Tegevuspõhine kuluarvestus

Tegevuspõhine kuluarvestus, ka toimingupõhine kuluarvestus (ingl.k. "activity based costing; ABC") on kuluarvestuse metoodika, mis võimaldab jaotada ressursside tarbimisest tekkinud kulusid suhteliselt täpselt toodetele ja teenustele ning arvutada  piisava täpsusega toodete ja teenuste omahinda. Kulusid jaotatakse põhjuslike seoste alusel ning neid põhjuslikke seoseid on võimalik iseloomustada arvuliste näitajate (nt suhtarvude, koefitsientide) kaudu.  Tehakse kindlaks, millised toimingud kulusid tekitasid ja mil määral kulusid tekitati. Tegevuspõhise kuluarvestusmeetodi kasutamisel on võimalik arvutada toodete ja teenuste omahindasid suhteliselt suure täpsusega. 
ABC kuluarvestuse läbimõeldud rakendamine ja tulemuste interpreteerimine aitab vastata logistika juhtimise seisukohalt neljale küsimusele: 
Ajalugu.
Enne tegevuspõhist kuluarvestust olid kasutusel ettevõtetes traditsioonilised kuluarvestusmeetodid, milles suur osakaal oli otsekuludel ja vähetähtsad kaudkulud lisati protsendina juurde. Ent olukorras kus tooted muutusid järjest paindlikumaks, tootearendus kiirenes ja standardseid tooteid jäi järjest vähemaks, jäid senised arvestussüsteemid liiga üldiseks ja ebatäpseks.
Tegevuspõhine kuluarvestus põhineb olemuselt George Staubuse tegevuskulude ja sisendi-väljundi arvestusel. Tegevuspõhise kuluarvestuse kontseptsioonid töötati välja 1970. ja 1980. aastatel Ameerika Ühendriikide tootmissektoris. Advanced Management-Internationali konsortsium (praegune nimetus CAM) tegeles sel ajal algelise tegevuspõhise kuluarvestuse põhimõtete uurimise ja vormistamisega ning nende väljatöötatud süsteem on see, mida tänapäeval tuntakse tegevuspõhise kuluarvestuse nime all. Tegevuspõhine kuluarvestus sai esimest korda selge määratluse Robert S. Kaplani ja W. Brunsi 1987. aastal ilmunud raamatus Accounting and Management: A Field Study Perspective . 
Hiljem selgitas tegevuspõhist kuluarvestust Peter F. Drucker oma 1999. aastal ilmunud raamatus „Management Challenges of the 21st Century”. Drucker toob välja, et traditsiooniline kuluarvestus keskendub sellele, mis maksab millegi tegemine, samas kui tegevuspõhises kuluarvestuses kajastatakse ka tegemata jätmise kulud. Kokkuvõttes leiab ta, et tegevuspõhine kuluarvestus registreerib ka need kulud, mida traditsiooniline kuluarvestus arvestada ei suuda.
Rakendamine.
Tegevuspõhist kuluarvestust kasutatakse enamasti töötlevas tööstuses, kuna see suurendab kuluandmete usaldusväärsust. Samuti võimaldab see kuluarvestusmeetod kulusid paremini mõista ning ettevõtetel sobivamat hinnastrateegiat kujundada. Tänapäeval tuuakse välja järgmised põhiküsimused, millele tegevuspõhine kuluarvestussüsteem peaks vastuse andma:
Tegevuspõhise kuluarvestussüsteemi arendamisel tuleb läbida neli järjestikust etappi: 
Tegevuspõhise kuluarvestussüsteemi loomist kirjeldavad järgmised etapid.
Esimene etapp.
Tegevuspõhise kuluarvestussüsteemi arendamise esimeses etapis määratakse tegevused, mida teevad organisatsioonis kaudsed ja tugiressursid. Selle tegevuse tulemusena valmib tegevuste nimistu, kus on defineeritud kõik tegevused, mida tootmisüksus teeb. Tavaliselt tuuakse välja keskmiselt 20–30 tegevust. Sellise hulga tegevuste saavutamiseks ignoreeritakse tegevuste määramisel selliseid tegevusi, mis hõlmavad vähem kui 5% ajast või tootmisvõimsusest. 
Teine etapp.
Tegevuspõhise kuluarvestussüsteemi arendamise teises etapis tehakse kindlaks, kui palju ressursse kulutab organisatsioon iga tegevuse peale. Paljud ressursid on selgelt seotud vaid ühe tegevusega, kuid teised võivad kaudselt olla seotud mitme erineva kulukeskusega. ABC süsteemid kasutavad selleks ressursi kulukäitureid . Ressursi kulukäitur on mõõdik, mille abil seostatakse ressursside kulud vastavate tegevustega ning jaotatakse erinevate ressursside kulud tegevuste vahel . Kulukäiturite valimisel kasutatakse tihti kas töötajate hulgas läbi viidavat uuringut, otseseid mõõtmise tulemusi või hinnatakse protsentuaalselt ressursside hulka, mida nimistus olev tegevus vajab .
Kolmas etapp.
Tegevuspõhise kuluarvestussüsteemi arendamise kolmandas etapis määratletakse organisatsiooni tooted, teenused ja kliendid. Ettevõte vajab tegevusi, et luua ja tarnida tooteid ja teenuseid oma klientidele ja nende määramine on lihtne ent oluline etapp.
Neljas etapp.
Neljandaks etapiks tegevuspõhise kuluarvestussüsteemi arendamisel on tegevuste kulukäiturite valik, mis võimaldaksid seostada tegevuste kulud organisatsiooni toodete, teenuste ja klientidega . Tegevuse kulukäitur mõõdab, kui palju tegevusi seoses kuluobjektiga tehakse. Kogukulumi ja tegevuste arvu põhjal leitakse tegevuse kulukogumi kulukäituri määr, mis selgub, kui jagada tegevuse kulukogumi kulu jagatud tegevuste arvuga. See näitab vastava tegevuse kulu ühe tegevuse kohta ehk kui palju maksab üks tegevus. Selleks, et leida vastava kuluobjekti kulude suurus, tuleb kulukäituri määr korrutada kuluobjekti poolt kasutatud tegevuste arvuga. 
Kasu.
Tegevuspõhise kuluarvestuse eelised traditsioonilise kuluarvestuse ees on järgmised: 
Puudused.
Tegevuspõhise kuluarvestuse suurimateks puudusteks võivad olla :