Ferenc Glatz

Ferenc Glatz (sündinud 2. aprillil 1941 Budapestis) on Ungari ajaloolane ja poliitik. Ta oli 10. maist 1989 kuni 23. maini 1990 Ungari haridusminister (Miklós Némethi teises valitsuses). Aastatel 1996–2002 oli ta Ungari Teaduste Akadeemia president.
Ta lõpetas aastal 1964 Loránd Eötvösi ülikooli humanitaarteaduskonna.
Aastast 1967 töötas ta Ungari Teaduste Akadeemia Ajaloo Instituudis teadurina, aastal 1976 määrati ta osakonnajuhatajaks ja aastal 1988 instituudi direktoriks. Ta on olnud aastast 1976 Loránd Eötvösi ülikooli õppejõud, ta ajaloolise museoloogia osakonna asutaja (1979) ja ülikooli professor (1990). Aastast 1979 on ta ajaloo- ja poliitilise perioodika História asutaja ja peatoimetaja. Pärast mitmeid välisreise (Saksamaa Liitvabariigis, Inglismaal, Prantsusmaal ja Nõukogude Liidus) määrati ta Rahvusvahelise Ajalooteaduste Komitee (ICHS) Uusaja Metodoloogia ja Allikakriitika Komitee peasekretäriks (1985), temast sai ajalooteaduste komitee peasekretär (1990–1995) ning ta oli kutsutud esinejaks mitmel ajaloolaste maailmakongressil. Ta on mitme ajaloo- ja ajalooteooriaalase raamatu ning sadade teaduslike uurimuste ja esseekogumike autor ungari ja erinevates võõrkeeltes.
10. maist 1989 kuni 23. maini 1990 Ungari haridusminister (Miklós Némethi teises valitsuses). Tema nimega on seotud mitu meedet, mis aitasid kaasa nõukogude tüüpi kultuuripoliitilise süsteemi lammutamisele (tsensuuri kaotamine ja vene keele kohustuslik õpetamine võõrkeelena, võõrkeeleõppe programmi käivitamine, koolide asutamise riikliku monopoli tühistamine, riigi ja kiriku suhete ümberkorraldamine, alternatiivse kultuuri rahastamise raamistiku loomine jne). Pärast ministriameti lõppu sai tast taas Ajaloo Instituudi direktor.
Ta valiti aastal 1993 Ungari Teaduste Akadeemia liikmeks ja ta oli aastatel 1996–2002 Ungari Teaduste Akadeemia president. Akadeemia sotsiaalse rolli ümberkujundamist peetakse üheks tema suurimaks saavutuseks. Ta pidas Akadeemiat omamoodi rahva mõttekojaks, mis peab pöörama erilist tähelepanu uutele võimalustele, eelistele ja ebastabiilsusele, millega rahvas peab toime tulema poliitilise süsteemi muutuse ja Ungari Euroopa Liiduga ühinemise tagajärjel. Ta algatas ja on juhtinud riiklikku strateegilist uurimisprogrammi, mille tulemuste hulka kuuluvad muuhulgas põllumajandusprogrammi väljatöötamine, veemajanduse, transpordi, keelepoliitika, infotehnoloogia ja keskkonna strateegiad, poliitilise süsteemi muutuse põhjustatud sotsiaal- ja tervishoiukriisi analüüs ning vähemuste küsimus.
Lisaks teadustegevusele käivitas ta mitmeid avalikke ja kodanikualgatusi. Ta on riikliku maa- ja veemajanduse strateegilise komitee juht (2004), mille eesmärgiks oli Tisza ja Doonau oru ning Homokhátsági (liivaseljaku) piirkonna moderniseerimine ja nende piirkondade sotsiaalsete pingete leevendamine. Tema nimega on seotud ka programmi Párbeszéd a vidékért (Dialoog maapiirkondade heaks) väljatöötamine (2005). Selle projekti peamised eesmärgid on töökohtade loomine maapiirkondades ja võrdsete võimaluste edendamine sotsiaalses ja kultuurilises mõttes.
Aastast 1991 on ta olnud mitmete rahvusvaheliste komiteede liige, mis vastutavad Euroopa Liidu idasuunalise laienemise ettevalmistamise eest. Ta pidas kõnesid ja esitas ettepanekuid mitmetel Euroopa foorumitel inimpoliitika, kultuuri ja migratsiooni valdkonnas. Rahvusvahelise mandaadi saamisel valmistas ta ette Kesk- ja Ida-Euroopa vähemuste koodeksi (1992), mis on avaldatud ka inglise, saksa, slovaki ja rumeenia keeles. Samuti osales ta aastatel 1994–1998 ELiga ühinemise kandidaatriikide seireprotsessis.