Elu

Elu (ladina "vita", vanakreeka "βίος") on süsteemide aktiivsus bioloogiliste protsesside, näiteks signaaliülekande ja enesealalhoiuprotsesside näol. Seda defineeritakse kirjeldavalt homöostaasi, organiseerituse, metabolismi, kasvu, kohanemise, stiimullitele reageerimise ja paljunemise kaudu. Igasugune elu jõuab aja jooksul lõpuks surma seisundisse, surematust ei ole. Elussüsteemidele on pakutud mitmeid filosoofilisi definitsiooni, näiteks iseorganiseeruvad süsteemid. Elu defineerimise teeb keerulisemaks viiruste olemasolu.
Elu võib tähendada nii teatud protsesse kui neist hõlmatud organismide kogumit (rakkudest elustiku ja biosfäärini). Ajaskaala kontekstis mahub elu mõiste sisse nii ühe organismi elu kui ka kogu elu, selle evolutsiooniline arengulugu ja kestlik olemine miljardite aastate jooksul.
Elu, eluslooduse uurimisega tegeleb bioloogia.
Praeguste teadmiste kohaselt on elu eluprotsesside realisatsioon, teatud keeruka ehitusega üksustele (organismidele) omaste emergentsete protsesside kogum, mis annab neile võime vahetada ümbritseva keskkonnaga aineid ja energiat, töödelda informatsiooni, liikuda, kasvada ja paljuneda.
Definitsioon.
Väljakutse.
Elu defineerimine on pikka aega olnud väljakutse nii teadlastele kui ka filosoofidele. Asi on osalt selles, et elu ei ole aine, vaid protsess.
Asja teeb keerulisemaks see, et pole teada, missugused omadused võivad olla väljaspool Maad arenenud eluvormidel, kui neid üldse on. On esitatud ka filosoofilisi elu definitsioone, mis püüavad ületada sarnaseid raskusi elusa ja elutu eristamisel. Elu (õigemini surma)
juriidilisi definitsioone on samuti arutatud, kuid need keskenduvad tavaliselt otsusele kuulutada inimene surnuks ja selle otsuse õiguslikele tagajärgedele. On antud vähemalt 123 elu definitsiooni.
Elu tunnused.
Sageli defineeritakse elu tarvilike tunnuste kaudu, mis elusolenditel ehk organismidel peavad olema: 
Nimetatud on ka teisi tarvilikke tunnuseid:
Elusaks võidakse lugeda eluvormi, mis vastab mõnele või enamikule nendest kriteeriumidest. Näiteks viirusi peetakse tihti elusa ja eluta piiripealseks nähtuseks, kuna väljaspool peremeesorganismi ei ole nad võimelised iseseisvalt elunema, kuid organismi, rakku sattununa muutuvad ja käituvad nad sageli iseseisva eluvormina, liikudes, toitudes ning elades ja paljunedes.
Elu kui nähtus.
"Elu" on nähtus, mis eristab organisme, millele on omased enesealalhoiu- ja kommunikatsiooniprotsessid, pelkadest kehadest, mis ei osale sellistes protsessides kas nende lakkamise tõttu (surm) või kuna neil niisugused funktsioonid puuduvad ja neid nimetatakse elututeks.
Eluks nimetatakse ka:
Elu biokeemiline alus.
Elususe eelduseks on teatud orgaanilised ja anorgaanilised komponendid (molekulid ja ioonid; rakud, organellid, organid ja organismid), nende omavaheline, tihti geneetiliselt kodeeritud aga ka keskkonnast lähtuv, sobitatus struktuuridesse ja vastastikune biotoime ning elusorganismi talitlus tervikuna.
Kogu meile tuntud elu põhineb teatud orgaanilistel molekulidel, mis sisaldavad süsiniku molekulide ahelaid. Need moodustavad kolloidse vesilahuse tilgakesi, mida ümbritsevad lipiididest ja valkudest kestad. Niisiis terve elusloodus on üles ehitatud süsinikuühenditest. Seda valdkonda uurib orgaanilise keemia haru biokeemia.
Kuigi vett ei loeta orgaaniliseks molekuliks, on raske elu ette kujutada ilma selle olemasoluta. Kõik elusad rakud sisaldavad vett. Rakkudes toimuvad ainevahetusprotsessid vajavad vee keskkonda. Vedelas olekus vee pidev olemasolu planeedil Maa arvatakse olevat üks hädavajalikest eeltingimustest, selleks et elu sai tekkida (keemiline evolutsioon), kesta ja areneda.
Elustik.
Elustik ehk bioota jaotub:
Elusolendite tähtsamad rühmad.
Organismid jagunevad kolme suurde domeeni: arhed, bakterid ja eukarüoodid. Organismide "ehituskiviks" on rakk. Paljud organismid (ainuraksed) koosnevad ühestainsast rakust, teised (hulkraksed) koosnevad aga rakkude geneetiliselt reguleeritud ja enamikus toimivatest süsteemidest.