meetod oli lugeda ja hinnata väljapaistvate inimeste väljapaistvaid sugulasi. Ta leidis, et väljapaistvate sugulaste arv oli suurem väljapaistva isiku lähedaste sugulaste hulgas. Seda tööd peetakse esimeseks historiomeetria näiteks, analüütiliseks uurimuseks inimajaloo progressist. Uurimus on vastuoluline ja seda on mitmetel põhjustel kritiseeritud. Galton eemaldus Gaussist otsustavalt. Normaaljaotus polnud juhuslik, järeldas ta. Vahed keskmise ja ülemise otsa vahel tulenesid mittejuhuslikul faktoril, "loomulikul võimekusel," mida ta defineeris kui "intellekti ja eelsoodumuse need omadused, mis julgustavad ja annavad inimestele võimed sooritamaks tegusid, mis viivad hea maineni ... loomus, mis iseenesest, juhitud päritud stiimulite poolt, hakkab tallama rada, mis viib väljapaistvusele." Niisiis, näiline juhuslikkus skoorides oli tingitud selle loomuliku võime juhuslikust esinemisest elanikkonnas tervikuna.
Kriitika ütleb, et Galtoni uuring ei võta arvesse sotsiaalse staatuse ja sellest tuleneva ressurssidele ligipääsu mõju, tähendades seda, et päritud "väljapaistvus" või "geniaalsus" võib olla saavutatud sel moel, et rikkad perekonnad saavad järeltulijais võimeid enam välja tuua. Galton pani aluse eugeenikale.
Psühholoogia.
Geniaalsus väljendub mitmetes vormides (nt matemaatikas, kirjanduses, muusikas). Geniaalsetel isikutel on tugev oma eriala tunnetus ja nad pühenduvad oma erialale võimsa energiaga. Carl Rogers, humanisliku psühholoogia rajaja, avab intuitsioonide usaldamist, kirjutades: "El Greco, näiteks, pidi teadma, kui ta vaatas oma varasemaid töid, et "hea kunstnik ei maali niimoodi". Kuid ta siiski usaldas oma kogemise viisi, oma vaadet, niivõrd, et ta suutis jätkuvalt oma unikaalset vaadet väljendada, justkui ta oleks öelnud, "Head kunstnikud ei maali nii, kuid mina maalin nii." Või, kui liikudes teisele valdkonnale, Ernest Hemingway oli kindlasti teadlik, et "head kirjanikud ei kirjuta nii". Kuid õnneks jäi ta endaks, mitte ei kohandunud kellegi teise kontseptsiooniga heast kirjanikust."
Mitmed inimesed, keda tavaliselt liigitatakse geeniusteks, olid vaimuhaiguse diagnoosiga, näiteks Vincent van Gogh, Virginia Woolf, Jonathan Swift, John Forbes Nash noorem ja Ernest Hemingway.
On olemas seos geniaalsuse ja vaimuhaiguse vahel (skisofreenia ja bipolaarne häire).
IQ ja geniaalsus.
Galton oli pioneer väljapaistvate inimsaavutuste ja vaimsete võimete testide alal. Oma raamatus "Hereditary Genius", mille ta kirjutas enne IQ-testide väljatöötamist, oletas ta, et pärilikud mõjud väljapaistvuse arenemiseks on tugevad ja et väljapaistvus on tavalises populatsioonis harvaesinev. Lewis Terman valis klassifikatsiooni märgise "lähedane geniaalsusele või geniaalne" kõrgeimaks klassifikatsiooniks oma 1916. aasta Stanfordi-Binet' testi versioonile. 1926. aastal alustas Terman California koolilastega, kes esitati oma õpetajate poolt IQ-testimisele, tehtud pikaajalise uuringu avaldamist. Teos kandis pealkirja "Genetic Studies of Genius" ("Geniaalsuse geneetilised uuringud"). Uuringu tegemist jätkas ta kogu ülejäänud elu. Catherine M. Cox, Termani kolleeg, kirjutas raamatu "The Early Mental Traits of 300 Geniuses", mis avaldati teise köitena raamatusarjas "The Genetic Studies of Genius", milles Cox analüüsib ajalooliste geeniuste biograafilist teavet.
Kuigi tema pandud ajalooliste isikute, kes kunagi ei teinud IQ-teste, lapsepõlve IQ skoore on kritiseeritud metoodilistel alustel, Coxi uuring andis põhjalikke teadmisi, mis peale IQ aitas kaasa geeniuseks saamisele. Aastaks 1937, pärast teist Stanfordi-Binet' testi parandust, ei kasutanud Terman enam terminit "geenius" kui IQ klassifikatsiooni, samuti mitte teised IQ-testid. Aastal 1939 David Wechsler kommenteeris: "Me oleme pigem kõhklevad, nimetamaks isikut geeniuseks vaid intelligentsustesti põhjal."
Termani pikaajaline uuring Californias andis lõpuks ajaloolisi tõendeid, kuidas geniaalsus on seotud IQ skooridega. Paljud California õpilased suunati uuringusse õpetajate poolt. Kaks õpilast, keda testiti, kuid kes said liiga väikese tulemuse, mille tõttu praagiti nad uuringust välja, olid hilisemad Nobeli auhinna võitjad füüsikas, William Shockley ja Luis Walter Alvarez. Termani uuringu ajalooliste leidude alusel ja biograafiliste näidete nagu Richard Feynman, kelle IQ oli 125 ja kes pälvis Nobeli auhinna füüsikas ning sai laialt tuntuks kui geenius, praegune psühholoogide ja teiste teadlaste vaade geniaalsusele on, et mingi vähim IQ tase (ligikaudu 125) on geeniusele vajalik, kuid mitte ainult, see peab olema kombineeritud isikuomadustega nagu tahe ja püsivus, pluss vajalikud võimalused talendi arendamiseks.
Filosoofia.
Mitmed filosoofid on oma filosoofiliste teooriate kontekstis pakkunud termineid, mis on geniaalsus ja mida see endas kannab.
David Hume'i filosoofias: see, kuidas ühiskond tajub geeniust, sarnaneb sellega, kuidas ühiskond tajub ignorante. Hume ütleb, et geeniuse omadustega isikut nähakse tihti kui ühiskonnast lahtiühendatut, isikuna, kes töötab muust maailmast eemaldunult. "Teisest küljest, pelk ignorant on põlatud; samuti ei ole midagi peetud neetud geeniuse kindlamaks märgiks ajastul ja rahvuses, kus teadused arenevad, kui olla täiesti vaba ülla meelelahutuse maigust. Kõige täiuslikum karakter arvatakse jäävat nende kahe ekstreemsuse vahele; säilitades võrdse võime ja isu raamatute, seltskonna ja äritegevuse vastu; säilitades vestluses seda arukust ja delikaatsust, mis sisaldub viisakates kirjades; ja omades äris seda ausust ja täpsust, mis on lihtsa filosoofia loomulik tulemus."
Immanuel Kanti filosoofias: geniaalsus on võime iseseisvalt jõuda ja aru saada kontseptidest, mida tavaliselt peaks õpetama teine inimene. Kanti jaoks, originaalsus on geeniuse ilmtingimatu omadus. Geniaalsus on mittematkitud ideede produtseerimine. Kanti geeniusele vajalike omaduste arutlus sisaldub teoses "Critique of Judgement" ("Otsustusvõime kriitika") ja võeti hästi vastu romantismiajastul 19. sajandi alguses. Lisaks, suur osa Schopenhaueri geniaalsuse teooriast, eelkõige seoses talendi ja piirangutest vabastusega, on otseselt tuletatud Kanti "Otsustusvõime kriitikast" ("Critique of Judgment").
Arthur Schopenhaueri filosoofias: geenius on keegi, kelle intellekt domineerib tahte üle palju enam kui keskmisel inimesel. Schopenhaueri esteetikas, see intellekti ülekaal lubab geeniusel luua kunsti- ja akadeemilisi töid, mis on puhtad objektid, omakasupüüdmatud kaemused, need on esteetilise kogemuse peamised kriteeriumid Schopenhaueril. Nende kaugus ilmalikest muredest tähendab, et Schopenhaueri geeniused demonstreerivad tihti vähest kohanemist maistes muredes; Schopenhaueri sõnadega, nad kukuvad tähti silmitsedes mudasse. See on vihje Platoni dialoogile "Theætetus", milles Sokrates jutustab esimesele filosoofile Thalesele oma sellisest sündmusest. 
Bertrand Russelli filosoofias: geniaalsus kaasneb, kui indiviid omab unikaalseid omadusi ja andeid, mis teevad geeniuse ühiskonnale, kus ta tegutseb, eriti väärtuslikuks. Russelli filosoofia väidab lisaks, et geeniuse lapsepõlves on võimalik geniaalsus hävitada ebasõbraliku ümbruskonna olemasolul. Russell ei tunnustanud seega uskumust, mis tema meelest valitses tema eluajal, et "geniaalsus avaldub nagunii".