Ukraina nimi

Nime "Ukraina" (ukraina keeles Україна, latiniseeritult "Ukraina", Вкраїна, latiniseerituna: "Vkraina") kasutati esimest korda Kiievi-Vene territooriumi osa kohta 12. sajandil. Seda nime on kasutatud mitmel moel alates 12. sajandist, viidates arvukatele maadele Poola ja Kiievi-Vene või selle järglasriikide piiril ning alates 16. sajandist konkreetselt ukrainlastega asustatud maade kohta. Ukraina valitsus ja paljud ingliskeelsed meediaväljaanded on sõna "the Ukraine" kasutamise ametlikult tauninud.
"Ukraina" on riigi ametlik täisnimi, nagu on märgitud iseseisvusdeklaratsioonis ja põhiseaduses; ametlikku alternatiivset pikka nime pole. Aastatel 1922–1991 oli "Ukraina" Nõukogude Liidu koosseisus asuva Ukraina NSV mitteametlik nimi (Saksamaa annekteerituna aastatel 1941–1944 Ukraina Riigikomissariaat). Pärast Vene revolutsiooni aastatel 1917–1921 olid seal lühiajaline Ukraina Rahvavabariik ja Ukraina riik, mida 1918. aasta alguses tunnistati koosnevana üheksast endise Venemaa Keisririigi kubermangust (ilma Tauria kubermangu Krimmi poolsaareta), lisaks Chełmi ja Venemaa lõunaosa Hrodna kubermang.
Ajalugu.
Sõna "ukraina" vanim mainimine pärineb aastast 1187. Seoses Kiievi lõunapoolseks kaitsekilbiks metsikute väljade vastu olnud Perejaslavli vürstiriigi valitseja Volodõmõr Hlibovõtš surmaga ütleb Ipatijev Letopis: "Ukraina oigas tema jaoks", ѡ нем же Оукраина много постона ("o nem že Ukraina mnogo postona"). Järgnevatel aastakümnetel ja sajanditel kasutati seda terminit Venemaa erinevate vürstiriikide kindlustatud piirialade kohta ilma konkreetse geograafilise fikseerimiseta: Galiitsia-Volõõnia, Pihkva, Rjazan jne.
Pärast seda, kui endise Vene edelamaad 1569. aastal Poola kroonile allutati, sai territoorium Ida-Podiljast Zaporižžajani mitteametliku nime Ukraina, kuna see oli piirifunktsioon lõunas asuva rändtatari maailmaga. Poola kroonik Samuel Grądzki, kes kirjutas 1660. aastal Hmelnõtskõi ülestõusust, selgitas sõna Ukraina kui maad, mis asub Poola kuningriigi serval. Nii sai Ukrainast 16.–18. sajandi jooksul konkreetne piirkondlik nimi teiste ajalooliste piirkondade seas nagu Podilja, Siverskimaa või Volõõnia. Seda kasutati Dnepri jõe keskosa kasakate kontrolli all oleva territooriumi nimetamiseks. Ukraina elanikke kutsuti ukrainlasteks (українці, українники). Hiljem kasutati terminit Ukraina Hetmanaadi maade kohta mõlemal pool Dneprit, kuigi sellest ei saanud riigi ametlikku nimetust.
Alates 18. sajandist sai Ukraina Vene impeeriumis tuntuks geograafilise nimetusega Väike-Venemaa.  1830. aastatel hakkasid Mõkola Kostomarov ning tema Kiievis asuv Pühakute Kyrillose ja Methodiose vennaskond kasutama ukrainlaste nime. Selle võtsid kasutusele ka Volodõmõr Antonovitš ja "Hlopomanstvo" ("talupojaarmastajad"), endine Poola aadel Ida-Ukrainas ning hiljem Galiitsia ukrainofiilid, sealhulgas Ivan Franko. Tähenduse areng tuli eriti selgelt esile 19. sajandi lõpus. Seda terminit mainib ka ukraina päritolu vene teadlane ja rändur Nikolai Mikluhho-Maklai (1846–1888). 20. sajandi vahetusel muutus Ukraina mõiste iseseisvaks, tõrjudes kõrvale piirkondlikud enesemääratlused.  Väikevene ja ukraina identiteedi vahelise poliitilise võitluse käigus vaidlustas see traditsioonilise termini. Väike-Venemaa (vene keeles: Малороссия) ja alistas selle 1920. aastatel bolševike Korenizatsija ja ukrainiseerimise poliitika käigus.
Etümoloogia.
Tõlgendus kui "piirkond" või "territoorium".
Oukrainat (Оукраина) mainiti Ipatijev Letopisis esialgu umbes 1187. aastal, viidates Perejaslavli vürstiriigi territooriumi nimele. Letopis on kirjutatud kirikuslaavi keele idaslaavi versioonis.
Sellest ajast alates ja peaaegu kuni 18. sajandini kasutati seda sõna kirjalikes allikates "piirimaade" tähenduses, viitamata ühelegi konkreetsele selgete piiridega piirkonnale, sealhulgas kaugele tänapäeva Ukraina territooriumist kaugemale. Sõna üldiselt "aktsepteeritud" ja sageli kasutatavale tähendusele "piirimaa" on üha enam väljakutseid seatud revideerimine, mille ajendiks on identiteedi enesekehtestamine.
16. sajandil oli ainsaks konkreetseks Ukrainaks, mida poola ja Vanavalgevene tekstides väga sageli mainiti, Kiievi ümbruse kagupiirkond ja seega sai ukraina sünonüümiks Kiievi vojevoodkonnale ja hiljem Kiievi ümbrusele. nimi võeti riigi nimeks.
Sõna Ukraina etümoloogiat nähakse nii kõigis peavoolu etümoloogiasõnaraamatutes, vt nt. Max Vasmeri vene keele etümoloogiline sõnaraamat; vt ka Orest Subtelnõi, Paul Magocsi, Omeljan Pritsak, Mõhhailo Hruševskõi, Ivan Ohijenko, Petro Tolotško jt. Seda toetavad Jaroslav Rudnyckyj Ukraina entsüklopeedias ja ukraina keele etümoloogiline sõnaraamat (toetudes Vasmerile).
1645. aastal Amsterdamis avaldatud kaardil nimetatakse Aasovi merest põhja pool asuvat hõredalt asustatud piirkonda Okraina ja seda iseloomustab Dikoia pooluse (metsikud väljad) lähedus, mis kujutab endast pidevat türgi nomaadide (Krimmitatarlaste ja Nogai hordi) rüüsteretkede ohtu. Siiski on olemas ka 1648. aastal Guillaume Le Vasseur de Beauplani Alam-Dnepri piirkonna spetsiaalne kaart "Kõrbetasandike üldine illustratsioon, tavakõnes Ukraina" ("Delineatio Generalis Camporum Desertorum vulgo Ukraina"), mis tõendab, et kasutusel oli ka termin Ukraina.
Tõlgendus kui "piirkond, riik".
Ukraina teadlased on alates 1930. aastatest tõlgendanud terminit "ukraina" tähenduses "piirkond, vürstiriik, riik", "provints" või "maa ümber" või "maa, mis kuulub antud keskusele."
Lingvist Hrõhori Pivtorak (2001) väidab, et kahe termini "Ukraina" україна "territoorium" ja окраїна "okraina" "piirimaa" vahel on erinevus. Mõlemad on tuletatud sõnast "krai" "jaotus, piir, maatükk, territoorium", kuid eessõna erinevusega, "U" (оu)) tähendab "sees" vs "o" (о) tähendab "umbes, ümber"; *"ukrai" ja *"ukraina" tähendaksid siis ""eraldatud" maatükki, "eraldiseisvat" osa hõimu territooriumist". Leedu Suurvürstiriigi osaks saanud maid (Tšernihivi vürstiriik, Siverski vürstiriik, Kiievi vürstiriik, Perejaslavli vürstiriik ja suurem osa Volõõnia vürstiriigist) nimetati mõnikord Leedu Ukrainaks, Poola osaks saanud maid (Galiitsia vürstiriik ja osa Volõõnia vürstiriigist) kutsuti Poola Ukrainaks. Pivtorak väidab, et "Ukrainat" kasutasid Zaporižžja Sitši Ukraina kasakad oma territooriumi tähistamiseks alates 16. sajandist ning segadus "okraina" "piirialadega" oli tsaari-Venemaa looming. millele on vastust andnud teised Venemaa ajalooallikad.
Ametlikud nimed.
Allpool on toodud Ukraina riikide nimed kogu 20. sajandi jooksul:
Ingliskeelne määrav artikkel.
Ukraina on üks väheseid ingliskeelseid riiginimesid, mida traditsiooniliselt kasutatakse koos määrava artikliga. Artikli kasutamine oli tavaline enne Ukraina iseseisvumist, kuid alates 1990. aastatest on see vähenenud. Näiteks Associated Press loobus artiklist "the" 3. detsembril 1991. Määrava artikli kasutamist kritiseeriti, kuna see viitab mittesuveräänsele territooriumile, umbes nagu "the Lebanon" (Liibanon) viitas piirkonnale enne selle iseseisvumist, või nagu võiks viidata "the Midwest" (Kesk-lääs), Ameerika Ühendriikide piirkonnale.
1993. aastal nõudis Ukraina valitsus selgesõnaliselt, et keelekokkulepetes riikide, mitte piirkondadega kasutataks на, na, asemel venekeelset eessõna в, v, ja 2012. aastal jätkas Ukraina saatkond Londonis, et on poliitiliselt ja grammatiliselt ebakorrektne kasutada määravat artiklit "Ukraina"ga. "Ukraina" kasutamine ilma määrava artiklita on muutunud ajakirjanduses ja diplomaatias tavapäraseks (näiteks The Guardiani ja The Timesi stiilijuhised).
Eessõna kasutus slaavi keeles.
Ukraina keeles on kasutatud nii "v Ukrajini" (eessõnaga v - "sees") kui ka "na Ukrajini" (eessõnaga na - "peal"), kuigi ametlikult kasutatakse eessõna v ja see on igapäevases kõnes sagedasem. Kaasaegne keeleline ettekirjutus vene keeles dikteerib na kasutamist, samas kui varasemas ametlikus vene keeles on mõnikord kasutatud v-d, just nagu vene rahvusliku identiteedi aluseks olevad autorid. Sarnaselt määrava artikli probleemiga inglise keeles on na, mitte v kasutamist peetud mittesuveräänsusele viitavaks. Kui v väljendab "sees" konnotatsiooniga "sisse, sisemusse", siis na väljendab "peal" konnotatsiooniga "peale, piirile" (Pivtorak tsiteerib "v misti" "linnas" vs. "na seli" "külas", mida loetakse "linnast väljas"). Pivtorak märgib, et nii ukraina kirjanduses kui ka rahvalaulus kasutatakse mõlemat eessõna koos nimega "Ukraina" ("na Ukraini" ja "v Ukrajini"), kuid 1991. aastal loodud suveräänsele riigile viidates tuleks kasutada ainult "v Ukrajini". V nõudmine näib olevat kaasaegne tundlikkus, sest isegi ukraina rahvuslikule identiteedile tuginevad autorid kasutasid mõlemat eessõna vaheldumisi, nt. T. Ševtšenko üksikluuletuse "V Kazemati" (1847) raames.
Eessõna "na" on jätkuvalt kasutusel koos Ukrainaga lääneslaavi keeltes (poola, tšehhi, slovaki), samas kui lõunaslaavi keeltes (bulgaaria, serbohorvaadi, sloveenia) kasutatakse ainult "v".
Foneetika ja ortograafia.
Lääne-Euroopa keelte hulgas on "Ukraina" "ai" foneetilises vokaalikvaliteedis ja kirjalikus väljenduses keeltevahelist varieeruvust (ja mõnikord isegi keelesiseseid variatsioone).
Ukraina keeles endas on luules ja muusikas mõnikord kasutatav "eufooniareegel", mis muudab sõna alguses oleva tähe У (U) täheks В (V), kui eelnev sõna lõpeb täishääliku või diftongiga. Kasutades nime Україна (Ukraina), võib see anda vormi Вкраїна (Vkrajina), nagu laulusõnades Най Вкраїна вся радіє (Nai Vkraina vsia radiie, "Rõõmustagem kogu Ukraina!").