Filmimuusika

Filmimuusika on üks filmiheli (inglise keeles "film score") komponente. Tehnilises mõttes asub filmiheli filmi heliribal. 
Filmimuusika võib koosneda kas konkreetse filmi jaoks komponeeritud või ka varem loodud muusikast, loodus- või tehiskeskkonna helidest, heliefektidest, filmi tegelaste kõnest ja muudest helidest. 
Filmimuusika puhul püritakse tavaliselt filmi nähtavate ja kuuldavate osiste tiheda sisulise seose suunas.
Filmimuusika kui muusikažanr ei ole määratud ühegi konkreetse muusikastiili või -vormiga. 
Filmi saateks on filmiajaloo algusest peale kasutatud muusikat. Kui insener Emile Reynaud demonstreeris 1892. aastal Pariisis "optilist teatrit" ehk seadet, mille abil näidata liikuvaid joonistusi, toimus see klaverimuusika saatel. Seega ei ole tummfilm kunagi olnud päris "tumm".
Esimese spetsiaalselt filmi jaoks kirjutatud muusika lõi prantslane Gaston Paulin.
Filmimuusika tüpoloogia.
Richard Raskin (1991) on pakkunud välja järgmise filmimuusika (filmiheli) tüpoloogia:
Filmimuusika kompositsioonitehnikad.
Filmimuusika loomisel kasutatavad kompositsioonitehnikad: 
Filmimuusika vormid.
Šveitsi muusikateadlane Hansjörg Pauli avaldas 1976. aastal filmimuusika vormidel põhineva analüüsimudeli, milles ta eristab kolme filmimuusika vormi: 
Filmimuusika funktsioonid.
Filmimuusika funktsioon on toetada ja selgitada visuaali ning mõjutada vaataja taju ja emotsioone. Filmimuusika funktsioonide süstematiseerimisel on erinevaid lähenemisviise, järgnevalt on esitatud Josef Kloppenburgi jaotus. 
Süntaktiline funktsioon.
Süntaktiline funktsioon ("Syntaktische Funktion") võimaldab meil lihtsamalt mõista sündmuste struktuuri. Sündmuste järgnemine on seotud ka akustiliselt. Muusika võib luua näiteks sujuva ülemineku ühest stseenist teise või luua ühe stseeni sees terava eraldusjoone. Muusika võib aidata vaatajal paremini mõista tegevuse erinevaid liine. Muusika abil on võimalik esile tuua ka tegelastevahelist vaatekohtade muutumist, näiteks võib muusika abil toimuda üleminek tegelase A vaatepunktilt tegelase B vaatepunktile.
Väljenduslik funktsioon.
Väljenduslik funktsioon ("Expressive Funktion") on tõenäoliselt filmimuusika üks teadvustatumaid ja olulisemaid funktsioone. Filmimuusika tugevdab ja süvendab meie arusaamist filmi sündmustest. Filmimuusika võib näiteks väljendada, toetada ja rõhutada filmilinal nähtavaid tundeid. Muusika võib panna vaataja tundma, et stseen on nähtavast palju romantilisem, kurvem või rõhuvam. Filmimuusika kaudu toimub situatsioonikogemuse intensiivistumine. Filmimuusika väljendusliku funktsiooni täitmiseks kasutatakse tavaliselt kas meeleolutehnikat või muusikalist kirjeldust. Filmimuusika on vajalik, kuna ainult visuaalsete vahenditega pole võimalik saavutada vaataja jaoks vajalikku mõju. Muusika aintab vaatajal toimuvat soovitud viisil mõista ja tõlgendada.
Dramaturgiline funktsioon.
Dramaturgiline funktsioon ("Dramaturgische Funktion") on kõige paremini realiseeritav juhttoontehnika abil. Filmimuusika üks ülesandeid on tegelase iseloomustamine. Muusika võib kirjeldada tegelast nii üldiselt kui väljendada samal ajal ka tegelase teatud meeleolusid, nö mängides tema meeleolusid tegelase nimel. Näiteks on võimalik, et filmi tegelast esitav pilt ja teda kirjeldav muusika võivad olla vastuolus, tekitades pingelise ja ähvardava meeleolu. Nii on võimalik mõjutada vaataja arusaamist ja tõlgendust filmi kogu struktuurist. Tegu on otsekui muusikapoolse kommentaariga filmis toimuvale. Selle kaudu, mida muusika väljendab, võib toimuda sündmustikus pööre, sekkumine käesolevatesse tegevustesse, see võib teha vaataja teatud signaalide suhtes tähelepanelikuks või viidata millelegi, mis on toimunud minevikus.