tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Paul Villemi

Paul-Aleksander Villemi VR II/3 (14. oktoober 1897 Mooste vald, Põlva kihelkond, Võrumaa – 28. aprill 1942 Vjatlagi vangilaager, Kirovi oblast, NSV Liit) oli Eesti sõjaväelane (kolonelleitnant).
Ta oli Vabadussõjas laiarööpmelise soomusrongi nr 1 luurajate komando ülem ning mitme ajaloolise teose autor või koostaja.
Elulugu.
Paul-Aleksander Villemi sündis 1897. aastal Võrumaal Mooste vallas. Üldhariduse omandas Räpina kõrgemas algkoolis ja iseõppimise teel.
Lõpetas Gattšina lipnikekooli ja osales nooremohvitserina Esimeses maailmasõjas jalaväes.
Eesti Vabadussõjas.
Osales Vabadussõjas soomusrongil nr 1 selle formeerimise hetkest alates (30. novembrist 1918), algul ohvitseride ja vabatahtlike komando ja siis jalamaakuulajate (luurajate) komando ülemana. 
Oli Vabadussõjas soomusrongi nr 1 ülddessandi juht 29. märtsil 1919 Petseri lahingus, 22. aprillil 1919 Kasaritsa lahingus ja 21. juunil 1919 (Landesveeri sõja) Lode lahingus. 
Sai Vabadussõjas kolm korda haavata: 28. jaanuaril 1919 Sangastes, 21. juunil 1919 (Landesveeri sõjas) Lode lahingus ja 18. oktoobril 1919 Bermondt-Avalovi avantüüri ajal Riias.
Ülendati märtsis 1919 lipnikust alamleitnandiks ja detsembris 1919 alamleitnandist leitnandiks.
Autasustati Vabadussõjas üles näidatud vapruse eest II liigi 3. järgu Vabadusristi ja tasuta maaga normaaltalu suuruses.
Eesti Vabariigis.
Jätkas pärast Vabadussõda teenistust soomusrongil Kapten Irv, olles kuni 1929. aastani soomusrongi dessantkompanii ja noortekompanii ülem. Määrati 1929. aasta augustis soomusrongi Kapten Irv ülemaks, kellena teenis 1932. aasta novembrini.
Aastatel 1932–1934 osales ta Vabadussõja Ajaloo Komitee töös. Ta oli albumi "Eesti Vabadusristi kavalerid" (1935) redaktsioonikomisjoni liige ja seega üks selle raamatu koostajatest. 
1935. aastal ilmus P. Villemilt ka raamat oma legendaarsest Vabadussõja-aegsest soomusrongi nr 1 komandandist ja hilisemast Soomusrongide Divisjoni esimesest ülemast kapten Anton Irvest – „Kapten Anton Irv“ (1935). 
Õppis aastatel 1934–1936 kõrgemas sõjakoolis. Pärast kõrgema sõjakooli lõpetamist oli novembrist 1936 kuni jaanuarini 1939 Kaitsevägede Staabi II (vastuluure) osakonna B-jaoskonna (sõjalise vastuluure üksuse) ülema kohusetäitja. 1939. aasta jaanuarist kuni 1940. aastani oli ta Tartu Sõjaväeringkonna staabiülem.
Arreteerimine ja surm.
Kolonelleitnant Paul Villemi arreteeriti 18. märtsil 1941 ja suri Kirovi oblastis Vjatlagi vangilaagris 28. aprillil 1942.
Mihkel Uudla

Mihkel Uudla (kuni 1935. aastani Mihkel Lossmann; 24. oktoober 1907 – 5. oktoober 1956 Tallinn) oli Eesti sõjaväelane (kapten, 1940).
Mihkel Hennoste

Mihkel Hennoste (kuni 1935. aastani Mihkel Endrikson, 10. oktoober 1905 Pärnu – 10. aprill 2002 Queensland) oli Eesti sõjaväelane (leitnant).
August Hint

August Hint (11. august 1902 Kavastu vald, Tartumaa – 24. märts 1944 Tallinn) oli Eesti sõjaväelane (kapten).
Õppis 1930–1933 Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas, lõpetas 1937 Kõrgema Sõjakooli. 
Teenis 2. Suurtükiväegrupis. August Hint kaotas Tallinna pommitamisel Nõukogude lennukite poolt parema käe ja suri haavadesse.
Adolf Herm

Adolf Herm (18. november 1909 Tartu – 5. veebruar 1945 Tallinn) oli Eesti sõjaväelane (leitnant, 1934).
Ta läks üheksa-aastaselt kooli, 1926. aastani õppis Hugo Treffneri eragümnaasiumis. Samal aastal asus õppima Sõjakooli, mille lõpetas 1929, auastmelt nooremleitnant. Aastatel 1934–1936 õppis Kõrgemas Sõjakoolis, pärast teenis kuni 1940. aastani Võru-Petseri sõjaväeringkonna 1. osakonna ülema abina. 20. juulil 1941 asus Saksa SD-üksusse. 1943 astus omal soovil Eesti Leegioni.
Arreteeriti 30. novembril 1944 NKVD poolt, mõisteti süüdi KrK § 581b järgi ja hukati. 1992 veebruaris rehabiliteeriti A. Herm postuumselt.
Karl Kool

Karl Aleksander Kool VR I/3 (20. märts 1891 Tartu – 1. november 1934 Tallinn) oli Eesti sõjaväelane (kolonel).
Karl Kool alustas sõjaväelase karjääri Venemaa keisririigi armees, kus ta omandas suurtükiväelase eriala.
K. Kool osales suurtükiväelasena Ukraina Rahvavabariigi relvajõududes ja Eesti Vabadussõjas, 1919. aasta veebruarist 2. Suurtükiväepolgus, patarei nr. 2 patareiülemana. 
1921. aasta oktoobrini oli Sõjakooli suurtükipatarei ülem ja 1921. aasta oktoobrist kuni 1923. aasta juulini oli Karl Kool Soomusrongide brigaadi ülema abi. Aastatel 1925–1927 õppis ta Kõrgemas Sõjakoolis.
1928. aasta jaanuarist detsembrini oli ta 1. Soomusrongirügemendi ülema kohusetäitja.
Kaitseväe varustusvalitsuse tehnilise asjanduse juhataja kolonel Karl Kool hukkus 1. novembril 1934 õnnetusjuhtumi tagajärjel Tallinnas (sai kodus relva puhastades surma) ning on maetud Tartu Peetri koguduse vanale kalmistule.
Aleksander Häelme

Aleksander-Johannes Häelme VR I/3 (30. märts 1891 Ropka vald, Tartumaa – 29. juuni 1942 Norilsk, Venemaa) oli Eesti sõjaväelane (kolonelleitnant).
3. Üksiku Jalaväepataljoni ülem. 
Arreteeriti NKVD poolt 15. juunil 1941 Elvas. Surmaotsus, hukati.
Äkässaivo

Äkässaivo on Soome mandrijää ihutud kanjonijärv Saivonsuvanto jõe lähedal Muonio vallas. See on Pakasaivo järve sarnane, kuid laugemate kallastega. Äkässaivo rannal kõrgub umbes 20 meetri kõrgune seidakivi.
Järve äärde minekuks tuleb sõita umbes kolm kilomeetrit mööda Äkäskero teed, pöörata ristmikul paremale ja siis liikuda veel umbes üks kilomeeter edasi. Sinna pääseb ka mööda tähistatud Saivonkierrose matkarada ja Äkässaivo loodusrajalt, mis algab Äkäslompolo-Kittilä teelt Äkäsjoki silla juurest.
Saamidele on järv olnud püha paik, mistõttu julgesid seda vaatama minna vaid vähesed.
Heinrich Laretei

Heinrich Laretei VR II/3 (4. jaanuar 1892 Õisu, Kaarli vald, Viljandimaa – 3. aprill 1973 Stockholm) oli Eesti diplomaat, poliitik ja sõjaväelane (kapten).
Elulugu.
Ta lõpetas 1913. aastal Pärnu Aleksandri Gümnaasiumi. Aastatel 1914–1917 osales I maailmasõjas. Aastatel 1917–1918 oli ta Peterburi Eesti Komitee sekretär.
1917–1918 Saksa okupatsiooni järel oli ta kohaliku Narva Kaitseliidu ülemaks. 
Eesti Vabadussõja lõpus 1920. aasta alguses teenis kapten Heinrich Laretei Suurtükiväe Tagavara Divisjoni ülema ametikohal.
Aastatel 1920–1923 õppis Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas kaubandust, kuid ei lõpetanud. Oli EÜS Põhjala liige. 
31. maist 1923 kuni 14. juunini 1926 oli ta II Riigikogu liige Demobiliseeritud Sõjameeste Liidu saadikuna. 15. juunist 1926 oli ta III Riigikogu liige asunikkude, riigirentnikkude ja väikepõllupidajate koonduse rühmas, kuid astus Riigikogu liikme kohalt tagasi 18. novembril 1926, teda asendas Aleksander Kornel.
Aastatel 1926–1928 (pärast Ado Birki) oli ta Eesti Vabariigi saadik NSV Liidus (Moskvas), aastatel 1928–1931 Eesti Vabariigi saadik Leedus (Kaunases). 
Aastatel 1931–1936 oli ta Välisministeeriumi poliitilise osakonna direktor, 1933–1936 välisministri abi. 1936–1940 oli ta Eesti Vabariigi saadik Rootsis, Taanis ja Norras.
Kui Nõukogude Liit 1940. aastal Eesti okupeeris, oli Heinrich Laretei Eesti Vabariigi saadik Rootsi Kuningriigis (Stockholmis). Ta ei tunnustanud Eesti okupatsiooni, keeldus tagasi pöördumast Eestisse ja jäi Rootsi. Nõukogude võim mõistis ta tagaselja surma kui "kodumaa reeturi".
1940. aastast tegeles ta Rootsis aiandusäriga.
1944 juulist oli ta Eesti Vabariigi Rahvuskomitee liige.
Ta oli Eesti Rahvusfondi ja Rootsi Eestlaste Esinduse üks rajajaid.
1964. aastast oli ta ajalehe Välis-Eesti tegevtoimetaja. Ta oli Eesti Vabade Ajakirjanike Ühingu asutajaliige, esimene esimees ja alates 18. detsembrist 1961 auliige.
Isiklikku.
Heinrich Laretei abikaasa oli Alma Laretei (1895–1974). Neil oli kaks last: Maimu Evéquoz (Laretei) (1920–2012) ja Käbi Laretei (1922–2014).
Heinrich Laretei vanemad Hans ja Anno Laretei küüditati 14. juunil 1941 NKVD poolt ja nad surid 1942. aastal asumisel Kirovi oblastis.
Ljudmila Zõkina

Ljudmila Zõkina (vene keeles Людмила Георгиевна Зыкина; 10. juuni 1929 Moskva – 1. juuli 2009 Moskva) oli vene laulja ja näitleja, NSV Liidu rahvakunstnik (1973).
Elukäik.
Zõkina sündis töölisperes. Pärast sõda töötas ta Moskva masinaehitustehases ja Moskva psühhiaatriahaiglas.
Tema lauljatee sai alguse 1947. aastal, kui ta osales ülevenemaalisel noorte artistide konkursil. Alates 1960. aastast oli Zõkina Moskontserdi solist. Ta sai tuntuks eeskätt vene romansside esitajana.
1969. aastal lõpetas ta M. Ippolitov-Ivanovi nimelise Moskva muusikakooli.
1960. aastatel esines lauljatar USA-s Los Angeleses vene emigrantidele ja kohtus ka ansambliga The Beatles. Muusikud kinkisid Zõkinale hõberisti, mis lauljatari sõnul tõi talle õnne.
Lisaks Venemaale oli Zõkina populaarne mujalgi, eriti Aserbaidžaanis, kus ta esines korduvalt. 1972. aastal anti talle Aserbaidžaani NSV rahvakunstniku aunimetus.
Ljudmila Zõkina maeti 4. juulil 2009 Moskva Novodevitšje kalmistule.
Looming.
Vene meedia on Zõkinat nimetanud vene laulu kehastuseks, kes on täielikult varjutanud kõik teised rahvalike laulude esitajad.
1930. ja 1940. aastatel oli vene rahvalaulude kuulsaim esitaja Lidija Ruslanova, kelle 1950. aastail vahetas välja Zõkina. Tema hääl sobis tämbri poolest kõige paremini kokku bajaani ja rahvalike keelpillidega.
1977. aastal asutas ta riikliku akadeemilise vene rahvalaulu ansambli Rossija.
Lauljatar kirjutas oma elust kolm raamatut. Zõkina kehastas jõulise temperamendi ja võimsate emotsioonidega tugevat ja lihtsat vene naist.
Välismaal aplodeerisid Zõkinale sellised poliitikud nagu Jawaharlal Nehru, Indira Gandhi, Urho Kaleva Kekkonen, Charles de Gaulle, Helmut Kohl, kultuuritegelased nagu Charlie Chaplin, Mireille Mathieu, Charles Aznavour, Frank Sinatra, Jean-Paul Belmondo, Louis de Funes, Marc Chagall, Van Cliburn, ansamblid The Beatles ja Boney M. Tema loomingut armastasid ka sellised tuntud inimesed nagu NLKP Keskkomitee peasekretär Leonid Brežnev ja NSV Liidu kultuuriminister Jekaterina Furtseva.
Helisalvestised.
Zõkina esitatud lauludega heliplaatide kogutiraaž on 6 miljonit eksemplari. 1997. aastal ilmus tema laulude antoloogia – 15 CD-plaati. 2004. aastal anti tema laulud välja 20 CD-plaadil. Zõkina repertuaaris oli üle 2000 laulu.
Isiklikku.
Ljudmila Zõkina oli neli korda abielus; viimase abikaasa, Viktor Gridiniga elas ta koos 17 aastat.
Karl Prees

Karl Eduard Prees (kuni 1935. aastani Karl Eduard Preisberg; 4. jaanuar 1893 Paldiski – 21. august 1969 Olympia, Washingtoni osariik, USA) oli Eesti sõjaväelane (kolonelleitnant, 1935).
Karl Eduard Preisberg omandas algkooli hariduse Tallinnas, kus jätkas samas ka õpinguid gümnaasiumis.
1912. aastal siirdus ta Venemaa keisririigi sõjaväeteenistusse sundaega teenima, lõpetades sõjaväeteenistuse lipniku auastmes. Võttis osa Esimesest maailmasõjast 7. kütipolgu koosseisus, Poolas, Galiitsias ja Rumeenias, kus ta staabikapteni aukraadis tegutses pataljoniülemana. 
1917. aasta detsembris tuli staabikapten Preisberg Eestisse rahvusväeosadesse, Eesti polku Viljandisse. Võttis osa Vabadussõjast.
Peale Vabadussõja lõppu määrati ta Tallinna Vahipataljoni ülema kohale, millisel ametkohal ta püsis kuni 1925. aastani, mil ta määrati pataljoni ülemaks Tallinna Kalevi üksikusse jalaväepataljoni.
Alates 1. mai 1928. aastast kuni 1940. aastani Kaitseliidu Järva maleva pealik.
Joachim von Sievers

Vabahärra Joachim Christian von Sievers (Venemaal tuntud kui "Jefim Hristianovitš", vene keeles "Ефим (Иоахим) Христианович фон Сиверс") (6. aprill (vkj) 1719 Moskva – 29. detsember (vkj) 1778 Tallinn) oli baltisaksa päritolu Venemaa sõjaväelane ja riigitegelane.
Elulugu.
Põlvnes nimekast aadlisuguvõsast. Tema isa oli Rootsi teenistusest ooberstleitnandi auastmes erru läinud Christian Peter von Sievers (suri pärast 1727), ema Anna Magdalena von Bruemmer (suri pärast 1746). Sündis Moskvas, kus tema isa oli sõjavangis. Astus noorelt Holsteini teenistusse. Alates 1740. aastast teenis Venemaa sõjaväes. Osales Seitsmeaastases sõjas, kus oli 3. grenaderipolgu komandör. Sai Zorndorfi lahingus (1758) raskelt haavata ja langes Preisimaa sõjavangi. Alates 1762. aastast oli Uglitši jalaväepolgu šeff. 1773−1778 oli Eestimaa viitsekuberner ja Eestimaa kuberneri kohusetäitja.
Perekond.
Ta abiellus 1763. aastal Tallinnas Natalie Margarethe von Tiesenhauseniga, kes oli Lautna mõisniku kindralleitnant ja Tallinna komandant Fabian Georg von Tiesenhauseni (1715–1769) ja Böömimaalt pärit vabaproua Anna Josephine Hildprandt von und zu Ottenhauseni tütar.
Abielust sündisid:
Speleoloogia

Speleoloogia ehk koopateadus (kreeka keeles σπήλαιον 'koobas') on geoloogia haru, mis uurib koopaid, nende tekkimist, arenemist, ehitust, otsimist ja elustikku.
Kiviõli FC Irbis

Kiviõli FC Irbis on 1998 asutatud Eesti jalgpalliklubi, mille kodulinn on Kiviõli ja -väljak Kiviõli linnastaadion. 
Kuni 2012. aasta hooaja lõpuni oli klubi nimeks Kiviõli Tamme Auto. 2012. aasta hooaja lõpul kuulutati välja, et Kiviõli Tamme Auto meeskond ühineb kohaliku noorteklubiga FC Irbis ning hakkab tulevikus kandma ka nende nime.
Mängijad.
"31. august 2013 seisuga."
Merike Vardja

Merike Vardja (sündinud 7. mail 1969 Viljandis) on eesti kirjandusteadlane ja koolitaja.
Merike Vardja lõpetas aastal 1993 Tallinna Pedagoogikaülikooli eesti keele ja kirjanduse erialal "cum laude". Aastal 2002 omandas ta filosoofialitsentsiaadi kraadi ja 2006 filosoofiadoktori kraadi Soomes Jyväskylä Ülikoolis. Tema väitekirja teema oli "Tegelaskategooriad ja tegelase kujutamise vahendid Väinö Linna romaanis "Tundmatu sõdur"".
Aastail 1993–2006 õpetas ta Tallinna Ülikoolis eesti kirjandust ja kultuurilugu ning soome keelt ja kirjandust. Aastast 2009 vabakutseline, FIE.
TJK Legion

Tallinna JK Legion (ametlikult Tallinna Jalgpalli Klubi Legion) on 2008 asutatud Eesti jalgpalliklubi, mille kodulinn on Tallinn ja -väljak Wismari staadion. Võitnud Esiliiga 2019. aasta hooaja, mängib klubi 2020. aasta hooajal Meistriliigas.
Klubi moodustati 2008. aastal Tallinna Jalgpalli Klubi ja Tallinna SK Legion ühinemisel.
Võitjad (1): 2019
Võitjad (1): 2018
Võitjad (1): 2017
2. koht (1): 2008
Malta jalgpallikoondis

Malta jalgpallikoondis on Malta jalgpalluritest moodustatud riigi esindusmeeskond, mille liikmed valib välja koondise peatreener ning mida haldab Malta Jalgpalliliit. Peamine kodustaadion on Attardis asuv Ta' Qali staadion.
Pole kordagi pääsenud maailma- ega Euroopa meistrivõistlustele. Kõige edukamates valiktsüklites on kogutud üks võit ja kaks viiki (2008. aasta EM-i valiktsükkel ja 2022. aasta MM-i valiktsükkel).
Alates 2019. aastast on Malta koondise peatreener Devis Mangia.
Vokaalteos

Vokaalteos on heliteos vokaalmuusika valdkonnas.
Vokaalteos võib olla tekstiga või tekstita.
Sisekaitse Operatiivrügement

Sisekaitse Operatiivrügement ehk SOR oli Eesti Vabariigi sõjaväestatud politseiüksus Siseministeeriumi valitsemisalas, mis tegutses ajavahemikul 1. detsember 1991 – 1997. 
Asus Jõelähtme vallas Koogi kasarmutes. Märtsis 1992 koliti Tallinna Rahumäe tee 6, kus varem asus Eestis asunud NSV Liidu Siseministeeriumi sisevägede 357. konvoipolk ja seejärel Narva-Jõesuu kasarmutes, Narva piirkonna turvalise tagamisel ning Tallinnas.
Rügemendi komplekteerimisel kasutati ajateenijaid, selle isikkoosseis ulatus kuni 300 meheni.
Sisekaitseüksused: Sisekaitse Operatiivrügement ja Sisekaitse Valverügement moodustati Eesti Vabariigi kaitsejõudude koosseisus, Vabariigi Valitsuse määrusega Nr. 65 5. märtsil 1992. Sisekaitse Operatiivrügement, Eesti Vabariigi kaitsejõudude koosseisus allus otseselt ja vahetult Eesti Vabariigi Riikliku Politseiameti peadirektorile ja viimase kaudu Eesti Vabariigi siseministrile.
Rügemendi funktsioonid oliod vastavalt Sisekaitse Operatiivrügemendi ajutisele põhimäärusele:
SOR likvideeriti, kuna selle käigushoidmine ja väljaõpe oli kallis ning ajateenijate kasutamine igapäevase sisekorra tagamisel ei ole Euroopa õigusruumis levinud.
SOR-i esimene ülem oli Georg Ambach, kes lahkus ülema kohalt 1992. aasta lõpus
Alates 1993. aastast kuni rügemendi likvideerimiseni juhtisid Sisekaitse Operatiivrügementi rügemendiülem Peet Kall ja rügemendiülema asetäitja Arne Sirel. Juhtkonda kuulusid veel ka Andres Seepter, Erki Nelis, Rein Laid, Vladimir Meri, Viljar Leisalu ja Enn Kask.
Ajateenijate kasutamine Siseministeeriumi valitsemisalas olevas Sisekaitse Operatiivrügemendis lõpetati 1. novembrist 1997. aastal ja Sisekaitse Operatiivrügement liideti Tallinna Politseiprefektuuriga.
Billy Talent III

"Billy Talent III" on ansambli Billy Talent kolmas album. See ilmus 2009. aasta juulis.
Billy Talent II

"Billy Talent II" on ansambli Billy Talent teine album. See ilmus 2006. aasta juunis.
Deadache

"Deadache" on soome ansambli Lordi neljas stuudioalbum, mille andis Soomes välja 29. oktoobril 2008 plaadifirma BMG Finland Oy. Album ilmus sama nädala jooksul umbes 30 riigis. Plaadiesitluskontsert toimus 31. oktoobril Helsingis Tavastia klubis.
Esimene singel "Bite It Like A Bulldog" sellelt albumilt ilmus 3. septembril 2008. Novembri lõpuks oli plaati müüdud Ameerika Ühendriikides 1700 eksemplari.
Laulu "Missing Miss Charlene" jaoks on salvestatud lastekoori laul, mille lõpus kuuleb laulmas väikest last, kes kuuleb laulmas 1986. aastal 12-aastast Mr. Lordit. 
Plaadil teevad kaasa: 
Lood.
Boonuslood 
Soome versioonil ilmunud "The House" on Soome rokkansambli Dingo kaver, mille jaoks kirjutas uued sõnad mr. Lordi.
Eelkuulamine MySpace'i keskkonnas.
20. oktoobril teatas Lordi, et nad lisavad MySpace'i keskkonda iga päev uue loo kuni 24. oktoobrini, mis oli albumi ilmumiskuupäev Saksamaal. 
Ilmunud lood olid järgmised:
* esmaspäev (20. oktoober) – "Man Skin Boots" – 3:42
* teisipäev (21. oktoober) – "Evilyn" – 4:00
* kolmapäev (22. oktoober) – "Dr. Sin Is In" – 3:47
Neljapäeval ja reedel ei lisatud ühtegi uut laulu.
Kirp (Sirbi lisaleht)

Kirp oli aastatel 2006–2007 kultuurilehe Sirp lisana ilmunud huumorileht. Selle peatoimetaja oli Raul Sulbi. 
Sirbi peatoimetaja Kaarel Tarandi sõnul oli lisalehe eesmärk anda noortele, andekatele ja hea huumoritajuga inimestele võimalus oma annet teiste inimestega jagada.
Hendrik Vosman

Hendrik Vosman sündinud 12. novembril 1982) on eesti ajakirjanik.
Lõpetas 2001. aastal Tallinna Inglise Kolledži ja 2007. aastal Tartu Ülikooli politoloogia erialal. Alates 2007. aastast töötab ta ajalehes Postimees välisuudiste toimetajana. Kirjutanud uudiseid ja artikleid peamiselt Ameerika Ühendriikide ja rahvusvahelise poliitika teemadel.
Alates 2002. aastast kuulub Hendrik Vosman Eesti Üliõpilaste Seltsi.
Tsitaadid.
"Majandus on minu jaoks nagu hollandi keel. Öeldakse, et see on loogiline, kuid mina pole selles veel veendunud".
Mets-seahernes

Mets-seahernes ("Lathyrus sylvestris") on seaherne perekonda kuuluv taimeliik.
Taime kõrgus on 50–150 cm.
Lehed on ühe paari sulglehtedega. Abilehed on väiksed, süstjad ja poolkuujad; varred kahe laia tiivaga. Õied on roosad või punakaslillad. Õitseb juulis-augustis. Kaunad on kuni 6 cm pikad ja sisaldavad keskmiselt 10 seemet
Eestis on hajusalt levinud hõredamates metsades, nõlvadel, metsasihtidel ja raiesmikel, vahel ka mererannal.
Aas-seahernes

Aas-seahernes ("Lathyrus pratensis") on seaherne perekonda kuuluv taimeliik.
Taime kõrgus on 20–70 cm. 
On ainus looduslik kollaste õitega seahernes. Õitseb maist septembrini, harvem kauemgi. Kollased õied on 5–9 kaupa hõredas kobaras. 
Lehed ühepaari lehekestega ja tipul köitraagutega. Lehe alusel on noolekujuline abileht, mis on lehekesest tavaliselt suurem.
Eestis esineb sageli niitudel ja teeservades.
Hernelehine seahernes

Hernelehine seahernes ("Lathyrus pisiformis") on seaherne perekonda kuuluv taimeliik.
Taim on punakate õitega ja 30–100 cm kõrgune.
Lääne- ja Põhja-Eestis esineb harva loometsades, sarapikes, nõlvadel.
Soo-seahernes

Soo-seahernes ("Lathyrus palustris") on seaherne perekonda kuuluv taimeliik.
Taimed köitraagudega, varred nõrgad ja tiivulised. Õied sinakaslillad. Lehekesed kitsad, piklikud ja terava tipuga. 
Eestis on tavaline taim soodes, niisketel niitudel ja rannaniitudel.
Must seahernes

Must seahernes ("Lathyrus niger") on seaherne perekonda kuuluv taimeliik.
Taim on 20–70 cm kõrge ja ilma köitraagudeta. Lehekesed on 5–12 mm laiad, ümara tipuga ja kuivades lähevad mustaks. Õied on roosad.
Eestis esineb paiguti leht- ja segametsades, niiduservades.
Käärdi Arendusselts

MTÜ Käärdi Arendusselts on asutatud 2008. aasta septembris. Seltsi põhikirjaline eesmärk on säilitada ja edendada Käärdi elukeskkonda ning tugevdada Käärdi elanike piirkondlikku identiteeti.
Käärdi arendusseltsi initsiatiivil hakati koostama aleviku arengukava, mis valmis 2009. aasta kevadel. Projekti toetas Kohaliku omaalgatuse programm.
Arengukava koostamise projekti käigus saadi konkursi korras alevikule ka vapp, mille kavandi autor on Mulgimaa graafik Tõnu Kukk ning mis on ka Käärdi aleviku lipul. Konkursi korras saadi logo ka seltsile ning valmis koduleht, millele koondatakse käärdilastele oluline info.
23. juunil 2009 oli Käärdil külastuspäev, kus EELK Rõngu Mihkli koguduse õpetaja Andres Aaste ja Elva koguduse õpetaja Vallo Ehasalu pühitsesid Käärdi aleviku lipu ja jätsid esimese sissekande seltsi külalisteraamatusse.
Rand-seahernes

Rand-seahernes ("Lathyrus maritimus") on liblikõieliste sugukonda seaherne perekonda kuuluv rohttaimeliik.
Taime varred on tiivutud ja lamavad. Elliptilisi lehekesi on 3–5 paari. Abilehed on munajad. Õied on roosad kuni lillad ja asetsevad 4–7 kaupa.
Esineb liivastel mererandadel. On III kategooria kaitsealune taim.
Mägi-seahernes

Mägi-seahernes ("Lathyrus linifolius") on liblikõieliste sugukonna seaherne perekonda kuuluv rohttaimeliik.
Taimed on väikeste ümarate juuremugulatega. Varred on kitsatiivulised. Lehekesi on 2 või 3 paari; need on 10–50 mm pikad ja 3–15 mm laiad. Õied algul punakaslillad, hiljem sinakad.
Mägi-seahernes on väga haruldane. Esineb Lääne- ja Põhja-Eesti kuivadel metsaservadel.
Volodõmõr Lõtvõn

Volodõmõr Lõtvõn (ukraina "Володимир Михайлович Литвин"; sündinud 9. aprillil 1956) on Ukraina poliitik ja riigiametnik.
Ukraina poliitikas.
Aastatel 1994–1999 oli ta president Leonid Kutšma abi ja 1999–2002 presidendi administratsiooni juht. 
Aastatel 2002–2006 ja 2008–2012 oli ta Ukraina ülemraada esimees. 
Tema juhitaval Lõtvõni Blokil on ülemraada 2007. aastal valitud koosseisus 20 kohta 450-st. 2006. aastal valitud ülemraada valimistel ei ületanud see poliitjõud üllatuslikult valimiskünnist.
4. juulil 2012 teatas ta seoses vene keele ametlikku staatust suurendava riikliku keelepoliitika seaduse vastuvõtmisega parlamendis 3. juulil, et astub ülemraada esimehe kohalt tagasi. Lõtvõn oli lootnud vastuolulise seaduse vastuvõtmist enne parlamendi suvepuhkust pidurdada, sest pidas seaduseelnõud Ukraina rahvuslikku ja riiklikku terviklikkust lõhestavaks.
Varem tegutses ta poliitanalüütikuna Ukraina NSV Kommunistliku Partei keskkomitees.
Ukraina Rahvusliku Teaduste Akadeemia korrespondentliige.
Isiklikku.
Volodõmõr Lõtvõni vend Mõkola on olnud Ukraina Piirivalveteenistuse juht.
Seapähkel

Seapähkel ("Lathyrus tuberosus") on seaherne perekonda kuuluv taimeliik.
Taimed on juuremugulatega. Varred tiivutud. Piklikeliptilised lehekesed on 2–5 cm pikkad ja 8–15 mm laiad, tömbid ja ogatipuga. Punased või roosad õied on 3–10 kaupa kobarais.
Eestis esineb harva, tulnukana põldudel ja elamute ümbruses.
Frank-Walter Steinmeier

Frank-Walter Steinmeier (sündinud 5. jaanuaril 1956 Detmoldis) on Saksamaa poliitik, alates 19. märtsist 2017 Saksamaa president. 
Steinmeier oli välisminister aastatel 2005–2009 ja asekantsler 2007–2009. Alates 2013. aasta 17. detsembrist kuni 27. jaanuarini 2017 oli Steinmeier taas Saksamaa välisminister. 12. veebruaril 2017 valiti Frank-Walter Steinmeier Saksamaa Liitvabariigi presidendiks ja 13. veebruaril 2022 valiti ta sellesse ametisse tagasi. Tema teine ametiaeg lõpeb 18. märtsil 2027. 
Steinmeier oli sotsiaaldemokraatide kandidaat liidukantsleri ametikohale 2009. aasta üldvalimistel.
Sparta kasvatus

Agōgē (vanakreeka keeles "ἀγωγή") ehk Sparta kasvatus oli kõigi Sparta poiste kasvatamise ja treenimise režiim.
Riigi huvidele suunatud totaalne Sparta kasvatus põhines autoritaarsusel, ratsionaalsusel ja kollektiivsusel. Oluline oli kasvatada tulevastes sõjameestes ühtsust, lojaalsust ja ohvrimeelsust Sparta ees.
Geruusia liikmed vaatasid kõik sündinud poisslapsed üle. Vigased, haiged ja liiga nõrgad lapsed jäeti mäenõlvale surema või visati kaljult alla.
7-aastaseks saanud poisid võeti vanematelt ära ja neid kasvatati koolides. Eeldati, et nad on lojaalsed mitte oma perele ja sugulastele, vaid pigem koolile. Alates 12. eluaastast anti neile üks riietusese aastas – punane hõlst. Nad magasid asemetel, mille valmistasid pilliroost ise; roogu korjasid nad paljakäsi, ilma noata. Poisid olid sihilikult alatoidetud, et nad harjuksid näljaga sõjaretkede ajal. Neid julgustati ise endale süüa varastama, aga kui nad sellega vahele jäid, siis karistati neid rängalt.
Lapsi õpetati rääkima lühidalt ja konkreetselt. Seda nimetatakse lakooniliseks kõneks.
Raimond Auling

Raimond Auling (kuni 7. aprillini 1937 Raimund-Juulius Anderson; 28. detsember 1920 Tartu – 21. märts 1979 Tartu) oli eesti jurist ja kommunistliku partei tegelane.
Raimond Auling osales Teises maailmasõjas Punaarmeesse mobiliseerituna. NLKP liige alates 1944. Lõpetas TRÜ 1950. aastal juristina, õigusteaduse kandidaat 1953. 1953–1954 oli ta TRÜ riigi ja õiguse teooria ja ajaloo kateedri vanemõpetaja, 1954–1964 dotsent. 1954–1957 oli TRÜ ajalehe toimetaja
Seejärel töötas 1963–1979 Eesti Ajalooarhiivi (tollal ENSV RAKA) direktorina
Auling tegeles nooruses ujumisega ja veepalliga ning püstitas ka mõne Eesti rekordi; 1959–1963 kuulus Ujumisföderatsiooni presiidiumi. Tegutses ka ujumiskohtunikuna (üleliiduline kategooria; 1961)
Raimond Aulingu abikaasa oli tõlkija Evi Auling.
Punatähe orden (1944).
Alfred Jarry

Alfred Jarry (8. september 1873 Laval (Mayenne) – 1. november 1907 Pariis) oli prantsuse kirjanik, sürrealistide eelkäijaid.
Tema tuntuim teos on "Kuningas Ubu" ("Ubu Roi"), samuti on ta kirjutanud romaani "Patafüüsik Doktor Faustrolli tegemised ja arvamised" ("Gestes et opinions du docteur Faustroll pataphysicien") ning loonud oma "teaduse" – patafüüsika.
Hans Björnsson Lejon

Hans Björnsson Lejon (rootsi Hans Björnsson till Lepas-släkten; soome Hannu Björninpoika Lejon) (umbes 1530 Lepaa, Tyrväntö, Häme – 1572 Tallinn) oli Rootsi sõjaväelane ja riigitegelane. 
Ta sai hariduse Rostocki ja Wittenbergi ülikoolis. 13. juulil 1561 löödi ta kuningas Erik XIV kroonimispidustuste ajal Stockholmi asehalduri ametis olles rüütliks.
Ta oli lossiametnik (Slottslåfven) Olavinlinnas (Nyslott), 20. jaanuarist 1565 pealik ja lossifoogt Tallinna linnuses, Liivimaa maahärra, 29. septembrist 1570 Tallinna linnuse asehaldur ja riiginõunik. Liivi sõja ajal 1570 alanud Johan III ja Ivan IV vahelises sõjas tõrjus ta koos Henrik Klasson Horniga venelaste rünnakuid Tallinna vastu. Tallinna piiramisel 1570–1571.
Soomes oli ta Ylä-Satakunta ja Sääksmäki kihelkonnakohtunik ning talle kuulusid Lepaa ja Gammalgårdi mõis. 
Perekond.
Tema vanemad olid Lepaa ("Lepas, Läpas") ja Harviala ("Harfvila") mõisnik Björn Clausson (Leijon af Lepas) (surnud 1551) ja Biby ja Tuna mõisast pärit Catharina Göransdotter (Stjernsköld; soome Kaarina Yrjänäntytär) (surnud 1584). Nende poolt 1550 aastal Hattula Püha Risti kirikule Hattulas annetatud kantsel on Põhjamaade vanim luteri aja kõnetool, millel asuvad ka nende suguvõsavapid. Isa Björn Clausson oli 1523 aastast riiginõunik, 1536 ja 1545 saadik Venemaal. Tema õde Anna oli abielus Soome ja Rootsi mitme mõisa omaniku ja laamani Matts Larsson Cruusiga (Kruse).
Ta abiellus Soomes 1565 Karin Henriksdotter Horniga, kes oli Henrik Klasson Horni ja Elin Arvidsdotter Stålarmi (surnud 1577) tütar. Abielust sündisid:
Hiljem abiellus Anna Bengtsdotteriga. Abielust sündis:
Arvet Väikmeri

Arvet Väikmeri (nimi ka Arved; 5. veebruar 1941 Iru vald, Harjumaa – 24. mai 2025) oli eesti poksija. 
Väikmeri poksis aastatel 1958–1965 Tallinna Tööjõureservides, tema treener oli Martin Linnamägi. Ta pidas 136 kohtumist ja võitis neist 123.
Väikmeri oli II keskkaalus (kuni 75 kg) Eesti NSV meister 1962. aastal. Ta osales kaks korda Eesti NSV – Soome sõpruskohtumisel ning kaotas oma kohtumise 1962. ja võitis oma kohtumise 1965. aastal.
Väikmeri sai Tööjõureservide üleliidulistel noorte meistrivõistlustel I keskkaalus (kuni 71 kg) esikoha (1960) ning täiskasvanute meistrivõistlustel II keskkaalus (kuni 75 kg) III koha (1965).
Peter Graves

Peter Graves (õieti Peter Aurness; 18. märts 1926 – 14. märts 2010) oli USA näitleja.
Graves oli ärimees Rolf Aurnessi ja ajakirjanik Ruth Aurnessi (sündinud Duesler) poeg. Isapoolne vanaisa oli sündinud Aursnesi nime all, kuid 1887. aastal USA-sse emigreerudes muutis nimekuju.
Graves lõpetas 1944. aastal keskkooli ja teenis kaks aastat USA lennuväes. Hiljem õppis ta Minnesota ülikoolis. 
Graves alustas filmikarjääri 1942, aga pidevalt hakkas ta filmides näitlema alates oma teisest filmirollist 1951. aastal. Ta oli pikk, blond ja kena välimusega ning mängis paljudes filmides peaosa. A-kategooria filmidesse ta ei pääsenud, vaid jäigi B-kategooria filmide näitlejaks. Talle olid tüüpilised osad õudusfilmides, näiteks "Killers from Space" (1954), "The Night of the Hunter" (1955), "It Conquered the World" (1956), "Beginning of the End" (1957), "The Mysterious Monsters" (1976), "The Clonud Horror" (1979), "Addams Family Values" (1993) ja "House on Haunted Hill" (1999).
Gravesi kõige tuntum roll on organisatsiooni Impossible Missions Force juht Jim Phelps sarjas "Võimatu missioon" (1967–1973). Selle eest pälvis ta 1971. aastal Kuldgloobuse ning oli selle seriaali teistel hooaegadel nomineeritud Kuldgloobuse ja Emmy auhinnale.
Viimane seriaal, kus tal oli läbiv roll, oli "7th Heaven" (11 osa 1996–2007).
Graves suri südamerabandusse oma koduaias perekonna juuresolekul.
Isiklikku.
Ta abiellus 1950. aastal Joan Endressiga. Sündisid tütred Kelly Jean, Claudia King ja Amanda Lee.
Slettnesi tuletorn

Slettnesi tuletorn asub Slettnesis Gamviki vallas Norras Gamviki külast umbes 3 km põhja poole.
Slettnesi majakas on mandriala maailma kõige põhjapoolsem majakas.
Majakas hakkas tööle 15. septembril 1905. aastal.
Majakas on 39 m kõrge ja tema valgusti ulatub 44 meetrit üle merepinna. Oma kõrgusega kuulub Slettnesi majakas Norra 5 kõrgema majaka hulka. Majakal on 9 korrust ja 130 trepiastet.
Majakatule heledus on 1 706 000 kandelat ja tuli paistab 32,6 km kaugusele.
Ants Soots

Ants Soots (sündinud 19. veebruaril 1956 Rõngus) on eesti koorijuht ja muusikapedagoog.
Töö.
Aastast 1988 töötab Eesti Muusikaakadeemias õppejõuna, seejuures aastast 2004 professorina. 
Juhatanud Eesti Raadio segakoori, Tartu Akadeemilist Meeskoori, Tehnikaülikooli Akadeemilist Meeskoori ja Teaduste Akadeemia Meeskoori. Aastatel 1994–2005 ja 2008–2011 oli ta Eesti Rahvusmeeskoori peadirigent.
Oli 1999. aasta üldlaulupeo kunstiline juht, 2004. aasta üldlaulupeo meeskooride üldjuht ning 2009. aasta üldlaulupeo kunstiline juht ja meeskooride üldjuht.
Vorm

Vorm (ladina keeles "forma") on mitmetähenduslik sõna.
Avatud aktsiaselts

Avatud aktsiaseltsiks (vene keeles "открытое акционерное общество", lühend "OAO") nimetatakse Venemaal aktsiaseltsi, mille aktsionärid võivad oma aktsiatega vabalt kaubelda teiste aktsionäride nõusolekust sõltumata.
Minimaalne põhikapital on 100 000 rubla.
Avatud aktsiaseltsile vastandub suletud aktsiaselts (vene keeles "закрытое акционерное общество", lühend "ЗАО").
Viktor Tšernomõrdin

Viktor Stepanovitš Tšernomõrdin (vene keeles Виктор Степанович Черномырдин; 9. aprill 1938 Tšornõi Otrog, Tškalovi oblast – 3. november 2010 Moskva) oli Venemaa poliitik ja diplomaat.
Aastatel 1962–1966 õppis ta Kuibõševi Polütehnilises Instituudis ("КПтИ – Куйбышевский политехнический институт им. В. В. Куйбышева").
Viktor Tšernomõrdin alustas karjääri valitsusorganites 1982. aastal Nõukogude Liidu Ministrite Nõukogus gaasitööstuse ministri asetäitjana. 1983. aastal sai temast ühtlasi Tjumengazpromi juht. Aastatel 1985–1989 oli Tšernomõrdin Nõukogude Liidu gaasitööstuse minister. Aastatel 1989–1992 oli ta riikliku gaasikontserni Gazprom juhatuse esimees. 1992. aasta mais määrati Tšernomõrdin Venemaa valitsusjuhi asetäitjaks kütuse- ja energeetikakompleksi küsimustes.
Aastatel 1992–1998, president Boriss Jeltsini ajal, oli Tšernomõrdin Venemaa valitsusjuht (1992–1993 Venemaa Föderatsiooni Ministrite Nõukogu esimees, edasi Venemaa Föderatsiooni Valitsuse esimees). Ta vabastati ametist 1998. aasta märtsis. Pärast rahanduskriisi puhkemist Venemaal püüdis Boriss Jeltsin teda augustis peaministri ametisse tagasi tuua, kuid Riigiduuma ei kinnitanud presidendi otsust.
1995. aastal moodustas ta poliitilise bloki Meie Kodu On Venemaa, mis kogus parlamendivalimistel 10% häältest.
1999. aastal tegutses Venemaa presidendi eriesindajana Jugoslaavia kriisi reguleerimisel.
1999–2001 Venemaa Riigiduuma liige Jamali-Neenetsi autonoomsest ringkonnast.
1999–2000 Gazpromi direktorite nõukogu esimees.
2001–2009 oli ta Venemaa Föderatsiooni suursaadik Ukrainas. Pärast suursaadiku ametikohalt vabastamist oli Tšernomõrdin presidendi nõunik ja eriesindaja majanduskoostöö alal SRÜ riikidega.
Isiklikku.
Viktor Tšernomõrdin oli abielus ligi 50 aastat, abikaasa Valentina suri 2010. aasta märtsis. Neil oli kaks last.
Isikutunnistus

Isikutunnistus on dokument, mille põhiülesanne on olla isikut tõendav dokument.
Eestis.
Isikutunnistus väljastatakse Eesti kodanikule, Eestis püsivalt viibivale (elavale) välismaalasele, kellel on kehtiv elamisluba või elamisõigus. Isikutunnistusele kantakse digitaalset tuvastamist võimaldav sertifikaat ning digitaalset allkirjastamist võimaldav sertifikaat.
21. sajandi alguses on Eestis isikutunnistusena kasutusel ID-kaart.
Eestis välja antavad isikut tõendavad dokumendid:
Karl Kalkun

Karl-Kustav Kalkun (9. aprill 1927 Tartu – 21. veebruar 1990 Tallinn) oli eesti näitleja.
Ta lõpetas 1946. aastal Tartu 1. Keskkooli ja 1956. aastal Tartu Riikliku Ülikooli õigusteaduskonna. Tuli 1948. aastal ülikooli spordiklubi meeskonnas korvpallis Eesti NSV meistriks.
Karl Kalkun töötas Vanemuises, Draamateatris, Noorsooteatris ja Estonias, esines estraadil ning mängis muu hulgas ka filmides "Laulu sõber" (1961), "Viini postmark" (1967), "Hullumeelsus" (1968), "Viimne reliikvia" (1969), "Tuulevaikus" (1970), "Karikakramäng: Tätoveering "(1977), "Siin me oleme" (1978), "Teatridirektor" (1983), "Õnnelind flamingo" (1986), "Näkimadalad" I ja II osa (1987) ning IV osa (1988). 
Suri 21. veebruaril 1990 Eesti Televisiooni stuudios saate "Teemaõhtu" salvestamise ajal südame rütmihäiretest põhjustatud äkksurma.
Isiklikku.
Tema isa Karl Kalkun vanem (1900–1978) oli Vanemuise inspitsient. 2000. aastal ilmus mõlema Karl Kalkuni mälestusteraamat „Ühe isanda teenrid. Teatrimemuaare” (Vanemuise Seltsi Kirjastus).
Tema onu oli ketta- ja vasaraheitja Gustav Kalkun. Tema vanem poeg Kristjan Kalkun on spordiajakirjanik ja noorem poeg Kaarel Kalkun on jurist.
Konstantin Pätsi aegsete Kotkaristi teenetemärgi kavaleride loend

Pärast Kotkaristi teenetemärgi muutmist riiklikuks teenetemärgiks andis Konstantin Päts Eesti Vabariigi riigipeana Kotkaristi teenetemärgi järgmistele isikutele:
Kotkaristi teenetemärgi kavaleride loend

Kotkaristi teenetemärgi kavaleride loendis on isikuid, kes on saanud Kotkaristi teenetemärgi.
Hiirehernes

Hiirehernes ("Vicia") on oalaadsete seltsi liblikõieliste sugukonda kuuluv rohttaimede perekond.
Teaduslikult kirjeldas hiireherneid esimesena Linnaeus. Hiireherneid on umbes 140 liiki. Minevikus eraldati põlduba ("Vicia faba") sageli omaette perekonda, kuhu kuulus üksainus liik. Tänapäeval seda üldjuhul ei tehta, kuid selline eraldus on ajaloolise tähtsusega, sest selle järgi on ladinakeelse nime saanud sellised suured talimerühmad nagu oalaadsed ("Fabales") ja liblikõielised ("Fabaceae").
Hiireherneste kõige lähemad sugulased tänapäevaste perekondade seas on lääts ja hernes.
Looduslikult kasvavad nad kõikjal maailmas peale Austraalia ja Okeaania ning Antarktika.
Kasvatamine.
Mägi-seahernes ("V. ervilia") on üks esimesi kultuurtaimi. Lähis-Idas kasvatati seda juba umbes 9500 aastat tagasi. Seda kultuuri nimetatakse keraamikaeelseks neoliitikumiks A. Sel ajal, kui Kesk-Euroopas oli paelkeraamikakultuur (u 7000 aastat tagasi), oli kodustatud ka põlduba. Hiireherneid on leitud neoliitikumi ehk noorema kiviaja ja eneoliitikumi ehk kivi- ja vaseaja üleminekuperioodist Bulgaarias, Ungaris ja Slovakkias olevatest asulapaikadest. Samal ajal kasvatasid põldube ka Põhja-Vietnamis asuva Hoa Binhi kultuuri asukad.
Põldoad olid tähtsad kogu vanaaja jooksul. Nende seemneid on mainitud hetiitide ja Vana-Egiptuse kirjalikes allikates umbes 3000 aastat tagasi. Hiireherneid on leitud suurima keltide asula Manchingi oppidumi väljakaevamistel.
Lõpuks lakkasid inimesed hiireherneid söögiks tarvitamast. See jäi üksnes viimaseks näljaaja toiduks. Vaeste inimeste tagasihoidlikus toidus oli hiireherneid kuni 18. sajandini ja Teise Maailmasõja ajal ilmusid nad Lõuna-Prantsusmaal taas mustale turule.
Tänapäeval on hiireherned taas tähtsaks muutumas, aga mitte enam inimeste toidutaimedena. ÜRO Toidu- ja Põllumajandusorganisatsioon on põldoa lisanud maailma 11 olulise liblikõielise taime loendisse. Harilikku hiirehernest "V. cracca" kasvatatakse mesilaste kesksuvise toidutaimena, aga peamiselt kasvatatakse hiireherneid mäletsejaliste söödana ja väetisena, mis pärast valmimist pinnasesse küntakse, et suurendada selle lämmastikusisaldust.
Hiirehernestel on vähe kromosoome. Haploidne kromosoomiarv on kõigest 6. Sellegipoolest on põldoa DNA sisaldus üsna suur ja see võimaldab kasutada teda mikrotuumatestis. Selle käigus kasutatakse taime juureotsi, et kindlaks teha genotoksiliste ainete olemasolu. Need on ained, mis kahjustavad DNA-s, tekitavad mutatsioone ja võivad põhjustada vähki.
Lebesby kirik

Lebesby kirik on kirik Lebesby vallas Norras.
Kirik valmis 1962 aastal ja selle arhitektuurse projekti tegi Odd Borgrud Pedersen.
Kirik valmistatud puidust ja selles on 170 istekohta.
Varasem Lebesby kirik oli klassikalise kiriku kujuga ja kivist.
Arnold Talvet

Arnold Talvet (kuni 1936. aastani Arnold Tallenhof, 25. veebruar 1907 Riia – 5. märts 1996 Tallinn?) oli Eesti sõjaväelane (leitnant, 1937).
Teenis Soomusrongirügemendis, alates 1. detsembrist 1935 Auto-Tankirügemendis, lõpetas Sõjakooli.
Ristik

Ristik ("Trifolium" L.) on liblikõieliste sugukonda kuuluv taimeperekond. Ristiku rahvapärane nimetus on härjapea.
Ristiku perekonda kuulub umbes 300 liiki. Suur osa liikidest kasvab põhjapoolkeral, kuid on kaLõuna-Ameerikas ja Aafrikas kasvavaid liike.
Anton Saluste

Anton Saluste (kuni 1935. aastani Anton Schäfer, 31. jaanuar 1904 Tallinn – 19. juuli 1969 Kingston, New Yorgi osariik) oli Eesti sõjaväelane (kapten).
Anton Schäfer teenis Pioneerpataljonis, õppis Sõjakoolis, mille lõpetas 1926. aasta ja Kõrgemas Sõjakoolis
Teise maailmasõja ajal teenis Anton Saluste Kindralinspektuuris osakonnajuhatajana ning hiljem 1942. aastal määrati Petseri-Irboska prefektiks, kus teenis kuni 1943. aastani.
1944. aastal põgenes Eestist, hiljem kolis Ameerika Ühendriikidesse, kus ka 1969. aastal Kingstonis New Yorgi osariigis suri.
Artur Normak

Artur Bernhard Normak (24. august (vkj)/ 5. september 1895 Püssi vald, Lüganuse kihelkond, Virumaa – 27. juuni 1941 Tallinn) oli Eesti sõjaväelane (kolonel) ja diplomaat.
Ta õppis Tallinna Nikolai Gümnaasiumis, mille lõpetas 1913. aastal kevadel hõbemedaliga ja samal aastal siirdus Kiievisse, et jätkata õpinguid sealses polütehnikumis ehituse alal. 1914. aastal alanud Esimese maailmasõja tõttu välja kuulutatud üldmobilisatsiooniga kutsuti ta 1915. aasta kevadel sõjaväeteenistusse ja saadeti Petrogradi Nikolai inseneriväekooli, mille lühendatud kursuse ta lõpetas 1916. aastal. Nikolai inseneriväekooli, järel lõpetas ta Petrogradis asuva ohvitseride õhusõidu (lennu-) kooli ja mereõhusõidu kooli Tallinnas. Võttis osa Esimese maailmasõja lahingutest aerostaatide roodu ülemana.
1917. aastal laskis ta end üle tuua Eesti rahvusvägedesse ja oli 1. Eesti diviisi Eesti Inseneriroodu ülem alamkapteni auastmes. 1917. aasta lõpul lahkus ta Eesti sõjaväeteenistusest, et jätkata poolelijäänud õpinguid Kiievi Polütehnikumis. Kiievis olles võttis ta osa Ukraina Eestlaste Keskkomitee ja Kiievi Eesti Seltsi tegevusest. Alates 1918. aasta jaanuarist võttis osa võitlustest Kiievi kommunistide vastu kuni sakslaste tungimiseni Ukrainasse.
Aastatel 1929–1934 oli Normak Eesti sõjaväeline esindaja Prantsusmaal ja Belgias. Normak täiendas end aastatel 1930–1932 Prantsuse Kõrgemas Sõjakoolis. 20. veebruaril 1939 lähetati Normak ja Välisministeeriumi atašee H. Malvet Hispaaniasse Franco valitsuse juurde.
1935. aasta 1. mail avaldas kolonel Normak (M. Minise trükk Narvas) 115-leheküljelise raamatu "Šifri käsiraamat". Tsitaat eessõnast: "Käesolev töö on kohandatud Kõrgema Sõjakooli I õppeaasta ning Sideülemate kursuste kavadele šifrite alal." Käsiraamatut sai tellida Sidepataljoni staabist. Tõenäoliselt on tegemist esimese omakeelse krüptograafiateemalise raamatuga.
Alates 8. novembrist 1939 Inseneriväe Inspektuuri inspektor.
Arreteeriti NKVD poolt 21. septembril 1940 ja hukati.
Koldrohi

Koldrohi ("Anthyllis") on liblikõieliste sugukonda kuuluv taimeperekond.
Vello Muruma

Vello Muruma (kuni 1935. aastani Vladimir Munner, 4. jaanuar 1903 Kuigatsi vald, Valgamaa – 6. oktoober 1942 Norilsk, Krasnojarski krai, Venemaa) oli Eesti sõjaväelane (kapten, 1935). 
Arreteeriti NKVD poolt 26. juunil 1941. Surmaotsus, lasti maha.
Jooksjarohi

Jooksjarohi ("Ononis") on oalaadsete seltsi liblikõieliste sugukonda kuuluv mitmeaastaste rohttaimede ja põõsaste perekond.
Jooksjarohud sisaldavad eeterlikke õlisid, flavonoide, glükosiide ja tanniine.
Rahvameditsiinis kasutatakse jooksjarohtusid neeru- ja põiehaiguste raviks.
Mihkel Kattai

Mihkel Kattai (12. juuli 1893 Põlva vald, Võrumaa – 5. oktoober 1950 Tallinn) oli Eesti sõjaväelane (kolonel).
Vabadussõja Ajaloo Komitee töökomisjoni juht.
Nõiahammas

Nõiahammas ("Lotus") on liblikõieliste sugukonda kuuluv taimeperekond.
Hundihammas

Hundihammas ("Astragalus") on liblikõieliste sugukonda kuuluv taimeperekond.
Lipphernes

Lipphernes ("Oxytropis") on liblikõieliste sugukonda kuuluv taimeperekond.
Aeduba

Aeduba ("Phaseolus") on liblikõieliste sugukonda kuuluv taimeperekond.
Eestis võib kohata peamiselt ilutaimena kasvatatavat õisuba ("Phaseolus coccineus") ja levinud aedvilja harilikku aeduba ("Phaseolus vulgaris").
Esparsett

Esparsett ("Onobrychis") on liblikõieliste sugukonda kuuluv taimeperekond.
Perekonda kuulub umbes 130 liiki. Nad kasvavad Euroopas, Põhja-Aafrikas, Väike-Aasias ja Kesk-Aasias. Euroopas 23 liiki.
Eesti liigid.
Eestis võib harva kohata kahte liiki:
Need kaks liiki on võrdlemisi sarnased. Harilik esparsett on veidi suurem, heledamate õite ja tihedama õisikuga. Harilikul esparsetil on õietupe hambad tupe putkest 2–3 korda pikemad, liiv-esparsetil tupe putke pikkused või veidi pikemad. Harilikul esparsetil on kauna serval hambaid 6–8, liiv-esparsetil 4–6.
Sarikas

Sarikad on katuse kandekonstruktsiooni detailid, mis moodustavad viilu või viilud ja kannavad katusekatet. 
Sarikad valmistatakse tänapäeval peamiselt prussidest, varem aga ümarpuidust.
Sarikad toetuvad enamasti välisseintele, mõnikord ka laetaladele. Sarikate ülemised otsad seotakse omavahel paarideks. Suurema sildeavaga ja kõrge harjaga katuse ehitamise korral seotakse sarikapaarid omavahel tavaliselt penniga ja/või toestatakse postidega. Sageli kasutatakse ka pärlinit, rõhttala sarikate all ja postide peal, mis ühendab ühe katuse külje sarikad ja postid. Naabersarikad võidakse katuse pikisuunalise jäikuse suurendamiseks ühendada diagonaalidega. 
Sarikatele kinnitatakse roovlatid ja nendele omakorda kinnitatakse laudis ja/või katusekattematerjal.
Eestis kasutatakse sarikate valmistamiseks kõige rohkem 5×15 cm ristlõikega okaspuidust saematerjali.
Pyongyangi metroo

Pyongyangi metroo (korea 평양 지하철) on Põhja-Korea pealinnas Pyongyangis alates 1973. aastast töötav metroo. Pyongyangi metrool on 2 liini ja 17 jaama.
Metroo kogupikkus on 22 km.
Niels Järverand

Niels Järverand (kuni 1939. aastani Niels Jürgenson, 17. november 1915 – 13. september 1941 Beglovo lähistel) oli Eesti sõjaväelane (lipnik, 9. juulist 1940 nooremleitnant).
Ta lõpetas 1936. aastal Tallinna Reaalkooli.
Elias Kasak

Elias Kasak (4. juuni 1896 Ilmjärve – 17. märts 1985 Chicago) oli Eesti sõjaväelane (kolonel).
Kiievi metroo

Kiievi metroo (ukraina "Київський метрополітен", vene "Киевское метро") on Kiievis alates 1960. aastast töötav metroo. Kiievi metrool on 3 liini ja 52 jaama. Metroo kogupikkus on 67,56 kilomeetrit. Päevas kasutab metrood üle 1,32 miljoni reisija, mis on 42,5% Kiievi 3,25 miljonist inimesest.
Kiievi metroosüsteemis asuv peatus Arsenalna on maailma kõige sügavamal asuv metroopeatus, asudes 105,5 meetri sügavusel allpool maapinda.
Sõjaaegne kasutus.
Kiievi metroo 52 jaamast 47 on ehitatud pidades silmas võimalikku külma sõja aegset vajadust pommivarjendite järele tuumasõja puhkedes.[]
2. märtsil 2022 leidis Kiievi linnapea sõnul Venemaa kallaletungi ajal (Kiievi lahing) metroost pommivarju kuni 150 000 kiievlast.
Wilhelm von Ulrich (1605−1661)

Wilhelm von Ulrich (1605 – 1661) oli Rootsi riigitegelane.
Wilhelm von Ulrich õppis Leideni Ülikoolis, immatrikuleeriti 1630. aastal ja oli 1649. aastast Tartu õuekohtu asepresident, Eestimaa maanõunik, kuningliku Tallinna linnusekohtu assessor ja president ning Tallinna asehaldur 1652–1659. 
Tallinna asehaldurina oli ta ka kuberneri puudumisel ka Eestimaa kuberneri ametis aastail 1653, 1655 ja 1656–1659.
Ta oli Harjumaal Ruila, Lohu ja Tuhala, Tartumaal Reola ja "Toykala" mõisa pärushärra ning Laitse ja Ohukotsu härra.
Tema matusetseremoonia toimus 7. jaanuaril 1662 Tallinna Toomkirikus.
Perekond.
Wilhelm Ulrichi vanemad olid Brandenburgist pärit Kuramaa hertsog Wilhelm Kettleri sekretär (1600–1607), Rootsi õuenõunik, Riia bürgermeister (1622), sündik ja Tartu õuekohtu asepresident (1631) Johann Ulrich (1572–1642) ja Anna Aldus (1573–1654), kes oli Miitavi pastor Martin Alduse tütar. Tema isale kuulus Kuramaal Kurmale ("Kurmalen", Kurmāles muiža), Harjumaal Ruila ja Tartumaal Reola mõis.
Wilhelm Ulrich abiellus 27. jaanuaril 1634 Tallinnas Tuhala mõisa pärijanna Maria von Delwigiga (1610–1657), kes oli Tuhala mõisniku Ewert von Delwigi (surnud 1616) ja Juliane Ekebladi (surnud 1639) tütar. Abielust sündisid:
1658. aastal abiellus ta Margarethe von Lodega (surn.1698), kes oli Kukruse mõisniku Gerhard von Lode (surnud 1659) ja Anna Maria von Treydeni tütar. Abielust sündisid:
Pärast Wilhelm Ulrichi surma abiellus lesk Margarethe 1663. aastal Vasta, Tuhala ja Saha mõisa pärushärra Hans von Wrangelliga (1626–1691), kes oli ka Rootsi kammerhärra (1653), meeskohtu-assessor (1660), Östgöta rügemendi ooberst (1667) ja maanõunik (1674). Temaga sai Ulrichi lesk 3 poega ja 4 tütart.
Kukehari

Kukehari ("Sedum" L.) on kivirikulaadsete seltsi paksuleheliste sugukonda kuuluv taimeperekond.
Kukeharjad on mitmeaastased, harvem üheaastased taimed, mis on levinud peamiselt põhjapoolkera parasvöötmes. Perekonda kuulub 400 liiki. Perekonnas on nii ronitaimi kui põõsaid.
Lehed on lihakad, lamedad või ruljad ja munajad. Perekonnas on ka sukulente, mis säilitavad oma lehtedes vett.
Õied on enamasti 5, harvem 4 või 6 kroonlehega. Tolmukaid on tüüpiliselt poole rohkem kui kroonlehti. Õied on tavaliselt kollased, harvem valged või punased.
Kukeharjade vili on kukkur, seemned on väikesed.
Mitmed liigid sisaldavad mürgiseid alkaloide. Mõne lehti kõlbab jällegi salatina süüa.
Kukeharjad on levinud ilutaimed kiviktaimlates. Kukeharjad on üldiselt vastupidavad, aga leidub nii külma- kui kuumaõrnaid liike.
Mitu kukeharjaliiki on liblikate tähtsad toidutaimed.
Esimesena kirjeldas kukeharja teaduslikult Carl von Linné 1753.
Kukeharja perekonnast on eraldatud omaette perekondadeks kikkahari ("Hylotelephium") ja kanahari ("Phedimus").
Eesti liigid.
Eestis kasvab veel kolm liiki kikkaharja perekonnast, mis varem olid arvatud kukeharja perekonda:
Kivirik

Kivirik ("Saxifraga" L.) on kivirikuliste sugukonda kuuluv taimeperekond.
Kivirik on kivirikuliste sugukonna suurim perekond, kuhu kuulub umbes 440 liiki. Kiviriku perekonna esindajad kasvavad arktilis-alpiinsetes ökosüsteemides põhjapoolkeral. Enamuse liikide levilaks on lähisarktiline kliimavööde.
Eesti liigid.
Kultuurtaimedena kasvatatakse Eesti aedades: