Riigiloome

Riik kui institutsioon moodustub, kui rahvas organiseerub ja moodustab tsentraliseeritud haldusstruktuuri. Riik tähendab ennast territoriaalselt määratlevat, poliitilisi otsuseid suveräänselt langetava valitsuse ja sõjaväega organisatsiooni. Riigi formeerumisele paneb aluse protsess, mille käigus erinevad hõimud koonduvad (reeglina ühise sõjaretke korraldamise või välise agressiooni ohu mõjul) ühe võimeka juhi juhtimise alla ning tegevuse omavaheliseks koordineerimiseks hakatakse kasutama ühte keelt. Riigivõimu stabiilsuse määrab rahvuslus, s.t inimeste soov kuuluda määratud kultuuriruumi ja valmisolek tasuda sellesse kuulumise õiguse eest makse. Politoloog Anders Perssoni sõnul põhineb riiklus kolmel mõõtmel: julgeoleku-, poliitiline ja majanduslik mõõde. Neist kolmest peetakse turvalisust peaaegu alati esmatähtsaks, sest see on majandusarengu vältimatu eeldus. 
OECD poolt 2007. aastal vormistatud arenguabi dokumendi järgi lähtub riiklus põlisrahvast ning selle jätkusuutlikkus sõltub riigi ja ühiskonna vastastikuste suhete korraldusest, milles kesksel kohal on: poliitilised tehingud valitseva eliidiga, valitsuse põhifunktsioonide järjestamine tähtsuse järjekorras ning valmisolek, reageerida ühiskonnaliikmete ootustele. Majandusajaloolased Noel Johnson ja Mark Koyama hindavad riike selle järgi, kui võimekad nad on maksutulude kogumisel, õiguskorra kehtestamisel ning avalike hüvede pakkumisel.  
Riigiloome etapid.
Riigi moodustumise protsessi uuriti juba 17. sajandil, kuid süsteemse aluse pani sellele oma töödega Max Weber (1864–1920). Kui 20. sajandil esimesel poolel uurisid antropoloogid ja arheoloogid esmajoones riigi moodustumise protsessi, siis pärast 1980. aastaid keskendusid politoloogide ja sotsiaalteadlaste oma uurimistegevuses modernse riigi toimimismehhanismidele. Seejuures eristatakse vabatahtlikkuse alusel moodustunud riike sunnivõimu korras loodud riikidest. 
Vabatahtlik ühinemine – linnriik.
Induse jõe oru ja Mesopotaamia viljakatel aladel, kus oli vaja organiseerida inimesi suuremahuliste niisutussüsteemide rajamiseks, tekkis toidu ülejääk ning see omakorda avas võimaluse spetsialiseeruda käsitööle. Käsitööliste koondumine ja kaubatänavate tekkimine pani aluse integratsioonile ja linlikule eluviisile. Linnad, mis tekkisid oluliste kaubateede äärde või kohta, kust oli võimalik vedada kaupu vett mööda kaugemale, hakkasid kiiresti kasvama. Nii tekkisid linnriigid. Ühiskondliku kokkuleppe teooria ja sellest lähtuv filosoofiline koolkond lähtub vabatahtliku ühinemise teooriast.
Kaubanduslikud linnriigid sõlmisid omavahel vabakaubanduse kokkuleppeid (Hasaliit, Švaabi liiga), edendades nii kaugkaubandust ja parandades enda huvide kehtestamise võimekust. Kuid suurte ja pikkade jõgede (näiteks Sumeri Eufrat ja Tigris, Euroopas Rheini) ääres asuvad linnriigid ja vabalinnad muutusid oma tollimaksu nõuetega kaubandust takistavaks teguriks, vähendades seeläbi kaugkaubanduse tasuvust. Selle probleemi lahendasid sõjapealikud (Sargon I Mesopotaamias ja Napoleon Euroopas), kes alistasid need linnad ja tühistasid nende maksunõuded, panid aluse suuremale riiklikule organisatsioonile ühtse mõõdikute ja arvestussüsteemiga. 
Sunnitud ühinemine – militaarriik.
Inimeste sunnitud ühinemise vajadus tekib reeglina seoses sõjategevusega. Vana-aja ühiskondades oli selle põhjuseks reeglina soov hõivata toimetuleku seisukohalt olulisi loodusrikkusi või vajadus täiendava tööjõu (s.t orjade) järele. 
Mõtte, et riigitekke protsessile paneb aluse vallutustegevus, sõnastas Ibn Khaldun (1332–1406) ja Jean Bodin (1530–1596). Sellele mõttele andis teadusliku põhjenduse Franz Oppenheimer (1864–1943) oma antropoloogiliste uuringute käigus kogutud andmete põhjal. Nendest lähtudes esitas ta väite, et riiklik organisatsioon oli vajalik sõjaväe ülalpidamiskulude katteks ja vallutustegevuse tagajärjel loodud ebavõrdsuse püsimise kindlustamiseks. (28,29) Selline tava oli ja on iseloomulik sõjakatele hõimu- ja religioossetele ühiskondadele. 
Sunnitud ühinemisi on põhjustanud ka sõjalise sissetungi ja enesemääramisõiguse kaotamise oht, mis sundis inimesi ühinema, et luua piisava võimekusega sõjaline organisatsioon ning katta selle ülalpidamisest johtuvad kulud. Sunnitud ühinemise tulemiks oli militaarriik, mis hõlmas suuremat territooriumi ning erinevate hõimude eluala ja linna, mis kaotasid oma suveräänsuse. 
Rahvusvaheline tunnustus – territoriaalriik, õigusriik, rahvusriik.
1648. aastal sõlmitud Vestfaali rahulepinguga loodi pretsedent, millega tunnustati päriliku kuningavõimuta rahva suveräänsust. Selle lepinguga tunnustasid Euroopa kroonitud pead Vana Šveitsi konföderatsiooni ja Hollandi Vabariigi elanike õigust korraldada oma elu ise määratud territooriumi ulatuses. Kuna see leping ja rahva enesemääramisõiguse tunnustamise tava panid aluse lepingutel põhinevale rahvusvaheliste suhete süsteemile, siis nimetataksegi seda Vestfaali suveräänsuseks. 
Territoriaalriigi tunnuseks ilmalik bürokraatia, mis suudab kehtestada õiguskorra, tuvastada riigi kodanikud ning nõuda neilt sisse maksutulusid. Kasvavad maksutulud võimaldasid regulaararmee loomist ja selle varustamist vajalikuga. Selleks, et sõdimiseks vajalik oleks kvaliteetne, lihtsalt hooldatav ja soodsa hinnaga, tuli kehtestada tootestandardid ja kvaliteedikontroll. Relvade, riietuse, toidu, transpordivahendite jms massiline tootmine sundis tööstust ümber organiseeruma ning rajama uusi masstootmiseks sobivaid tootmisüksusi. 
Õigusriiki on võimalik rajada vaid siis, kui riigi alamad oskavad lugeda ja saavad aru seaduses sätestatust. Selle saavutamiseks tuli rajada riiklik koolisüsteem ja kehtestada üldine hariduskohustus, mis esialgu piirdus algharidusega. 
Rahvusriik kasvas välja õigusriigist, mille seadused olid üles kirjutatud ühes, valitsevas keeles. Kui sama seadus tõlkida teise keelde, siis omandasid selle sätted kohati teistsuguse tähenduse.