Theravaada

Theravaada (paali keeles "theravāda", 'vanemate õpetus', sanskriti keeles "sthaviravāda") on budismis Buddha järgijate kogukond, mis juhindub Paali kaanonist ehk Tipitakast. Theravaada on laiemalt levinud Sri Lankal, Birmas, Tais, Kambodžas, Laos ja mujal. Maailmas on kokku umbes 150 miljonit theravaada budismi järgijat. 
Mõiste.
Mõisted "theravāda", "theriya" ja "therika" olid kasutusel juba esimesel budistlikul suurkogul ("sangāyanā"). Kokkukogutud õpetusi hakati nimetama theravaadaks ehk vanemate õpetuseks, kuna need olid esitatud kõige auväärsemate poolt.
Ajalugu.
Traditsiooniliselt on theravaadat samastatud sthaviravaada koolkonnaga (sanskriti keeles "sthavira nikāya", 'vanemate õpetus'), millest mahasanghika teisel Sanghakogul ("sangāyanā"), umbes 100 aastat peale Buddha parinirvaanat, lahknes. Teiste arvamuste kohaselt kujunes theravaada omaette koolkonnana välja mitu sajandit hiljem.
Pärast kolmandat budistlikku suurkogu Pātaliputras jõudis kuningas Aśoka poja Mahinda Thera ja teiste misjonäride kaasabil kogu Tipitaka (Vinayapiṭaka ja Sutta Piṭaka ning suurkogul koostatud Abhidhammapiṭaka) aastal 247. e.m.a. Sri Lankale (Tseilonile). Kuningas Devanampiya Tissast sai budismi pühendunud toetaja, kes rajas Anuradhapurasse suurkloostri ("Mahāvihāra") ja istutas selle juurde bodhipuu. Theravaada budismist sai valitsejate poolt toetatud õpetus, mis omandas Sri Lankal kiiresti ka rahvusliku tähenduse.
Aastal 17 e.m.a. peeti vajalikuks "Tipiṭaka" esimest korda kirja panna, et kindlustada selle säilimine ka traditsiooni kandvate munkade hääbumise korral.
4. sajandist pärineb Sri Lankalt anonüümne paalikeelne kroonika "Dīpavaṃsa", kus mainitakse 18 koolkonda, millistest vaid üht peetakse õigeks, nimelt theravaadat. 
5. sajandil rändas Sri Lankale India munk Buddhaghosa, kes kirjutas mahuka kommenteeriva teose "Visuddhimagga" ehk "Puhastumise tee", mis on oluliselt mõjutanud theravaada koolkonna kujunemist.
Sri Lankast kujunes üks olulisemaid budismi keskusi, mis mõjutas järgnevate sajandite jooksul oluliselt budismi levikut Kagu- ja Lõuna-Aasias. Nii näiteks oli hiiglaslik Angkori impeerium (802 – 1431) esialgu hinduistlik, seejärel valitses seal mahajaana budism ning siis uuesti mõnda aega hinduism. Kuningas Indravarman III (Srindravarman) ajal (1295 – 1308) sai aga Sri Lankalt saabunud munkade mõjul kogu impeeriumis valitsevaks usundiks theravaada ja püsib nendel aladel (Tais, Birmas, Laoses, Kambodžas jm) kuni tänapäevani.
Hilisem areng.
Alates kümnendast sajandist ei olnud theravaada traditsioonis meditatsiooni praktiseerimine enam eriti oluline. Usuti, et budism on alla käinud ning et vabanemine saab toimuda vaid tulevase Buddha, Maitreya, saabumisel. 
18. sajandil sai aga meditatsioon theravaadas taas oluliseks pühendumuslikuks praktikaks, peamiselt tänu Birmast pärit Medawi (1728–1816) õpetusele, mis põhines Satipatthana suttal, Anapanasati suttal, Visuddhimaggal ja teistel tekstidel. Meelerahu ("samatha") valmistab ette süvenemise ("vipassana"), mis juhib voogu astunu virgumiseni, 
Õpetus.
Theravaada õpetuse tuuma moodustavad Tipitakas leiduvad kontseptsioonid, millest lähtuvad üldiselt kõik budismi koolkonnad:
Buddha oli inimene, kes saavutas virgumise ning viibib ülimas olemasolus. Buddha õpetuse järgimine on oluline ning samuti on oluline kõlbluse, keskendumine ja tarkuse arendamine. Isikliku vastutuse alusel on virgumine kõigi jaoks võimalik.
Praktika.
Üldiselt juhindutakse theravaadas järgmisest kümnest põhimõttest. 
Ordineeritud.
Ordineeritud, täieliku pühitsuse saanud mungad ("bhikkhu"'d) ja nunnad ("bhikkuni"'d) peavad kinni "Kaheksast tõotusest". Theravaada traditsioonis juhindub munk Vinayapiṭaka "Pāṭimokkha-sutta" alusel 227 pratimokša reeglist ja nunn 348 reeglist. Mungaks saamisele eelneb mungaõpilase ehk šramanera periood ning kogu ettevalmistus võib kesta umbes aasta. 
Ordineeritud mungad ja nunnad on loobunud omandist ja elatuvad üksnes annetustest. Neil pole tavaeluga seotud kohustusi, nad on valinud tsölibaadi ja vaesuse ehk maistest asjadest vaba ja alandliku elu. Hommikusel almuste kogumise käigul annetustena saadud toit süüakse ühiselt ning see ongi ainus toidukord päevas. 
Tavaliselt viibivad nad kloostris, kuid nad võivad olla ka mujal või rännata vabalt ringi. Olles idee poolest kodutud, pole nad ka jäigalt kinnistatud ühe või teise kloostri külge. Üldiselt on bhikkhud teretulnud mistahes riigi ja koolkonna budistlikus kloostris. Üksnes vihmaperioodil peavad nad reeglina püsima ühes kindlas kohas. 
Bhikkhu või bhikkhunī väliseks tunnuseks on paljaks aetud pea ja mungarüü (sanskriti keeles "cīvara" või "kāṣāya"); muid rõivaid ei kanta kunagi. 
Theravaada traditsioonis koosneb munga rüü kolmest nelinurksest riidetükist ja seda kantakse nii, et parem õlg jääb katmata. Mungarüü oli algselt määrdunud kollakat tooni; selliseid kantakse ka tänapäeval. Alates 6. sajandist tehakse vahet külamunkade ja metsamunkade vahel. Metsamungad elavad vaiksemates metsakloostrites või -eraklates, mis võimaldab neil järgida rangemat mõtlusele ja õpingutele pühendatud elustiili. Metsamunkade rüü on tumedama ja punakama tooniga. 
Nunnad ehk bhikkhunid kannavad valget rüüd. Ehkki bhikkhudel (bhikkhunīdel) on sanghas ja kloostris erinevad staatused, kannavad nad kõik ühesuguseid rüüsid, ilma mingite täiendavate tunnusmärkideta. 
Bhikkhu võib ka loobuda oma staatusest, minnes ilmalikku ellu, ning võib ka jälle uuesti bhikkhuks saada.
Ilmikud.
"Upāsaka" (meessoost) või "upāsikā" (naissoost) on (Gautama Buddha õpetuse) ilmikjärgija, kes ei ole pühitsetud mungaks, nunnaks ega noviitsiks, kuid kes peab kinni "Viiest tõotusest". Ilmikjärgijad võivad samuti elada kloostris või eraklas, olles mitmel viisil abiks. Nad võivad ka saata pühitsetud munka või nunna reisidel, ametiasutustes ja muudes olukordades või toimingutes. 
Igapäevases elus on tavalistele inimestele auasjaks toidu ja muu vajaliku annetamine munkadele ja nunnadele ning neid saatvate ilmikjärgijatele. Noormeestel on tavaks viibida mõnda aega noviitsina kloostris, elada mungaelu ja saada õpetusi. 
Mitmesuguste pühade ja elusündmuste puhul külastatakse kloostreid ja templeid, saadakse õnnistusi ja nõuandeid, tehakse annetusi jne. Pühamute, Buddha või teiste pühade kujutiste, stuupade jm kohtade juurde asetatakse lilli, suitsevaid viirukeid ja põlevaid küünlaid, toite ja jooke ning kleebitakse nendele õhukesi kuldlehekesi. Palvetatakse, ennustatakse tulevikku jne. Sarnaselt toimetatakse ka kuninga või teiste väljapaistvate isikute piltide, kujude, monumentide vm mälestusmärkide juures ning ka Ganeša, Hanumani jt hinduistlike jumaluste puhul.
Kõigis eluasemetes ja töökohtadel, kõigis ametiasutustes ja ettevõtetes, autodes, bussides, paatidel, laevadel jm on alati mõni pühakuju või pühamu või vähemalt värsked lilled või pärjad. Iga rajatise juures on tavaliselt kaks pühamut: üks pühendatud Brahma Sahampatile ja teine, "vaimude maja", kohalikele maavaimudele. Laialdaselt austatakse ka suuri ja vanu puid, maajumalannat Mae Thoranid jpt. 
Levik.
Kõige rohkem on theravaada budiste Tais, umbes 63 miljonit. Järgnevad Myanmar 51, Sri Lanka 14, Kambodža 14 ja Laos umbes 4 miljoniga. Vähemal määral on theravaada levinud ka Indias, Hiinas, Vietnamis, Bangladeshis, Filipiinidel, Malaisias, Nepalis ja Indoneesias. Hiljuti on theravaada hakanud koguma populaarsust ka läänemaailmas. Theravaada budiste on tänapäeval kokku maailmas umbes 150 miljonit.
Theravaada järgijate osakaal riigiti:
Eestis esindab theravaada koolkonda Eesti Theravaada Sangha.