Kontrapunkt

Kontrapunkt (ladina keeles "contrapunctus", inglise keeles "counterpoint", saksa keeles "Kontrapunkt") on muusikas kunst, kompositsioonimeetod, printsiip, teooria ja õppeaine, mille puhul käsitletakse polüfoonilise faktuuri vähemalt kaht korraga kõlavat üksteise suhtes iseseisvat meloodiat.
Sõna "kontrapunkt" pärineb 14. sajandi alguse ladinakeelsest väljendist "punctus contra punctum", mis tähendab "punkt punkti vastu" ehk "noot noodi vastu".
Eduard Visnapuu defineeris kontrapunkti 1923. aastal: "Kontrapunkt on muusika ülesehituse stiil, kus kaks või enam iseseisvat meloodiat (polüfoonia) ühendatakse harmooniliseks tervikuks." Visnapuu definitsioon lähtub kontrapunkti mõistest 17. sajandil kujunenud tähenduses.
Peeter Perens on kontrapunktiks nimetanud ka peateemat saatvat iseseisvat meloodiat.
Kontrapunkti loomiseks on olemas erinevaid kontrapunktiõpetusi.
Mõiste ajalooline määratlus.
Kontrapunkti mõiste on alates 13.–14. sajandi vahetusest läbi muusikaajaloo olnud seotud mitmehäälse muusika praktika ja kompositsiooniõpetusega.
Mõiste täpne kasutuselevõtu aeg ei ole teada. Kaudsete allikate põhjal võib arvata, et provanssaali kultuuris tunti kontrapunkti mõistet juba 1250. aastate paiku. 1330. aastatest pärineb ka stereotüüpne mõiste etümoloogiline tuletis väljendist "punkt punkti vastu" ("punctus" (või "punctum") "contra punctum"), mis viitab tolle aja muusikateoorias oluliseks muutunud punkti ("punctus") mõistele, andes nimetuse ka kõigi järgmiste ajastute kontrapunktilisele kompositsioonitehnikale. On ka võimalik, et termin ei kujunenud mitte nimisõnast "contrapunctus", vaid prepositsionaalobjektist "contra punctum", mis vihjab oskuse tulemusele luua vastuhäält või tervet faktuuri.
Kontrapunkti mõiste tähendab algusest peale mitmehäälse faktuuri loomise kunsti, meetodit ja printsiipi, mida nimetati "punctum-contra-punctum" ("noot-noodi-vastu"). Väljendil "punctum contra punctum", millest algselt saadi aru n-ö sõna-sõnalt, kujunes juba 14. sajandi jooksul mitu muusika kompostitsioonitehnilist tähendust.
Kõige vanem ja etümoloogiliselt algne tähendus viitab vastuhääle ja etteantud "cantus firmus"'e rütmilisele identsusele ning koos sellega ka mõlema hääle üheaegsele n-ö "noot noodi vastu" kulgemisele.
Samas kõik säilinud kirjalikud allikad käsitlevad kontrapunkti mõistet umbes 1330. aastate paiku sündinud kontrapunktiõpetuse reeglite kontekstis, käsitledes seda algselt kui meetodit ning lõpuks kui printsiipi. Kontrapunkti kui meetodi tunnuste hulka kuuluvad algusest peale reeglid kooskõlade konsonantsuse eelistamisest, perfektsete ja imperfektsete konsonantside vaheldumisest, küll mitte kohustuslikust, kuid siiski tungivalt soovitatavast vastupidises suunas kulgevast häältejuhtimisest ning lõpuks suur hulk kontrapunktiõpetuse tuuma suhtes perifeerset esoteerikat. Viimase hulka kuuluvad katsed defineerida kontrapunktiõpetust kui printsiipi tervete reeglite kogumike abil, kasutades selgitavaid sõnu nagu "contrapositio", "aggregatio", "collocatio", "coniunctio", "combinatio", "comparatio", "dispositio", "ordinatio" ja "compositio" (kompositsioon), mis on kontrapunkti mõistega kõige lähemalt seotud.
Samal ajal määratlevad paljud allikad kontrapunkti kui sellise tegevuse resultaati, mis põhineb kontrapunkti kunstil, meetodil või printsiibil. Praktikat nimetada kontrapunktiks üksikut häält, kohtab juba 14. sajandi kompositsiooniõpetuse traktaatides. Seal tähendab kontrapunkt "cantus firmus"'ele lisatud häält, "vastuhäält", mistõttu see varasemas muusikas kujunes diskantuse, kuid kontrapunkti printsiipide järjest suurema rakendamise tõttu enam kui kahehäälse muusika puhul kontratenori või lõpuks isegi kvadruplumi ("quadruplum") sünonüümiks. Alates 18. sajandist, kui kontrapunkti mõiste kujunes stiili määratlejaks, hakati seda kasutama kompositsiooniõpetuses ("Satzlehre") "iseseisva" hääle tähenduses, mis oma meloodilise või rütmilis-motiivilise profiili tõttu teiste iseseisvate häälte hulgas esile tõusis.
Kontrapunkt terve faktuuri kontekstis oli alguses tihti mitmetähenduslik, kuna see ei olnud seotud konkreetsete häältega. Alates 15. sajandist muutus kontrapunkti identifitseerimine üheseks, kuna selgitavad sõnad "cantus" või "concentus" olid seotud faktuuri tervikliku tulemusega või andsid põhjuse ka žanriliseks määratlemiseks. Alates 16. sajandist tähistatakse kontrapunkti sõnaga mõnikord ka konkreetset heliteost, millel oli kontrapunktiline faktuur. Alates 18. sajandist kasutatakse kontrapunkti sõna vahel ka igasuguse mitmehäälse heliteose kohta, mis on kontrapunkti tähendust silmas pidades siiski vaieldav.
Alates kõige vanematest allikatest, kui tekkis väljend kontrapunktikunst ("ars contrapuncti"), tähistab kontrapunkti mõiste eelkõige teatud meetodi ja printsiibi alusel rakendatavat kompositsiooniõpetust ("Satzlehre"). Alates 15. sajandist eksisteerib kaheosaline kontrapunkti õpetussüsteem: "lihtne kontrapunkt" ("contrapunctus simplex" (ka "planus aequalis")), mida nimetati ka "vastunoodiks" ("contranota") ja mis kujutas enesest kontrapunktialase koolituse algtaset, ning üldine kompositsiooniõpetus "diminueeritud kontrapunkt" ("contrapunctus diminutus", ka "fractus", "coloratus" või "floridus"). Üldine kompositsiooniõpetuse puhul võeti üha enam arvesse konkreetseid kompositsioonitehnilisi aspekte ja alates 16. sajandist jagunes see omakorda alldistsipliinideks. 
Kontrapunkti õpetussüsteem sisaldab tihti täiendusi ja vastandamist. Näiteks 15.–17. sajandil eristati kontrapunktilist üles kirjutatud muusikat ja improvisatsiooni ning alates 18. sajandist tehti vahet topelt- (või paljukordse) ning "lihtsa" kontrapunkti vahel. 15.-17. sajandil levinud improviseeritud kontrapunkti kohta kasutatakse mõnedes allikates ka sõna "sortsatio".
17. sajandil alanud stiilide paljususe ning erinevate faktuuride ja kompositisiooniõpetuste rakendamise kontekstis kujunes kontrapunkt ka muusikalist stiili määratlevaks mõisteks, mille konkreetne sisu muutub järgnevate ajastute kompositsiooniajalooliste tingimuste tõttu.
Pärast seda, kui kompositsiooniõpetus oli jagunenud tavaliseks vana stiili ("stilus antiquus") ning monoodiale ja kontsertlikkusele rõhuvaks moodsaks stiiliks ("stilus modernus"), püüti kontrapunkti säilitada mõlema stiili kõrgema mõistena. 17. sajandi teisel poolel kinnistus arusaam "kontrapunktilisest" stiilist ja "rangest", Palestrina muusikast tuletatud faktuurist. Sellest tulenes ühest küljest kontrapunkti ja "Palestrina-stiili" identifitseerumine, mis oli kirikumuusika komponeerimisel didaktiliseks eeskujuks ja ideaaliks ning teisest küljest kontrapunkti kui selle aja keskse kompositsioonimeetodi sisu ja radikaalse tähenduse muutumine suhteliseks. Samal ajal tekkis ka tänapäevani levinud arusaam vastanditest "harmoonia" ja "kontrapunkt", mis olid tihedalt seostud mõistetega "homofooniline" ja "polüfooniline". Kontrapunkt tähistas selles kontekstis faktuuritüüpi või ka "stiili", mille puhul üheaegselt paljud hääled kulgesid nii meloodiliselt kui ka rütmiliselt iseseisvalt. Sellise "polüfoonilise kirjaviisi" puhul rõhutati kontrapunkti mõistet erinevalt: kas "temaatiliselt läbitöötatuna", Johann Sebastian Bachile omase "lineaarse kontrapunktina", klassitsistlikule ja romantilisele muusikale omase küll mitte läbiva, kuid siiski olemuslikult omase faktuuritüübina, faktuuri- või ka mõtlemiskategooriana ühes või teises nüüdismuusikateoses.
Kuna kontrapunkti mõiste sisaldab tänapäeval kõiki ajaloolisi tähendusi, kasutatakse erialases kirjanduses sellele lisaks täpsustavaid epiteete.
Range stiili kontrapunkti reeglid.
Praegusel ajal tuntud range kontrapunkti reeglid on kirja pandud 18. sajandi austria muusikateadlase Johann Joseph Fuxi poolt ja neid on oluliselt täiendanud 20. sajandi taani musikoloog Knud Jeppesen. Mõlemad uurisid süvitsi renessansiajastu, eriti Giovanni Pierluigi da Palestrina muusikat, otsides sealt seaduspärasusi.
Kahehäälsus.
Pedagoogilistel põhjustel, et lihtsustada kontrapunktireeglite õppimist, on need jaotatud nn järkudeks. Igas järgmises järgus kehtivad kõikide eelmiste reeglid, kui ei ole öeldud teisiti. Järgud erinevad üksteisest rütmivältuste poolest, mida on kasutatud põhihäälele (ehk "cantus firmus"'ele) lisatud hääles.
Esimene järk.
Mitmehäälsuse esimeses järgus on täisnootidest koosnevale meloodiale ("cantus firmus") lisatud täisnootidest koosnev meloodia (kontrapunkt).
Teine järk.
Mitmehäälsuse teises järgus on "cantus firmus"'ele lisatud poolnootidest koosnev kontrapunkt. Alates teisest järgust eristatakse mõisteid "arsis" ja "thesis", mis antud noodinäites (4/4 taktimõõdus) on vastavalt esimene ja kolmas löök. 8/4 taktimõõdus on arsiseks esimene ja viies löök, thesiseks kolmas ja seitsmes löök.
Kolmas järk.
Mitmehäälsuse kolmandas järgus on "cantus firmus"'ele lisatud veerandnootidest koosnev kontrapunkt. Kolmandas järgus kehtivad kõik eelnevad reeglid, kuid tuleb tähele panna, et nüüd on arsiseks esimene, kolmas, viies ja seitsmes ning thesiseks teine, neljas, kuues ja kaheksas löök.
Neljas järk.
Mitmehäälsuse neljandas järgus on "cantus firmus"'ele lisatud pidedissonantsidega kontrapunkt. Pidedissonantsid lahendatakse rõhutul taktiosal mittetäielikku konsonantsi (ehk tertsi, seksti või teetsimisse), kusjuures lahendus liigub alati astmeliselt alla. Kahehäälses seades tekib seaduspärasus, mille alusel laheneb sekund tertsi ja noon teetsimisse, kui "cantus firmus" on ülemises hääles ning septim laheneb seksti ja kvart tertsi, kui "cantus firmus" on alumises hääles. Kui pidedissonantsi ei ole enam võimalik reeglipäraselt lahendada, tuleb pideahel katkestada.
Viies järk.
Mitmehäälsuse viiendas järgus on "cantus firmus"'ele lisatud vabarütmiga kontrapunkt. 
Vabaseade.
Kahehäälsuse vabaseade koosneb kahest vaba rütmiga häälest, mistõttu ei kasutata siin enam mõistet "cantus firmus". Reaalses muusikas on antud tehnika palju tavalisem kui mistahes eelpool käsitletu. 
Kontrapunkt ja tekst.
Teksti kasutamine 16. sajandi vokaalmuusikas on piiritletud väga täpselt:
Cambiata.
"Cambiata"ks nimetatakse neljanoodilist motiivi, mis koosneb allapoole suunalisest sekundist, tertsist ja ülespoole suunalisest sekundist. Selline figuur on 16. sajandi muusikas väga tavaline ning lubab kontrapunkti reeglitesse mitmeid erandeid. Näiteks on "cambiata" figuuri kasutamisel lubatud hüppamine dissonantsile.
Liht- ja liitkontrapunkt.
Täpsemalt artiklis Liitkontrapunkt
Lihtkontrapunkt on selline häälte kontrapunktilise ühendamise printsiip, mille puhul häälte nii kõrgus- kui ka ajaline suhe jääb alati konstantseks, st ei toimu häälte kõrguslikku ega ajalist ümberasetamist.
Liitkontrapunkt on selline häälte ühendamise printsiip, mille puhul võetakse kohe arvesse häälte nii kõrguslik kui ka ajaline ümberasetamine. Liitkontrapunkti liikideks on