PlayStation 2

Sony PlayStation 2 (lühendatult tuntud kui PS2) on kuuenda põlvkonna mängukonsool, mille arendus kuulutati välja 1999. aasta märtsis ning mis jõudis Jaapanis ametlikult müügile 4. märtsil 2000 (hinnaga 39 800 JP¥), USA-s 26. oktoobril 2000 (hinnaga 299,99 USD) ja Euroopas 24. novembril 2000 (hinnaga 299 £). Tema eelkäijaks oli PlayStation (PSone) ja järeltulijaks PlayStation 3 (PS3). Müüdud 155 miljonit eksemplari.
Siiski on näha, et lähiajal võtab selle tiitli üle Nintendo DS. Kui aga käsikonsoole mitte arvestada, siis PS2 püstitatud rekordit veel lähemas tulevikus ei purustata. Pärast 12-aastast tootmist lõpetati Playstation 2 tootmine Jaapanis 28. detsembril 2012. Euroopas ja Ameerikas lõpetati Playstation 2 tootmine 4. jaanuaril 2013. Umbes samal ajal kuulutati välja Playstation 4.
Ajalugu.
Kohe pärast müüki paiskamist oli PS2-l väga suur müügiedu. Juba esimeste päevadega osteti elektroonikapoed PS2-konsoolidest tühjaks. Nõudlus oli lihtsalt nii suur, et tootmisega ei jõutud järele. See tekitas olukorra, kus eBays läksid müügiks nagu "soojad saiad" PS2-d, mis maksid 1000 või enam dollarit. Säärase fantastilise edu saladuseks olid kindlasti PSone'i suur fännibaas ja tagasiühilduvus PSone'i mängudega. Niivõrd soe fännidepoolne vastuvõtt sai hukatuseks aga Sega Dreamcastile, millega oli Sega püüdnud senini oma turuosa laiendada ja mängurite poolehoidu võita. 31. jaanuaril 2001 teatas Sega, et lõpetab konsoolide tootmise ning edaspidi toodab ainult konsoolide tarkvara. Sama aasta lõpul tulid Nintendo ja Microsoft välja oma uute mängukonsoolidega GameCube ja Box. Analüütikud arvasid, et nüüd läheb tihedaks rebimiseks kolme konkurendi vahel, kuna kõigil kolmel oli midagi, mis võiks mängureid ja arendajaid peibutada. Sony PSone'i saavutatud fännibaas, mis nüüd liikus edasi PS2-platvormile, Nintendo pikaldane kogemus konsooli- ja mängudetootjana ning Microsofti Xboxi tolle aja kohta küllalt võimas riistvara. Kuna parajasti ilmusid PS2-le sellised hittmängud nagu "Grand Theft Auto III", "Metal Gear Solid 2", "Devil May Cry", "", siis PlayStation 2 edulugu jätkus uue hooga jättes konkurendid kaugele maha.
Riistvara ja tarkvara ühilduvus.
PlayStation 2 tarkvara, millest enamus moodustavad mängud, müüakse CD-ROM-idel ja DVD-ROM-idel. Võimalik on ka maha mängida audio CD-sid ja DVD filme, mis omal ajal tegi PS2-st ühe odavaima DVD-mängija. Konsool on tagasiühilduv PSone'i mängude, mälukaartide ning pultidega. Mälukaardid toimivad ainult PSone'i mängudega. Kuigi puldid töötavad ka PS2-mängudega, ei pruugi need võimaldada kõigi funktsioonide (nt analoognuppude) kasutamist.
PS2 pult DualShock 2 on DualShock 1 edasiarendus. Analoogkangid on tehtud veidi jäigemaks, et suurendada liigutuste täpsust. Kõik nupud välja arvatud "Analog mode", "Start", "Select", "L3" ja "R3" muutusid tundlikumaks. See tähendab, et pult suudab aru saada, kui tugevalt mängija nuppu vajutab ja seda mängu ümber tõlgendada. Üsna palju on seda ära kasutatud rallimängudes. Näiteks, kui mängija vajutab nupu pooleldi alla, siis mängus hoiab auto samuti gaasipedaali pooles vinnas.
Nagu ka eelkäijal, on DualShock 2-l vibratsioon sisse ehitatud. Igasugused plahvatused, kokkupõrked, teelt väljasõidud ja muud säärased olukorrad mängus kajastatakse PS2-puldi poolt erineva tugevusega vibratsioonina. Peale Sony on pulti DualShock 2 tootnud veel ka Logitech, Trust, Joytech ja teised. Tegemist pole siiski päris äravahetamiseni sarnaste juhtseadmetega ja DualShock 2-ks saab neid nimetada vaid tinglikult, sest kaubamärk kuulub siiski Sonyle. Need erinevad Sony tootest nii välimuse, tundlikkuse kui ka funktsioonide poolest. Näiteks Logitech ja Trust on valmistanud juhtmevaba versiooni DualShock 2-st ning mõni tootja on juurde pannud lisanuppe.
Playstation 2-ga on võimalik ühendada 2 juhtpulti. Kui kasutada Multi Tap lisaseadet ning ühendada see mõlemasse konsooli pessa, saab mängijate arvu kasvatada 8-ni.
Mänguseisude salvestamiseks kasutab PS2 standardselt 8 MB mälukaarti, millel on Sony MagicGate krüpteering. Viimasega püüti takistada mälukaartide valmistamist teiste tootjate poolt, kes ei taha Sonylt vastavat litsentsi osta. Sellest hoolimata on suudetud turule tuua mitmeid kaarte, mis pole Sony toodang ning mille kasutusvõimalused ja maht ületavad originaali näitajaid. Sellised on näiteks Datel Max Memory (16 MB, 32 MB või 64 MB) ja Memory32. Viimasel on 32 MB mälumaht ning võimaldab kaarti USB kaudu arvutiga ühendada. Seeläbi saab kopeerida faile kaardilt arvutisse ja vastupidi. Puuduseks on, et seadmed pole ametlikult Sony poolt toetatud ning ei ühildu 100% kõigi mängudega ehk võib esineda probleeme mänguseisu salvestamise või laadimisega. Samuti võib salvestamine/laadimine olla mõnevõrra aeglasem võrreldes originaalse Sony mälukaardiga.
Konsoolil on veel 2 USB- ja üks IEEE 1394 (FireWire) pesa. Viimast kasutati kahe konsooli kokkuliitmiseks võrgumängu eesmärgil. Alates mudelist SCPH-50000 kadus IEEE 1394 ning tuli juurde infrapuna port. Üldiselt saab USB-d kasutada ainult PS2-le mõeldud seadmete ühendamiseks. Näiteks EyeToy kaamera, Playstation 2 klaviatuur või hiir. 
Vanematele "fat" mudelitele oli võimalik installeerida kõvaketas, mille standardsuuruseks oli 40 GB. Võrgurollimäng "Final Fantasy XI" nõudis kõvaketta olemasolu, kuna mäng vajas osalist installeerimist masinasse. Kõvaketast kasutavad ära ka mitmed Jaapani regioonile mõeldud mängud, kus osalise installimisega kõvakettale saavutatakse lühem laadimisaeg.
Võrgus mängimise võimalused.
PS2 toetab ka võrgus mängimist. 2003. aastal tuli (Euroopas) müüki Network Adapter (võrguadapter), mis tegi võimalikuks PS2-ga võrgus mängimise, samuti liitumise PS2 online-kogukonnaga "Central Station". "Slim" mudelitel on võrguadapter sisse ehitatud. Mõned mängud lubavad kasutada sissehelistamisega internetiühendust ehk "Dial-up"'i või ühendada otse kaks PS2 võrgukaabli kaudu või läbi ruuteri kokku.
Võrgutoe edendamiseks lõi Microsoft Xbox Live'i, mis oli ühtne keskkond võrgus mängimiseks. Seda kasutasid kõik mängud, millele oli loodud võrgus mängimise võimalused. PS2 liikus selles suhtes teises suunas. Konkreetse mängu võrgutoe ja serverite eest pidi hoolitsema mängutootja või levitaja. Puudus ühtne süsteem. See oli ka üheks põhjuseks, miks võrgus mängimine PS2-l ei saavutanud nii suurt populaarsust nagu Xboxil.
Kõik mängud, mis on välja tulnud 2003. aastal ja pärast seda kasutavad nn "Dynamic Network Authentication Systemit", lühidalt DNAS. See peaks takistama piraatlust ja petukoodide kasutamist. Sellest hoolimata on leiutatud viisid turvasüsteemist mööda hiilimiseks.
Ajapikku on mitmed tootjad oma mänguserverid kinni pannud, mistõttu ei saa enam mitmeid mänge võrgus mängida. Siiski on koostatud programm mis mõningate mängude puhul võrgutoe taastab ametliku mänguserveri olemasoluta.
Muudatused riistvaras.
PS2 riistvaras on aja jooksul tehtud nii väliseid kui ka sisemisi muudatusi. Eristatakse üldiselt kahte versiooninumeratsiooni. Ametlikku, mis näeb välja näiteks järgmine: SCPH-50000 või SCPH-70004. Viimane number näitab piirkonda, kus konsooli kasutada saab või pigem, millise regiooni mängud on antud konsoolil mängitavad. Näiteks 0 viitab Jaapanile ja 4 Euroopale. Konsooli modifitseerimata või muid nippe kasutamata pole võimalik Jaapani regioonile mõeldud mänge Euroopa konsoolil mängida. Sama kehtib ka DVD filmide kohta.
Riistvarahäkkerid on kõnekeelde toonud lühikesed versiooninumbrid V0, V1, V2, V3, ..., V18. V1-V11 puhul on tegemist "fat" mudeliga, alates V12-st räägitakse "slim" mudelist. Praegu kõige uuem on V18 (SCPH-9000x).
PS2 "Fat".
Esimesed 3 (SCPH-10000, SCPH-15000 ja SCPH-18000) PS2 versiooni jõudsid müüki ainult Jaapanis. Neil puudus kõvaketta lisamise võimalus ehk "expansion bay", mille asemel oli PCMCIA-pesa. DVD filmide dekodeerimine polnud riistvaraliselt toetatud, seetõttu tuli mälukaardile kopeerida lisatarkvara, mis oli kaasas eraldi CD-ROM-il. V3 oli oma mitme omavahel ühendatud trükkplaadiga üsna erineva ehitusega võrreldes järgnevate versioonidega. V4-l olid juba kõik komponendid, välja arvatud toide, paigutatud ühele trükkplaadile. V5 muudatused olid väga minimaalsed. V6-l keerati ainult ringi Power/Reset lüliti ühendus emaplaadiga, et takistada modifitseerimiskiipide kasutamist, mis ei vajanud jootmist. V7 ja V8 muudatused oli samuti väga väikesed. V9-le lisati infrapunaport, DVD-RW, DVD+RW tugi ning eemaldati FireWire port. V10 ja v11 muutused olid taas väikesed.
PS2 "Slim".
V12 (SCPH-7000x) ehk PS2 "slim" versiooni tulekuga oktoobris 2004 muutus konsool nii oma füüsilistelt mõõtmetelt kui ka seesmiselt. Kaal vähenes 2,2 kilogrammilt 900 grammile ja vähenes ka müra. Võrgukaart integreeriti emaplaadile. Korpuse sisemise ruumi vähenemise tõttu ei saanud sinna enam ära mahutada kõvaketta pesa ja toiteplokki. Kuna kõvaketast polnud võimalik enam kasutada, siis selle kohta tuli palju negatiivset kriitikat, sest eksisteerisid mõned mängud nagu "Final Fantasy XI", mis vajasid kõvaketast. Ametlik PS2 Linuxi distributsioon on samuti kõnealusest seadmest sõltuv.
V12 versiooni numeratsioonis ei valitse päris üksmeel. Algul kasutati põhiprotsessori ("Emotion Engine") ja graafikaprotsessori ("Graphic Synthesizer") jaoks eraldi kiipe, hilisemad V12 mudelid kasutasid vaid ühte kiipi, mis täitis nii CPU kui ka graafikaprotsessori ülesannet. Sellest tulenevalt võidakse mõnes kohas V12-le viidata natuke teise arvuga, näiteks:
või
Siiski enamus inimesi kasutab mõlema kohta V12 tähistust.
V14-l (SCPH-7500x) oli võrreldes varasemaga teistsugune ASIC ja lääts. CPU ja GPU olid taas integreeritud ühele kiibile. See kontseptsioon jäi ka edaspidistes versioonides püsima. Kahjuks tekkisid aga ühilduvusprobleemid PSone'i ja isegi mõningate PS2 mängudega.
2005. aasta alguses avastati, et osadel musta värvi mudelitega kaasa olevad toiteplokid (valmistatud 2004. aasta augustist kuni detsembrini) on vigased ning kippusid seetõttu üle kuumenema. Sony kutsus need tagasi ning vahetas uute vastu välja.
V15 (SCPH-77001a, SCPH-77001b) ilmus 2006. aastal. Taas tehti ringi ASIC. Uuendati BIOS-i ja draivereid ning vahetati välja laseri lääts.
Juulis 2007 paisati müüki V16 (SCPH-79000). Konsooli kaalu oli vähendatud 900 grammilt 600-le, samuti vähenes toiteploki kaal 350 grammilt 250-le. Emaplaat oli muutunud väiksemaks, mis tõi kaasa jällegi muutused ASICis.
V17/V18 (SCPH-90000) tuli välja Jaapanis 22. novembril 2007 ja USA-s aastal 2008. Alguses "slim" V12 mudeliga lahku löödud konsool ja toiteplokk ehitati taas ühe korpuse sisse ning komplekti kogukaal viidi 850 grammilt 720 grammile. Mudelid, mis toodeti pärast 2008. aasta märtsi, olid parandatud BIOS-iga, mistõttu ei saanud enam kasutada teatud "exploit"'i, mille abil oli võimalik PS2-l käivitada ise kirjutatud tarkvara.
Linux PS2-l.
PS2-l on võimalik kasutada Linuxit, mis annab konsoolile koduarvuti funktsioonivaliku. Selleks on kaks võimalust.
Esimest komplekti saab kasutada ainult vanemal ehk nn "fat"-versioonil, sest uuematel "slim"-versiooni mudelitel puudub ametlikult kõvaketta ühendamise võimalus. VGA-kaabli abil PS2 ja kuvari ühendamisel tuleb silmas pidada, et kuvar peaks toetama Sync-on-Greeni.
Kõige parem viis on kasutada "slim"-versioonil Linuxit.
PSX.
PS1 kutsutakse "online"-kogukondades tihti PSX-ks. Tegelikult on Sony valmistanud üsna vähetuntud seadme, mille nimeks on ka PSX. Tegemist on DVR ehk video digitaalsalvestiga või maakeeli videomakiga, mis salvestab videolõike digitaalsel kujul kõvakettale või mõnele optilisele kettale ning suudab neid andmekandjalt hiljem taas maha mängida. Peale selle saab PSX-iga mängida PS1 ja PS2 mänge. See oli esimene Sony toode, mis kasutas graafilist kasutajaliidest XMB (XrossMediaBar). XMB on praegu kasutusel PSP-l, PS3-l ning veel paljudel Sony toodetel.
Seade ilmus Jaapani turule 13. detsembril 2003. Mujale maailma see ei jõudnud, sest seadme oli liiga kallis ning seetõttu ostjate huvi selle suhtes kadus.