Arutlusviga

Arutlusviga (inglise keeles "fallacy") on vigase või kehtetu arutluskäigu kasutamine, et jõuda järelduseni. Arutlusvigu saab kasutada tahtlikult, kui eesmärk on teisi mõjutada, või kogemata teadmatusest.
Arutlusvead liigitatakse formaalseteks ja mitteformaalseteks. Formaalseid arutlusvigu saab kindlaks teha standardse loogikasüsteemi abil, näiteks lauseloogikaga. Ainult deduktiivsed argumendid võivad sisaldada formaalseid arutlusvigu. Formaalse arutlusveaga deduktiivne argument on kehtetu. Mitteformaalsed vead käivad argumendi sisu kohta. Mitteformaalse veaga argument võib olla nii deduktiivne kui ka induktiivne ja vormilt kehtiv.
Argumendid võivad olla vigased või kehtetud mitmel viisil. Levinud vigadel on oma nimi ja nad kuuluvad arutlusvigade klassifikatsiooni.
Eriline juhtum on matemaatiline arutlusviga ehk tahtlikult kehtetu matemaatiline tõestus, kus viga võib olla raskesti märgatav või varjatud. Matemaatilisi arutlusvigu, näiteks vastuolusid sisaldavaid tõestusi, luuakse tihti hariduslikul eesmärgil.
Ülevaade.
Arutlusvead muudavad argumendi nõrgemaks. Arutlusvead on tavalised ja võivad mõjuda veenvalt. Mitteformaalseid arutlusvigu leidub eriti palju meedias, näiteks ajalehtedes ja televisioonis, kus demagoogia on levinud võte. Arutlusvigu on oluline tunda, sest nii on võimalik neid tuvastada ja vältida. Neid vältides saab luua paremaid argumente.
Arutlusvigu on keeruline märgata, sest argument võib olla semantiliselt korrektne ja pikemad arutluskäigud võivad sisaldada nii kooskõlalisi kui ka vigaseid alamargumente.
Vigased argumendid võivad tunduda korrektsed. Seda iseäranis argisuhtluses, kus kasutatakse kergemini ära kuulaja emotsionaalseid, intellektuaalseid või psühholoogilisi nõrkusi. Retoorilised võtted, mis varjavad väidetevahelisi loogilisi seoseid, teevad vigade äratundmise veel keerulisemaks. Oskus arutlusvigu ära tunda aitab näha nõrku seoseid eelduste ja järelduse vahel ning eristada, mis pelgalt tundub tõene ja mis tegelikkuses ongi tõene. Seda oskust nimetatakse kriitiliseks mõtlemiseks.
Arutlusvigade klassifitseerimine.
Arutlusvigu on keeruline üheselt klassifitseerida, kuna neil on mitmekesine struktuur ja kasutusala.
Aristoteles.
Aristoteles oli esimene arutlusvigade süstematiseerija. Ta pidas arutlusvigade uurimist oluliseks, sest üks viis väitlust võita on vastaspoole argument ümber lükata.
Teoses "Sofistlikud vastuväited" (kr "De Sophisticis Elenchis") tõi Aristoteles välja kolmteist arutlusviga. Ta jagas need kahte suurde rühma: lingvistilised ehk keelest sõltuvad verbaalsed vead ja mittelingvistilised ehk keelest sõltumatud materiaalsed vead. Aristotelese järgi on materiaalne viga eksitus kõneleja jutu sisus ning verbaalne viga eksitus viisis, kuidas ta räägib. Verbaalse vea korral jõutakse järelduseni vigase või mitmetähendusliku sõnakasutusega. Näiteks võib verbaalne viga tekkida vaidluses, milles uuritakse küsimust, kes on inimkonnas õppijad: targad või võhikud. Materiaalne viga on näiteks:
Whately rühmitus.
19. sajandi loogiku, majandus- ja usuteadlase Richard Whately järgi on arutlusviga mistahes argument, mis kõlab otsustavalt, kuid tegelikkuses pole seda.
Whately jagas arutlusvead kahte rühma: loogilised ja materiaalsed vead. Whately teooria kohaselt on loogilised vead sellised, kus argumendi järeldus ei tulene eeldustest. Ta jaotas loogilised vead kaheks: puhtalt ja pooleldi loogilised vead. Pooleldi loogilised vead olid Whately arvates kõik Aristotelese sofismid, välja arvatud "ignoratio elenchi", "petitio principii" ja "non causa pro causa." Neid Aristotelese sofisme pidas Whately hoopis materiaalseteks vigadeks. Erinevalt loogilisest veast võib materiaalse vea korral argumendi järeldus siiski tuleneda eeldustest. 
Teised klassifikatsioonid.
Arutlusvigu on veel mitmel muul moel klassifitseeritud. Tuntud on näiteks Francis Baconi ja John Stuart Milli arutlusvigade käsitlused.
Formaalne arutlusviga.
Formaalne arutlusviga on puudus deduktiivse argumendi struktuuris, mille tõttu on terve argument kehtetu. Sellist viga saab esile tuua formaalses loogikakeeles. Formaalne arutlusviga ei muuda argumendi eeldusi ega järeldust vääraks. Mõlemad võivad olla tõesed, kuid sellegipoolest on argument kehtetu, sest järeldus ei tulene eeldustest. Seega, kui on vaja välja selgitada, kas argumendis esineb formaalne arutlusviga, pole oluline, mida üksikud väited tähendavad, vaid üksnes väidete omavaheline suhe.
Väljend "loogiline arutlusviga" on vastuoluline, sest sõna "loogiline" annab mõista, et tegemist on paikapidava arutluskäiguga, kuid sõna "arutlusviga" väidab vastupidist. Seetõttu eelistatakse väljendit "formaalne arutlusviga". Mõlemat kasutatakse argisuhtluses argumendi kohta, mis on mingil põhjusel problemaatiline.
Mitteformaalne arutlusviga.
Mitteformaalse arutlusveaga argument võib olla kehtiv, kuid mitte korrektne, sest üks või mitu tema eeldustest on väärad.
Mitteformaalsete arutlusvigade erijuhtumid on induktiivsed vead. Induktiivsete vigade tuvastamiseks tuleb hinnata argumendi tugevust ja metodoloogiat. Üks levinud mitteformaalne arutlusviga on ennatlik üldistus, kui järeldus tehakse ebapiisava tõendusmaterjali põhjal. Ennatlik üldistus esineb tavaliselt järgmisel kujul:
 1. "X" on "A" korral tõene.
 2. "X" on "B" korral tõene.
 3. Järelikult on "X" tõene ka "C", "D" jt korral.
Ennatliku üldistuse välistab piisava empiirilise tõendusmaterjali olemasolu. Stereotüübid on näide ennatlikust üldistusest ("naised ei naudi sporti", "mehed ei kanna roosat" jne).
Näiteid mitteformaalsetest arutlusvigadest.
Mitteformaalseid arutlusvigu on nende mitmekesisuse tõttu rohkem kui formaalseid vigu.