Trubaduur

Trubaduur (oksitaani keeles "trobador", prantsuse keeles "troubadour" [tʁubaduʁ]) oli kõrgkeskaja (1100–1350) Lõuna-Prantsusmaal ja Provence'is tegutsenud luuletaja ja muusik, kes viljeles oksitaanikeelset lüürilist armastusluulet. Kuna sõna "trobador" on meessoost, kasutati Provence'i naisluuletaja kohta sõna "trobairitz".
Trubaduuridest teatakse nimepidi umbes 450 isikut, säilinud on ligikaudu 270 viisi ja ligikaudu 2500 teksti.
Ajalugu.
Trubaduuriluule sai alguse 11. sajandi lõpul Oksitaanias, kuid see levis ka Hispaania ja Itaalia aladele. Trubaduuride mõjul puhkes rüütliluuletraditsioon õitsele ka mujal Euroopas: Saksamaal "minnesang", põhjapoolsel Prantsusmaal truvääriluule, Galicias ja Portugalis "trovadorismo" ning Lõuna-Itaalias "Scuola siciliana". Trubaduurilüürika on mõjutanud ka hilisemat Itaalia luulet, näiteks Firenze "dolce stil novo"'t Guido Cavalcanti ja Dante ajal. Dante Alighieri ütleb oma rahvuskeelsele loomele pühendatud teoses "De vulgari eloquentia" trubaduurilüürika kohta, et see on "fictio rethorica musicaque poita" – poeedi retooriline ja muusikaline looming.
Pärast 12.-13. sajandi vahetuse ja 13. sajandi alguse "klassikalist perioodi" hakkas trubaduuriluule traditsioon 14. sajandil hääbuma ja arvatavasti 1348. aasta katkuepideemia ajal kadus lõplikult.
Sotsiaalne taust.
Ligi 450 tänapäeva uurijatele tuntud trubaduuri hulgas leidub mitmesuguse taustaga inimesi. Paljud varased trubaduurid olid aadlisoost, näiteks kõik teadaolevad "trobairitz"'id olid aadlipäritolu, kuid hilisematel perioodidel lisandus neile luuletajaid madalamatest ühiskonnaklassidest. Oksitaani keeles on olemas erinevad sõnad "õilsa" luuletaja ja helilooja trubaduuri ("trobador") ja lihtrahvapäritolu huglaari ("juglar") vahel, kes peale laulude loomise ja ettekandmise harrastas ka muid esituskunste. Tüüpiliselt ei olnud trubaduurid rändmuusikud, vaid tegutsesid pikemat aega ühes kohas mõne rikka aadlimehe või aadlidaami teenistuses. Oli ka selliseid trubaduure, kes rändasid, kuid nad liikusid vaid ühest õukonnast teise.
Luule.
Põhiteemad trubaduuriluule tekstides on rüütellikkus ("chivalry") ja kurtuaasne armastus ("fin amor", "courtly love"). Tekstid jagunevad kolme kategooriasse: "trobar leu" ('kerge'), "trobar ric" ('rikas'), and "trobar clus" ('suletud'). "Trobar leu" on neist lihtsaima retoorikaga ja oli arvatavasti mõistetav igasugusele kuulajale sõltumata selle haritusest. "Trobar clus" on kõige keerulisem ja kasutab nii mitmetasandilisi metafoore ja keerukat sõnavara, et juba teose esitamisajal oli see arusaadav vaid kitsale kuulajaskonnale ja on parajaks peamurdmisülesandeks ka tänapäeva uurijatele. "Trobar ric" oli nende kahe kategooria vahepealne, kasutades keerukaid konstruktsioone ja rikast keelt, mis andsid edasi pigem lihtsaid mõtteid.
Enamik tekste on intellektuaalsed, metafüüsilised ja vormellikud, esineb ka humoorikat või lausa vulgaarset satiirilist luulet. Paljude žanride hulgas oli populaarseim kantsoon ("canso"), sirventees and tentsoon muutusid populaarseks 13. sajandi lõpul ja 14. sajandil.
Muusika.
Trubaduur lõi luuleteksti koos ühehäälse meloodiaga ja oli ise selle esitaja. Keskaja tavalisimad muusikariistad olid puupuhkpillid ja keelpillid, laulu saatmiseks oli võimalik kasutada vaid viimatinimetatuid. Fiidel, lauto, psalteerium, tsitter ja harf on instrumendid, mida kohtab ka trubaduure kujutavatel käsikirjade illustratsioonidel.
Võrreldes säilinud tekstide hulgaga on trubaduuride muusikat kirjapanduna säilinud vähe. Põhiliselt on see nagu tekstidki säilinud patroonidele kingitud laulukogumikes ("chansonnier").
Tuntud trubaduure.
Nimed on antud ligikaudses kronoloogilises järjekorras, lähtudes teadaolevatest elu- ja tegutsemisaastatest. Periodiseering T. Siitani järgi.