tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Leili Muuga

Leili Muuga (14. november 1922 Maima küla, Oiroodi autonoomne oblast, Vene NFSV – 1. august 2016) oli eesti maalikunstnik.
Leili Muuga sündis Venemaal maamõõtja perekonnas. 1925. aastal kolis perekond Pjatigorskisse ja sealt edasi 1938. aastal Naltšikisse. 1940. aastal lõpetas ta seal kuldmedaliga keskkooli. 
Aastatel 1940–1941 õppis ta Moskva Tehnoloogia Instituudis keemiat. Pärast seda töötas kaks aastat kunstiateljee meistri ja juhendajana ning meditsiiniõena. Aastatel 1943–1945 õppis ta Ordžonikidze Mäe ja Metallurgia Instituudis ning jätkas õpinguid Leningradi Mäeinstituudi IV kursusel. 
1946. aastal kolis pere Tartusse, kus Leili Muuga töötas joonestaja-konstruktorina arhitektuurivalitsuse juures projekteerimisbüroos. Maali õppis ta aastatel 1947–1951 Tartu Riiklikus Kunstiinstituudis Alfred Kongo käe all ning lõpetas õpingud Tallinnas 1953. aastal Eesti NSV Riiklikus Kunstiinstituudis. Aastatel 1962–1977 töötas ta kunstiinstituudis õppejõuna, seejärel hakkas vabakunstnikuks. 
Looming.
Tema loomingus moodustavad valdava osa maastiku- ja meremaalid, silmapaistvad on suured kompositsioonid. Järjepidevalt on Muuga viljelenud aga ka emotsioone ja intiimset õhustikku peegeldavaid lillemaale ja natüürmorte. 
Leili Muuga on portreteerinud hulka loomeinimesi. Tema modellid on olnud näiteks Veljo Tormis (1970), Anna Ekston (1967) ja Mari Adamson (1963), uuemate seas on näiteks Malle Leisi ja Tiiu Pallo-Vaigu portreed. 
Leili Muuga teoseid on Eesti Kunstimuuseumis, Tartu Kunstimuuseumis, Tallinna Kunstihoone Fondis, Tretjakovi Galeriis ja mitme Venemaa kunstimuuseumi kogudes.
Euroopa Julgeoleku- ja Koostööorganisatsiooni Parlamentaarne Assamblee

Euroopa Julgeoleku- ja Koostööorganisatsiooni Parlamentaarne Assamblee (OSCEPA) on üks Euroopa Julgeoleku- ja Koostööorganisatsiooni organitest.
320-liikmelise assamblee põhiülesandeks on aidata kaasa parlamentidevahelisele dialoogile. Assamblee kõrgeimaks esindajaks on president, kes valitakse ametisse kord aastas peetaval Assamblee istungil. Üheaastase ametiaja täitumisel võidakse president täiendavaks üheaastaseks ametiajaks tagasi valida.
2014. aasta juuli alguse seisuga olid kõigi kolme OSCEPA Peakomitee ("General Committee") eesotsas naised; komiteede üheksast ametikohast seitsmel on samuti naised.
Assamblee XXIII istung toimus Aserbaidžaani pealinnas Bakuus 28. juuni – 2. juuli 2014.
Assamblee võttis 2. juulil vastu Bakuu deklaratsiooni. Dokumendi kesksete teemade seas on Ukraina kriis. Venemaa Föderatsiooni poolt Helsingi põhimõtete rikkumist käsitleva resolutsiooni 20. punktis nõutakse, et Venemaa Föderatsioon lõpetaks sõjalennukite provokatiivsed ülelennud Põhjamaade-Läänemere piirkonna kohal, kutsuks kohe tagasi relvajõud Balti riikide piiridelt ning lõpetaks õõnestustegevuse Eesti, Läti ja Leedu etnilise vene elanikkonna hulgas.
Bakuu deklaratsiooni vastuvõtmise poolt hääletas 97 parlamendiliiget, vastu hääletas üks parlamendiliige.
5.–9. juulil 2015 Soome pealinnas Helsingis toimunud XXIV istungil võeti vastu 2015. aasta Helsingi deklaratsioon.
Märt Pius

Märt Pius (sündinud 4. veebruaril 1989) on eesti näitleja. 
Lõpetas 2008. aastal Põltsamaa Ühisgümnaasiumi ja 2012. aastal Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia lavakunstikooli (25. lend). 
2012. aastast töötab Tallinna Linnateatri näitlejana.
Isiklikku.
Tema kaksikvend on näitleja Priit Pius. 
Ta abiellus 9. juunil 2019 näitleja Saara Kadakuga. 25. märtsil 2017 sündis tütar Susanna, 31. mail 2020 poeg Mihkel.
Priit Pius

Priit Pius (sündinud 4. veebruaril 1989) on eesti näitleja. 
Ta lõpetas 2012. aastal Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia lavakunstikooli (25. lend). 
Ta on 2012. aastast Tallinna Linnateatri näitleja.
Isiklikku.
Tema kaksikvend on Märt Pius. 
Tema abikaasa on juulist 2019 näitleja Maiken Pius. Neil on 22. märtsil 2018 sündinud poeg ja 18. märtsil 2020 sündinud tütar.
Toomas Liivamägi

Toomas Liivamägi (sündinud 4. veebruaril 1959 Tartus) on Eesti koolijuht, pedagoog, riigiametnik ja kirjandustegelane. 
1966–1977 õppis ta Tartu 1. Keskkoolis, 1977–1982 Tartu Riiklikus Ülikoolis füüsikat, 1998–2003 Tallinna Pedagoogikaülikoolis magistriõppes infoteadust (lõpetamata). Ta stažeeris 2000. aastal USA-s Pennsylvania Ülikooli raamatukogus ja 2003 Saksamaal Göttingeni Ülikooli raamatukogus. 
1982–1987 töötas Liivamägi Vändra Keskkoolis füüsikaõpetajana, 1987–1995 Tartu 15. Keskkoolis füüsikaõpetajana ja õppealajuhatajana, 1995–1996 Tartu linnavalitsuses koolikorralduse peakoordinaatorina. 
1996–2004 töötas ta Tartu Ülikooli raamatukogus, algul tehnoloogiadirektorina ning alates 25. juulist 1999 direktorina. 
2004–2007 oli ta Tartu Ülikooli õppeprorektori abi, 2008. aastast Haridusministeeriumi nõunik , 2013–2015 Tartu linnavalitsuse haridusosakonna kesk- ja kutsehariduse peaspetsialist ning osakonnajuhataja asetäitja. 
Septembrist 2015 kuni jaanuarini 2016 oli ta Tartu Karlova Kooli direktori kohusetäitja. 
Alates 1. juulist 2018 oli ta Luunja keskkooli direktor. 21. mail 2025 kirjutas Tartu Postimees, et erimeelsuste tõttu valla võimudega paneb Liivamägi selle õppeaasta lõppedes direktori ameti maha. 
2025. aasta augustist alates tegutseb ta füüsikaõpetajana Otepää gümnaasiumis.
Hugo Gottfried Masing

Hugo Gottfried Masing (18. märts 1873, Tartu – 1939) oli Tartust pärit, Venemaal ja Saksamaal tegutsenud peenmehaanik ja ettevõtja, seismograafide konstrueerija.
Hugo Gottfried oli vanim Tartu kaupmehe Aleksander Woldemar Masingu seitsmest lapsest, tema ema Marie neiupõlvenimi oli Steinberg. Ta lõpetas Tartu reaalkooli, õppis eriala Tartu optiku Bernhard Schulze juures ning täiendas end hiljem Saksamaal. 1901 abiellus ta Anna Fohmanniga.
1901. aastal kutsus Peterburi Teaduste Akadeemia füüsikainstituudi direktor vürst Boriss Golitsõn Masingu tööle akadeemiasse. Seal pälvisid tunnustust nende valmistatud seismograafid. Teistel andmetel oli Hugo Masing Peterburi Keiserliku Teaduste Akadeemia mehaanikatöökoja juhataja ja iseseisva mehaanikatööstuse omanik Peterburis juba varasemast ajast, 1896—1920.
1920. aastal opteerus Hugo Masing Eestisse koos sakslannast abikaasa ja viie lapsega. Tartus asusid nad elama Masingu isakoju aadressil Jaani tänav 18 (üks Tartu vanemaid puumaju, praegu 19. sajandi linnakodaniku muuseum). Samas tegutsesid ka Masingu töökoda ja kontor. Teistel andmetel kuulus talle Tallinnas tegutsev teadusaparatuuri ja seismograafide tööstus, mis eksportis seadmeid "kõikidesse maailmajagudesse".
1938. aastal müüsid Masingud kaks elumaja koos krundiga 19 150 Eesti krooni eest perekond Petersonile. Aasta pärast lahkusid nad Saksamaale baltisakslaste repatrieerumisaktsiooni raames. Hugo Masing, sündinud 19. märtsil 1873, viimase elukohaga Eestis Tartu, Lai 17–2, vabastati Eesti kodakondsusest Vabariigi Valitsuse otsusega 23. novembrist 1939.
Aleksander Woldemar Masing

Aleksander Woldemar Masing (1838–1905) oli Tartu kaupmees ja Suurgildi vanem.
1874. aastal avas Masing praeguse Lossi ja Ülikooli tänava nurgal koloniaalkaupluse, kus müüs vürtse, väljamaa veine ja fajanssi. Samal aastal võeti ta vastu Tartu kodanikuseisusse ning aasta pärast Suurgildi.
Aastate vältel pidas Masing mitmeid ühiskondlikke ameteid, sealhulgas oli ta 1888–1905 Suurgildi vanem.
Aleksander Woldemar Masingule kuulus Tartus maja Jaani tänav 18, kus praegu tegutseb 19. sajandi linnakodaniku muuseum.
Ta on maetud Vana-Jaani kalmistule (hauakivi Olevi Kulli hauakivi kõrval).
Pere.
1871. aastal abiellus Aleksander Woldemar Masing kaupmehesellina tisler Ferdinand Woldemar Steinbergi vanema tütre Maria Johannaga. Kokku oli neil seitse last, kellest vanim, Hugo Gottfried Masing, oli tunnustatud peenmehaanik.
Gao Jingyi

Gao Jingyi (hiina 高晶一, "pinyin"is: Gāo Jīngyī, sündinud 1982) on pikka aega Eestis elanud hiina keeleteadlane.
Tema peamised uurimisvaldkonnad on etümoloogia ja filoloogia. Ta on avaldanud kolm monograafiat ja artikleid, sealhulgas ka sellistes indekseeritud ajakirjades nagu Linguistica Uralica ja Trames Eestis, Yǔyán yánjiū (Keele uurimine) Hiinas, Studies in Language Hollandis ja Central Asiatic Journal Saksamaal.
Ta on uurinud ühiseid etümoloogiaid ka nendes keelkondades, mida tavaliselt ei võrrelda, nt hiina ja germaani keelte vahel, hiina ja uurali keelte vahel, ungari ja jenissei keelte vahel.
Gao on kaitsnud 2014. aastal Tartu Ülikoolis üldkeeleteaduse erialal filosoofiadoktori kraadi (juhendaja Urmas Sutrop). Ta on töötanud alates 2008. aastast Eesti Keele Instituudis, lisaks alates 2010. aastast Tartu Ülikoolis. Ta on õpetanud ka Tallinna Ülikoolis. 
Alates 2016. aastast on ta Pekingi rahvusvaheliste õpingute ülikooli (Beijing International Studies University) erakorraline professor. 
Ta on esimese eesti keelest otse hiina keelde tõlgitud raamatu "Eesti muinasjutud" (Peking, 2010) tõlkija.
Ta on koos Märt Läänemetsaga koostanud esimese spetsiaalselt eesti õppijale mõeldud hiina keele õpiku (Tartu Ülikooli Kirjastus, 2015).
Gao on koostanud esimese eesti-hiina sõnaraamatu "Eesti-hiina põhisõnavara sõnastik" (EKSA, 2019).
Alfa (jõelaev)

Alfa on 1984 Soomes ehitatud ning Tartus Emajõel 2014. aastast reisijaid vedav mootorlaev. 
Laeva haldab Seto Line Reisid OÜ.
14,5 m pikkune laev toodi Tartusse Soomest ning on mitmekümne aasta jooksul esimene uus laev Tartus. Laevale mahub kuni 80 reisijat, kruiisikiirus on 9–10, tippkiirus 11–12 sõlme. Laeva kapten on Rain Kiidma.
Memphis Depay

Memphis Depay (sündinud 13. veebruaril 1994 Moordrechtis) on Hollandi jalgpallur. Ta mängib Brasiilia kõrgliigaklubis Corinthians ja Hollandi jalgpallikoondises ründajana.
Klubikarjäär.
Ta alustas klubikarjääri PSV Eindhovenis. Hooajal 2014–15 oli ta 22 väravaga Hollandi kõrgliiga suurim väravakütt ja ta valiti samal aastal Hollandi jalgpalli aasta talendiks. Aastatel 2015–2017 mängis Manchester Unitedis.
Aastatel 2017–2021 mängis ta Prantsusmaa kõrgliigaklubis Lyoni Olympique. Hooajal 2017–18 lõi ta Prantsusmaa kõrgliigas 19 väravat. Hooajal 2020–21 lõi ta 20 väravat ja jäi sel hooajal Prantsusmaa kõrgliigas parimate väravaküttide arvestuses jagama teist kohta. Lisaks oli Depay hooajal 2020–21 Prantsusmaa kõrgliigas enim väravasööte andnud mängija (12) ning ta valiti samal hooajal liiga sümboolsesse koosseisu.
2021. aasta juunis sõlmis ta kaheaastase lepingu Hispaania kõrgliigaklubiga FC Barcelona. 2023. aasta jaanuaris sõlmis ta kahe ja poole aasta pikkuse lepingu Madridi Atléticoga. Tema edukaim hooaeg Hispaania kõrgliigas oli 2021/22, kui ta lõi Barcelonas mängides 12 väravat.
2024. aasta septembris sõlmis ta kaheaastase lepingu Brasiilia kõrgliigaklubiga Corinthians.
Koondisekarjäär.
Debüüdi rahvuskoondises tegi Depay 15. oktoobril 2013 mängus Türgi vastu. Louis van Gaal valis jalgpalluri 2014. aasta maailmameistrivõistlustel osalemiseks. Esimest korda tuli Memphis Brasiilias vahetusena platsile alagrupi teise vooru mängus Austraalia vastu, kui kaitsja Bruno Martins Indi sai vigastuse. Samas mängus lõi Depay võiduvärava tugeva löögiga umbes 30 meetri kauguselt ja sai Hollandi ajaloo noorimaks väravalööjaks MMil. Teine värav MM-il tuli alagrupi viimase vooru mängus Tšiiliga, mille Oranje 2:0 võitis.
2021. aasta Euroopa meistrivõistluste teises alagrupimängus lõi ta penaltist värava Austria vastu ja viimases alagrupimängus värava Põhja-Makedoonia
2022. aasta maailmameistrivõistluste kaheksandikfinaalis lõi ta värava USA vastu.
Supilinna Salaselts

"Supilinna Salaselts" on Mika Keräneni lasteraamatutel põhinev seikluslik koguperefilm, mille tegevustik toimub Tartus ja paljuski Supilinnas. Filmivõtted algasid juunis 2014 ja kestsid septembrini. Film esilinastus 2015. aasta mais.
Kirjeldus.
"Neli Supilinna last Mari, Sadu, Olav ja Anton loovad oma salaseltsi ülesandega leida üles aarded, mille Mari vanaisa, eakas ülikooli professor on nende jaoks hiilgava meisterlikkusega ära peitnud," võtab sisu kokku filmi koduleht.
"Supilinna Salaseltsi" peaosatäitjad on Gregor Kelder Saaremaalt, Olivia Viikant, Karl Jakob Vibur ja Hugo Soosaar Tallinnast, Arabella Antons Tartust, Sten-Markus Rohtla Rakverest ja Meriliis Lillemägi Pärnust. Näitlejadebüüdi tegi filmis ka Kaido Höövelson.
Filmi produtseeris Eesti filmitootja Nafta Films, peaprodutsent on Esko Rips. Filmi lavastaja on Margus Paju, peakunstnik Jaagup Roomet, operaator Meelis Veeremets, helilooja Liina Kullerkupp, stsenaristid Mihkel Ulman ja Christian Gamst Miller-Harris Taanist. Filmi finantseerisid Eesti Filmi Instituut ja Eesti Kultuurkapital. "Supilinna salaseltsi" toetas ka Tartu linn, filmi tulust anti osa Tartus loodavasse filmifondi.
Arvustus.
Kriitik Madis Järvekülg nimetas "Supilinna salaseltsi" "rohkem huumorile kui dramaatikale apelleerivaks fantaasiafilmiks", kiites näitlejatöid ja kritiseerides eluvõõrust: "Supilinna kujutatakse elujõulisema, rohkem kehtivatele normidele vastavana kui see tegelikult on. &lt;...&gt; Oluliselt lihtsustatud stereotüüpsed kujud &lt;...&gt; Tekkis selge vahe naturaalselt stseenist välja kasvanud puäntide ja eelnevalt kivisse raiutud jäikade repliikide vahel &lt;...&gt; Seega, lugu on kaasahaarav, pöörded lihtsusest hoolimata põnevad, sest kõik ei ole lõpuni etteaimatav, emotsiooni jagub, muusika on stiilipuhas ja astub kaadridünaamikaga ühte sammu, aga miskipärast oleks tahtnud sama kõrgelennulise loo juures näha veel kodukootumalt tavalisemaid päriselulisi detaile".
Varia.
2015. aastal kogus film Eesti kinodes 90 746 vaatajat.
Wilhelm II (Braunschweig-Calenberg-Göttingen)

Wilhelm (u. 1425 – 7. juuli 1503), kutsutud Nooremaks, oli Braunschweig-Lüneburgi hertsog.
Perekond.
Wilhelm abiellus aastal 1444 Stolberg-Wernigerode krahvi Botho VII tütre Elisabethiga. Nad said kolm last:
Juan Carlos Varela

Juan Carlos Varela Rodríguez (sündinud 12. detsembril 1963 Panamás) on Panama poliitik, kes oli 1. juulist 2014 kuni 1. juulini 2019 Panama president.
Juan Carlos Varela õppis Atlantas Georgia tehnikainstituudis inseneriks ning töötas seejärel perefirmas.
Alates 2006. aastast on ta Partido Panameñista esimees. Aastatel 2009–2011 oli ta Ricardo Martinelli valitsuses välisminister ja 2009–2014 asepresident.
‘Abd al-Fattāḩ Khalīl as-Sīsī

‘Abd al-Fattāḩ Sa‘īd Ḩusayn Khalīl as-Sīsī (araabia keeles عبد الفتاح سعيد حسين خليل السيسي; sündinud 19. novembril 1954 Kairos) on Egiptuse poliitik ja endine sõjaväelane, alates 8. juunist 2014 Egiptuse president.
Aastatel 2012–2014 oli ta Egiptuse kaitseminister ja vägede ülemjuhataja. Märtsis 2014 läks ta erru, et kandideerida presidendiks.
Siret Siilbek

Siret Siilbek (sündinud 6. juunil 1981) on eesti kohtunik ja endine advokaat.
Siret Siilbek lõpetas Tartu Ülikooli õigusteaduse alal 2004. aastal.
Ta on 18. oktoobrist 2005 Eesti Advokatuuri liige, 1. juulist 2008 vandeadvokaat. 
Ta töötas 2012. aastani advokaadibüroos Alvin Rödl &amp; Partner. Aastast 2013 oli ta Advokaadibüroo ALTERNA vandeadvokaat ja partner.
Siret Siilbek oli 2013. aastast Justiitsministeeriumi juures tegutseva maksejõuetusõiguse ekspertnõukogu ja 2014. aastast Eesti Advokatuuri maksejõuetusõiguse komisjoni liige.
15. maist 2024 on ta Tallinna Ringkonnakohtu kohtunik.
Väike pingviin

"Väike pingviin" (inglise "The Pebble and the Penguin") on 1995. aastal valminud muusikaline animafilm.
Suhtlusvõrgustik

 
Suhtlusvõrgustik ehk sotsiaalvõrgustik on erinevate sotsiaalsete objektide vaheliste suhete ülesehitamiseks, kajastamiseks ja korraldamiseks mõeldud platvorm, veebiteenus või veebisait. Suhtlusvõrgustikke näitlikustavad sotsiaalsed graafid.
GPV Estonia

GPV Estonia АS (varasem nimi "Enics Eesti AS") on Eesti elektroonikafirma, mis asub Elvas. Tehas toodab tööstuselektroonikat.
2022. aastal ühines Enics suurettevõttega GPV ja kannab nüüd nime GPV Estonia AS.
2013. aastal oli Enics Eesti käive 88 miljonit eurot. 2012. aasta majandustulemuste põhjal Postimehes koostatud Eesti saja suurima ettevõtte edetabelis oli Enics 87. kohal. 2013. aastal töötas tehases keskmiselt 740 töötajat, sellega oli firma üks Lõuna-Eesti suurimaid tööandjaid. 94% toodangust viidi välismaale. Esimeses kvartalis 2023 on töötajate arv 867.
Enics Eesti emaettevõte Enics Grupp on registreeritud Šveitsis 2004. aastal, kui juhtkond ostis osa Elcoteqist. Peakontor asub Zürichis. Umbes 10% Enicsist kuulub juhtkonnale, ülejäänu omanik on erakapitalifirma. Enicsi kontsern on Euroopas suuruselt teine tööstuselektroonikaettevõte, sellel on maailmas kaheksa tehast. 2013. aasta kogukäive oli 417 miljonit eurot, sellest andis Eesti tütarettevõte umbes viiendiku.
Enicsi Elva tehas sai alguse 1992. aastal asutatud satelliidiseadmetetootjast Finesatist. 2001. võttis tehase üle Ahltronix, 2004 ühendati see Enicsiga.
2019. aasta lõpus ja 2020. aastal oli Enics Eesti juhatuse esimees Andres Kase.
Enics Eesti kuulub Eesti Elektroonikatööstuse Liitu. Firma osales kampaanias "Talendid koju!". Enics Eesti on asutanud omanimelised stipendiumid Tartu Kultuurkapitalis, et toetada tehniliste erialade õppimist Eesti kõrgkoolides ja kutsehariduskeskustes.
Tunnustus.
2010. aastal pälvis Enics Eesti AS Eesti Kvaliteediühingult juhtimiskvaliteedi aastaauhinna suurettevõtete kategoorias.
„Kui ülejäänud Eesti maapiirkondades oleks sellised ettevõtted, siis meie edu oleks riigina täiesti garanteeritud ja kõik, mida me vajame, on neid ettevõtlike inimesi, kes on valmis asju tegema," iseloomustas firmat 2013. aastal külastanud president Toomas Hendrik Ilves.
2014. aastal tunnustas Eesti Haridus- ja Teadusministeerium Enics Eesti AS-i aasta koolitussõbralikuma ettevõtte tiitliga.
Voodilutikas

Voodilutikas ("Cimex lectularius") on verelutiklaste sugukonda kuuluv putukaliik. See väga levinud parasiitputukas toitub verest. 
Ta on umbes 5–8 mm pikk ja ebameeldiva lõhnaga. Voodilutikad on harilikult punakaspruunid, toiduvaeguses olnud isendid on veidi heledamad. 
Kuna inimesed hindavad üha enam puhtust, esineb voodilutikaid varasemast vähem. Enamasti leidub tänapäeval voodilutikaid ruumides, kus magab palju rahvast. Inimese verest toituvad nad enamasti öösiti. 
Voodilutikad on öise eluviisiga loomad ja nad eelistavad elada toatemperatuuril. Täiskasvanud putukad külmuvad surnuks umbes –18 °C juures. Päeval on nad peidus voodites, liistude vahel, vaipade all või tapeedipragude vahel. 
Voodilutikad paljunevad sugulisel teel. Isane voodilutikas kasutab paaritumistehnikat, mida nimetatakse traumaatiliseks seemendamiseks. Ta torkab teravaotsalise suguorgani suvalisse kohta emase voodilutika kehal ja pritsib tema kehasse seemnerakke, mis seal ringi liiguvad, kuni leiavad munaraku. Emased surevad pärast paaritumist tihti sisemiste vigastuste tagajärjel. 
Emased voodilutikad munevad seal, kuhu nad päevaks peitu poevad.
Munade areng on varieeruv ja oleneb ümbritsevast temperatuurist, see võib väldata 4 päevast kuni 4 kuuni. 
Voodilutikaid võib leida ka mitmesuguste loomade pesades, kuna lisaks inimeste verele imevad nad ka nahkhiirte, lindude, koerte, küülikute ja kasside verd. 
Voodilutikate seedimine erineb pisut teiste vereimejatest putukate omast. Näiteks kestab imetud erütrotsüütide lõhustamine neil kauem.
Inimesed võivad neid endaga koju kaasa tuua mõnelt reisilt või lutikate elupaikadest koos riideesemetega. Inimeste tervist voodilutikad üldiselt ei kahjusta, aga vahel võib hammustuskohas tekkida paistetus või sügelus.
SOS Lasteküla Eesti Ühing

SOS Lasteküla Eesti Ühing on mittetulunduslik ettevõte, mis kuulub rahvusvahelisse organisatsiooni SOS Lasteküla.
Esimene SOS Lasteküla Eestis avati 1994. aastal Keilas. Nüüdseks on ühingu ülesandeks koordineerida tööd Keila, Põltsamaa, Narva-Jõesuu ja Juuru lastekülades, Keila ja Tallinna noortekodudes, peretugevdamisprogrammi raames, laste õiguste kaitsel ja haridusprogrammi raames.
Eesti SOS lastekülad pakuvad bioloogiliste vanemate hoolduseta jäänud ja Eesti omavalitsuste poolt lastekülasse suunatud lastele peresarnaseid elamistingimusi. Laps saab pikaajaliselt turvalise ja arenguks soodsa elukeskkonna. Kindla perevanema toel valmistub laps selleks, et saada täiskasvanuna hakkama vastavalt oma võimetele. Usaldusväärsed suhted ja taas kogetav armastus annavad lapsele võimaluse taastuda varasematest kogemustest, mis on sageli olnud traumaatilised. SOS Lasteküla eesmärk on pakkuda vanemliku hooleta jäänud lastele samasugust kindlus- ja kodutunnet nagu on nende eakaaslastel.
Lastekülas töötavad perevanemad – SOS ema ja SOS tädi, kasvatajad, psühholoog, sotsiaaltöötaja, külameister, sekretär ja külajuhataja. Lastekülas otsitakse ja arendatakse pedagoogilisi, psühholoogilisi ja sotsiaalseid võimalusi, mis vastaksid laste erinevatele vajadustele nii igapäevaelu kui ka tulevikku silmas pidades.
Paap Kõlar

Paap Kõlar (sündinud 18. oktoobril 1954) on eesti trummar ja ekstreemspordiharrastaja.
Ta oli progerokki ja "jazz fusion"'it viljelenud ansamblite Psycho (1973–1978) ja Radar (1978–1987) eestvedaja ja liige. Ansamblil Radar oli kaks erinevat suunitlust. Üks nendest oli Jaak Joalaga seotud Radar ning teine oli instrumentaalset muusikat mängiv Radar. Instrumentaalne Radar, mille staažikaimaid liikmeid on Paap Kõlar, on teinud kontserte aeg-ajalt ka hiljem.
Paap Kõlar on ekstreemspordi rajaja Eestis. Ta on ettevõtete Paap Kõlari Safarikeskus Otepääl, Surf Paradiis (Spordiklubi Surf MTÜ) Hiiumaal asutaja ja omanik ning MTÜ Eesti Tiibvarjuspordi Liit juhatuse liige. 2014. aastal sai ta Soomes motovarjuõnnetusel eluohtlikult vigastada.
Isiklikku.
Kaja Kõlar oli ja Ele Kõlar on tema õde. Pärast vanemate lahkuminekut said nad kaks poolvenda: isa, dirigent Erich Kõlari peres sündis Margo Kõlar ning ema, pianist Leelo Kõlari uues peres poeg Mikk Targo.
Paap Kõlaril on tütar Kelli ning poeg Palle. Tema elukaaslane on Mirell Jakobson.
Oleg Sapožnin

Oleg Sapožnin (27. detsember 1931 Tallinn – 2. juuli 2014 Tallinn) oli Eesti spordi-, kultuuri- ja majandustegelane ning jalgrattur ja jalgrattaspordikohtunik.
Ta oli Eesti Riikliku Filharmoonia direktor (1981–1993).
Haridus.
Ta õppis Jakob Westholmi Gümnaasiumis (1939–1940), Tallinna 19. Keskkoolis (1940–1945) ja Tallinna 32. Keskkoolis (1945–1948) ning lõpetas 1949. aastal Tallinna 30. Keskkooli. 1954. aastal lõpetas ta elektrijaamade, -võrkude ja süsteemide erialal Tallinna Polütehnilise Instituudi. Hiljem täiendas end elektrivõrkude ja -süsteemide erialal Moskva Mittestatsionaarses Energeetikainstituudis.
Töökohad.
Sapožnin töötas aastatel 1954–1975 Eesti Energias, alustades elektrijaama valveinsenerina ja lõpetades Eesti Elektrivõrkude Ehituse juhatajana (1966–1975). Ta olita Moskva olümpiamängude Tallinna purjeregati organiseerimiskomitee Tallinna osakonna ja hiljem valitsuse juhataja. Ta oli Eesti NSV Riikliku Filharmoonia viimane ja Eesti Kontserdi esimene direktor.
Sportlastee.
Sportima hakkas koolis, jalgrattasõidus olid tema innustajad Eimar Kask ja Miralda Merila. Saavutas koolinoorte ja Tallinna meistrivõistlustel auhinnalisi kohti.
Oleg Sapožninist sai esimene Eestist ja NSV Liidust pärit rahvusvahelise tasemega jalgrattakohtunik. Ta tegutses paljudel suurvõistlustel jalgrattakohtunikuna (aastast 1970 oli Sapožnin rahvusvahelise kategooria kohtunik), sh 1972 ja 1996 OM-il (vanemkohtunikuna), 10 MM-il (2 korda peakohtunikuna). Avaldas kirjutisi ajakirjas Kehakultuur ja ajalehes Spordileht. Spordiraamatute "XXI olümpiamängud. Montreal 1976" (1978) ja "100 aastat jalgrattasporti Eestis" (1986) üks autoreid.
Isiklikku.
Tema isa oli multiinstrumentalist Vladimir Sapožnin, esinejanimega Boba.
Vanaisa Vassili Voinov ehitas Tallinna kogu Tsaari-Venemaa esimese betoonehitise: revüüteatri Grand Marina, kus paiknesid ka Tallinna suurim kino Ars ja lokaal Must Kass. Hoone sai suuri kahjustusi Tallinna pommitamisel, ent on tänapäevani tuntud kui Vene Kultuurikeskus. Olegi poeg Vladimir Sapožnin (1964–2023) töötas 30 aastat toiduainetööstuse ettevõtetes.
Tema hobid olid maakodu, džässmuusika, reisimine ja suveniiride kogumine reisidelt.
Sapožnin on maetud perekonna rahulasse Tallinna Siselinna kalmistul.
Elulooraamat.
Piret Kooli kirjutatud elulooraamat "Oleg Sapožnin – lõputu rahutuur" ilmus 2017. aastal kirjastuse Post Factum kaudu. Teose esitlus toimus Olegi vanaisa Vassili Voinovi mälestuseks ehitatud WW Passaažis – aadressil, kus Oleg lapsena elas. Mahukas elulooraamatus saavad sõna kümned Oleg Sapožnini sõbrad ja tuttavad. Põhirõhk on ta enda räägitud lugudel, mida ta on Eesti Spordimuuseumi helilindile rääkinud enam kui 17 tundi.
Olaf Kibe

Olaf Kibe (26. september 1921 Tartu – 30. juuni 2014 Sundsvall) oli eesti ja Rootsi arst.
Ta lõpetas 1940. aastal Tartus Hugo Treffneri Gümnaasiumi. Aastatel 1940–1943 õppis ta Tartu Ülikooli arstiteaduskonnas. Ta oli Eesti Üliõpilaste Seltsi liige.
Aastal 1944 põgenes ta Rootsi, kus ta alustas kohe õpinguid oma meditsiinilise hariduse lõpetamiseks, töötades juhutöödel. Ta lõpetas 1950. aastal Stockholmis Karolinska Instituudi. 
Pärast Karolinska Instituudi lõpetamist töötas ta arstina Karlstadis ja Nyköpingis, spetsialiseerudes sisehaigustele ja kardioloogiale. Aastal 1960 määrati ta Sundsvalli sisehaiguste kliiniku ülemarsti abiks, kuhu ta jäi ametisse pensionini. Pensionipõlves, aastal 1996 töötas ta Sundsvallis tööstusarstina.
Ta oli Eesti Arstide Liidu liige ja Eesti Arstide Seltsi Rootsis liige, aastast 1995 ka auliige. Tema hobid olid golf ja kirjandus. Tema eriharrastus oli töö Filmiklubis Sundsvallis ja Eestis.
Isiklikku.
Ta abiellus 1951. aastal rootslanna Gunhild Ericssoniga, neil sündisid poeg ja kaks tütart.
Skandaal rajooni tasandil

"Skandaal rajooni tasandil" on 1988. aastal valminud Lenfilmi mängufilm.
Süžee.
Filmi tegevus toimub 1980. aastate algul Leningradis. Ühe Leningradi linnarajooni komsomoli rajoonikomitee esimest sekretäri Nikolai Šumilinit ootab ees ametikõrgendus. Seetõttu toimub uute liikmete vastuvõtt komsomoli seekord kiirendatud korras. Seejärel suundub Šumilin koos teiste komsomolitöötajatega sauna ametikõrgendust tähistama. Pidutsemine toimub ohtra alkoholi ja tüdrukutega. Lõpuks on kogu seltskond alasti basseinis. Kui Šumilin varahommikul peolt koju jõuab, siis teatab ta naine talle, et kavatseb lahutust nõuda.
Hommikul selgub, et öösel on komsomoli rajoonikomiteesse sisse murtud. Muuhulgas on ära viidud ka lipp ja spartakiaadi karikas. Varsti toimub aga spordipalees rajooni komsomoliorganisatsiooni pidulik kokkutulek. NLKP rajoonikomitee sekretär Kovalevski annab Šumilinile probleemi lahendamiseks kaks päeva aega.
Sattunud väljapääsmatusse olukorda püüab Šumilin abi leida oma endiselt armukeselt NLKP rajoonikomitee sekretärilt Koroljovalt. Koroljova aga räägib, et tema ei saa Šumilinit kuidagi aidata. Kuid ta vihjab, et Šumilin pääseb minimaalse karistusega. Seejärel võtab vihane Šumilin ühes tehases toimuval komsomolikoosolekul teravas toonis sõna, rääkides komsomolitööst tõtt.
Seejärel läheb Šumilin oma armukese Tanja juurde, murrab ta köögilauale maha ja astub temaga vahekorda. Taustaks kostab televiisorist Brežnevi kõne. Šumilin ja Tanja lähevad diskoteeki. Diskoteegis märkab Šumilin, et vaasina on seal kasutusel rajoonikomiteest varastatud karikas. Pärast seda selgitab miilits kiiresti välja rajoonikomiteesse tunginud varga, kelleks osutub probleemsest perest pärit Jura Semjonov. Seejärel selgub, et nüüd inkrimineeritakse Šumilinile tema kõne tehases ja rajoonikomiteele lihtsalt eraldatakse uus lipp. Aga filmi lõpus teatab NLKP rajoonikomitee sekretär Kovalevski, et Šumilini esinemisest tehases tehakse uus algatus – üleliiduline siiruse õppetund.
Heinrich I (Braunschweig-Wolfenbüttel)

Heinrich I (14. juuni 1463 – 23. juuni 1514, Leer), kutsutud Vanemaks, oli Braunschweig-Lüneburgi hertsog ja Wolfenbütteli vürst aastast 1491 kuni oma surmani.
Perekond.
Heinrich I abiellus aastal 1486 Pommeri hertsogi Erich II tütre, Katharinaga. Nad said järgmised lapsed:
Milena Jesenská

Milena Jesenská (10. august 1896 – 17. mai 1944) oli tšehhi ajakirjanik, kirjanik, toimetaja ja tõlkija.
Milena Jesenská sündis Prahas ortopeedia-professori Jan Jesenský perekonnas. Ta õppis tütarlaste humanitaargümnaasiumis Minerva. Kooliajal oli ta patriootliku võimlemisliikumise Sokol liige. 1913. aastal suri Milena ema, mis mõjus talle väga rängalt. Gümnaasiumi lõpetamise järel õppis Milena Jesenská ülikoolis kaks semestrit meditsiini, kuid õpingud katkesid. Seejärel tegeles ta kirjanduse ja publitsistikaga.
1916. aasta sügisel tutvus ta saksakeelse juudi rahvusest literaadi Ernst Pollakiga. Pollak töötas sel ajal ühe välispanga korrespondendina Prahas. Milena isale ei meeldinud, et ta tütar tahtis abielluda endast kümme aastat vanema juudiga ning 1917. aasta juunis laskis ta oma tütre paigutada Veleslavini hooldus- ja raviasutusse, närvihaigete sanatooriumisse Praha lähedal. 1918. aasta märtsis vabanes ta sealt.
Milena abiellus Ernst Pollakiga ning nad kolisid 1918. aastal Viini. Pollak asus tööle sama panga peakontoris, mille filiaalis ta Prahas töötanud oli. 1919. aastal hakkas Milena Jesenská tegema kaastööd Praha ajalehtedele Národní listy ja Tribuna.
1919. aasta oktoobris kirjutas Milena Jesenská Franz Kafkale ja palus luba tema jutustusi tšehhi keelde tõlkida.1920. aastal said nad Kafkaga isiklikult tuttavaks. Suhe Kafkaga ei kestnud kaua. Milena ei olnud valmis abielu Pollakiga lõpetama, Kafkat hirmutas Milena kirglik ja ohjeldamatu iseloom. Frank Kafka lõpetas suhte Milenaga 1920. aasta novembris. Viimast korda kohtusid nad juunis 1923. Kafka kirjad Milenale ilmusid saksakeelses väljaandes 1952. aastal ja ingliskeelses tõlkes 1953. Eestikeelne tõlge ilmus 1996. aastal.
1924. aastal lahutas Milena abielu Ernst Pollakiga ning 1925. aastal pöördus ta Prahasse tagasi. 1927. aastal abiellus ta arhitekt Jaromír Krejcariga, 1928. aastal sündis neil tütar Jana. Abielu kujunes probleemseks seoses Milena raske haiguse ja morfiinitarvitamisega. 1931. aastal astus ta Tšehhoslovakkia Kommunistlikku Parteisse. Kuid ta pettus kommunismis ja 1936. aastal heideti ta stalinismi kriitika eest parteist välja.
1938–1939 oli ta poliitika- ja kultuuriajakirja Přítomnost toimetaja. Tšehhoslovakkia okupeerimise järel arreteeris Gestapo ta 11. novembril 1939. Esialgu hoiti teda kinni Praha ja Dresdeni vanglates. 1940. aasta novembris saadeti ta Ravensbrücki koonduslaagrisse, kus ta 1944. aastal neerupuudulikkuse tagajärjel suri.
Urmo Känd

Urmo Känd (27. veebruar 1937 – 1. september 2017) oli Eesti rahvatantsutreener.
Urmo isa Teedo ja ema Olvi panid aluse rahvatantsule Nõmmel 1945. aastal. Isa käe all hakkas Urmo rahvatantsuga tegelema 15-aastaselt. 1967. aastal alustas ta tööd rahvatantsujuhendajana Nõmme Kultuurimajas.
Rookse künnapuu

Rookse künnapuu (ka Rookse jalakas) on kaitsealune künnapuu Tartumaal Rookse külas.
Intertüdruk

"Intertüdruk" on 1989. aastal Nõukogude Liidu ja Rootsi koostöös valminud mängufilm.
Süžee.
Leningradi meditsiiniõde Tanja Zaitseva on lisaks oma põhitööle ka valuutaprostituut. Tema rootslasest klient Ed Larsen teeb talle abieluettepaneku. Tanja nõustub, kuna ta tahab Läände pääseda, et elada jõukat elu ja maailma näha. Kuid välismaale pääsemiseks tuleb ületada mitmed bürokraatlikud takistused. Tanja peab tooma tõendi oma isalt, et sel pole tema suhtes mingeid pretensioone. Tanja pole oma isa juba 20 aastat näinud. Viletsas materiaalses seisus isa nõuab Tanjalt selle tõendi eest 3000 rubla. Tanjal pole seda raha kusagilt võtta ning ta on sunnitud selle summa teenima prostitutsiooniga.
Esialgu meeldib Lääne elu Tanjale väga, kuid varsti saabub pettumus. Rootsi "sõbrad" ei unusta hetkekski, millega Tanja Nõukogude Liidus raha teenis. Tanja mees Ed Larsen armastab teda, kuid teeb talle tema harjumuste kohta pidevalt märkusi. Tanja saab aru, et ta on täiesti võõras inimene tundmatus maailmas. Tanja tahab oma ema külastada. Siis teatab üks Tanja sõbranna talle telefoni teel, et tema suhtes on Nõukogude Liidus algatatud kriminaalasi valuutaspekulatsioonide süüdistusega. Uurijad käivad Tanja ema juures ja räägivad talle, et ta tütar on tegelenud prostitutsiooniga. Tanja õpetajannast ema on vapustatud ja keerab gaasikraani lahti, soovides lõpetada elu enesetapuga. Naabrid tunnevad gaasilõhna, murravad korterisse sisse ja päästavad ta. Samal ajal tunneb Tanja kuuenda meelega, et juhtunud on midagi hirmsat. Ta istub autosse ja kihutab lennujaama, sattub aga liiklusõnnetusse ja hukkub.
Varia.
1989. aastal käis Nõukogude Liidu kinodes filmi vaatamas 44 miljonit inimest.
Toborna pettäi

Toborna pettäi (ka Toborna pettai) on kaitsealune mänd ja pühapuu Võrumaal Noodaskülas Rõuge kihelkonnas.
Toborna pettäi kasvab Kütioru idanõlval niinimetatud Tobornamäel ja on kaldunud Võru-Loosi maantee kohale.
Puu on aja jooksul kaotanud suuri oksi ja ladvatüve, millest on jäänud puule nähtavad jäljed. Puu võra on ümbruse mõjul tugevasti muutunud. Kui puu kasvab lagedal põllumaastikul, sirutus võra vihmavarjunataoliselt maantee kohale, kuid lähiümbruse võsastumise tõttu kuivasid äärmised oksad ja keskel hakkasid need püramiidselt valguse poole tõusma. Haljendama on jäänud vaid üks alumine oks, puu vanim osa meenutab kändu ümbermõõduga 2,8 meetrit.
Puu vanus on teaduslikult määratlemata.
Rahvapärimuse järgi on mänd suurema püha puudesalu viimane puu, kuhu on ohvreid toodud. Samuti on muistendipärimuses peetud puud Vastseliina lossi kulla peidupaigaks, mille venelaste eest taganev Rootsi sõjavägi oli puu alla peitunud. Kulda tulevat pärimuse järgi otsida tuleb seitsme sõdurisineli kauguselt, suunast, kuhu teatud täiskuu-keskööl langeb puu vari.
Raudalu kivid

Raudalu kivid on Tallinnas Nõmme linnaosas Raudalu asumist põhja pool kahel pool Karuse tänavat asuv kaitsealuste rändrahnude rühm, mis koosneb neljast lähestikku asuvast kivist. 
Kõige suurem rahn on Raudalu Suur kivi, mida kasutas muistendi järgi Vanapagan, kui ta Kalevipojaga võidu kivi viskas.
Valeri Heletei

Valeri Heletei (ukraina keeles Валерій Вікторович Гелетей "Valeri Viktorovõtš Heletei"; sündinud 28. augustil 1967 Verhni Koropetsis) on Ukraina sõjaväelane, oli alates 2014. aasta 3. juulist kuni 12. oktoobrini Ukraina kaitseminister ning juhtis pärast seda presidendi ihukaitset. 
2007. aastast juhtis ta presidendi ihukaitsega tegelevat Ukraina Riigikaitse Osakonda ("Управління державної охорони України") ning jätkas selle juhtimist 2014. aastal pärast lühikest ametiaega kaitseministrina. Astus ametist tagasi ja president Zelenskõi vabastas ta ametist 29. mail 2019.
President Petro Porošenko pressiteenistus teatas Valeri Geletei esitamisest kaitseministri kandidaadiks 2014. aasta 2. juulil. Ministrikandidaadi esitlemisel Ülemraadale märkis president, et Geletei mitte üksnes ei ole õppinud, kuidas sõdida, vaid on ka ise sõjas osalenud ning saab aru sellest, mis asi on hübriidsõda ja teab, kuidas seda võita. Ülemraada kinnitas kindralpolkovnik (2008) Valeri Geletei Ukraina kaitseministriks 2014. aasta 3. juulil. Vastse kaitseministri kinnitusele, et Ukraina võidab ja võiduparaad viiakse läbi Ukraina linnas Sevastopolis, vastasid saadikud aplausiga.
Isiklikku.
Heletei on abielus, perekonnas on kaks poega.
Giórgos Samarás

Giórgos Samarás (kreeka keeles Γιώργος Σαμαράς; sündinud 21. veebruaril 1985 Irákleios) on endine Kreeka jalgpallur, ründaja
Debüüdi Kreeka jalgpallikoondises tegi Samarás nädal pärast oma 21. sünnipäeva 28. veebruaril 2006 sõprusmängus Valgevene vastu, kus ta lõi koondises esimese ja mängu ainsa värava.
2014. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlustel lõi ta viimases alagrupimängus 24. juunil penaltist värava Elevandiluuranniku vastu, mis viis Kreeka esmakordselt kaheksandikfinaali.
Baška tahvel

Baška tahvel (horvaadi keeles "Bašćanska ploča") on horvaadikeelne raidkirjatahvel 1100. aastast, horvaadi keele ja glagoolitsa kirja vanimaid ja tähtsamaid mälestusmärke.
Tahvel avastati arheoloogilistel kaevamistel 1851. aastal keskaegse vararomaani stiilis püha Lucia kiriku sillutises Jurandvori külas Baška sadama lähedal Krki saarel, algselt oli see olnud osa altariruumi vaheseinast. Alates 1934. aastast hoitakse seda Horvaatia Teaduste ja Kunstide Akadeemias Zagrebis. Püha Lucia kirikusse on vaatamiseks välja pandud tahvli koopia.
Kirjeldus.
Kivist mälestustahvlil, mille mõõtmed on 99,5 cm × 199 × 7,5–9 cm, on raidkiri, milles abt Držiha annab teada, et "Horvaatia" kuningas Zvonimir on annetanud tüki maad pühale Luciale, see tähendab benediktlaste kloostrile. Raidkirja teises pooles annab abt Dobrovit omakorda teada, et tema ehitas selle kiriku koos üheksa mungaga. Tahvli ülaserv on kaunistatud viinapuuväätidest ornamendiga.
Tahvlil on 13 raidkirjarida. Tekst on kirjutatud glagoolitsas ja on hästi säilinud. Glagoolitsa kirjamärkide seas esineb ka üksikuid ladina ja kirillitsa tähti. Kirja keel on segu horvaadi keele vana-tšakavština murdest ja kirikuslaavi keelest. Tahvel on ainus säilinud näidis glagoolitsa tähestiku üleminekuvormist "ümaralt" (bulgaaria-makedoonia) tähestikult "nurgelisele" (horvaatia) tähestikule.
Tähtsus.
Baška tahvlit peetakse horvaatide sünnitunnistuseks, sest see on vanim säilinud kirjalik allikas, kus mainitakse nime "Horvaatia" (tuletise kujul) horvaadi keeles: teksti kolmandas reas on kirjutatud "ZЪVЪNIMIRЪ KRALЪ HRЪVATЪSKЪÏ" ("Zvonimir, Horvaatia kuningas"). Varem oli seda ette tulnud vaid teistes keeltes, nagu ladina ja kreeka.
Vaatamata sellele, et Baška tahvel ei ole vanim "horvaatia glagoolitsa" mälestusmärk (Plomini tahvel, Valuni tahvel, Krki raidkiri on vanemad, olles pärit 11. sajandist) ning ei ole kirjutatud puhtas horvaadi keeles, nimetatakse teda ometigi "horvaadi keele kalliskiviks" ja "horvaadi kirjanduse sünnitunnistuseks".
Baška tahvlit on kujutatud Horvaatia 100 kunase rahatähe aversil 1993. ja 2002. aasta väljalaskel.
Verhni Koropets

Verhni Koropets on küla Ukrainas Taga-Karpaadi oblastis Mukatševe rajoonis.
Verhni Koropets asutati 1300. aastal.
Külas elas 2001. aasta rahvaloenduse andmetel 1362 inimest, asustustihedus 677,61 inimest ruutkilomeetri kohta.
Verhni Koropetsis on sündinud 2014. aasta 3. juulil kaitseministriks nimetatud kindralpolkovnik Valeri Geletei.
Lembit Anton

Lembit Anton (22. aprill 1922 Laanemõisa küla, Rakvere vald – 30. juuni 2014) oli eesti näitleja ja kirjanik.
Ta lõpetas 1942. aastal Jäneda Kõrgema Põllunduskooli, 1947. aastal Tallinna Polütehnilise Instituudi tsiviilehituse alal, 1949. aastal Eesti NSV Riikliku Teatriinstituudi ja 1953. aastal GITIS-e eesti stuudio. Aastatel 1946–1949 õppis ka Tallinna Teatrikoolis ja 1960–1962 täiendas end GITIS-es kõrgematel režissööride kursustel.
Ta töötas näitlejana Lõuna-Eesti Teatris (1949–1950), Draamateatris (1953–1960), Moskva Estraaditeatris (1963–1966) ja Vanemuises (1966–1973). Aastatel 1962–1963 oli ta Rakvere Teatri lavastaja. Aastatel 1973–1982 oli ta Eesti Televisioonis haldustööl, alates 1984. aastast mängis külalisesinejana Vanalinnastuudios. 
Lembit Anton suri 30. juunil 2014 ja on maetud Metsakalmistule.
Olev Lugus

Olev Lugus (12. märts 1935 Sangaste – 27. juuni 2014) oli eesti majandusteadlane.
Ta lõpetas 1949. aastal Restu 7-klassilise kooli, 1952. aastal Valga Arve- ja Plaanindustehnikumi (tööstusettevõtete plaanija erialal). 1962. aastal lõpetas ta Tartu Riikliku Ülikooli tööstusökonoomika erialal. 1971. aastal kaitses ta väitekirja "Puidu kompleksse kasutamise põhisuunad ja majanduslik efektiivsus Eesti NSV-s" ja sai majandusteaduse kandidaadi kraadi.
Aastatel 1952–1953 töötas ta Pärnu oblasti Plaanikomisjoni tööstussektoris ökonomistina. Aastatel 1953–1962 töötas ta Puidutöötlemiskombinaadis Viisnurk vaneminseneri, tsehhi- ja osakonna juhatajana. Aastatel 1962–1998 töötas ta Eesti Teaduste Akadeemia Majanduse Instituudis nooremteadurina, vanemteadurina, tööstusökonoomika sektori juhatajana, teadusdirektorina ning aastatel 1989–1998 direktorina. Aastatel 1998–2000 oli ta Eesti Tööandjate ja Tööstuse Keskliidu majandusnõunik.
Ta on uurinud Eesti metsakompleksi arengut, on analüüsinud metsaressursside kasutamist ja arenguperspektiivi. Ta on analüüsinud Eesti majanduse arengut, olnud tegev Eesti majanduse arengu perspektiivide uurimise ja majandusmehhanismi reformimise alal. Ta oli tegev IME projekti väljatöötamise ühe juhina majanduse instituudis ja valitsuskomisjonis. Ta on pidanud loenguid nii Eestis kui ka välisriikides Eesti majanduse arengust ja sõlmprobleemidest.
Olev Lugus suri 27. juunil 2014 ja ta maeti 3. juulil 2014 Rahumäe kalmistule.
Faasidetektor

Faasidetektor (ka nime all faasikomparaator, faasidiskriminaator) on elektroonikalülitus, mille väljundsignaal sõltub kahe sisendsignaali faaside vahest. Olenevalt lülituse otstarbest nimetatakse teist sisendsignaali tugisignaaliks, etalonsignaaliks või võrdlussignaaliks.
Faasidetektori väljundsignaaliks on sisendsignaalide faaside vahele (erinevusele) vastav signaal (pinge), mis ideaalsel juhul on võrdeline faaside vahega.
Kasutatakse analoog- ja digitaallülitustel põhinevaid faasidetektoreid.
Analoog-faasidetektori toimimine põhineb sisendsignaalide omavahelisel korrutamisel (korrelatsiooni leidmisel). Vastavalt antakse sisendsignaalid kas analoogkorrutisse või siis summeeritakse signaalid ja antakse segustusastmesse; selles kasutatakse skeemielementi, millel on sobivalt mittelineaarne pinge-voolu karakteristik. Sellise karakteristikuga elemendiks võib olla pn-siirdega (eksponentsiaalse karakteristikuga) või ruutkarakteristikuga element (väljatransistor). Segusti väljundsignaal sisaldab sisendsignaalide sageduste summa (ehk kahekordse) sagedusega signaalikomponenti ja vahe (ehk nullise) sagedusega ehk alalissignaali komponenti, mille amplituud on võrdelised nende pingete väärtustega ja nende omavahelise faasivahe koosinusega. Selliste faasidetektorite töösagedusala ülempiir võib ulatuda kasutatud mittelineaarse elemendi töösagedusala piirini (ülikõrgsagedusdioodide puhul terahertsi suurusjärku). Samal ajal on võrdetegurina sees ka mõlema sisendsignaali amplituudid.
Kui üks signaalidest on meandriline (või formeeritud meandriliseks), saab kasutada sünkroondetektorina tuntud lülitusi. Nende töösageduste ülempiir jääb mitu suurusjärku alla täielikult pidevatoimelistele analoogfaasidetektorite sagedusele (orienteerivalt piirduvad gigahertsiga).
Kui mõlemad sisendsignaalid on meandrilised ja digitaaltehnika loogilistele nivoodele vastavad, siis saab faasidetektori realiseerida digitaalloogika elemente kasutades ehk digitaalse faasidetektorina. Lihtsaima digitaalse faasidetektori saame kasutades XOR-loogikalülitust, mis sisuliselt teostab nende signaalidega tehte, mis vastab loogiliste signaalide kui analoogsignaalide korrutamisele. Võimalik on kasutada ka trigeritega lülitusi (näiteks kõrvaloleval skeemil toodud lülitust).
Digitaalse faasidetektori väljundisse ilmuvad impulsid, mille pikkus (kestus) on võrdeline sisendsignaalide faasierinevusega. Siin kasutatakse enamasti ära seda, et faasiinformatsiooni esitab samaväärselt impulsside pikkusele ka neid sisaldava väljundpinge keskväärtus.
Digitaalse faasidetektori karakteristik on teatud faasinihke piirkonnas põhimõtteliselt lineaarne, kuid võrdetegurina tulevad arvesse loogikalülituste toitepinge väärtus, samuti kasutatud loogikalülituste liik ja muud faktorid. Muuhulgas on iseloomulik ka negatiivse väljundväärtuse puudumine. Digitaalsete faasidetektorite toimimise sagedusala on piiratud kasutatavate loogikalülituste töösagedusalaga.
Ahja kalmistu

Ahja kalmistu on kalmistu Võnnu kihelkonnas Tartumaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Ahja alevikus Põlva vallas Põlva maakonnas. Kalmistu jääb Ahja mõisa südamest linnulennult umbes 900 meetri kaugusele läände.
Ajalugu.
Kalmistu rajasid Ahja mõisa tollased omanikud Braschid 1884. aastal. Kalmistu rüüstasid 1919. aastal punased, sellele mõisa-ajal maetute üldarv ei ole teada. 
Kalmistu võeti 1932. aastal uuesti kasutusele ümbruskonna kalmistuna ning seda on hiljem laiendatud. Kalmistu on tänapäeval korras ja hooldatud ning selle valdaja on Põlva vald.
Kalmistu kabel.
Kalmistu lääneosas paikneb kabel. See on ehitatud kabeli kohta harvaesinevalt juugendstiilis ning on tänapäeval hooldatud ja korras.
Tšehhi veinid

Enamik Tšehhi veiniaedadest asub Tšehhi lõunaosas Moraavias ehk Määrimaal, aga osa veiniaedu jääb ka Böömimaale, Saksa piiri lähedale. Moraavias on veiniaedu ligikaudu 18 000 hektari jagu. Sealsed veinisordid on Veltlínské zelené (Grüner Veltliner), Riesling, Ryzlink vlašský (muus maailmas tuntud kui Welschriesling ehk n-ö vale-Riesling). Rahvusvahelistest sortidest kasvatatakse seal Chardonnayd ja kahte heledat Pinot' perekonna viinamarja. Lõuna pool leidub ka selliseid sorte nagu Frankovka (Blaufränkisch), aromaatne Traminer, Müller Thurgau ja Muscat Moravsky (Moraavia Muskaat). Punaseid veine tehakse seal sarnaselt Austriaga Zweigelti viinamarjadest.
Slovakkia veinid

Slovakkia veinid on veinid Slovakkia veinipiirkondadest, mis on koondunud Slovakkia lõunaossa. Rahvusvaheliselt ei ole Slovakkia veinid eriti tuntud, välja arvatud Tokaj. Küll aga tuntakse ja hinnatakse Slovakkia veine kodumaal ja naaberriikides.
Slovakkia veinipiirkonnad.
Slovakkias on 6 veinipiirkonda, mis omakorda jagunevad 40 alampiirkonnaks.
Slovakkia veinide kvaliteedisüsteem ja Districtus Slovakia Controllatus.
Slovakkia veinide puhul on välja töötatud oma kvaliteedistandard – Districtus Slovakia Controllatus (DSC), mis on omamoodi ristand Saksamaa ja Prantsusmaa kvaliteedistandarditest. Selle standardi alusel jagatakse Slovakkia veinid kolme kvaliteediklassi. Aluseks võetakse viinamarjade küpsusaste ja saagikus. 
Slovakkias kasvatatavad viinamarjasordid.
Slovakkia levinumad viinamarjasordid on:
Slovakkia Tokaj vein.
Slovakkia Tokaj vein on rahvusvaheliselt üks tuntumaid Slovakkia veine. Slovakkia Tokaj veinipiirkond asub samanimelise Ungari veinipiirkonna (Tokaj-hegyalja veinipiirkond) kõrval. Slovakkia sai tükikese Tokaj veinipiirkonnast endale pärast Esimest maailmasõda.
Tiit Koppel

Tiit Koppel (23. august 1945 Tallinn – 30. juuli 2014) oli eesti tehnikateadlane, Tallinna Tehnikaülikooli professor.
Haridus.
Ta lõpetas aastal 1964 Tallinna 2. Keskkooli ja 1969 veevarustuse ja kanalisatsiooni erialal Tallinna Polütehnilise Instituudi. Aastatel 1971–1974 oli ta Tallinna Polütehnilise Instituudis aspirantuuris; aastal 1975 kaitses ta teemal (juhendaja Uno Liiv) "Hõõrdepinged mittestatsionaarsel rõhulisel voolamisel torudes" tehnikakandidaadi väitekirja. Tehnikateaduste kandidaat 1975 (teema "Hõõrdepinged mittestatsionaarsel rõhulisel voolamisel torudes"); dotsendi kutse 1985.
Täiendusõpe: TPI haridusjuhtide ettevalmistus- ja täiendusteaduskond, andragoogika ja psühholoogia lisaeriala 1990; Twente Ülikool, Delfti Tehnoloogiaülikool (Holland) 1995; Delfti Tehnoloogiaülikool, vedelike mehaanika grupp 1980–81.
Töökäik.
Ta töötas aastatel 1969–1971 Tallinna Polütehnilise Instituudi sanitaartehnika kateedris inseneri ja vaneminsenerina. 1975–1976 töötas ta samas vanemteadurina, 1976–1978 assistendina, 1978–1983 vanemõpetajana ja 1983–1992 dotsendina (aastal 1985 kinnitas kõrgem atesteerimiskomisjon ta dotsendiks), 1992–1998 oli ta mehaanikainstituudi dotsent. Aastatel 1997–2014 oli ta hüdro- ja aeromehaanika õppetooli juhataja, seejuures aastast 1998 oli ta professor. Lisaks oli ta 2002–2012 Tallinna Tehnikaülikooli ehitusteaduskonna Mehaanikainstituudi direktor ja 2000–2006 Tallinna Tehnikaülikooli ehitusteaduskonna teadus- ja arendusprodekaan.
Teadustöö põhisuunad.
Mittestatsionaarne voolamine survetorudes, hüdrauliliste võrkude modelleerimine. 
Avaldanud 80 teaduspublikatsiooni. Tema juhendamisel on kaitstud 10 magistri- ja 1 doktoritöö.
Teaduskorralduslik tegevus.
Eesti Veeühingu liige; Rahvusvahelise Hüdraulika Uuringute Assotsiatsiooni liige; rahvusvaheliste teaduskonverentside teadusliku komitee liige ("Hydrosoft IX" 2002, Montreal, Kanada; "River Basin Management" 2005, Bologna, Itaalia; CCWI 2005, Exeteri Ülikool, Suurbritannia; "Past and Futures of Water" 2007, Tampere, Soome; "River Basin Management" 2007, Kos, Kreeka; WDSA 2008, Krügeri Rahvuspark, Lõuna-Aafrika); SOKRATES-ERASMUS projekti EUCEET (European Civil Engineering Education and Training) koordinaator 2000–…; ETFi grantide hoidja; mitmete rakendusprojektide juht; ELi 6. raamprogrammi integreeritud infrastruktuuri HYDRALAB III projekti "Mittestatsionaarne hõõre torudes ja kanalites", Delft Hydraulics, Holland, 2007–2008, täitja.
Isiklikku.
Ta oli abielus ning poja ja tütre isa. Tema hobiks olid võrkpall ja turniiribridž (4. koht Eesti paaride meistrivõistlustel 1986. aastal).
Rahvapilliorkester

Rahvapilliorkester on muusikakollektiiv (orkester), kus pillidena kasutatakse ainult vanu rahvapille, näiteks kannelt, torupilli, parmupilli jm.
Rahvapilliorkester mängib ainult töötlemata pärimuslikku rahvamuusikat. Eesti on tegutsenud näiteks rahvapilliorkestrid Leegajus, Piibar, Linnutaja.
31 (Tallinna bussiliin)

31 on Tallinna bussiliin. 
Liin on käigus tööpäevadel ja laupäeval ning alates 01.02.18 ka pühapäeval. Kuni 1. septembrini 2013 oli liini lõpp-peatus Kunstiakadeemia. 1. märtsist 2016 pikendati liini Pinna peatuse asemel Priisleni. 1. juunist 2025 sõidab liin Laagna tee asemel mööda Tähesaju teed. Väljumised 13-75 minuti tagant