tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Nõmme Erakool

Nõmme Erakool on 1990. aastal asutatud üldhariduskool Nõmmel. Kooli omanik on Nõmme Erahariduse Sihtasutus, direktor Lidia Kõlar. Kool asub aadressil Idakaare 5. 
Ajalugu.
Kool alustas tööd 1990. aastal. Õppetöö toimus Nõmmel, Mai tänav 20 tagastamata eramus.
Tegu oli Eesti ühe esimese erakooliga, mis töötas waldorfpedagoogika põhimõttel. Siiski otsustati 1990. aastate teisel poolel lähenemist muuta ning jätkati 1990. aastate lõpust tavakoolile lähedasema õpikäsitlusega erakoolidena. 
1994. aasta sügisel kolis tolleks ajaks juba viieklassiline kool endisse lasteaiahoonesse Idakaare tänaval. Maja oli seisnud aastaid tühjalt, kuid muudeti AS-i Eesti Ehitus ja lapsevanemate abiga kahe kuuga elamis- ja töötamiskõlblikuks.
1999. aastal lõpetas põhikooliks sirgunud Nõmme Erakooli esimene lend, kokku 12 õpilast. Samal aastal ostis AS Eesti Ehitus kooli osaluse füüsilistelt isikutelt ning sai Nõmme Erakooli omanikuks.
2001. aastal lõpetas kooli kolmas lend. 
Et nõukogudeaegne lasteaia tüüphoone ei rahuldanud kooli õpilaste ja õpetajate vajadusi, siis otsiti ja leiti koolimaja rekonstrueerimiseks lahendus – Tallinna linn ja ehituskontsern EE Grupp (praegune Nordic Contractors AS) asutasid Nõmme Erahariduse Sihtasutuse, millest sai asutamisotsusega 2. novembrist 2001 Nõmme Erakooli omanik. Sihtasutuse põhiülesandeks oli koolimaja rekonstrueerimine kaasaja tasemel.
2002. aasta juunis hakati Nõmme Erakooli hoonet rekonstrueerima. Koolimaja esimene järk valmis sama aasta septembris, õppetöö jätkus katkestuseta. Ehitustööd lõppesid novembri alguses söökla ja spordisaali valmimisega.
Rekonstrueeritud koolimaja avas pidulikult Eesti President 26. novembril 2002.
Nõmme Erakool on võõrkeelte ja matemaatika kaldega kool. Koolis õpetatakse 1. klassist inglise keelt, 4. klassist vene keelt ja 6. klassist saksa keelt. Flöödimängu õpetatakse 1.–5. klassini ja kitarrimängu 7.–9. klassini. Direktor Lidia Kõlar õpetab ka inglise keelt.
Comenius.
Nõmme Erakool osales rahvusvahelises koolide projektis 2012–2014. Projekti toetaja oli Euroopa Liidu haridus- ja teaduskoostöö arendaja Eestis SA Archimedes.
Kaheaastane projekt "Hea haridus võrdub hea töö" ("A good education equals a good job") oli suunatud 5.–7. klassi õpilastele. Partnerid olid koolid viiest Euroopa linnast: Esterwegen Saksamaal, Żarnów Poolas, Pescara Itaalias, Sivas Türgis, Vratsa Bulgaarias.
Projekti käigus tegeleti erinevate eakohaste ülesannetega mitmetes koolitundides. Näiteks uuriti võõrkeelte tähtsust töökoha saamisel, uuriti erinevaid ameteid, kujundati teemakohaseid postreid ja voldikuid jpm. Otsiti teemakohaseid aforisme, laule jmt. Projekt oli mitmeid õppeaineid liitev ehk aineteülene. Tegevused sobisid hästi geograafia, kunsti, muusika, keelte, ajaloo ja klassijuhataja tundi.
Projekti koduleht koondab kogu kahe aasta jooksul tehtud töö ja visiitidel toimunu.
Anatoli Lukjanov

Anatoli Lukjanov (vene keeles Анатолий Иванович Лукьянов; 7. mai 1930 Smolensk – 9. jaanuar 2019 Moskva) oli NSV Liidu partei- ja riigitegelane ja Venemaa poliitik, viimane Nõukogude Liidu Ülemnõukogu esimees 1990. aasta 15. märtsist kuni 1991. aasta 4. septembrini.
Anatoli Lukjanov oli õigusteaduste doktor (1979) ja alates 2004. aastast Moskva Ülikooli professor.
Poliitiline tegevus NSV Liidus.
Anatoli Lukjanov osales 1977. aastal NSV Liidu Konstitutsiooni ettevalmistamisel, aastatel 1977–1983 oli ta NSV Liidu Ülemnõukogu Presiidiumi sekretariaadi juhataja.
Aastatel 1983–1985 oli Anatoli Lukjanov NLKP KK üldosakonna juhataja asetäitja, 1985–1987 juhataja ning aastatel 1987–1988 NLKP KK administratiivorganite osakonna juhataja.
1985. aastal valiti Anatoli Lukjanov NLKP Keskkomitee liikmeks ja Vene NFSV Ülemnõukogu saadikuks.
Ta on olnud ka NLKP KK sekretär (1987—1988) ja NLKP KK Poliitbüroo liikmekandidaat (1988—1990). 
1987. aastal valiti Anatoli Lukjanov NSV Liidu Ülemnõukogu liikmeks ja oli aastatel 1988–1989 NSV Liidu Ülemnõukogu Presiidiumi esimehe esimene asetäitja. 1989. aastal valiti NSV Liidu Rahvasaadikute Kongressi ja Ülemnõukogu liikmeks.
NSV Liidu Ülemnõukogu viimase esimehena oli ta algul NSV Liidu esimese ja viimase presidendi Mihhail Gorbatšovi poolehoidja, hiljem aga oponent. 
Poliitiline tegevus Venemaa Föderatsioonis.
Anatoli Lukjanov osales 1991. aastal augustiputšis ja teda hoiti kuni 1992. aasta detsembrini eeluurimisisolaatoris. Teda süüdistati riigireetmises ja võimuhaaramise katses kuid koos teiste putšis osalenutega amnesteeriti ta 1994. aastal. 
Vabanenud 1992. aasta lõpus vahi alt, valiti ta 1993. aastal kommunistide nimekirjas Riigiduumasse. Anatoli Lukjanov oli üks Venemaa Föderatsiooni Kommunistliku Partei asutajaid 1993. aastal ja selle Presiidiumi liige aastatel 1994—2000. 
Duumasaadiku ametit pidas ta kuni 2003. aastani.
Eestimaa Provintsiaalmuuseum

Eestimaa Provintsiaalmuuseum (ka: "Tallinna Provintsiaalmuuseum") oli 1842. aastal asutatud Eestimaa Kirjanduse Ühingu juurde 1864. aastal loodud muuseum.
Muuseumis oli nii kultuur- ja kunstiloolisi kui ka loodusteaduslikke kogusid. Hiljem tekkis raidkivide kogu, kuhu olid koondatud peamiselt Tallinna meistrite valmistatud ehitusdetailid, hauakivid jne. Muuseumi tegevust toetas Tallinna linnavalitsus. Muuseumi kogudes oli tallel hulk esemeid ja maale Tallinna ja selle ümbruse kirikutest. Seal asus Jüri kiriku keskaegne altar, mis varem kuulus Oleviste kirikule, Jüri kiriku 18. sajandist pärinevad vitraažid ning endine Toomkiriku altar. Leidus hulk tsunftidele kuulunud esemeid, etnograafiakogu ning arheoloogiline kogu, mis sisaldas 19. sajandi lõpus Tallinnast leitud esemeid. Oli ka oma kunstikogu.
3. detsembril 1911 avati Provintsiaalmuuseumi ekspositsioon Tallinnas Toompeal, Ungern-Sternbergi palees. Hoone suurest saalist vasakul asuvas ruumis oli eksponeeritud mitu kogu. Saalist paremal asuvas ruumis oli kodumaise fauna ekspositsioon. Vestibüülist vasakul asus kunstisektsiooni koosolekute ruum ja ühtlasi väike kunstisalong õlimaalidega seintel. Vestibüülist paremal asus tammepaneelidega vooderdatud suur lugemistuba, kus asetseva kahe pika laua taha mahtus 30 inimest. Lugemissaal pakkus lisaks kirjandusele saksa-, vene- ja prantsuskeelseid päevalehti ning oli avatud kella 9–22. Hoone teise korruse Pika jala poole pööratud keskne saal oli jaotatud kolmeks, seal asusid Idamaade materjale sisaldavad etnograafiakogud, muinasaja mälestiste ekspositsioon ning võõramaiste relvade, klaasi, portselani ja kuriositeetide kogud.
Teise korruse peasaalist paremale jäi saal Tallinna ajalugu kajastavate materjalide ja Raeapteegi pidaja Johannes Burchart VIII koguga "Mon Faible", vasakule jäi paleontoloogia kabinet. Korruse hoovipoolsetesse ruumidesse paigutati mündid, medalid, pitserid ja herbaariumid ning eksootilise fauna kogu. Hoovipoolsetesse ruumides asusid ka raamatuhoidlad, tehnikasektsiooni ja muinsussektsiooni tööruumid.
Hoone keldris asusid raamatukogu ja arhiiviruumid, pööninguruumi kasutati hoiuruumina.
Muuseumi natsionaliseerimine.
1939. aasta oktoobris alanud baltisakslaste ümberasumise käigus nõudsid sakslased Eesti riigilt Õpetatud Eesti Seltsi varade väljaandmist, kuid pärast 1940. aasta juunipööret ja Nõukogude võimu kehtestamist Õpetatud Eesti Selts likvideeriti, hoone ja varad natsionaliseeriti ning anti Eesti NSV võimude poolt Ajaloo- ja Revolutsioonimuuseumile, mis aga 1952. aastal kolis praegusse asukohta Tallinna Suurgildi hoones.
Välislingid.
Eestimaa Provintsiaalmuuseumi kogude kataloog 11 litograafilise tahvliga aastast 1875.
Kolmekeelne vioola

Kolmekeelne vioola või ka Transilvaania vioola on poogenkeelpill, vioola eriversioon.
See pill on levinud ungari, rumeenia ja mustlaste rahvamuusikas, põhiliselt Transilvaania piirkonnas. Seda kasutatakse peamiselt rütmilise harmoonia mängimiseks kolmeheliliste akordidena. Süvamuusika mängimiseks seda ei kasutata.
Ehitus ja häälestus.
Pilli ehitus on lähedane klassikalisele vioolale, peamised erinevused seisnevad keelte arvus ja roobi kujus. Roobi serv on sirge, nii et keeled on ühel tasapinnal ja kõlavad peaaegu alati koos. Tihti on kolmekeelne vioola ise ümber tehtud tavalisest vioolast. Traditsiooniliselt kasutati loomasoolest keeli, kuid tänapäeval enam mitte, kuna loomasooled on väga tundlikud temperatuuri kõikumisele ja niiskusele. Keelte häälestus on g - d' - a. Klassikalise vioola c-keel puudub.
Mängimine.
Kuna kolmekeelsel vioolal mängitakse akorde, erineb selle hoidmine mängimise ajal klassikalise vioola hoidmisest. Pilli hoitakse kehaga risti nii, et keeled on maapinnaga paralleelselt ja poogen liigub keelte vastas üles-alla. Selline hoid on kõige mugavam, kuid erinevad mängijad võivad pilli hoida veidi erinevalt. Mängimisel liigub poogen kõigil kolmel keelel korraga ja võrdse tugevusega, välja arvatud harvadel juhtudel, kui üks akordi heli on tahtlikult välja jäetud.
Tavaliselt mängivad ansamblis koos kolmekeelse vioolaga viiul ja kontrabass, harvem cimbalom, klarnet või muu pill. Mõnes ansamblis mängib korraga kaks kolmekeelset vioolat, et kõlajõudu suurendada.
Kier Group

 Kier Group on Suurbritannia ehitusfirma.
Ajalugu.
Firma asutasid Inglismaal 1928. aastal taani ehitusinsenerid Jorgen Lotz ja Olaf Kier nime Lotz &amp; Kier all. Paar aastat hiljem loobus Lotz firma juhtimisest, peakontor viidi üle Westminsterisse ja firma nimeks sai JL Kier &amp; Co Ltd. Selle nime all töötas firma üle 40 aasta.
Aastail 1934–1938 töötas firmas peakonstruktorina Ove Arup. 
Objekte.
1930. aastatel ehitas JL Kier &amp; Co Ltd Londoni loomaaia pingviinide basseini (1934) ja Londonis Highgate'is kaks korterelamut kaheksakorruselise Highpoint I (1935) ja Highpoint II (1936–1938).
Berthold Lubetkin

Berthold Romanovich Lubetkin (vene keeles Бертольд Романович Любеткин) (14. detsember 
1901 Thbilisi – 23. oktoober 1990 Bristol) oli Venemaa juudi päritolu Briti arhitekt, kes oli modernistliku arhitektuuristiili teerajajaid Suurbritannias.
Looming.
Lubetkini tuntumad arhitektitööd olid Gorillamaja (1933) ja Pingviinide bassein (1934) Londoni loomaaias ning kortermajad Highpoint I (1935) ja Highpoint II (1938) Highgate'is Londonis. 
Nimetatud ehitised kanti ajavahemikus 1970–1974 arhitektuurimälestiste nimistusse.
Norra oja

Norra oja on oja Põhja-Eestis.
Norra oja saab alguse Norra allikajärvest ja suubub Oostriku jõkke. Oja pikkus on 3,8 km ja valgla pindala 1,9 km². Veekogu kuulub "Lõhe, jõeforelli, meriforelli ja harjuse kudemis- ja elupaikade nimistusse" (RTL 2004, 87 1362) kogu ulatuses.
Kustas Utuste

Kustas Utuste VR I/3 (aastani 1927 Gustav Vladimir Kirschbaum; aastani 1935 Gustav Vladimir Utuste; 25. juuli 1884 Rummi karjamõis, Urvaste kihelkond, Võrumaa (praegu Rummi küla, Võru vald, Võru maakond) – 14. detsember 1941 Kirovi vangla, Kirovi oblast, Vene NFSV) oli Eesti sõjaväelane (major).
Teenistuskäik.
Arreteeriti NKVD poolt 13. mail 1941 Kuigatsi vallas Mägiste raudteejaamas ja küüditati Venemaale. Hukati Kirovi vanglas.
Isiklikku.
Kustas Utuste oli taarausuline. Tema abikaasa oli eesti kirjanik ja publitsist Marta Lepp, vend oli kolonel Jüri Hellat.
Oostriku jõgi

Oostriku jõgi on jõgi Põhja-Eestis.
Oostriku jõgi saab alguse Vao külas ja suubub Põltsamaa jõkke. Jõe pikkus on 13,7 km ja valgla 39,2 km². Veekogu kuulub kas osaliste lõikudena või tervikuna riigi poolt korrashoitavate ühiseesvoolude loetellu. Oostriku jõgi on lõheliste elupaigana kaitstav veekogu ja kuulub "Lõhe, jõeforelli, meriforelli ja harjuse kudemis- ja elupaikade nimistusse": Oostriku allikast suubumiseni Põltsamaa jõkke.
Suurpalu peakraav

Suurpalu peakraav (ka "Palu peakraav") on peakraav Järvamaal Järva vallas ja Paide linnas.
Palu peakraav saab alguse Köisi külas ja suubub Esna jõkke. Peakraavi pikkus on 10,5 km ja valgala 29,9 km². Palu peakraav kuulub kas osaliste lõikudena või tervikuna riigi poolt korrashoitavate ühiseesvoolude loetellu ja "Lõhe, jõeforelli, meriforelli ja harjuse kudemis- ja elupaikade nimistusse" lõigul Peetri peakraavi suudmest suubumiseni Esna jõkke.
Joachim Friedrich von Zöge

Joachim Friedrich von Zöge (ka Zoege; 1610 – oktoober 1642 Leipzig, Saksimaa) oli Eesti- ja Liivimaa mõisnik ning Rootsi sõjaväelane (ooberstleitnant)
Ta sündis Kiltsi mõisniku Jürgen von Zöge ja Christina von Sackeni pojana.
Johann Eberhard von Bellingshauseni ratsaväerügemendis teeninud ooberstleitnant Joachim Friedrich von Zöge sai Kolmekümneaastases sõjas 23. oktoobril 1642 Rootsi ja keisririigi vägede vahel peetud Breitenfeldi lahingus esimese kokkupõrke ajal kolm kuulihaava, langes vastaste kätte vangi ning viidi Dresdenisse, kus ta kolmandal päeval saadud haavadesse suri. Zöge maeti koos teiste langenud Rootsi ohvitseridega Leipzigi Püha Pauli Ülikoolikirikusse. Kirikusse Rootsi ohvitseride mälestuseks paigutatud lihtsatest epitaafidest on Joachim Friedrich von Zöge oma ainsana säilinud ning see restaureeriti 2009. aastal.
Talle kuulusid Kiltsi mõis Eestimaal ning Erastvere ja Kooraste mõis Liivimaal.
Perekond.
Joachim Friedrich von Zöge oli abielus Helena Horniga, kes oli Rootsi diplomaadi ja riigitegelase Henrik Karlsson Horni ning Anna Snakenborgi tütar. Abielust sündisid:
Londoni loomaaia pingviinide bassein

Londoni loomaaia pingviinide bassein (ka lihtsalt Pingviinide bassein, inglise keeles "Penguin Pool") on Londonis Regents Parkis asuva loomaaia pingviinide bassein. 
Ehitis.
Londoni loomaaia pingviinide bassein ehitati 1934. aastal. Selle projekteeris Tectoni arhitektibüroo (arhitekt Berthold Lubetkin) koostöös ehituskonstruktor Ove Arupiga. Nagu gorillamajagi samas loomaaias, on ka pingviinide bassein ehitatud modernistlikus arhitektuuristiilis. Pingviinide bassein oli Tectoni ja Arupi teine märkimisväärne koostööobjekt. 
Ehitas ettevõte J. L. Kier.
Elliptilise põhiplaaniga ja spiraalsete kaldteedega ehitis on monoliitsest raudbetoonist.
Pingviinide bassein arvati 1970. aastal arhitektuurimälestiseks.
Uus pingviinide bassein.
2011. aastal valmis Londoni loomaaias pingviinidele uus bassein – tuntud kui Pingviinide supelrand ("Penguin Beach"). Võrreldes vana basseiniga (säilitatakse kui arhitektuurimälestist) on uus neli korda suurem ja kolm korda sügavam.
Labworth Café

Labworth Café (inglise keelest 'Labworthi kohvik') on teedrajav modernistikus stiilis raudbetoonist hoone Thamesi jõe suudme juures Labworthi rannas Canvey saarel. 
Hoone ehitas 1932–1933 Christiani &amp; Nielsen Ove Arupi juhtimisel. 
Labworth Café arvati 1996. aastal pärast renoveerimist arhitektuurimälestiseks.
Londoni loomaaia gorillamaja

Gorillamaja (inglise keeles "Gorilla House") on Londonis Regents Parkis asuva loomaaia ahvide elupaik. 
Gorillamaja ehitati aastatel 1932–1933. Selle projekteeris Tectoni arhitektibüroo (arhitekt Berthold Lubetkin) koostöös konstruktor Ove Arupiga. Modernistlikus arhitektuuristiilis ehitatud gorillamaja oli nende esimene märkimisväärne koostööobjekt.
Ehitis.
Gorillamaja on raudbetoonist ehitis terasest trellide, valguse, soojustatud paneeli, pöörleva ekraani, lükandklaaside ja asfaldiga kaetud lamekatusega. Hoone on plaanilt poolringikujuline. Gorillamaja projekteeriti uuendustega, tagamaks gorilladele Kongo klimaatilisi tingimusi ning loomaaia külastajale võimalusi turvaliselt ja mugavalt vaadelda puurielanikke.
Gorillamaja valiti 1970. aastal arhitektuurimälestiseks.
Andrei Bitov

Andrei Bitov (Андрей Георгиевич Битов; 27. mai 1937 Leningrad – 3. detsember 2018 Moskva) oli vene kirjanik. 
Andrei Bitovi ema oli jurist ja isa arhitekt. 1954. aastal lõpetas Bitov keskkooli, 1956. aastal alustas kirjandusliku loominguga. 1957. aastal astus ta Leningradi Mäeinstituuti, mille lõpetas pärast vaheaegadega õpinguid 1962. aastal geoloogilise luure erialal. 
Instituudipäevil osales Bitov kirjandusrühmituses, mille vaimne juht oli Gleb Semjonov. Ta kirjutas esmalt luulet, seejärel lühikesi absurdihõngulisi jutustusi. 1960. aastast ilmusid tema tööd kirjandusajakirjades ja almanahhides, 1965. aastal sai Bitovist Kirjanike Liidu liige. 1978. aastal ilmus USAs tema romaan "Puškini maja". 1979 osales ta põrandaaluse almanahhi "Metropol" koostamises, mille järel teda Nõukogude Liidus lakati avaldamast 1986. aastani. 
1988. aastal osales Bitov Venemaa PEN-klubi asutamises, 1991. aastal sai selle presidendiks. On saanud nii Venemaa kui teiste riikide kirjandusauhindu, Venemaa Kunstide Akadeemia auliige. 
Olulisemate teoste hulka kuuluvad jutustus "Lahkuv Monahhov", romaanid "Puškini maja", "Kaukaasia vang", "Ahvide ootus", "Sümmeetria õpetaja" jt. 
Eesti keeles on temalt ilmunud ""Loomingu" Raamatukogu" sarjas jutukogu "Apteekrisaar" (1971, tõlkija Ita Saks) ning jutustused "Kutsealune" (1965, tõlkija Arvo Valton) ja "Lahkuv Monahhov" (1978, tõlkija Jüri Aam, värsid Valeeria Villandi), samuti vennasvabariike tutvustava reisikirjanduse sarjas "Koolitundi Armeeniasse: teekond mitte just suurele maale" (1979, tõlkija A. Orav).
Highpoint I

Highpoint I on 65-korteriga elumaja Inglismaal Londonis, üks kahest arhitekt Berthold Lubetkini projekteeritud elumajast Londoni Highgate'is. 
Hoone on internatsionaalse stiili parimaid näiteid selle stiili varasemast perioodist Suurbritannias. 
Hoone konstruktsioonide projekti koostas Ove Arup. Monoliitsest raudbetoonist hoone ehitas 1935. aastal ehitusfirma JL Kier &amp; Co Ltd. 
Hoone säilinud algsed interjöörid sisaldavad eritellimusel valmistatud sisustust, sealhulgas ka sanitaartehnikat. 
Alumisel korrusel on ühisruumid, maja taga on aed. 
Lubetkini teine kortermaja samas stiilis Highgate'is sai tuntuks Highpoint II nime all ja valmis 1938. aastal.
Mõlemad kortermajad – Highpoint I ja Highpoint II – kuuluvad Inglismaa arhitektuurimälestiste nimistusse.
Ciutat de les Arts i les Ciències

Ciutat de les Arts i les Ciències (katalaani keelest 'kunstide ja teaduste linn') on mitmeotstarbeline keskus Hispaanias Valencias.
Kunsti- ja teaduslinnaku arhitekt on Santiago Calatrava. Okeanaariumi ehitiste arhitekt on Félix Candela.
Linnaku koosseis ja avamisaasta.
Linnakus on mitmeid arhitektuurselt pilkupüüdvaid ehitisi:
L'Oceanogràfic

L'Oceanogràfic (katalaani keeles 'okeanograafiline') on Hispaanias Valencias asuv okeanograafiapark ehk okeanaarium, mis hõlmab 110 000-ruutmeetrise ala. Kõigi akvaariumite (kokku on neid 9) koguveemaht moodustab 42 miljonit liitrit. 
L'Oceanogràfic kuulub Kunsti- ja teaduslinnaku koosseisu.
L'Oceanogràfic on Euroopa suurim okeanaarium. Seal on umbes 45 000 isendit 500 liigist. Lisaks kaladele on esindatud ka imetajad, linnud, roomajad ja selgrootud.
See paikneb geograafilistel koordinaatidel .
Ehitised.
Kompleksi, mis avati külastajaile aastal 2002, projekteerisid arhitekt Félix Candela ja insenerid Alberto Domingo ja Carlos Lázaro.
Ilona Aasvere

Ilona Aasvere (sündinud 4. veebruaril 1961) on eesti laulja. 
Ta on tegutsenud ansamblites Beergrass, Folkmill, Vahemaandumine.
Ta on lõpetanud Tallinna Pedagoogikaülikooli muusikapedagoogina ning tegutseb muusikaõpetaja ja koorijuhina.
2014. aastal nimetati ta Haapsalu aasta õpetajaks.
Lauri Saatpalu

Lauri Saatpalu (sündinud 10. aprillil 1965 Tallinnas) on eesti muusik, laulukirjutaja ja näitleja.
Ta on lava- ja eetriesinejana tuntud isikupärase hääle ja väljenduslaadi järgi ning on rohkem kui saja laulu muusika ja/või sõnade autor.
Haridus.
Ta on lõpetanud 1980. aastal Tallinna 32. Keskkoolis 8. klassi ja 1983. aastal Tallinna 17. Keskkooli. Pärast nurjunud katset asuda õppima Tallinna Riikliku Konservatooriumi lavakunstikateedrisse õppis ta ühe aasta Tallinna 2. Tehnikakoolis.
Ta on noorpõlves laulnud lastekooris Ellerhein ja Tallinna Koolinoorte segakooris, kuid akadeemilist muusikaharidust tal ei ole.
Töökäik.
Pärast ajateenistust Nõukogude armees (1984–1986) töötas Saatpalu kolm aastat Estonia teatris lavatöölisena. Seejärel oli ta VAT Teatri asutajate hulgas ja näitles selle teatri lavastustes ("Ekke Moor" 1988, "Mul on külm" 1988 jt). 
Aastatel 1992–2022 töötas ta AS-is Trio LSL (Kuku raadios) muusikatoimetaja ja saatejuhina.
Loominguline tegevus.
Ansamblid.
Saatpalu on olnud laulusolist ansamblites Pantokraator, Folkmill, Beep Shop Boys (1994–1995 tegutsenud stuudioansambel) ja Dagö (ansambli asutajaliige). Ta on kirjutanud neile ansamblitele laule ja laulusõnu.
Näitekunst.
Pärast 15-aastast vaheaega jõudis ta 2010. aastal taas näitlemise juurde ning mängis selliseid rolle nagu Raymond (Albert Camus' "Võõras"), Boob (Urmas Lennuki "Boob teab") Polygon Teatris ning VAT Teatris Kompajalg (Wilsoni/Waitsi taskuooperis "Black Rider") ja Rekvisiitor (Streuli "Rekvisiitori tähetund"), mis sai 2014. aastal festivali Monomaffia žürii- ja publikupreemia. 
"Vahtra hääl ja üllas kuu".
2025. aasta augustis etendus Eesti Rahva Muuseumi klaassaalis ansambli Dagö ja tantsuteatri Fine5 koostöös lavateos ”Vahtra hääl ja üllas kuu”, mis põhineb Lauri Saatpalu lühinovellil ning on ühtaegu humoorikas tantsu-, muusika- ja sõnalavastus. Saatpalu ise laulab seal Dagö solistina ja mängib ka kaabuga trubaduuri.
Näitlejana filmides.
Saatpalu on mänginud lühimängufilmides "Minu veetlev Kunder" (2003), "Kevad à la carte" (2013), "Elu nagu paradiisis" (2013) ja "Tehnik" (2022) ning telesarjas "Viimane võmm".
Meelelahutussaated.
Lisaks toimetaja- ja saatejuhitööle Kuku raadios on ta olnud mitmes televisiooni meelelahutussaates muusikaekspert-kohtunik ning osalenud näitlejana meelelahutussaadete sketšides. Ta on olnud ETV muusikasaate "Kaks takti ette" kaassaatejuht (1993).
Isiklikku.
Tema isa oli poliitik Vello Saatpalu. Tema ema poolvend oli ooperilaulja Harri Vasar.
Tema elukaaslane on olnud produtsent Maili Valgepea, nende tütar on Karoliina Saatpalu ja poeg oli näitleja Ekke Märten Hekles.
Suur-Kloostri tänav

Suur-Kloostri tänav on tänav Tallinna vanalinnas Vanalinna asumis.
Suur-Kloostri tänav algab Laialt tänavalt, suundub läände, läbib Kloostrivärava ja suubub Toompargi juures Nunne tänavale.
Tänava hoonestus.
Tänaval asuvad:
 Nunnatorn, Väike-Kloostri 1
Ajalugu.
19. sajandi lõpul oli tänava nimetus vene keeles "Болшая Соборная улица" (Bolšaja Sobornaja ulitsa). 
Suur-Kloostri 18 asus eesti tööstur Viktor Austeri 1896. aastal rajatud „Kunstlikkude mineraalvete ning nende seas seltersi, soodavee ja limonaadi tehas“, mis 1899 asus tegutsema linnamüüri taga Kuldjala torni kõrval.
1950. aastast kuni 2. juulini 1987 oli tänava nimi "Nooruse tänav".
Nooruse tänav

Nooruse tänav on paljudes Eesti asulates.
Martin Gottfried Roth

Martin Gottfried Roth (2. juuni/13. juuni 1718 Vigala – 1770) oli Eesti vaimulik.
Roth õppis usuteadust (immatrikuleeriti 2. oktoobril 1738) Jena ülikoolis. Ordineeriti 28. veebruaril / 11. märtsil 1751 õpetajaks.
Ta oli aastatel 1751–1770 Räpina Miikaeli koguduse õpetaja.
Isiklikku.
Tema isa Martin Johann Roth oli algul Märjamaa ja Vigala Maarja koguduse, hiljem Puhja ja Rannu Püha Martini koguduse õpetaja, vanaisa Johannes Roth oli Pärnu linnakooli rektor ja aastal 1692 Pärnu Nikolai koguduse (saksa koguduse) abiõpetaja, õemees Tobias Plaschnig oli Tartu Jaani koguduse ülemõpetaja.
Kahekordne hüvitis

"Kahekordne hüvitis" (ka "Kahekordne kahjutasu"; inglise "Double Indemnity") on 1944. aastal linastunud Ameerika Ühendriikide "film noir", mille lavastas Billy Wilder. Film põhineb James M. Caini samanimelisel romaanil, mille põhjal kirjutasid stsenaariumi Wilder ja Raymond Chandler. 
Aastal 1992 tunnistati film kultuuriliselt oluliseks ja võeti USA Kongressi raamatukogu National Film Registrysse.
Żagań

Żagań (prantsuse ja saksa keeles Sagan) on linn Lääne-Poolas Lubuszi vojevoodkonnas Bóbri jõe ääres. 
2010. aastal oli Żagańis 26 253 elanikku. 
Ajalooliselt on linn Żagańi hertsogite residents ja Żagańi maakonna keskus. Varem kuulus Żagań Zielona Góra vojevoodkonda (1975–1998), ent 1999. aastast paikneb Żagań Lubuszi vojevoodkonnas.
Ajalugu.
Żagańit on esmamainitud ürikus 1202. aastal, mil see kuulus Alam-Sileesia hertsogkonda, mida valitses tollal Piastide dünastiast Henryk I Habemik. 1549. aastal loovutas Saksimaa kuurvürst Moritz Żagańi Böömi ja Ungari kuningale Ferdinand I-le. Keiser Ferdinand II läänistas Żagańi 1627. aastal Albrecht von Wallensteinile, kes oli tema vägede ülemjuhataja Kolmekümneaastases sõjas.
Pärast Poolasse tungimist 1939. aastal rajas Saksamaa Żagańisse kurikuulsad sõjavangilaagrid. Kokku viibis laagris nimega Mannschafts-Stammlager Stalag VIIIC ja selle allasutustes üle 300 000 vangi umbes 30 riigist. Umbes 120 000 neist surid nälja, haiguste ja halva kohtlemise kätte. 1942. aasta märtsis rajati täiendav laager liitlasriikide pilootidele, nimega Stalag Luft III.
Stalag Luft III-s toimus üks julgemaid põgenemisi Saksamaa vangilaagritest, mis viis 50 vangi tapmiseni. Selle juhtumi põhjal on valminud kaks maailmakuulsat filmi: "Suur põgenemine" (peaosas Steve McQueen) ja "Suur põgenemine II" (peaosas Christopher Reeve). Põgeneda üritas 200 vangi, kellest 80 suutsid laagrist välja saada; 73 neist saadi kätte ja 50 hukati Adolf Hitleri käsul. Vaid kolm jõudsid Suurbritanniasse.
Pärast Teist maailmasõda anti Żagań 1945. aastal Saksamaalt tagasi Poolale koos ülejäänud Sileesiaga. Sakslased kas põgenesid Punaarmee tuleku eel või saadeti välja. Linn taasasustati poolakatega, kellest paljud olid omakorda aetud minema aladelt, mis said osaks Nõukogude Liidust.
Mulla klassifikatsioon

Mulla klassifikatsioon on muldade süstemaatiline rühmitamine taksonoomilisteks üksusteks nende tekke, geneesi (arengu), protsesside, profiili ja selle diferentseerumise, diagnostiliste horisontide ja omaduste järgi.
Mõnevõrra sarnaselt biosüstemaatika kategooriatega eristatakse mullateaduses (kahanevas järjekorras) seltse ("order"), alamseltse ("suborder"), klasse, tüüpe, alltüüpe, liike ja erimeid. Neid nimetatakse muldade taksonoomilisteks üksusteks, millesse kuuluvate muldade kogum on takson. Enamiku klassifikatsioonide põhiühikuks on mullatüüp.
Mulla klassifikatsioone on nii globaalseid, millega klassifitseeritakse kõiki muldi Maal, kui ka riiklikke ja kohalikke, mis käsitlevad muldi kindla riigi või selle mingi osa piires. 
Välja on töötatud ka spetsiifilisi, puhtrakenduslikke mulla klassifikatsioone, mis lähtuvad maakasutuse või majandusharu huvidest, näiteks metsamuldade, melioreeritavate ja muude muldade klassifikatsioonid.
Globaalsed mullaklassifikatsioonid.
Globaalsetest mullaklassifikatsioonidest on tuntuimad FAO mulla klassifikatsioon (WRB, World Reference Base) 30 suure taksoniga (Great Soil Groups) ja nende alljaotustega, ning USA Põllumajanduseosakonnas välja antud USDA mulla klassifikatsioon (USDA Soil Taxonomy). Ehkki neid kahte klassifikatsiooni kasutatakse kõikides riikides, on paljudel riikidel nendega kõrvuti kasutusel ka oma rahvuslikud mulla klassifikatsioonid. Praegu püütakse rahvuslikke mulla klassifikatsioone ühtlustada USDA ja FAO mulla klassifikatsioonidega.
Riiklikud mullaklassifikatsioonid.
Eesti mullaklassifikatsioon.
Eesti muldade nimestiku koostas 1988. aastal Rein Kask eelmiste uurimuste põhjal. Selle klassifikatsiooni järgi liigitatakse kõik mullad 14 tüübiks.
Venemaa mullaklassifikatsioon.
Venemaal oli 2004. aastaks ette valmistatud Dokutšajevi-nimelise Mullainstituudi erikomisjoni poolt Venemaa muldade klassifikatsioon, mis oli 1997. aastal loodud klassifikatsiooni järgmine variant. Aga Venemaa mullateadlased kasutavad siiani peamiselt 1977. aasta NSV Liidu muldade klassifikatsiooni.
Ljantor

Ljantor on linn Venemaal Handi-Mansi autonoomses ringkonnas Surguti rajoonis. Asub Pimi jõe kaldal Surguti raudteejaamast 95 km loodes ja Tjumenist 625 km kirdes.
Ajalugu.
Ljantor tekkis Pimi aleviku kohal, kui 1966. aastal avastati Ljantori nafta ja maagaasi leiukoht. 1980. aastal sai aleviks ja 1992. aastal sai linnaks.
Taasiseseisvumispäev

Taasiseseisvumispäev (ka "iseseisvuse taastamise päev") on Eesti Vabariigi riigipüha, mida peetakse 20. augustil ja millega tähistatakse Eesti Vabariigi taastamist "de facto". 20. augustil 1991 kell 23.03 võttis Eesti Vabariigi Ülemnõukogu kooskõlastatult Eesti Komiteega vastu otsuse Eesti riiklikust iseseisvusest. 
Otsustati moodustada ka Eesti Vabariigi põhiseaduse väljatöötamiseks Põhiseaduse Assamblee, mille "koosseis kujundatakse delegeerimise teel Eesti Vabariigi kõrgeima seadusandliku riigivõimuorgani Eesti Vabariigi Ülemnõukogu ning Eesti Vabariigi kodanikkonna esinduskogu Eesti Kongressi poolt" ning korraldada Eesti Vabariigi uue põhiseaduse järgi Eesti Vabariigi parlamendivalimised 1992. aasta jooksul.
Eesti Vabariigi Ülemnõukogu lähtus oma otsuses Eesti Vabariigi järjekestvusest rahvusvahelise õiguse subjektina.
27. jaanuaril 1998 vastu võetud "Pühade ja tähtpäevade seaduse" parandusega on määratud taasiseseisvumispäev riigipühaks ja töövabaks päevaks. Sama aasta 20. augustil tähistati seda esimest korda riiklikult.
Ajalugu.
Kuna taasiseseisvumispäeva tähistati algul eelkõige Keskerakonna ja selle esimehe Edgar Savisaare algatusel, siis hakati seda pilkamisi kutsuma "edgaripäevaks":
"Noorematele kaaskodanikele on ehk hakanud tekkima mulje, et tegu on mingi Keskerakonna erapeoga. Reformierakonnast on rahva sekka lastud koguni mõiste "edgaripäev"," kirjutas poliitik ja kirjanik Teet Kallas 1998. aastal.
"Veel 10–15 aastat tagasi ei tahtnud keegi 20. augustist midagi kuulda, vaid Savisaar tähistas seda erakonnakaaslastega," meenutas 2011. aastal Keskerakonna poliitik Heimar Lenk uudisteportaali Delfi teatel. "Mart Laar ja teised aga rääkisid, et Eestil on iseseisvuspäev ning mitte mingi taasiseseisvuspäev ja nimetasid 20. augustit irooniliselt "edgaripäevaks"." 
Hiljem on hakatud 24. veebruaril tähistatava iseseisvuspäeva ning 20. augustil tähistatava taasiseseisvumispäeva vastandamist pidama kunstlikuks, pilkenime "edgaripäev" aga osaliselt eksitavaks:
"Pilkenimi "edgaripäev" ei tähista Savisaare juhtrolli selle kuupäeva otsuses, sest tegemist oli siiski esindus-, mitte täitevvõimu otsusega," kirjutas 2008. aastal Eesti Päevalehe ajakirjanik Heiki Suurkask. "Kuid ta tähistab kuupäeva endale kahmamist."
2007. aastal spekuleeris Õhtuleht, et parempoolsete valitsusparteide (koalitsioonis olid Reformierakond, Isamaa ja Res Publica Liit ja Sotsiaaldemokraatlik Erakond) ja Keskerakonna vastasseisus võtab riik Savisaarelt ära "selle päeva monopoli": "Nii viiakse ka vabariigi juubeliaastal 20 aastat tagasi suve hakul peetud öölaulupeod üle hoopis 20. augustile ning võetakse sellega Savisaarelt võimalus lauluväljakul sel päeval oma üritus korraldada. Toimub Savisaare neutraliseerimine, et ta ei saaks lauluväljakut kasutada oma stsenaariumi järgi rahva hullutamiseks."
"Mul on väga hea meel, et meedia läheneb sellele tähtpäevale vaba hingega, ning et see päev on vabanemas "edgaripäeva" imagost, sest Edgar, kuidas öeldagi, "tut ne pritšom"," nentis 2011. aasta taasiseseisvumispäeva eel Indrek Toome, kes oli aastatel 1988 kuni 1990 Eesti NSV Ministrite Nõukogu esimees ja Eesti NSV Valitsuse peaminister.
Riigipüha

Riigipüha (ka "riiklik püha") on seadusega kehtestatud üleriigiline püha, mis kordub igal aastal, on tavaliselt tööst vaba ning mil on kombeks (või kohustuslik) heisata majadele riigilipud.
Prantsusmaa "Journée de solidarité envers les personnes âgées" ("Solidaarsuspäev eakatega") on üks väheseid erandeid. See riigipüha on tööpäev, ehkki Prantsuse Riiginõukogu on kinnitanud, et päev on sellegipoolest püha.
Sõltumatud riigid ja autonoomsed territooriumid tähistavad riigipühasid seoses nende ajalooga. Nii tähistatakse Austraalias näiteks Austraalia päeva.
Riigipühade arv sõltub riigist. Kõige rohkem on aastas riigipühi Hiina Rahvavavabariigis, Hongkongis ja Egiptuses. Üldiselt tähistatakse riigipühasid pidustustega ning need on tähtsate ajaloosündmuste aastapäevad või usupühad nagu jõulud. Riigipühad võivad olla seotud kindla kuupäevaga, kindla kuu kindla nädalapäevaga või teiste kalendrisüsteemidega nagu kuukalender.
Rahvuspüha

Rahvuspüha on tähtpäev, mil tähistatakse pidustustega rahva olemasolu. Seda võib sümboliseerida iseseisvuspäev, mõne kaitsepühaku või valitseja oluline päev (sünnipäev, trooniletõus, kukutamine) vms. Sageli nimetataksegi rahvuspüha "rahvuspüha". Enamasti on rahvuspüha ka riigipüha.
Eesti rahvuspüha on 24. veebruar – sel kuupäeval 1918. aastal kuulutas Eesti valitsus pealinnas Tallinnas iseseisvusmanifestiga välja demokraatliku Eesti Vabariigi. 
Mõnel maal on rohkem kui üks rahvuspüha, näiteks Pakistanis on neid kolm.
Aino Talvi

Aino Talvi (õieti Aino Pindam, aastani 1928 Aino Müller, aastatel 1928–1938 Aino Oja; 6. veebruar 1909 Tartu – 12. märts 1992 Tallinn) oli eesti näitleja.
Aino Talvi alustas kooliteed Eesti Noorsoo Kasvatuse Seltsi Tartu Tütarlaste Gümnaasiumis. Aastal 1921 kolis perekond Mustveesse, kus ta õppis reaalkoolis. Aastal 1922 suri ta ema kopsupõletikku, isa abiellus uuesti ja pöördus Tartusse tagasi. Aino Talvi jätkas õpinguid gümnaasiumis.
Töötas 1935-44 Draamastuudios ja Draamateatris, 1944-49 Estonias ning 1952-89 taas Draamateatris.
Rain Simmul

Rain Simmul (sündinud 18. augustil 1965 Tartus) on eesti teatri- ja filminäitleja. 
Aastatel 1984–1988 õppis ta Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia lavakunstikoolis Kalju Komissarovi juhendamisel (13.lend). Pärast kooli lõpetamist töötas ta Vanemuise teatris. 1999. aastast töötab Tallinna Linnateatris näitlejana.
1989. aastal kehastas Rain Simmul Ago-Endrik Kerge lavastuses "In corpore..." peategelast Hein Ahast. 
2007. aastal kehastas Indrek Hirve mononäidendis "Pauluse kiriku kellad" helilooja Heino Ellerit.
Isiklikku.
Rain Simmul on abielus. Peres on kaks poega ja kaks tütart.
Shenzhen

Shenzhen (hiina keeles 深圳市 (toonimärkidega Shēnzhèn Shì)) on allprovintsilinn (2. järgu haldusüksus) Hiinas Guangdongi provintsis. Asub Zhu Jiangi deltas Hongkongist vahetult põhjas.
1979. aastal elas tänapäeva linna alal umbes 30 000 inimest. 1980 muudeti linn Hiina poliitiku Deng Xiaopingi eestvõtmisel erimajandustsooniks. Sellest kujunes seejärel üks Hiina tehnoloogiatööstuse keskusi ning see oli 1990. ja 2000. aastatel maailma kõige kiiremini kasvavate linnade seas. 40 aastaga jõudis linna elanike arv üle 12 miljoni.
Linnas asuvad paljude suurettevõtete (ZTE, Huawei, Tencent, Vanke, Hytera, OnePlus, DJI, BYD Company, China International Marine Containers, SF Express, Shenzhen Airlines, China Nepstar, Hasee, Ping An Bank, China Merchants Bank jt) peakontorid. Shenzeni börs on Shanghai börsi järel Hiina RV teine väärtpaberibörs. 
Shenzheni sadam on maailmas suuruselt kolmas konteinersadam. Linna teenindab Shenzhen Bao'ani rahvusvaheline lennujaam.
Linna kõrgeim hoone on 384 m kõrgune Shun Hing Square.
Haldusjaotus.
Shenzhen on allprovintsilinn. Halduslikult jaguneb 8 linnarajooniks.
■ Futian (福田区), 78,04 km², 1 206 100 elanikku (2009) 
■ Luohu (罗湖区), 78,36 km², 938 200 elanikku (2009) 
■ Nanshan (南山区), 182,12 km², 943 200 elanikku (2007) 
■ Bao'an (宝安区), 697,34 km², 3 593 300 elanikku (2009) 
■ Longgang (龙岗区), 844,07 km², 378 000 elanikku (2009) 
■ Yantian (盐田区), 72,63 km², 225 200 elanikku (2008) 
■ Guangming Xin (光明新区), 156,1 km², 800 000 elanikku (2007) 
■ Pingshan Xin (坪山新区), 168 km², 600 000 elanikku (2009)
Highpoint II

Highpoint II on 12 korteriga kuuekorruseline elumaja Inglismaal Londonis, üks kahest arhitekt Berthold Lubetkini projekteeritud elumajast Londoni Highgate'is. 
Hoone on internatsionaalse stiili näiteid selle stiili varasemast perioodist Suurbritannias. 
Hoone konstruktsioonide projekti koostas Ove Arup. Monoliitsest raudbetoonist hoone ehitas aastail 1936–1938 ehitusfirma JL Kier &amp; Co Ltd. 
Highpoint II on arvatud Inglismaa arhitektuurimälestiste nimistusse.
Euroopa Süsteemsete Riskide Nõukogu

Euroopa Süsteemsete Riskide Nõukogu (inglise keeles "European Systemic Risk Board" ehk ESRB) moodustab osa Euroopa Finantsjärelevalve Süsteemist, mille eesmärk on tagada Euroopa Liidu finantssüsteemi järelevalve.
Asutamine.
Üleilmse finantskriisiga seoses tegi Euroopa Komisjon Jacques de Larosière'i juhitavale kõrgetasemelisele töörühmale ülesandeks kaaluda, kuidas tugevdada järelevalve korraldust Euroopas, et parandada kodanike kaitset ja taastada usaldus finantssüsteemi vastu. Töörühma üks järeldusi oli, et järelevalve ei tohiks piirduda ainult üksikute ettevõtetega, vaid peab keskenduma finantssüsteemi kui terviku stabiilsuse tagamisele.
Larosière'i töörühma 2009. aasta aruandes soovitati muu hulgas luua ELi tasandil organ, mille ülesandeks on tegeleda riskide järelevalvega finantssüsteemis tervikuna.
16. detsembril 2010 jõustusid õigusaktid, millega asutati Euroopa Süsteemsete Riskide Nõukogu:
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 24. novembri 2010. aasta määrus (EL) nr 1092/2010 (laadi pdf) finantssüsteemi makrotasandi usaldatavusjärelevalve kohta Euroopa Liidus ja Euroopa Süsteemsete Riskide Nõukogu asutamise kohta;
Nõukogu 17. novembri 2010. aasta määrus (EL) nr 1096/2010, millega antakse Euroopa Keskpangale eriülesanded seoses Euroopa Süsteemsete Riskide Nõukogu tegevusega
Euroopa Süsteemsete Riskide Nõukogu moodustab osa Euroopa Finantsjärelevalve Süsteemist, mille eesmärk on tagada ELi finantssüsteemi järelevalve.
Lisaks Euroopa Süsteemsete Riskide Nõukogule kuuluvad Euroopa Finantsjärelevalve Süsteemi:
Organisatsioon ja struktuur.
Euroopa Süsteemsete Riskide Nõukogu moodustavad:
Haldusnõukogu teeb vajalikud otsused, et tagada Euroopa Süsteemsete Riskide Nõukogule usaldatud ülesannete täitmine. Haldusnõukogu koosolekud toimuvad vähemalt neli korda aastas (praeguse kava kohaselt märtsis, juunis, septembris ja detsembris).
Juhtkomitee toetab Euroopa Süsteemsete Riskide Nõukogu otsustusprotsessis, valmistades ette haldusnõukogu koosolekuid, vaadates läbi arutlusele tulevad dokumendid ja jälgides Euroopa Süsteemsete Riskide Nõukogus käimasoleva töö edenemist.
Sekretariaat vastutab Euroopa Süsteemsete Riskide Nõukogu igapäevase töö eest. Sekretariaaditeenused tagab Euroopa Keskpank.
Teaduslik nõuandekomitee annab nõu ja toetab Euroopa Süsteemsete Riskide Nõukogu tema tööga seotud küsimustes. Teaduslik nõuandekomitee koosneb tehnilise nõuandekomitee eesistujast ja 15 eksperdist, kellel on erinevad oskused ja ulatuslik kogemus.
Tehniline nõuandekomitee annab nõu ja toetab Euroopa Süsteemsete Riskide Nõukogu tema tööga seotud küsimustes.
Kasutamisväärtus

Kasutamisväärtus ehk kasutusväärtus ehk otsene instrumentaalne väärtus (inglise "instrumental value") on füüsiliste (harvem abstraktsete) objektide selline väärtus, mis võimaldab inimesel nendega saavutada midagi muud (tavaliselt materiaalset väärtust). Otsesele instrumentaalväärtusele vastandub sisemine väärtus ehk iseväärtus (inglise "intrinsic value").
Keskkonna otsene instrumentaalne väärtus seondub tavaliselt nende materiaalsete kasudega, mida inimene loodusest saab sellesse sekkudes või seda tarbides. 
Mõned autorid eristavad otsest ja kaudset kasutamisväärtust.
Türi-Alliku mõis

Türi-Alliku mõis (saksa keeles "Allenküll") oli rüütlimõis Türi kihelkonnas Järvamaal. Tänapäeval jäävad kunagise mõisa valdused Türi valla territooriumile Järva maakonnas.
Mõisa keskus asus Türi-Allikul.
Ajalugu.
Türi-Alliku mõisa on esmamainitud 1429. aastal nimega "Oldenkul/Allenkulle". Sel ajal kuulus mõis koos küladega ordu majandusmõisana Viljandi komtuurkonda. Riia maapäeva otsusega 17. märtsist 1560 läks Türi-Alliku mõisamaa Järvamaa piiridesse.
1614. aastal kinkis Rootsi kuningas Gustav Adolf mõisa koos küladega Reinhold von Buxhoevedenile. 1750. aastal päris mõisa Justina von Buxhoeveden, kes abiellus Karl Gustav von Roseniga. 1795. aastal panditi mõis Karl Gustav von Baranoffile. 1880. aastal sai mõisa omanikuks Alexander von Engelhardt, kellele see kuulus võõrandamiseni.
Mõisakompleks.
Härrastemaja oli puidust, see hävis arvatavasti suures põhjasõjas. 1758. aastal rajati barokkstiilis murdkelpkatusega härrastemaja, Peahoone seinu ilmestasid liseenid ning viiluvälju kaunistasid rokokoodekoorid. Maja kolme akna laiune keskosa oli kahekorruseline.
Türi-Alliku mõisas tegutses 18. sajandil ka Türi-Alliku tellisetehas.
1960. aastatel ehitati hoone tervenisti kahekorruseliseks ning sinna rajati Volta elektrimootorite tsehh (kus valmistati hiljem ka elektriradiaatoreid ja ülipopulaarseks saanud vahvliküpseteid). 1993. aasta lõpul erastati Türi-Alliku tsehh Paides registreeritud aktsiaseltsile Masi. Pärast seda on eravalduses olev hoone seisnud aastaid tühjalt ja rüüstatult.
Pärnu jõe ääres asuv endine viinavabrik ehitati ümber 1990. aastatel, seal asub Veskisilla motell.
Juhan Trump

Juhan Trump (sündinud 7. juulil 1964 Tallinnas) on eesti helilooja, muusik ja näitekirjanik.
Elulugu.
Juhan Trump on õppinud seitse aastat Tallinna Muusikakeskkoolis viiulit, kuid õpingud jäid pooleli. Ta on lõpetaunud 1982. aastal Tallinna 1. Keskkooli. Hiljem lõpetas ta Georg Otsa nimelise Tallinna Muusikakooli koorijuhtimise erialal ning 1992. aastal samal erialal kaugõppes ka Tallinna Konservatooriumi.
Aastatel 1986–1989 töötas Juhan Trump Antsla Keskkoolis muusikaõpetajana. Aastatel 1998–1999 töötas ta Aruküla rahvamaja juhatajana. 1989. aastal asus tööle ka Aruküla Huvialakeskusesse Pääsulind. Huvialakeskuses Pääsulind on ta töötanud muusikalooõpetajana, kuid alates 2002. aastast on ta juhendanud samas ka koolibände ja 2016. aastast juhatab ta Aruküla Huvialakeskuse Pääsulind õpilasorkestrit.
Alates 1992. aastast elab Juhan Trump Arukülas. Kuigi suure osa tema loomingust moodustavad lastelaulud, on ta pühendanud teoseid ka kodukandile: Raasiku vallale kirjutas ta laulu "Koduvald", Arukülale "Aruküla polka" (2005), laulu "Aruküla kodu" (2021) ja "Aruküla kantaadi" (2010). Juhan Trump on MTÜ Aruküla Kultuuriselts asutajaliige. Aastatel 2002–2013 oli ta Raasiku vallavolikogu liige, samuti on ta olnud valla kultuuri-, haridus- ja spordikomisjoni esimees. 2018. aastal valiti Juhan Trump aktsiooni "Sajandi 100 arukülalast" raames toimunud rahvaküsitluse tulemusel saja meeldejäävama arukülalase hulka.
Ta on õpetanud muusikat ka Pikavere Põhikoolis ja alates 2023. aastast õpetab muusikalugu Jõelähtme MKK-s.
Looming.
2004. aastal avaldas Juhan Trump oma autorilaulude CD "Öine laul", millel ta esines koos abikaasa Mae Trumbiga. 2012. aastal andis ta välja lastelaulude CD "Väike laul sõbrale". 2022. aastal ilmus CD "Jõulusoovid", kus tema jõululaule esitavad Marianne Leibur ja laulustuudio "Laulumarjad".
2011. aasta isadepäeva kontserdil Estonia kontserdisaalis kõlas avalauluna Juhan Trumbi "Nagu muinasjutt" Eesti Lastekoori esituses. 
Juhan Trumbi "Hoolimise laul" valiti 2013. aastal Keilas toimunud Harjumaa Laulu- ja Tantsupeo repertuaari. Laul kanti ette ühendkooride esituses Harjumaa Sümfooniaorkestri saatel. 
2014. aastal kõlas tema "Laul õpetajast" Eesti Televisiooni otse-eetris aasta õpetaja galal, kus laulu esitas Karl-Erik Taukar.
2025. aasta seisuga oli Juhan Trump kirjutanud sadakond lastelaulu. Neist ühe menukamana on ka rahvusvahelist huvi äratanud laul "Kui lapsepõlv albumipiltideks saab". Ta on kirjutanud Aruküla kohalikule näiteringile näitemänge.
Isiklikku.
Juhan Trump on abielus, tal on kolm poega. Poeg Janno Trump tegutseb samuti muusikuna. Tema vend on raadioinsener ja tehnikateadlane Tõnu Trump.
Juhan Trumbi vanaisa oli ehitusettevõtja Johannes Trump.
Aleksei Basmanov

Aleksei Danilovitš Basmanov (suri 1571) oli Moskva tsaaririigi väejuht 16. sajandi teisel poolel. 
Basmanov mängis olulist rolli ka Liivi sõjas, sh juhtis Moskva vägesid Narva vallutamisel 1558. aastal.
Ta oli opritšnina juht. Ta oli vastu Novgorodi veresaunale.
Hanka järv

Hanka (vene keeles "Ханка", hiina keeles 興凱湖, "pinyin"'is "Xīngkǎi Hú") on järv Venemaa ja Hiina piiril Hanka looduskaitsealal.
Hanka on Kaug-Ida suurim siseveekogu. Selle pindala on 4070 km². 
Järve suubub mitu jõge, sealhulgas Ilistaja, Melgunovka ja Komissarovka. Järvest voolab välja Sungatša jõgi (Ussuuri lisajõgi).
Järve ääres asub Kamen-Rõbolovi küla.
Elustik.
Järves elab 75 liiki kalu. Nendest iseloomulikumad on saasan, "Chanodichthys erythropterus", amuuri säga, haug, valge ja kirju pakslaup, valgeamuur, madupea, hõbekoger, mongoli roosärg. Järves elab ka seitse liiki kahepaikseid, nende hulgas ka kaug-ida ehk hiina kilpkonn.
Portikus

Portikus on hoone peasissekäigu ees paiknev sammaste ja frontooniga hooneosa.
André Derain

André Derain (10. juuni 1880 – 8. september 1954) oli Prantsusmaa maalikunstnik ja skulptor, üks fovismi rajajaid.
Elulugu.
Noorusaeg.
André Derain sündis 1880. aastal pagari perekonnas Pariisi lähistel Chatous. Juba teismelisena hakkas ta maalimisega tegelema. 1898. aastal astus ta Pariisi Académie Camillosse inseneriteadust õppima. Õpingute kõrvalt käis ta Eugène Carrière'i juures maalimist õppimas. Just maalitunnis kohtuski ta Henri Matisse'iga, kellega koos pandi alus fovistlikule suunale maalikunstis. 1900. aastal kohtas Derain rongisõidul Maurice de Vlamincki, neist said eluaegsed sõbrad ning kaastöölised. Koos Vlaminickiga hakkas Derain harrastama maastikumaali. 1901.–1904. aastal oli Derain ajateenistuses ega saanud eriti maalimisega tegeleda. Matisse'i pealekäimisel lubasid Deraini vanemad pojal pärast ajateenistust pühenduda ainult maalimisele ja insenerikarjääri sinnapaika jätta. Seega astus Derain Académie Juliani. 
Fovism.
1905. aasta suve veetis Derain koos Matisse'iga Vahemere ääres Collioure'is maalides. Sama aasta lõpus esitleti nende töid Pariisi Sügissalongis. Kunstikriitik Louis Vauxcelles nimetas maale julge ja ebatavalise värvikasutuse tõttu metsikuteks (pr "fauves"), mistõttu hakati selle uudse kunstistiili esindajaid kutsuma fovistideks.
1906. aastal saatis kunstikaupmees Ambroise Vollard Deraini Londonisse maalima. Ta maalis Londonist 30 pilti, mida iseloomustasid selged värvid ja julge kompositsioon.
1907. aastal ostis kunstikaupmees Daniel-Henry Kahnweiler ära Deraini ateljee. Derain kolis Montmartre’ile, kus elas ka tema sõber Pablo Picasso. Deraini maalide värvikasutus muutus neutraalsemaks, olles mõjutatud kubistide ja postimpressionisti Paul Cézanne’i loomingust. Sel perioodil tegi Derain ka kivist skulptuure ning puulõikeid. 
Tagasi traditsioonilisema kunsti juurde.
Aastatel 1911–1914 hakkas tema töödes üha enam peegelduma klassikalise kunstihariduse mõju. Ta ei kasutanud enam nii kontrastseid värve ja pööras rohkem tähelepanu esemete kujule. 1916. aastal tegi ta illustratsioonid André Bretoni raamatule Mont de piété (’Vagaduse mägi’).
1919. aastal hakkas Derain balletilavastustele lavakujundusi looma. 
1928. aastal võitis Derain Carniege’i kunstiauhinna. See tõstis tema rahvusvahelist tuntust ja peagi esitleti Deraini töid nii New Yorgi, Londoni, Berliini, Frankfurdi, Düsseldorfi kui ka Cincinnati galeriides.
1954. aastal jäi André Derain Pariisi äärelinnas Garches’is auto alla ja suri.
Teet Hanschmidt

Teet Hanschmidt (sündinud 22. veebruaril 1950 Türil) on eesti näitleja, lavastaja ja luterlik vaimulik, Järva praostkonna praost (2003–2019). 
Elukäik.
Õpingud.
Teet Hanschmidt on lõpetanud 1969. aastal Paide Keskkooli. Ta on lõpetanud ka Paide Muusikakooli trompeti erialal ja mänginud mitmes orkestris. Aastatel 1969–1970 õppis ta Tallinna Pedagoogilises Instituudis kultuurharidust ja orkestrijuhtimist ning 1974. aastal lõpetas kiitusega Tallinna Riikliku Konservatooriumi lavakunstikateedri (6. lend). 
1985. aastast õppis ta EELK Usuteaduse Instituudis ja ordineeriti 6. juunil 1990 diakonõpetajaks. Õpetajaõigused sai 1999. aastal, kui lõpetas Usuteaduse Instituudi. Lõputöö teema oli "Piiskopi ametist apostlike isade ajal" (juhendaja Alar Laats). 
Teatri- ja kultuuritöö.
Aastatel 1974–1977 töötas ta näitleja ja inspitsiendina Eesti Draamateatris ning 1977–1983 näitleja ja lavastajana Rakvere Teatris. 
Aastatel 1984–1989 töötas ta Tallinnas Rahvaloomingu ja Kultuuritöö Teadusliku Metoodikakeskuse rahvateatrite osakonna juhatajana. 
Vaimulikutee.
15. juunil 1990 kinnitati ta Türi Püha Martini koguduse õpetajaks. Hooldajaõpetajana on ta eri aegadel teeninud ka Käru, Koeru, Järva-Peetri, Anna, Järva-Madise, Paide, Vahastu kogudust. 
Aastatel 1993–2003 oli ta Järva praostkonna praosti kohusetäitja ja 2003–2019 Järva praost. 22. mail 2019 andis ta praostkonna juhtimise üle Järva-Jaani koguduse õpetajale assessor Katrin-Helena Melderile. 
25. veebruaril 2024 pidas ta 74-aastaselt Türi kirikus oma viimase jutluse ja siirdus emerituuri.
Isiklikku.
Tema abikaasa Monika on töötanud hambaarstina, peres on kolm tütart.
Hanschmidt on öelnud, et vaimulikuna on tal palju kasu olnud teatrikooli lavakõnekoolist. Ta on koolipõlves õppinud saksa keelt, kuid 2000. aastatel õppis juurde inglise keelt, et Rotary klubi liinis rahvusvahelist koostööd teha.
Yukihiro Notsu

Yukihiro Notsu (jaapani 野津如弘 Notsu Yukihiro; sündinud 1977 Sendais) on jaapani dirigent, kes on tegutsenud ka Soomes ja Rumeenias.
Yukihiro Notsu on lõpetanud Tōkyō Riikliku Kaunite Kunstide Ülikooli. Sibeliuse Akadeemias õppis ta Leif Segerstami ja Jorma Panula käe all.
Yukihiro Notsu on juhatanud ka Soome Raadio orkestrit, Kuopio Sümfooniaorkestrit ja Rumeenias tegutsevat Transilvaania Kammerorkestrit.
Ta on võtnud Neeme Järvilt meistriklasse.