tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Jaan Kruusvall

Jaan Kruusvall (kodanikunimi Jaan-Vahur Kruusvall; 7. detsember 1940 Palmse vald – 3. aprill 2012) oli eesti kirjanik.
Elukäik.
Jaan Kruusvall sündis Eru külas talupidaja pojana, õppis Võhma algkoolis ja Loksa keskkoolis ning lõpetas 1964. aastal eksternina Rakvere töölisnoorte keskkooli. Aastatel 1966–1971 õppis Kruusvall Moskvas, Maksim Gorki nimelises kirjandusinstituudis. 
Aastatel 1964­­­­–1966 ja 1974–1976 töötas Jaan Kruusvall Tallinnfilmis administraatori ja dokumentaalfilmide toimetajana, 1981–1987 tegi kaastööd ajalehele Sirp ja Vasar, 1981–1987 oli ajakirja Looming proosaosakonna juhataja ning 1991–1996 ajalehe Maaleht toimetuse liige. 
Jaan Kruusvall kuulus alates 1977. aastast Eesti Kirjanike Liitu, 1981–1985 oli ta EKL-i juhatuse liige.
Looming.
Kruusvall debüteeris 1962. aastal luuletustega ajalehes Noorte Hääl. 1960. aastate lõpus hakkas ta avaldama lühiproosat ning 1970. aastate lõpus ilmusid trükis esimesed lühinäidendid. 
Juba esimestes proosakogumikes avalduvad Kruusvalli loomingu tunnusjooned: fragmenteeritud või koguni puuduv süžee, elu ja tegelaste distantseeritud, hinnanguvaba kirjeldamine, faktide ülitäpsest esitusest tulenev kohatine iroonia ja grotesk ning eelkõige tema proosa ebaharilik lühidus. Kruusvall on kirjutanud vaid kaks pikemat jutustust – „Sügisdivertisment“ (avaldatud kogumikes „Maailmad akna taga“ ja „Sinetavad kaugused“) ning „Nokturn järve ääres (avaldatud samanimelises proosakogumikus ja valikkogus „Sinetavad kaugused“). Jaan Kruusvalli tekste on žanriliselt keeruline määratleda. Dialoogikeskne lühiproosa meenutab sageli lühinäidendeid ning viimastes kogumikes „Olen öösse eksind karjus“ ja „Õhtuvalgus“ avaldatud lakoonilised mõtisklused lähenevad vabavärsilisele luulele.
Kruusvalli proosaloomingut iseloomustab kolmanda kogumiku pealkiri „Katkendeid elust“. Tema lühijutud koosnevad sageli katkenditest, juhuslikult valitud piltidest ja stseenidest, millel pole pealtnäha algust ega lõppu, seotust ega pingestatust, süžee arengut ega lõpplahendust. Kruusvalli tegelased on üksildased inimesed, kes tunnetavad alalist tühjust ja masendust, toimuva poolikust ja tähtsusetust. Need tunnused kuuluvad ka Kruusvalli draamaloomingu juurde.
Eesti näitekirjanduses tuntakse Jaan Kruusvalli kui silmapaistvat minimalisti. Tema draamaloomingule on omased lühikesed, lõpetamata, küsimärgilised ja kolmikpunktilised, sageli ühesõnalised laused. Näidendi remarktekstis on palju pause ning vaikus sätestab aeglase tempo ja annab kaalu napilt väljaöeldud sõnadele. 
Teatrilukku kinnitas Kruusvall ennast näidendiga "Pilvede värvid", mis käsitles Eesti maarahva saatust 1944. aastal. Sügaval stagnatsiooniajal kinnistas see näidend Kruusvallile rahvusliku tõerääkija positsiooni. Mikk Mikiveri 1983. aastal Eesti Draamateatris esietendunud lavastuses kujunes "Pilvede värvid" märgiliseks. Näitleja Ain Jürisson on meenutanud, et lavastus mõjus kui valus ja kallis palsam eestlaste haavadele, kõneldes ajast, mil inimese saatus ristus tema kodumaa saatusega. Mikiveri lavastus oli püha, publik jälgis ja võttis laval toimuvat vastu surmvaikse süvenemisega.
Jaan Kärner

Jaan Kärner (27. mai 1891 Kirepi vald – 3. aprill 1958 Tartu) oli eesti kirjanik.
Elulugu.
Jaan Kärneri lapsepõlv möödus praeguse Elva lähistel Käo külas Käo-Kingsepa talus. 
Ta õppis aastatel 1901–1906 Uderna ministeeriumikoolis. Töötas 1910. aastast peamiselt Tallinnas ajalehetoimetustes ning vahepeal (1911/1912, 1914) õppis Moskvas Šanjavski-nimelises rahvaülikoolis. 1917–1920 oli Eesti pahempoolsete esseeride liidreid, toimetas selle partei ajalehti (Wõitlus) ning 1919. aastal ka Eestimaa Ametiühisuste Kesknõukogu ajalehte Töö Hääl.
Ta elas 1921. aastast Elvas ja oli 1936. aastast Tartus kutseline kirjanik; toimetas aastatel 1927–1929 ajakirja Looming ja 1936–1938 ajakirja Tänapäev. Aastatel 1940–1941 töötas kirjastuses Ilukirjandus ja Kunst. Saksa okupatsiooni ajal oli NSV Liidus, aastast 1944 kuni haigestumiseni 1946 töötas Tallinnas samas kirjastuses ja Loomingu toimetajana.
Maetud Elva kalmistule. 
Looming.
Jaan Kärneri loomingu väärtuslikum osa on luule. Ta kirjutas ka romaane, näidendeid, mälestusi, ajaloo- ja teatriuurimusi. Tõlkis saksa ja vene kirjandust. Kirjanduskriitikuna väärtustas realistlikke, kaaluka sotsiaalse probleemistikuga teoseid.
Üks tema tuntumaid proosateoseid on omaaegset Elva elu kritiseeriv satiiriline romaan "Soodoma kroonika". 1934. aastal ilmunud raamatu järgi lavastati Elvas näidend juba 1937. aastal.
Isiklikku.
Jaan Kärneri isa oli Kaarel Kärner ja ema Liis Kärner. Jaan Kärneri vend Johannes Kärner (7.06.1896–1964) oli Tartu kiviraidur, kes näiteks tegi ehitustöid ka Tartu Pauluse kalmistul 1934. aastal avatud Vabadussõja monumendi ja Reola Vabadussõja mälestussamba tarbeks. Jaan Körneril oli viis õde – Anna Marie Kärner (20.04.1883–1952), Emilie Soonberg (1884–1961), Ida Pauline Kärner (1888–1972), Alma Leppik (1893–1977) ja Minna Kärner (1898–1973) ning kaks poolvenda – Aleksander Kärner (17.08.1886–1955) ja August Kärner (5.03.1869–1940). 
Jaan Kärner oli 1914–1917 abielus Ida Kärneriga (neiupõlvenimi Kull (19.08.1889–15.05.1917); poeg Ülo Kärner 23.10.1915–12.1941) ning 1919. aastast Hilda Anna Luise Kärneriga (neiupõlvenimi Luberg, 16.12.1898–01.12.1973; tütred Eha Tammemägi (30.12.1919–05.1976) ja Elo Sillamaa (06.05.1925–21.11.1991).
Käsu Hans

Käsu Hans (ka Hans Kes või Kess; surnud arvatavasti 1715. või 1734. aasta paiku Puhjas) oli eesti luuletaja ja kooliõpetaja. Sündis umbes 1670. aastal. 
Oli Puhjas köster ja õpetaja. Puhja kiriku ees asub Adrian Virginiusele ja Käsu Hansule püstitatud mälestusmärk.
Looming.
Hans kirjutas arvatavasti umbes 1708. aastal Tartule Põhjasõjas Vene vägede tõttu sündinud kannatustest 32-salmilise lõunaeestikeelse kaebelaulu "Oh! ma waene Tardo Liin..." (Käsu Hansu nutulaul). Oma aja kohta kunstiliselt mõjukas isikustatud monoloog säilis rahvasuus. Varaseim üleskirjutus pärineb aastast 1714 pastor Johann Heinrich Grotjahnilt Tartu Jaani koguduse meetrikaraamatus. Trükis ilmus monoloog 1902.
Meelik Kahu

Meelik Kahu (20. veebruar 1935 Kuressaare – 25. oktoober 1991 Tartu) oli eesti ajakirjandus- ja kirjandusteadlane. 
Sündis pedagoogi perekonnas. Lõpetas 1954. aastal Tallinna 21. Keskkooli ja õppis 1954–1959 Tartu Riiklikus Ülikoolis ajaloo-keeleteaduskonnas eesti kirjandust. 1961–1964 õppis Keele ja Kirjanduse Instituudi aspirantuuris. Filoloogiakandidaadi kraadi kaitses 1971. aastal väitekirjaga "Tartu Eesti Seitung".
Oli 1959–1965 Carl Robert Jakobsoni talumuuseumi teaduslik töötaja. Alates 1965. aastast töötas Eesti Kirjandusmuuseumi bibliograafia osakonnas ning oli 1968. aastast ka selle juhataja.
Looming.
Avaldas artikleid peamiselt eesti ajakirjanduse ajaloo alalt ning kirjutas järelsõnu ning kommentaare Oskar Lutsu memuaarteostele. Samuti koostas koos Eerik Tedrega raamatu "Mälestusi Oskar Lutsust" (1966). Avaldas lühiuurimusi C. R. Jakobsoni Sakalast ja koolilugemikest. 
Meelik Kahu kasutas pseudonüüme A. Kose, Kalle Külm, M. Haug ja U. Meel.
Carl Eduard Körber

Carl Eduard Anton Körber (4. juuni 1802 Võnnu, Tartumaa – 4. mai 1883 Tartu) oli baltisaksa päritolu eesti vaimulik ja kirjanik, Martin Körberi vend.
Elulugu.
Carl Eduard Anton Körber õppis 1820–1823 Tartu Ülikooli usuteaduskonnas (grad. Stud. 1834), reisis vend Ludwig August Immanuel Körberiga jalgsi Saksamaale ja Itaaliasse. Oli 1823–1825 koduõpetaja Tarvastus, 1825–1829 koduõpetaja Tuula kubermangus ja 1831–1832 koduõpetaja Härgmäe kihelkonnas. Ordineeriti 23. veebruaril 1836 õpetajaks.
Oli Vändra ja Käru koguduse adjunktõpetaja aastatel 1836–1841 ja õpetaja aastatel 1841–1859. 
Toimetas 1859. aastal Tartus ajalehte Tallorahwa Postimees ja 1861. aastal ajalehte Inland.
Isiklikku.
Tema vanavanaisa Johann Friedrich Körber oli Tarvastu Peetri koguduse, Otepää Maarja koguduse ja Helme Maarja koguduse õpetaja; vanaisa Paul Johann Körber oli Tori koguduse ja Võnnu Jakobi koguduse õpetaja; teine vanaisa Christoph Friedrich Mickwitz noorem oli Koeru Maarja-Magdaleena koguduse õpetaja. 
Isa Eduard Philipp Körber oli Võnnu Jakobi koguduse õpetaja. Vend Ludwig August Immanuel Körber oli Võnnu Jakobi koguduse, Rannu Püha Martini koguduse ja Rõngu Mihkli koguduse õpetaja; teine vend Martin Georg Emil Körber oli Anseküla Maarja koguduse õpetaja. 
Tema poeg oli mereväearst, Tartu Ülikooli hügieeni ja kohtuarstiteaduse professor Bernhard Eduard Otto Körber. Tema pojapoeg oli Venemaa Põhja-Jäämere Laevastiku ülem viitseadmiral Ludwig Körber, 1915. aastast Korvin (1863–1919).
Looming.
Avaldanud peale vaimulike teoste ka aabitsaid, õpikuid, sõnastikke, tõlkelisi lastejutte ja -värsse, rahvapärimust, valme, sententse jm. Joosepi elloramat 1850, Lomisse ramat 1851. Puudutas nn Palermo jutluses (1846) arvustavalt keiser Nikolai I.
1854 ilmus anonüümselt tema toimetatuna õpikusari "Koli-ramat".
Martin Körber

Martin Georg Emil Körber (17. juuli (ukj 29. juuli) 1817 Võnnu kirikumõis, Tartumaa – 7. aprill (ukj 19. aprill) 1893 Kuressaare) oli baltisaksa päritolu eesti kirikuõpetaja, kirjamees ja muusikategelane.
Martin Körber kirjutas nii saksa luulele toetuvaid laulutekste, millest mõned on saanud üldtuntud lauluks ("Vaikne kena kohakene", "Ma olen väike karjane"), kui ka vaimulikke tekste. Lisaks uuris ta kodulugu ja rahvapärimust.
Elulugu.
Körber õppis 1827–1836 Tartus gümnaasiumis. Aastatel 1837–1842 õppis ta Tartu Ülikoolis usuteadust ja oli seejärel 1842–1845 Kuressaares Poeglaste Erakoolis õpetaja. Ta oli 1844–1845 prooviaastal Kuressaare Laurentiuse koguduses Conrad Eduard Hesse juures ja ordineeriti kirikuõpetajaks 30. detsembril 1845.
Körber oli 1845–1846 Anseküla Maarja koguduse vikaarõpetaja. Juulis 1846 introdutseeriti ta kirikuõpetajaks ja töötas sellena Ansekülas kuni 1875. aastani. Ta asutas 1860. aastate alguses Ansekülas laulukoori ja korraldas 1863 kohaliku laulupüha.
Martin Körber on maetud Kudjape kalmistule.
Isiklikku.
Martin Körberi vanavanaisa Johann Friedrich Körber oli Tarvastu, Otepää ja Helme kirikuõpetaja, vanaisa Paul Johann Körber oli Tori ja Võnnu kirikuõpetaja, teine vanaisa, Christoph Friedrich Mickwitz noorem, oli Koeru Maarja-Magdaleena koguduse kirikuõpetaja. Isa Eduard Philipp Körber oli Võnnu kirikuõpetaja. Vend Carl Eduard Anton Körber oli Vändra Martini koguduse kirikuõpetaja, teine vend Ludwig August Immanuel Körber oli Võnnu, Rannu ja Rõngu kirikuõpetaja. Äi Conrad Eduard Hesse oli Kuressaare Laurentiuse koguduse ülemõpetaja.
Tõnis Lehtmets

Tõnis Lehtmets (sündinud 22. oktoobril 1937 Rakveres) on eesti kirjanik.
Lõpetas 1961. aastal Tartu Riikliku Ülikooli ajaloo-keeleteaduskonna. Töötas aastatel 1963–1972 ajalehe Edasi toimetuses ja 1972–1985 Eesti NSV Kirjanike Liidu Tartu osakonnas konsultandina. 
Looming.
Kirjutanud luuletusi, romaane ja jutte. Kujutanud maaelu ja väljendanud linnas raskesti kohaneva maamehe elutunnetust. Tema romaani "Tume laas" (1978) algsele avaldamisele ajakirjas Looming tegid Nõukogude parteiorganid ja tsensuur suuri takistusi, sest see metsakülade inimeste saatusi käsitlev teos puudutas ka metsavendlust ja küüditamist. Pärast Rudolf Sirget oli Tõnis Lehtmets esimene, kes küüditamise teema jälle eesti proosas nähtavaks tegi.
Tõnis Lehtmets oli NLKP liige aastatel 1968–1989.
Uno Leies

Uno Leies (6. oktoober 1931 Narva – 13. september 1988 Tallinn) oli eesti lastekirjanik, teatrilavastaja ja telerežissöör.
Õppis Tallinna 20. keskkoolis ning aastatel 1946–1950 Tallinna Arhitektuuri- ja Ehitustehnikumis. 
Esimeseks töökohaks sai Eesti Projekt, kus töötas ehitustehnikuna. Töö kõrvalt õppis V. Kingissepa nimelises Draamateatri õppestuudios. Aastatel 1953–1960 töötas näitleja ja lavastajana Eesti NSV Riiklikus Nukuteatris ning 1961. aastast režissöörina Eesti Televisioonis.Lisaks lastelavastustele tegi ETVs saatesarjad "Taat tõi võidu ja "Terekäsi."
Oli Eesti Teatriliidu (1955) ja Kirjanike Liidu liige (1973).
Looming.
Kirjutanud luulet väikelastele ja nukunäidendeid. Loonud üle 500 telelavastuse, sh lastelavastuse "Nõiakivi". Lisaks lastelavastustele tegi ETVs saatesarjad "Taat tõi võidu ja "Terekäsi." Tema näidenditest on enamlavastatud (sh väljaspool Eestit) "Vihavaenlased ja "Buratino lendab Kuule".
Vabal ajal joonistas karikatuure, mida avaldati ka ajakirjas Pikker. 1982. aastal sai Õhtulehe karikatuurivõistlusel ergutuspreemia. Kirjutanud ka humoreske ja värsse.Surres jäi tal pooleli lasteseriaali "Naljahammas..."käsikiri.
Isiklikku.
Tema isa oli 1. Suurtükiväegrupi vanemallohvitser Theodor Leies (1900–1967). 1960. aastal abiellus Aino Raidiga.
Maarda Utuste

Marta Sophia Lepp (aastast 1913 Marta Kirschbaum, aastast 1927 Maarda Utuste; 12. november 1883 Vardi (praegu Varbola), Varbola vald (Nissi kihelkond), Harjumaa – 11. november 1940 Tartu) oli eesti kirjanik ja publitsist (kasutas varjunime Sophia Vardi). Ta oli koos abikaasa Kustas Utustega (aastani 1927 Gustav Kirschbaum) taarausu juhte ja peaideolooge.
Elulugu.
Marta Sophia Lepp õppis Tartu Puškini-nimelises Tütarlaste Gümnaasiumis, Tallinnas kõrgemas tütarlastekoolis ja Peterburis pedagoogikakursustel. 
Ta osales 1905. aastal ja hiljem revolutsioonilises tegevuses, võttis 1905. aasta revolutsiooni ajal 16. oktoobril osa Tallinna Uuel turul toimunud tööliste koosolekust ja sai haavata, vangistati ja saadeti Siberi Tobolski kubermangu asumisele. Põgenes sealt 1906. aastal Peterburi, tegutses seal põrandaaluses organisatsioonis, hiljem Kroonlinnas, Tartus ja Pärnus, siis jälle Peterburis ja Soomes. 
1907. aastal sügisel astus ta Peterburis kõrgematele kommertskursustele, arreteeriti ja oli Peterburis Špalernaja vanglas ja Riia keskvanglas. Vabastati 1910. aasta alguses tagatise vastu, viibis kolm kuud vabana Tallinnas, vangistati siis uuesti ja saadeti tagasi Tobolski kubermangu, Tara linna, kust põgenes 1910. aastal sügisel uuesti Peterburi ja sealt Soome.
Töötas 1919–1928 eesti keele ja ajaloo õpetajana Tallinnas (sealhulgas aastatel 1919–1920 ka Tallinna Linna 2. Tütarlaste Gümnaasiumis) ja mujal, toimetas aastast 1930 taarausuliste ajakirja Hiis.
Isiklikku.
Tema abikaasa oli Kustas Utuste (aastani 1927 Gustav Vladimir Kirschbaum). Ta suri maovähki. Maeti Sangaste luteri surnuaeda.
Looming.
Kirjutanud lühijutte, milles kajastub naisõigusluse teema; draamateoseid, romaani ja ooperilibreto. Lisaks avaldanud ka kolmeköitelise mälestusteraamatu.
Juhan Lilienbach

Juhan Lilienbach (24. oktoober 1870 Paatna küla Rakvere lähedal – 9. mai 1928 Leningrad) oli eesti luuletaja ja kirjastaja.
Elulugu.
Õppis Paatna vallakoolis. Eri aegadel Rakveres, Narvas, Kuremäel ja Jõhvis elades pidas mitmesuguseid ameteid, näiteks oli värvija ja kirjakandja. 1901. aastal läks elama Tallinna, kus töötas postkontori kirjutajana. Samal ajal hakkas osalema M. I. Kalinini asutatud sotsiaal-demokraatlikus ringis, kus temast sai veendunud sotsiaaldemokraat. Hakkas VSDTP Tallinna Komitee toetusel 1905 välja andma tööliskirjandust, toimetas eestikeelset töölisalbumit "Edasi". Lilienbach andis korduvalt välja töölisbrošüüre. Kui seda ühe nime all enam teha ei lubatud, siis tegi ta seda teise nime all. Brošüüride sisu politseile ei meeldinud, nii pandi lendleht "Kogupauk" 1907. aastal aresti alla ja autor saadeti maalt välja. Alles paari aasta pärast võis ta tagasi tulla ja oma tööd jätkata. 1909 asutas kirjastuse Mõte, 1917. aasta suvel valiti ta bolševike fraktsiooni kandidaadina Tallinna linnavolikogu liikmeks. 1918. aastal siirdus Lilienbach Saksa okupatsiooni eest Leningradi, kus 1918–1919 juhtis Eesti Töörahva Kommuuni kirjastusosakonda, ajalehte Punane Lipp ja 1919–1928 kirjastust Külvaja.
Looming.
Nooruses oli tal juba suur huvi rahvaluule vastu ja ta kirjutas üles 500 lehekülje jagu vanu muinasjutte, naljandeid, vanasõnu ja rahvalaule. Juba 1896. aastal ilmus Lilienbachi luuletusi Postimehes, Sakala lisas, Rahva Lõbulehes ja Lindas. Avaldanud ühiskondlik-poliitilist, aime- ja ilukirjandust, pilkelehti ja -ajakirju – VSDTP Tallinna Komitee toetusel 1906. aastal hakkas välja andma ajakirja Tiiu Tasane, mis avaldati Peterburis ja oli suunatud tsaarivalitsuse pilamisele. Pärast ajalehe sulgemist jätkas ta Peterburis toimetamist ajalehega Tapper (1906 nr 4 ja 5). Kui ka Tapper suleti, alustas ta satiiriajakirjade Kirves (1906), Puss (1906) ja Sügise (1907) väljaandmist, kuid kõik need ajakirjad konfiskeeriti. Lõpuks jätkas Lendlehega (1906–1907). Samal ajal andis välja seeria pilkelehti, kus igal numbril oli erinev nimi: Ajakohane Naljaleht, Edu, Pilkeleht, Reinuwader, Nooled (ilmusid 1906), Kolerakülvaja, Vali Tali (1908). Avaldas albumit Edasi (I–XI, 1905–1917, vaheajaga), mille esimese albumi siseküljel oli Karl Marxi portree, sisuks oli Vene-Jaapani sõja õigustused ja kutsed tuua rahvast revolutsioonile. Kirjutanud menukaid poliitilisi epigramme ja kihutusluulet (kogu "Ommikulaulud", 1909). 1910. aastal asus Lillenbach kirjastama Karl Marxi eestikeelset "Kapitali", kuid tõlkijal jäi töö pooleli. Samal ajal andis välja luulekogud "Sõnajalad", 1911. aastal "Mõtted II" ja "Meie sõna". 1912. aastal ilmusid teosed "Eeva", "Maa elu ja töö", "Aasta", kirjastas Eduard Vilde "Söekaevurid". 1917. aasta augustis hakkas uuesti välja andma ajakirja Tapper, mis ilmus 1918. aastani. Pärast oktoobrirevolutsiooni oli ta bolševike ülesandel ajalehe Punane Lipp toimetaja.
Georg Eduard Luiga

Georg Eduard Luiga (27. veebruar 1866 Valgjärve vald – 20. märts 1936 Tallinn) oli eesti ajakirjanik ja kirjanik.
Õppis Kanepi kihelkonnakoolis, töötas õpetajana Äksi kihelkonnakoolis ning Simbirski ja Tobolski oblastis. Aastast 1901 tegutses ajakirjanduses. 1908 osales Tallinna Eesti Kirjastus-Ühisuse asutamises. 1908–1934, olles Päevalehe vastutav ja peatoimetaja, arendas ta koos Hans Rebasega selle üheks Eesti loetavamaks leheks.
Looming.
Kirjutanud luulet ja proosat. Väärtuslikum osa loomingust on tsaariaegse Siberi olusid ja väljasaadetute elu kriitiliselt jälgiv jutukogu "Vägivallamaal" (1912). Laulu "Sääl, kus rukkiväli lagendikul heljub" sõnade autor.
Isiklikku.
Ta oli abielus ning kolme tütre ja ühe poja isa. Tütre Noora abikaasa oli matemaatik Arnold Humal, nende lapsed on matemaatik Ene-Margit Tiit, füüsik Leo-Henn Humal ja muusikateadlane Mart Humal; tütre Aino abikaasa oli pedagoogikateadlane Enn Koemets, nende noorem tütar on pedagoogikateadlane Inger Kraav.
Operatsioon &quot;Valküür&quot;

Operatsioon "Valküür" (saksa "Unternehmen Walküre") oli algselt Wehrmachti tagalas võimaliku vastuhaku mahasurumise plaan, millest Claus von Stauffenberg kujundas riigipöördeplaani.
Das tut unheimlich Weh

"Das tut unheimlich Weh" on Jeanette Biedermanni esimene singel, mis ilmus Saksamaal 15. märtsil 1999. Loo kirjutasid Kristina Bach, Andreas Bärtels ja Rick Rossi ning produtseeris Andreas Bärtels. 
Jeanette Biedermann osales selle looga Saksamaa Eurovisiooni lauluvõistluse rahvuslikus eelvoorus ja saavutas neljanda koha.
Glow

 
Glow on Eesti "pop-rock" vokaal-instrumentaalansambel, mis loodi 2004. aastal. 
Ansambel koosneb Marta Piiglist ja Ketlin Hoelist. 
Ajalugu.
Ansambli esimene singel oli "Let It Go", kuid rahva seas tõi neile kuulsuse esimene eestikeelne singel "Kui möödud sa". 
2004. aastal esines Glow Sky Plusi sünnipäeval. Glow astus üles ka Vanilla Ninja kontserdil lauluväljakul soojendusesinejana. 
Glow osales Eurolaulu võistlustel 2004. ja 2005. aastal. 2005. aastal saavutati 3. koht.
2006. aastal ilmus Glowi debüütalbum "Higher".
2006. aasta juulis sai Glow kutse esindada Eestit Rootsis Karlshamni muusikafestivalil.
George Melly

Alan George Heywood Melly (17. august 1926 Liverpool – 5. juuli 2007 London) oli inglise džässi- ja bluusilaulja. 
Aastatel 1965–1973 oli ta nädalalehe Observer filmi- ja televisioonikriitik. 
Ta pidas ka loenguid kunstiajaloost, eriti sürrealismist. 
Ta on kirjutanud raamatuid, sealhulgas mälestusi ja teoseid sürrealismist.
Vikerraadio

Vikerraadio on Eesti Rahvusringhäälingu (Eesti Raadio) raadioprogramm, mille rõhk on informatsioonil, analüüsil ja üldhuvil. 
Kantar Emori raadiouuringu kohaselt oli Vikerraadio 2022. aasta seisuga Eesti kõige kuulatavam raadiojaam nii päeva, nädala kui ka kuu arvestuses. Päevas kuulas Vikerraadiot 122 000 ja nädalas 230 000 kuulajat.
Vikerraadio alustas saateid 3. aprillil 1967. Vikerraadio kanalil on sündinud tänini populaarsed raadiosaated "Järjejutt" ja "Mnemoturniir" ning viimase aastakümne menusaated "Rahva teenrid", "Müstiline Venemaa", "Kuula rändajat", "Eesti lugu", "Aja jälg kivis" jpt. Alates 1993. aasta maist Vikerraadiot selle nimega eetris polnud, raadioprogramm taastati 1995. aastal.
Vikerraadio peatoimetaja on alates 4. novembrist 2019 Janek Luts. Toimetajate hulgas on Arp Müller, Lauri Varik, Mirko Ojakivi, Sten Teppan, Anne Erm, Jaan Elgula, Helgi Erilaid, Kaja Kärner, Krista Taim, Meelis Süld, Piret Kriivan, Priit Ennet ja Ülle Karu.
Vikerraadios toimub emakeelepäeva puhul igal aastal alates 2008. aastast eesti keele õigekirja võistlus e-etteütlus.
Priekule

Priekule () (saksa keeles "Preekuln") on linn Lätis Lõuna-Kuramaa piirkonnas. Linn asub Riiast 200 kilomeetri kaugusel Kuramaal, merepinnast 60 meetri kõrgusel. Linna järgi on nime saanud Mosseni kihistu Priekule kihistik. Linnas on kool, spordihoone, luteri kirik.
Ajalugu.
Priekulet on kirjalikes allikates esmamainitud 1482. aastal. Toona asus seal Grobiņa foogtidele alluv Priekule mõis. Aastatel 1560–1609 kuulus Preisimaa hertsogiriiki, seejärel Kuramaa hertsogiriiki. 1680. aastal ehitati sinna luteri kirik. Teise põhjasõja ajal ehitasid Rootsi sõjaväelased sinna Rootsi väravate nime all tuntud hoone.
1871. aastal valmis Liibavi–Romno raudtee, mis tõi kaasa asula kiirema arengu. Asulas avati toona Priekule raudteejaam. Linnaõigused sai Priekule 1928. aastal. Kuramaa lahingute ajal ründasid Nõukogude väed 27. oktoobrist 25. novembrini ägedalt linna, 23 000 hukkunut on maetud linnas vennaskalmistule, mis on Läti aladel suurim. 2009. aastani kuulus Priekule Liepāja rajooni hulka. Aastatel 2009–2021 oli linn Priekule piirkonna keskus.
Vaatamisväärsused.
Priekule linnaväravad ja sealsed bareljeefid on muinsusmälestistena riikliku kaitse all. Kohaliku kaitse all on Kuradikübara muinaskalmed.
Looduskaitse all on vaher kõrgusega 26 ja ümbermõõduga 4,29 meetrit, magus kirsipuu ümbermõõduga 1,9 meetrit ning tamm ümbermõõduga 5,01 ja kõrgusega 20,6 meetrit.
Amoebozoa

Amoebozoa (eesti keeles on kasutatud nimetust "amööbid") on eukarüootide rühm, kuhu kuulub ka perekond amööb ("Amoeba").
Seda rühma võidakse nimetada suurrühmaks, riigiks, hõimkonnaks protistide riigis või klassiks. 
Amööbid on üherakulised organismid, kes on praktilistel kaalutlustel ühe taksoni alla koondatud. Osa neist pole üldse lähedases suguluses. Rühmale on omane, et rakkudel on mingis staadiumis kulendid kulgemiseks ja toitumiseks.
Neid on jaotatud aktinopoodideks ("Actinopoda") ja juurjalgseteks ("Rhizopoda").
Süstemaatika.
"Amoebozoa" liigitatakse rühmadesse ja määratlemata rühmadesse:
Määratlemata rühmad ehk incertae sedis.
Rühma liikmete seas on inimestele patogeenseid haigusetekitajaid:
Ahmeta

Ahmeta on linn Gruusias Kahhethi piirkonnas, Ahmeta rajooni keskus.
Vani

Vani on linn Gruusias Imerethi piirkonnas, Vani rajooni keskus.
Vale (Gruusia)

Vale on linn Gruusias Samtshe-Džavahhethi piirkonna Ahhaltsihhe rajoonis.
Gurdžaani

Gurdžaani on linn Gruusias Kahhethi piirkonnas, Gurdžaani rajooni keskus.
Dušethi

Dušethi (varem ka "Dušeti") on linn Gruusias Mtshetha-Mthianethi piirkonnas, Dušethi rajooni keskus.
Khareli

Khareli (gruusia omaladinas "Kareli") on linn Gruusias Šida Kharthli piirkonnas, Khareli rajooni keskus.
Kvareli

Kvareli on linn Gruusias Kahhethi piirkonnas, Kvareli rajooni keskus.
Lantšhuthi

Lantšhuthi (varem ka "Lantšhuti") on linn Gruusias Guria piirkonnas, Lantšhuthi rajooni keskus.
Martvili

Martvili on linn Gruusias Samegrelo–Zemo Svanethi piirkonnas, Martvili rajooni keskus.
Oni

Oni on linn Gruusias Ratša-Letšhumi ja Khvemo Svanethi piirkonnas, Oni rajooni keskus. Linn asub Rioni jõe vasakul kaldal.
Satšhere

Satšhere on linn Gruusias Imerethi piirkonnas, Satšhere rajooni keskus.
Signagi

Signagi on linn Gruusias Kahhethi piirkonnas, Signagi rajooni keskus.
Linnast kahe kilomeetri kaugusel asub Bodbe klooster.
Thethri Tskaro

Thethri Tskaro (varem ka "Tetri-Tskaro") on linn Gruusias Khvemo Kharthli piirkonnas, Thethri Tskaro rajooni keskus.
Therdžola

Therdžola (gruusia omaladinas "Terjola") on linn Gruusias Imerethi piirkonnas, Therdžola rajooni keskus.
Hobi (Gruusia)

Hobi on linn Gruusias Samegrelo–Zemo Svanethi piirkonnas, Hobi rajooni keskus.
Tsageri

Tsageri on linn Gruusias Ratša-Letšhumi ja Khvemo Svanethi piirkonnas, Tsageri rajooni keskus.
Tsalka

Tsalka on linn Gruusias Khvemo Kharthli piirkonnas, Tsalka rajooni keskus.
Gudauta

Gudauta on linn Gruusias Abhaasias, Gudauta rajooni keskus. Gudauta asub Musta mere ääres, Suhhumist 37 kilomeetrit kirdes. 
Gudautas asus Nõukogude Liidu õhujõudude baas. Seal asub alates 2008. aastast Venemaa sõjaväebaas 3700 sõjaväelasega, kes kuuluvad lennu-, õhutõrje- ja dessantvägedesse.
Novõi Afon

Novõi Afon (abhaasi keeles Афон Ҿыц "Afon Tšõts", gruusia keeles ახალი ათონი "Ahhali Athoni", vene keeles Новый Афон "Novõi Afon") on linn Gruusias Abhaasias Gudauta rajoonis.
Kemi (Karjala)

Kemi on linn Karjalas, Kemi rajooni keskus. Asub Kemi jõe ääres, selle suudme lähedal Valgesse merre.
Asulat mainitakse esimest korda 1450. aastal. Linnaõigused sai 1785. aastal.
Belomorsk

Belomorsk on linn Karjalas, Belomorski rajooni keskus. Asub Võgi suudmes Valge mere kaldal.
1938. aastani kandis nime Soroki (vene "Сороки"). Asulat mainiti kirjalikes allikates esimest korda 1419. aastal, linnaõigused sai 1938. aastal.
Aastatel 1941–1944 oli Belomorsk Karjala-Soome NSV ajutine pealinn.
Lahdenpohja

Lahdenpohja on linn Venemaal Karjalas, Lahdenpohja rajooni keskus.
Linn kuulus kuni 1940. aastani ja aastatel 1941–1944 Soomele.
Pitkäranta

Pitkäranta on linn Karjalas, Pitkäranta rajooni keskus. Asub Laadoga järve kaldal. Enne 1944. aastat oli Soome Impilahti valla keskasula.
Segeža

Segeža on linn Karjalas, Segeža rajooni keskus.
Linnaõigused sai 1943. aastal.
Segeža tselluloosi- ja paberitehas kuulub Venemaa suuremate sekka.
Piirkonnas oli mitu GULAGi süsteemi kuuluvat vangilaagrit (tuntud kui Segezhlag).
Linnas asub parandusliku töö koloonia nr 7, kuhu saadeti 2011. aastal ka Mihhail Hodorkovski.
Nõukogude Liidu 1989. aasta rahvaloenduse järgi elas linnas 38 207 inimest. Venemaa 2010. aasta rahvaloenduse järgi oli elanike arv 29 631.
Suojärvi

Suojärvi on linn Karjalas, Suojärvi rajooni keskus.
1944. aastani kuulus Soomele ja oli Suojärvi valla keskus.
Sortavala

Sortavala (vene keeles "Сортавала", 1918. aastani "Сердоболь", Serdobol) on linn Venemaal Karjalas, Sortavala rajooni keskus.
Ajalugu.
Sortavala sai linnaõigused 1632. aastal Rootsi kuningas Gustav II Adolfi valitsemisajal, kui linn kuulus Rootsi Ingeri koosseisus Rootsi kuningriigile. Aastatel 1651–1681 kuulus Soravalta piirkond Gustaf Adam Banérile, kes oli Sortavalta krahvkonna valitseja. Banéri suguvõsavapp on ka kasutusel Sortavalta linna vapina.
Aastatel 1656–1658 toimunud Vene-Rootsi sõja ajal vallutasid linna ajutiselt Vene tsaaririigi väed, kuid sõja lõpetanud 1661. aastal sõlmitud Kärde rahuga tunnistas Venemaa tsaaririik piirkonna kuuluvust Rootsile.
1700. aastal alanud Põhjasõja käigus vallutati Sortavala 1705. aasta sõjakäigu ajal, mida juhtis Vene väejuht Pjotr Matvejevitš Apraksin. 
1721. aastal loovutati linn Uusikaupunki rahuga Venemaale ning keiser Peeter I annetas piirkonna feldmarssal Aleksander Borissovitš Buturlini eravalduseks. 
Aastatel 1741–1743 toimunud Vene-Rootsi sõja ajal vallutasid linna ajutiselt Rootsi väed ning põletasid linna, kuid pärast Turu rahulepingu sõlmimist ehitati linn uuesti üles. 
1744. aastal liideti piirkond moodustatud Viiburi kubermangu Käkisalmi provintsi koosseisu. 18. sajandi teisel poolel müüsid Buturlini järglased piirkonna krahvinna Anna Aleksejevna Orlov-Tšesmenskile.
1783. aastal nimetati Sortavala maakonnalinnaks. Aastatel 1808–1809 toimunud Vene-Rootsi sõja ja Hamina rahu alusel liideti 1811. aastal piirkond koos kogu Viiburi kubermanguga Venemaa keisririiki kuulunud autonoomse Soome Suurvürstiriigiga.
1917. aastast, pärast Soome iseseisvumist kuulus linn 1940. aastani Soomele. Kaotuse järel Talvesõjas 13. märtsil 1940 NSV Liiduga sõlmitud rahulepinguga kaotas Soome üle 10% oma aladest, umbes 400 000 elanikku evakueeriti Soome ning Soome oli sunnitud ära andma oma territooriumist osa Sallast, enamiku Soome Karjalast koos Viiburi linnaga, Sortavala, Petsamost Kalastaja poolsaare, neli Soome lahe saart ja kogu Laadoga järve läänekalda. 
Jätkusõja ajal, aastatel 1941–1944, kuulus piirkond taas Soome Vabariigile, kuid pärast sõja kaotust NSV Liidule liideti 19. novembril 1944 sõlmitud vaherahulepingu alusel Sortavala ja Karjala piirkond Karjala-Soome NSV nimelise haldusüksusena (hiljem Karjala ANSV) NSV Liidu koosseisu ning oli Sortavala rajooni keskus.
Aksai

Aksai on linn Venemaa Rostovi oblastis, Aksai rajooni keskus.
Asulat on esmamainitud 1570. aastal. Linnaõigused sai Aksai 1957. aastal.
Belaja Kalitva

Belaja Kalitva on linn Venemaa Rostovi oblastis, Belaja Kalitva rajooni keskus.
Asulat on esmamainitud 1703. aasta. Belaja Kalitva sai aleviks 1941. aastal ja omandas linnaõigused 1958. aastal.
Donetsk (Venemaa)

Donetsk on linn Venemaa Rostovi oblastis. Asub 1 km kaugusel Ukraina piirist.
Asula sai linnaõigused 1951. aastal. 1955. aastani oli linna nimi Gundorovka. Linn on nime saanud põhjusel, et paikneb Donetsi jõe ääres.
Linna serval asub mitu piiriületuspunkti, neist suurim on Izvarõne piiriületuspunkt.
Kamensk-Šahtinski

Kamensk-Šahtinski on linn Venemaa Rostovi oblastis.
Annaalide koolkond

Annaalide koolkond on prantsuse teadusajakirja Annales d'histoire économique et sociale (hiljem "Annales. Economies, sociétés, civilisations", aastast 1994 "Annales. Histoire, Sciences Sociales") järgi nime saanud ajalookirjutuse koolkond. 
Annaalide koolkond on peamiselt tuntud sotsiaalteaduste vahendite ajalooteadusse ülevõtmise poolest. Ehkki koolkond tegutses Prantsusmaal, on see mõjutanud nii kogu Euroopa kui ka Ameerika ajalooteadust.
Koolkonna asutasid ja ajakirja toimetamist alustasid ajaloolased Marc Bloch ja Lucien Febvre 1929. aastal, mil nad õpetasid Strasbourgi ülikoolis Prantsusmaal. Neid hakati peagi seostama omapärase, geograafiat, ajalugu ja Émile Durkheimi rajatud sotsioloogiaajakirjaga L'Année Sociologique seotud sotsioloogilist lähenemist kasutava lähenemisega, mis jättis kõrvale senise rõhu poliitikale, diplomaatiale ja sõjapidamisele (poliitiline ajalugu). Selle asemel uurisid nad pikaajalisi ajaloolisi sündmuste struktuure ("longue durée"). Samuti iseloomustas annalistide lähenemist geograafia, materiaalse kultuuri ja epohhide psühholoogia ("mentalités") uurimine. Koolkonna silmapaistev liige Georges Duby kirjutas eessõnas raamatule "Le dimanche de Bouvines", et ajalugu, mida tema õpetas, "jättis sensatsioonilise kõrvaliseks ning vältis sündmuste lihtsat edasiandmist, vaid püüdis – vastupidi – probleeme püstitada ning lahendada ja pinnasegadusi kõrvale jättes jälgida pikkade ja keskmise pikkusega ajavahemike jooksul majanduse, ühiskonna ja tsivilisatsiooni arengut."
Gestapo lasi Blochi 1944. aastal maha, kuid Febvre jätkas ajakirja toimetamist ka 1940. ja 1950. aastatel. Sel ajal kujunes koolkonna üheks tuntumaks esindajaks Febvre'i õpilane Fernand Braudel, kelle tööd said väga mõjukaks 1960.–1970. aastatel.
Kuigi sellised autorid nagu Emmanuel Le Roy Ladurie ja Jacques Le Goff on jätkanud annaalide koolkonna vaimus uurimistööd, ei ole koolkond tänapäeval enam silmapaistvalt uuendusmeelne, kuna üha enam ajaloolasi töötab sotsiaal-, kultuuri- ja majandusajaloo alal.
Eestis oli annaalide koolkonnast kõige enam mõjutatud Juhan Kahki uurimistegevus, kes avaldas ühe artikli ka Annaalide ajakirjas.
Konstantinovsk

Konstantinovsk on linn Venemaa Rostovi oblastis, Konstantinovski rajooni keskus. Asub Doni paremal kaldal.
Millerovo

Millerovo on linn Venemaa Rostovi oblastis, Millerovo rajooni keskus.
Linna lähedal asub Millerovo lennuväebaas.
Morozovsk

Morozovsk on linn Venemaa Rostovi oblastis, Morozovski rajooni keskus.
Proletarsk

Proletarsk on linn Venemaa Rostovi oblastis, Proletarski rajooni keskus.
Semikarakorsk

Semikarakorsk on linn Venemaa Rostovi oblastis, Semikarakorski rajooni keskus. Asub Doni vasakul kaldal.
Tsimljansk

Tsimljansk on linn Venemaa Rostovi oblastis, Tsimljanski rajooni keskus. Asub Doni jõe ja Tsimljanski veehoidla ääres.
Tsimljanski (Ust-Tsimlja) asutasid 1672 Doni kasakad. Linnaõigused sai 1961. aastal.
Linnas on Tsimljanski HEJ ja veinitehas.
Zverevo (Rostovi oblast)

Zverevo on linn Venemaa Rostovi oblastis.
Lisl Lindau

Lisl Lindau (õieti Liise; 2. september 1907 Tori – 14. juuli 1985 Tallinn) oli eesti näitleja, Eesti NSV rahvakunstnik (1967).
Lavategevust alustas 1927 Endla teatris tantsijana. Töötas 1931–1934 Draamastuudio teatris, 1934–1936 Vanemuises, 1936–1937 Estonia teatris, 1937–1941 Tallinna Töölisteatris, 1947–1966 Kingissepa-nimelises TRA Draamateatris ja 1966–1985 Eesti NSV Riiklikus Noorsooteatris.
Isiklikku.
Ta oli aastatel 1936–1941 abielus Eino Uuliga.
Andie MacDowell

 
Andie MacDowell (õieti Rosalie Anderson MacDowell; sündinud 21. aprillil 1958 Gaffneys Lõuna-Carolina osariigis) on USA näitleja ja endine modell. 
MacDowell on tuntud filmirollide järgi romantilistes komöödiates ja draamades. Ta on töötanud Calvin Kleini modellina ja olnud L'Oréali pressiesindaja alates 1986. aastast.
Lapsepõlv.
Andie sündis Gaffney linnakeses Marion ja Paul MacDowelli neljanda tütrena. Tema lapsepõlv ei olnud kuigi õnnelik, vanemate abielu lahutati, kui Andie oli kuueaastane. Emal oli probleeme alkoholiga. Peres oli alatasa rahaga kitsas, õed pidid üksteist palju toetama ja seetõttu oli Andie sunnitud juba teismelisena miinimumpalga eest McDonaldsis ja Pizza Hutis töötama. 
Modellikarjäär.
Kuigi tüdruk asus õppima Winthropi kolledžisse, ei läinud õpingud edukalt ja teisel õppeaastal (1978) langes ta koolist välja. 
Tänu kaunile välimusele leidis ta aga tööd modellina. New Yorgis modelliagentuuris Elite. Paari aastaga kujunes temast New Yorgi kuulsus. 
Kuid Andie läks koos oma õe Beverlyga õnne otsima Pariisi. Seal sai tema modellikarjäär tõeliselt tuule tiibadesse ning Andiest sai Euroopas kuum kaanetüdruk. Tema pilte avaldasid Vogue, Bazaar, Elle ja Marie Claire. Samuti õnnestus tal saada soodne leping kosmeetikafirmaga L'Oréal Paris ning see koostöö jätkub tänini: Andie MacDowell on kortsudevastase nahahooldussarja Revitalift, jumestuskreemi Visible Lift ja juuksevärvi Excellence Créme reklaaminägu.
Valter Kaaver

Valter Kaaver (14. aprill 1904 Võru – 16. august 1946 Stalino vangilaager) oli eesti poliitik, luuletaja ja ajakirjanik.
Elulugu.
Kaaver hakkas poliitilisest tegevusest osa võtma 1923. aastal ja sai 1927. aastal Eestimaa Kommunistliku Partei (EKP) liikmeks. 
Aastatel 1927–1928 oli ta EKP ja Eestimaa Kommunistliku Noorsooühingu legaalsete väljaannete (ajalehe Kiir, ajakirjade Noorte Hääl ja Võitlus) toimetajaid ja kaastöölisi. 
1928. aastast Eesti Tööliste Partei revolutsioonilise tiiva juht ja selle häälekandja Edasi toimetaja. Aastast 1929 oli ta ETP KK esimees ja IV Riigikogu ETP rühma liige. 
Vältimaks arreteerimist, läks ta märtsis 1930 NSV Liitu, kuid 5.märtsil arreteeriti hoopis seal spionaažisüüdistusega ja sai karistuseks 5 aastat laagrit. Pärast vabanemist 1934. aastal töötas ta juhutöödel Ukrainas, 30. oktoobril 1937 arreteeriti ta uuesti Mariupolis Donetski oblastis. 
1936. aastal abiellus ta 17-aastase Anna Djatlovaga, sellest abielust sündis 1937 tütar Lidia, kes aga peagi suri. Teine tütar Valentina sündis 20. juulil 1938. Valter Kaaver rehabiliteeriti novembris 1959. 
Looming.
Luules valdavalt kodanikuluule.
Juta Kaidla

Juta Kaidla (kuni 12.12.1936 Koffroy; 25. veebruar 1923 Tallinn – 9. mai 1968 Tallinn) oli eesti kirjanik.
Looming.
Kirjutanud lastele südamlikke luuletusi loodusest ning täiskasvanutele loodus- ja lembelaule, lisaks ka lüürilise alatooniga kodanikuluulet.
Primorsk (Leningradi oblast)

Primorsk (vene keeles "Приморск" sõnadest "при море" 'mere ääres') on linn Venemaa Leningradi oblasti Viiburi rajoonis, Soome lahe kaldal. Aastani 1918. nimetati linna Björkö (rootsi keeles "björk" – 'kask'), aastatel 1918–1948 Koivisto (soome keeles "koivu" – 'kask').
Ajalugu.
Esimest korda mainiti asulat Vene kroonikates Berjozovskoje (Берёзовское) nime all 1268. aastal. Novgorodi vabariik loovutas ala ametlikult Rootsile Pähkinäsaari rahuga 1323. aastal. Venelased vallutasid piirkonna Põhjasõja lõpus 1721. aastal, seda kinnitati Uusikaupunki rahuga. 
1809. aastal moodustati Soome Suurvürstiriik aladel, mis varem olid kuulunud Rootsi kuningriigile ning linn jäi selle koosseisu Viiburi kubermangu osana. 1917. aastal sai Viiburi kubermang iseseisva Soome osaks. 
Kuni 1940. aastani oli linn Soome koosseisus. Soome loovutas piirkonna Talvesõja tagajärjel Moskva rahulepinguga 13. märtsil 1940. aastal Nõukogude Liidule. Linn oli Soome valduses uuesti 2. septembrist 1941 kuni 18. juunini 1944.
Primorski terminal.
Primorski sadamas paikneb väidetavalt Läänemere suurim naftaterminal. Terminali ehituse maksumus oli kaks miljardit USA dollarit ning ta alustas tegevust 2001. aasta detsembris, ületades nafta ekspordi mahult ühe aasta jooksul Ventspilsi ja teisi Läänemere terminale. Primorski sadamasse juhitakse toornaftat torujuhtmega BPS – Baltic Pipeline System (vene keeles БТС – Балтийская трубопроводная система). 2006. aastal oli läbi Primorski sadama toimunud toornafta ekspordi maht 5 863 000 tonni, olles Venemaal esikohal.
Pärast 2022. aasta Venemaa sissetungi Ukrainasse lõppes Euroopa Liidu sanktsioonide tõttu Primorski terminali kaudu diislikütuse väljavedu. 12. septembril 2025 ründas Ukraina droonidega edukalt Primorski terminali, et purustada seadmeid ning takistada naftaeksporti, mis on Venemaa peamine tuluallikas ning võimaldab finantseerida Vene-Ukraina sõda.
Ilmi Kolla

Ilmi Kolla (4. juuni 1933 Pärnu – 18. detsember 1954 Tallinn) oli eesti luuletaja.
Ta sündis Pärnus, kuid aastal 1944 kolis perekond Surju, kus ta lõpetas 7-klassilise kooli. Aastal 1948 asus õppima Pärnu 2. Keskkooli, kuid haigestus samal aastal tuberkuloosi, oli ravil ja püüdis jätkata kooliskäimist. 
Kevadel ja suvel 1952 töötas ajalehe Säde toimetuses kirjandusliku kaastöölisena. Aastal 1953 oli ta müüjaõpilane Pärnus. Vahepeal taganenud haigus süvenes ja Ilmi Kolla suri pärast operatsiooni Kivimäe haiglas. 
Ta maeti Surju õigeusu kalmistule.
Looming.
Avaldas luulet alates 1948. aastast. Tema loomingut iseloomustab varaküps tõsidus ja hell, kohati nukker lürism.
Kuigi osa Ilmi Kolla luuletustest trükiti, ei saanud neid tema eluajal Nõukogude võimu piirava tsensuuripoliitika tõttu raamatuna avaldada. Näiteks Vladimir Beekman kritiseeris tema luulet kui liiga individualistlikku. Kuna Kolla luuletused olid vastuolus riikliku ideoloogiaga, edastati neid enamasti salaja. Haigus ja surmaeelne seisund kujundasid enamiku tema luuletusi.
Tosno

Tosno (soome "Tusina") on linn Venemaa Leningradi oblastis, Tosno rajooni keskus. See asub Tosna jõe ääres.
Asulat on esmamainitud 1500. aastal. Aleviks sai 1933. aastal. Linnaõigused sai Tosno 1963. aastal.
29. augustist 1941 kuni 26. jaanuarini 1944 oli linn Saksa vägede poolt okupeeritud.
Einar Maasik

Einar Maasik (30. detsember 1929 Narva – 11. september 2009 Tsirgumäe) oli eesti ajakirjanik ja kirjanik.
Ta lõpetas 1950. aastal Viljandi 2. Keskkooli ja 1956. aastal Tartu Riikliku Ülikooli ajaloo-keeleteaduskonna. 
Töötas ajakirja Looming toimetuses ja kirjastuses. Elas Rannakülas Võrtsjärve lähedal. 
Oli aastatel 1960–1990 NLKP liige, lõpetas 1970. aastal Leningradi Kõrgema Parteikooli. 
Maetud Rannu kalmistule.
Looming.
Kirjutanud proosat, millele on omane värvikaid tüüpe ja karaktereid loov argielukujutus. Kasutas paljude arvates ka oma loomingus prototüüpidena Rannaküla elanikke.
Tema jutustuse "Tuisu Taavi seitse päeva" ainetel valmis 1970. aastal film "Tuulevaikus".
Carl Eduard Malm

Carl Eduard Malm (22. veebruar 1837 Tallinn – 1/14. jaanuar 1901 Rapla) oli rootsi-saksa päritolu eesti kirjamees.
Õppis Gahlnbäcki erakoolis ja Tallinna gümnaasiumis 1849–1854. Töötas 1849–1854 koduõpetajana Amblas. 1856–1860 Tartu Ülikoolis, esialgu filoloogiat, hiljem teoloogiat. Oli aastal 1861 koduõpetaja Kambja kirikumõisas ning 1862–1863 Tapa mõisas.
Aastast 1864–1901 oli Rapla Maarja-Magdaleena koguduse pastor.
Looming.
Avaldas laulu- ja jutukogu "Vana ja Uut, Eestirahva ajaviiteks" (1870) ja koolilugemiku "Laulud ja Loud" I–III (1874–1884). Tõstis Goethe, Schilleri ja Heine ballaadide ja Krõlovi valmide originaalilähedaste, sõnavararikaste ja värsitehniliselt sujuvate eestindustega eesti luuletõlke taset. Avaldas ka vaimulikku luulet.
Isiklikku.
Tema poeg Karl Otto Malm oli Pühalepa ja Kärdla koguduse õpetaja, hiljem Vormsi Püha Olavi koguduse õpetaja.
Mango Hans

Mango Hans ehk Hans Thal (u 1713 Urvaste – 11. juuli 1780 Urvaste) oli Urvaste köster ja kirjamees, kes eestindas vennastekoguduse laule ja pietistlikke teoseid. 
1730. aastail oli Hans Urvaste köstrikoolis abiõpetaja ja aastast 1741 Urvaste vennastekoguduse ülevaataja. 1750 kinnitati ta kihelkonna koolmeistriks ning 1758 Urvaste köstriks, pidades seda ametit surmani. 
Ta tõlkis eesti keelde vennastekoguduse laule, Johann Arndti (1555–1621) pietistliku teose "Neli raamatut tõelisest kristlusest" jm, mis liikusid käsikirjadena Lõuna-Eesti talurahva seas. 
Lisasissetulekut hankis Hans raamatuköitjana ning kellassepana. 
Isiklikku.
Mango Hansu äi oli köster ja kirjamees Koljo Adam. 
Mango Hansu poeg oli köster ja orelimeister Carl Johann Thal. 
Mango Hansu pojapoeg oli orelimeister Carl Georg Thal. 
Mango Hansu vend oli köster Jakob Thal. 
Mango Hansu vennapoeg oli köster ja orelimeister Johann Thal.
Peter von Manteuffel

Krahv Peter August Friedrich von Manteuffel (30. jaanuar 1768 Tallinn – 8. mai 1842 Ravila) oli baltisaksa kirjamees.
Oli Ravila mõisa, Palvere mõisa Harjumaal; Saksi mõisa, Pada mõisa, Satsu mõisa, Saksi mõisa, Jõepere mõisa, Vasivere mõisa Virumaal ja Kaarli mõisa ning Kuie mõisa Järvamaal) omanik ning tuntud talurahvasõbralikkuse, ebatavaliste huvide ja eluviiside poolest (teda kutsuti hulluks krahviks).
Looming.
Noorena luuletas eesti keeles (omistatud värssdialoog "Üks Ennemuiste lugu").
Sjasstroi

Sjasstroi on linn Venemaa Leningradi oblasti Volhovi rajoonis. Asub Sjassi jõe suudmes.
Asula sai linnaõigused 1992. aastal.
Raua needmine

"Raua needmine" on 1972. aastal kirjutatud Veljo Tormise kooriteos tenorile, baritonile, segakoorile ja šamaanitrummile, mida on peetud üheks tema tuntumaks teoseks.
Loomine.
Olulist inspiratsiooni teose kirjutamiseks sai Tormis Moskvas 1970. aastal toimunud muusikakongressilt, kus ta nägi laval esinemas ehtsat šamaani nõiatrummiga – sarnast pilli ja mängulaadi tahtis Tormis hiljem kasutada ka "Raua needmises". 
Tekst.
"Raua needmine" on esimene Tormise teos, mis põhineb Soome rahvuseepose "Kalevala" tekstidel, mille tõlkis folklorist August Annist ning mida omakorda kohandasid ja täiendasid luuletajad Paul-Eerik Rummo ja Jaan Kaplinski. Teose haripunktis on siiski kasutatud ka kaasaegseid motiive.
Täpsemalt põhineb tekst "Kalevala" üheksandal runol, milles Väinämöinen jutustab tema kirvelöögi tagajärjel tekkinud jalahaava tohterdavale ravitsejale raua sünniloo, sest ilma seda teadmata pole võimalik kirvehaava arstida. Loo järgi lõi ülijumal Ukko kolm ilmaneitsit, kelle rinnapiimast sündis maailma raud, mis lebas soos kuni sepp Ilmarise sünnini. Ilmarinen tagus soomaagist terariistad, kuid võttis raualt lubaduse, et too ei hakka hiljem kurja tegema. Viimaks tahtis ta rauda mesilase meeveega karastada, kuid mesilase asemel lendas kohale herilane ja tilgutas sellele maomürki, mis muutis raua kurjaks ja pani selle sõnamurdlikult lihasse lõikama. Ravitseja hurjutas seejärel rauda ja käskis tehtud kurja parandada. "Raua needmise" lõpptekstist on siiski enamik sarnasusi "Kalevalaga" eemaldatud, näiteks algsed tegelased ja kontekst.
Sõjavastaste motiividega teoses hoiatatakse tehnoloogia (raua) väärkasutamise eest sõjaks ja hävitamiseks, sest loodu ebaeetiline kasutus ja sellesse peidetud kurjus pöörab selle lõpuks looja vastu, tuues kaasa üleüldise hukatuse. Tormise sõnul järgib teos šamanistlikku põhimõtet, mille kohaselt annab inimesele võimu asjade üle just nende saamisloo ja olemuse tundmine.
Muusika.
Teose puhul on hinnatud selle iidset kõla, mis väljendub eriti teoses keskses rollis oleva nõiatrummi kasutamises. Just nõiatrumm loob ka kõige otsesemalt seose "Raua needmise" ja šamanistliku loitsimise vahel: trummi hoidev dirigent kehastub ühtlasi rituaali juhiks.
Raua needmine (Metsatöll)

"Raua needmine" on Metsatöllu ja Eesti Rahvusmeeskoori 2006. aasta CDst ja DVDst koosnev album. Albumil on valdavalt Veljo Tormise ning Metsatöllu liikmete kirjutatud laulud (v.a ""Oma laulu ei leia ma üles"), mille on seadnud Tauno Aints (v.a "Kust tunnen kodu"").
Kontsert salvestati Maailmaküla festivalil 16. juunil 2006. Dirigeeris Mihhail Gerts.
Iko Maran

Iko Maran (kuni 1935 Voldemar Madison; 11. märts 1915 Pihkva – 12. november 1999) oli eesti lastekirjanik.
Ta lõpetas 1935. aastal Gustav Adolfi Gümnaasiumi ja 1940. aastal Tartu Riikliku Ülikooli (õigusteaduskonnas). 
Töötas aastatel 1953–1959 Kingissepa-nimelise TRA Draamateatri ja 1965–1971 Eesti NSV Riikliku Noorsooteatri kirjandusala juhatajana.
Looming.
Ta on kirjutanud koos Bernhard Lüllega Lall Kahase varjunime all näidendeid, noorsoojutustusi ja jutukogusid. Lisaks kirjutanud lasteproosat, värssjutustuse. Tema teostele on omane tundlik loodustaju ja karakterite peen eritlus.
George Gottfried Marpurg

George (ka Georg) Gottfried Marpurg (6. märts 1755 Langensalza, Tüüringi, Saksamaa – 10. november 1835 Rõuge) oli Eesti koolikirjanik ja vaimulik.
Marpurg sündis Langensalzas Tüüringis (praeguse haldusjaotuse ja nimede korral Bad Langensalzas Unstrut-Hainich-Kreisis Tüüringi liidumaal). Ta õppis Langensalza linnakoolis ja pärast selle lõpetamist õppis ta aastatel 1773–1777 (immatrikuleeriti 1. oktoobril 1773) Leipzigi ülikoolis. 
1777. aastast töötas ta Riias von Grote juures koduõpetajana. Aastatel 1780–1782 töötas ta Tartus kooliõpetajana. Ordineeriti 30. jaanuaril 1782 Riias õpetajaks.
Aastatel 1782–1811 oli ta Vastseliina Katariina koguduse õpetaja, samuti teenis ta hooldajana aastatel 1782–1783 ja 1791 luterlikku kogudust Pihkvas ning hooldas aastatel 1795–1798 Võru Katariina kogudust. Aastatel 1811–1835 oli ta (introdutseeriti 17. septembril / 29. septembril) Rõuge Maarja koguduse õpetaja.
Looming.
Avaldanud saksa- ja lõunaeestikeelseid vaimulikke ja kooliraamatuid.
Leo Metsar

Leo Metsar (kuni 17.06.1936 Leo Mollok; 27. aprill 1924 Tartu – 4. august 2010) oli eesti kirjanik ja tõlkija.
Lõpetas 1948. aastal Tartu Riikliku Ülikooli ajaloolasena. 
Alatest 1949. aastast töötas ta TA Ajaloo Instituudi teadussekretärina. Aastatel 1958–1963 oli ajalehe Edasi kirjanduskaastööline, seejärel vabakutseline.
Looming.
Metsar kirjutas psühholoogilise kallakuga romaane ja ajaloofilosoofilise romaanidiloogia. Tõlkinud paarkümmend tšehhi ja slovaki proosateost. 
1981. aastal sai ta Podjavorinská ja 1984. aastal V. Nezvali auhinna.
Isiklikku.
Tema vend oli tõlkija Jüri Metsar.
Frederik

Frederik on mehenimi. 
Seda on kandnud järgmised kuningad ja printsid: