tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Ilovaiski lahing

Ilovaiski lahing (ukraina keeles Бої за Іловайськ) oli Ukrainas Donetski oblastis Donbassi sõja ajal 10. augustist kuni 2. septembrini 2014 toimunud relvastatud vastasseis Ukraina relvajõudude ja Venemaa Föderatsiooni relvajõudude toetatud valitsusvastaste jõudude vahel. 
Ajalugu.
2014. aasta septembri keskpaiga seisuga oli see sadu, kui mitte tuhandeid, inimelusid nõudnud vastasseis 2014. aasta Ukraina-Venemaa konflikti ohvrirohkeim. Ukraina pool on väitnud, et see lahing hoidis ära VF plaani okupeerida Donetski ja Luhanski oblast. Vastasseis lõppes Ukraina kaotusega. 
Osapoolte jõud.
Vene Föderatsiooni relvajõududest osalesid nt 6. üksik tankibrigaad ja 31. üksik õhudessantbrigaad, 331. kaardiväe õhudessantpolk jm Venemaa Föderatsiooni regulaararmee üksused.
Kaotused.
Venemaa.
Venemaa mõrvatud opositsioonipoliitiku Boriss Nemtsovi sõprade poolt avaldatud Nemtsovi kirjutise "Putin. Sõda" andmetel hukkus Ilovaiski all 150 Venemaa Föderatsiooni Relvajõudude sõjaväelast.
Ukraina.
2015. aasta augustis anti Ukraina peaprokuratuuri kodulehel teada Ilovaiskis hukkunud sõjaväelaste ja korravalvurite nimekirja avaldamisest. Nimekirjas esitati 209 hukkunud võitleja nimed, 157 hukkunu isik oli jätkuvalt tuvastamata.
Kuusalu kalmistu

Kuusalu kalmistu on kalmistu Kuusalu kihelkonnas Harjumaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Kuusalu alevikus Kuusalu vallas Harju maakonnas. 
Kalmistu rajati arvatavasti varsti pärast 1772. aastat, kui üldiselt lõpetati matmine Kuusalu kiriku ümber olevale kalmistule. Kalmistu müüris on kivi aasta-arvuga 1802, kuid see võib tähistada ka müüri rajamise aega. 
Kalmistut on mitu korda laiendatud, selle praegune suurus on 9,7 ha. Sellele maetud inimeste üldarv ei ole teada. 
Kuusalu kalmistu tunnistati 1995. aastal kultuurimälestiseks. Eraldiseisva kultuurimälestisena paikneb seal Eduard Ahrensi haud ning Kuusalu kihelkonna Vabadussõja mälestussammas.
Eesti Üliõpilaskond Inglismaal

Eesti Üliõpilaskond Inglismaal (lühend EÜI) oli väliseesti organisatsioon, mis tegutses 1950. ja 1960. aastatel Inglismaal.
Organisatsioon andis välja ajakirja Meie Aeg, millest ilmus üks number.
EÜI üks asutajaliikmetest oli Ivika Tamm.
Edessa

Edessa (kreeka "Έδεσσα", аrmeenia "Եդեսիա", :"Edesija") oli linn Ülem-Mesopotaamias, tänapäeva Lõuna-Türgis, Urfa ehk Şanlıurfa kohal.
Edessa teoloogia kool.
Edessa oli varase kristluse tähtis keskus. 1. sajandil tegutses linnas mitmeid koole, nende hulgas ka mõjukas teoloogiline õppeasutus. Edessa teoloogiakoolis (varem nimetatud ka pärslaste kooliks) õppis sellel ajal palju Pärsia impeeriumist pärit kristlasi, kes hiljem kodumaale tagasi pöördunult said tihti kirikus juhtivatele kohtadele. Nende õpilaste kaudu levisid Antiookia koolkonna arusaamad. Mida tugevamaks muutus monofüsiitlik erakond Edessas, seda nestoriaanlikumaks muutus Iraani (Pärsia) kristlaskond.
Kool suleti 489 aastal kristoloogiliste tülide tõttu ja Antiookia-meelse Bütsantsi keisri Zenoni korraldusel suleti Edessa teoloogiline õppeasutus. Nii õppejõud kui ka õpilased põgenesid Pärsia impeeriumisse, kus nestoriaanlust taga ei kiusatud. Kooli uueks asupaigaks sai Nisibis, millest kujunes kogu nestoriaanliku kristluse jaoks ülikoolilaadne õppeasutus. Ehkki kiriklik, ei allunud Nisibise kool siiski kiriklikule hierarhiale, vaid säilitas akadeemilise ja teoloogilise sõltumatuse.
Dzivin

Dzivin (valgevene "Дзівін", kohalikus murdes "Дывін" ("Dyvin") või "Дывын" ("Dyvyn"), poola keeles Dywin) on agrolinnake (endine linn ja alev) Valgevenes Bresti oblastis Kobryni rajoonis, Dzivini külanõukogu halduskeskus. Dzivin asub merepinnast 147 meetri kõrgusel.
Dzivinis on keskkool, muusikakool, spordikool ja internaatkool. Asulas on klubi, kultuurimaja ja kolm raamatukogu. Tööstusest on Dzivinis pagaritöökoda, õlivabrik ja mööblitsehh, lisaks veel kaks saekaatrit.
Vaatamisväärsusteks on õigeusu kirik aastast 1902 ja endine kreekakatoliku, praegu aga õigeusu kirik aastaist 1728–1740.
Ajalugu.
Dzivinit mainitakse esimest korda aastal 1466. Aastast 1546 oli Dzivin alev, mis kuulus Bresti vojevoodkonda ja Bresti maakonda. Aastal 1789 sai Dzivinist linn.
Poola jagamisel läks Dzivin aastal 1795 Venemaa koosseisu. Aastal 1797 kingiti Dzivin Rumjantsev-Zadunaiskitele, ühtlasi sai Dzivinist küla, mis kuulus aastast 1801 Hrodna kubermangu. Aastal 1878 oli Dzivinis kaks kirikut, sünagoog ja kõrts, seal peeti kaks korda aastas laata. Aastal 1868 oli Dzivin Jagminadele kuuluv alev, kus oli kolm kirikut, sünagoog, kool, kaks kõrtsi ja viis laohoonet. Toona peeti Dzivinis laata kolm korda aastas. Aastaks 1897 oli Dzivinis kolm kirikut, lisaks sünagoogile ka heebrea palvemaja, kool ja kõrts, 15 laohoonet ja 14 veskit. Toona peeti seal laata kuus korda aastas; laadad olid kõik ühepäevased.
Pärast Esimest maailmasõda kuulus Dzivin Poola koosseisu. 1939. aastast kuulus asula Nõukogude Liitu, ühtlasi sai alevist taas küla.
Haradziec

 
Haradziec (valgevene keeles "Гарадзец", poola keeles "Horodec", transkribeerituna Garadzets) on küla (endine alev) Valgevenes Bresti oblastis Kobryni rajoonis Polesjes. Asula on Haradzieci külanõukogu halduskeskus.
Haridust annab keskkooli. Haradziecis on ka klubi ja raamatukogu ja kultuurimaja. Külas valmistatakse kangast. Vaatamisväärsusteks on õigeusu kirik aastast 1799 ja endine katoliku kirik XIX sajandist, mis tänapäeval on kooli tarbeks ümber ehitatud.
Ajalugu.
Haradzieci mainitakse esimest korda aastal 1287. Aastal 1465 ehitati sinna õigeusu kirik. Aastal 1589 sai Haradziecist alev. Aastal 1784 ööbis seal kuningas Stanisław II.
Poola jagamisel läks Haradziec aastal 1795 Venemaa koosseisu. Aastal 1808 hakkas see kuuluma Ordade perekonnale. Aastal 1866 sulgesid vene võimud seoses ülestõusuga kohaliku katoliku koguduse. Aastal 1891 peeti Haradziecis kaks korda aastas laata.
Pärast Esimest maailmasõda kuulus Haradziec Poola koosseisu. 1939. aastast kuulus asula Nõukogude Liitu, ühtlasi sai Haradziecist küla.
Kobryni rajoon

Kobryni rajoon on 2. järgu haldusüksus (rajoon) Bresti oblastis Valgevenes. Rajoon piirneb lõunas Ukrainaga. Rajooni pindala on 2040 km². 2009. aasta seisuga elas seal 88 037 inimest.
Rajoon moodustati aastal 1940, tänapäevastes piirides asub see aastast 1967. Rajoon koosneb järgmistest külanõukogudest: Astromičy, Batčy, Buchovičy, Chidry, Dzivini, Kisialoŭcy, Navasiołki, Pavićcie, Zaleśsie, Teŭli ja Vosa külanõukogu.
Halduskeskus on Kobryni linn, teised tähtsamad asulad on Dzivin ja Haradziec. 
Rajooni suurim jõgi on Muchaviets. Rajoon asub Polesje madalikul, seda läbib Dnepri-Bugi kanal. Kõige kõrgem punkt (169,1 meetrit) asub Teŭli küla lähistel, madalaim aga Muchavietsi ääres. Rajooni piiridesse jääb mitu järve, neist suurim on Lubań.
2009. aasta seisuga olid elanikest 87,86% valgevenelased, 4,5% ukrainlased, 6,09% venelased ja 1,55% oli teistest rahvustest. 51,18% elanike emakeeleks oli valgevene keel, 43,14% elanike emakeeleks oli vene keel. Koduse keelena kõneles valgevene keelt 15,68% elanikke, vene keelt aga 79,08%.
Allveearheoloogia

Allveearheoloogia on arheoloogia haru, mis tegeleb veealuste muististe uurimisega.
Enne 20. sajandit polnud allveearheoloogia omaette teadusharu. Põhiliselt toetus see juhuleidudele, mille olid veest välja toonud kalurid. Madalast merest said asju välja tuua ka sukeldujad.
Maailma tähelepanu äratasid 1900. aastal Antikythera ja 1907–1913 Mahdia lähedalt avastatud vrakid, mida uurisid peamiselt Kreeka käsnapüüdjad.
Allveearheoloogia kujunes eraldi teadusharuks 1930. aastatel sukeldumise arengu tõttu, mis oli seotud Jacques-Yves Cousteau ja Hans Hassi tegevusega.
Tänapäeval uuritakse uppunud laevu ja sadamaid. Sadamad võivad uppuda merevee taseme muutumise tõttu. Allveearheoloogias kasutatakse selliseid tehnilisi vahendeid nagu allveesõidukid, -fotograafia ja -televisioon ning imipumbad.
Eesti allveearheoloogia.
1970. aastatest kuni 1994. aastani tegutses Eestis allveeklubi Viikar.
1988. aastal asutati Eesti Meremuuseumi juurde allveearheoloogia osakond (vt ka uurimislaev Mare ja Vello Mäss).
Allveearheoloogiliste tulemuste baasil on Eestis loodud vrakiregister.
Aastatel 2010–2013 osales Eesti Meremuuseum rahvusvahelises projektis Shipwher. 2012–2015 osalesid Eesti Meremuuseum ja Tallinna Tehnikaülikool rahvusvahelises uurimisprojektis ARROWS.
Kumna aardeleid

Kumna aardeleid on aastal 1965 Kumna küla juurest leitud arheoloogiliste esemete kogu (aardeleid). See sisaldas 18 rinnalehte, 4 hoburaudsõlge, 3 käevõru, ristripatsi, mõned ehete katked, hõbedakangi ja 20 münti.
"Kumna aarde ehted esindavad üldiselt tüüpe, mis on iseloomulikud 12. sajandi lõpule ja 13. sajandile. Kui arvestada ka hiliseima mündi vermimisaega, siis võib aarde tõenäoliseks peitmisajaks pidada 13. sajandi teist või kolmandat aastakümmet.", (1220-1230).
Käku sepikoda

Käku sepikoda on muistne sepikoda, mis avastati arheoloogiliste väljakaevamiste käigus Saaremaal Käku külas.
Dmitri Trenin

Dmitri Trenin (sündinud 11. septembril 1955) on vene politoloog, Carnegie Moskva Keskuse (Carnegie Rahvusvahelise Rahu Sihtasutuse piirkondliku filiaali ja mõttekoja) direktor. Enne Carnegiega liitumist 1994. aastal teenis ta 21 aastat NSV Liidu ja Venemaa Föderatsiooni relvajõudude maavägedes, jõudes polkovniku auastmeni.
Elulugu.
Haridus.
Dmitri Trenin lõpetas 1977. aastal NSV Liidu Kaitseministeeriumi Sõjalise Instituudi. 1984. aastal sai ta NSV Liidu Teaduste Akadeemia USA ja Kanada uuringute instituudist ajalooteaduste kandidaadi kraadi.
Teenistus- ja töökarjäär.
Aastatel 1972–1993 teenis Dmitri Trenin NSV Liidu ja Venemaa Föderatsiooni Relvajõududes kodu- ja välismaal. Muu hulgas oli ta esimene NATO-sse mittekuuluva riigi kodanikust vanemteadur NATO Kaitsekolledžis Roomas.
Carnegie Moskva Keskus.
Trenin on üks Carnegie Rahvusvahelise Rahu Sihtasutuse Moskva filiaali (Carnegie Moskva Keskuse) asutajaliikmetest ning on olnud selles organisatsioonis alates selle loomisest 1993. aastal. 22. detsembril 2008 sai Trenin Carnegie Moskva Keskuse esimeseks venelasest direktoriks. Trenini juhtimisel on Carnegie Moskva Keskusest saanud maailma juhtivaid mõttekodasid. 2013. aastal sai Carnegie Rahvusvahelise Rahu Sihtasutuse Moskva filiaal Pennsylvania Ülikooli aruande järgi 28. koha 6826-st ning teise koha Kesk- ja Ida-Euroopas. Dmitri Trenin osaleb ka välis-ja julgeolekupoliitika programmis Washingtonis.
Poliitiline analüüs ja kommenteerimine.
Trenin on (London) liige, Venemaa Rahvusvaheliste Suhete Nõukogu (Moskva) ning Venemaa Rahvusvaheliste Uuringute Assotsiatsiooni (Moskva) liige. Ta teenib rahvusvahelises nõuandekogus Soome Välispoliitika Instituudis (Helsingi) ja kuulub Moskva poliitikateaduste kooli hoolekogusse. Dmitri Trenin töötab ka paljudes eelretsenseeritud teadusajakirjade toimetustes, nagu The Washington Quarterly, International Politics, Pro et Contra, Insight Turkey, Baltic Course jt. Trenin esineb sageli paljudes maailma meediakanalites, nagu BBC ja CNN, ning meediaväljaannetes, nagu The Economist, The Financial Times, The Guardian, The New York Times.
Waribule

Waribule oli 13. sajandi Tālava üliku Talibaldi poeg, Rameko ja Drivinalde vend.
Waribulet on mainitud Henriku Liivimaa kroonikas, mille järgi rööviti ta 1213. aastal koos oma isaga leedulaste sõjaväe poolt, mis oli tunginud nende kodupiirkonda, Tālava maakonna Trikāta linnusepiirkonda. Koos vangidega lahkunud leedulasi asus jälitama ta vend Rameko koos Võnnu ordumeistri Bertoldiga. Kuna nad otsustasid kohe mitte rünnata, kartes, et leedulased vangid tapavad, siis õnnestus leedulastel takistamatult oma kodumaale jõuda. Enne seda pääses Talibald siiski põgenema, kuid Waribulet enam kroonikas ei mainita.
Drivinalde

Drivinalde oli 13. sajandi Tālava üliku Talibaldi poeg, Rameko ja Waribule vend.
Drivinaldet on mainitud Henriku Liivimaa kroonikas, mille järgi ta organiseeris 1215. aastal koos oma venna Ramekoga kättemaksuretke Ugandisse pärast seda, kui ugalaste ja sakalaste sõjavägi oli ta isa Talibaldi surnuks piinanud, kuna see keeldus oma poegade raha hoiukohta neile kätte näitamast. Kuigi nimeliselt teda rohkem ei mainita, osales Drivinalde ilmselt peagi ka uuel Ugandisse suundunud sõjaretkel, kus kroonika kohaselt käisid "Talibaldi pojad". Need sõjakäigud paistsid silma julmuse poolest, koos Ramekoga olevat nad surnuks piinanud üle saja inimese. Kroonika järgi käisid Talibaldi pojad, sh tõenäoliselt ka Drivinalde, aasta varem Turaida piiskopilinnuse juures, kus anti end Riia piiskop Alberti võimu ja kaitse alla ning lubati vahetada oma senine õigeusu Riia kiriku katoliikluse vastu ja maksta piiskopile makse.
Paike

Paike (surnud 1211) oli üks 13. sajandi alguse Tālava maakonna Beverini linnusepiirkonna latgalite vanematest.
Paiket on mainitud Henriku Liivimaa kroonikas, mille järgi läks ta pärast Beverini linnuse piiramist sakalaste ja ugalaste väe poolt koos teise Beverini üliku Dotega Riiga, et sakalaste vastu abi paluda. Riia piiskop Alberti venna Theoderici, liivi üliku Kaupo ja Võnnu ordumeistri Bertoldi juhtimisel koguti kokku suur vägi ristisõdijatest, orduvendadest, liivlastest ja latgalitest, mis suundus Metsepole ja Pärnu jõe kaudu Sakalasse. Ümbruskonna rüüstamise käigus sattusid Paike ja Dote kahekesi ühte külla, kus 9 eestlast neile kallale tungisid. Pärast päev läbi kestnud võitlust ja paljude vastaste haavamist ja tapmist olevat ka Paike ja Dote lõpuks langenud.
On oletatud, et Paike nimi võib olla säilinud Kauguri Pekaskalnsi linnamäe või (Vec)pūka (17.–19. saj "Paike", "Pouke", "Pukka") kohanimes.
Dote

Dote (surnud 1211) oli üks 13. sajandi alguse Tālava maakonna Beverini linnusepiirkonna latgalite vanematest.
Dotet on mainitud Henriku Liivimaa kroonikas, mille järgi läks ta pärast Beverini linnuse piiramist sakalaste ja ugalaste väe poolt koos teise Beverini üliku Paikega Riiga, et sakalaste vastu abi paluda. Riia piiskop Alberti venna Theoderici, liivi üliku Kaupo ja Võnnu ordumeistri Bertoldi juhtimisel koguti kokku suur vägi ristisõdijatest, orduvendadest, liivlastest ja latgalitest, mis suundus Metsepole ja Pärnu jõe kaudu Sakalasse. Ümbruskonna rüüstamise käigus sattusid Dote ja Paike kahekesi ühte külla, kus 9 eestlast neile kallale tungisid. Pärast päev läbi kestnud võitlust ja paljude vastaste haavamist ja tapmist olevat ka Dote ja Paike lõpuks langenud.
Dote nimi võib olla vorm latgali nimedele iseloomulikust -dots lõpust. On oletatud, et ta nimi võis säilida 17. sajandi algul mainitud Stote küla nimes.
Richard Kiel

Richard Dawson Kiel (13. september 1939 Detroit – 10. september 2014 Fresno) oli Ameerika Ühendriikide filminäitleja.
Ta mängis James Bondi filmides "Spioon, kes armastas mind" ja "Kuurakett" terashammastega kurjategijat.
Hiljem näitles ta sellistest teleseriaalides nagu "Metsik, metsik lääs", "Happy Gilmore" ja "Videviku tsoon".
Mūrmuiža

Mūrmuiža (vanasti ka "Kaugurieši") on küla (läti keeles "ciems") Lätis Valmiera piirkonnas, Kauguri valla halduskeskus. Küla asub Miegupe jõe kaldal, merepinnast 60 meetri kõrgusel. 
Asulas oli Mūri mõisa ("Muremoise") süda. Külas asuv Mūrmuiža vasallilinnus on muinsusmälestistena riikliku kaitse all. Looduskaitse all on külas kasvav Brīvzemnieki tamm.
Asula on tekkinud Mūrmuiža mõisakompleksi juurde. Aastail 2009–2021 kuulus küla Beverīna piirkonda, olles selle halduskeskuseks.
Külas on raamatukogu. Mūrmuižas asuvad Strautmaļi ja Mūrmuiža bussipeatus. Külas tegutseb Mūrmuiža rahvaülikool.
Külast on pärit Riia Polütehnilise Instituudi direktor ja põllumajandusprofessor Johann Karl Woldemar von Knieriem. Mõisa pargis asub Zenta Mauriņa muuseum.
Garkalne (Garkalne piirkond)

Garkalne (vanasti Ropaži) on küla ("ciems") Lätis Ropaži piirkonna Garkalne vallas. Küla asub Krievupe jõe kaldal, merepinnast 10 meetri kõrgusel, maantee A2 ja Valga–Riia rongiliini ääres. Garkalne jääb valla keskusest Berģist 12 ja Riia keskusest 21 kilomeetri kaugusele.
Ropažit läbis Tartu–Valga–Riia 236 versta pikkune raudteelõik, millel olid raudteejaamad ja peatused: Tartu raudteejaam → 25 versta ← Uderna raudteepeatus → 24 versta ← Kuigatsi → 22 versta ← Telliste → 22 versta ← Valga raudteejaam → 8 versta ← Kulpi → 8 versta ← Strenči → 21 versta ← Valmiera raudteejaam → 20 versta ← Lenči → 18 ← Cēsis → 14 ← Ramotzky ← 14 ← Sigulda → 24 ← Ropaži → 213 versta ← Riia raudteejaam.
Garkalne tekkis Ropaži raudteejaama juurde pärast jaama valmimist 1889. aastal. Asula hakkas kasvama 1920. aastatel, mil sinna tekkis suvituspiirkond, kuhu rajati ujumiskoht ja tenniseväljakud. Tänapäeval on külas raamatukogu ja keskkool.
Külas asuvad Pagrieziens uz Garkalni, Stacijas iela, Garkalne, Garkalne-2 ja Skola bussipeatus. 
Küla jääb osaliselt Garkalne metsade hoiualale.
Jaunpiebalga

Jaunpiebalga (vanasti ka "Kaugurieši") on asula Lätis Cēsise piirkonnas, Jaunpiebalga valla halduskeskus. Küla asub Koiva jõe kaldal, merepinnast 163 meetri kõrgusel. Asulas oli Jaunpiebalga mõisa ("Neu-Pebalg") süda.
Asula tekkis Gauja jõe vasakule kaldale Jaunpiebalga mõisakompleksi ja Piebalga raudteejaama juurde. Aastal 1950 sai Jaunpiebalgast alev, aastast 1990 on see jälle küla. Aastail 2009-20021 oli asula Jaunpiebalga piirkonna halduskeskuseks.
Külas on raamatukogu, keskkool, kultuurimaja, seal asuvad piirkonna administratiivhooned. Jaunpiebalgas valmistatakse õlut ( "Piebalgas alus") ja mööblit ("Wenden Furniture"). Vaatamisväärsusteks on piirkonna muuseum ja luteri kirik. Bussipeatustest asuvad seal Piebalgas skola, Jaunpiebalgas sākumskola, Jaunpiebalgas vidusskola, Jaunpiebalgas mežniecība, Jaunpiebalga 2 ja Jaunpiebalga.
Jaunpiebalga kõrtsihoone, Jaunpiebalga muinaskalmed ehk Rootsi kalmistu ja Jaunpiebalga keskaegne kalmistu koos endiste Ciere mäe kellamändidega. on muinsusmälestistena regionaalse kaitse all. Jaunpiebalga luteri kirik (sealhulgas sealsed altar, kantsel ja orel), on muinsusmälestistena riikliku kaitse all.
Külas asub teises maailmasõjas hukkunud sõdurite vennaskalmistu. Ka asub sealsel kalmistul hukkunud sõdurite ühishaual mälestusmärk.
Ragana

Ragana on küla ("ciems") Lätis Sigulda piirkonnas, Krimulda valla halduskeskus. Küla asub merepinnast 50 meetri kõrgusel ja jääb A3 maantee äärde. Aastatel 2009–2021 kuulus küla Krimulda piirkonda, olles selle halduskeskuseks.
Raganas asuvad lisaks valla administratsioonile veel kultuurimaja, Krimulda raamatukogu ja Krimulda keskkool. Sinna jäävad bussipeatused Krimuldas novada dome ja Ragana. Külas asub Teises maailmasõjas hukkunud sõdurite vennaskalmistu, mis on tähistatud mälestuskiviga.
Asula lähedal paikneb Inčukalnsi gaasihoidla, mis on Baltimaade ainus gaasihoidla. 
Raganas asub riikliku kaitse all olev Gavēņi linnamägi. Küla jääb osaliselt Gauja rahvusparki. Looduskaitse all on Ragana hiidremmelgas, Krimulda vana kooli hiidhaab, sinihall ebatsuuga, tamm, saar ja pärn.
Rõngu mõisa kalmistu

Rõngu mõisa kalmistu on kalmistu Rõngu kihelkonnas Tartumaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Tilga külas Elva vallas Tartu maakonnas. Kalmistu jääb Rõngu mõisa südamest linnulennult umbes 1,1 km kaugusele idakagusse.
Kalmistu rajasid mõisa tollased omanikud Manteuffelid tõenäoliselt ajavahemikul 19. sajandi algusest kuni mõisa müügini 1875. aastal. 
Kalmistule maetute üldarv pole teada, praegu on see maha jäetud ja rüüstatud.
Stalbe

Stalbe (vanasti ka Stalbes muiža) on küla ("ciems") Lätis Cēsise piirkonnas, Stalbe valla halduskeskus. 
Küla asub merepinnast 70 meetri kõrgusel maantee A3 ääres. Stalbe jääb Riiast 77 kilomeetri kaugusele.
Stalbet on esmamainitud 1425. aastal. Küla kujunes Stalbe mõisakompleksi asemele. 2021. aastani kuulus küla Pārgauja piirkonda, seal asus piirkonna administratiivkeskus.
Lisaks valla haldushoonele asuvad Stalbes veel kultuurimaja, raamatukogu ja keskkool. Seal on Grantskalni, Baltiņi, Stalbe ja Stalbes centrsi bussipeatus.
Küla jääb Gauja rahvusparki. Külas asub Teises maailmasõjas hukkunud sõdurite vennaskalmistut, mis on tähistatud obeliskiga.
Kocēni

Kocēni on küla ("ciems") Lätis Valmiera piirkonnas, Kocēni valla halduskeskus. Küla asub merepinnast 60 meetri kõrgusel. Asulas oli Kokmuiža mõisa ("Kokenhof") süda.
Asula on tekkinud Kokmuiža mõisakompleksi juurde. Kocēnis on lisaks administratiivhoonetele veel põhikool, kultuurimaja ja raamatukogu. Külas on Silvēni, Kocēnu veikalsi, Kocēnu skola, Kocēnu pagrieziensi ja Kocēni bussipeatus. 
Küla lähedal asub hobusekasvatus "Kocēni". Vaatamisväärsusteks on Kokmuiža häärber ja Beste rändrahn. Looduskaitse all on Ridēni tamm, Robiņi künnapuu, Kokmuiža tamm, veel üksteist tamme ja kaks pärna. Osa külast jääb Gauja rahvusparki. 
Aastail 2009–2021 kuulus küla Kocēni piirkonda, olles selle halduskeskuseks.
Tuglase Selts

Tuglase Selts on Soome mittetulundusühing, mis arendab eesti ja soome kultuurikoostööd.
Seltsil on üheksa seltsi Oulu, Lappeenranta, Lahti, Kotka, Hämeenlinna, Pirkanmaa, Hyvinkää, Turu ja Kuopio piirkonnas.
Seltsi eestvõttel ilmub soomekeelne ajakiri Elo.
Selts korraldab Soomes mardilaatasid, kus tutvustatakse eesti kultuuri ja müüakse Eesti tooteid, sh käsitööd.
Priekuļi

Priekuļi (vanasti ka "Priekuļu muiža") on küla ("ciems") Lätis Cēsise piirkonnas, Priekuļi valla halduskeskus. Kuni 2021. aastani oli Priekuļi Priekuļi piirkonna halduskeskus. 
Küla asub Cēsisest 7 km ida pool, merepinnast 117 meetri kõrgusel. Külas on Brūnīši, Dārza iela, Elites iela, Garkalnes pagrieziensi, Lauksaimniecības centrsi, Priekuļi, Priekuļu skola, Priekuļu vidusskola, Selekcija, Selekcijas pagrieziensi ja Tehnikumsi bussipeatus.
Asulas oli Priekuļi mõisa ("Freudenberg") süda. Küla on tekkinud Priekuļi mõisakompleksi juurde. 1909. aastal ostis Riia Põllumeeste Keskühistu mõisalt 500 tiinu maad, sinna rajati põllumajanduskool. Kooli juurde rajati hiljem sordiaretusjaam ja meteoroloogiajaam. Külas on lisaks haldushoonetele keskkool, kultuurimaja ja raamatukogu. 
Priekuļi selektsioonijaama hooned ja küünid on kultuurimälestistena riikliku kaitse all.
Priekuļi allee ja neli seal kasvavat tamme on looduskaitse all. Küla jääb Gauja rahvusparki.
Külas asub Teises maailmasõjas hukkunud sõdurite vennaskalmistu, mis on tähistatud mälestusmärgiga.
Priekulė

Priekulė () (saksa keeles Prökul, kura keeles Prekule) on linn Leedus Klaipėda rajoonis. Priekulė valla halduskeskus. Linn asub merepinnast 4 meetri kõrgusel Minija jõe kaldal. Linna läbib Klaipėda ja Pagėgiai vaheline raudtee, kuigi reisiliiklust seal praegusel ajal ei toimu.
Linn asub 22 kilomeetri kaugusel Klaipedast ja 307 kilomeetri kaugusel Vilniusest. Priekulė kuulub Väike-Leedu etnograafilisse piirkonda. Linn aastast 1946.
Vaatamisväärsusteks on luteri kirik aastast 1948 ja katoliku kirik (1938). Pargis kasvab Priekulė tamm (ümbermõõt 1,5 meetrit, kõrgus 25 meetrit).
Dianivka

Dianivka (kuni 2016. aasta 4. veebruarini Kirovske) on küla Ukrainas Donetski oblastis Volnovahha rajoonis, 85,2 km kaugusel Donetski keskusest edelas.
Dianivka kõrgus merepinnast on 178 meetrit.
2001. aasta rahvaloenduse andmeil elas asulas 1026 inimest.
Voldemar Tootson

Voldemar Tootson (17. veebruar 1885 Raadivere küla – 20. märts 1920 Kurski kubermang, Nazdratševo) oli kirjandusliku tegelase Joosep Tootsi prototüüp. Kaasaegsete meenutuste kohaselt olevat Voldemar Tootson lubanud Oskar Lutsule algul kere peale anda, kui kuulis, et kirjanik on ta “Kevadesse” ulaka ja vembulembelise Tootsina sisse kirjutanud. Lõpuks oli ta asjaga päri, aga mainis, et "teiste koerustükke on ta (Luts) rohkesti minu kaela ajanud.“
Elukäik.
Tootson õppis Palamuse koolis aastatel 1897–1899 koos Oskar Lutsuga. Noorukina oli ta väga elavaloomuline, rahutu vaimuga ning alati tegutsev ja kõige vastu huvi tundev. Iseloomult oli ta väga energiline, töös väga kohusetruu. Kärksi loomakasvatuse koolis omandas Tootson loomavelskri ning aastatel 1900–1903 Poltaava Põllumajanduskoolis õppides karjakasvatuse velskri kutse.
1906. aastal asus Tootson elama Raadivere külla Mäeotsa tallu, kui selles tema isatalus valmis uus maja. 1909. aastal võttis ta vastu teenistuskoha Peri mõisas Põlva kihelkonnas ning 1914. aastal töötas ta Väike-Ulila mõisas. Vahepealsetel aastatel töötas mees Venemaal, kus võttis ka naise.
Tal oli mitmeid häid kavatsusi kodutalu ülesehitamiseks ning karjamajanduse parandamiseks. Kehv finantsolukord, vanematepoolne vanadest tavadest kinnihoidmine ning noore mehe sulaslik seisus isatalus tegid õppinud põllumehel hinge täis ning ta asus 1915. aastal taas tööle Venemaal, kus oli ametis põllumajandusalal erinevates Venemaa paikades. Voldemar Tootsonil olid paljudes küsimustes välja kujunenud kindlad seisukohad, millest ta ei taganenud. Seetõttu pidi ta sageli töökohti vahetama.
Surm.
1920. aasta märtsis, olles oma abilisega Kamenevo küla lähedal loomi ravimas, käisid nad perekonnas, kus oli tüüfusehaigeid. Voldemar sai nakkuse ja jäi raskelt haigeks. Haigus kestis üheksa päeva ning põhjustas Voldemar Tootsoni surma 20. märtsil 1920, kui ta oli kõigest 35-aastane.
Pere.
Aastal 1911 abiellus ta Marfa Jevdokimovaga, kellega tal oli neli last, kuid esimene laps (tütar) ja viimane laps (poeg) surid väiksena. Tootsoni poja nimi oli Aleksander ja tütre nimi Maria. 1925. aastal, kui Mäeotsa talu vanapererahvas oli surnud, saabus Voldemar Tootsoni pere Venemaalt Eestisse ja jäi tema isatalusse elama. Tema naine Marfa ja tütar Maria elasid talus surmani. Maria Tootson (suri 1990. aastal) andis 1963. aastal Palamusel Eesti Raadiole intervjuu oletatavate Kevade prototüüpide kohta.
Maloorlivka

Maloorlivka on küla Ukrainas Donetski oblastis Šahtarski rajoonis.
Maloorlivka kõrgus merepinnast on 271 meetrit.
2001. aasta rahvaloenduse andmeil elas asulas 1227 inimest.
Vysokaje

Vysokaje (transkribeerituna Võssokaje) on linn Valgevenes Bresti oblastis Kamienieci rajoonis. Poola keeles "Wysokie". Linn asub Pulva jõe kaldal, 152 meetrit üle merepinna.
Haridust annavad keskkool, kolledž ja sanatoorne kool. Vysokajes on ka kultuurimaja ja 2 raamatukogu. Linnas on toiduainetetööstus, seal valmistatakse ka ehitusmaterjale.
Vaatamisväärsusteks on Potockite mõisakompleks, juudi kool (XVII sajand), aastal 1772 ehitatud katoliku kabel ja õigeusu kirik aastast 1869. Linna ääres asub klooster aastast 1785, seal asub ka park, mis on rajatud endise Sapiehade lossi asemele. 
Ajalugu.
Vysokajet mainitakse esimest korda XIV sajandil, seda külastas toona Gediminas. Leedu suurvürst Aleksander andis asulale aastal 1481 linnaõigused. XV sajandil lasi Vytautas sinna katoliku kiriku ehitada.
Aastal 1511 andis Zygmunt I linna Chreptowiczite valdusse. Asula käis käest kätte, kuuludes sel sajandil veel Piatkiewiczitele, Jodkaviczitele ja Chliaviczitele. Tol ajal hakati seal tootma tikitud diivaneid ja tekke. Aastal 1618 kuulus asula Wojnadele, Andzej Wojna lasi sinna ehitada uue katoliku kiriku, mis on rekonstrueeritult ja ümberehitatult säilinud tänapäevani.
Aastal 1647 said asula omanikeks Sapiehad. Linna juurde ehitati kindlus, mis sai algul uputuse ja seejärel Põhjasõja ajal kannatada. Aastal 1671 sai linn õiguse pidada laata, mille kestus oli neli päeva. Aastal 1748 põlesid kindlus ja selle juures asunud Sapiehade loss maha, neid enam ei taastatud. Sajandi teisel poolel rajasid Sapiehad linna juurde kloostri, mille juurde kuulus ka haigla. Samuti asus linnas tellisevabrik.
Aastal 1795 läks asula kolmandal Poola jagamisel Vene impeeriumi koosseisu. Vysokaje hakkas kuuluma Hrodna kubermangu. Ühtlasi sai Vysokajest alev. Aastaks 1816 oli Vysokaje läinud Potockite valdusse, need rajasid sinna uue lossi. Ühtlasi laiendasid nad vana lossi juures olnud 30 hektari suurust parki vana lossi müüride vahele, nii et selle pindala kasvas enam kui 50 hektari suuruseks. 
Kastuś Kalinoŭski ülestõusu ajal (1863) hõivasid linna ülestõusnute väed. Aastal 1869 ehitasid Venemaa võimud asulasse õigeusu kiriku. Aastal 1886 oli linnas kaks turuplatsi, seal peeti 15 korda aastas laata.
Aastast 1921 oli asula Poola koosseisus. Vysokajest sai taas linn. 
1939. aastal liideti linn Valgevene NSV-ga. Aastast 1962 on linn Kamienieci rajooni koosseisus.
Eston Kohver

Eston Kohver (sündinud 1971 Jõhvis) on Eesti kaitsepolitseiametnik.
Ida-Virumaalt pärit Eston Kohvri isa on eestlane, ema venelanna. Kohver lõpetas 8. klassi Adolf Kesleri nimelises Kohtla-Järve 5. keskkoolis, seejärel õppis kutsekoolis. 1991. aastal lõpetas ta Nõmme miilitsakooli Tallinnas. 1992. aastal astus ta Eesti Riigikaitse Akadeemiasse, mille lõpetas 1996. aastal korrektsioonikolledži lipniku auastmes. 1994. aastal oli ta üks akadeemia üliõpilastest, kes valiti töötajate otsimise käigus kaitsepolitsei poolt välja praktika läbimiseks Kaitsepolitseiametis. Pärast Eesti Riigikaitse Akadeemia lõpetamist asus Kohver tööle Kaitsepolitseiametisse.
2011. aastal käis Eston Kohver koos välisminister Urmas Paeti ja teiste kaitsepolitseiametnikega Liibanonis röövitud Eesti Vabariigi kodanikke koju toomas.
5. septembril 2014 võtsid FSB töötajad Eston Kohvri Eesti ja Venemaa ajutise kontrolljoone lähedal kinni ning toimetasid Moskvasse, kus talle esitati süüdistus spionaažis. Venemaa väitel võeti Kohver kinni Venemaa territooriumil, Kaitsepolitseiameti väidetel võeti Kohver aga kinni Eesti territooriumil.
12. märtsil 2015 võttis Euroopa Parlament vastu resolutsiooni, milles nõuti Eston Kohvri viivitamatut vabastamist.
19. augustil 2015 mõistis Pihkva oblastikohus Eston Kohvri süüdi ning määras talle 15-aastase vangistuse.
26. septembril 2015 korraldasid Kaitsepolitseiamet ja FSB Eesti ja Venemaa vahelisel ajutisel kontrolljoonel üle Piusa jõe kulgeval sillal vahetuse, millega kaitsepolitsei loovutas FSB-le Aleksei Dresseni ja sai vastu Eston Kohvri.
Voŭčyn

 
Voŭčyn (valgevene keeles "Воўчын", transkribeerituna Vovtšõn, poola keeles "Wołczyn") on küla (endine alev) Valgevenes Bresti oblastis Kamienieci rajoonis. Asula on Voŭčyni külanõukogu halduskeskus. Küla asub Pulva jõe kaldal, merepinnast 137 meetri kõrgusel.
Haridust annab keskkool. Voŭčynis on ka raamatukogu ja kultuurimaja.
Vaatamisväärsusteks on XIX sajandil ehitatud sünagoog ja vesiveski (hävis 2013 tulekahjus), katoliku kirik (1729–1733) ja XVIII sajandil ehitatud endine kreekakatoliku, praegune õigeusu kirik aastast 1799 ning endine katoliku kirik, lisaks veel kaks kabelit. 
Ajalugu.
Voŭčynit on mainitud esimest korda XVI sajandil, toona oli see Bresti vojevoodkonda ja Bresti maakonda kuuluv alev. Esimesed teadaolevad omanikud olid Sołtanid.
XVII sajandi alguses läks valdus Gosiewskite kätte. Aastal 1639 ehitas Aleksander Korwin Gosiewski sinna esimese kiriku. Aastal 1708 abiellus viimane pärija Sapiehade suguvõssa, tema surma järel (1710) müüdi valdus Flemmingitele. Järgmiseks omanikuks oli Kazimierz Czartoryski. Tema tütar abiellus Stanisław Poniatowskiga. Üks nende lastest, hilisem poola kuningas Stanisław II, sündis selles alevis.
Poola jagamisel läks Voŭčyn aastal 1795 Venemaa koosseisu. Aastal 1828 läks valdus Czartoryskitelt üle Pusłowskitele, hiljem aga Marczewskitele. XIX sajandi lõpus oli asulas kaks kirikut ja heebrea palvemaja, kool, vesiveski, 24 laohoonet, alevis peeti kolm korda aastas laata.
Pärast Esimest maailmasõda kuulus Voŭčyn Poola koosseisu. Aastal 1938 maeti sinna ümber kuningas Stanisław II. 1939. aastast kuulus asula Nõukogude Liitu, ühtlasi sai Voŭčynist küla. Aastal 1995 viidi kuninga põrm Voŭčynist edasi Varssavisse.
1942. aastal hukkasid saksa sõjaväelased külas 350 juudi tsiviilisikut. Nende mälestuseks on küla servale püstitatud mälestussammas.
Elsa Avesson

Elsa Avesson (17. veebruar 1911 Omsk – 24. juuli 1986 Tallinn) oli eesti pianist ja muusikapedagoog.
Ta lõpetas 1933. aastal Tallinna Konservatooriumi (Artur Lemba klassis), aastatel 1938–1978 töötas samas kontsertmeistriklassi õppejõuna (1947. aastal sai dotsendiks).
Ta esines peamiselt ansamblistina nii Eestis kui ka välismaal, sealhulgas Saksamaal, Soomes, Tšehhoslovakkias; 1935. aastal esitas ta eesti muusikat Praha Raadios. Püsivam koostöö oli tal Jaan Tamme nimelise puhkpillikvintetiga ning solistide August Karjuse, Jenny Siimoni, Elsa Maasiku, Ellen Laidre, Paula Padriku, Herbert Laane, Juhan Kaljaspooliku, Roland Kriidi ja Samuel Saulusega. Ta paistis silma "prima vista" mängijana.
Isiklikku.
Tema vanem vend Rudolf Avasalu (1915–1949) oli viiuldaja, noorem vend Lembit Avesson (1925–2008) oli helilooja ja organist.
Rudolf Avasalu

Rudolf Vladimir Avasalu (aastani 1935 Rudolf Vladimir Avesson; 24. aprill 1915 – 25. veebruar 1949 Haunstetten) oli eesti viiuldaja.
Ta lõpetas aastal 1934 Jakob Westholmi Gümnaasiumi. Ta õppis aastatel 1928–1935 Tallinna Konservatooriumis (Alfred Papmehli klassis). Aastal 1935 astus ta Tartu Ülikooli, õppides lühikest aega tehnikateaduskonnas (ehitusinseneriks), kuid siis läks üle usuteaduskonda, kus õppis aastani 1940 (teaduskonna likvideerimiseni nõukogude võimu poolt). Aastatel 1940–1941 õppis ta Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonnas. Ta oli EÜS Põhjala liige.
Õpingute ajal töötas ta teatris Vanemuine orkestrandina ja sõja ajal kontsertmeistrina, laga ka viiuliõpetajana Tartu Kõrgemas Muusikakoolis.
Aastal 1944 põgenes ta Saksamaale. Aastast 1945 elas ta Augsburg-Haunstetteni pagulaslaagris, kus esines nii solistina kui ka ansamblites. Koos endise vanemuislase Jüri Mandrega esitas Augsburg-Pfersee Drei Könige teatris täissaalidele mitmeid kavu Eesti kammermuusikast, kusjuures osa töid kõlas esiettekandes (näiteks Jüri Mandre "Vabadus võidab"). Ta andis samas kontserte klaveritrios koos Peeter Paul Lüdigi ja Aleksei Köhleriga. Aastast 1948 esines ta solistina teisteski pagulaslaagrites (viimane kontsert oli 24. veebruaril 1949 Hochfeldis).
Isiklikku.
Tema õde Elsa Avesson (1911–1986) oli pianist ja muusikapedagoog, vend Lembit Avesson (1925–2008) oli helilooja ja organist. Tema abikaasa Valda Avasalu (1914–2014) oli tantsija ja näitleja.
Magnus Pehrsson

Magnus Pehrsson (sündinud 25. mail 1976 Lidingö vallas) on Rootsi jalgpallitreener ja endine jalgpallur.
Ta oli Eesti jalgpallikoondise peatreener 2013. aasta detsembrist kuni 2016. aasta septembrini.
Erebuni

Erebuni (ka Irpuni, Irepuni, urartu keelesURUer-bu-ú-ni, armeenia keeles Էրեբունի) oli Urartu riigi linn, mille varemed paiknevad Armeenias tänapäeva Jerevani äärelinnas Arin-Berdi künkal. 
Erebuni rajas Urartu kuningas Argišti I 782 eKr tugipunktina urartulaste kannakinnitamiseks Ararati orus. Et Erebuni asus Jerevani lähedal ning nimed "Jerevan" ja Erebuni on sarnased ja on võib-olla etümoloogiselt lähedased, samastatakse Erebunid sageli Jerevaniga, lugedes 782. aastat eKr Jerevani asutamisaastaks, kuigi pole andmeid, et Jerevani kohal oleks 4. sajandist eKr kuni 3. sajandini pKr olnud märkimisväärset asulat. 
Uurimislugu.
Esimest korda pöörasid teadlased Arin-Berdile tähelepanu 1894. aastal, kui vene teadlane Aleksei Arsenjevitš Ivanovski omandas Tšolmaktši küla (praegu Jerevani linnaosa Norkh) elanikult urartukeelse kiilkirjaga kivi. Kohalik elanik Papak Ter-Avetissov kinnitas, et leidis selle 1879. aastal Arin-Berdi künkalt. Pealdise joonise ja ligikaudse tõlke avaldas varsti Mihhail Vassiljevitš Nikolski Kivil olev pealdis teatas, et sellesse kohta ehitas Urartu kuningas Argišti I viljahoidla "mahuga 10 100 kapit". Ent alles 1947. aastal tegi Jerevanis Karmir Bluri künkal Boriss Piotrovski juhtimisel väljakaevamisi teinud ekspeditsioon künkal arheoloogilist luuret. Aastal 1950 alustas seesama ekspeditsioon Arin-Berdi künkal süstemaatilisi väljakaevamisi (Оганесян 1961).
Urartu Erebuni samastamine varemetega Arin-Berdi künkal.
25. oktoobril 1950 leidis armeenia teadlane Konstantin Hovhannisjan luuretööde käigus kaks kiilkirjaga kaetud basaltkivi. Üks kivi teatas sellest, et Urartu kuningas Sarduri II ehitas viljahoidla, teine omistas Erebuni kindluse ehitamise kuningas Argišti I-le. Pärast seda leidu oletati, et Arin-Berdi künkal on peidus Erebuni varemed. Alates 1952. aastast jätkas künkal väljakaevamisi juba kaks ekspeditsiooni Boriss Piotrovski üldjuhtimisel koos: üks Armeenia NSV TA Arheoloogia ja Etnograafia Instituudist, teine A. S. Puškini nimelisest Riiklikust Kujutava Kunsti Muuseumist. Et palju esemeid pealdisega "Erebuni" oli leitud läheduses asuva Teišebaini väljakaevamistel, siis jäid mõneks ajaks kahtlused, kas Erebuni ikka asus Arin-Berdi künkal: jäi võimalud, et tahvel, mille Hovhannisjan oli 1950. aastal leidnud, oli sellele künkale sattunud juhuslikult. Kahtlused hajusid lõplikult 1958. aastal: väljakaevamistel leiti puutumatuna veel üks Argišti I pealdis Erebuni rajamise kohta vanaaja müüri pandud kivilt (Оганесян 1961, Пиотровский 1959:22–23).
Beverini piiramine (1208)

Beverini piiramine oli 1208. aastal toimunud end Beverini linnuses kaitsnud kohalike latgalite piiramine ugalaste ja sakalaste väe poolt. 
Beverini piiramise kirjeldus pärineb Henriku Liivimaa kroonikast, mille kohaselt 1208. aastal ugalaste ja Tālava latgalite vahel teravnenud konflikt kasvas üle sõjaks, kui latgalid palusid abi Riia piiskop Albertilt ja Mõõgavendade ordult ning tegid nende vägedega koos rüüsteretke Ugandisse. Peagi tungisid ugalased koos appikutsutud sakalastega vastuseks Trikātasse, võtsid seal vange, põletasid Wardeke-nimelise latgali elusalt tules ja tegid "palju kurja". Sulev Vahtre hinnangul viitab sakalaste kiire ühinemine ugalastega nende maakondade vanemate vahel sel ajal olnud liidusuhetele. Lõpuks piirati sisse Beverini linnus. Sealt väljatunginud latgalite salgal õnnestus viis piirajat tappa ja nendelt röövitud hobustega tervelt sisse tagasi jõuda.
Linnuses viibis ka kroonika autor Läti Henrik, kes lahingu ajal läks üles kindlustusele jumalat paludes laulma ja pilli mängima (on arvatud, et see pidi olema tugeva heliga instrument, näiteks kas pasun või väike kaasaskantav orel). Varem sellist muusikariista mitte kuulnud eestlased olevat seepeale lahingu katkestanud ja küsinud "nii suure rõõmu põhjust". Latgalite vastus oli, et nad rõõmustavad ja kiidavad jumalat, kuna näevad, et pärast ristiusu vastuvõtmist see neid kaitseb. Seejärel tegid piirajad ettepaneku rahu sõlmida, kuid seesolijad lubasid seda teha vaid juhul kui nad tagastavad varem röövitud kaubad ja nõustuvad ristiusu vastu võtma. Selle peale eestlased lahkusid pahaselt linnuse alt. Neid jälitama asunud latgalitel läks korda paljusid neist haavata. Samal ajal saadeti kiiresti abikutse Võnnusse ordumeister Wennole, kes koos sealsete latgalitega läks samuti ugalasi ja sakalasi jälitama. Kuna eestlased olevat röövitud kariloomi tappes ja vangid lahti lastes kiiruga põgenenud, siis jälitajad peagi loobusid ja pöördusid tagasi. Beverini latgalite eestvõttel koguti aga peagi suurem vägi ja korraldati kättemaksuretk Sakalasse.
Velise mõisa Maydellide kalmistu

Velise mõisa kalmistu on kalmistu Rapla maakonnas Märjamaa vallas Päärdu külas. Ajalooliselt asus kalmistu Läänemaal Vigala kihelkonnas. Kalmistu jääb Velise mõisa südamest linnulennult umbes 1,2 km kaugusele lääneloodesse.
Kalmistu rajasid mõisa tollased omanikud Maydellid tõenäoliselt 19. sajandi lõpus pärast mõisa ostmist Wetter-Rosenthalidelt, sest Maydellid ei soovinud enam kasutada mõisa alal asuvat endiste omanike Wetter-Rosenthalide kalmistut. 
Kalmistule on teadaolevalt maetud neli inimest. Kalmistul paikneb uusgooti stiilis matusekabel.
Umbes 200 meetri kaugusel lõuna suunas üle Velise jõe paikneb Velise mõisa varasem, Wetter-Rosenthalide suguvõsa kalmistu. Omaaegu oli kalmistute vahel otsetee, kuid praegu on sellel teel olnud sild hävinud ja kalmistute vahel puudub otsetee.
OÜ Identity

Identity OÜ on Eesti strateegilise disaini agentuur. 
Ettevõttes on mh loodud brändid Bauhof, IIZI, Levira, Cinamon, Arigato, Bosse, Sparta, Thermory, Solaris, Nortal, Tuule, Clint, Capital Mill, Retro FM, Lyon, Arcwood jpt.
Galvanic Elephants

Galvanic Elephants on 2010. aasta augustis Tartus tegevust alustanud Eesti alternatiivroki ansambel.
Ansambel avaldas oma esimese pala "Rum Rumble" 2010. aasta detsembris ning 2011. aasta mais andis bänd ise välja viie looga EP "B Side".
2013. aasta kevadel lahkus ansamblist trummar Mihkel Ronk, keda hakkas asendama Oleg Ivanov. Bändiga liitus ka klahvpillimängija Dirk Lloyd.
2014. aasta 29. aprillil ilmus veebis bändi esimene täispikk album – debüütalbum "Mosaic". Kuu alguses oli ilmunud ka albumi esimene singel "Handshakes". Füüsilisel kujul jõudis ansambli enda välja antud album müügile 2014. aasta mais.
NSV Liidu merevägi

NSV Liidu merevägi, ametlikult NSV Liidu Sõjalaevastik (vene keeles Военно-морской флот СССР "Vojenno-morskoi flot SSSR"), oli NSV Liidu relvajõududesse kuulunud merevägi aastatel 1946–1992.
Nõukogude Venemaa mereväed, Tööliste ja Talupoegade Punalaevastik moodustati 1918. aasta 17. jaanuaril/30. jaanuari (ukj) dekreediga Vene SFNV Sõja- ja sõjamerelaevastiku rahvakomissar Lev Trotski alluvuses. 1946. aasta veebruaris-märtsis nimetati NSV Liidu Tööliste ja Talupoegade Punaarmee ümber Nõukogude Armeeks ning Tööliste ja Talupoegade Punalaevastik Sõja(mere)laevastikuks. Kaitse- ja sõjalaevastiku rahvakomissariaadid liideti NSV Liidu Relvajõudude Rahvakomissariaadiks, 1946. aasta märtsis aga nimetati NSV Liidu Relvajõudude Ministeeriumiks. 
NSV Liidu mereväe ülemad:
Juhtkond ja organisatsioon.
Juhtkond.
NSV Liidu mereväe ülem oli kaitseministri üks asetäitjatest, kes juhtis talle alluvaid laevastiku- ja kaldaüksusi nelja laevastiku ja ühe flotilli vägede kaudu.
NSV Liidu mereväe ülemale allusid vahetult asetäitjad:
Organisatsioon ja laevastikud.
Igal laevastikul oli oma staap ja väeüksused, mille seas olid esindatud kõik mereväe relvaliigid. Laevastikujõud jagunesid brigaadideks ja divisjonideks. Eralditegutsevaid laevastiku sihtüksusi kutsuti eskaadriteks, ning operatiivjuhtimise osas allusid nad mitte laevastikule, vaid mereväe peastaabile. Laevastike juures tegutsesid ka NSV Liidu Relvajõudude Kindralstaabi Luure Peavalitsusele allunud erivägede – spetsnazi üksused.
NSV Liidu merevägi koosnes relvaliikidest:
Tarmo Sulger

Tarmo Sulger (sündinud 26. septembril 1967) on mitmekordne Eesti meister ringrajasõidus. 
Ta töötab liikluseksperdina OÜ-s Stratum.
Tulemused 1995-2000
Hooaegadel 2002 ja 2003 tegutses Tarmo sõiduõpetaja ringraja Toyota Yarise roolis.
Beverini piiramine (1211)

Beverini piiramine oli 1211. aastal toimunud end Beverini linnuses kaitsnud kohalike latgalite piiramine ugalaste ja sakalaste väe poolt.
Beverini piiramise kirjeldus pärineb Henriku Liivimaa kroonikast, mille kohaselt 1208. aastal alanud Tālava latgalite ja ugalaste-sakalaste sõjalise konflikti käigus, mida iseloomustasid sagedased vastastikused rüüste- ja sõjaretked, tungis suur ugalaste ja sakalaste vägi latgalite aladele. Nad said kätte ja tapsid paljusid latgali üliku Russini kaaskonnast, rüüstasid Trikātas ja kogunesid lõpuks Beverini linnust piirama. Pärast katset linnust põlema süüdata olevat piirajad kaitsjatele meelde tuletanud nende Ümera ääres tapetuid, need aga vastuseks Turaida juures tapetuid, soovitades eestlastel ristiusku astuda. Selle peale olid sakalased ja ugalased vihastunud ning röövitud saagiga oma maale tagasi pöördunud.
B Side

"B Side" on Eesti alternatiivroki ansambli Galvanic Elephants 2011. aasta mais ilmunud esimene helikandja. EP lindistati Tartu stuudios Ö Stuudio. EP neljas lugu "Rum Rumble" oli ansambli üldse esimene avaldatud lugu.
Üheaegsus

Üheaegsus ehk samaaegsus (saksa keeles "Gleichzeitigkeit") ehk simultaansus (inglise keeles "simultaneity", saksa keeles "Simultanität") ehk sünkroonsus (saksa keeles "Synchronität") on sündmuste omadus toimuda täielikult või osaliselt ühel ja samal ajal. 
Albert Einsteini relatiivsusteooria kohaselt sõltub sündmuste üheaegsus mõnel juhul taustsüsteemist.
NSV Liidu õhukaitseväed

NSV Liidu õhukaitseväed ("Войска ПВО СССР, Войска противовоздушной обороны") oli NSV Liidu relvajõudude Nõukogude armee osa, mille ülesanne oli kaitsta NSV Liidu õhuruumi ja territooriumi ning täita iseseisvalt ja koostöös maa- ja merevägedega NSV Liidu relvajõudude Kindralstaabi määratud ülesandeid.
Juhtkond ja organisatsioon.
Juhid.
1949. aastast eraldi väeliigina tegutsenud NSV Liidu õhukaitseväed koosnesid kolmest komponendist:
Õhukaitsevägede teenistus oli jagatud piirkondlike sõjaväeringkondade õhuarmeede tegevuspiirkondade (Valgevene, Ukraina, Baltikum ja Kesk-Aasia) alusel. 1960. aastal moodustati aga piirkondade kaitseks 7 õhuarmeed: 2., 4., 6., 8., 10., 11., 14., 19. õhukaitsearmee. 1963. aastal moodustati täiendavalt ka 12. õhukaitsearmee. Eraldi õhukaitse sõjaväeringkonnad olid moodustatud pealinna Moskva ja Apšeroni poolsaare naftatööstuspiirkonnakaitseks Bakuu lähedal.
1977. aastal reorganiseeriti pilootprojektina NSV Liidu Baltikumi liiduvabariikide ja Leningradi oblasti õhukaitset teostanud 6. üksik õhukaitsearmee (õhukaitsearmeele allunud hävituslennukid allutati NSV Liidu õhuvägedele ning õhukaitsevägedesse jäid vaid õhutõrjerelvastus ja raadiotehnilised väed) ning seejärel 1980–1981 likvideeriti ka Bakuu õhukaitsesõjaväeringkond.
Mosaic (Galvanic Elephantsi album)

"Mosaic" on Eesti alternatiivroki ansambli Galvanic Elephants 2014. aasta aprillis ilmunud debüütalbum. Album lindistati Tartu stuudios Ö Stuudio ja masterdati stuudios Forwards Studio.
Albumi esimene singel "Handshakes" ilmus 2014. aasta aprilli alguses. Album ilmus digitaalsel kujul 29. aprillil, füüsilisel kujul jõudis ansambli enda välja antud album müügile 2014. aasta mais.
Surnud 14. septembril

"Siin loetletakse 14. septembril surnud tuntud isikuid."
Ksenija Judajeva

Ksenija Judajeva (sündinud 17. märtsil 1970 Moskvas) on vene majandusteadlane ja riigitegelane.
Alates 11. septembrist 2013 on ta Venemaa Keskpanga juhatuse aseesimees. Enne seda oli ta Venemaa Föderatsiooni presidendi eksperdivalitsuse (Экспертное управление Президента Российской Федерации) ülem. Ksenia Judajeva on Venemaa Föderatsiooni 1. klassi riiginõunik.
Elulugu.
Ksenia Judajeva on "Strateegia 2020" () uuendamisel eksperdirühma nr 3 üks juhte pensionisüsteemi reformi küsimustes ning eksperdirühma nr 10 teadussekretär finants- ja pangandussektori arendamise küsimustes.
Isiklikku.
2012. aastal oli Judajeva deklareeritud sissetulek 23 600 000 rubla. Ta osaleb regulaarselt analüütilistes telesaadetes. Judajeva on Facebooki kasutaja. Enda sõnul on ta Prince'i, Vladimir Võssotski, Viktor Tsoi ja DDT fänn. Ksenia Judajeva ei ole abielus.
Kriitika.
Ksenia Judajeva tegevuse suur kriitik on Mihhail Hazin. Hazini sõnul ei ole Ksenia Judajeva pädev, tema tegevus ei ole mõistlik ja toob kaasa rubla languse.
Surnud 15. septembril

"Siin loetletakse 15. septembril surnud tuntud isikuid."
Surnud 16. septembril

"Siin loetletakse 16. septembril surnud tuntud isikuid."
Kiss Me Once

"Kiss Me Once" on Austraalia laulja Kylie Minogue'i kaheteistkümnes stuudioalbum. See ilmus 14. märtsil 2014.
Surnud 17. septembril

"Siin loetletakse 17. septembril surnud tuntud isikuid."
Surnud 18. septembril

"Siin loetletakse 18. septembril surnud tuntud isikuid."
Nestoriaanlus

Nestoriaanlus on Konstantinoopoli peapiiskopist Nestoriosest (suri 450 pKr) alguse saanud kristluse suund, millest arenes välja nestoriaanlik kirik.
Nestoriaanlus algas Nestoriose ettepanekust asendada neitsi Maarja autiitel "jumalasünnitaja" (kreeka keeles "Theotokos") tiitliga "Kristuse-sünnitaja" ("Khristotokos"). Nestoriose arvates oli Maarja austamine muutnud Jeesuse austamise teisejärguliseks ning ta üritas vana kristoloogilise õpetuse taastamise abil rahvahulkades levivat Maarja-kultust välja tõrjuda. 
Nestoriose ettepanekuid arutas 431. aastal pKr oikumeeniline kirikukogu Efesoses ning otsustas need tagasi lükata. Väljaspool Rooma impeeriumi elavad idamaade kristlased (tulevased orientaalsed kirikud) suhtusid Nestoriose ettepanekutesse pooldavalt. 
Nestoriaanluse levik.
Nestoriuse õpetus levis Antiookiast ja Ida-Süüriast Mesopotaamiasse ning seejärel üle kogu Sassaniidide impeeriumi. Seetõttu nimetatakse nestoriaanlust mõnikord ka Pärsia kristluseks. Sisuliselt ei ole ta aga kunagi olnud pärsialik, kuigi Sassaniidide aegu pöördus palju zoroastristlikke pärslasi kristlusse. Liturgiliseks keeleks jäi süüria keel ning see määras suuresti ka kiriku meelsuse.
Aastaks 500 pKr oli nestoriaanlik kirik Iraani impeeriumis organiseeritud Rooma riigistruktuuride ja zoroastrismi eeskujul, seda organisatsiooni võib nimetada ka nestoriaanlikuks kirikuks.
Ka osa araablasi pöördus nestoriaanlikku kristlusse. Iraani piiri ääres Lakhmiidide kuningriigis (pealinn al-Hirah) tekkis nestoriaanlik piiskopkond. Nestoriaanidest araablastel ei etendanud hõimusuhted enam olulist rolli, siin sai alguse araabia rahvus. 
Nestoriaanlus levis tänapäeva Usbekistani aladele. 6. sajandi keskel pKr said hunnid endale oma nestoriaanliku piiskopi. 
Nestoriaanide hulgas oli palju edukaid ja ettevõtlikke kaupmehi, kes liikusid mööda Siiditeed. Nii nestoriaanlikud kaupmehed kui ka mungad olid olulisteks misjoni teostajateks. Piki Siiditeed tekkisid asundused, millest paljud kuulusid nestoriaanidele. Kirikute kõrvale rajati tavaliselt ka kirikukool ja haigla. Tolleaegsed nestoriaanid olid kuulsad nii oma koolihariduse kui ka meditsiini poolest.
Surnud 19. septembril

"Siin loetletakse 19. septembril surnud tuntud isikuid."