Taishi Shōtoku seitsmeteistkümnest artiklist koosnev põhiseadus

Taishi Shōtoku seitsmeteistkümnest artiklist koosnev põhiseadus on 604. aastal Prints Taishi Shōtoku võimu all ilmunud Jaapani varase valitsemise alusdokument, mis edendas konfutsianistlikke ja budistlikke põhimõtteid, et kehtestada Jaapani riigis moraalne käitumine, poliitiline kord ja tsentraliseeritud võim.
Artikkel 1: Harmoonia väärtus.
Esimene artikkel kehtestab harmoonia kui kõrgeima väärtuse. Shōtoku hoiatab, et üksikisikud võivad langeda egoismile ja konfliktidele, kui neid ei juhi kollektiivne vaim. Harmoonia valitsejate ja alamate vahel võimaldab tõhusat valitsemist ja sotsiaalset stabiilsust. See artikkel näitab konfutsianismi mõju, ning sellest tekkis ka üks püsivamaid Jaapani põhimõtteid, millele siiani viidatakse rahvusliku identiteedi aruteludes. Harmooniat ei peetud mitte ainult sotsiaalseks eelistuseks, vaid igasuguse eduka poliitilise tegevuse aluseks.
Artikkel 2: Austus kolme aarde vastu.
Teises artiklis nõuab Shōtoku austust Kolme Aarde vastu: Buddha, Dharma (seadus) ja Sangha (kloostrikogukond). Kuna budismi mõju Jaapanis üha kasvas, sidus see artikkel religiooni ametlikult riigiideoloogiaga. Shōtoku pidas budistlikke õpetusi oluliseks inimeste vigade parandamiseks ja vooruse edendamiseks. Ühendades poliitilise lojaalsuse religioosse pühendumusega, püüdis ta luua moraalset alust, mis oleks tugevam kui seadus üksi.
Artikkel 3: Kuulekus keiserlikele käskudele.
Kolmas artikkel rõhutab absoluutset lojaalsust keisrile. Taeva ja maa metafoori kasutades õpetab Shōtoku, et loomulik kord sõltub hierarhia austamisest. Kuulekus keiserlikele käskudele tagab riigi tervise. Shōtoku nõudmine keiserliku autoriteedi järele tol ajal oli revolutsiooniline, aidates tsentraliseerida võimu klannipõhiselt valitsemiselt ühtsema riikliku valitsuse suunas.
Artikkel 4: Ametnike nõuetekohane käitumine.
Neljandas artiklis rõhutab Shōtoku, et ametnikud peavad näitama korralikku käitumist. Juhid on oma alluvatele eeskujuks; ebakorrektne käitumine tipus toob kaasa kaose allpool. See artikkel näitab Shōtoku arusaama, et eetiline juhtimine ei ole vabatahtlik, vaid ühiskonna stabiilsuse jaoks hädavajalik. Valitsus ei saaks toimida kui valitseva klassi juures puudub voorus. 
Artikkel 5: Õiglus kohtulahendites.
Viiendas artiklis hoiatab Shōtoku eelistuste ja korruptsiooni eest juriidilistes tegemistes. Ametnikud peavad vältima ahnust ja hindama asju erapooletult. Kui jõukamad isikud saavad kohtuotsuseid osta, kannatavad vaesed ja sellele järgnevad sotsiaalsed rahutused. See mure õigluse pärast näitab nii budistlikku muret õigluse pärast, kui ka praktilist vajadust õiguspärasuse järele. Õiglus oli Shōtoku arvates autoriteedi usalduse selgroog.
Artikkel 6: Hea julgustamine, kurja parandamine.
Kuuendas artiklis ütleb Shōtoku, et Valitsuse ametnikud peavad kiitma head käitumist ja avalikult parandama väärkäitumist. Shōtoku mõistab hukka meelitajad ja pettureid, kutsudes neid ohuks riigi stabiilsusele. See artikkel näitab Shōtoku veendumust, et moraalne selgus on vajalik tõhusaks valitsemiseks. Ilma vooruse ja pahede ausa äratunnistamiseta järgneksid ühiskonnas rahutused ja selle pealne kokkuvarisemine.
Artikkel 7: Asjakohane ülesannete määramine.
Seitsmendas artiklis nõuab Shōtoku, et ametikohad tuleks määrata pigem väärtuse kui isiklike sidemete alusel. Targad ja võimekad isikud toovad rahu; korrumpeerunud ja asjatundmatud ametnikud toovad kaose. Siin on näha proto-meritokraatlikku ideaali, kus võimekus, mitte sünniõigus, määras juhiks sobivuse. Õige inimese leidmine ametikohale oli riigi pikaajalise edu jaoks oluline.
Artikkel 8: Hoolsus avalikus teenistuses.
Kaheksandas artiklis on Ametnikele on öeldud, et nad peavad varakult kohtusse tulema ja hilja lahkuma, mis näitab valitsuse suuri nõudmisi. Shōtoku uskus, et valitsemine nõuab rasket tööd ja pidevat tähelepanu. Kui riigiametnikud muutuksid hooletuks, siis vajuks riigimehhanism paigast. Ta tõstis hoolsuse moraalseks kohustuseks, mitte lihtsalt ametialaseks ootuseks. 
Artikkel 9: Hea usk kui ühiskonna alus.
Üheksandas artiklis peetakse oluliseks usaldust ja heausksust valitsejate ja alamate vahel. Ilma usalduseta ei saaks ükski valitsuse poliitika olla edukas ja ühiskond laguneks. See põhimõte on seotud budistlike õpetustega siiruse ja moraalse kohustuse kohta. Shōtoku valitsemismudel sõltus vähem jõust kui vastastikusest usaldusest ja ühistest eetilisest kohustusest.
Artikkel 10: Vihast hoidumine.
Kümnendas artiklis tahab Shōtoku, et ametnikud ohjeldadaksid oma viha ja pahameelt, ja et tunnistatakse, et igaühel on erinevad arvamused. Ta soodustab alandlikkust ja hoiatab karmi hinnangu andmise eest. See artikkel näitab Shōtaku head arusaamist inimloomusest. Ametnikke kutsuti üles mõtlema omaenda vigade üle, enne kui nad teisi hukka mõistavad, seades eesmärgiks salliva ja kaastundliku administratsiooni.
Artikkel 11: Selged preemiad ja karistused.
11. artiklis tahab Shōtoku, et autasud peaksid järgnema headele teenetele ja karistused peaksid järgnema väärtegudele. Shōtoku väitis, et eelistused ja korruptsioon tihti jäävad õigsuse peale. Ilma selgete tagajärgedeta kahaneks ühiskondlik usaldus ja pahameel kasvaks. Ametnikud pidid säilitama õigluse kui nad ise soovisid säilitada valitsetavate lojaalsust.
Artikkel 12: Eraõiguslike maksude vältimine.
12. artiklis väidab Shōtoku, et ainult keiser võis makse kehtestada; kohalikel ametnikel oli keelatud kehtestada oma makse. Selle artikli eesmärk oli tsentraliseerida võimu ja kaitsta rahvast ärakasutamise eest. Shōtoku tunnistas, et detsentraliseeritud maksustamine nõrgestas riiki ja külvas pahameelt, mis lõppkokkuvõttes ohustas keiserlikku kontrolli.
Artikkel 13: Vastutus ametikohustuste täitmisel.
13. artiklis tuletatakse meelde, et ametnikel on suur kohustus oma tööülesandeid täita, isegi kui nad on haiguse või muu tõttu eemal. Hooletusest ei olnud vabandusi. Shōtoku nõudis ametnikelt täielikku vastutust ja kohanemisvõimet. Juhtimist ei tohtinud viivitada isiklike ebamugavuste tõttu.
Artikkel 14: Kadeduse vältimine.
14. Artiklis tuuakse välja kuidas ametnike vaheline kadedus toob kaasa rivaalitsemise ja riigi allakäigu. Shōtoku hoiatab, et kadedus takistab koostööd ja arengut. Selle asemel soovitab ta imetleda teiste andeid ja õppida neilt. Eliidi vastastikune austamine oli vajalik toimiva ja ühtse valitsuse jaoks.
Artikkel 15: Avalikud huvid üle eraeluliste tunnete.
15. artiklis rõhutab Shōtoku, et ametnikud peavad seadma avaliku hüve isiklikest pahameeltest ettepoole. Erahuvid ei tohi kunagi sekkuda valitsemisse. See ideaal peegeldab budistlikke õpetusi isekate soovide ületamise kohta. Ametnikud, kes seadsid oma ego kohustustest kõrgemale, ohustasid riigi püsimajäämist.
Artikkel 16: Hooajalise tööjõu juhtimine.
16. artiklis tuuakse välja kuidas avalikud tööprojektid tuleks läbi viia talvekuudel, kui põllumajandusnõudlus oli madal. Shōtoku näitab siin artiklis teadlikkust põllumajandusliku kalendri tähtsusest. Hooaegade valesti juhtimine võis põhjustada näljahäda ja sotsiaalset ebastabiilsust, mistõttu oli hoolikas töö planeerimine nii moraalne kui ka praktiline küsimus.
Artikkel 17: Kollektiivne otsustamine.
Lõpuks soovitab Shōtoku, et tähtsaid asju arutatakse ühiselt. Avalik arutelu võimaldas teha targemaid, vähem meelevaldseid otsuseid. Selline arutelu rõhutamine sisaldab nii budistlikke ideid kogukonnast kui ka konfutsianistlikku rõhuasetust kaalutlevale valitsemisele. Shōtoku nägemus ei olnud autokraatlik, vaid koostööl põhinev, mille eesmärk oli vältida vigu jagatud tarkuse abil.