Martinus IV

Martinus IV (Simon de Brion, ka Simon de Brie või Simon de Mainpincien; millalgi ajavahemikus 1210 kuni 1230 – 28. märts 1285) oli paavst aastatel 1281–1285. Ta oli 189. paavst.
Simon de Brion sündis Prantsusmaal Andrezeli kommuunis Mainpincieni mõisas Jean de Brioni peres. Ta oli suguluses Champagne'i krahvidega.
Brion õppis Pariisi Ülikoolis, määrati siis Roueni ülemdiakoniks ja kantsleriks. Ta ordineeriti preestriks ja sai hiljem Toursi Saint-Martini kapiitli varahoidjaks. Ta oli Salvador Miranda andmetel 1235–1244 audiitor, 1238 Saint-Quentini kapiitli kanoonik ja 1248 Roueni kapiitli kanoonik. Prantsusmaa kuningas Louis IX määras ta 1259 oma nõunikuks, 1260 kantsleriks ja pitsatihoidjaks.
Urbanus IV määras Brioni 17. detsembril 1261 Santa Cecilia kardinalpreestriks ja legaadiks Prantsusmaale, kus ta viibis ka järgmiste paavstide ajal. Ta esindas Püha Tooli 1267 Vézelays peetud Maarja Magdaleena reliikviate austamisel. Ta vabastas 3. märtsil 1275 kiriklikest karistustest Philippe III ja pidas septembris 1276 Bourges'is sinodi. 23. aprillil 1279 taunis Nicolaus III teda, et ta ei takistanud Prantsusmaal hastiluudiumide pidamist. Ta käis palverännakul Saint-Mauri Notre-Dame-des-Miraclesi kabelis.
Kardinal Brion osales kolmedel paavstivalimistel 1268–1281.
Paavsti valimised 1280–1281.
Martinus IV valiti paavstiks peetripäeval 22. veebruaril 1281 Viterbo paavstipalees ning ordineeriti piiskopiks ja pühitseti ametisse 23. märtsil Orvietos Sant'Andrea kirikus kardinal Giacomo Savelli (hilisem paavst Honorius IV) poolt.
Martinus IV võttis nime Prantsusmaa kaitsepühaku püha Martini järgi. Ta nimetas end Martinus IV-ks, kuna tollal peeti Martinuse-nimelisteks paavstideks ka Marinus I-t ja Marinus II-t. Tegelikult pole paavstid Martinus II ja Martinus III kunagi elanud.
22. septembrist 1280 22. veebruarini 1281 toimunud paavsti valimiste viimases voorus osales 11 kardinali. Neid valimisi ei peetud Lyoni II oikumeenilisel kirikukogul sätestatud konklaavi reeglite järgi, kuna Hadrianus V ja Johannes XXI olid need reeglid tühistanud.
Viterbos viibis paavsti valimiste ajal Sitsiilia kuningas Charles. Neil valimistel tekkis kaks fraktsiooni: Prantsusmaa (Anjou) kardinalid ja Orsinid. Prantsusmaa kardinalid toetasid paavstina Brioni, kuid Orsinid olid tema vastu, mistõttu Brion ei saanud esimestes voorudes vajalikul arvul hääli. Charles määras Viterbo uueks linnapeaks Riccardello Annibaldi, kes lasi lõpuks kardinalid Matteo Orsini ja Giordano Orsini vangistada, mille järel sai Brion kätte vajaliku häälte arvu.
Valimiste viimases voorus osalenud kardinalid
Andorra iseseisvuse tunnustamine.
Martinus IV kinnitas 7. oktoobril 1282 Valencia piiskopi vahendusel Foix krahvi Roger Bernard III ja Urgelli piiskopi Pere d'Urgi vahel sõlmitud rahulepingu, mille alusel loodi Andorra vürstiriik.
Suhted Bütsantsiga.
Martinus IV tunnustas Sitsiilia kuninga Charlesi plaani korraldada aprillis 1283 Bütsantsi vastu ristisõda, et vallutada Konstantinoopol. Ta tunnustas 3. juulil 1281 Sitsiilia ja Veneetsia vahelist sõjalist liitu, kuid kavandatud ristisõda ei saanud teoks seoses 1282 toimunud Sitsiilia vespriga.
Paavst ekskommunitseeris 18. novembril 1281 Bütsantsi keisri Michael VIII. Uus keiser Andronikos II tühistas 1283 Lyoni II kirikukogul sõlmitud kirikuuniooni.
Suhted Inglismaaga.
Martinus IV võttis 1282 Orvietos vastu Herefordi piiskopi Thomas de Cantilupe, kelle Canterbury peapiiskop John Peckham oli ekskommunitseerinud.
Suhted Sitsiiliaga.
Martinus IV määras Sitsiilia kuninga Charlesi 29. aprillil 1281 Rooma senaatoriks ja tunnustas tema plaani ristisõja korraldamiseks Bütsantsi vastu.
1282 toimunud Sitsiilia vespri järel pakkusid ülestõusnud Sitsiilia kuningakrooni paavstile, kes sellest keeldus. Kui Aragóni kuningas Pedro III oli nõus hakkama Sitsiilia kuningaks, siis paavst ekskommunitseeris ta 21. märtsil 1283.
Martinus IV ja Eesti.
Martinus IV kinnitas 13. septembril 1282 Taani kuninga Valdemar II ja Saksa ordu vahel sõlmitud leppe, mille alusel loovutas Taani ordule Järvamaa, Alempoisi, Vaiga, Mõhu ja Nurmekunna alad.
Ta kinnitas 5. aprillil 1283 Tallinna Mihkli nunnakloostri privileegid ja võttis kloostri paavstliku protektsiooni alla. Ta andis kloostri käsutusse Oleviste kiriku.
Sisepoliitika.
Martinus IV valiti paavstiks Viterbos, kuid ta siirdus 23. märtsil 1281 Orvietosse, kust läks 24. juunil 1282 Montefiasconesse. Ta elas Orvietos taas 25. detsembrist 1282 kuni 27. juunini 1284.
Ta kehtestas Viterbole interdikti, kuna paavsti valimiste ajal olid linna võimud vangistanud kaks kardinali.
Ta valiti Rooma senaatoriks, kuid ta andis selle tiitli edasi Sitsiilia kuningale Charlesile. Ta tunnustas Sitsiilia garnisonide rajamist Kirikuriigis.
Ta tagandas Kirikuriigi ja kuuria ametitest Nicolaus III määratud ametnikke.
Ta kehtestas Veneetsiale interdikti, kui linnriik keeldus toetamast Charlesi sõjaretke Aragóni kuninga Pedro III vastu.
Suhted kirikuinstitutsioonidega.
Martinus IV määras Rooma generaalvikaariks Guillaume Durandi.
Ta andis 13. detsembril 1281 avaldatud bullaga "Ad fructus uberes" kerjusmunkadele volituse pidada jutlusi ja anda pihisakramenti. Ta sätestas bullas kerjusmunkade ja sekulaarvaimulike omavahelised suhted.
Ta suurendas 18. jaanuaril 1283 avaldatud bullaga "Exultantes in Domino" frantsisklaste apostelliku sündikuse volitusi.
Liturgilised otsused.
Martinus IV andis 1281. aastal Sensi kapiitlile Maarja Magdaleena reliikviad.
Uued kardinalid.
Martinus IV määras 7 uut kardinali 12. aprillil 1281 peetud konsistooriumil. Tema ajal sai kardinaliks hilisem paavst Bonifatius VIII.
Martinus IV kultuuriloos.
Dante Alighieri on Martinust maininud "Jumalikus komöödias", süüdistades teda apluses.
Surm.
Martinus IV suri 28. märtsil 1285 Perugias kõhutüüfusesse ja maeti Perugia katedraali.