tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Värvid Eesti omavalitsuste vappidel

Punane.
Avanduse valla vapp, Haapsalu vapp, Harjumaa vapp, Meremäe valla vapp, Paldiski vapp, Salme valla vapp
Roheline.
Are valla vapp, Aseri valla vapp, Misso valla vapp, Palupera valla vapp, Saku valla vapp, Sonda valla vapp, Taebla valla vapp
Valla ürgset loodust sümboliseerib:
Valla looduskeskkonda sümboliseerib:
Valla metsarikkust sümboliseerib:
Sinine.
Aegviidu valla vapp, Anija valla vapp, Antsla valla vapp, Aseri valla vapp, Harku valla vapp, Keila vapp, Kiili valla vapp, Kose valla vapp, Meremäe valla vapp, Muhu valla vapp, Pala valla vapp, Põdrala valla vapp, Saksi valla vapp, Tali valla vapp
Sinine vapitüvi Ambla valla vapil sümboliseerib vett, looduse koostisosana, samuti ka noorust oma energia ja tulevikulootusega
Peipsi järve sümboliseerib:
Must.
Aegviidu valla vapp, Ahja valla vapp, Kehtna valla vapp, Kihnu valla vapp
Sümbolid Eesti omavalitsuste vappidel

Muu.
Ketassõlg - Vaivara valla vapp
Kunda vapp

Kunda vapp on Lääne-Viru maakonnas asuva Eesti linna Kunda vapp.
Vapi kirjeldus on kooskõlastatud Eesti Vabariigi Heraldikanõukoguga ja kinnitatud Eesti Vabariigi Riigikantselei riigisekretäri poolt 27. septembril 1994.
Vapi kirjeldus.
Hõbedase kilbi ülaosas kolm sinist lainelist joont, nende all kolm musta muistse ahingu otsa püstiasendis 2 + 1.
Põhjendus.
Lained sümboliseerivad Kunda jõge, merd ja muinasjärve. Nende all asetsevad püstiasendis kolm musta muistset ahinguotsa, mis on viiteks väga ammusele asustusele Kunda Lammasmäel. Hõbedane taustavärv tuleb sinisavist.
Kunda lipp

Kunda lipp on Lääne-Viru maakonnas asuva Kunda linna lipp.
Lipu kirjeldus.
Lipu kirjelduse on kinnitanud Eesti Vabariigi Riigikantselei riigisekretär 29. septembril 1994.
Ristkülikukujuline lipp koosneb kahest võrdse laiusega värvilaiust, millest ülemine laid on kollane, alumine punane.
Lipu laiuse ja pikkuse vahekord on 7:11 ning normaalsuurus 105x165 cm.
Haabersti mõis

Haabersti mõis (saksa keeles "Habers") oli praeguse Tallinna linna alal asunud linnamõis.
Haabersti mõis paiknes praeguse loomaaia peasissepääsu kohal kahel pool Paldiski maanteed (Paldiski mnt 96, 96A, 98a). Haabersti linnamõisa moodustamise ajaks peetakse 17. sajandit. 1561. aastast on seda piirkonda nimetatud "Habris". Seetõttu on arvatud, et Haabersti linnamõis eksisteeris juba 16. sajandi lõpul. 17. sajandist esinevad allikates juba sagedasti kohanimed ""Habers" või "Habers Hof"". Saksa keeles tähendab see kaeramõisat.
Haabersti nime on esmamainitud 1557. aastal seoses Tonnies Haberes'iga, kes elas Lahepea külas. Lahepea küla asus Kopli lahe lõunakaldal Mustjõe ja praeguse Haabersti asumi kandis.
Haabersti linnamõisa kuulusid Fismeistri, Jõeküla, Järvaküla, Kadaka, Kakumäe, Õismäe, Mustjõe ja Pikaliiva küla. Kuni 1817. aastani kuulus Haabersti mõis administratiivselt linnapolitsei alluvusse. Talurahva vabastamisel 1817 kartis Tallinna raad, et Haabersti mõisa territooriumil elavad talupojad valguvad linna. Selle ärahoidmiseks pöördus linnavalitsus Eestimaa tsiviilkuberneri poole palvega arvata linnamõisa territooriumil elavad talupojad juriidiliselt Keila kihelkonna koosseisu, jättes Haabersti mõisa linna jurisdiktsiooni alla. Tsiviilkuberneri kirjaga Tallinna magistraadile 20. märtsist 1817 kinnitati linna ettepanek. Haabersti linnamõisal oli eristaatus. 1856. aasta Eestimaa talurahvaseaduse kehtestamisel loobus linn Haabersti talumaade puhul ka kohtuvõimust. 1860. aastate keskpaigast 1879. aastani oli Haabersti mõisa valitsejaks Karl Gustav Dornbusch (sünd. 1826).
Haabersti mõisa maadel paiknes vähemalt kolm kõrtsi. Kõige lähemal Tallinnale oli Mustjõe kõrts. Teine tuntud kõrtsihoone asus Paldiski maantee ja Rannamõisa tee nurgal, omaaegsest Haabersti koolist ehk praegusest Tallinna loomaaia kontorihoonest teisel pool teed. Kolmas, Untaugu kõrts, paiknes hoopis kõrvalisemal Kadaka teel, teisel pool Iisaku ehk Joosti oja, piirkonnas, kus Kadaka tee hargnes praeguse Vana-Mustamäe asumi poole.
Haabersti mõisa Paldiski maantee äärne Veskimäe oli 19. sajandi lõpul ja 20. sajandi algul tallinlaste armastatud "grüüneskäigu" paigaks.
Mõisa peahoone oli poolkelpkatusega lihtsakujuline paekiviehitis. Nii peahoone kui ka töölistemaja varemed olid Paldiski maantee põhjaküljel alles kuni 2001. aasta sügiseni. Siis jäid need uusehitistele ette ja lammutati. Praegu on mõisasüdamest alles vaid mõned pargipuud.
Rakvere vapp

Rakvere vapp on Lääne-Viru maakonnas asuva Eesti linna Rakvere vapp.
Vapi kirjeldus.
Rakvere linna vapil on kuldne aadlikroon kahe suure ja kahe väikese hõbedase vääriskiviga. Krooni all asetseb kuldne kuusnurkne täht. Vapi kilp on jaotatud vertikaaljoonega kaheks võrdseks osaks, millest üks on punane ja teine sinine.
Linna vapil on kaks kuju: kilbiga vapp ja kilbita vapp.
Põhjendus.
Vapil sümboliseerib kroon kõrgemat võimu ning kuueharuline täht õitsengut.
Vapi kasutamise kord.
Kilbita või kilbiga, värvilisena või mustvalgena kasutatakse linna vapi kujutist linnavolikogu, linnavalitsuse, munitsipaalettevõtete ja -asutuste dokumendiblankettidel, pitsatitel, trükistel, kaartidel, ümbrikutel, kuulutustel, meenetel ning nimekaartidel.
Rakvere vapi ajalugu.
Rakvere linna vanimal pitseril on kujutatud kroonitud tarvapead. Järgmine vapp pärineb 1390. aastast, selleks oli kroon vapikilbil ning selle all kuusnurkne täht. 1788. aasta 4. oktoobril kinnitati Rakvere linna vapiks hõbedasel kilbil kuldne kroon ning selle all kuldne kuusnurkne täht. Vapi kujundamisel oli eksitud heraldika reeglite vastu, nimelt metalli ei paigaldata metallile. 1864–1865 kogus Venemaa Senati Heraldikadepartemang linnade vappide jooniseid ning siis oli Rakvere linna vapiks omapärase nelinurkse kujuga vapikilp, mille väli oli must ja ümbritsetud hõbedase raamiga. mustal väljal üksteise all olevad kroon ja kuusnurkne täht olid kuldsed. 1909. aastal kinnitati vapiks punasepõhjaline kilp ning sellel olevad kroon ja kuusnurkne täht olid kuldsed.
Peale Eesti iseseisvumist 1918. aastal kinnitati 23. augustil 1934 Rakvere linna vapiks sinisepõhjaline kilp kuldse krooni ja kuusnurkse tähega. 16. detsembril 1937 muudeti vappi taas, kilp jagati kaheks võrdseks väljaks, siniseks ja punaseks, keskel olid nagu ka eelmistelgi vappidel kuldne kroon ja kuldne kuusnurkne täht (selline vapikuju on ka praegu kasutusel). Nõukogude ajal linna vappi ei kasutatud, kuid peale Eesti taasiseseisvumist kinnitati 29. aprillil 1994 linna vapp taas.
Rakvere lipp

Rakvere lipp on Lääne-Viru maakonnas asuva Eesti linna Rakvere lipp.
Lipp on kinnitatud 29. aprillil 1994.
Lipu kirjeldus.
Lipp koosneb kolmest horisontaalselt asetsevast värvilaiust: ülemine laid on sinine, keskmine kollane ja alumine sinine. Siniste laidude laius on mõlemal 3/7, kollasel 1/7 lipu laiusest. 
Lipu laiuse ja pikkuse vahekord on 7:11 ning normaalsuurus 105×165 cm.
Rakvere linna lipu ajalugu.
23. augustil 1934 kinnitati Rakvere lipuks vertikaalselt kaheks jagatud kangas. Vardapoolne 1/3 laiune väli oli sinine, ning sellel oli kollane kuueharuline täht. Lehvipoolne, 2/3 laiune väli oli jagatud horisontaalselt kolmeks laiuks, ülemine ja alumine olid kollased, keskmine sinine.
16. detsembril 1937 kinnitati Rakvere linna lipuks sinine kangas kollase horisontaalse laiuga (lipp on ka praegugi kasutusel).
Nõukogude ajal linna lippu ei kasutatud.
Rakvere lipp ja Rootsi lipp.
Rakvere lipp sarnaneb Rootsi lipuga. 21. jaanuaril 2007 lehvis Rakvere linnuse tornis pool päeva eksikombel Rakvere lipu asemel Rootsi lipp.
Haljala valla vapp

Haljala valla vapp on Lääne-Viru maakonnas asuva Eesti haldusüksuse Haljala valla vapp.
Vapp on kinnitatud 8. märtsil 1994. Kui 2017. aastal liitusid Haljala vald ja Vihula vald, siis jäi kasutusele Haljala valla sümboolika.
Vapi kirjeldus.
Sinisel kilbil vasakult tõusev hõbedane haldjas, kelle ettesirutatud käte kohal kuldne kaheksaharuline täht.
Põhjendus.
Sinine ja hõbe on Virumaa vapivärvid. Haldjas seostub legendiga valla nime saamisloost ja tähistab ühtlasi Haljala kaitsevaimu. Kuldne täht sümboliseerib valgust ja teadmisi, rahva edulootust ning -püüdlust.
Radetzky

Radetzky või Radetski on mitme isiku nimi:
Automarkide loend

"Siin on loetletud automarke ja -mudeleid.
R.
Roewe
Laekvere valla vapp

Laekvere valla vapp on Lääne-Viru maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Laekvere valla vapp.
Vapp kinnitati 23. novembril 1995.
Vapi kirjeldus.
Kuldse ja rohelisega okaspuulõikes pikuti jaotatud kilp.
Põhjendus.
Vapikujundus märgib Laekvere vallale iseloomulikku metsarikkust ning jahimajandust ja viitab ka tuntud Laekvere männile.
Rakke valla vapp

Rakke valla vapp on endise Eesti haldusüksuse Rakke valla vapp.
Vapp on kinnitati 19. septembril 1994.
Vapi kirjeldus.
Sinisel kilbil on hõbedane teravik, milles seitsme kroonlehega rukkilill. Kummalgi pool teravikku on hõbedane veepiisk.
Põhjendus.
Hõbedane teravik tähistab paekivi ja sellest toodetavat lupja ning nende kasutamist ehitustel. Rukkilille seitse kroonlehte märgivad Rakke valla moodustanud seitset mõisat. Hõbedased veepiisad osutavad valla maade paiknemisele Pandivere veekaitsealal.
Rakvere valla vapp

Rakvere valla vapp on Lääne-Viru maakonnas asuva Eesti haldusüksuse Rakvere valla vapp.
Rakvere vald ja Sõmeru vald ühinesid haldusreformi käigus 2017. aastal ja ühendvalla vapina võeti kasutusele varasem Sõmeru valla vapp.
Vapp 2018. aastast.
Vapi kirjeldus.
Sinisel vapikilbil on vertikaalselt paiknev kuldne viljapea kahe kuldse ringi (kuldraha) vahel.
Põhjendus.
Vapikilbi sinine värv viitab Virumaa vapivärvile. Kuldne viljapea sümboliseerib viljakat maad ning paikkonna põhitegevusala – põllumajandust. Kuldrahad osutavad maapõuerikkustele (fosforiit, paas), samuti ümbruskonna aardeleidudele.
Vapp 1993–2017.
Vapp kinnitati 14. mail 1993.
Vapi kirjeldus.
Kilp põikjaotatud; ülemisel, sinisel väljal kaks langevat hõbetriipu; alumisel, hõbedasel väljal roheline tamme kaksikleht.
Rägavere valla vapp

Rägavere valla vapp on Lääne-Viru maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Rägavere valla vapp.
Vapp kinnitati 24. septembril 1994.
Vapi kirjeldus.
Kuuselõikega põigiti poolitatud kilbi sinisel ülapoolel hõbedane neljaharuline täht; kilbi alumine pool hõbedane.
Põhjendus.
Vapikilpi poolitav kuuselõige osutab sellele, et Rägavere vald asub metsarikkal alal ning mets on andnud elatist kohalikele elanikele juba vanast ajast. 
Hõbedane neljaharuline täht (tähtrist) vapi sinisel ülapoolel sisendab elujaatavat usku, et töökaid ning hariduspõllul edasipürgivaid valla inimesi ootab ees parem tulevik.
Ka vapitüve hõbedane värvus sümboliseerib hingerahu ja -puhtust, mida saavutavad need, kes hindavad vaimseid väärtusi ja esivanemate vaimuvara.
Maasi

Maasi küla paikneb Saaremaa vallas Orissaarest neli kilomeetrit loode pool ning oli keskajal Muhu ja Ida-Saaremaa (Maasilinna foogtkonna) halduslik keskus.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Orissaare valda, haldusreformi käigus liideti Maasiga Laheküla.
Külas asub ordulinnus (Maasilinna linnus).
Eesti üks vanimaid laevavrakke, Maasilinna laev, leiti 1985. aastal Maasilinna ordulinnuse välisreidi vetest Väikesest väinast.
Enne 1926. aastat jäi küla Pöide kihelkonna territooriumile.
14. augustil 2006 avati Maasis jäätmejaam.
Sealne puurauk on Maasi kihtide üks stratotüüpe.
Maasilinna laev

Maasilinna laev on Maasi külast Saaremaa vallast leitud üks Eesti vanimaid laevavrakke. Laev ehitati arvatavasti ühemastilisena ja ilma tekita umbes 1550. aasta paiku Saaremaal.
Laevavraki leidsid 1985. aastal Maasilinna ordulinnuse välisreidi vetest, Väikesest väinast meremuuseumi allveearheoloogiaklubi Viikar sukeldujad ja 1987. aastal tõsteti laev üles. Laevavrakk paigutati Illikulaiule püstitatud ajutisse ehitisse, mille otstarve oli vrakile kaitse ja konserveerimistingimuste tagamine. Konserveerimiseks kasutati tol ajal väga kaasaegset tehnoloogiat. Vettinud puit immutati polüetüleenglükooliga. Lahus surus puidust vee välja ning täitis tühjad poorid. Seejärel vrakk külmutati, et selle pikaajalise kuivamise käigus puit ei praguneks ega deformeeruks.
Maasilinna laeva pikkus võis olla umbes 15–16 meetrit ja laius 5,5 meetrit. Laeva ehitamiseks kasutati Saaremaa päritolu puitu. Maasilinna laeva võinuks kasutada sõiduks kogu Läänemerel, ent ilmselt oli tegemist siiski vaid kohalikuks otstarbeks mõeldud transpordilaevaga. Alus on ehituslikult sarnane Soome haaksi ja Rootsi haxe tüüpi transpordilaevaga. Ta on Eestis ainuke keskajast pärinev laevaehituskunsti näide.
Maasilinna laeval on kolm erilist joont, mis eristavad teda tavapärastest selleaegsetest maailma laevaehitustest: 
Üheselt ei teata, mis Maasilinna laevaga juhtus, et see uppus. Võib oletada, et see hukkus vaenlase rünnaku ajal. Laeva veepealne parras põles veeliinini, mille järel täitus laev veega ja vajus põhja.
Maasilinna laev oli Saaremaal Illiku laiule ehitatud ajutises hoones kuni 2010. aastani, mil ta viidi Tallinna. Konserveeritud vrakk koosneb laeva säilinud põhjaosast, mida ümbritseb markeeriv metallkarkass. Maasilinna laev on eksponeeritud Eesti Meremuuseumi Lennusadamas ning vastavalt meremuuseumi ja Orissaare valla koostööleppele on vallal õigus deponeerida Maasilinna laevavrakk selle leiukohas, kui vallas on välja ehitatud sobivad ja kohased tingimused selle väärikaks eksponeerimiseks.
Distributiivsus

Distributiivsus ehk jaotuvus on binaarse tehte omadus jaotuda teise binaarse tehte suhtes.
 "Näide:" Vaatleme võrdust "2 × (3 + 5) = 2 × 3 + 2 × 5". Võrduse vasakul pool on "2" kordajaks summale "(3 + 5)". Võrduse paremal pool korrutab "2" liidetavaid "3" ja "5" eraldi ning kaks korrutist liidetakse. Ütleme, et kordaja "2" jaotub liidetavate "3" ja "5" vahel. "Kui korrutatakse summaga, siis võib korrutamise liidetavate vahel ära jaotada: korrutatakse liidetavate kaupa ja siis liidetakse saadud korrutised kokku." Liitmine korrutamise suhtes aga ei jaotu: näiteks võrdus "2 + (3 × 5) = (2 + 3) × (2 + 5)" ei kehti.
Tavaliselt kasutatakse distributiivsuse mõistet binaarsete algebraliste tehete kohta.
Definitsioon.
Kui formula_1 ja formula_2 on binaarsed algebralised tehted hulgal formula_3, siis ütleme, et formula_1 on distributiivne tehte formula_2 suhtes, kui iga formula_6, formula_7 ja formula_8 korral hulgast formula_3 kehtivad tingimused:
formula_10 (vasakpoolne distributiivsus)
ja
formula_11 (parempoolne distributiivsus).
Keldi rist

Keldi rist on kristliku risti erikuju, milles on ühendatud ladina rist ja harude hargnemise keskkohta ümbritsev rõngas või ring, mida võib tõlgendada nimbuse või päikeserattana. See ristivorm tekkis Briti saartel ja Lääne-Euroopas varakeskajal ja on saavutanud laiema tuntuse tänu selle kasutamisele kõrgristidel Briti saartel, eriti Hiberno-Šoti misjonäride 9.–12. sajandi evangeliseerimispiirkondades.
Tegemist on keldi kristluse sümboliga, mis osalt võib olla vanem kui ristiusk ise. Teadlased on ristiga ühendatud rõnga päritolu üle vaielnud, kuid seda peetakse seotuks varasemate, eelkristlike rõngasristidega. Selles kontekstis sümboliseerib rõngas Päikest ja igavikku.
Keldi risti nimetus pärineb 19. sajandi keldi taassünni perioodist. Põimornamentidega kaunistatud keldi rist muutus populaarseks matuse- ja muude monumentide vormivalikuna, levides ka väljapoole Iirimaad.
Kõrgristid.
Keldi kõrgristide lähtepunkt on arvatavasti lihtsad ristikujundid, mida uurendati menhiridesse. Taolisi leidub enim Kerry krahvkonnas Dingle'i poolsaarel. Vanimatel Iiri ristidel, mis on tervet kivi täitvate reljeefid plaatidel Carndonagh'is ja Fahanis Donegali krahvkonnas, puudub veel keldi risti iseloomulikuks osaks peetav rõngas. Rõngas on vaid mõnedel ristidel Ahennys (8. sajand) ja Moville'is (Cooley rist). Rõngas võib puududa risti kujundusest ka 12. sajandil (Dysert O’Dea rist, Clare'i krahvkond).
Errigali kalmistul Tyrone'i maakonnas asuv robustne Keerogue'i rist on viimistletumat keldi risti formaalselt järeleaimav. Noughavali (Clare'i) kalmistul Clare'i maakonnas asuv rist on dateerimata, kuid võib samuti olla keldi risti kujutamise püüe.
Eelkõige on varased iiri ristid Carndonaghi ja Fahani kloostris 7. ja 8. sajandist, samuti mõnevõrra hilisemad Walesi "sammasristid" (Neuadd Siarman) on kaunistatud põimornamentidega. Mõnel ristil on kujutised, mis ei haaku kristliku kontekstiga, näiteks ratsasõdalased.
Hilisemad Iirimaa kõrgristid ona jaotatud piirkondlikesse rühmadesse (Barrow' oru ristid, Midlands, North Leinster, Ossory ja Ulster). Hiljem muutusid tüüpiliseks figuuridega kompositsioonid, näiteks Ardboe ja Donaghmore'i ristid Tyrone'i krahvkonnas. Alles pärast 9. sajandit püstitatud ristid kujutavad sageli piiblistseene (Kells, Clonmacnoise'i lõunapoolne rist), millest mõned näivad puhtdekoratiivsena. Enne seda aega püstitatud kõrgristid kujutavad vaid mustreid ja sümboleid. Monasterboice'i Muiredachi risti Louthi krahvkonnas peetakse figuratiivse stiili tipuks. Sellest stiililiselt täiesti erinev ja kõige ilusamaks peetud säilinud kõrgristidest on Moone'i rist Kildare'i krahvkonnas. Selle loomade ja lindudega kujundus oletatakse pärinevat ristiusu-eelsest kihistust.
Hilisematel 12. sajandist pärit ristidel on rõngas endiselt kujunduse osa, ent mitte enam alati kontuuris. Rõnga jämedus on sageli väiksem kui risttaladel. Risti enda kaunistused paiknevad enamasti raamitud paneelides, ilmselt raiuti need kivvi alles pärast risti püstitamist, mida tunnistab nn "lõpetamata Kellsi rist". Püsttala võib olla all jämenev või toetuda alusele.
Ökoton

Ökoton ehk ökotoon (inglise "ecotone") on kahe ökosüsteemi (või koosluse) vaheline põimeala, siirdeala, piir (piiriala). Ökotonid on näiteks veekogu kaldavöönd (veeökosüsteemi ja maismaaökosüsteemi siirdealana), metsaserv (metsa ja niidu siirdealana) jms. 
Ökotone iseloomustab suhteliselt suur liigirikkus (servaefekt). Seda tingib kummagi naaberökosüsteemi liikide kooseksisteerimine piirialal, aga ka sealsete tingimuste suur varieeruvus. Näitena kalarohkus mandrilava servas.
Ruutjuur

Matemaatikas nimetatakse mittenegatiivse reaalarvu formula_1 ruutjuureks ehk aritmeetiliseks ruutjuureks mittenegatiivset reaalarvu formula_2, mille ruut on antud arv formula_1. 
Igal mittenegatiivsel reaalarvul on parajasti üks aritmeetiline ruutjuur. 
Ruutjuure võtmine on kahega astendamise pöördtehe. 
Ruutjuur kui võrrandi lahend.
Ruutjuure all võidakse silmas pidada ka teise astme juurt, "n"-astme juure erijuhtu. Sel juhul tähendab arvu "a" ruutjuur võrrandi "x"2="a" lahendit. 
Selles tähenduses on positiivsel reaalarvul formula_1 kaks ruutjuurt: üks positiivne arv ja üks negatiivne arv
formula_5   ja formula_6. 
Arvul 0 on üksainus ruutjuur
formula_7.
Negatiivsel reaalarvul –"a" reaalarvulised ruutjuured puuduvad, sel on kaks puhtimaginaarset ruutjuurt: 
formula_8   ja formula_9, 
kus "i" on imaginaarühik. 
Üldiselt, igal kompleksarvul on kaks kompleksarvulist ruutjuurt (arvu 0 puhul langevad nad kokku).
Alfred Candidus Ferdinand zu Windisch-Graetz

Alfred Candidus Ferdinand zu Windisch-Graetz (ka Windisch-Grätz või Windischgrätz; 11. mai 1787 Brüssel – 21. märts 1862 Viin) oli Austria sõjaväelane, feldmarssal (1848) ja riigivürst.
Varajane sõjaväeteenistus.
Steiermargist pärinev Windischgrätz astus Austria armeesse 1804. aastal ning võitles kõigis Austria sõdades Napoleoni vastu rügemendijuhina. Ta teenis ära suure lugupidamise oma sõjaliste oskustega ning oli armees pidevalt kõrgetel positsioonidel. 1833. aastal ülendati ta feldmarssal-leitnandiks ning määrati diviisijuhiks. 1840. aastal sai ta Böömimaa vägede juhatajaks. 
Tegevus 1848. aasta revolutsiooni ajal.
1848. aasta revolutsiooni ajal tegutses Windischgrätz algul Viinis, kus talle anti märtsis linna üle täievolituslik militaar- ja tsiviilvõim, kuid sealsed poliitilised jõud, eriti liberaalsed ministrid, seisid sõjalise jõu kasutamisele vastu ja nõnda pidi marssal Böömimaale naasma. Juunis tegutses ta Prahas, kus surus maha mässukatsed, ähvardades linna pommitama hakata. Oktoobris anti talle hädaolukorraks võim kõigi väljaspool Itaaliat paiknevate Austria armeede üle. Samal aastal sai ta ka feldmarssaliks. 
1848. aasta oktoobris naasis ta Viini ning vallutas linna revolutsionääridelt tagasi. 
Tema ja ta soosiku Felix zu Schwarzenbergi initsiatiivil viidi läbi ka keiser Ferdinandi asendamine tema 18-aastase vennapoja Franz Josephiga. 1849. aastal saavutas Windischgrätz esialgu suurt edu Ungaris, vallutades mässulistelt Buda, kuid et ta väed jäid pärast seda toppama ning ungarlaste juht Lajos Kossuth suutis oma vägede moraali taastada, järgnesid austerlastele rängad kaotused, lisaks oli Windischgrätz väejuhina üpris keskpärane. Need põhjused viisid Windischgrätzi poliitikukarjääri kiiresti tupikusse. Peaminister Schwarzenberg kutsus ta 1849. aasta aprillis tagasi. Pärast seda ta enam avalikku ellu eriti ei sekkunud. 
Ta läks erru ning suri 1862. aastal Viinis.
Ida-Euroopa aeg

Ida-Euroopa aeg (inglise keeles "Eastern European Time", lühend "EET") on üks vööndiaja nimetustest. Ida-Euroopa aeg on seega maailmaajast kaks tundi ees. Ida-Euroopa suveaeg on maailmaajast ees kolm tundi. 
Ida-Euroopa aega kasutavad paljud Euroopa riigid ning ka mitmed Põhja-Aafrika ja Lähis-Ida riigid:
Ajaloost.
Enne vööndiajale üleminekut kasutati ühe riigi piires mingi linna (näiteks pealinna) kohalikku päikeseaega. Nii näiteks erines kellaaeg Lätis kellaajast Eestis mõne minuti võrra.
Eestis kehtib alates 1. maist 1921 (välja arvatud Nõukogude okupatsioon, kui kehtis dekreediajana Moskva aeg) Ida-Euroopa aeg, mille kehtestas Vabariigi Valitsus 1921. aasta 27. aprillil vastuvõetud määrusega:
Lääne-Euroopa aeg

Lääne-Euroopa aeg (inglise keeles "West European Time", lühend "WET") on üks vööndiaja UTC±0 nimetustest, mida kasutatakse peamiselt Euroopas. Lääne-Euroopa suveaeg on maailmaajast ees üks tund.
Järgmised Euroopa riigid ja piirkonnad järgivad Lääne-Euroopa aega:
Geograafiliselt kuuluvad ka Prantsusmaa, Hispaania ja Beneluxi maad rohkem Lääne-Euroopa ajavööndisse (7.5 läänepikkuskraadist 7.5 idapikkuskraadini). Enne teist maailmasõda kasutasidki Prantsusmaa, Hispaania, Belgia ja Luksemburg Lääne-Euroopa aega, samas Holland kasutas Amsterdami aega (UTC+0:20). 1940. aastal Saksa okupatsiooni ajal kehtestati Prantsusmaal ja Beneluxi maades Kesk-Euroopa aeg, mida toona nimetati Berliini ajaks. Ka Hispaanias mindi Francisco Franco käsul üle Kesk-Euroopa ajale, 16. märts 1940 23:00 asemel tuli kohe 17. märts 1940 00:00.
Sõjaajal kasutas Suurbritannia suveaega (UTC+1) standardajana ja suveajana topeltsuveaega (UTC+2). Pärast Prantsusmaa vabastamist 1944. aasta suvel kasutati algul UTC+2 edasi, 1944.-1945. aasta talvel mindi üle UTC+1-le. Ka 1945. aasta suvel kasutati endiselt topeltsuveaega (UTC+2), kuni pärast sõja lõppu tuldi tagasi suveajale (UTC+1). 7. oktoobril 1945 taastati Suurbritannias standardajana Lääne-Euroopa aeg, ka Prantsusmaal plaaniti 18. novembrist 1945 taastada Lääne-Euroopa aeg, kuid kaks nädalat enne selle teokstegemist plaanist loobuti ja Prantsusmaa on endiselt jäänud kasutama Kesk-Euroopa aega.
Moskva aeg

Moskva aeg (lühend vene keeles "МСК", ladina kirjas "MSK") on vööndiaja nimetus, mida kasutatakse Venemaal. Moskva aeg on seega maailmaajast kolm tundi ees. 
Üle kogu Venemaa kasutatakse Moskva aega transpordivahendite sõiduplaanide koostamisel ning see märgitakse telegrammidele.
2011. aastani oli Moskva aeg maailmaajast ees 3 tundi ja suveaeg 4 tundi. Alates 2011. aastast enam talveajale üle ei mindud ja Moskva aeg oli aasta ringi maailmaajast ees 4 tundi. Alates 2014. aastast on Moskva aeg maailmaajast aastaringselt ees 3 tundi.
Moskva aeg kehtis Nõukogude Liidus ka nendes läänepoolsetes piirkondades, kus praegu kehtib Ida-Euroopa aeg, sealhulgas ka Eestis aastatel 1940–1941 ja 1944–1989.
Eestis oli rahvasuus levinud ütlus (sõnastus võis erineda): "Meil kella pole vaja, Moskva annab aja."
Peremärk

Peremärk on perekonna omandit tähistav märk.
Peremärke on kasutatud kalapüügiriistade, viljakottide, riideesemete, põllutööriistade jt esemete märkimiseks.
Peremärk oli päritav. Kui pere jagunes, pärandus põhitalu märk koos mõningate muudatustega tütartaludele.
Rahvapärased nimetused.
Õuemärgid, märgid, majamärgid, mergid, võrgumärgid, puumärgid, talumärgid, viljakotimärgid jne.
Ajalugu.
Peremärkide kasutamine võis alguse saada juba ajal, kui paljud inimesed hakkasid koos põldu harima, karja kasvatama või kala püüdma. Sellisel hetkel tekkis vajadus enda eraomandi märgistamise vastu ja selleks võeti kasutusele igale perele ainuomane märk ehk peremärk.
Peremärkide kasutamine Eestis hakkas vähenema seoses kirjaoskuse levikuga 19. sajandil. Tänapäeval võib leida kasutuses olevaid peremärke tavaliselt vaid rannaäärsetes külades, kus peremärke leidub veel kalavõrkude ujukitel.
Paljud peremärgid sarnanevad ruunidega.
Leviala.
Peremärke on kasutatud nii Euroopas, Aafrikas kui ka Põhja-Ameerikas.
Pöördvõrdelisus

Pöördvõrdelisus ehk retsiprooksus on arvsuuruste "x" ja "y" vaheline seos, kus ühe suuruse kasvades väheneb teise suurus proportsionaalselt.
Definitsioon.
Pöördvõrdelist sõltuvust kirjeldatakse valemiga 
formula_1 või formula_2
kus formula_3 ja formula_4 on muutujad ning formula_5 on konstant. Sümboliga formula_6 väljendatakse võrdelisust.
Pöördvõrdeline sõltuvus füüsikas.
Pöördvõrdelise sõltuvuse mõistet kohtab tihti füüsikas. Näiteks Newtoni gravitatsiooniseadus ütleb, et kahe keha vaheline gravitatsioonijõud "F" on pöördvõrdeline nende kehade vahelise kauguse "r" ruuduga. Seda tähistatakse järgmiselt:
formula_7
Pöördvõrdelise sõltuvuse kaudu on kirjeldatavad ka näiteks elektrostaatiline ja magnetiline vastastikmõju.
Jevdokija Lopuhhina

Jevdokija Fjodorovna (Евдокия Фёдоровна; sünninimi Avdotja Illarionovna Lopuhhina (Авдотья Илларионовна Лопухина); 9. august (vkj. 30. juuli) 1669 – 7. september (vkj. 27. august) 1731 oli Vene tsaarinna, Peeter I esimene abikaasa.
Jevdokija oli bojaar Illarion Abramovitš Lopuhhini (Larion Lopuhhini) ja Ustinja Bogdanovna Rtištševa tütar. Tütre pulmade puhul tsaariga muudeti isa eesnimi Fjodoriks.
Peeter ja Jevdokija abiellusid 6. veebruaril (vkj. 27. jaanuaril) 1689. Järgmisel aastal sündis poeg Aleksei Petrovitši. Hiljem sündisid veel Aleksander (1692) ja Paul (1693), kuid need kaks poega surid lapsepõlves. Peeter I ei olnud rahul Jevdokija vanamoeliste vanematega ning hiljem hülgas oma abikaasa ja kiindus hollandi soost Anna Monsi, kes aga ei saanud ainsatki last. 
Pärast Peeter I surma 1725 sai Venemaa tsaarinnaks tema naine Katariina I, kes suri juba 1727; selleks ajaks olid kõik Katariina pojad järeltulijateta surnud. Uueks tsaariks sai Jevdokia poja Aleksei poeg Peeter II, kes suri 1730 15-aastaselt. Peeter I sugu suri sellega meesliinis välja ja Jevdokia oli elanud kõigist oma järeltulijatest kauem. Polnud selge, kes peaks Venemaa trooni pärima, ja seda pakuti ka Jevdokiale, kes aga loobus. Uueks valitsejaks sai Peeter I poolvenna Ivan V tütar Anna Ivanovna, kes Jevdokiat selle eest austas. Jevdokia suri juba järgmisel aastal ja Anna Ivanovna suri 1740 samuti lastetuna.
Svastika

Svastika ehk haakrist on väga vana kujund, mis on kasutusel õnnemärgina. See võib olla nii päripäeva (卐) kui vastupäeva (卍) pööratud harudega.
Sõna "svastika" tuleb sanskriti keelest (devanaagari स्वस्तिक). Sanskritikeelne nimetus koosneb sõnadest "su" – 'hea' ja "asti" – 'olema'.
Kristlikus sümboolikas nimetatakse haakristi "crux gammata".
Ajalugu ja leviala.
Kõige vanem jälg haakristist on pärit neoliitikumist. Sumerist ja praeguse Pakistani aladelt on leitud svastika näiteid, mida peetakse 5000 aastat vanadeks. Üldlevinuks muutus see aga 1000 aastat eKr.
Svastikat on leitud Trooja varemetest. Indias ilmus see märk 4. sajandil eKr, Hiinas 5. sajandil pKr. Saja aasta pärast, 6. sajandil jõudis haakrist koos budismiga Jaapanisse, saades seal budismi üheks sümboliks.
Svastikat ei ole teadaolevalt kasutatud Egiptuse, Assüüria ega Babüloonia kultuurides. Samuti ei teata, kas Ameerikas seda tunti.
Nii Aasias kui ka Euroopas on haakrist alati olnud maagiline sümbol.
Eri kontekstis on haakristi harud erinevas suunas. Mnemotehnilise võttena võib meeles pidada, et Saksa rahvussotsialistide kasutatud haakristi harud on samas suunas, nagu vene täht Γ nimes Гитлер (teise versiooni järgi on haakristi harud algustähed nimedest Гитлер, Геринг, Геббельс ja Гиммлер).
Nõukogude Venemaal ilmus svastika bolševike poolt 1918. aastal kasutusele võetud 1000-, 5000- ja 10 000-rublastel kupüüridel. Varem oli svastikat kujutatud 1917. aastal välja antud 250-rublastel duumarahadel. Svastika koos tähtedega РСФСР selle sees kaunistas 1918. aastal punaarmeelaste vormikuue käiseid.
Eestis on haakristi kasutanud peamiselt setud eriti ornamendina vöökirjades. Samuti õmblesid haakristi vöökirjadele liivlased. Helme kihelkonnas nimetati haakristi juudiristiks ja Koeru kihelkonnas juudipaturistiks. 
Saksa okupatsiooni ajal 1942. aastal anti Eestis välja kolmest erinevat värvi postmargist koosnev margiseeria haakristi ja Eesti vapiga.
Tähendus.
Algselt võis svastika olla päikese sümbol.
Hiinas, Jaapanis ja Indias seostatakse svastikat budismiga, kus see on majandusliku heaolu ja taassünni sümbol.
Skandinaavias seostati svastikat äikesejumal Thoriga.
Ka mujal tähendas svastika põhiliselt jõudu, energiat, õnne ja head tervist.
Svastika muutus läänemaailmas negatiivseks sümboliks, kui Adolf Hitler selle natsismi sümbolina kasutusele võttis.
1908. aastal kirjeldas Guido List oma populaarsetes raamatutes muinasgermaani eeposest "Vanem Edda" svastikat kui vere puhtuse ja maagiliste teadmiste sümbolit.
Merihobusüda

Merihobusüda on Skandinaavia maades ja Soomes tuntud kui hooneid kaitsev märk.
Merihobusüda sarnaneb haakristiga. Nimelt tekib merihobusüdamekujuline märk, kui haakristi pead üksteisega ühendada. Üks merihobusüdame nimetusi ongi "laplaste haakrist", kuna seda esineb saamide nõiatrummidel. Väljaspool Põhjamaid esineb taolisi märke vähe.
Torii

Torii (jaapani keeles 鳥居 'linnuõrs') on šinto templi värav.
Torii on tavaliselt tehtud kas puust või kivist ja punaseks värvitud.
Torii on päikese sümbol ning sümboliseerib ka sisenemist vaimsesse valgusse.
Gravitatsiooniline kollaps

Gravitatsiooniline kollaps on astronoomilise objekti kokkutõmbumine selle enda gravitatsiooni mõjul, millel on tendents tõmmata ainet sissepoole raskuskeskme suunas. 
Gravitatsiooniline kollaps on universumi struktuuride moodustumise põhimehhanism. Aja jooksul võib aine esialgne suhteliselt sujuv jaotus pärast piisavat akretsiooni kollabeeruda, moodustades suurema tihedusega moodustusi, nagu tähed või mustad augud.
Näiteks tähe tekkimise juures kollabeerub gaasipilv oma massikeskme tekitatud gravitatsiooni tõttu.
Arvatakse, et ka terve Universum võib kunagi kollabeeruda (Suur Kollaps).
Janez Drnovšek

Janez Drnovšek [janes dõrn'oušek] (27. mai 1950 Celje – 23. veebruar 2008 Zaplana) oli Sloveenia poliitik, president 22. detsembrist 2002 kuni 22. detsembrini 2007.
Drnovšek lõpetas 1973 kõrgkooli majandusteaduse alal. Aastal 1981 kaitses ta magistritöö tüüpilise ehitusettevõtte organisatsioonilisest arengust ja 1986 doktoritöö teemal "Rahvusvaheline Valuutafond ja Jugoslaavia". 
Alates 1973. aastast töötas ta ehitusettevõttes IGM Zagorje, seejärel Ljubljana Panga harukontori direktorina Sloveenia keskosas Trbovlje vallas Zasavje piirkonnas Sava kallastel ning ühe aasta Jugoslaavia saatkonnas Kairos majandusnõunikuna. 
Aastal 1986 valiti ta Sloveenia vabariigi kogu (parlamendi) liikmeks ning Jugoslaavia parlamendi vabariikide ja provintside kokku, kuhu ta jäi 1989. aastani, mil ta valiti Jugoslaavia presidentuuri. 
Aastal 1989 läks Sloveenia esindaja Jugoslaavia kollektiivses presidentuuris Stane Dolanc erru. Sloveenia valitsus otsustas korraldada selle ametikoha täitmiseks kahe kandidaadiga valimised. Seni avalikkusele vähe tuntud Drnovšek võitis valitsuse soosikut Marko Bulci ja temast sai esimene valitud riigimees kommunistliku režiimi aegses Jugoslaavias. Et teiste Jugoslaavia liiduvabariikide valitsused ei nõustunud sellise valimisprotseduuriga, pidi Sloveenia parlament rahva tahte kinnitama. Drnovšek oli kollektiivse presidentuuri esimees 15. maist 1989 kuni 15. maini 1990. Presidentuuri esimehena oli ta ka mitteühinemisliikumise esimees ja Jugoslaavia Rahvaarmee komandör. 
Kuni kommunistliku režiimi kokkuvarisemiseni oli ta kommunistliku partei aktiivne liige. 
Varsti lõi Sloveenia Jugoslaaviast lahku, kuid Drnovšek oli endiselt poliitikas edukas. Ta oli Lojze Peterle järel teine iseseisva Sloveenia peaminister (ametis 1992–2002 mõnekuulise vaheajaga aastal 2000). 
Ta valiti 2002 teiseks Sloveenia presidendiks. 26. juunil 2006 teatas ta intervjuus telekanalile Slovenija 1, et ta ei kandideeri teiseks ametiajaks. 
11. novembril 2007 toimunud presidendivalimistel valiti tema ametijärglaseks Danilo Türk, kes vannutati ametisse sama aasta 22. detsembril.
12. märtsist 1994 kuni 19. detsembrini 2002 oli ta partei Sloveenia Liberaaldemokraatia esimees. 30. jaanuaril 2006 astus ta parteist välja. 
Aastal 2006 asutas Drnovšek Õigluse ja Arengu Liikumise ning sai selle esimeseks presidendiks. See ei ole poliitiline liikumine, kuigi on arvatud, et sellest saab hiljem partei. Liikumise eesmärgiks on kuulutatud inimeste teadlikkuse tõstmine ja maailma muutmine paremaks paigaks.
Vaated.
Janez Drnovšek oli täielik taimetoitlane ja loomade õiguste eest võitleja.
Ta süüdistas liha tarbimise soodustamises muuhulgas Euroopa Liidu põllumajanduspoliitikat ja hargmaiseid ettevõtteid.
Isiklikku.
Janez Drnovšek oli lahutatud. Tal on kaks last. Detsembris 2005 kinnitas ta, et tal on peale poja Jaša veel väljaspool abielu sündinud tütar, helilooja ja sopran Nana Forte.
1999. aastal diagnoositi tal neeruvähk. Üks neer eemaldati. 17. jaanuaril 2006 teatas ta intervjuus Horvaatia ajalehele Nacional, et 2001. aastal avastati tal metastaasid kopsudes, hiljem ka maksas. Vähi vastu võitles ta jaanuarini 2004 alternatiivmeditsiinile toetudes.
Ussikeel (perekond)

Ussikeel ("Echium") on 60 liigiga perekond kareleheliste ("Boraginaceae") sugukonnast.
Ussikeele perekonda kuuluvaid liike leidub Põhja-Aafrikas, Lõuna-Aafrikas, Euroopas, Madeira saarel, Kanaari saartel ja mõnes paigus Ida-Aasias. Teelehtjas ussikeel levib laialdaselt võõrliigina Austraalias.
Eestis kasvab üks liik – harilik ussikeel ("Echium vulgare").
Eduard Odinets

Eduard Odinets (sündinud 27. mail 1976 Kohtla-Järvel) on Eesti poliitik ja ühiskonnategelane, Kohtla-Järve linnavolikogu esimees, endine XV Riigikogu liige.
Ta on olnud ka XIV Riigikogu liige, korruptsioonivastase erikomisjoni esimees (2021–2022), põhiseaduskomisjoni esimees (2022–2023).
Eduard Odinets oli aastatel 2003–2007 Sotsiaaldemokraatliku Erakonna kantselei juhataja. Aastatel 2003–2005 oli ta ühenduse Noored Sotsiaaldemokraadid peasekretär ja 1999–2002 rahvastikuminister Katrin Saksa nõunik. Aastatel 2002–2003 töötas teleproduktsioonifirmas Filmimees saatesarja Subboteja produtsendina. 2007. aasta aprillist oktoobrini oli ta rahvastikuministri Urve Palo nõunik ja büroo juhataja.
2009. aastal astus Eduard Odinets SDEst välja, kuid astus SDEsse uuesti 5. jaanuaril 2021. 2007. oktoobrist kuni 2013. aasta oktoobrini töötas ta Integratsiooni Sihtasutuse elukestva õppe üksuse juhina. Seejärel oli ta Kultuuriministeeriumi välisvahendite juht.
Odinets on Kohtla-Järve Linnavolikogu liige aastast 1996, SDE fraktsiooni esimees. 16. veebruaril 2023 valis Kohtla-Järve volikogu ta volikogu esimeheks.
30. detsembrist 2020 sai ta XIV Riigikogu liikmeks Riigikogust lahkunud Katri Raiki asemel (ametivande andis 11. jaanuaril 2021). 5. veebruarist 2022 kuni 4. aprillini 2023 oli Odinets Sotsiaaldemokraatliku Erakonna peasekretär.
7. mail 2023 valiti ta SDE volikogu esimeheks.
Ta kandideeris 2023. aasta valimistel Riigikokku, kogus valimisringkonnas nr 7 (Ida-Virumaa) 630 häält ning ei osutunud valituks, kuid sai Riigikokku siseminister Lauri Läänemetsa asendusliikmena. Ta oli XV Riigikogu koosseisus õiguskomisjoni esimees, põhiseaduskomisjoni liige ja korruptsioonivastase erikomisjoni liige. Lahkus Riigikogust 11. märtsil 2025 seoses SDE lahkumisega Vabariigi Valitsusest ja Lauri Läänemetsa naasmisega Riigikokku.
Isiklikku.
Ta abiellus novembris 2024 Arvo Niitmetsaga.
Raúl Castro

Raúl Modesto Castro Ruz (sündinud 3. juunil 1931) on Kuuba revolutsionäär ja poliitik, kes oli 24. veebruarist 2008 kuni 19. aprillini 2018 Kuuba president ja peaminister. 
Ta on Fidel Castro noorem vend. Raúl Castro määrati pärast Fidel Castro tervise järsku halvenemist 2006. aasta suvel ajutiselt Kuubat juhtima. 
Ta oli 19. aprillist 2011 kuni 19. aprillini 2021 riiki valitseva Kuuba Kommunistliku Partei Keskkomitee esimene sekretär. 
Varem oli ta aastakümneid olnud Kuuba KP KK teine sekretär ja riigi asepresident. 
24. veebruaril 2013 valiti Castro uuesti presidendiks, misjärel ta teatas, et see jääb tema viimaseks ametiajaks ja 2018. aasta valimistel ta enam ei kandideerinud.
Meenikunno looduskaitseala

 laudtee idapoolne algus novembrikuus.]]
Meenikunno looduskaitseala (varem Meenikunno maastikukaitseala) asub Põlva ja Võru maakonna piiril. Kaitseala loodi 1981. aastal 67
 kaitseks ja see organiseeriti ümber looduskaitsealaks 2015. aastal.
Kaitsealal asub mitmeid järvi. Neist suurimad on Nohipalu Mustjärv, Nohipalu Valgjärv, Suur Suujärv ja Keskmäne Suujärv.
Maismaaosa pindala on 2991,3 ha ja siseveekogude alla jääb 36,3 ha.
Kaitsealal on viis sihtkaitsevööndit (Meenikunno, Nohipalu, Oodsipalo, Saapasaarte ja Vinso) ning kaks piiranguvööndit (Liipsaarõ ja Mustjärve).
Jaanus Torrim

Jaanus Torrim (sündinud 8. detsembril 1975 Saaremaal) on EELK vaimulik, eesti helilooja ja organist. 
Ta andis oma esimese soolokontserdi 16-aastaselt Tallinna Kaarli kirikus. 
1995. aastal lõpetas ta Georg Otsa nimelise Muusikakooli koorijuht-organist-muusikapedagoogi diplomiga. Teda on õpetanud Kadri Ploompuu, Piret Aidulo, Rolf Uusväli, Andres Uibo, Lembit Veevo, Ines Maidre ja Eino Tamberg. 
1999. aasta novembrist on Torrim Pärnu Eliisabeti kiriku organist. Aastal 2000 kutsus ta ellu Pärnu Eliisabeti Kiriku Orelifondi selle kiriku oreli renoveerimiseks. 
Alates 2013. aasta 10. novembrist oli ta EELK Pärnu Eliisabeti koguduse diakon. 2. juunil 2024 seati Torrim EELK Vastseliina Katariina koguduse diakoni ametisse. Alates augustist 2025 on ta Vastseliina koguduse õpetaja. 
1. augustist 2016 kuni 6. detsembrini 2021 oli ta Ruhnu Püha Magdaleena koguduse diakon. 
Tema loomingus on valdavad žanrid sümfooniline ja orelimuusika. Väljaspool Eestit on Torrim andnud kontserte Venemaal, Soomes, Rootsis ja Saksamaal.
Nitra

Nitra (ungari keeles "Nyitra", saksa keeles "Neutra") on linn Slovakkias, mis asub samanimelise jõe kaldal Zobori mäe jalamil riigi lääneosas. Linn on Nitra ringkonna ja Nitra maakonna halduskeskus.
Tegemist on Slovakkia suuruselt viienda ja vanuselt teise linnaga.
Guangxi

Guangxi Tšuangi autonoomne piirkond on Hiina Rahvavabariigi koosseisu kuuluv 1. järgu haldusüksus. Asub Hiina lõunaosas, piirneb edelas Vietnamiga. Guangxi on tšuangide autonoomne piirkond. 
Haldusjaotus.
Piirkond jaguneb 14 ringkonna õigustega linnaks, 34 ringkonnaks, 56 maakonnaks, 12 autonoomseks maakonnaks ja 7 maakonna õigustega linnaks.
Rahvastik.
2000. aasta rahvaloenduse andmetel moodustasid Guangxi Tšuangi autonoomse piirkonna elanikest hiinlased 62%, tšuangid 32%, jaod 3%, miaod 1%, dongid 0,7% ja gelaod 0,4%.
Jinmen

Jinmen (ka "Chinmen, Kinmen", hiina 金門," Jīnmén" 'Kuldvärav') on saarestik Hiina kagurannikul, mis on Taiwani (Hiina Vabariigi) valduses. Hiina RV peab saarestikku Fujiani provintsi Jinmeni maakonnaks.
Saarestik koosneb 15 saarest, millest 2 peasaart kannavad nime Suur ja Väike Jinmen. Saarte kogupindala on 150,46 km². Vähim kaugus mandrini on tõusu ajal 2,3 km ja mõõna ajal 1,8 km.
Saartel elab umbes 50 000 inimest. Suurim linn on Jincheng.
Saared on olnud korduvalt Taiwani ja Hiina RV vahelise vaidluse ja sõjategevuse objektiks. 1950. aastatel ähvardasid Ameerika Ühendriigid Hiina RV vastu tuumarelva kasutada, kui see peaks saared vallutama.
Prussakas

Prussakas ehk harilik prussakas (ka "saksa prussakas", "tõeline prussakas"; ladinakeelne teaduslik nimi "Blattella germanica") on tihti hoonetes elav prussakaliste liik.
Prussakad on varjulise eluviisiga putukad, päevavalguse kätte nad tavaliselt ei tule. Prussakate dieet on lai, nad võivad toituda nii loomsetest kui taimsetest produktidest, aga võivad kahjustada ka näiteks paberit ja nahkesemeid. Sõltuvalt temperatuurist võib emane prussakas elada kuni 10 kuud, isaste eluiga on tavaliselt lühem. Täiskasvanud prussakas on kuni 16 mm pikk ja kaalub kuni 0,1 grammi. Emased ja isased on väliselt üsna sarnased. Kõige lihtsam on emast isasest eristada siis, kui emane kannab tagakeha tipus munakapslit (vt. pilti). Seda piklikku, pakikese taolist moodustist, milles on tavaliselt 20–45 muna, kannab emane peaaegu kuni munade koorumiseni, jättes selle alles siis kuhugile varjatud paika. Oma elu jooksul võib emane prussakas produtseerida 4–5, harvemini kuni 8 munakapslit. Juba 1–2 päeva pärast kooruvad munadest noored isendid, kellest 6–7 kestumise järel saavad valmikud. Areng munast valmikuni kestab 22 kraadi juures umbes pool aastat, kõrgematel temperatuuridel toimub aga märksa kiiremini.
Sandra

Sandra on küla Põhja-Sakala vallas Viljandi maakonnas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Suure-Jaani valda.
Sandra küla on pindalalt Eesti suurim küla. Selle pindala on suurem kui Tallinna pindala. 
Suurem osa külast asub Soomaa rahvuspargi territooriumil. Külast voolab läbi Raudna jõgi, küla keskus asub jõe ääres. Külas suubuvad Raudna jõkke Lemmjõgi, Mulgi oja ja Ördi peakraav, küla piiril suubuvad Raudna jõkke Tõramaa jõgi ja Uia oja.
Esimest korda on Sandra küla märgitud 16. sajandil. 
1946–1962 tegutses külas ka kool.
Sandra külas on kolm majapidamist: Kuusekäära, Kiinoja ja Käära.
Võhmassaare

Võhmassaare on küla Põhja-Sakala vallas Viljandi maakonnas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Suure-Jaani valda.
Külas asub Lubjaahju raba, kuhu on rajatud kaks tehisjärve: Lubjaahju järv ja Väike-Lubjaahju järv. Küla loodepiiril voolab Tipina oja.
Vastemõisa

Vastemõisa on küla Põhja-Sakala vallas Viljandi maakonnas.
Vastemõisat on esimest korda mainitud 1559. aastal, kui Viljandi palgasõdurid tapsid Viljandi-Vastemõisa tee peal Riia bürgermeistri poja Wilm Butti. 1583. aastal oli Vastemõisa Poola võimu all haldusüksuse - folvarki - keskus, 1601 kirjas mõisana (Neuwe Hoff), mis jagunes kaheks vakuseks. 1624 Rootsi võimu all Viljandi linnuselääni ühe vakuse keskus. 1638 mainitakse Vastemõisat müüridega mõisana Viljandi linna halduses. 1688. aasta maarevisjonis on Vastemõisa juba kirjas eraldi mõisana, mille valdajaks on linnakodanik Dirich Wistinghausen. 1715 adramaarevisjonis on mõis kirjas riigimõisana. 
Vastemõisa vald loodi 1866. aastal. Vastemõisa külanõukogu loodi aastal 1945.
Vastemõisa oli uuesti aastatel 1990–2005 eksisteerinud Vastemõisa valla keskus. Sügisel 2005 liideti vald Suure-Jaani valla koosseisu ja selle valla koosseisu kuulus küla kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini 2017. aasta sügisel.
Külast saab alguse Vastemõisa oja, millele on paisutatud Vastemõisa järv.
Külas asub endise Vastemõisa mõisa keskus. 1624. aastal kinkis kuningas Gustav II Adolf Vastemõisa koos teiste aladega krahv Jakob De la Gardiele. Krahv Magnus Gabriel De la Gardie müüs selle 1658. aastal 15 000 taalri eest Ewert Kahlenile. Tema järglaste käest Vastemõisa 1682. aastal riigistati ning see kuulus riigile kuni 1919. aastani. Seal on tegutsenud Vastemõisa postijaam.
Vastemõisa külas tegutses 1880–1924 Järavere (Kasari ehk Kildu) kool. Kuni 1974. aastani kasutati maakivist hoonet seltsi- ja rahvamajana.
Valjala-Ariste

Valjala-Ariste on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Kuni 2017. aasta Eesti omavalitsuste haldusreformini kuulus küla Valjala valda ja kandis nime Ariste.
Aristes on sündinud Bernhard Viiding.
Jursi

Jursi on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Valjala valda.
Külas asub kaitse all olev Tammevälja tamm (kõrgus 17 meetrit, ümbermõõt 3,96 m).
Jõelepa

Jõelepa on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Valjala valda.
Jööri

Jööri (1977–1997 "Jõõri") on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Valjala valda.
Jööri küla Madise talus on Jööri Muuseum alates 22. augustist 1998. 2004. aastast peetakse Jööri folki. Jööri laululava avati 30. juulil 2011.
Kalju (Saaremaa)

Kalju (kuni 1935 Pahna küla; kohalikus kõnepruugis Kaljuküla) on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Külas asutati 1877. aastal kool, mille hoone tunnistati 1997. aastal kultuurimälestiseks.
Küla nimi 'Pahna' asendati 1935. aastal nimega 'Kalju', sest kohalik rahvas pidas vana nime halvakõlaliseks.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Valjala valda.
Valjala-Kogula

Valjala-Kogula on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Kuni 2017. aasta Eesti omavalitsuste haldusreformini kuulus küla Valjala valda ja kandis nime Kogula.
Koksi

Koksi on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Valjala valda.
Kuiste

Kuiste on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Valjala valda.
Kungla (Saaremaa)

Kungla on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Valjala valda.
Külas asub Kungla sadam.
Kõriska

Kõriska on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Valjala valda.
Koonderakond ja Maarahva Ühendus

Koonderakond ja Maarahva Ühendus (harvem nimetatud Koonderakonna ja Maarahva Ühendus) (lühend KMÜ) oli 1995. aasta Riigikogu valimisteks loodud valimisliit, mis koosnes viiest parteist:
KMÜ võitis valimised ja sai 174 248 häält (32,23%), mis andis Riigikogus 41 kohta.
Valimiste tulemusel said Riigikokku:
Männiku (Saaremaa)

Männiku on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Valjala valda.
Valjala-Nurme

Valjala-Nurme on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Kuni 2017. aasta Eesti omavalitsuste haldusreformini kuulus küla Valjala valda ja kandis nime Nurme.
Oessaare

Oessaare on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Valjala valda.
Rahu küla

Rahu on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Valjala valda.
Laevaranna

Laevaranna on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Kuni 2017. aasta Eesti omavalitsuste haldusreformini kuulus küla Valjala valda ja kandis nime Rannaküla.
Külas asub Võhksa Nõiakivi..
Siiksaare

Siiksaare on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas. Siinkandis on Siiksaare neem ja Siiksaare laht.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Valjala valda.
Undimäe

Undimäe on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Valjala valda.
Rannaküla

Rannaküla on mitme küla nimi Eestis:
Välismaal:
Vanalõve

Vanalõve (ka Vana-Lõve) on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Valjala valda.
Vana-Lõve ministeeriumikooli hoone on ajaloomälestisena muinsuskaitse all.
Vanalõve külas Pauli talu juures kasvas Eesti jämedaim jalakas (tüve ümbermõõt 5,45 meetrit). Küla keskuses on Pauli talu, mis asub kunagise Vanalõve õigeusukiriku kohal, talu taga on vana mõisahoone ase.
Küla on pindalalt väga suur, kulgedes pikalt edasi mööda Valjala poole viivat teed ja üle põldude Jursi küla poole. Paljud talukohad on tänapäevaks hävinud, metsades on sellepärast palju ohtlikke kaevusid, mille maapealsed osad on lagunenud, nii et kaevud on lahti. Seepärast tuleb sealkandi metsades liikudes olla ettevaatlik, et mitte kaevu kukkuda.
Tänapäeval väga vähe käidava Tammevälja tee ääres asub looduskaitsealune Tammevälja tamm, läheduses üle põllu on ministeeriumikooli direktorile kuulunud vabariigiaegne kahekorruseline elamu.
Vilidu

Vilidu on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Valjala valda.
Võrsna

Võrsna on küla Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Valjala valda.
Seal sündis eesti kirjanik Aleksander Antson.
Küla kuulus Püha kihelkonda.
Väljaküla (Saaremaa)

Väljaküla ehk Välja küla asub Saare maakonnas Saaremaa vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Valjala valda.
Küla kuulus Valjala kihelkonda.
Kungla

Kungla võib tähendada:
Kungla nimetusega on seotud: