Peetrus

Peetrus (ka Siimon Peetrus; sündis Galileas; suri umbes 64–67 võib-olla Roomas) oli Uue Testamendi järgi üks esimestest juutidest, kelle Jeesus endale järgnema kutsus. Teda kujutatakse seal jüngrite (apostlite) esindajana, esimese usutunnistajana, aga ka Jeesuse Kristuse salgajana, ülestõusnud Jeesuse tunnistajana ja Jeruusalemma algkoguduse ühe juhina ("sambana"). On ka väga palju hilisemad teated apokrüüfsetes apostlite tegude raamatutes ja kirikuisade, mille järgi Peetrus oli esimene Antiookia piiskop ning Rooma koguduse rajaja ja juht ning Roomas märtrisurma surnud.
Siimonat peetakse evangeeliumide kõige vanemate osade andmete kokkulangemise ja arheoloogiliste leidude põhjal ajalooliseks isikuks. Uus Testament annab tema kohta siiski vaid üksikud eluloolised andmed, mida peetakse usaldusväärseks. Hilisemaid teateid peetakse suurelt jaolt legendaarseteks. Peetruse viibimist Roomas Piibel ei maini.
Katoliku kirik rajab õpetuse paavsti primaadist kogu kiriku üle pärimusele, mille järgi Peetrus oli esimene Rooma piiskop ning Kristus andis Peetrusele ja Peetrus järgmistele Rooma piiskoppidele kõigi kristlaste juhi, õpetaja ja kohtuniku staatuse. Sellepärast nimetatakse paavste ka Peetruse järglasteks. Teised kirikud lükkavad selle pretensiooni tagasi. 1. sajandil ei olnud veel monepiskopaati, nii et kristlikku kogudust ei juhtinud üksainus Rooma piiskop. Siiski peavad nii vanad idakirikud, õigeusu kirikud, vanakatoliku kirik kui ka anglikaani kirikud Peetrust esimeseks Rooma piiskopiks ja pühakuks. Ka evangeelsed kirikud mälestavad teda mälestuspäevaga.
Teda peetakse paavstluse ja kiriku kaitsepühakuks. 
Peetrus on kalurite, aga ka teiste ametite kaitsepühak.
Maalidel on püha Peetrust kujutatud taeva võtmeid hoidmas. Vahel on tal käes kala, mis vihjab sellele, et ta oli hingede püüdja. Mõnikord on tema läheduses kukk, mis vihjab tema salgamisele. Tema mantel on erekollane, sümboliseerides ilmutatud usku.
Elulugu.
Peetrus oli Joona poeg ja Andrease vend, kalamees Galileas. Algselt kandis nime Siimon, aga kui ta vend Andrease mõjul Jeesuse järgijaks sai, pani Jeesus talle nimeks Keefas (kreeka keeles "Petra"), mis tähendab 'kalju'. Selle hilisema lisanduse järgi pidi Peetrusest saama kalju, millele ehitatakse kirik. Näib, et apostlite seas oli Peetrus eestkõnelejaks. Ta moodustas koos Jakoobuse ja Johannesega tähtsaima kolmiku evangeeliumi lugudes. Nag Hammadi kirjades oli Peetruse peamine konkurent Maarja Magdalast.
Peetruse maja varemed seisavad praegugi Kapernaumas, sünagoogi kõrval, mis kinnitab Uue Testamendi pärimust (Jeesus ravis seal terveks Peetruse naise ema ja halvatu). Egeria (u 383 a) teatab, et sünagoogi lähedal asuvast Peetruse majast Kapernaumas oli tehtud kirik. Midraš Kohelet Rabba (u 640–900) teatel elasid Kapernaumas "minim"'id (sektandid), s.t juudakristlased. Maja purustasid ilmselt iraanlased 614. aastal. Hoone jäänused kaevati välja aastatel 1921–1926. Maja vanim osa pärineb ajast pärast 63 eKr ja seda kasutati Jeesuse ajal.
Püha Matteus jutustab oma evangeeliumis, kuidas Peetrus ja Andreas jüngriteks kutsuti: "Aga Galilea järve randa pidi kõndides nägi Jeesus kaht venda, Siimonat, keda nimetatakse Peetruseks, ja tema venda Andreast, noota heitvat – nad olid ju kalurid – ning ütles neile: "Järgnege mulle ja ma teen teist inimesepüüdjad!" Ja nad jätsid kohe oma võrgud sinnapaika ning järgnesid talle." (Mt 4:18–20).
Sellest kutsumisest saadik mainitakse Peetrust evangeeliumides sageli. See oli Peetrus, kes vastas Kaisareas Kristuse küsimusele "...kelle teie ütlete minu olevat?" kuulsa lausega: "Sina oled Messias, elava Jumala Poeg." millele Jeesus vastas: "Sina oled Peetrus ja sellele kaljule ma ehitan oma koguduse, ja põrgu väravad ei saa sellest võitu. Ma annan sulle taevariigi võtmed..." (Mt 16:15jj). Kristuse kannatuse kirjalikest ülestähendustest on kõigile tuttavad Peetruse truudusevanne koos järgnenud salgamise ja sügava kahetsusega. Peetrusega on seotud lugu, mille kohaselt Jeesus ennustas, et veel enne kukelaulu jõuab Peetrus ta kolm korda ära salata. Kukk kirikutornidel sümboliseerib seda lugu.
Peetruse elust pärast Kristuse hukkamist räägitakse Apostlite tegudes. Peetrus kuulutas jumalasõna Väike-Aasias, tegutsedes põhiliselt Antiookias. Hiljem läks ta Rooma, kus asutas arvatavasti esimese kristlaste koguduse. Alguses suhtus ta väga skeptiliselt paganamisjonisse ning oli sellega Pauluse tegevuse vastane. Hiljem aga aktsepteeris ka ümberlõikamatute kuulumist kirikusse. Roomas viibides pöördus ta koguduse poole kirja teel.
Peetruse märtrisurma ennustatakse Uues Testamendis ette (Jh 21:19), otseselt sellest siiski ei jutustata.
Pärimuse järgi tegi Peetrus Roomas oma tööd kakskümmend viis aastat, kuni teda süüdistati keisri lemmiku äranõidumises. Oma järgijate palvete peale nõustus ta linnast põgenema, kuid teel ilmus talle Jeesus. Peetrus küsis: "Isand, kuhu sa lähed?", mille peale Jeesus vastas: "Rooma, et mind uuesti risti löödaks". Seda taevaseks märgiks pidades läks Peetrus Rooma tagasi, kus ta kinni võeti ja vangi pandi. Teda piitsutati ja löödi lõpuks pea alaspidi risti. Seda tehti tema enda soovi kohaselt, sest ta ei pidanud end vääriliseks surema samamoodi kui Kristus. 
Oletatavalt põhineb Markuse evangeelium Peetruse mälestustel, sest Markus oli Peetruse tõlk.
Vaatamata Püha Peetruse basiilika väljakaevamisele teame Peetruse surmast ja tema hauast väga vähe. Kristlikus maailmas levinud arusaama, et Peetrus suri märtrisurma ja ta löödi risti pea alaspidi, ei kinnita aga ükski ajaloost leitud viide. Ka ei ole oletusel, et Peetrus oli 25 aastat Rooma piiskop, mingeid ajaloolisi aluseid. Paavstluse traditsioonis peetakse Peetrust küll aga esimeseks paavstiks, kuid see on hilisem tuletus.
Katoliku kiriku suhtumine Peetrusse.
Peetrus oli väga unikaalses olukorras, tema oli esimene Jeesuse jüngritest, kes tunnistas Jeesust Messia ja Jumala Pojana, Peetrus oli jumaliku valgustatuse esimene saaja. Olles ka ainus, kelle poole Jeesus otseselt pöördub väites, et Peetruse kui Kivi peale ehitatakse Ülestõusnu kirik, mida keegi enam maha ei lammuta, on Peetrusel justkui ülem roll kõigist Jeesuse järgijatest. Peetrus oli sellest arvatavasti teadlik ja võttis endale ülesandeks koguda kokku ja hoolitseda Jeesuse järgijate kogukonna eest, nagu talle oli ülesandeks jätnud Jeesus. See viis selleni, et apostel Pauluse ja Peetruse vahel eriarvamused tekkisid, mõlemad tõlgendasid end kristliku kogukonna ja Jeesuse mõtte tõlgendamise alustalana, mida nad mõlemad ka olid.
Jeesus kõnetab oma kaheteistkümnest jüngrist kõige rohkem Peetrust. Katoliku kirik peab Peetrust kiriku alustalaks ja ülemaks teistest jüngritest, viidates piiblikohale Matteuse Evangeeliumist: (Mt. 16:18–19) Tuues võrdluseks kõrvale Jeesuse suhtumisi teistesse jüngritesse, on aga raske väita, et Jeesus Peetrust ülejäänutest ülemaks pidas. Sarnaselt Mt. 16:18-19-le pöördub ta kõigi oma jüngrite poole: (Mt. 18:18) 
Selline Peetruse ülemaks seadmine katoliku kirikus on teoloogide hulgas hulgaliselt vaidlusi tekitanud. Kui Jeesus tõesti läbi Jumala vaimu endas on andnud Peetrusele ülema voli oma koguduse üle, siis miks Peetrus seda ise ei tunnista?"Koguduse vanemaid teie seas ma kutsun nüüd üles kui kaasvanem ja Kristuse kannatuste tunnistaja ning tulevikus ilmsiks saava auhiilguse osaline." (1. Pt 5:1) Viidates endale kui “kaasvanemale”, tunnistab Peetrus oma võrdsust teiste Jeesuse järgijatega. Lisaks tundub väga vähetõenäoline, et Peetrus teadlikult eiraks Jeesuse ja seega Jumala käsku olla koguduse ja jüngrite juht. 
Katoliiklased peavad igat paavsti Peetruse ideeliseks järeltulijaks/järglaseks, mis seab paavsti õigusega kõigi piiskoppide ülemaks. Peetrus ei kutsunud end paavstiks, teda ei kutsutud nii ka tema järgijate poolt, aga katoliku kirik peab Peetrust esimeseks paavstiks. Neid seisukohti põhjendab katoliku kirik kahe piiblikoha abil: Jh. 21:15–17. 
Sellest piiblikohast põhjendatakse katoliku kiriku traditsioonis Jeesuse otsest käsku Peetrusele, et viimane kannaks hoolt kristlaste ja nende usu eest pärast Jeesuse lahkumist. 
Teiseks piiblikohaks loeb katoliku kirik Mt. 16:18, kus Jeesus kommenteerib Peetrust kui kivi, millele ta ehitab oma kiriku, mida ei hävita miski. 
Paavst kannab tänapäevani sõrmes "kalamehe sõrmust", mis viitab Peetruse endisele elukutsele enne apostliks saamist. Sõrmusel on kujutatud Peetrust võrku heitmas. Mõnikord on paavstil kaasas ka suur võti, mis sümboliseerib "taevariigi võtmeid", mille Jeesus oma sõnas Peetrusele andis.
Allikad Peetruse kohta.
Kõik allikad Siimon Peetruse kohta pärinevad kristlikust pärimusest. Võimalikke eluloolisi andmeid leidub eelkõige evangeeliumides, Pauluse kirjades, teistes apostellikes kirjades (katoolsetes kirjades) ja Luuka apostlite tegude raamatus. Need allikad jutustavad Peetrusest oma misjoni- ja teoloogilise kuulutuse eesmärkide kontekstis.
Ajaloolis-kriitiline piibliteadus uurib neid allikaid allikakriitiliselt.
Suurem osa arvestatavast infost Peetruse kohta pärineb Uue Testamendi neljast Evangeeliumist, Pauluse kirjadest ja kahest Peetruse kirjast. Tema nimest esineb Uues Testamendis mitu vormi: Peetrus (Kreeka k. “Petros”), Siimeon (Heebrea k. Nimetatud 2 korda UT-s), Siimon (Kreeka k. Nimetatud 49 korda UT-s) ja ka ühend Siimon Peetrus (esineb väga harva).
Täiendavaid teateid Siimon Peetruse kohta leidub eelkõige esimeses Klemensi kirjas ning kirikuisade Lyoni Eirenaiose, Kaisarea Eusebiose 
ja Tertullianuse teostes. Need allikad pärinevad 2.–4. sajandist ning nende tekkimine, levik ja pärandumine on suurel määral seotud autorite ja pärimuse vahendajate kirikupoliitiliste huvidega, mis seisnesid varakristluse hereetiliste vooludega peetud vaidlustes, mille käigus kujunesid välja Piibli kaanon, monarhiline piiskopiamet ja apostelliku suktsessiooni idee. Need allikad rõhutavad ühelt poolt Peetruse tähtsust Rooma esikohale seadmisel teiste patriarhaatide ees, teisalt aga kujutavad teda näitena "patusest pühakust", kelle salgamine ning järgnenud kahetsus ja meeleparandus näitavad, et pääste on avatud kõigile inimestele.
Apokrüüfseid apostlite tegude raamatuid Siimon Peetruse kohta peetakse reeglina legendideks, mis sisaldavad suuresti ebaajaloolisi jutustusi. 
Mõned Uuest Testamendist eraldiseisvad allikad viitavad sellele, et Peetrus lahkus Antiookiast umbes 55 pKr ja läks Rooma. Seal ta suri märtrisurma keiser Nero valitsemise all. Ta oli kohaliku kiriku pea. Ta löödi risti tagurpidi, pea allpool, jalad üleval. Vatikani mäge peetakse tema ristilöömispaigaks. 
Arheoloogilised tõendid Peetruse austamise kohta Roomas pärinevad 1. sajandist. On väga vaieldav, kas need tõendavad tema viibimist ja matmist seal.
Vatikani mäe arheoloogiliste väljakaevamiste käigus on leitud mitmeid luustikke, aga neid ei omistata Peetrusele.
Teated Uues Testamendis.
Nimi.
Kõik evangeeliumid tunnevad seda jüngrit Siimona nime all; Jeesus kõnetab teda peaaegu alati nii (välja arvatud Lk 22:34: "Ma ütlen sulle, Peetrus, kukk ei laula täna enne, kui sa oled kolm korda salanud, et sa mind tunned!"). Piiblis (Tanahis) kannab kreekapärastatud nime Siimeon (heebrea שִׁמְעוֹן "Šim'on") üks Jaakobi poegadest, ühe Iisraeli suguharu esiisa. Patriarhide nimed olid tolle aja Palestiina juutide seas eriti populaarsed ja neid kasutati sageli ka kreekakeelses tõlkes. Et ka Siimona vend Andreas kannab kreeka nime, paistab see nimekuju olevat algsem. Apostlite tegude raamatus (Ap 15:14) ja teises Peetruse kirjas (2Pt 1:1) nimetatakse teda Symeoniks, mis on heebrea nime kreekapärane kuju (eestikeelses tõlkes alati Siimeon).
Mt 16:17 nimetab Jeesus oma jüngrit isa nime järgi "Siimon Barjona" ("Siimon, Joona poeg"). Selle kõnetluse võimalike poliitiliste konnotatsioonide kohta ja selle kohta, kas kahe apostli isa nimi oli Joona või, nagu mujal Uues Testamendis öeldakse, Johannes (heebrea keeles Johanan), on erinevaid teooriaid.
Paulus nimetab teda tavaliselt Keefaseks (Κηφᾶς), mis on kreekapärane kuju ka evangeeliumides esinevast hüüdnimest Kefa (Kēp', heebrea tähtedega כיפא), mis on Piibli arami keele sõna, mida isikunimena on teadaolevalt väga harva kasutatud ja mis tegelikult tähendab 'kivi'. Gl 2:7–8 tõlgib selle nime kaks korda kreeka keelde kui Πέτρος (Petros; eesti tõlkes Peetrus), mis samuti tähendab 'kivi' ja on suguluses kreeka sõnaga πέτρα "petra" 'kalju'. Heebrea keeles on sõnal "kēp" (כֵּף) samuti põhitähendus 'kivi' või 'kalju'. Nii semi- kui ka kreekakeelne sõna tähistavad tavalist looduslikku kivi (viskekivi, murtud kivi, kruusakivi), heebrea keeles ka kaljut (nt Jr 4:29), arami keeles võib see (harvem) tähendada samuti kaljut, kaljutükki, kaljurahnu või kaljunukki. 
Evangeeliumide järgi andis Jeesus ise Siimonale hüüdnime Kefa (arami כֵּיפָא), kuid evangeeliumid lahknevad selles, kus ja millal see toimus. 
Mõned eksegeedid on arvanud, et Siimon hakkas seda nime kasutama alles hiljem, kui ta oli juba algkoguduse apostel, ning seejärel hakati seda tagantjärele Jeesusega seostama (Jh 1:42: "„Sina oled Siimon, Johannese poeg, sind peab hüütama Keefaseks!”"). Kuid enamik uurijaid (sealhulgas Peter Dschulnigg, Joachim Gnilka, Martin Hengel, John P. Meier, Rudolf Pesch) leiab, et Siimon kandis seda hüüdnime juba Jeesuse jüngrina, sest nimi Keefas esineb juba kõige vanemates Uue Testamendi tekstides kas tema päris nimena (Gl 2:9) või algusest peale kasutatud hüüdnimena (eesti tõlkes Peetrus; Mk 3:16; Mt 4:18, 10:2). Üldiselt arvatakse ka, et Jeesus tõesti ise andis talle selle hüüdnime. John P. Meier osutab sellele, et evangeeliumid sageli silmatorkavalt väldivad olukordi, kus Jeesus ise ütleks "Peetrus" või "Keefas"; ta peab mõeldavaks, et see nimi oli mõeldud kasutamiseks jüngrite vahel, kuid mitte suhtluses Jeesusega.
On oletatud ka, et nime algne tähendus avaneb arami sõna oletatavast tähendusest 'kalliskivi', mis võiks rõhutada Siimona erilist rolli esimestena kutsutute eestkõnelejana. Tähenduse nihkumist 'kaljuks' kiriku vundamendi sümbolina tuleks sel juhul mõista ülestõusmisjärgse ümber­tõlgendusena. Rudolf Peschile tuginedes tehtud oletust, et sõna "kefa" võiks tähendada 'ehiskivi' või 'kalliskivi' ning et seda kasutati isiku (austava) nimena, ei saa siiski arami keele põhjal piisavalt kinnitada, sest arami juure "kp" kasutamine isikunimena pole tõendatud ja üldse on vähe näiteid, kus seda sõna oleks kasutatud 'kalliskivi' tähenduses, ilma et selline tähendus tuleneks liitsõnast, täiendist (näiteks "hea kivi" tähenduses 'vääris-' või 'väärtuslik') või ühemõttelisest kontekstist.
Heidelbergi protestantlik juuditeadlane ja talmudi tõlkija Reinhold Mayer (1926–2016) oletas, et Jeesuse antud nimepaneku taga võis lisaks mõttele Jeruusalemma templi nurgakivist peituda irooniline viide tolleaegse ülempreestri Kaifase (קיפא) ebatavalisele nimele. Kreeka transkriptsioonis erinevate vokaalidega nimed Kaifas ja Keefas erinevas heebrea kirjas ainult algustähe poolest (kof nimes Qajfa ja khaf nimes Kefa) ning need kõlavad väga sarnaselt. Seega sisaldaks see nimi endas (võib-olla täiesti tõsiselt mõeldud) pretensiooni ülempreestri asendamisele Jeesuse ümber koondunud kaheteistkümne jüngri rühma juhiga, kusjuures Jeesus ise nõudles oma messianismi raames endale kuningatiitlit. Alles 1990. aasta Jeruusalemma pealdiskirjade leid, millega ülempreestri nimi esimest korda heebrea kirjas kinnitati, tõi uurijate teadvusse "hämmastava kõlasarnasuse Siimona hüüdnime ja Jeruusalemma templi kõrgeima ametikandja nime vahel", mis heidab ka katoliikliku eksegeedi Martin Ebnerii meelest uut valgust Siimon Peetruse paljumõistatatud hüüdnimele. Kui see nimevalik oli sihilik, sooritas "Jeesus selle delikaatse hüüdnimevalikuga sümboolse võõrandamise."
Nii nagu "Jeesus Kristus", muutus ka "Siimon Peetrus" hiljemalt ladinakeelse piiblitõlke Vulgata (umbes 385) kaudu pärisnimeks.
Päritolu ja kutsumine.
Siimon oli nagu Jeesuski pärit Galileast ja Markuse evangeeliumi järgi oli ta keelepruugi järgi galilealasena äratuntav (Mk 14:70: "„Tõesti, sina oled nende seast, sinagi oled ju galilealane!”"). Ta kuulus esimeste jüngrite hulka, kelle Jeesus endale järgnema kutsus. Pärimused keskenduvad praktiliselt ainult ajale pärast seda kutset; andmeid Siimona vanuse, sünni, tema perekonna päritolu ja sotsiaalse staatuse kohta ei ole.
Jh 1:42 järgi oli Siimona isa nimi Johannes. Mt 16:17 kõnetab Jeesus teda kui "Siimon, Joona poeg" (arami keeles "Barjona"). See isanimi võis siin olla Johannese lühikuju. Kuid omadussõnana tähendab "barjona" ka 'impulsiivne' või 'ohjeldamatu'. Mõned tõlgendajad on selles näinud vihjet, et Siimon võis varem kuuluda selootide hulka, sest hilisemas talmudis nimetatakse juudi vabadusvõitlejaid sõnaga "barjonim" (mitmuses).
Siimonil oli vend Andreas. Et kõigis apostlite nimekirjades on Siimon nimetatud esimesena, oli Andreas tõenäoliselt noorem. Mõlemad olid kalurid Galilea järvel. Mk 1:16 järgi kohtas Jeesus neid järve kaldal, kui nad oma kalavõrke vette heitsid, ja kutsus neid end järgima. Seepeale jätsid nad oma võrgud maha ja järgnesid talle. ("Ja Galilea järve randa pidi kõndides nägi Jeesus Siimonat ja tema venda Andreast noota järve heitvat, nad olid ju kalurid. Ja Jeesus ütles neile: „Järgnege mulle ja ma teen teist inimesepüüdjad!” Ja nad jätsid kohe oma võrgud sinnapaika ning järgnesid talle." Mk 1:16–18.) Kui Jeesus kutsus ülejäänud kümme apostlit, andis ta Siimonale hüüdnime Peetrus (Mk 3:16: "Ja ta seadis need kaksteist: Siimona, ja pani talle nimeks Peetrus,").
Siimon oli abielus; tema naise nimi ei ole teada. Ta elas koos naise, ämma ja vend Andreasega oma majas Kapernaumas (Mk 1:21, 29–31: "Ja nad tulid Kapernauma. Ja Jeesus läks kohe järgmisel hingamispäeval sünagoogi ja hakkas õpetama. ... Aga nemad tulid kohe pärast sünagoogist lahkumist koos Jaakobuse ja Johannesega Siimona ja Andrease majja. Aga Siimona ämm lamas voodis palavikus."; Lk 4:38: "Aga Jeesus tõusis püsti, lahkus sünagoogist ja tuli Siimona majja. Siimona ämm oli aga haige kõrges palavikus, ja nad palusid Jeesust teda aidata."; Mt 8:14: "Ja Jeesus, tulnud Peetruse majja, nägi tema ämma lamavat palavikus."). Selle maja varemetele võisid varakristlased rajada ühe oma esimestest palverännukohtadest. Seda oletavad mõned arheoloogid, sest 5. sajandi Bütsantsi kaheksanurkse kiriku alt on välja kaevatud 1. sajandi müürijäänuseid. Ainus selge viide Peetruse majale, mida võidi juba varakult kasutada kodukirikuna, on mõnedes krohvikirjades, mis mainivad Jeesust koos tiitlitega ja Peetrust ning näitavad kultuslike koosviibimiste jälgi. Need pärinevad aga kõige varem 3. sajandist.
Mk 1:31 järgi tervendas Jeesus Siimona ämma, kes seejärel jüngrite eest hoolitses: "Ja Jeesus astus ta juurde, võttis tema käest kinni ja aitas ta üles. Ja palavik lahkus Siimona ämmast ning ta teenis neid." Jeesus kutsus Siimonat ja teisi oma lähimaid jüngreid küll üles oma perekonda maha jätma (Mk 10:28–30: "Peetrus hakkas talle rääkima: „Vaata, meie oleme jätnud kõik maha ja järgnenud sulle!” Jeesus lausus: „Tõesti, ma ütlen teile, ei ole kedagi, kes on maha jätnud maja või vennad või õed või ema või isa või lapsed või põllud minu pärast ja evangeeliumi pärast ega saaks vastu nüüd, selsamal ajal sajavõrra maju ja vendi ja õdesid ja emasid ja lapsi ja põlde tagakiusamise kestelgi, ning tuleval ajastul igavest elu."), kuid evangeeliumides ei leidu abielu kui niisuguse tagasilükkamist. Jeesuse õpetuses abielu kohta oli silmatorkavaim eripära hoopis see, et ta keelas lahutuse (Mt 5:32: "Aga mina ütlen teile: Igaüks, kes oma naise muul põhjusel kui liiderdamise pärast minema ajab, teeb oma naisest abielurikkuja, ja kes iganes võtab minema aetud naise, rikub abielu."). Pauluse tunnistuse järgi elas Peetrus umbes aastal 39 koos oma naisega, nagu ka teised apostlid ja Jeesuse sugulased, ning võttis ta endaga rännuteedele kaasa (1 Kr 9:5: "Kas meil ei ole õigust kaasa võtta õdede hulgast naist, nagu teevad muud apostlid ja Issanda vennad ning Keefas?"). Mõned Galileast pärit naised olid tõenäoliselt juba Jeesuse avaliku tegevuse ajal temaga ja tema jüngritega kaasas (Mk 15:41: "kes olid talle järgnenud ja teda teeninud, kui ta oli Galileas, ja palju teisi naisi, kes olid koos temaga tulnud üles Jeruusalemma."; Lk 8:2: "ja mõned naised, keda ta oli teinud terveks kurjadest vaimudest ja haigustest: Maarja, keda hüütakse Magdaleenaks, kellest seitse kurja vaimu oli välja läinud,").
Lk 5:1–11 järgi kutsuti Siimon "inimesepüüdjaks" pärast seda, kui Jeesus oli pidanud oma avaliku tegevuse esimese jutluse Kapernauma sünagoogis ja tervendanud Siimona ämma. Kutsumise lugu järgneb ootamatult suurele kalasaagile. "Aga sündis, kui Jeesus seisis Genneesareti järve ääres ja rahvas tema juurde tungles Jumala sõna kuulama, et ta nägi kaht paati järve ääres seisvat. Aga kalurid olid neist välja läinud ja loputasid võrke. Astunud paati, mis oli Siimona oma, palus Jeesus teda natuke maad rannast eemale sõuda. Ning ta istus ja õpetas rahvahulki paadist. Aga kui ta lõpetas kõnelemise, ütles ta Siimonale: „Sõua sügavale kohale ja laske oma võrgud vette loomuse katseks!” Siimon vastas talle: „Õpetaja, me oleme terve öö vaeva näinud ega ole midagi saanud! Aga sinu sõna peale lasen ma võrgud vette.” Ja kui nad olid seda teinud, püüdsid nad nii suure hulga kalu, et nende võrgud rebenesid. Ja nad viipasid oma kaaslastele teises paadis, et need tuleksid neile appi. Ja need tulid, ja nad täitsid mõlemad paadid, nii et need olid vajumas. Aga kui Siimon Peetrus seda nägi, langes ta maha Jeesuse põlvede ette ja ütles: „Mine minu juurest ära, Issand, sest ma olen patune mees!” Sest hirm oli haaranud teda ja kõiki, kes olid temaga, kalasaagi pärast, mille nad olid püüdnud. Nõndasamuti oli ka Sebedeuse poegade Jaakobuse ja Johannesega, kes olid Siimona kaaslased. Ja Jeesus ütles Siimonale: „Ära karda! Nüüdsest peale pead sa püüdma inimesi!” Ja kui nad olid paadid kaldale vedanud, jätsid nad kõik maha ja järgnesid talle." Siin nimetab Luuka evangeelium teda esimest korda Peetruseks ning teeb seda ka kaheteistkümne valimise juures (Lk 6:14: "Siimona, keda ta nimetas ka Peetruseks"), kuid ei selgita selle hüüdnime tähendust, nagu ka mitte Markuse evangeelium. Ap 10:14,28 järgi pidas Siimon esialgu kinni juutide toidueeskirjadest ega käinud läbi goidega: "Aga Peetrus ütles: „Ei ilmaski, Issand, sest ma ei ole veel kunagi söönud seda, mis on keelatud ja rüve.” ... Peetrus ütles neile: „Küllap te teate, et juuda mehel on lubamatu suhelda muulasega või minna tema juurde. Aga Jumal on mulle selgeks teinud, et ühtegi inimest ei tohi nimetada halvaks ega rüvedaks." 
Ka Mt 4:18 ("Siimonat, keda nimetatakse Peetruseks") järgi nimetatakse Siimonat alates tema kutsumisest möödaminnes Peetruseks. Matteuse evangeelium rõhutab hüüdnime alles pärast seda, kui Siimon on tunnistanud, et Jeesus on Messias: "Siimon Peetrus kostis: „Sina oled Messias, elava Jumala Poeg.” Jeesus vastas talle: „Sa oled õnnis, Siimon, Joona poeg, sest seda ei ole sulle ilmutanud liha ja veri, vaid minu Isa, kes on taevas. Ja mina ütlen sulle: Sina oled Peetrus ja sellele kaljule ma ehitan oma koguduse, ja põrgu väravad ei saa sellest võitu." (Mt 16:16–18).
Jh 1:44 järgi olid Peetrus ja tema vend pärit Betsaidast: "Filippus oli pärit Andrease ja Peetruse kodukülast Betsaidast.". Jääb lahtiseks, kas jutt on nende sünnikohast või lihtsalt varasemast elukohast. Johannese evangeeliumi järgi puutus Andreas, kes oli Ristija Johannese jünger, esimesena Jeesusega kokku, tundis temas Messia ära ja tõi oma venna Siimona Jeesuse juurde. Kui Jeesus Siimonat nägi, andis ta talle kohe hüüdnime Keefas. "Järgmisel päeval seisis Johannes jälle seal koos kahe oma jüngriga. Kui Jeesus läks neist mööda, ütles Johannes talle otsa vaadates: „Vaata, see on Jumala Tall.” Ja mõlemad jüngrid kuulsid, mida ta ütles, ja läksid Jeesusega kaasa. Aga Jeesus pöördus ümber ja nähes neid kaasa tulemas, küsis neilt: „Mida te otsite?” Nemad ütlesid talle: „Rabi,” - see on tõlkes „Õpetaja” - „kus sa oled öömajal?” Ta ütles neile: „Tulge ja vaadake!” Nad tulid siis ja nägid, kus ta oli öömajal, ja jäidki sel päeval tema juurde. Oli umbes neljas tund pärast lõunat. Üks neist kahest, kes oli kuulnud, mida Johannes ütles, ja Jeesusega kaasa läinud, oli Andreas, Siimon Peetruse vend. Ta leidis esmalt oma venna Siimona ja ütles talle: „Me oleme leidnud Messia!” - see on tõlkes „Kristuse”. Andreas viis venna Jeesuse juurde. Jeesus ütles tollele otsa vaadates: „Sina oled Siimon, Johannese poeg, sind peab hüütama Keefaseks!” - see on tõlkes Peetruseks." (Jh 1:35–42)
Kõigi evangeeliumide järgi oli Siimon Peetrus jüngrite ringis juhtfiguur. Ta on kõigis Uue Testamendi apostlite nimekirjades esimesel kohal, ka seal, kus teda nimetatakse koos Jaakobus vanemaga ja Johannesega. Seega kuulus ta Jeesuse kolme kõige lähedasema jüngri hulka. Mk 9:2–13 ("Ja kuue päeva pärast võttis Jeesus kaasa Peetruse ja Jaakobuse ja Johannese ning viis nad omaette kõrgele mäele.") järgi (Jeesuse kirgastamine) olid nad ainsad kaheteistkümnest, kellele juba enne Jeesuse surma ilmutati tema jumalikkus ja kaudselt ka tulevane Jeesuse ülestõusmine. Samuti olid nad koos Jeesusega tema viimastel tundidel Ketsemanis (Mk 14:33: "Ja ta võttis enesega Peetruse ja Jaakobuse ja Johannese ning muutus kurvaks ja tundis ahastust.").
Kristuse tunnistaja.
Mk 8:29 järgi vastab Peetrus Jeesuse küsimusele, kelleks jüngrid teda peavad, usutunnistusega: „Sina oled Messias!“ "Ja tema küsis neilt: „Aga teie, kelle teie ütlete minu olevat?” Peetrus kostis: „Sina oled Messias!”" See tiitel on siin esimest ja ainsat korda mõne apostli suus. Sellele järgneb Jeesuse käsk kõigile jüngritele vaikida ja mitte kellelegi temast rääkida (Mk 8:30: "Ja ta hoiatas neid, et nad midagi tema kohta ei räägiks.") Peetrus räägib siin seega kõigi esimestena kutsutute nimel.
Ent kohe pärast seda, kui Jeesus esimest korda kuulutab oma ettemääratud kannatuste tee viis Peetrus "ta kõrvale ning hakkas teda noomima." (Mk 8:32). Ta püüdis seega Jeesust tema ristiteelt eemale juhtida. Selle peale noomis Jeesus teda karmilt (Mk 8:33): "„Tagane, vastupanija, sest sa ei mõtle Jumala, vaid inimese viisil!”" Ta kasutab sõna "saatan", mis tähendab 'vastane' või 'vaenlane'. Peetrust võrreldakse siin Jeesuse kiusajaga kõrbes, kes samuti püüdis Jumala Poega tema kannatuste teelt tagasi hoida (Mt 4:1–11); ka mujal Uues Testamendis asetatakse teda saatanaga kõrvuti (Lk 22:31: "Siimon, Siimon, vaata, saatan on väga püüdnud sõeluda teid nagu nisu!").
Matteuse variandis (Mt 16:16) vastab Siimon: "„Sina oled Messias, elava Jumala Poeg.”" Sellega kordab ta kõigi jüngrite tunnistust, et Jeesus on Jumala Poeg, mille nad andsid pärast tormi vaigistamist (Mt 14:33: "Paadisolijad aga kummardasid teda ja ütlesid: „Tõesti, sina oled Jumala Poeg!”"). Nagu Markuselgi, ei järgne siingi enam jüngrite uut Kristuse-tunnistust, vaid hiljem Jeesuse enda jaatav vastus 
küsimusele, kas ta on Messias, ülekuulamisel Suurkohtu ees (Mk 14:61,62: "Aga tema vaikis ega vastanud midagi. Taas küsis temalt ülempreester: „Kas sina oled Messias, Kiidetava Poeg?" Aga Jeesus ütles: „Mina olen see, ja te näete Inimese Poja istuvat Väe paremal käel ja tulevat taeva pilvedega.”"; Mt 26:63,64: "Aga Jeesus vaikis. Ja ülempreester ütles talle: „Ma vannutan sind elava Jumala ees, et sa meile ütleksid, kas sina oled Messias, Jumala Poeg?” Jeesus vastas talle: „Need on sinu sõnad. Ometi ütlen mina teile: Siitpeale te näete Inimese Poja istuvat Väe paremal käel ja tulevat taeva pilvedel.”").
Kaljutõotuse saaja.
Mt 16,18 järgi vastas Jeesus Siimona Messia-tunnistusele erilise tõotusega: "Ja mina ütlen sulle: Sina oled Peetrus ["Petros"] ja sellele kaljule ["petra"] ma ehitan oma koguduse ["ekklesia"], ja põrgu ["Hades"] väravad ["pylai"] ei saa sellest võitu." See salm on Uues Testamendis ainulaadne. Tänaseni on vaidluse all, kas tegu on ehtsa Jeesuse ütlusga, millal ja miks see tekkis, kust pärinevad üksikud väljendid ning mida need siin tähendavad.
Sõna "petros", mis on vanakreeka kirjanduses haruldane, tähendas, nagu ka arami sõna "kefa", reeglina üksikut looduslikku kivi, kruusakivi või kiviplokki, mitte vundamendiks sobivat kaljut. "Petra" seevastu tähendab kaljut (üksiku kalju või kaljupõhjana; teatud juhtudel võib see tähendada ka müüri sisse sobitatud raiutud kiviplokki). Jeesuse õpetuste seas jüngritele leidub Mt 7:24 tähendamissõna mehest, kes "ehitas oma maja kaljule" (ἐπὶ τὴν πέτραν "epi tēn petran"). Juhul kui Mt 16:18 on teksti hiljem lisatud, siis aluseks võib olla see kirjakoht.
Sõna "kivi" seostub juudi metafooridega: näiteks oli "püha kivi" Jeruusalemma templi pühimast pühimas paigas Piibli Siioni pärimuses ühtlasi sissepääs taevailma, veeuputuse ja allilma eest kaitsev kivi (näiteks Jesaja 28:14–22). Kuid seda kivi ei nimetatud kunagi kaljuks ega kujutatud kunagi vundamendina.
Evangeelsed tõlgendajad, kes lükkavad kalju-sõna juures tagasi Peetruse ameti alusepaneku, pooldavad seetõttu sageli arvamust, et Mt 16:18 käib ainult sõna "Petros" 'kivi' Siimon Peetruse kohta, aga sõna "petra" 'kalju' käib Kristuse kohta, kes ise on oma kiriku vundament. Need tõlgendajad toetavad oma arusaama, viidates teistele kirjakohtadele, kus Jeesust võrreldakse nurgakiviga (κεφαλή γωνίας "kephalē gōnias" "nurgapea" Ps 118:22 järgi: "Kivi, mille hooneehitajad ära põlgasid, on saanud nurgakiviks.") või ehituskiviga ("lithos", Mt 21:42: "Jeesus vastas neile: „Kas te pole kunagi lugenud Kirjast: „Kivi, mille ehitajad tunnistasid kõlbmatuks - seesama on saanud nurgakiviks. See tuli Issandalt ja on imeasi meie silmis.”") või ta on sellise kivina tähistatud (1Pt 2:4: "Tulles tema, elava kivi juurde, kes küll inimeste poolt on tunnistatud kõlbmatuks, ent Jumala silmis on valitud ja hinnaline,"). Ent Mt 16,18 lause süntaks ei toeta seda tõlgendust, sest väljend "sellele kaljule" käib selgelt eelnevalt nimetatud Petrose, mitte kõneleja (Je­esuse) kohta. Üleminek nimelt Petros 'kivi' sõnale "petra" 'kalju' vundamendi tähenduses on semantiliselt lünklik, vaid on pigem sõnamäng, mis toob välja kahe sõna lähedase suguluse, loobumata siiski viitest kõnetatavale isikule. On vaieldav, kas selline sõnamäng või kahemõttelisus on võimalik ka arami keeles sõnaga "kefa", mida tuleb eeldada, et pidada seda Jeesuse ütluseks.
Sõna "ekklēsia" (sõna-sõnalt 'väljakutsutu', vanakreeka sõnast "kalein" 'kutsuma') tähistas ilmalikus vanakreeka keeles kokkukutsutud kodanikekoosolekut (ekleesia). Septuagintas tõlgiti heebrea sõna "kahal" kreeka keelde kui "ekklēsia", mis Jumala ("Kyrios") kontekstis tähistab väljavalitud Iisraeli rahvast, kusjuures mõisteliselt kumab läbi Iisraeli kokkukogumise (Paabeli vangipõlvest tagasikutsumise) motiiv. Kaljulubaduse kontekstis (Mt 16:13) võib "ekklēsia" tähistada Jeesuse kaheteistkümne jüngri ringile, kes on esimesed kutsutud ja kes esindavad evangeeliumides kahtteist Iisraeli suguharu ehk lõpuajal kokkukogutud Iisraeli kui tervikut. Uue Testamendi varasemates kirjades kasutatakse seda sõna algselt üksiku koguduse kohta, kuigi juba 1Kr 12:28 tundub, et Paulus mõistab seda laiemalt. Kristlaskonna terviku (universaalkiriku) tähistamiseks hakati seda sõna kasutama alles oletatavalt hiljem kirjutatud deuteropauliinlikes kirjades (näiteks Kl 1:18; Ef 5:23).
Väljend "minu "ekklēsia"" esineb Jeesuse ütlusena ainult selles ühes kirjakohas. See on üks põhilisi argumente selle ütluse ebaehtsuse kasuks, sest peetakse väga ebatõenäoliseks, et ajalooline Jeesus oleks kasutanud oma järgijate kohta nimetust, mida saaks kreeka keeles edasi anda sõnaga "ekklēsia". Peale selle tundub, et redaktsioonilooliselt on see salm tekstile Mk 8:27–30 vahele lisatud. 
"Ekklēsia" tähendas Karl Ludwig Schmidti arvates algselt erikogukonda Jumala rahva sees, mis võis (sarnaselt Kumrani kogukonnale) mõista end "valitutena" oodatavas lõppkohtumõistmises (Mk 13:20–22) või eraldatutena ("pühadena", Ap 9:13,32,41 jt), kuid jäi judaismi raamesse ega loobunud Toora käskudest ega Templi kultusest. Sellepärast pidas ta selle väljendi tekkimist võimalikuks juudikristlikus keskkonnas.
"Hadese väravad" oli hellenismi ajal kindel väljend selle koha tähistamiseks, kuhu surnud jõudsid. Iga sureliku ("liha ja vere") taga sulgusid need pöördumatult ("surmavalla väravad", Js 38:10).
Hans Conzelmanni arvates pärineb see salm Peetruse asutatud kogudusest Süürias või Väike-Aasias, kes oli need sõnad Peetruse surma järel Jeesusele suhu pannud. Siin vastandatakse "allilma väravad" Kristuse tunnistajate ülestõusmisele ja nende kogukonna edasikestmisele ka üksikisiku surma järel. 
Ulrich Luzi järgi tähendab väljend "minu "ekklesia"" kogu kristlaskonda, sest Jeesus saab rajada ainult ühe koguduse ning see lubadus seostub Piiblis sageli esineva kujundiga, kus Jumala rahvast võrreldakse hoonega (Ef 2:20; Ilm 21:14). Ta ütleb, et see salm ei ole arami lause tõlge, vaid kreekakeelne sõnamäng. Nime "Kefa" 'kalju', mille Jeesus võis Siimonale anda, on Luzi järgi Matteuse evangeeliumis tõlgendatud tagasivaates pärast Peetruse apostlitöö lõppu. Et ka teised Uue Testamendi kirjakohad (Ef 2:20; Ilm 21:14) räägivad apostlitest kui kiriku vundamendist, siis on tema arvates tõenäoline, et salm Mt 16:18 tekkis pärast ülestõusmist kreekakeelses koguduses. Jeesuse tõotust, et "ekklēsia"st ei saada võitu, mõistab Ulrich Luz Karl Barthi eeskujul võrdleva väitena: allilma väravad – surmavalla kehastus, kust ükski surelik ei saa omal jõul välja tulla – ei ole selle logioni järgi tugevamad kui kaljule rajatud kirik. Kirikule on tõotatud püsimine kuni maailma otsani, sest Jeesus lubab talle oma kohalolu ka tulevikus (pärast surma ja ülestõusmist; Mt 28:20: "Ja vaata, mina olen iga päev teie juures ajastu lõpuni.").
Kristuse salgaja.
Peetruse tunnistusele, et Jeesus on Messias, ja Jeesuse noomitusele järgneb Jeesuse õpetus jüngritele (Mk 8:34): "Kui keegi tahab käia minu järel, siis ta salaku oma mina ja võtku oma rist ja järgnegu mulle, sest kes iganes tahab päästa oma elu, kaotab selle, aga kes iganes kaotab oma elu minu ja evangeeliumi pärast, päästab selle." See kutse järgida risti on taustaks Peetruse hilisemale läbikukkumisele Jeesuse kannatuste käigus, kui ta oma elu päästmiseks ei salanud mitte oma mina, vaid Jeesust (Mk 14:66–72)
Vastuolu sõnade ja tegude vahel ilmnes Peetrusel juba Galileas: ühelt poolt usaldas ta Jeesuse kutset järgida teda („Tule!“), teiselt poolt kadus tal usk juba esimese vastutuule juures, nii et ainult Jeesus suutis ta uppumisest päästa (Mt 14,29–31: "Tema ütles: „Tule!” Ja Peetrus astus paadist välja ning kõndis vee peal ja tuli Jeesuse juurde. Aga tuult nähes lõi ta kartma ja hüüdis uppuma hakates: „Issand, päästa mind!” Jeesus sirutas kohe oma käe, haaras temast kinni ning ütles talle: „Sa nõdrausuline, miks sa kahtlesid?”"). Jh 13,6–9 järgi ei tahtnud ta lasta Jeesusel tema jalgu pesta: "Siis tuli ta Siimon Peetruse juurde. Too ütles temale: „Issand, kas sina tahad pesta minu jalgu?” Jeesus vastas: „Mida mina teen, seda sina praegu ei tea, aga küll sa pärast saad aru.” Peetrus ütles talle: „Mitte mingil juhul ei pese sina mu jalgu!” Jeesus vastas talle: „Kui mina sind ei pese, siis ei ole sul osa minuga.” Siimon Peetrus ütles talle: „Issand, ära siis pese üksnes mu jalgu, vaid ka käsi ja pead.”" Jalgade pesemine oli tol ajal tüüpiline orjade töö. Peetrus keeldus lasta end Jeesusel, oma isandal, orja kombel teenida. Jalapesu oli aga sümboolne päästes osaluse andmine ja oli seotud Jeesuse ülesandega kõigile jüngritele üksteist samamoodi teenida.
Jeesus kuulutas Peetrusele teel Õlimäele (Luuka evangeeliumi järgi pühal õhtusöömaajal) ette, et too salgab ta veel samal ööl kolm korda (Peetruse salgamine). Peetrus aga eitas seda kindlalt, nagu kõik teisedki jüngrid (Mk 14:27–31 ja rööpkohad): "Ja Jeesus ütles neile: „Teie kõik taganete minust, sest kirjutatud on: "Ma löön karjast, ja lambad pillutatakse laiali." Kuid pärast minu ülesäratamist lähen ma teie eele Galileasse.” Aga Peetrus vastas talle: „Kui ka kõik taganevad, siis mina küll mitte!” Ja Jeesus ütles talle: „Tõesti, ma ütlen sulle, täna, selsamal ööl, enne kui kukk kaks korda laulab, salgad sina mu kolm korda ära.” Aga tema ütles eriti kindlalt: „Kui ma ka peaksin koos sinuga surema, mina ei salga sind mitte!” Nõndasamuti ütlesid ka kõik teised."
Kuid varsti pärast seda jäi ta magama ajal, mil Jeesus Ketsemanis jüngrite tuge kõige rohkem vajas ja palus (Mt 26:40, 43: "Ja Jeesus tuli jüngrite juurde ja leidis nad magamast ning ütles Peetrusele: „Niisiis te ei jaksanud ühtainustki tundi koos minuga valvata? ... Ja kui ta tuli tagasi, leidis ta jüngrid taas magamast, sest nende silmad olid rasked unest."). Seejärel püüdis ta Jh 18:10 järgi relva abil Jeesuse vahistamist takistada: "Siimon Peetrus, kellel oli mõõk, tõmbas selle nüüd välja ning lõi ülempreestri orja ja raius ära ta parema kõrva; orja nimi oli Malkus." Siin samastatakse ta selle nimetu jüngriga, kes Mk 14:47 järgi lõikas ühe templivalvuri kõrva ära: "Ent üks juuresolijaist tõmbas mõõga ja lõi ülempreestri sulast ning raius ta kõrva ära.". Tema läbikukkumine tipnes Jeesuse salgamises sellal kui Jeesus tunnistas Suurkohtu ees end Messiaks ja tulevaseks Inimese Pojaks (Mk 14:62: "Aga Jeesus ütles: „Mina olen see, ja te näete Inimese Poja istuvat Väe paremal käel ja tulevat taeva pilvedega.”") ning ta mõisteti surma. Kui kukk koidu ajal laulis ja Peetrus meenutas Jeesuse ettekuulutust, puhkes ta nutma (Mk 14:66–72): "Ja kui Peetrus oli all õues, tuli üks ülempreestri teenijatüdruk ja, nähes Peetrust ennast soojendamas, ütles tema otsa vaadates: „Ka sina olid selle Naatsaretlase Jeesusega.” Aga tema salgas: „Ma ei mõista ega saa aru, mida sa kõneled!” Ja ta läks sealt välja eesõue. Ja nähes teda seal, hakkas sama teenijatüdruk jälle ütlema juuresseisjatele, et see on üks nende seast. Aga Peetrus salgas taas. Ja üsna varsti ütles üks juuresseisjaid taas Peetrusele: „Tõesti, sina oled nende seast, sinagi oled ju galilealane!” Tema hakkas aga sajatama ja vanduma: „Ma ei tunne seda inimest, kellest teie räägite!” Ja kohe laulis kukk teist korda. Ja Peetrusele tuli meelde lause, mis Jeesus oli talle öelnud: „Enne kui kukk kaks korda laulab, salgad sina mu kolm korda ära!” Ja ta puhkes nutma."
Peetrusel ei olnud seega jõudu käituda oma usu kohaselt siis, kui see oli kõige vajalikum. Alles pärast nelipühasündmust esines ta Ap 5:29 järgi Suurkohtu ees surma kartmata usutunnistajana ("Peetrus ja teised apostlid kostsid: „Jumala sõna tuleb enam kuulata kui inimese sõna. Meie isade Jumal on üles äratanud Jeesuse, kelle teie olete tapnud, riputades ta ristipuu külge. Jumal on just tema oma parema käega ülendanud Juhiks ja Päästjaks, andma Iisraeli rahvale meeleparandust ja pattude andeksandmist. Ja meie oleme kõige selle tunnistajad ning samuti Püha Vaim, kelle Jumal on andnud neile, kes on talle kuulekad.”"), täites eeskujulikult Püha Vaimu ülesannet misjonäri ja algkoguduse juhi rolli. Paulus aga teatab, et Peetrus, kartes juudikristlasi, kes olid seotud Jaakobusega, loobus lauaosadusest paganatega ning teeseldes seadusekuulekust, ei käinud enam "evangeeliumi tõe järgi" (Gl 2:11–14): "Aga kui Keefas tuli Antiookiasse, siis ma astusin tema silma ees talle vastu, kuna teda oli tarvis hukka mõista. Sest enne kui mõned olid Jaakobuse juurest tulnud, sõi ta koos paganatega, aga kui need tulid, siis ta tõmbus eemale ja eraldus, kartes ümberlõigatuid. Koos temaga hakkasid silmakirjatsema teisedki juudid, nii et nende silmakirjatsemine tõmbas kaasa ka Barnabase. Kui ma nägin, et nad ei käinud otseteed evangeeliumi tõe järgi, siis ma ütlesin Keefasele kõikide ees: „Kui sina, kes sa oled juut, elad paganate, aga mitte juudi kombel, kuidas sa siis sunnid paganaid juudi kombeid pidama?"
Mõned eksegeedid järeldavad sellest, et Peetrusel oli ambivalentne iseloom. Teised näevad Peetrust näitena kõigi jüngrite käitumisest, kes Jeesuse tema peatse surmaga silmitsi olles hülgasid (Mk 14:50: "Ja kõik põgenesid, jättes ta maha."). Uues Testamendis sümboliseerib ta usu ja uskmatuse, tunnistamisteenistuse ja risti järgimisest keeldumise süü tihedat kõrvutiolekut kogu kirikus.
Ülestõusnu tunnistaja.
Peetrus on Uues Testamendis üks esimesi, kellele ülestõusnud Jeesus ilmub. Loetelus, mille Paulus võis olla saanud Jeruusalemma algkoguduselt, mainib ta Keefast esimeses kirjas korintlastele kui ülestõusmise esimese tunnistajat üldse (1Kr 15:5): "ja et ta näitas ennast Keefasele, seejärel neile kaheteistkümnele,"
Peetrus ja Paulus.
Peetruse kohta on empiirilisi viiteid Pauluse esimeses kirjas Korintlastele ja kirjas galaatlastele. Pauluse kirjad on vanimad Uue Testamendi kanoonilistest tekstidest ja nendes on viiteid Peetruse tegevusele ammu enne kirjade kirjutamist. Paulus ei viita Peetrusele kui Jeesuse tegevust õieti tõlgendavale apostlile, need viited peidavad endas pigem negatiivsemat ja hukkamõistvamat suhtumist. Paulus kutsub oma kirjades Peetrust tihedamini Keefaseks (Gl 1:18; 2:9; 11; 14, 1Kr 1:12; 3:22; 9:5 15:5), mitte Peetruseks (Gl 2:7–8).
Galaatlased pidasid Peetrust autoriteediks ja järgisid tema kristlikku õpetust, mis hõlmas ka ümberlõikamist ja juutide kalendri pühade pidamist. Paulus oli paganakristlane, kes neid tavasid ei mõistnud ega ka järginud. Ta võitles nende vastu ja sealt tekkis Peetruse ja Pauluse vahel pingeid.
Peetrus ja Paulus kohtusid kolm korda, iga kord esines nende vahel pingeid. Esimene kord külastas Paulus Jeruusalemma, ka teist korda külastas Paulus Jeruusalemma, kolmandal korral kohtusid nad Antiookias, kus Paulus Peetrust tugevalt noomis. Õhus on küsimus Peetruse ja Pauluse võimuvahekorrast. On selge, et nende vahel käis võimuvõitlus suuremal või vähemal määral. Mõlema apostli üleoleku kohta on küllalt viiteid ja kindlat teadmist, kes oli autoriteetsem, ei ole.
Peetrus inimesena.
Parima ülevaate Peetruse olemusest ja iseloomust saame Uuest Testamendist. Teda on kujutatud väga mitmekesiselt, ebakindel ja libastuv (suhtumises Antiookia kirikusse): (Gl 2:11–14) 
Kindel ja vankumatu: (Ap 4:10) 
Ustav ja truu: (Lk 22:33) 
Julm ja reaktsiooniline: (Jh 18:10)
Armastav ja lojaalne: (Jh 21:15–17) 
(Ap 4:13) viitab sellele, et Peetrus oli harimatu ja on kaheldav, et ta oskas Kreeka keelt. Ta oli aeglane õppija, aga vastutavalt positsioonilt tõestas ta end võimekana. 
Peetruse esimene kiri.
Peetruse esimese kirja kristoloogia kokkuvõtteks võib öelda, et Peetrus esitleb Jeesust kui kannatavat Jumala Sulast prohvet Jesaja kuulutusest. Vana Testamendi ühendamine Jeesuse tulekuga ei piirdu üksnes Js 53-ga, Peetrus toob sisse ka teisi pilte Jumala Sulase lauludest. Peetrus seob Jeesuse oleku ja nime Vana Testamendiga. Esimeses kirjas on Jeesusel kui Issandal oluline koht, kuid see jääb varju Jahve Sulase nime ees ning jääb omaette teemana välja arendamata. 
Peetruse 1. Kirjas esineb sõna "Kristus" üle kahekümne korra, kuid vaatamata selle nime sagedasele esinemisele jääb Kristuse kui eshatoloogilise valitseja tähendus tagaplaanile. Enamasti esineb "Kristus" pärisnimena. Üheksal korral on ta ühendina Jeesus Kristus ning tema isikud on seostatud rohkem Kannatava Jumala Sulasena – Ebed Jahvena. Viidet Kristuse preeksistentsi kohta võib ehk tunnetada väljendis "Kristuse Vaim". 
Peetruse kristoloogia üks jooni on tema mittemõistmine "vajaliku kannatuse" kohta. Peetrus oli see, kes otsustaval hetkel püüdis Jeesust päästa, kasutades selleks vägivalda, ta ei mõistnud, miks Jeesus peab surema. See väljendub ka tema kristoloogias ja kirjades, Jeesuse mõiste on toodud nimena, mitte eshatoloogilise valitsejana. Küsimus, kas Peetrus mõistis lõpuks Jeesuse surma vajalikkust, tekitab teoloogide hulgas praeguseni vaidlusi.
Peetruse teine kiri.
Peetruse teise kirja puhul kaheldakse tema autorsuses mitmel põhjusel. See kiri on väga lähedane Juuda kirjale. Kuna Peetruse teises kirjas ennustatud valeõpetajad on Juuda kirjas juba esile kerkinud, võime järeldada, et Peetruse teine kiri koostati enne Juuda kirja. Veel tuleb tähele panna Peetruse kahe kirja stiililisi erinevusi, seda võib muidugi põhjustada ka Silvanuse kaastöö. Esimese kirja koostamiskohaks peetakse Roomat (1Pt 5:13), mida juba algkristluse ajal nimetati jumalavaenulikkuse ja patususe pärast nimega Paabel. Peetruse teise kirja koostamise koha kohta ei teata midagi. Kuna selles kirjas ei ole viiteid Nero-aegsele kristlaste tagakiusamisele aastal 64 pKr, peab teine kiri (nagu ka esimene) olema kirjutatud enne seda. Teise kirja põhihoiakust võib järeldada, et see kiri kirjutati kui testament ähvardava surma varjus. 
Teise kirja sisu jätkab esimese liini: Jumala riik on tulemas, läbivaks teemaks on uuestisünd ja lootus.