tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Varraku ajaviiteromaan

Varraku ajaviiteromaan on raamatusari, mida annab välja kirjastus Varrak.
Sarja esimene raamat ilmus aastal 1993, selleks oli kõvaköiteline romaan – Daphne du Maurier’ „Rebecca“. Sarjas on ilmunud üle 300 romaani, sealhulgas autoritelt Lucinda Riley, Santa Montefiore, Liz Fenwick, Kate Morton, Marcia Willett, Emily Henry, Kristin Hannah, jt.
1986. aasta Eesti meeste meistrivõistlused kirikabes (vene kabe)

Eesti meeste 18. kirikabe (vene kabe) meistrivõistluste turniir algas 25. novembril 1985 ja lõppes 15. septembril 1986.
Võistlusel osales 18 kvalifitseerunud kabetajat, neist üks meistersportlane (Vello Luht), 12 meistrikandidaati ja viis I järguga kabetajat. Võistluste peakohtunik oli Gennadi Lavrentjev, turniirivanem Olev Sild.
Eesti meistriks tuli Andres Hantson. Hõbemedali võitis Lauri Leppik ja pronksi Raul Rebane.
Djurö rahvuspark

Djurö rahvuspark (rootsi keeles: "Djurö nationalpark") on Rootsis asuv rahvuspark, mis koosneb Djurö saarestikust Rootsi suurimas järves, Vänernis. Rahvuspark loodi 1991. aastal ning selle pindala on 24 ruutkilomeetrit.
Saared on olnud hõredalt asustatud alates 1500. aastatest ning asustuse tipul elas seal kolm perekonda. Praegu saared on asustamata, kuid seal asub jahimaja ja mehitamata majakas. Kohalikus looduses elavad metskitsed ning mitmesugused linnuliigid, sealhulgas kaljukotkad, väikepistrikud, meriskid ja hõbekajakad.
Salatsi liivlased

Salatsi liivlased (salatsiliivi "līb", "lībe") on Liivimaal Salatsi ümbruses elanud läänemeresoome rahvas. Salatsi liivlased kõnelesid Salatsi liivi keelt, mis on üks liivi keele murretest. Teadaolevalt viimane Salatsi liivlane Gusts Bisnieks suri 1868. aastal. 
Ajaloolise Liivimaa alalt on Salatsi liivlased ainus rahvakild, kelle keele kohta on andmeid ka peale keskaega. Soome keeleteadlane ja etnograaf Anders Johan Sjögren korraldas 1846. aastal ekspeditsiooni Liivimaa liivlaste uurimiseks Uue-Salatsi mõisas. Seal kohtas ta 22 inimest (16 meest ja 6 naist), kes oskasid liivi keelt rääkida või said sellest aru.
Smith &amp; Wesson M&amp;P

Smith &amp; Wesson M&amp;P on Ameerika Ühendriikide poolautomaatpüstol. Selle raam on polümeerist, püstoli tõi 2005. aastal turule relvatootja Smith &amp; Wesson. M&amp;P on mõeldud peamiselt politseile, kuid on levinud ka tsiviilkasutuses.
Söderåseni rahvuspark

Söderåseni rahvuspark (rootsi keeles "Söderåsens nationalpark") on rahvuspark, mis asub Rootsis Skåne läänis.
Inimesed on piirkonnas tõenäoliselt elanud juba pronksiajast. 18. ja 19. sajandil raiuti suur osa tänapäeva rahvuspargi alal asunud metsadest, kuid mitmed alad, eriti nõlvadel, säilitasid oma algse taimestiku ning mets on hiljem taas levinud ka endistele metsaaladele. Tänapäeval on see üks Põhja-Euroopa suurimaid kaitse all olevaid metsaalasid. Metsas leidub väga liigirikas taimestik ning pargis elab mitmekesine linnustik.
Rahvuspark loodi 2001. aastal. Tänapäeval on Söderåsen Rootsi üks külastatumaid kaitsealasid, peamiselt kuna see paikneb mitme Rootsi ja Taani suurlinna lähedal.
Martti Haavio

Martti Henrikki Haavio (kirjanikunimi P. Mustapää; 22. jaanuar 1899 Temmes – 4. veebruar 1973 Helsingi) oli soome folklorist ja mütoloogiauurija, luuletaja, akadeemik ja estofiil. Ta avaldas oma luuletusi pseudonüümi P. Mustapää all, mille ta lõi Tallinna vanalinnas asuva Mustpeade maja nime järgi.
Haavio oli oma karjääri alguses kirjandusrühmituse Tulenkantajat liige. Haavio liitus Soome kodusõja ajal Soome omakaitse Suojeluskuntaga. Ta oli aktiivne ka Akadeemilises Karjala Seltsis, kust ta astus tagasi 1932. aastal koos paljude teiste poliitiliselt tsentristlike liikmetega, kui seltsi enamus keeldus Mäntsälä mässu hukka mõistmast. Haavio oli Maaliitu liige. Hiljem töötas Haavio Helsingi Ülikoolis rahvaluule professorina.
Haavio esimene naine oli 1929. aastast rahvaluuleteaduse dotsent Elsa Enäjärvi, kes suri 1951. aastal vähki. Haavio abiellus 1960. aastal luuletaja Aale Tynniga. Haavio tütar Elina Haavio-Mannila oli sotsioloogiaprofessor. Teine tütar Katarina Eskola on kultuuriteadlane. Martti Haavio vend oli preester ja poeet Jaakko Haavio.
Haavio on maetud Hietaniemi kalmistule.
Rahvaluulest modernismini.
Haavio pühendas oma ülikoolikarjääri rahvaluule uurimisele ning tegi mitu luulekogumisreisi kooskõlas ditsipliini traditsioonidega. Luuletajana oli ta 1920. aastatel lähedane rühmitusega Tulenkantajat, kuid ei olnud vaimustuses rühmituse imetlusest eksootika vastu, vaid rõhutas soomepärast traditsiooniteadlikkust. Haavio sõnul mõjutas tema poeetilist maailmavaadet oma noorusepõlves kõige enam inspiratsioon, mida ta sai eesti luuletajatelt, eriti kirjandusrühmituse Siuru liikmetelt 1920. aastatel Eestis viibides. Väga oluliseks eeskujuks pidas ta Marie Underit.
Pärast Teist maailmasõda ja sellest tingitud ideoloogilist segadust rõhutas Haavio oma luules looduse–inimese, jääva–kaduva, ajatuse–sõja hävingu vastandpaare. Oma sõjajärgses loomingus toimis ta sillana traditsioonilise ja moodsa lüürika vahel ning uuendas oluliselt luule rütmi.
Keeled Pakistanis

Pakistan on mitmekeelne maa, kus on üle 70 erineva emakeele. Suurem osa Pakistanis kõneletavatest keeltest kuuluvad indoeuroopa keelkonna indoiraani keelte hulka.
Pakistani riigikeel ja "lingua franca" on urdu keel. Lisaks urdu keelele on ametikeel ka inglise keel, kuid rahvastevahelises suhtluses eelistatakse tavaliselt urdu keelt. 2023. aasta rahvaloenduse andmetel on Pakistanis üle miljoni kõnelejaga keeled urdu, pandžabi, puštu, sindhi, saraiki, belutši, hindko, brahui ja kohistani keel Kuna rahvaloendust ei viidud läbi Gilgit-Baltistanis ja Azad Kashmiris, on shina ja balti keelte kõnelejaid riigis rohkem kui rahvaloendusest peegeldub. Vähem kui miljoni kõnelejaga kohalikke keeli on umbes 60.
Walther PPQ

Walther PPQ on Saksamaa poolautomaatpüstol. Selle konstrueeris Ulmis relvatootja Carl Walther GmbH edasiarendusena püstolist Walther P99. Saadaval on mudelid laskemoonale 9×19mm Parabellum, 9×21mm, .40 S&amp;W ja .45 ACP.
PPQ tootmine lõpetati aastal 2023, et keskenduda mudelile Walther PDP.
Surmanuhtlus riigiti

Surmanuhtlus on inimese riigi poolt karistamine surmamisega. Seda on ajaloos kasutatud peaaegu igas maailma otsas. Üheksateistkümnenda sajandi keskpaigast on paljud riigid selle vähemalt praktikas kaotanud. Aastal 2022 viidi enim surmanuhtlusi täide järgmistes riikides (arvult kahanevas järjestuses): Hiina, Iraan, Saudi Araabia, Egiptus ja Ameerika Ühendriigid.
193 ÜRO liikmes- ja vaatlejariiki jaotuvad järgmiselt:
Eestis kaotati surmanuhtlus aastal 1998, viimane surmanuhtlus viidi täide aastal 1991. 2025. aasta seisuga kaotati viimati surmanuhtlus Sambias.
ÜRO-sse mittekuuluvatest maadest on surmanuhtlus kaotatud Cooki saartel, Niuel ja Kosovos, surmanuhtlus on alles Taiwanil.
Pärast 1990. aastat on surmanuhtlust täide viidud süüteo toimepanemise ajal alaealiste (alla 18- või 21-aastaste) suhtes vähemalt 11-s riigis. See on lapse õiguste konventsiooni rikkumine, konventsiooni on ratifitseerinud kõik ÜRO liikmesriigid peale Ameerika Ühendriikide. Alaealisi on surmanuhtlusega karistatud Ameerika Ühendriikides, Hiinas, Kongo Demokraatlikus Vabariigis, Iraanis, Nigeerias, Pakistanis, Põhja-Koreas, Saudi Araabias, Lõuna-Sudaanis, Jeemenis ja Sudaanis. Selline praktika lõpetati Ameerika Ühendriikides 2005. aastal ülemkohtu otsusega "Roper v. Simmons", Nigeerias aastal 2015 jõustunud seadusega ning Saudi Araabias aastal 2020 kuningliku dekreediga.
AK-104

AK-104 on Venemaa karabiin. See on arendatud automaadist AK-103. Kasutab moona 7.62×39mm.
Robert Anton Wilson

Robert Anton Wilson (sünninimi Robert Edward Wilson; 18. jaanuar 1932 – 11. jaanuar 2007) oli Ameerika Ühendriikide kirjanik, futurist, psühholoog ja isehakanud müstika agnostik. Ta oli diskordiaanluse usulahu piiskop, paavst ja pühak. Wilson levitas diskordiaanlust oma kirjatööde ja intervjuude kaudu. 
1999. aastal sõnas ta, et tema töö on "katse murda tingitud assotsiatsioone, vaadata maailma uutmoodi, kus paljud mudelid on tunnustatud mudelite või kaartidena ja ükski mudel ei ole tõele ülendatud". Tema eesmärk oli levitada agnostitsismi mitte ainult usu suhtes, vaid üleüldiselt.
Wilson kirjutas nii ulmeromaane kui ka teoseid meeltevälisest tajust, telepaatiast, metafüüsikast, paranormaalsetest nähtustest, vandenõuteooriast, seksist, narkootikumidest ja nn kvantspsühholoogiast.
Ta töötas nooremtoimetajana mitmes väljaandes, ka Playboys. 1970. aastate keskel sai temast kontrakultuuri nägu, tema kaastöölised olid näiteks Timothy Leary ja Terence McKenna.
Rööv Louvre'is 2025. aastal

2025. aasta 19. oktoobri hommikul varastasid ehitustöölisteks maskeerunud vargad Prantsuse kroonijuveelidest kaheksa eksemplari koguväärtusega 88 miljonit eurot. Pariisi Louvre'i muuseumi Galerie d'Apollonis (tõlkes „Apollo galerii”) tavapäraste lahtiolekuaegade jooksul toimunud röövimine võttis aega vähem kui kaheksa minutit, millest vargad veetsid neli minutit muuseumis; varastatud kroon leiti hiljem kahjustatult muuseumi kõrvalt tänavalt. See oli esimene kunstivargus Louvre'ist pärast maali "Le chemin de Sèvres" vargust 1998. aastal.
30 (Adele'i album)

"30" inglise laulja ja laulukirjutaja Adele'i neljas stuudioalbum. See anti välja 19. novembril 2021 plaadifirma Columbia Records alt. „30“ on inspireeritud Adele’i tunnetest pärast lahutust ning selle mõjust tema pojale, samuti emaks olemisest ning kuulsusega toimetulekust. Adele hakkas albumit looma 2018. aastal ning tegi selle käigus koostööd produtsentidega Greg Kurstin, Max Martin, Inflo, Tobias Jesso Jr., Ludwig Göransson, Shawn Everett ja Shellback.
Album ühendab popi, souli ja džässi ning sisaldab ka tantsupopi, gospeli ja R&amp;B elemente. Albumit esitleti telesaadetes „"Adele One Night Only"“ ja „"An Audience with…"“. Albumilt anti välja kolm singlit. Albumi esisingel „Easy on Me“ jõudis mitme riigi muusika edetabelites esikohale, sealhulgas Ameerika Ühendriikides ja Suurbritannias. Singlid „Oh My God“ ja „I Drink Wine“ jõudsid Suurbritannia edetabelis esiviisikusse samaaegselt albumi esisingliga.
Elsa Enäjärvi-Haavio

Elsa Enäjärvi-Haavio (neiuna Enäjärvi, aastani 1922 Eklund; 14. oktoober 1901 Vihti vald – 24. jaanuar 1951 Helsingi) oli Soome teadlane, ühiskonnategelane ja estofiil.
Enäjärvi-Haavio oli esimene naine, kes sai doktorikraadi soome ja võrdleva rahvaluule alal (1932), ning esimene naisdotsent selles valdkonnas (1947). Ta oli mitmekülgne ja aktiivne mõjutaja, kes osales erinevate valitsusväliste organisatsioonide tegevuses, poliitikas, kirjutas teatmeteoseid ja töötas ajakirjanikuna ning oli naisuuringute teerajaja Soomes.
Enäjärvi-Haavio oli aastast 1929 abielus professori ja kirjaniku Martti Haavioga. Elina Haavio-Mannila ja Katarina Eskola on nende tütred. Enäjärvi-Haavio vend oli õiguskantsler Jaakko Enäjärvi.
Rajangu

Rajangu on eesti perekonnanimi.
Seda perekonnanime on määratud uueks perekonnanimeks kokku kolmel korral: ühel korral (1937. aastal) endises ning ühel korral (1939. aastal) uues Orava vallas isikuile, kelle perekonnanimi oli Trolla ning ühel korral (1940. aastal) uues Lehtse vallas isikuile, kelle senine perekonnanimi oli Traus. 2025. aasta 1. jaanuari seisuga on perekonnanimi Rajangu Eestis 10 mees- ja 8 naissoost isikul.
Hõimuklubi

Fenno-Ugria Hõimuklubi sai alguse 2001. aastal. Hõimuklubis arutlevad teadlased ja ühiskonnategelased soome-ugri rahvaste kultuuri, sotsiaalse, poliitilise ja majandusliku olukorra üle ning vaatlevad fennougristika arengusuundi. Hõimuklubi toimub koostöös eesti keele instituudiga. Tallinnas toimub hõimuklubi eesti keele instituudi, Tartus eesti rahva muuseumi ruumides. Samuti korraldab Fenno-Ugria Asutus Tallinna Vanalinna Muusikamajas hõimuõhtuid, mis said alguse hõimuklubitraditsioonist ning kus tähistatakse teemakohaste ettekannete, filmide ja muusikaga hõimurahvaste tähtpäevi, valmistatakse uurali rahvaste rahvustoite ja tutvutakse soome-ugri skeenes figureerivate režissööride, muusikute ja teadlaste seisukohtadega. Aastal 2010 algatas Fenno-Ugria Asutus temaatiliste jututubade sarja, mille eesmärk on nii saada kui ka anda huvilistele parem ülevaade soome-ugri rahvaste olukorrast ning genereerida uusi ideid rahvastevahelise koostöö edendamiseks.
Valentin Pilve

Valentin Pilve (kuni 4. juulini 1935 Valentin Juhanson; 11. veebruar 1902 Kilingi vald – 16. detsember 1989) oli eesti fotograaf, kes tegutses Saaremaal ja Ameerika Ühendriikides. Fotograafiaga tegeles ka tema vend Georgi Juhanson ja tolle abikaasa Raissa Juhanson (sündinud 17. jaanuaril 1908; teises abielus Lõhmus).
Elulugu.
Valentin sündis Pärnumaal Kilingi-Nõmmel. Koos venna Georgiga sai ta esmased fotoalased teadmised isa Antonilt (1875–1953), kes oli ametilt sadulsepp. Vennad tulid 1927. aasta paiku õmblusmasinate müügiagentidena Saaremaale, võttes samas vastu ka tellimusi fotosuurenduste tegemiseks. 1928. aastal abiellus ta Sõrvest Üüdibe külast Õuna talust pärit Liisa Tuulikuga (1901–1996). 1935. aastal võttis perekond uueks nimeks Pilve.
Valentin osales Kuressaare teatri töös. 1938. aastal mängis ta õpetaja Lauri "Kevades", linnanõunikku "Kõrgemas seisuses" ja konstaablit "Õitsvas meres". Samal aastal suundus ta Atlandi ookeanile tursapüügile, kust edasi reisilaeva kütjaks ja lõpuks Ameerika Ühendriikidesse, kust ta Eestisse enam ei naasnud. 1950. aastate algul asus ta elama Los Angelesi, hiljem ostis endale maad ja ehitas väikelinna Hemetisse maja. Pärast fotograafitööd tegi ta koos kapten Noorega firma Pilve &amp; Noor, mis valmistas baarilette. Vanaduspõlve veetis Valentin Californias. 1984. aastal õnnestus Valentinil sinna külla kutsuda Eestisse jäänud abikaasa Liisa, kellele USA valitsus andis ka elamisloa. 1987. aastal emigreerus sinna ka poeg Elmo Pilve (1929–2018) koos abikaasa Laine (1937) ja laste Ando (1968) ja Koiduga (1979). Valentin Pilve suri 1989. aastal ja tema põrm tuhastati, pärast mida Liisa tuli koos poja perega tagasi Eestisse. Liisa ja Valentin on maetud Saaremaale Anseküla kalmistule.
Tegevus fotograafina.
Valentin hakkas koos abikaasaga esmalt elatist teenima kanakasvatusega, pakkudes selle kõrvalt pildistamisteenust. Talviti valmistas ta koos naabriga peegleid. 1930. aastate algul leidis ta teenistust Kuressaares suvitusrajooni piltnikuna. 1936. aastal avas oma fotoateljee aadressil Kauba 12 (hoone hävinud). 1937. aastal paigaldas ta sinna spetsiaalse elektrivalgustuse, mis võimaldas ka õhtuti pildistada.
Ameerika Ühendriikidesse asudes töötas Valentin veidi aega New Yorgis maailmanäituse fotograafina, olles ka Eesti ajakirja Nädal Pildis fotokorrespondent. Hiljem töötas ta Hartfordi ja Los Angelese fotostuudiotes.
Oktoober 2025

Oktoober 2025, kroonika.
2025. aasta oktoober algas kolmapäeval ja lõppes 31 ööpäeva hiljem reedel.
Goldbach

Goldbach on perekonnanimi.
Eestlastele on perekonnanimi Goldbach pandud Kolu mõisavallas Kadrina kihelkonnas Virumaal. Nimede eestistamisel määrati Goldbachi-nimelistele isikutele uueks perekonnanimeks ühel korral Kuldoja (endises Vohnja vallas 1936. aastal) ja ühel korral Tammoja (uues Vohnja vallas 1939. aastal). 1. jaanuaril 2025 sellise perekonnanimega inimesi Eestis ei ela või on neid vähem kui 5.
Faber

Faber on perekonnanimi (ladina keeles "sepp").
Eestlastele on seda perekonnanime määratud Aru mõisavallas Nõo kihelkonnas Tartumaal. Nimede eestistamisel on selle perekonnanime kandjaile uueks perekonnanimeks määratud Jõearu (ühel korral Ropka vallas ja ühel korral Tartu linnas, mõlemad 1940. aastal). 2025. aasta 1. jaanuari seisuga on perekonnanimi Faber Eestis alla viiel mees- ja alla viiel naissoost isikul.
Oskar Poopuu

Oskar Poopuu (ka Oscar Poopu; 7. november 1890 – 13. oktoober 1964) oli eesti fotograaf, kes tegutses Saaremaal Kihelkonnal ja Lümandal.
Elulugu.
Oskar Poopuu sündis Lümanda vallas Koovi külas Viigipõllu vabadikukohal. 21. jaanuaril 1912 abiellus ta Sinaida Ilvestiga (sündinud 1894) ja kolis Kihelkonnale. Esimese maailmasõja ajal mobiliseeriti Poopuu tsaariarmeesse, kus ta olevat sattunud Petrogradi ja võeti tööle Carl Oswald Bulla ateljeesse. 1947. aastal abiellus Poopuu Lümanda lähedal Mõisakülas Lõukapõllu talus elanud Alma Pajoga (1906–1964) ja kolis tema koju elama. Oskar Poopuu on maetud Kihelkonna kalmistule.
Tegevus fotograafina.
Hiljemalt 1918. aastal oli Poopuu tagasi Kihelkonnal, kuhu ta ehitas fotoateljeega varustatud maja. Ta käis ka väljakutsetel Kihelkonna ja Lümanda vallas, kasutades kolmerattalist mootorratast. Pildistamas käis ta ka Vilsandi saarel. 1929. aastast on teada, et Poopuul oli lisaks Kihelkonnale ateljee ka Kuressaares aadressil Pargi 3. Lisaks olevat ta lühikest aega tegutsenud Aleksander Järve majas pankrotistunud Julius Mändmetsa ateljees. Kihelkonnal töötas ta umbes 1947. aastani. Hiljem töötas ta Saare Teeninduskombinaadi fotograafina Sõmeral.
Vogelberg

Vogelberg on perekonnanimi.
Eestlastele on perekonnanime Vogelberg pandud Tapa mõisavallas Ambla kihelkonnas ja Tori mõisavallas Türi kihelkonnas, mõlemad Järvamaal. Nimede eestistamisel määrati Vogelbergi-nimelistele isikutele kokku neljal korral uueks perekonnanimeks Lindma, Lindmäe ja Linnumägi. Seisuga 1. jaanuaril 2025 "sellise perekonnanimega inimesi Eestis ei ela või on neid vähem kui 5".
Aprilla

Aprilla on perekonnanimi.
Eestlastele on seda perekonnanime pandud Laupa mõisavallas Türi kihelkonnas Järvamaal. Nimede eestistamisel määrati Aprilla nimelistele isikutele uueks perekonnanimeks Arumäe ja Avarand. Seisuga 1.jaanuaril 2025 sellise perekonnanimega inimesi Eestis ei ela või on neid vähem kui 5.
Espoo mõis

 
Espoo mõis (soome keeles "Espoon kartano"; rootsi keeles "Esbo gård") on mõis Espoonkartano linnaosas Espoos Soomes.
Kuningas Gustav I Vasa rajas Espåby ja Mankby küla maadele 1556. aastal kuningliku mõisa.
1641. aastal ostis mõisa feldmarssal Gustaf Horn. Riik võttis selle 1681. aastal reduktsiooni käigus tagasi, aastatel 1756–1823 oli see Ramsay suguvõsa käes. See müüdi 1823. aastal ja jagati kruntideks.
Põhiosa, mis kuni 1903. aastani kuulus Myhrbergi perekonnale, võttis 1909. aastal üle osaühing (praegune omanik Oy Esbogård Ab, Ramsay perekonna ettevõte), mille kõik aktsiad ostis 1914. aastal perekonnale tagasi August Ramsay, kes laiendas mõisa ja muutis selle näidismõisaks. Tänapäeval on mõisa kogupindala umbes 500 hektarit, millest 170 hektarit on haritav maa.
Mõisa peahoone.
Kahekorruseline kivist peahoone ehitati 18. sajandi lõpus ja seda laiendati 1915. aastal. Algselt oli see mõeldud suurema peahoone tiivana, mida aga kunagi ei ehitatud.
Tänpäeval on peahoone väljarenditav ning seal korraldatakse pulmi, vastuvõtte jm pidulikke üritusi.
Mõisakompleks.
Espoo mõisa alal on mitu kultuurilise ja ajaloolise tähtsusega hoonet. Lähedal asuv kosk käitas veski ja saeveski. 
Mõisa endine küün on ümber ehitatud talliks ja aastatel 1987–2016 tegutses seal Espoo ratsatall.
Olli-Pekka Hilmola

Olli-Pekka Kristian Hilmola (sündinud 15. veebruaril 1975 Seinäjoel) on Soome majandusteadlane, logistikaprofessor.
Ta on omandanud majandusteaduste magistri (1998) ja doktori (2001) kraadi.
Ta on töötanud teaduri ja professori kohusetäitjana (2003–2005), 2007. aastast dotsent; Oulu Ülikoolis 2007. aastast dotsendina; Lappeenranta-Lahti Tehnikaülikoolis professorina (2005–2024).
Ta on olnud külalisprofessor (2006–2011), Tallinna Tehnikaülikooli Eesti Mereakadeemias (2015–2018) ja (alates 2022. aastast).
2019. aastast on Olli-Pekka Hilmola Tallinna Tehnikaülikooli Eesti Mereakadeemia kaasatud professor.
Alberga mõis

Alberga mõis (soome keeles "Albergan kartano", rootsi keeles "Alberga gård") on mõis, mis asub Leppävaara linnaosas Espoos Soomes.
Mõisa peahoone kuulub Espoo linnale. Hoonet saab rentida kultuuriüritusteks, pidustusteks ja koosolekuteks.
Ajalugu.
Alberga mõisa ajalugu ulatub aastasse 1622, mil kuningas Karl IX annetas mõisa Johan Gyldenärile. Selle omanike hulka on kuulunud muuhulgas Rootsi admiral Carl Tersmeden. 20. sajandi alguses kuulus mõis kunstnik Akseli Gallen-Kallela naise vanematele Slööridele.
Mõisa peahoone.
Praegune peahoone on mõisa ala järjekorras viies ja see asub kõige esimese peahoone kohal. Praegune hoone ehitati suvevillaks aastatel 1874–1876. Uusrenessanss-stiilis hoone projekteeris arhitekt Frans Ludvig Calonius.
Peahoonet tuntakse ka 'Suhkrulossi' (soome keeles "Sokerilinna", rootsi keeles "Sockerslottet") nime all, kuna praegune peahoone on osaliselt ehitatud suhkrukastide valmistamiseks kasutatavast puidust. Hoone ehitas tollal Töölö suhkruvabriku omanik Feodor Kiseleff.
Hiljem läks mõisahoone Helsingi linna omandusse ja halva seisukorra tõttu plaaniti see 1980. aastatel lammutada. Elanike vastuseis aga nurjas lammutushanke ning mõis korrastati Espoo kultuuriteenuste tarbeks. Korrastustööd lõpetati 1997. aastal.
Mõisa kompleks.
Mõisa alal, pehoonest umbes 250 meetrit kirdes, asub aednikumaja, mis korrastati 2000. aastate alguses.
Vana Alberga pargi rajas umbes 18. sajandi keskel Carl Tersmeden. Maastikuarhitekt Aino-Kaisa Nuotio projekteeris pargi uuesti algupärases barokkstiilis, mis teostati 2016. aastal.
1987. aasta Eesti meeste meistrivõistlused kirikabes (vene kabe)

Eesti meeste 19. kirikabe (vene kabe) meistrivõistluste turniir algas 10. novembril 1986 ja lõppes 15. septembril 1987.
Võistlusel osales 21 kvalifitseerunud kabetajat, neist 20 meistrikandidaati ja üks I järguga kabetaja. Võistluste peakohtunik oli Gennadi Lavrentjev, turniirivanem Olev Sild.
Eesti meistriks tuli Enn Rüütsalu. Hõbemedali võitis Olev Sild ja pronksi Raul Rebane.
Professional Women's Hockey League

Professional Women's Hockey League (lühendatult PWHL) (prantsuse keeles: "Ligue professionnelle de hockey féminin", LPHF) on Põhja-Ameerika naiste professionaalne jäähokiliiga. Liigas mängib kaheksa meeskonda, neli Ameerika Ühendriikidest ja neli Kanadast. Hooaja jooksul peavad võistkonnad põhiturniiri, mille tulemuste põhjal pääseb neli parimat play-off-turniirile, kus selgitatakse välja Walter Cupi võitja. PWHL kuulub täielikult Mark Walter Groupile ning seda juhib sama organisatsioon.
1988. aasta Eesti meeste meistrivõistlused kirikabes (vene kabe)

Eesti meeste 20. kirikabe (vene kabe) meistrivõistluste turniir algas 20. novembril 1987 ja lõppes 20. septembril 1988.
Võistlusel osales 19 kvalifitseerunud kabetajat, neist 17 meistrikandidaati ja kaks I järguga kabetajat.
Eesti meistriks tuli Raul Rebane. Hõbemedali võitis Toivo Lukka ja pronksi Enn Rüütsalu.
Võistluste peakohtunik oli Ardu Treinbuk, turniirivanem Olev Sild.
Grjazev-Šipunov GŠ-30-2

Grjazev-Šipunov GŠ-30-2 on Nõukogude Liidu automaatkahur. See on kahe toruga ning mõeldud kasutamiseks sõjalennukitel ja -helikopteritel maapealsete sihtmärkide hävitamiseks.
GŠ-30-2 ei ole seotud Grjazev-Šipunov GŠ-30-1-ga, vaid sarnaneb pigem kahurile Grjazev Šipunov GŠ-23.
GŠ-30-2 konstrueeriti eelkõige ründelennuki Suhhoi Su-25 tarbeks, kuid seda saab kasutada ka teistel masinatel, näiteks Hiina ja Pakistani päritolu lennukil CAC/PAC JF-17 Thunder. Relva kogupikkus on umbes 2 meetrit, kusjuures torud on 1,5-meetrised. GŠ-30-2 kaalub 105 kg. Mudel GŠ-30K on pikemate torude ja vesijahutusega ning mõeldud kasutamiseks kopteril Mil Mi-24.
Kaitseprillid

Kaitseprillid on silmi mehaaniliste, keemiliste, kiirgus- ja muude kahjustuste eest kaitsvad prillid. Kaitseprille kasutatakse näiteks keemialaborites ja puutööd tehes, aga ka talispordialadel ja ujumises (ujumisprillid).
Jaan Alver (1952)

Jaan Alver (sündinud 14. detsembril 1952 Kökšetaus) on Eesti purjetamistreener, sporditegelane, muusik ja munitsipaalpoliitik.
Ta sündis aastal 1952 Kökšetaus (Kasahhi NSV-s) küüditatute perekonnas. Ta lõpetas aastal 1972 Tallinna Muusikakeskkooli ja aastal 1977 klarnetistina Tallinna Riikliku Konservatooriumi.
Ta võitis Eesti meistrivõistlustel purjelauasõidus 2 pronksi (aastatel 1980 ja 1981). To on meistersportlane purjetamises (aastast 1983).
Ta töötas aastatel 1983–1992 S. Kirovi nimelise näidiskalurikolhoosi laste- ja noorte spordikoolis purjetamise purjelauaklassi treenerina, olnud 1986–1992 Jahtklubide Liidu ja aastal 1988 NL-i purjetamiskoondise purjelauaklassi peatreener. Ta oli 1992. aasta suveolümpiamängudel Eesti koondise treener. Taon kuulunud aastatel 1989–1995 Purjelaualiidu juhatusse ja olnud selle peasekretär, 1992–1995 Jahtklubide Liidu peasekretär ja 2004–2012 juhatuse liige.
Varemerohu-ebamütsik

Varemerohu-ebamütsik ("Hemimycena candida") on šampinjonilaadsete seltsi heinikuliste sugukonda kuuluv seente liik.
Seen kasvab harilikul varemerohul.
Albert Pärtel

Albert Pärtel (18. märts 1912 – 19. märts 2006) oli eesti fotograaf, kes tegutses Saaremaal.
Elulugu.
Albert Pärtel sündis Saaremaal Torgu vallas Kaunispe külas. 1925. aastal lõpetas ta Lõupõllu algkooli. 14-aastaselt töötas ta Mulgimaal karjasena, seejärel Vändras sulasena. 1928. aastal läks ta tööle Järvakandi klaasivabrikusse, kus oli neli ja pool aastat masinate hooldaja. Hiljem tegeles ta rändkino näitamisega ning naasis 1933. aastal kodusaarele.
1941. aasta 2. augustil mobiliseeriti Pärtel Nõukogude armeesse, kuid sattus riviteenistuseks kõlbmatuna Miassi linna, kus töötas plekksepana. Ta konstrueeris tikkude valmistamise masina, mille baasil arendati välja väike artell, mida ta sai ise juhtida.
Tegevus fotograafina.
Järvakandis töötades tekkis Pärtlil huvi fotograafia vastu. Ta ostis 10 x 15 cm klappkaamera ja luges fotograafiaalast kirjandust. 1933. aastal Saaremaale naasnult õnnestus tal saada fotograaf Nikolai Königsfesti õpipoisiks, kuid viimane seadis tingimuseks, et fotograafina peab Pärtel leiba teenima väljaspool Kuressaaret. Pärtel õppis Königsfesti juures kolm ja pool aastat. Ta pidi tegema vaid meistri antud tööd ja suurt tähelepanu pöörati retušeerimisele. 1937. aastal sooritas Pärtel õppinud töölise (oskustöölise) eksami. Eksamikomisjonis oli neli liiget: kaks meest Tallinnast, Nikolai Königsfest ja Kuressaare tööstuskooli juhataja Henno Kahu (1901–1941). Eksam koosnes kolmest ülesandest: retušeerimine, õige säriaja ja ava määramine ning valgustundliku emulsioonikihi valamine. Pärast eksami sooritamist läks Albert Pärtel tööle kodukülla Kaunispele. Ateljee puudumise tõttu tuli tegutseda väljakutsefotograafina.
1941. aastal mobiliseerituna ostis Pärtel Miassi linnas ühelt evakueeritud eestlannalt 6 x 9 cm fotoaparaadi, millega kohalikku eluolu pildistas. Pärast sõda naasis ta Saaremaale. Kuna kodutalu tööruumid olid vahepeal rüüstatud, hakkas ta Kuressaares miilitsaosakonna fotograafiks. Hiljem töötas ta Saare Teeninduskombinaadi ning 1955–1972 Kingissepa Rajooni Täitevkomitee Perekonnaseisuaktide Büroo fotograafina.
Aleksander Roose

Aleksander Roose (12. september 1877 – 14. september 1951) oli sepp ja puusepp ning fotograaf, kes tegutses Saaremaal Leisis.
Elulugu.
Aleksander Roose sündis Leisi vallas Olga külas Laidu talus. Ta tegi kodus sepa- ja puusepatööd. 1901. aastal abiellus ta Leisist pärit Maria Roose Järmutiga (sündinud 1877). Eesti vabariigi ajal töötas ta politseis, Teise maailmasõja järel Leisi kandis kolhoosi sepana. Aleksander Roose on maetud Leisi kalmistule.
Tegevus fotograafina.
Roose haris end fotoalaselt põhiliselt õpikute abil. 1901. aasta paiku hankis ta endale kaamera ja hakkas Leisi kandis pildistamisega tegelema. Ateljeed tal polnud ja pilte ilmutas talutoas. Rooselt sai fotoalased teadmised ka Leisis tuntud fotograaf Karl Grepp. Umbes 1915. aasta paiku loobus Roose pildistamisest ja andis kõik fototarbed Grepile üle.
Tubaknahkise-antrodiell

Tubaknahkise-antrodiell ("Antella niemelaei") on klassi "Agaricomycetes" kuuluv kandseente liik.
Seen kasvab harilikul tubaknahkisel.
Jādekšas

Jādekšas on küla ("mazciems") Lätis Talsi piirkonnas Ķūļciemsi valla lääneosas.
Küla asub merepinnast 9 meetri kõrgusel Dzedrupe jõe ääres. Jādekšas asub valla keskusest Ķūļciemsist 5, piirkonna keskusest Talsist 27 ja Riiast 92 kilomeetri kaugusel. Külas on Jādekši bussipeatus.
Küla on kirjalikes allikates esmamainitud 1697. aastal.
Ivan Saat

Ivan Saat (ka Johan; 3. juuli 1898 – 1974) oli eesti fotograaf, kes tegutses Muhu saarel ja Orissaares.
Elulugu.
Ivan Saat sündis Muhu-Suure vallas Linnuse külas Vana-Tooma talus. Hariduse sai ta Linnuse külakoolis. Juba lapsepõlves hakkas ta koos isa, onude ja vendadega mandril ehitustööl käima. 1917. aastal abiellus ta Aljava külast pärit Julia Naabriga (1896–1964). Vabadussõjas osalemise eest sai Ivan Muhus Piiri külas vallamaja lähedal väikese maalapi, kuhu ta uue maja ehitas ja Uustaluks nimetas. 1934. aastal ostis Ivan Nurme külas Toonela talu, mis oli Uustalust suurem. Sellest ajast tegeles perekond fotograafia asemel rohkem talutööga. 20. detsembril 1944. aastal arreteeriti Ivan, sest ta oli Saksa okupatsiooni ajal Omakaitses teeninud. Ta mõisteti 10 aastaks vangi Komi ANSV-sse Mineralagi ja hiljem 5 aastaks Uhtasse asumisele. Pärast vabanemist 1956. aastal elas Ivan mõne aasta Pärnus, 1958. aastal pöördus tagasi koju Toonelale ja asus kolhoosi tööle. Hiljem kolis Orissaarde, kuhu ehitas maja. Ivan on maetud Hellamaa kalmistule.
Tegevus fotograafina.
Fotograafiaga tegi Ivan tutvust Tallinnas fotograaf Jaan Tiismanni ateljees. Ta olevat Vabadussõja ajal kuulunud vendade Parikaste poolt juhitud fotograafide ja filmioperaatorite gruppi, kelle ülesandeks oli sõjasündmuste jäädvustamine.
Oma Piiri küla kodu lähedale, Nooda poe juurde, püstitas ta katuseakendega fotopaviljoni. Teise pildistamisruumi seadis ta sisse Uustalu elumaja suurde tuppa. Ateljees kasutas ta maalitud dekoratsioone ning pimikus oli olemas ka suurendusaparaat. Korra oli tal ateljee ka Orissaares kaupmees Õunapuu majas, kus enamasti vaid pühapäeviti töötas.
Hea tislerina valmistas Saat ise fotokaameraid. Pildistamisega hakkas tegelema ka tema abikaasa Julia, kes käis väljakutsetel. 1930. aastate algusest jäigi pildistamise põhitöö naise õlule. Julia tegi ilmselt oma viimased fotod 1937. aastal Piiri algkooli õpilastest.
Karl Salong

Karl Salong (ka Karla; 29. mai 1908 – 15. august 1942) oli eesti fotograaf, kes tegutses Kuressaares.
Elulugu.
Karl Salong sündis Peterburis, kuhu tema isa Mihkel oli Lümanda vallast Koimla külast suundunud tööd otsima. Tema kaksikõde oli Rosalie. 1918. aastal kolis perekond Kuressaarde, kus Karl sai koolihariduse. Ta arreteeriti 1. juulil 1941 ja saadeti 8 aastaks asumisele Tomski oblastisse, kus ta järgmisel aastal suri.
Tegevus fotograafina.
Pildistamisega hakkas Karl tegelema 1930. aastate algul. Tal oli isamajas väike tööruum, põhiliselt tegi ta välisvõtteid. Teda tunti rahvafotoreporterina, seltskonnas nähti teda akordioni ja fotoaparaadiga. Ta pildistas kalli Saksa 80-kaadrilise kitsasfilmi-fotoaparaadiga Contax. Pildistamise kõrvalt ilmutas ta filme ja tegi fotosid ka harrastusfotograafidele. Enamasti pildistas ta üksi, kuid vahel võttis abiliseks Anton Leemeti, kes oli retušeerija Julius Karl Mändmetsa ateljees.
Aimur Joandi

Aimur Joandi (27. mai 1948 Vastemõisa vald, Lemmakõnnu küla, Naadimetsa talu – 25. märts 2014 Ülenurme vald, Jänesmäe talu) oli eesti agronoom, põllumajandus- ja kultuuriloolane ning koduloouurija.
Töö ja tegevus.
Eesti Põllumajandusmuuseum.
Huvi Eesti põllumajanduse arenguloo vastu viis Aimuri Joandi tööle teaduri ametikohale 1968. aastal rajatud Eesti Põllumajandusmuuseumi, millega oli ta aktiivselt seotud juba tudengipäevil.
Muuseumis kogude täiendamise kõrval ilmus rohkesti põllumajanduse ajalugu ja muuseumi tegevusi kajastavaid artikleid aastaraamatutes, ajakirjades ja ajalehtedes. Aimur Joandi eestvedamisel filmiti kokku 15 filmi, mille seas olid puidust freestorude valmistamine, Tori hobusepäevad, kunstkärgede tegemine, suurfarmide piimatootmine ja muuseumi kogumistööd.
Ajateenistus.
22. detsembril 1972 kutsuti ta ajateenistusse Nõukogude Armeesse, kus teenis kuni 3. novembrini 1973.
Töö põllumajanduses.
Vahetult sõjaväeteenistusele eelnes abiellumine Tartu Ülikooli arstitudengi Marega. Pärast abikaasa õpingute järgset tööle suunamist maale läks ka Aimur temaga kaasa.
Talupidamine ja taluliikumine.
Kui hakati uuesti looma talumajapidamisi, tegeles ta talupidamise propageerija ning organiseerijana:
Aimur Joandi rajas Tartu maakonna Ülenurme valda Jänesmäe talu, kuhu ehitas perele elumaja ja abihooned. Ta pidas põldu, kus kasvatas teravilja, rapsi, kartulit ning ühel aastal ka lina, samuti mesilasi, köögivilja ning marjakultuure.
Kirjanduslik tegevus.
Talutööde kõrval jätkas ta nii kodulooliste kui põllumajandusajaloo alaste artiklite ja raamatute kirjutamist. Teda paelus eriti Suure-Jaani valla kultuuripärand, samuti sealkandist pärit Eesti põllumajanduses ning teaduses silmapaistvate inimeste elulood. Kokku on tema sulest ilmunud neliteist monograafiat, neist enamik isikuloolised.
Isiklik elu.
Koos arstist abikaasa Marega kasvatas Aimur Joandi üles kolm poega.
Slovakkia peaminister

Slovakkia peaminister (ametlikult Slovaki Vabariigi valitsuse esimees; slovaki keeles "Predseda vlády Slovenskej republiky" või Predseda vlády või "Premiér") on Slovaki Vabariigi valitsusjuht. "De jure" on peaminister pärast presidenti ja parlamendi esimeest riigi tähtsuselt kolmas ametnik, kuid "de facto" on peaminister riigi esipoliitik.
Peaministri ametikoht loodi aastal 1969, aastast 1993 on peaminister iseseisva Slovakkia valitsusjuht. Alates aastast 2023 on Slovakkia peaminister Robert Fico.
Julius Ferdinand Tammik

Julius Ferdinand Tammik (24. jaanuar 1872 – surmaaeg teadmata) oli fotograaf, kes tegutses Kuressaares.
Elulugu.
Julius Ferdinand Tammik sündis Kuressaares.
Tegevus fotograafina.
Fotograafi tegutsemisloa sai Tammik 1889. aastal. Ta seadis ateljee sisse Kuressaares Vaga majas aadressil Suur-Sadama 5 (hävinud). Ta töötas nii ateljee- kui ka väljakutsefotograafina. Pärast 1892. aastat ei ole temast fotograafina infot.
Aksel Teär

Aksel Teär (11. mai 1950 – 10. oktoober 1991) oli eesti kabetaja.
Ta õppis Haapsalu sanatoorses internaatkoolis, hiljem töötas Kuusalu Katseremonditehases.
Aastatel 1985, 1986 ja 1988 tuli ta Eesti meistriks kabe võistkonnavõistluses Harju rajooni võistkonnas. Rahvusvahelises kabes võitis ta Eesti meistrivõistlustel hõbemedali 1979. aastal ja pronksmedali 1983. aastal.
Mihkel Õnnis

Mihkel Õnnis (26. august 1892 – 15. jaanuar 1983) oli eesti õpetaja ja fotograaf, kes tegutses Arhangelskis, Kuressaares ja Pärnus.
Elulugu.
Mihkel Õnnis sündis Lümanda vallas Riksu külas Pärdi-Aadu talus, ta oli oma vanemate seitsmes laps. 1900. aastal asus pere elama Kopli tallu. Hariduse sai ta Riksu külakoolis, Lümanda ministeeriumikoolis ja pedagoogilistel kursustel. 
Ta töötas õpetajana aastatel 1909–1910 Riksu, 1910–1911 Sagariste ja 1911–1914 Kailuka külakoolis. Kodukülas organiseeris ta õpilaste laulukoori ja näitetrupi, Pihtla vallas aga laulukoori ja spordiseltsi. Seejärel siirdus ta merele, töötades põhiliselt Inglise laevadel. Lühikest aega viibis USA-s, kus töötas filmitööstuses. 
1920. aastal töötas ta Kuressaare kriminaalpolitseis kirjutajana. Ta osales ka Kuressaare Eesti Seltsi ja Kuressaare Sisemisjoni Seltsi töös, laulis Kuressaare Laurentiuse kiriku kooris ja näitles Kuressaare Eesti Seltsi näiteringis. 1923. aastal kolis Pärnusse, kus osales Endla teatri ooperikooris ja Pärnu Elisabethi kiriku kooris. 
44-aastaselt abiellus Õnnis 22-aastase Marie Sanderiga (1914–1998), neil sündis kolm poega.
Tegevus fotograafina.
Aastatel 1917–1919 töötas Õnnis iseseisva fotograafina Arhangelskis ja samas ka USA firma Community Motion Picture Bureau filmioperaatorina Venemaa kodusõja sündmuste jäädvustamisel Põhja-Venemaal.
Kuressaare ateljee.
Pärast 1920. aastal Saaremaale naasmist asus Õnnis peagi tööle endises Theodor Jasneri fotoateljees. 1921. aasta märtsis kolis ta Kuressaarest lahkunud Aleksander Minnuse ateljeesse aadressil Lossi 14 (hävinud). Seal seadis ta ühtlasi sisse juuksuritöökoja ning paberi- ja kirjatarvete kaupluse.
Pärnu ateljee.
1923. aastal kolis Õnnis Pärnusse ja avas fotoateljee aadressil Nikolai 20. Ühtlasi oli ta Pärnu tööoskusameti eksamikomisjoni liige fotograafia alal ja rahvaülikooli fotokursuste lektor. Lisaks töötas ta Enda teatri fotograafina, osales Eesti Meisterfotograafide Ühingu töös ja esindas kohapeal Eesti Kultuurfilmi. Pärast Teist maailmasõda tegutses ta põhiliselt ateljeefotograafina.
Hõbenael

Hõbenael on eesti perekonnanimi. Nimede eestistamisel määrati Hõbenael kahel korral 1936. aastal Maasi vallas uueks perekonnanimeks isikuile, kelle senine perekonnanimi oli Silbernagel. 2025. aasta 1. jaanuari seisuga on perekonnanimi Hõbenael Eestis alla viiel mees- ja 9 naissoost isikul.
Eestimaa Kommunistliku Partei Keskkomitee büroo

Eestimaa Kommunistliku Partei Keskkomitee büroo koosnes 9–11 liikmest ja 3–4 liikmekandidaadist. Keskkomitee büroosse kuulusid parteiaparaadi esindajad, milleks olid Keskkomitee sekretariaat ja Keskkomitee osakonnad.
Büroosse kuulusid tavaliselt EKP Keskkomitee sekretärid, keda võis olla 3–5, lisaks ENSV Ülemnõukogu Presiidiumi esimees, ENSV Ministrite Nõukogu esimees, Eestis paiknevate Nõukogude Liidu sõjaväeüksuste esindaja, tihti ka kohaliku Ametiühingute Nõukogu juht ja NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Komitee (KGB) Eesti osakonna esimees, aeg-ajalt EKP KK häälekandja Rahva Hääl toimetaja ning tavaliselt ka Keskkomitee kõige olulisema osakonna juhataja. Tavaliselt oli selleks Partei Organisatsioonilise Töö osakonna juhataja.
Büroo käis koos regulaarselt, igal nädalal, selle istungitel arutati kõiki olulisi liiduvabariigi haldusküsimusi. Büroo oluliseks tegevusvaldkonnaks olid ka kaadriküsimused – parteisse vastuvõtt ja sealt väljaheitmine, olulistele ametikohtadele määramine jne.
EKP Keskkomitee büroo oli tinglikult kohalik poliitbüroo. Kui midagi oli büroos arutatud, siis Eesti NSV valitsus (Ministrite Nõukogu) ei hakanud seda enam arutama, vaid juba otsust ellu viima. Keskkomitee büroo oli liiduvabariigi võimutasandi võimukese.
Fadejev

Fadejev (naissoost Fadejeva) on vene perekonnanimi.
Seda perekonnanime on kandnud muuhulgas järgmised isikud:
Eestis on perekonnanime Fadejev (Fadejew) pandud Väike-Soldina mõisavallas Vaivara kihelkonnas Virumaal ning 1921. aastal Panikovitši vallas Petserimaal. Nimede eestistamisel on Fadejevi-nimelistele isikutele määratud uueks perekonnanimeks Kajastu, Lanna ja Püvi. 2025. aasta 1. jaanuari seisuga on perekonnanimi Fadejev Eestis 92 mees- ja Fadejeva 77 naissoost isikul.
Espoo linnaosade loend

"Siin on loetletud Espoo linnaosi."
Fenja ja Menja

Fenja ja Menja olid Skandinaavia mütoloogias kaks hiiglaslikku õde, kes töötasid kuninga Frode käsul Grotte veskis.
Nimi Fenja on pärit sõnast "feni", mis tähendab raba ja Menja on tulnud sõnast "mani", mis tähendab ornamenti.
Muistend.
Fenja ja Menja olid tohutu jõuga naishiiglased. Fyni saare kuningas Frode, pidas neid träälidena ja sundis neid Grotte veskis kulda jahvatama. Frode oli julm ega lubanud neil puhata kauem, kui kulus laulu laulmiseks. Kuid õed olid pahased ja liitusid merekuningas Mysingi väega, kes alistas kuninga Frode. Merekuningas tegeles soola müümisega ning ta viis õed ja Grotte veski oma laevale, kus ta sundis neid soola jahvatama. Lõpuks oli laeval nii palju soola, et see muutus liiga raskeks ja uppus. Snorri Sturlusoni kohaselt jätkab Grotte veski mere põhjas soola jahvatamist ja seepärast on meri soolane.
Arvatakse, et merekuninga laev uppus Fanø ja Mandø saare vahel, sest seal on meri eriti soolane ning saarte nimed ühtivad kahe õe nimedega.
Õdede Fenja ja Menja lugu on jutustatud "Grotti laulus" ("Gróttasöngr"), mida legendi järgi laulsid õed Grotte veski lähedal asuvas koopas, samuti Snorri Sturlusoni „Nooremas Eddas“.
Mall Kirsipuu

Mall Kirsipuu (23. juuli 1929 Tartu – 25. aprill 2003 Mälgi küla, Konguta vald, Tartu maakond) oli Eesti ratsutaja (nii kolmevõistleja kui ka kooli- ja takistussõitja) ja ratsutamistreener. 
Õppis Tallinna Polütehnilises Instituudis arhitektuuri. 
Kuulus aastatel 1949–1951 Eesti NSV koondisse. Tuli aastatel 1948–1949 kolmevõistluses ja 1960. aastal koolisõidus Eesti NSV meistriks.
NSV Liidu ALMAVÜ meistrivõistlutel võitis ta kolmevõistluses 1949. aastal 1. koha ja 1950. aastal 2. koha.
Oli 1960. aastatel Elva ja hiljem Tartu rajooni ratsutamistreener.
Aru mõisa omanikuna.
Tema vanaisa Jaan Prüüs ostis Aru mõisa 1917. aastal. Mõisasüda jäi Prüüside kätte ka pärast 1919. aasta maareformi. Küll võttis mõisasüdame ära Nõukogude okupatsioonivõim ning omanik, Jaan Prüüsi lesk Johanna Prüüs (1872–1942) vangistati ja küüditati koos perega.
1992. aastast sai Mall Kirsipuu Prüüside järglasena mõisasüdame tagasi.
25. aprillil 2003 tapeti Mall Kirsipuu röövimise käigus Aru mõisa peahoones (praegu Mälgi küla alal).
Isiklikku.
Tema vend on jalgrattatreener Rein Kirsipuu.
Kari Raivio

Kari Olavi Raivio (sündinud 27. mail 1940 Tyrvääs Soomes) on soome lastearst ja kõrgharidustegelane.
Aastatel 1982–2003 oli Raivio Helsingi ülikooli perinatoloogia professor ja Helsingi Ülikooli Keskhaigla lastekliiniku ülemarst. Aastatel 1996–2003 oli ta Helsingi ülikooli rektor ja aastatel 2003–2008 kantsler.
Aastatel 2012–2017 oli ta Tartu Ülikooli nõukogu liige. 
Eesti keelde on tõlgitud Kari Raivio ja Martti Siimesi raamat "Lastehaigused".
Välislingid.
Kari Raivio ettekanne "The social responsibility of academic research" Riigikogus 4.10.2017 toimunud konverentsil
Odahaigur

Odahaigur ("Agamia agami") on haigurlaste sugukonda kuuluv linnuliik.
Välimus.
Odahaigur on 60–75 cm pikk. Noka pikkus on 140 mm. Kaalub 475–535 g.
Selg, tiivad ja saba on rohelised. Rind on hall. Kõht on pruun. Pealagi ja nägu on sinakasmustad. Valjasriba on helekollane või kollakasroheline. Pikk nokk, mille värvus varieerub kollasest helesiniseni, moodustab kehapikkusest viiendiku. Kaela ülaosa on pruun, kurgu all on valge mustade servadega triip. Kaela alaosa on hall ja sellel on ka pikad helesinised suled, millest mõned on sirbikujulised. Kollased või oliivrohelised jalad on suhteliselt lühikesed. Silmad on punakaspruunid, oranžid või kollased.
Pulmarüüs on pikad helesinised suled ka peas ja alaseljal. Valjasriba muutub punaseks ja jalad halliks.
Noorlinnu ülapool on pruun, alapool hele. Rind ja kael on triibulised. Noka ülapool on must, alapool rohekaskollane. Jalad on rohekad. Silmad on helehallid.
Udusulis pojad on mustad. Nokk on must, nokatüvik roheline. Jalad on sinakashallid. Silmad on erekollased.
Levik.
Levila ulatub Ida-Mehhikost Ida-Boliivia ja Kesk-Brasiiliani.
Elavad troopilistes metsades järvede ja ojade ääres. Tavaliselt elavad alla 300 m kõrgusel merepinnast, Colombias on neid kohatud ka 2600 m kõrgusel.
Toitumine.
Toituvad peamiselt kaladest.
Püüavad kala seistes kaldal või vee kohal paiknevatel okstel. Mõnikord kõnnivad aeglaselt madalas vees. Toituvad üksi.
Pesitsemine.
Pesitsevad väikestes kolooniates, mõnikord koos teiste liikidega. Pesa asub puu otsas 1–2 m kõrgusel vee kohal. Emaslind ehitab pesa isaslinnu korjatud okstest. Pesa on 15 cm lai.
Venezuelas ja Trinidadil pesitsevad juunist septembrini, Costa Ricas märtsist juulini. Kurnas on 2–4 helesinist muna mõõtmetega 48 × 38 mm. Muna kaalub 35 g.
Odahaigur (perekond)

Odahaigur ("Agamia") on haigurlaste sugukonda kuuluv lindude perekond.
Perekonna ainus liik on odahaigur ("Agamia agami").
Teaduslik nimetus "Agamia" tuleb Prantsuse Guajaana põliselanike keele sõnast, mis tähendab trompetlindu.
Odahaigur erineb kõigist teistest haigurlastest nii välimuse kui käitumise poolest ja seetõttu arvatakse eraldi alamsugukonda "Agamiinae".
Lehtse (perekonnanimi)

Lehtse on eesti perekonnanimi. Seda perekonnanime on pandud kolmes Virumaa mõisavallas: Ereda mõisavallas Jõhvi kihelkonnas, Ulvi mõisavallas Viru-Nigula kihelkonnas ja Uhtna mõisavallas Rakvere kihelkonnas. Nimede eestistamisel määrati Lehtse uueks perekonnanimeks kuuel korral isikuile, kelle senine perekonnanimi oli Jürisson, Lechter, Lensment ja Lentsius. 2025. aasta 1. jaanuari seisuga on perekonnanimi Lehtse Eestis 17 mees- ja 15 naissoost isikul.
Seda perekonnanime on kandnud muuhulgas järgmised isikud:
Dmytro Khutkyy

Dmytro Khutkyy (sündinud 17. juunil 1982) on ukraina päritolu politoloog.
2012. aastal kaitses ta Ukraina Teaduste Akadeemia sotsioloogia instituudis doktorikraadi teemal "Tänapäevase maailmasüsteemi kontseptuaalne mudel: makrosotsioloogiline lähenemine". 
Alates 2021. aastast töötab Khutkyy Tartu Ülikooli Johan Skytte poliitikauuringute instituudis digitaalse valitsemise teadurina. Ta on Tartu Ülikooli Ukraina keskuse juht.
Oma uurimistöös keskendub Khutkyy digidemokraatiale ja avatud valitsemisele, ta analüüsib e-osaluse ja e-valitsemise parimaid kogemusi. Ta on uurinud demokraatiat Austrias, Belgias, Eestis, Soomes, Saksamaal, Itaalias, Poolas, Rootsis, Šveitsis ja Ameerika Ühendriikides. Ta on nõustanud ÜRO Arenguprogrammi, OECD-d, Euroopa Nõukogu ja teisi organisatsioone kodanikutehnoloogia ja uuendusliku valitsemise teemadel. Ukrainas hindas ja nõustas ta reformide, mis puudutasid teabele juurdepääsu, avalikku vastutust ja kodanikuosalust, elluviimist. 
Tunnustus.
2025 Tartu Ülikooli aumärk
Eberhard Gustaf Posse (1763–1815)

Eberhard Gustaf Posse (3. juuni 1763 – 1815) oli Possede aadlisuguvõsast pärit parun, mõisnik ja sõjaväelane. 
Elulugu.
Eberhard Gustaf Posse sündis 3. juunil 1763 Karl Magnus ja Erika Johanna von Posse (sünninimega von Smitten) perekonda. 
26. oktoobril 1781 ostis Posse 29 200 rubla eest Tabivere mõisa. Seda mõisa haldas ta järgmised kümme aastat. 
1799. aasta 14. veebruaril kaebas Posse, et Friedrich Adolf von Stackelberg on tema venna, parun Gotthard Posse osaluse Abja mõisast 50 000 rubla eest endale ostnud ning seega tema pärimisõigust rikkunud. Kokkuleppele saadi märtsis, mil Stackelberg säilitas terve Abja mõisa, kuid pidi Eberhard Gustaf Possele vastutasuks 33 000 rubla maksma.
Eberhard Gustaf Posse suri 1815. aastal ning on maetud Halliste surnuaeda.
Avarsalu

Avarsalu on eesti perekonnanimi. Nimede eestistamisel määrati Avarsalu uueks perekonnanimeks kokku kolmel juhul isikuile, kelle senine perekonnanimi oli Andrekson, Averson ja Strauss. 2025. aasta 1. jaanuari seisuga on perekonnanimi Avarsalu Eestis 16 mees- ja 15 naissoost isikul.
Seda perekonnanime on kandnud muuhulgas järgmised isikud:
Eri Miyano

Eri Miyano (sündinud 19. septembril 1969) on Eestis elav jaapani filoloog. 
Jaapanist pärit Miyano elab alates 1997. aastast Eestis ja töötab Tartu Ülikoolis jaapani keele õpetajana. Teda on korduvalt valitud Tartu Ülikooli aasta parimate õppejõudude hulka.
Ta on tutvustanud jaapani kultuuri ja kalligraafiat Eesti gümnaasiumiõpilastele ja teistele huvilistele.
Eri Miyano on koos Tokyo Ülikooli professori Kazuto Matsumuraga kirjutanud jaapanlastele eesti keelt tutvustava raamatu.
Tunnustus.
2025 Tartu Ülikooli medal
Välislingid.
KUKU: Kuue samba taga. Aasia keeled
Tanu-samblalehik

Tanu-samblalehik ("Arrhenia retiruga") on šampinjonilaadsete seltsi heinikuliste sugukonda kuuluv seente liik.
Seen kasvab samblal.
Arthur Gustav Valentin von Bock

Arthur Gustav Valentin von Bock (25. mai 1864 – 18. mai 1922 Viljandi) oli Bockide aadlisuguvõsast pärit mõisnik, sõjaväelane ja vabrikant. Ta oli Kaubi ja Pragi mõisnik. 
Arthur Gustav Valentin von Bock sündis Heinrich Ludwig Valentini ja Theophane von Bocki (sünninimega Rathlef) peres. 
Nooruses käis Bock Viljandi maagümnaasiumis, seejärel õppis 1884–1886 Tartu Ülikoolis keemiat. Sel ajal kuulus ta ka üliõpilaskorporatsiooni Livonia. Pärast kooli lõpetamist teenis Varssavis paikneva Grodno ihukaitse husaarirügemendis vabatahtlikuna. Pärast sõjaväest naasmist oli ta 1888–1889 Viljandi kreisi politseimeistri ("kreischef") abi. 
1889. aastal omandas Bock Võrumaal Pragi mõisa, mida ta majandas kuni 1900. aastani. Samal aastal sai ta Võru tärklisevabriku Greif (vabrik lõpetas töö 1910. aastal) juhatajaks, sellel kohal oli ta kuni järgmise aastani. 1911. aastal päris ta pärast isa surma Kaubi mõisa, mis riigistati 1919. aastal.
Perekond.
Arthur Gustav Valentin von Bock abiellus 1892. aasta 29. oktoobril Ķirbiži mõisniku Wilhelm von Aderkasi tütre Anna Elisabeth Henriettega. Abielust sündis kaks last, kellest üks (Hans Helmuth Arthur Eugen von Bock, 1895–1898) suri vaid kolmeaastaselt.
Elisabeth Juliana von Bock

Elisabeth Juliana von Bock (16. juuli 1790 – 8. juuli 1857) oli Bockide aadlisuguvõsast pärit mõisnik. Talle kuulus Kaubi mõis.
Elulugu.
Elisabeth Juliana von Bock sündis 16. juulil 1790 Wilhelm Gustav ja Helene Elisabeth von Bocki (sünninimega von Oettingen) perekonda. 
1823. aasta 27. aprillil ostis Bock oma onupojalt, major Reinhold Axel von Oettingenilt 32 000 rubla eest Kaubi mõisa. Mõis kuulus talle kuni surmani.
Elisabeth Juliana von Bock suri 8. juulil 1857 Kaubis. 
Perekond.
Elisabeth Juliana von Bock abiellus 1829. aasta 28. juulil Kaubis Alexander Clapier de Colongue'iga. Abielu oli lastetu.