1990. aasta Saksa DV parlamendivalimised

1990. aasta Saksa Demokraatliku Vabariigi parlamendivalimised olid Rahvakoja ("Volkskammer") valimised, mille otsustav valimispäev oli 18. märtsil 1990. Need olid Ida-Saksamaa esimesed vabad valimised pärast 1932. aastat.
Pärast teist maailmasõda kuulutati 7. oktoobril 1949 Nõukogude okupatsioonitsoonis välja marksistlik-leninistlik Saksa Demokraatlik Vabariik. 21. aprillil 1946 oli okupatsioonitsoonis moodustatud Saksamaa Sotsiaaldemokraatliku Partei (SPD) ja Saksamaa Kommunistliku Partei (KPD) pealesunnitud ühinemisel Saksamaa Sotsialistlik Ühtsuspartei (Sozialistische Einheitspartei Deutschlands, SED). Kuigi ühinemine pidanuks olema võrdne, pääsesid seal kiirelt domineerima kommunistid. Kõik 1950–1986 toimunud valimised olid tüüpilised kommunistlikud valimised:
Alates 4. septembrist 1989 olid toimunud Saksa DVs valitsusvastased demonstratsioonid. 7. oktoobril, Saksa DV 40. aastapäeval, toimunud demonstratsioonid suruti maha, ligi 3500 demonstranti arreteeriti. 9. oktoobril toimus Leipzigis 70 000 osavõtjaga demonstratsioon, mida kohalikud valitsusjuhid, saamata Ida-Berliinist kindlaid käske, ei julgenud maha suruda. See viis kommunistliku režiimi kokkuvarisemiseni: 18. oktoobril sunniti erru minema SED peasekretär Erich Honecker, novembris loobus SED võimumonopolist ja teistel parteidel lubati tegutseda iseseisvalt. Opositsioonigrupid alustasid nn ümarlaua (Zentraler Runder Tisch) koosolekuid, millega hiljem liitusid SED esindajad reformide teemal läbirääkimiseks. Esimesel kohtumisel 7. detsembril 1989 teatati, et vabad Rahvakoja valimised toimuvad 6. mail 1990.
20. veebruaril 1990 võttis Rahvakoda vastu valimisseaduse, millega Rahvakoda vähendati 400 liikmeni ja otsustati, et valimised toimuvad proportsionaalselt parteinimekirjade alusel ilma valimiskünniseta. Mandaatide jagamine toimunuks suurimate ülejääkide meetodiga ringkondade ("Bezirk") vahel. Lubati ka parteide ühisrindeid, nii liitus Saksamaa Liberaaldemokraatlik Partei (LDPD) mõne väiksema parteiga Vabade Demokraatide Liiduks (Bund Freier Demokraten), samamoodi sündis Liit 90 (Bündnis 90), lisaks liitusid omavahel rohelised ning Sõltumatu Naisteühendus (Unabhängiger Frauenverband). Kuid pärast ümarlauda ja Hans Modrowi valitsuse nõupidamisi teatati 28. jaanuaril 1990, et valimised toimuvad kokkulepitust varem, 18. märtsil, seega sai valimiskampaania kesta ainult seitse nädalat.
SED muutis oma nime Demokraatliku Sotsialismi Parteiks (Partei des Demokratischen Sozialismus, PDS) ja loobus marksism-leninismist demokraatliku sotsialismi kasuks. Ainult PDS-il oligi funktsioneeriv parteimasin ja piisavalt raha, teised parteid pidid alustama algusest. Samas tulid neile appi Lääne-Saksamaa parteid: igat CDU kohalikku parteid toetas mõni Lääne-Saksa CDU haru, samas Baieri sõsarpartei CSU toetas Saksa Sotsiaalliitu (Deutsche Soziale Union, DSU) ja FDP toetas BFD-d. CDU, DSU ja Demokraatlik Algus (Demokratischer Aufbruch) moodustasid valimisliidu Liit Saksamaa Eest ("Allianz für Deutschland").
Algul oli suuremaks favoriidiks SPD, mis oli alles äsja taasloodud iseseisva parteina, ei omanud sidemeid SEDga, kuid tänu sidemetele Lääne-Saksa SPDga oli see piisavalt kõrge profiiliga ja suurte ressurssidega. Lisaks oli Weimari vabariigi ajal enamus SDV alast SPD kantsiks. Lisaks ei olnud Ida-Saksamaal suuri katoliiklikke alasid peale Eichsfeldi Tüüringi lääneosas, mis oleks CDUd toetanud. Lisaks peeti parempoolseid parteisid (CDU, LDPD, NDPD (Rahvusdemokraatlik Partei)) nn blokiparteideks Rahvusrindes osalemise tõttu ja kaheldi, kas nad suudavad end reformida. Arvamusküsitlused ennustasid suurt edu SPDle: ühes veebruari alguse küsitluses ennustati 54% SPD, 12% PDS ja 11% CDU.
Kuid järgmiste Lääne-Saksamaa valimiste SPD kantslerikandidaat, Saarimaa peaminister Oskar Lafontaine oli taasühinemise suhtes skeptiline, samal ajal kui CDU parteijuht, liidukantsler Helmut Kohl tegi taasühinemise nii Lääne- kui ka Ida-Saksa CDU peaeesmärgiks. Selle toetamiseks pidasid ligi 80 CDU ja CSU tipp-poliitikut ligi 400 kampaaniaüritust, 20. veebruaril 1990 kogunes Erfurdis Kohli kuulama ligi 150 000 inimest, Chemnitzis ligi 200 000.
AfD valimisloosungiks oli "Nie wieder Sozialismus" ("Mitte kunagi enam sotsialism"), programmi tähtsamad osad olid Saksamaa taasühinemine põhiseaduse alusel, eraomandi õigus, piiramatu kaubandusvabadus, Lääne investoritele kõikide piirangute kaotamine ja kohene Saksa DV marga vahetus Saksa marga vastu kursiga 1:1, lisaks sotsiaalhoolekandesüsteemi ja keskkonnakaitseprogrammi loomine, kindel energiavarustatus, Saksamaa Liitvabariigiga seaduste harmoniseerimine, pressivabadus ja endiste liidumaade taastamine.
22.–25. veebruaril 1990 võeti Leipzigis vastu SPD põhiprogramm, milleks oli liikumine ökoloogilise suunitlusega sotsiaalse turumajanduse suunas.
PDS võttis selge suuna demokraatlikule sotsialismile, soovides radikaalset demilitariseerimist nii Ida- kui ka Lääne-Saksamaal, inimeste solidaarsust, vastutustundlikku loodusmajandamist, Saksa DV sotsiaalsete väärtuste ja saavutuste säilimist, lisaks SED maareformi jätkamist. Partei ei toetanud taasühinemist, soovides konföderaalset struktuuri ja järkjärgulist üleminekut neutraalsele, demilitariseeritud Saksa konföderatsioonile.
Tulemused.
Ringkondade kaupa:
Mandaadid ringkondade kaupa:
Liidupäeva mandaatide jagamiseks taasühinemise järel loeti valimistulemused uuesti üle, nüüd seati valimisringkondadeks uued liidumaad. See oli võimalik, kuna tulemused teatati kreiside tasemel, ning liidumaad lihtsalt taasloodi kreiside liitmise teel, iga kreisi tulemused liideti kokku liidumaa tulemuse saamiseks, millega määrati Rahvakoja liikmete arv, kes koopteeriti Liidupäeva.
AfDl jäi absoluutenamusest puudu üheksa kohta. Valitud Rahvakoda kogunes 5. aprillil 1990, presidendiks valiti Sabine Bergmann-Pohl (CDU). Kuna samal ajal saadeti laiali Riiginõukogu, sai temast ka Saksa DV riigipea kohusetäitja. Pärast neljapäevaseid nõupidamisi teatas CDU juht Lothar de Maizière, et moodustati AfD-SPD-BFD suur koalitsioon. 12. aprillil valiti de Maizière Saksa DV peaministriks 265 poolt- ja 108 vastuhäälega, 9 ei hääletanud. Koalitsioonil oli kahe kolmandikune enamus põhiseaduslike muutmiste lisamiseks.
G-UFV võitis kokku 8 mandaati, kuid ei jõudnud üksmeelele mandaatide jagamise osas, mispeale UFV lahkus ja kõik mandaadid jäid rohelistele, kes moodustasid ühise fraktsiooni B90ga. BFD ja NDPD moodustasid ühise fraktsiooni 27. märtsil. 4. augustil lakkas DA eksisteerimast ja fraktsiooni neli liiget said CDU liikmeteks, samamoodi ühines DBD CDUga 15. septembril. BFD-NDPD ühine fraktsioon liitus Lääne-Saksa FDPga 12. augustil.
Uus parlament võttis kiiresti vastu mitmed seadused: kohalikud omavalitsused 17. mail, valuuta- ja majandusliit Lääne-Saksamaaga 18. mail (jõustus 1. juulil), põhiseaduse parandused 17. juunil, 21. juunil moodustati Joachim Gaucki juhitud erikomitee Stasi laialisaatmiseks.
20. septembril 1990 võttis Rahvakoda 299:80 häältega vastu kaks-pluss-neli lepingu nelja teise maailmasõja võitjariikidega, mille Liidupäev oli juba vastu võtnud (442-47), millega liidendati kuus Ida-Saksamaa liidumaad Saksamaa Liitvabariigiga põhiseaduse artikli 23 alusel, seega lakkas Ida-Saksamaa pärast peaaegu 41-aastast tegutsemist eksisteerimast, koos sellega ka Rahvakoda. Leping jõustus 3. oktoobril 1990. Samal päeval koopteeriti 144 Rahvakoja liiget Liidupäeva (CDU 63, SPD 33, PDS 24, FDP 9, DSU 8, B90/G 7). Nende mandaat aegus kahe kuu pärast, kui toimusid uued Liidupäeva valimised.
CDU ja SPD Ida-Saksa harud ühinesid samanimeliste Lääne-Saksamaa parteidega, PDSist sai uus vasakpartei, DSU liikmed astusid CDUsse, B90/G jäi kuni 1993. aastani Ida-Saksamaa parteiks.