Must pässik

Must pässik ("Inonotus obliquus") on seeneliik pässiku perekonnast. Must pässik on taimepatogeen.
Nimi.
Musta pässiku viljatut mügarlikku moodustist nimetatakse ka kasekäsnaks (mitte segi ajada teise puuseeneliigiga, mille liiginimi on kasekäsn). 
Eesti pärimustekstides teatakse teda kui vähirohtu. Musta pässiku rahvakeelsed nimetused on "kasekäbakas", "kasekäsn", "must kõbjas" ja "must torik". Samuti kasekreeps, kõokäsn, XXI sajandi algul ka tšaaga ("chaga"). 
Elukäik.
Musta pässiku basidiospoorid levivad õhu kaudu ja langevad kahjustada saanud elavate lehtpuude tüvedele. Spoorid tungivad vigastatud koore kaudu tüvesse ja neist areneb peremeespuu mahlast toituv mütseel. Kase või mitut muud liiki lehtpuude tüve külge kasvab ebakorrapärase kuju, krobelise ja kergesti puruneva välispinnaga must mügar. Nende steriilsete mügarate all paiknevad musta pässiku õhukesed ja liibuvad viljakehad (pässikukühm ise on steriilne). Mitmete allikate kohaselt loob must pässik viljakeha üksnes ühe korra elus ja toimub see pärast peremeespuu surma. Musta pässiku eosed on suutelised nakatama vaid vigastatud ning nõrgestatud immuunsüsteemiga puid.
Niidid sisenevad puitu ja põhjustavad valgemädanikkku, kuid haigus kulgeb elavas peremeespuus aeglaselt – 10–80 aasta või isegi pikema aja jooksul.
Must pässik kasvab looduses kaua. Pärast 10–15 aastat parasitismi võivad need mügarikud (mida kutsutakse ka tšaagaks) kasvada 0,5 kuni 1,5 meetri suuruseks ja 10–15 cm jämeduseks ning kaaluda kuni 5 kg või rohkem. Must pässik kasvab pärast "lõikust" (teda pole võimalik päriselt puid kahjustamata kasekoorelt noa või kirveta eemaldada) tagasi.
Must pässik parasiteerib lisaks kasele ("Betula" sp) ka lepal ("Alnus" sp), pöögil ("Fagus" sp), harilikul tammel ja teistel lehtpuudel, kes kasvavad Venemaal, Soomes, Põhja-Ameerikas, Ida-Euroopas ja Jaapanis laiuskraadidel 45°N-50°N.
Musta pässiku peremeespuud Euraasias on lamedalehine kask ("Betula platyphylla"), arukask ("Betula pendula"), dauuria kask ("Betula davurica"), Põhja-Ameerikas aga paberikask ("Betula papyrifera") ja kollane kask ("Betula alleghaniensis").
Ta on haruldane seen, ühel musta pässiku kasvualal on tema esinemissageduseks 1:15 000 teise allika kohaselt üks must pässik 20 000 puu kohta. Eestis on ta metsas, parkides ja puisniitudel väga sage. Üldiselt võib öelda, et konservatiivne hinnang chaga esinemisele kasel on 1–5% (Kuz’michev et al. 2001, Brydon-Williams 2019). Kuigi on teatatud ka kõrgematest esinemissagedustest, pole need tavalised, ning näitajaid on raske hinnata, kuna Venemaa ja Euroopa metsade inventuuriandmetesse pole enamasti chagat lisatud (Pilz 2004). Mitmed uuringud on näidanud, et chagat on tõenäolisem leida küpsetes puistutes (Balandaykin et al, 2015, Brydon-Williams 2019).
Sarnased liigid.
Must pässik ja tema lähisugulane jalakapässik ("Inonotus ulmicola" ) sarnanevad nii välisilmelt kui ka ehituselt. Mõlemad moodustavad õhukesed (0,5–1 cm) punakaspruunid viljakehad suvel puukoore alla ja suruvad selle siis tüve küljest lahti.
Jalakapässik erineb mustast pässikust mitme tunnuse poolest: 
Musta pässiku seeneniidistik.
Musta pässiku seeneniidistiku all võidakse mõelda nii seene niidistikku, mis paikneb melaniinirohke musta värvi koore all ja kasvab looduslikult sisenedes peremeespuusse kui ka kultuuris kasvatatud kultuurseeneniidistikku.
Looduslik musta pässiku seeneniidistik loob toitainetevõrgustiku ja aeglaselt (10–80 või rohkem aastat) toitudes põhjustab valgemädanikkku. Must pässik kasvab looduses kaua ja on haruldane seen, 20 000 puu kohta leiab ühe seene poolt "ülevõetava" lehtpuu.
Tänapäeval on hakatud selle haruldase seene asemel teadusuuringutes kasutama tema kultuuris "kasvatatud" seeneniidistikku.
Arvatakse, et metsiku tšaaga seeneniidistiku ja tema inimeste kaasabil kasvatatud seeneniidistiku toimed, siin kirjutatakse peamiselt põletiku-, vähi- ja valuvastastest ning immunomodulaarsetest ja anitoksüdantsetest toimetest, inimorganismis võivad mõneti sarnaneda, kuid on siiski ka erinevusi, nii evivad Mizuno jt (1999) kohaselt sklerootsiumi polüsahhariidid vähivastast toimet, kuid kultuurseeneniidistiku omad mitte.
Mõju puudele.
Kuigi musta pässikut peetakse parasiidiks, on vähe tõendeid selle kohta, et see põhjustab puude märkimisväärset suremust. On oletatud, et must pässik võib põhjustada puude suremuse kasvu, kuid samas on mitmeid uuringuid, mis ei ole leidnud selget seost kaskede suremuse ja chaga esinemise vahel.. Kaskede eluiga on tavaliselt 90–100 aastat, ning on leitud, et must pässik põhjustab elava puu lagunemist 10–80 või enama aasta jooksul. Arvestades, et musta pässiku nakkuse esimene märk on viljatute moodustiste teke 5–10 aastat pärast esmast nakatumist, tähendab see, et must pääsik ei põhjusta puude maksimaalse eluea olulist vähenemist. Tänapäeval on hakatud tegelema musta pässiku viljakehade kunstliku kasvatamisega kasemetsades. Metsa tervist laiemalt käsitledes loob selline tegevus elurikkuse toetamiseks puudele mikroelupaiku.
On leitud, et musta pässiku olemasolu ei mõjutanud kaskede iga-aastast juurdekasvu. Arvestades, et must pässik nakatab pigem küpsemaid kahjustatud puid, on tõenäoliselt ohutu eeldada, et must pässik kujutab minimaalset ohtu istikutele või noortele puistutele.
Kultiveeritud musta pässiku seeneniidistikulaadse massi teadusuuringud.
Teadusuuringutes kasutatakse musta pässiku mitmeid eri tüvesid, nagu "Inonotus obliquus" BELYU1102, BELYU1103, BELYU1105, BELYU1106, ja BELYU1107 (need tüved on eraldatud Venemaal ja Jaapanis kasvanud lamedalehise kase ("Betula platyphylla") steriilsetest mügaratest (sklerootsium); DSMZ8659, MAFF420279, MAFF420102 jmt.
Huvi on pälvinud mitmete seeneliikide polüsahhariidid, millel on tuvastatud osade imetajade rakutüüpidele tervistav toime, sh vähirakkude kasvu inhibeeriv toime, nagu näiteks šiitake ("Lentinula edodes" ) viljakehas leiduv polüsahhariid lentinaan ja libliktageli ("Trametes versicolor" ) viljakehas leiduv polüsahhariid-K, lõhislehiku ("Schizophyllum commune" ) "schizophyllan" jmt. Vähirakkudele inhibeerivaid ja immunomodulleerivaid toimeid avaldavad ka mitmed musta pässiku keemilised ühendid, nende hulgas polüsahhariidid.
Kim jt (2005) valisid musta pässiku polüsahhariidide immunoodulatoorsete toimete uurimiseks rakutasandil seenetüve "Inonotus obliquus" BELYU1102 fermentatsioonisaaduse. Takashi jt (1999) uuringu kohaselt evivad pässiku sklerootsiumi polüsahhariidid otsest ja seeneniidistiku omad kaudset vähivastast toimet. 
Kim jt (2005) uuringus kasutati SPF-loomadena 4–6 nädala vanuseid emashiiri (BDF1, C3H/HeJ ja C3H/HeN), neil eraldati põrna B- ja T-rakud ja kõhuõõne makrofaagid (Han jt, 2001) ja toimeid uuriti RAW 264,7 rakuliiniga (hiire makrofaagid) võrrelduna. Katses kasutatud aktiivne endopolüsahhariid suurendas küll B-rakkude IgM antikehade paljunemist, IL-1h, IL-6, TNF-a, ja iNOS ekspressiooni makrofaagides, kuid ei avaldanud toimeid T-rakkude, nagu Th1-rakkude IL-2 ekspressioon või Th2-rakkude IL-4 ekspressioon, paljunemisele.
Kim jt (2006) eraldasid kultuuris kasvatatud (fermenteeritud) musta pässiku seeneniidistikust "endo"polüsahhariidi ja uurisid selle vähivastaseid toimeid "in vitro" ja "in vivo" katsetes.
Metsiku musta pässiku seeneniidistiku endopolüsahhariid on spetsiifiline B-rakkude ja makrofaagide aktivaator, sarnaselt (humoraalse immuunsuse aktivaatorina) toimib ka kultuuris aretatud seeneniidistiku sünteesitud endopolüsahhariid. Uurimaks viimati mainitud aine inhibeerivaid toimeid hiire melanoomirakkudesse kasutati ühes uuringus musta pässiku seenetüve BELYU1102, mis eraldatud lamedalehise kase sklerootsiumit Hokkaidō saarel (Jaapan), sellest fermenteerimise teel eraldatud endopolüsahhariid, SPF-loomi ("specific pathogen-free" (SPF)) BDF1 emashiirte näol ja mitut tüüpi vähirakuliine.
Enne seda uuringut puudus paljuski informatsioon kultiveeritud musta pässiku seeneniidistiku endopolüsahhariidi koostise kohta. Uuringu kohaselt on aine erinevate fraktsioonide suhkrute sisaldus (mannoos, glükoos, fukoos, galaktoos, glükosamiin, galaktoosamiin) varieeruv.
Katsehiirtele implanteeriti kõhuõõnesiseselt melanoomirakud ja edasi uuriti hiirte, kellele manustati "endo-polysaccharide" kui ka kontrollhiirte, elumusnäitajaid. Polüsahhariidi immunomodulatoorseid ja farmakoloogilisi toimeid hinnati "in vivo"; tulemused indikeerivad kõnealuse polüsahhariidi inhibeerivaid toimeid BDF1 hiirte melanoomirakkude kasvule hiire kõhuõõnes.
Aga melanoomirakkude kasvades makrofaagide tsütostaatilisus ja tsütotoksilisus alanes või kadus, seega makrofaagidest ei piisa melanoomirakkude paljunemise piiramiseks ja nimetatud rakkudest ei piisa arvukate vähirakkude kontrollimiseks. Enamikku vähirakke ei mõjutanud ka suurtes doosides (200 μg/ml) manustatud polüsahhariidi ravi otse vaid arvatavasti läbi kõhuõõne makrofaagide aktivatsiooni – indutseerides lämmastikoksiidi ja tsütokiinide (nagu proinflammatoorsed tsütokiinid IL-1β, IL-6, iNOS ja TNF-α) ekspressiooni. Uurimistulemused on kooskõlas Kim jt (2005) uuringu tulemustega.
Gao jt (2009) määrasid kõrgsurvevedelikkromatograafia (HPLC) meetodil kultuuris kasvatatud tšaaga viljakehade seeneniidistiku steroidide sisalduse, leidus betuliini, ergo-, kole-, lano-, stigma- ja sitosterooli.
Veterinaar- ja toidulaboratooriumi uuring 2022. aastal.
Riikliku veterinaar- ja toidulaboratooriumi (VTL) riskihindamise osakonnas uuriti 2022. aastal musta pässikut ja leidis, et see sisaldab mineraale ja väga väikses koguses kasulikke vitamiine, aga need võivad pässikus sisalduvate oksalaadidega koostoimes C-vitamiiniga tekitada neerukive. Leiti, et pässik sisaldab palju oksalaadi, aga vähe vitamiine, alla 5% soovitavast päevasest annusest. Neerukivide oht tekib sellega, et musta pässikut tootena müües lisatakse sellele sageli C-vitamiini sisaldavaid lisandeid. VTLi aruande kohaselt pole musta pässiku raviomadused tõestatud, kuna meditsiinilistes andmebaasides on küll palju publikatsioone musta pässiku tõmmiste vähivastase toime kohta katseklaasis ("in vitro"), kuid loomadega tehtud uuringuid napib ning puuduvad inimestega ("in vivo") tehtud usaldusväärsed uuringud. Laboratoorium soovitab selle tarbimisest hoiduda rasedatel ja imetavatel emadel, veritsushäirete põdejatel, kirurgilisele operatsioonile minejatel, neerukivide tekke soodumusega inimestel.
Maaülikooli uuring 2022. aastal.
Inopure OÜ tellimusel tehtud "in vitro" uuringus leiti esiteks, et hallil lepal kasvav must pässik on sarnaste omadustega, mis arukasel kasvav ja teiseks, et pässik sisaldab ühendeid, millel on teada vähivastane ravitoime (leukeemia, kopsu ja käärsoole adenokartsinoomi rakkude paljunemise vastu, maksa hepatotsellulaarse adenokartsinoomi, suu epidermoidse kartsinoomi ja eesnäärmevähi rakkude vähivormide vastu). Need ühendid, eriti betuliin, betuliinhape ja inotodiool pärsivad vähirakkude arengut.