Meditsiiniline test

 
Meditsiiniline test on meditsiiniline protseduur, mida tehakse haiguste, haigusprotsesside, vastuvõtlikkuse avastamiseks, diagnoosimiseks või jälgimiseks või ravikuuri määramiseks. Meditsiinilised testid, nagu füüsiline ja visuaalne läbivaatus, piltdiagnostika, geneetiline testimine, keemiline ja rakkude analüüs, mis on seotud kliinilise keemia ja molekulaardiagnostikaga, tehakse tavaliselt meditsiiniasutuses.
Testide liigid.
Eesmärgi järgi.
Meditsiinilisi teste võib liigitada nende otstarbe järgi, millest kõige tavalisemad on diagnoosimine, sõelumine ja hindamine.
Diagnostika.
Diagnostiline test on protseduur, mida tehakse haiguse esinemise kinnitamiseks või kindlakstegemiseks inimesel, kellel kahtlustatakse haigust, tavaliselt pärast sümptomite teatamist või muude meditsiiniliste testide tulemuste põhjal. See hõlmab ka postuumset diagnoosimist. Sellised testid on näiteks:
Sõelumine.
Sõeluuring on meditsiiniline test või testide seeria, mida kasutatakse haiguse esinemise avastamiseks või prognoosimiseks riskirühma kuuluvatel isikutel, näiteks elanikkonna, perekonna või tööjõu hulgas. Sõeluuringuid võib teha haiguse levimuse jälgimiseks, epidemioloogia juhtimiseks, ennetamiseks või puhtalt statistilistel eesmärkidel.
Sõeluuringute näideteks on näiteks TSH taseme mõõtmine vastsündinu veres osana vastsündinute sõeluuringust kaasasündinud hüpotüreoosi suhtes, kopsuvähi kontrollimine mittesuitsetajatel, kes puutuvad reguleerimata töökeskkonnas kokku passiivse suitsuga, ja PAP-testide tegemine emakakaelavähi ennetamiseks või varajaseks avastamiseks.
Seire.
Mõningaid meditsiinilisi teste kasutatakse ravi kulgemise või ravivastuse jälgimiseks.
Meetodi järgi.
Enamik testimismeetodeid saab liigitada ühte järgmistest laiadest rühmadest:
In vitro teste võib liigitada vastavalt uuritava proovi asukohale, sealhulgas:
Vereanalüüsid
Avastamine ja kvantifitseerimine.
Füüsilise läbivaatuse käigus tehtavate testide eesmärk on tavaliselt mingi sümptomi või tunnuse avastamine ning sellisel juhul nimetatakse testi, mis tuvastab sümptomi või tunnuse, positiivseks testiks ja testi, mis näitab sümptomi või tunnuse puudumist, negatiivseks testiks, nagu allpool eraldi punktis täpsemalt kirjeldatakse. Sihtaine, rakutüübi või muu konkreetse üksuse kvantifitseerimine on näiteks enamiku vereanalüüside tavaline väljund. See ei vasta mitte ainult sellele, kas sihtolend on olemas või puudub, vaid ka sellele, kui palju seda on. Vereanalüüside puhul on kvantifitseerimine suhteliselt hästi määratletud, näiteks antud massikontsentratsioonina, samas kui enamiku teiste testide puhul võib olla kvantifitseerimine samuti, kuigi vähem määratletud, näiteks märk "väga kahvatu", mitte "veidi kahvatu". Samamoodi on radioloogilised kujutised tehniliselt kvantifitseeritud kudede radioloogilise läbipaistmatuse määramiseks.
Eriti anamneesi võtmisel ei ole selge piir tuvastava või kvantifitseeriva testi ja pigem kirjeldava teabe vahel. Näiteks küsimusi, mis puudutavad üksikisiku elukutset või sotsiaalset elu, võib pidada testideks, mida võib pidada positiivseks või negatiivseks riskiteguritee olemasolu suhtes, või neid võib pidada "ainult" kirjeldavateks, kuigi viimased võivad olla vähemalt sama olulised kliiniliselt.
Positiivsed või negatiivsed.
Mõne üksuse avastamisele suunatud testi tulemus võib olla positiivne või negatiivne: see ei ole seotud halva prognoosiga, vaid tähendab pigem seda, et test töötas või mitte ja et teatud hinnatud parameeter oli olemas või mitte. Näiteks negatiivne rinnavähi sõeltest tähendab, et rinnavähi märke ei leitud (mis on tegelikult patsiendi jaoks väga positiivne).
Testide klassifitseerimine kas positiivseks või negatiivseks annab binaarse klassifikatsiooni, mille tulemusel on võimalik teostada Bayesi tõenäosuse ja testide tulemuslikkuse mõõdikuid, sealhulgas tundlikkuse ja spetsiifilisuse arvutusi.
Pidevad väärtused.
Teste, mille tulemused on pideva väärtusega, nagu enamik vereväärtusi, võib tõlgendada sellisena, nagu nad on, või neid saab teisendada binaarseks, määratledes piirväärtuse, kusjuures testitulemusi nimetatakse positiivseks või negatiivseks sõltuvalt sellest, kas saadud väärtus on piirväärtusest suurem või väiksem.
Tõlgendamine.
Patognoomilise märgi või sümptomi leidmisel on peaaegu kindel, et sihtseisund on olemas, ja "sine qua non" märgi või sümptomi puudumisel on peaaegu kindel, et sihtseisund puudub. Tegelikult ei ole seisundi esinemise subjektiivne tõenäosus siiski kunagi täpselt 100% või 0%, mistõttu testide eesmärk on pigem hinnata seisundi või muu olemuse testijärgset tõenäosust.
Enamik diagnostilisi teste kasutab põhimõtteliselt võrdlusrühma, et määrata kindlaks tulemuslikkuse andmed, näiteks ennustusväärtused, tõenäosussuhted ja suhtelised riskid, mida seejärel kasutatakse üksikisiku testijärgse tõenäosuse tõlgendamiseks.
Üksikisiku jälgimise testide puhul võib järgnevate testide tõlgendamisel kasutada võrdlusalusena selle isiku varasemate testide tulemusi.
Riskid.
Mõned meditsiinilised testimisprotseduurid on seotud terviseriskidega ja nõuavad isegi üldnarkoosi, nagu näiteks mediastinoskoopia. Teised testid, nagu vereanalüüs või papa-test, on vähe või üldse mitte otseselt riskantsed. Meditsiinilistel testidel võivad olla ka kaudsed riskid, näiteks testimisega kaasnev stress, ning (potentsiaalselt) valepositiivse testitulemuse järelkontrollina võivad olla vajalikud riskantsemad testid. Lisateabe saamiseks pidage nõu mis tahes testi määrava tervishoiuteenuse osutajaga (sh arstid, arstiabi ja meditsiiniõed).
Näidustused.
Igal testil on oma näidustused ja vastunäidustused. Näidustus on kehtiv meditsiiniline põhjus testi tegemiseks. Vastunäidustus on kehtiv meditsiiniline põhjus, miks testi ei tohi teha. Näiteks põhiline kolesteroolitesti võib olla näidustatud (meditsiiniliselt asjakohane) keskealisele inimesele. Kui aga sama test on sellele isikule tehtud väga hiljuti, siis on eelmise testi olemasolu vastunäidustuseks (meditsiiniliselt kehtiv põhjus, miks seda ei tohi teha).
Teabehäire on kognitiivne eelarvamus, mis paneb tervishoiuteenuse osutajad tellima teste, mis annavad teavet, mida nad reaalselt ei oota või ei kavatse kasutada meditsiinilise otsuse tegemiseks. Meditsiinilised testid on näidustatud siis, kui nende abil saadud teavet kasutatakse. Näiteks ei ole mammograafiline sõeluuring näidustatud (meditsiiniliselt ebasobiv) naise puhul, kes on suremas, sest isegi kui rinnavähk leitakse, sureb ta enne vähiravi alustamist.
Lihtsustatult öeldes sõltub see, kui palju on mingi test inimesele näidustatud, suuresti sellest, kui suur on selle inimese netohüvitis. Testid valitakse siis, kui oodatav kasu on suurem kui oodatav kahju. Netohüvitist võib ligikaudselt hinnata järgmiselt:
formula_1
, kus:
Mõned täiendavad tegurid, mis mõjutavad otsust, kas meditsiiniline test tuleks teha või mitte, olid järgmised: testi maksumus, täiendavate testide kättesaadavus, võimalikud häired järgnevale testile (näiteks kõhu palpeerimine, mis võib esile kutsuda soole aktiivsust, mille helid segavad järgnevat kõhu auskultatsiooni), testi tegemiseks kuluv aeg või muud praktilised või administratiivsed aspektid. Diagnostilise testi võimalikku kasu võib kaaluda ka mittevajalike testide ja sellest tulenevate ebavajalike järelmeetmete ja võimalik, et isegi juhuslike leidude ebavajaliku ravi kulude suhtes.
Mõnel juhul ei ole tehtavatest testidest eeldatavasti mingit kasu uuritavale isikule. Selle asemel võivad tulemused olla kasulikud statistika koostamiseks, et parandada teiste isikute tervishoiuteenuseid. Patsiendid võivad anda teadliku nõusoleku meditsiiniliste testide tegemiseks, mis toovad kasu teistele inimestele.
Patsiendi ootused.
Lisaks eespool nimetatud meditsiiniliste testide olemusega seotud kaalutlustele võivad patsientide seas tekkida väärarusaamad ja põhjendamatud ootused ka muude asjaolude tõttu. Nende hulka kuuluvad: Erinevatel laboratooriumidel on erinevad normaalsed referentsvahemikud; testide kordamisel saadakse veidi erinevaid väärtusi; "normaalne" on määratletud spektri kaudu piki kellakõverat, mis tuleneb populatsiooni testimisest, mitte "ratsionaalsete, teaduspõhiste, füsioloogiliste põhimõtete" alusel; mõnikord kasutatakse teste lootuses, et midagi ilmneb, et anda arstile aimu konkreetse haiguse olemusest; ja pilditehnoloogilised testid alluvad ekslikule inimlikule tõlgendamisele ja võivad näidata "juhuslikke kasvajaid", millest enamik "on healoomulised, ei põhjusta kunagi sümptomeid ja ei vaja edasist hindamist", kuigi arstid töötavad välja suuniseid, kuidas otsustada, millal juhuslikke kasvajaid diagnoosida.
Aruandluse ja hindamise standard.
QUADAS-2 läbivaatamine on kättesaadav.