tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Max Wilhelm Fick

Max Wilhelm von Fick (2. veebruar 1838 Keila – 24. november 1918 Tallinn) oli Eesti vaimulik.
Õppis aastal 1851–1856 Tallinna Toomkoolis. Tartu Ülikooli usuteaduskonnas õppis ta aastatel 1857–1861. Oli aastal 1863 prooviaastal Käina Martini koguduses. Ordineeriti 3. mail 1864 õpetajaks Tallinnas.
Oli 1864–1883 Keila Miikaeli koguduse adjunktõpetaja, õpetajaks sai 26. juulil 1883. Emerituuri jäi ta aastal 1906.
Isiklikku.
Tema isa Carl Georg Fick oli enne teda Keila Miikaeli koguduse õpetaja. Maetud Keila kirikuaeda, isa naabrusse.
Hans Polle

Hans Poll(e) (suri enne 1522) oli Saare-Lääne piiskopi vasall, Pollide Saaremaa haru esiisa.
Elulugu.
Ta oli arvatavasti Virumaalt pärit vasalli Jürgen Polle (suri pärast 1481) poeg. Tõenäoliselt kuulus Hansule Virumaal Põlula, mis aga kuulus juba 1489. aastal Mekesi suguvõsale. 2. novembril (vkj) 1498 ostis ta Hans Scheerilt Saaremaal Lööne mõisa ja asus sinna elama.
Perekond.
Ta oli abielus Gertke Titferiga, kes pärast tema surma abiellus Arnt Aderkasiga. Nende poeg oli Lööne mõisnik Bartholomäus Poll.
Gideon Rinne

Gideon Rinne (28. märts 1861 Tallinn – 1. aprill 1897 Kuressaare) oli Eesti vaimulik.
Õppis aastal 1873 Riia Kubermangugümnaasiumis ja 1873–1879 Tartus Gümnaasiumis. Tartu Ülikooli usuteaduskonnas õppis ta aastatel 1880–1887. Oli koduõpetaja Hiiumaal Suuremõisas krahv Ungern-Sternbergi ja Tallinnas parun Girard de Soucantoni juures. Oli prooviaastal Rapla (Carl Eduard Malmi juures), Karuse (venna Immanuel Rinne juures) ja Ridala koguduses (Magnus Heinrich Ferdinand Leopold Hörschelmanni juures). Ordineeriti õpetajaks 5. juunil 1888.
Oli aastal 1888 Paide ja Anna koguduse adjunktõpetaja. Aastatel 1888–1891 (introdutseeriti 4. septembril 1888) oli pastor Kiievis. Aastatel 1891–1897 (introdutseeriti 30. juunil 1891) oli Kuressaare Laurentiuse koguduses abiõpetaja, olles samal ajal usuõpetaja gümnaasiumis, kõrgemas tütarlastekoolis ja saksa linnakoolis.
Isiklikku.
Tema vend Immanuel Rinne oli Karuse Margareeta koguduse õpetaja, vend Richard Rinne oli Emmaste Immanueli koguduse õpetaja.
Helgi Särgava

Helgi Särgava (17. september 1926 Eesti – 29. november 1999 Buenos Aires) oli eesti vaimulik.
Helgi Särgava oli aastatel 1996–1999 E.E.L.K. Buenos Airese Reformatsiooni koguduse õpetaja.
Valeri Paulman

Valeri Paulman (vene keeles Валерий Фёдорович Паульман; sündinud 11. augustil 1937 Moskva oblastis Jegorjevskis) on eesti majandusteadlane ning endine Eesti NSV riigiametnik ja Nõukogude Liidu riigitegelane, Eesti NSV Ministrite Nõukogu Riikliku Plaanikomitee esimees aastail 1987–1988.
Valeri Paulman kolis Eestisse koos vanematega 1944. aastal, sõjaväelasest isa Feodor Paulmani teenistuskohta. 
1960. aastal lõpetas ta kaugõppes A. A. Ždanovi nimelise Leningradi Riikliku Ülikooli majandusteaduskonna.
1957. aastal asus ta tööle Eesti NSV Statistika Keskvalitsusse, kus töötas kõigil ametiastmetel ökonomistist kuni Statistika Keskvalitsuse juhataja esimese asetäitja ametikohani.
1974. aastal viidi üle tööle Plaanikomiteesse, kus töötas kuni 1983. aastani – plaaniosakonna (hiljem reorganiseeriti plaanivalitsuseks) juhatajana ning plaanikomitee esimehe asetäitjana.
1983. aasta augustis määrati EKP KK büroo otsusega Juri Andropovi algatusel loodud EKP Keskkomitee majandusosakonna juhatajaks. 1985 valiti ta Eesti NSV Ülemnõukogu XI koosseisu liikmeks.
1987. aasta maikuust oli Eesti NSV Ministrite Nõukogu esimehe asetäitja ja Eesti NSV Ministrite Nõukogu Riikliku Plaanikomitee esimees. 1988. aasta sügisel vabastati ta sellelt ametikohalt. 
1989. aasta jaanuarist oli ta NSV Liidu Plaanikomitee esindaja Kuubal ning NSV Liidu saatkonna nõunik planeerimisküsimustes. 
1991. aasta märtsist novembrini oli ta NSV Liidu töö- ja sotsiaalminister. 
Aastatel 1992–1996 töötas ta Eesti-Vene Kaubanduspalatis ja mitmes eraettevõttes ning 1996–2004 Eesti-Ameerika Ärikolledži õppejõuna (professorina).
Arnold Oja

Arnold Oja (13. november 1926 Hiiumaa – 13. mai 2001 Göteborg) oli eesti vaimulik.
Arnold Oja ordineeriti (koos Herbert Võsanguga, Inglismaalt) peapiiskop Konrad Veemi poolt (assisteerisid õpetaja Ingo-Tiit Jaagu ja praost Jaak Reesalu) Stockholmi Jakobi kirikus 19. novembril 1989 õpetajaks. Ta teenis E.E.L.K. Norrköpingi kogudust.
Lockerbie katastroof

Lockerbie katastroof oli 1988. aasta 21. detsembril toime pandud terroriakt Londonist New Yorki teel olnud Pan American World Airwaysi liinilennul olnud lennukil Boeing 747. Pommiplahvatuse tagajärjel purunes lennuk ja hukkusid kõik selle pardal olnud 243 reisijat ja 16 meeskonnaliiget. Lockerbie linnakesse kukkunud lennuki tükid tapsid veel 11 inimest.
Pommiplahvatuse korraldamises esitati 1991. aastal süüdistus Liibüa luureohvitserile ja Liibüa Araabia Lennuliinide turvaülemale ‘Abd al-Bāsiţ al-Miqraḩīle ning Al-Amīn Khalīfah Faḩīmah'le, Liibüa Lennuliinide kaastöötajale Maltal. Šoti politseile anti süüdistatavad üle alles 1999. aastal, mil Liibüa juht Mu‘ammar al-Qadhdhāfī soovis leevendada ÜRO sanktsioone.
2001. aastal mõisteti ‘Abd al-Bāsiţ al-Miqraḩī pommiplahvatuse korraldamises süüdi, ning Faḩīmah õigeks. Al-Miqraḩī vabastati 2009. aastal Šotimaal asuvast vanglast, kus ta oli ära istunud kaheksa aastat eluaegsest karistusest, vabastamise põhjuseks oli tervislikud põhjused, ta põdes eesnäärmevähki.
Albert Enno Aaviksaar

Albert Enno Aaviksaar (kuni 1936 Albert Enno Seimann; 9. veebruar 1914 Vana-Vändra vald – 31. jaanuar 2002 Leicester) oli eesti vaimulik.
Ta lõpetas Vändras algkooli ja 1936. aastal Tartu Kommertsgümnaasiumi. Tartu Ülikooli usuteaduskonnas õppis ta aastatel 1936–1940, kuni usuteaduskonna sulgemiseni punavõimude poolt. 
1944. aastal põgenes Saksamaale Brandenburgi, sõja lõpus oli Flensburgis. Jätkas õpinguid Göttingeni Ülikooli usuteaduskonnas kuni Inglismaale asumiseni septembris 1947.
Inglismaal töötas ta töökohuslasena Yorkshire'i krahvkonna Bradfordi tekstiilivabrikus töölisena ja õpingud jäid jälle pooleli. Alles kolme aasta pärast määrati talle stipendium, millega ta sai õppida Ameerika Ühendriikides Minneapolises asuvas Nortwestern Lutheran Theological Seminarys, kus ta 1952. aastaks sooritas puuduvad ülikooli lõpueksamid. Prooviaastaks määrati ta dr. Jaak Tauli käsutusse. Tema ülesandeks sai Šotimaal elavate eestlaste (u 200 hinge) teenimine. Kandidaadiaeg venis pikale, kuna ta pidi perekonna (abikaasa kolme väikese lapsega) elatamiseks 1960. aastani töötama tekstiilitöölisena. Nelipühal, 5. juunil 1960 ordineeriti ta Londonis Peetri kirikus praost Jaak Tauli (keda assisteerisid Läti ja Soome õpetajad koos Einar Kivistega) õpetajaks.
10. veebruaril 1961 valiti ta E.E.L.K. Kesk-Inglismaa koguduse õpetajaks. Alates 1978. aastast oli ta ka E.E.L.K. Põhja-Inglismaa koguduse hooldajaõpetaja. Samuti teenis ta aastatel 1978–1989 paar-kolm korda aastas Belgia ja Hollandi eestlasi. Aaviksaar valiti 16. aprillil 1983 Londonis Inglismaa praostkonna sinodil Inglismaa praostkonna praostiks. Praostiametis oli ta maini 2001.
Pavel Ponomarjov

Pavel Ponomarjov (vene Павел Пономарёв; sündinud 30. jaanuaril 1980 Leningradis) on Eestis elav vene näitleja ja muusik.
Pavel Ponomarjov on näidelnud muusikalides "Hüljatud" ja "Miss Saigon" ning filmis "Lilja 4-ever". Ta on lõpetanud Georg Otsa muusikakooli pop-"jazz"-laulu erialal. 
Aastatel 2002–2006 laulis ta "rockabilly"-ansamblis Wild Ones. 2013. aastast on ta 1970.–1980. aastate kavereid esitava ansambli VIA Baltika solist.
Oskar Heine

Oskar Heine (29. september 1892 Kuressaare – 28. aprill 1956 Toronto) oli eesti klaverimeister, klaveri- ja mööblivabriku omanik ja tegevjuht.
Oskar Heine õppis tisleriks aastatel 1907–1911 isa mööblitööstuses Kuressaares ja klaveriehitust aastatel 1911–1914 Schröderi klaverivabrikus Peterburis. Aastatel 1914–1916 oli ta Riias. Osales Esimeses maailmasõjas. 1918. aastal Eestisse naasnult ostis ta üles Johannes Moritza klaverivabriku Tartus, mis hakkas 1922. aastast tööle "O. Heine Klaverivabrik"u nime all. 1928. aastal omandas ta Tartus veel Pressi mööblitööstuse, kuhu viis üle ka oma klaverivabriku. Klaverite tootmine laienes kiiresti, sest ehitatud pillid olid hea kõlakvaliteediga ja pälvisid Tallinna ja Tartu näitustel mitmeid kõrgema ja esimese järgu auhindu. 1939. aastal oli Oskar Heinel oma kauplus Tartus Karlova tänaval ja Tallinnas Rataskaevu tänaval. Oskar Heine klaverivabrikus valmistati peamiselt pianiinosid, vähemal määral ka tiibklavereid. Pianiinosid eksporditi isegi Soome, Lätisse ja Leetu. Heine oli Eestis esimene, kes hakkas klaverite sisemehhanisme ja klaviatuure ise valmistama, varem telliti need välismaalt. Nii mööbli kui ka klaverite valmistamise alal pälvis ta Tartu Töösturite Keskühingult ja hiljem ka Tartu Tööstusliku Kutseoskuse Ametilt meistridiplomi. "O. Heine Klaverivabrik" tegutses 1941. aastani, mil Heine kolis ümberasujana Saksamaale.
Oskar Heine osales Vabadussõjas 2. jalaväepolgu koosseisus sõjaväeametniku ja ohvitseri asetäitjana.
Ta abiellus 1918. aastal Margarethe Kuusikuga. Nende poeg Eerik Heine oli Saksa sõjaväelane, Nõukogude sõjavang ja metsavend, Arved Viirlaiu romaanide "Vaim ja ahelad", "Kustuvad tuled", "Sadu jõkke", "Kes tappis Eerik Hormi" ja "Surnud ei loe" peategelase Eerik Hormi kirjanduslik prototüüp.
Oskar Heine suri 28. aprillil 1956 Torontos.
Lilja 4-ever

"Lilja 4-ever" on 2002. aasta Rootsi-Taani draamafilm. Film põhineb Danguolė Rasalaitė juhtumil, kes langes inimkaubanduse ohvriks.
Film räägib 16-aastase vene tüdruku kupeldamisest Eestist Rootsi prostituudiks.
Prästvike oja

Prästvike oja (ka "Prestviigi oja") on oja Läänemaal Vormsi vallas Hullo külas. Oja lähe jääb Vormsi maastikukaitsealale.
Oja on mitteavalik veekogu, mille piiranguvöönd on 50 m.
Prästvike oja keskkonnaregistri kood on VEE1160400. Tegu on Vormsi ainsa keskkonnaregistrisse kantud vooluveekoguga.
Prästvike

Prästvike (ka "Kirikuviik, Prestviik, Prest vike") on järv Läänemaal Vormsi vallas Hullo ja Suuremõisa külas, Vormsi maastikukaitsealal Prästviigi piiranguvööndis. 
Järve pindala on 40,6 ha (saartega 40,7 ha). Kaldajoone pikkus on 3463 m, valgla pindala on 9,2 km². Vormsi saare järvede hulgas on ta suurim järv.
Veerežiim.
Prästvike järv on rohketoiteline väikese veemahuga hääbuv avalik veekogu. Selle piiranguvöönd on 100 m. Järvest umbes 400 m loodesse jääb Suurallikas.
Järve vesi on läbipaistev kuni põhjani, keskmine sügavus on 0,3 m, suurim sügavus aga 0,5 m. Selle pH-tase on neutraalne, hapnik alaküllastunud, mistõttu võib veekogul olla mõjutusi allikaveest. Järves on palju lahustunud orgaanilist ainet, lämmastikku ja sulfaate. Fosfori koguse järgi on vee omadused head, hapniku küllastuse järgi aga kehvad.
Järves toimub veevahetus 27 korda aastas.
Elustik.
Taimestik.
Prästvike järv on makrofüüdijärv ehk suurtaimerikas järv. Lahes leidub rohkelt kaldaveetaimi, seal levivad kinnikasvamisele iseloomulikud liigid. Nii on veekogu nõgu 85–90% ulatuses kinni kasvanud. Sellele protsessile viitab ka ujutaimede ja veesisese taimestiku esinemine. Veesiseses taimestikus leidub enim nelja liiki mändvetiktaimi ("Charophyta"), vesihernest ("Utricularia vulgaris") ja üksikuid sambla isendeid.
Järves leidub ka mitmeid taimeliike, mis on looduskaitse all. Eestis on II kaitsekategooriasse arvatud soohiilakas ("Liparis loeselii"), harilik muguljuur ("Herminium monorchis") ja kärbesõis ("Ophrys insectifera"), III kategooriasse kuulub aga näiteks soo-neiuvaip ("Epipactis palustris"), harilik käoraamat ("Gymnadenia conopsea") ja lodukannike ("Viola uliginosa").
Kalastik.
Järve kalastik pole väga liigirikas, kuid leidub mitmeid levinud liike, näiteks ahvenaid ("Perca fluviatilis"), särgi ("Rutilus rutilus"), hauge ("Esox lucius") ja roosärgi ("Scardinius erythrophthalmus"), kellest viimane on veekogus kõige arvukama levikuga. Kaitsealuseid liike järves ei esine.
Linnustik.
Prästvike järve kasutavad elupaigana mitmed looduskaitse all olevad linnuliigid. Näiteks kuuluvad Eesti II kaitsekategooriasse koldjas selaginell ("Selaginella selaginoides"), III kategooriasse aga rooruik ("Rallus aquaticus"), väike-kirjurähn ("Dendrocopos minor"), täpikhuik ("Porzana porzana") ja roo-loorkull ("Circus aeruginosus").
Makroselgrootud.
Veekogust on leitud ka erinevaid kiililiike, täpsemalt suur- ("Leucorrhinia pectoralis") ja valgelaup-rabakiile ("Leucorrhinia albifrons"). Mõlemad liigid on Eestis arvatud III kaitsekategooriasse, suur-rabakiil kuulub ka Eesti punasesse raamatusse (2008).
Kaitse.
Prästvike järv kuulub Vormsi maakaitsealale, mille eesmärk on kaitsta kergesti rikutavaid loodus- ja pärandkultuurmaastike ning seal leiduvaid haruldasi liike. Samuti kuulub piirkond nii Väinamere linnualana (keskkonnaregistri kood EE0040001) kui ka Väinamere loodusalana (keskkonnaregistri kood EE0040002) Euroopa Liidu Natura 2000 koosseisu.
Prästvike järve keskkonnaregistri kood on VEE2045600.
Chris Ferguson

Christopher Philip Ferguson (sündinud 11. aprillil 1963 Los Angeleses) on Ameerika Ühendriikide elukutseline pokkerimängija. Ta on võitnud 2000. aasta World Series of Pokeri põhiturniiri ja neli kõrvalturniiri. 2008. aastal võitis Ferguson ka National Heads-Up Poker Championshipi.
Ferguson on saanud hüüdnime "Jeesus" oma pikkade tumedate juuste ja habeme pärast.
2010. aasta seisuga on ta turniiridel kokku teeninud 8 056 926 dollarit.
Kaliningradi Baltika

Kaliningradi Baltika (ametlikult "Футбольный клуб «Балтика» Калининград") on 1954. aastal asutatud Venemaa jalgpalliklubi, mille kodulinn on Kaliningrad.
Aastail 1996–1998 kuulus Venemaa kõrgliigasse, parim tulemus 1996. aasta 7. koht.
Klubivärvid on sinine ja valge.
Şamaxı FK

Şamaxı FK (aserbaidžaani keeles "Şamaxı FK";) on Aserbaidžaani jalgpalliklubi, mille kodulinn on Bakuu. Klubi mängib Premyer Liqasıs (kõrgliiga).
 Võitja (2): 2007/08, 2009/10
 Võitja (1): 2011
Saag II

"Saag II" (originaalpealkiri "Saw II") on 2005. aasta Ameerika-Kanada õudusfilm. Selle režissöör oli Darren Lynn Bousman. Stsenaarium oli tema enda ja Leigh Whannelli kirjutatud. 
Film jõudis kinodesse Põhja-Ameerikas 25. oktoobril 2005 ning Eestis 13. jaanuaril 2006. Tobin Bell, kes mängis Jigsaw'd, nomineeriti 2006. aastal MTV Movie Awardsil "parima kurikaela" auhinnale.
See on teine film filmisarjast "Saag".
Tulu.
Film teenis 10 nädalaga 152 925 093 USA dollarit.
Hullo laht

Hullo laht on laht Vormsi lõunarannikul, Mõisanina (läänes) ja Rumpo poolsaare (idas) vahel. Lõunas piirab lahte hulk väikesaari: Norrsanken, Storstaingrunne, Stora Åbbargrunne. Lahe pindala on 5,85 km². Laht jääb osaliselt Vormsi maastikukaitsealale Rumpo sihtkaitsevööndisse. Laht jääb ka Väinamere hoiualale. Lahte suubub Prästvike oja.
Hullo lahe keskkonnaregistri kood on VEE3313010.
Keskkonnaregistri järgi arvatakse laiemas mõttes Hullo lahe (VEE3313000) koosseisu ka mereala Rumpo poolsaare ning Pasilaiu ja Tälmeni saare vahel. Selle pindala on 7,75 km². Alale jääb mitu väikesaart: Sunna Åbbargrunne, Gutagrunne, Millasanken, Sunnasanken, Salsgrunne, Nätegrunnena.
Immanuel Rinne

Immanuel Rinne (9. november 1854 Kose – 22. detsember 1914 Narva) oli Eesti vaimulik.
Esmast õpetust sai ta kodus Tallinnas. Aastatel 1865–1866 käis Viiburis koolis, aastatel 1866–1872 õppis Riias gümnaasiumis. Tartu Ülikoolis õppis ta aastatel 1874–1875 filoloogiat, 1875–1878 usuteadust. Prooviaastal oli ta Käina Martini koguduses. Ordineeriti õpetajaks 27. jaanuaril 1880.
Oli Reigi Jeesuse koguduse õpetajaks aastatel (kutsuti oktoobris 1879) 1880–1885. Aastatel (kutsuti 12. novembril 1885, introdutseeriti 23. märtsil 1886) 1886–1914 teenis Karuse Margareeta kogudust. Ranna-Lääne praostkonna praostiks sai 22. veebruaril 1890, oli Eestimaa konsistooriumi vaimulik assessor aastatel 1904–1914.
Isiklikku.
Tema isa vend Gustav Feliks Rinne oli aastatel 1865–1872, Reigi Jeesuse koguduse pastor. Vend Richard Rinne oli Emmaste Immanueli koguduse õpetaja, vend Gideon Rinne oli Paide ja Anna koguduse adjunktõpetaja, Kiievi koguduse õpetaja ja Kuressaare Laurentiuse koguduse abiõpetaja.
Richard Rinne

Richard Rinne (6. oktoober 1848 Tallinn – 17. veebruar 1891 Emmaste) oli Eesti vaimulik.
Õppis Tallinnas, Viiburis ja aastatel 1866–1868 Riias gümnaasiumis. Tartu Ülikooli usuteaduskonnas õppis ta aastatel 1868–1874. Aastatel 1874–1875 töötas koduõpetajana Lihulas. Prooviaastal oli ta Iisaku koguduses. Ordineeriti õpetajaks 16. mail 1876.
Oli pärast ordineerimist Pühalepa Laurentsiuse koguduse adjunktõpetaja, kutsuti 16. mail 1876 Emmaste Immanueli koguduse õpetajaks. Koguduse õpetajaks introdutseeriti 4. juulil 1875.
Isiklikku.
Tema vend Immanuel Rinne oli Karuse Margareeta koguduse õpetaja, vend Gideon Rinne oli Paide ja Anna koguduse adjunktõpetaja, Kiievi koguduse õpetaja ja Kuressaare Laurentiuse koguduse abiõpetaja.
Kemer

Kemer on kuurortlinn Türgis Antalya provintsis Vahemere rannikul umbes 45 km Antalyast edelas.
Wilhelm Friedrich Rinne

Wilhelm Friedrich Rinne (17. veebruar 1783 Järva-Peetri – 26. märts 1863 Reigi) oli Eesti vaimulik.
Õppis Tallinna Gümnaasiumis. Tartu Ülikooli usuteaduskonnas õppis ta aastatel 1803–1806. Pärast ülikooli lõpetamist töötas koduõpetajana Riisiperes. Ordineeriti õpetajaks 2. veebruaril 1813.
Oli aastatel (kutsuti 28. detsembril 1812) 1813–1863 Reigi Jeesuse koguduse õpetaja, lisaks oli ajavahemikus 1830–11. veebruar 1859 Saarte-Lääne praostkonna praost ja aastast 1840 Läänemaa ülemkirikueestseisja-ameti liige.
Isiklikku.
Tema isa Johann Friedrich Rinne oli Järva-Peetri Püha Peetruse koguduse õpetaja, poeg Leopold Bernhard Wilhelm Rinne oli Hanila ja Varbla koguduse õpetaja, poeg Gustav Felix Rinne oli Reigi-, Peterburi Katharina ja Järva-Peetri koguduse õpetaja.
Ilgvars Misāns

Ilgvars Misāns (sündinud 1. augustil 1955) on läti ajaloolane ja Läti Ülikooli endine õppejõud.
Misāns õppis aastatel 1973–1978 Läti Riiklikus Ülikoolis ajalugu ning oli 1981–1984 samas aspirantuuris. 1988. aastal sai ta ajalooteaduste kandidaadi kraadi, alates 1992. aastast on ta aga ajaloodoktor. 
Pärast ülikooli lõpetamist 1978. aastal töötas Misāns aasta õpetajana, seejärel sai temast aga Läti Ülikooli ajaloolektor. 1989. aastal sai ta dotsendiks ning alates 2002. aastast oli ta pensioneerumiseni ajaloo ja filosoofia osakonna keskaja kateedri professor, ühtlasi ka juhataja. 
Misāns tegeleb peamiselt Läti keskaja, eriti linnaajaloo ning Liivimaa maapäeva uurimisega. Ta on avaldanud artikleid paljudes, peamiselt saksakeelsetes kogumikes ja ka mitmete toimetajaks olnud.
Johann Friedrich Rinne

Johann Friedrich Rinne (26. august 1733 Hildesheim – 15. oktoober 1801 Järva-Peetri) oli Eesti vaimulik.
Immatrikuleeriti 5. aprillil 1764 Helmstedti ülikooli. Õpetajaks ordineeriti 21. juunil 1766.
Oli aastatel (kutsuti 3. aprillil 1766) 1766–1801 Järva-Peetri Püha Peetruse koguduse õpetaja, olles alates 19. juunist 1780 veel Järva praostkonna praost.
Aastal 1779 ilmunud eestikeelses jutluseraamatus ilmus temalt üks jutlus.
Isiklikku.
Tema poeg Wilhelm Friedrich Rinne oli Reigi Jeesuse koguduse õpetaja, pojapoeg Leopold Bernhard Wilhelm Rinne oli Hanila ja Varbla koguduse õpetaja, pojapoeg Gustav Felix Rinne oli Reigi-, Peterburi Katharina ja Järva-Peetri koguduse õpetaja. Äi Georg Christoph Fuhrmann oli Ambla Maarja koguduse õpetaja.
Zbigņevs Stankevičs

Zbigņevs Stankevičs (poola keeles "Zbigniew Stankiewicz"; sündinud 15. veebruaril 1955 Lejasciemsis) on 2010. aastast katoliiklik Riia peapiiskop, rahvuselt poolakas.
Ta lõpetas 1978. aastal Riia Polütehnilise Instituudi ja töötas merekeskuses ning pangas. 
1990. aastal otsustas ta aga pühenduda teoloogiale, õppides seda esialgu Lublinis ja hiljem Roomas Paavstlikus Lateraani Ülikoolis. 2008. aastal sai ta viimasest fundamentaalteoloogia alal doktorikraadi.
1996. aastal pühitseti Stankevičs Riia peapiiskopi Jānis Pujatsi poolt preestriks. Seejärel töötas ta mitmetel vaimulikel ametikohtadel Riias ja Roomas, kuni 19. juunil 2010 ta peapiiskop Pujatsi järglaseks sai. Stankevičs ordineeriti 8. augustil kardinal Pujatsi, Luigi Bonazzo (paavstlik nuntsius Balti riikides) ja Gniezno peapiiskopi Józef Kowalczyki poolt. 21. augustil järgnes tema ametissepühitsemine. Viimasel osalesid kardinal Jānis Pujats, peapiiskop Bonazzo ja Kölni peapiiskop, kardinal Joachim Meisner. 
Tegevus Läti poolakate kultuurielus.
Ta on olnud Läti Poolakate Ühenduse (poola "Związek Polaków na Łotwie"; läti "Latvijas Poļu savienība") asepresident.
Ridala Püha Maarja Magdaleena kogudus

EELK Ridala Püha Maarja Magdaleena kogudus on luterlik kogudus Lääne maakonnas, mis kasutab Ridala kirikut.
Kogudus kuulub Lääne praostkonda.
Koguduse õpetaja on Kari Antero Tynkkynen, juhatuse esimees Leili Jõgisoo, organist Lia Salumäe.
Jumalateenistused on kuu teisel ja neljandal pühapäeval ja kirikupühadel algusega kell 13.00 Ridala kirikus.
Saaremaa Jaani kogudus

EELK Saaremaa Jaani kogudus on luterlik kogudus Jaanil.
Kogudus kuulub Saarte praostkonda. 
Koguduse õpetaja on Veiko Vihuri, organist Anna Sammelsaar. Juhatuse esimees on Aarne Põlluäär.
Koguduse vaimulikud.
Vahepeal teenis Saaremaa Jaani kogudust Pöide koguduse õpetaja
Jumalateenistused on üle pühapäeva algusega kell 14.00 Saaremaa Jaani kirikus.
Ajalugu.
Aastal 1934 asutas köster-koorijuht Priidu Uusmann laulukoori.
Stieg Larsson

Stieg Larsson (ametlikult Karl Stig-Erland Larsson; 15. august 1954 Skelleftehamn – 9. november 2004) oli Rootsi ajakirjanik ja kirjanik. 
Tema tuntuim teostesari oli "Millenniumi-triloogia", mis kujutab endast kriminaalromaanisarja. See avaldati postuumselt.
Ta kirjutas raamatuid aumõrvadest ja paremäärmuslaste tegevusest Rootsis.
2008. aastal oli Larsson maailmas raamatute läbimüügilt teine kirjanik Khaled Hosseini järel. 2010. aasta märtsiks oli tema Millenniumi-triloogiat müüdud 27 miljonit eksemplari enam kui 40 riigis. 
Pärast seda, kui esimene Millenniumi-romaan oli rootsi keeles ilmunud ja populaarseks muutunud, tõlgiti see teistesse skandinaavia keeltesse. Ka tõlkeraamatuid saatis müügiedu ning need said mitmesuguseid auhindu.
Anastassia Bedredinova

Anastassia Bedredinova (vene keeles "Анастасия Касьяновна Бедрединова"; 26. september 1924 Moskva – 19. jaanuar 2004) oli Tallinna Vene Draamateatri näitleja.
Ta lõpetas Moskvas keskkooli ja 1950. aastal Štšukini-nimelise Teatriinstituudi (juhendaja Boriss Zahhava). 
1950. aastal suunati ta Eestisse – alles kaks aastat tegutseda jõudnud Vene Draamateatrisse, kus töötas elu lõpuni. Kokku tegi ta üle 120 rolli.
Filminäitlejana.
Ta on mänginud filmides "Briljandid proletariaadi diktatuurile" (1975, Tallinnfilm); „Kapten Fracasse” (1984) ja „Issanda vits” (1988) – mõlemad Dovženko-nimeline filmistuudio, ning „Lilja 4-ever” (2002, Rootsi-Taani).
Isiklikku.
Ta oli 1951. aastast abielus näitleja Nikolai Jegoroviga, nende tütar Jekaterina Jegorova on Vene Teatri näitleja.
Khaled Hosseini

Khaled Hosseini (dari keeles خالد حسینی [h'ooled hos'eini] (Khāled Ḩoseynī), daripäraselt IPA transkriptsioonis [ˈxɒled hoˈsejni]; sündinud 4. märtsil 1965) on Afganistanis sündinud kirjanik ja arst.
Alates 15. eluaastast elab Hosseini USAs Põhja-Californias. 
Khaled Hosseini on üks maailma loetumaid ja armastatumaid kirjanikke, kelle teoseid "Lohejooksja" ja "Tuhat hiilgavat päikest" on ainuüksi Ameerika Ühendriikides müüdud üle 10 miljoni eksemplari ning enam kui 70 muus riigis üle 38 miljoni eksemplari. Ta on ÜRO pagulaste agentuuri UNHCR-i hea tahte saadik ja Afganistani inimestele humanitaarabi pakkuva mittetulundusorganisatsiooni Khaled Hosseini Fondi asutaja.
Tema 2003. aastal ilmunud esikromaan "Lohejooksja" ("The Kite Runner") sai 12 miljoni eksemplariga rahvusvaheliselt suurima läbimüügiga raamatuks. Tema teine romaan "Tuhat hiilgavat päikest" ("A Thousand Splendid Suns") ilmus 22. mail 2007.. 21. mail 2013 ilmus kolmas romaan "And The Mountains Echoed" (ilmus eesti keeles juulis 2013 pealkirjaga "Ja mägedelt kajas vastu").
NTV

NTV (kirillitsa НТВ) on ülevenemaaline telekanal, mis alustas tegevust 1993. aastal. NTV andmetel on kanalil üle 120 miljoni vaataja. Saateid tehakse Ostankino televisioonikeskusest.
Kanali esimene faktiline omanik oli Vladimir Gussinski. Saateid hakati edastama 1993. aasta 10. oktoobril.
Vladimir Putini presidendiks saamise järel oli Gussinski sunnitud kanalist loobuma ja eksiili siirduma.
RTL Television

RTL Television (endine nimi RTL plus) on Saksamaa kommertstelekanal. Selle omanik on RTL Group. RTL on Saksamaa suurim vabalevis erakanal.
Telekanal alustas tegevust 2. jaanuaril 1984 Luksemburgis. 1988 kolis peakorter Saksamaale Kölni.
Saateid.
Meelelahutus.
Praeguseid
Varasemaid
Komöödia.
Praeguseid
Varasemaid
Seebiooperid.
Praeguseid
Varasemaid
Muid Ameerika sarju.
Praeguseid
Varasemaid
Caril Ann Fugate

Caril Ann Fugate (sündinud 31. juulil 1943 Lincolnis Nebraskas) on sarimõrvar Charles Starkweatheri endine tüdruksõber ja kaasosaline.
Caril Ann Fugate kohtus Charles Starkweatheriga 1956. aastal. 21. jaanuaril 1958 mõrvas Charles Caril Anni perekonna (ema, kasuisa ja kaheaastase poolõe). Pärast seda noored põgenesid. Pärast mitut tapmist jäid Caril Ann ja Charles 29. jaanuaril 1958 röövmõrva käigus vahele. Caril Ann alistus kohe, Charles pärast tagaajamist ja haavatasaamist.
Caril Ann eitab kaasosalust ning väidab, et Charles hoidis teda pantvangis, kuid kohut ta selles veenda ei suutnud ning talle mõisteti eluaegne vanglakaristus. Ta vabanes 1976. aastal.
Pärast vabanemist töötas ta meditsiiniõena. Ta ei ole abiellunud. Ta elab Michigani osariigis Lansingis.
Uuskantiaanluse Badeni koolkond

Uuskantiaanluse Badeni koolkond ehk uuskantiaanluse Heidelbergi koolkond ehk uuskantiaanluse Edela-Saksa koolkond ehk uuskantiaanluse Freiburgi koolkond on uuskantiaanluse koolkond, mille rajaja oli Wilhelm Windelband oma kõnega "Ajalugu ja loodusteadus", kus ta eristas idiograafilist ja nomoteetilist teaduslikku mõtlemist. 
Erinevalt Marburgi koolkonnast iseloomustas Badeni koolkonda tähelepanu pööramine humanitaarteaduste metodoloogiale ja aksioloogiale. 
Seda filosoofiat õpetati põhiliselt 1930. aastani peamiselt Heidelbergi, Freiburgi ja Straßburgi ülikoolis.
Koolkonda kuulusid teiste seas veel Heinrich Rickert ja Emil Lask ning Max Weber, Gustav Radbruch, Georg Jellinek, Eberhard Gothein, Ernst Troeltsch, Hugo Münsterberg, Jonas Cohn, Bruno Bauch, Helmuth Plessner ja Eugen Herrigel.
Tartu ülikool 350

Tartu ülikool 350 on 6258 meetrit kõrge mägi Kesk-Pamiiris Tanõmasi ahelikus (Tadžikistan). 
Alpinism.
1982. aasta ekspeditsioon.
Mägi sai nime Tartu Ülikooli 350. aastapäeva auks 1982. aastal, sest see vallutati esmakordselt aastapäeva tähistamiseks korraldatud ekspeditsiooni käigus. Tol ajal peeti mäe kõrguseks 6350 meetrit, millega see oleks olnud NSV Liidu kõrgeim vallutamata mägi. Tippu tõusid Kalev Muru (ekspeditsiooni juht), Anu Kallavus, Kalle Hansen, Andres Paris, Kalle Aedviir ja Jaan Künnap (tõusujuht). Mäetippu ehitati tiputuur ehk kividest püramiid, kuhu jäeti järgmistele tipputõusjatele ülikooli tekkel, tipuplaat ja kiri.
Jaan Künnapi pilte 1982. aasta ekspeditsioonist:
2012. aasta ekspeditsioon.
2012. aastal olnud ülikooli 380. aastapäeva puhul võtsid tipu vallutamise ette 10 alpinisti – Andres Hiiemäe, Merili Simmer, Erik Jaaniso, Priit Rooden, Marko Aasa, Tõnu Põld, Sven Oja, Priit Joosu, Priit Simson ja Kristjan-Erik Suurväli. Tippu jõuti 31. juulil.
Andres Hiiemäe pilte 2012. aasta ekspeditsioonist:
Tsiviilokupatsioon

Tsiviilokupatsioon on mõiste, mille tõi ajalehes Hommikuleht käibele Lauri Vahtre ning mis märgib sõjalise okupatsiooni kõrval toimuvat okupatsiooni vormi, mida teostab okupeeriva riigi lojaalne tsiviilelanikkond okupeeritava riigi ja rahva suhtes.
Vahtre pidas silmas ja käibesse on mõiste läinud definitsioonina aastatel 1944–1991 Eestisse asunud nõukogude immigrantide ja nende järeltulijate ning neist Eesti riigile ja rahvusele lähtuva tegeliku või kujuteldava ohu kohta. Samas leidub tsiviilokupatsiooni näiteid teisigi. Näiteks võib sellisena käsitleda Rooma impeeriumi praktikat asutada vallutatud aladele sõjaveteranide kolooniaid, Prantsusmaa läbi viidud Põhja-Alžeeria koloniseerimine ja annekteerimine või Hiina RV teadlik poliitika riigi muurahvuseliste osade ümberrahvastamisel massilise "han"'ide kolonisatsiooni teel.
Sellega on seotud ka mõiste "tsiviilgarnison", kui tsiviilokupatsiooni teostaja.
Eesti Ajakirjanike Liit

Eesti Ajakirjanike Liit (EAL) on Eesti ajakirjanike loomeliit ja ka ametiühing. Liitu kuulub umbkaudu 300 tegev- ja endist ajakirjanikku. Suurim osakond on Eesti Rahvusringhäälingus, eri- ja huvialati tegutsevad liidus sektsioonid.
Eesti Ajakirjanike Liit on Rahvusvahelise Ajakirjanike Föderatsiooni ("International Federation of Journalists, IFJ") ja Euroopa Ajakirjanike Föderatsiooni ("European Federation of Journalists, EFJ"), Eesti Kultuuri Koja ning Eesti Ametiühingute Keskliidu (EAKL) liige. Eesti Ajakirjanike Liit oli 1997. aastal meedia eneseregulatsiooni organi Avaliku Sõna Nõukogu asutajaid.
Ajalugu.
Praegune Eesti Ajakirjanike Liit loeb algusajaks 1919. aastat, kui 14. juunil registreeriti Tallinna-Haapsalu rahukogus Eesti Ajakirjanikkude Ühing. Katseid ajakirjanikke ühendada tehti aga juba 19. sajandi lõpus.
20. juuni 1919 Päevaleht kirjutab, et eelmisel õhtul kogunesid väiksel arvul ajakirjanikud Tallinna ja Tartu ajalehtede toimetustest. Arutati üksikasjaliselt põhikirja ja otsustati ühingusse vastu võtta kõik tol ajal tegutsevad ajakirjanikud ja ajalehtede kaastöölised, kelle peasissetulekuks on ajakirjandustöö. Ühingu liikmete hulka võisid kuuluda ka korrektorid. Liikmemaksuks määrati pool protsenti kuupalgast ja eestseisus valiti kaheksaks aastaks. Et ajakirjanikke oli tulnud kokku vähe, valiti esialgu ainult ajutine juhatus, kes valmistaks ette ühingu töö. 
Ajakirjanike organisatsioon tugevnes sedavõrd, et 1926. aastal sai alguse pressiballide traditsioon, 1927. aastal osteti villa Walfried Tallinnas Kosel ning loodi Ajakirjanikkude Kodu. 1925. aastal Kultuurkapitali loomisel asutatud Ajakirjanduse sihtkapitali abiga said ajakirjanikud stipendiume ja õppereise.
1940. aastal lõpetati ajakirjanike liidu tegevus ja varad natsionaliseeriti, suurem osa liidu liikmeid lahkus kodumaalt . 
1959. aastal asutati Eesti NSV Ajakirjanike Liit, mis kuulus NSV Liidu Ajakirjanike Liitu. 1990. aastal algas Eesti Ajakirjanike Liidu nn turumajanduslik periood, kuid selgemad tegevuse eesmärgid ja põhimõtted on järjepidevad alates 1990. aastate lõpust.
Eesti Ajakirjanike Liidu esimehed.
Eesti Ajakirjanikkude Ühingu asutamisest kuni Teise maailmasõjani:
Alates liidu taasasutamisest :
Ajakirjandusauhinnad.
Eesti Ajakirjanike Liit valis aastail 1995–2011 (mõnel aastal ei antud auhinda välja) aasta ajakirjanikke ning annab välja muid ajakirjandusauhindu, sealhulgas Juhan Peegli stipendiumi.
Heinrich Rickert

Heinrich John Rickert (25. märts 1863 Danzig – 28. juuli 1936 Heidelberg) oli saksa filosoof, uuskantiaanluse Badeni koolkonna juhtfiguur Wilhelm Windelbandi kõrval.
Ta oli 1894. aastast Freiburgi ülikooli professor ning alates 1916. aastast Wilhelm Windelbandi ametijärglasena Heidelbergi ülikooli professor. 
Teda huvitas eriti eristus loodus- ja kultuuriteaduste vahel ning püüdis seda määratleda meetodi alusel. Kultuuriteadused otsivad teadmist üksikust, mis esineb vaid üks kord; seevastu loodusteadused püüavad nähtusi liigitada ning välja selgitada nendevahelisi seaduspärasusi. 
Ajaloo ainukordseid sündmusi saab Rickerti järgi mõista ainult kaasaja ning vastava kultuuri väärtuste alusel. Erinevalt Wilhelm Diltheyst arvas ta, et neid väärtusi saab empiiriliselt kindlaks teha ja sellega tagada ajalooteaduse objektiivsuse.
Mõju.
Rickert mõjutas Karl Jaspersit ja Max Weberit, sealhulgas tema ideaaltüübi kontseptsiooni.
Paul Johann Körber

Paul Johann Körber (20. oktoober 1735 Tarvastu – 14. november 1795 Võnnu) oli Eesti vaimulik.
Körber lõpetas Tartus linnakooli ja Riias gümnaasiumi. Õppis usuteadust Halle (immatrikuleeriti 21. septembril 1754), Jena (immatrikuleeriti 7. novembril 1755) ja Erfurdi (immatrikuleeriti 25. juunil 1756; lõpetas 1759) ülikoolis. Körber töötas pärast ülikooli lõpetamist koduõpetajana. Ordineeriti 24. mail 1764 õpetajaks.
Ta oli aastatel 1764–1792 Tori koguduse õpetaja. 22. juulil 1791 tabas teda katsumus: välk lõi kirikumõisa põlema, pere 15 lapsest jäid elama 9. 1792–1795 teenis ta Võnnu Jakobi kogudust.
Isiklikku.
Tema isa Johann Friedrich Körber oli Tarvastu Peetri koguduse õpetaja. Tema teise naise isa August Heinrich Vick oli Muhu Katariina koguduse õpetaja. Poeg Eduard Philipp Körber oli Võnnu Jakobi koguduse õpetaja, pojapoeg Carl Eduard Anton Körber oli Vändra Martini koguduse õpetaja, pojapoeg Ludwig August Immanuel Körber oli Võnnu, Rannu ja Rõngu Mihkli koguduse õpetaja, pojapoeg Martin Georg Emil Körber oli Anseküla Maarja koguduse õpetaja. Tema tütarde Helene ja Karoline abikaasaks oli Otepää Maarja koguduse õpetaja Bernhard Gottlieb Hehn.
Starkweather

"Starkweather" on 2004. aasta USA mängufilm.
Film räägib reaalsest sarimõrvarist Charles Starkweatherist ja tema tüdruksõbrast Caril Ann Fugate'ist.
Jakob Pontus Haller

Jakob Pontus Haller (29. juuni 1763 Käina – 28. november 1816 Haapsalu) oli Eesti vaimulik.
Ta immatrikuleerus Jena Ülikooli 20. septembril 1782 ja oli seal veel 1784. aastal. Töötas koduõpetajana Järvamaal. Ordineeriti õpetajaks 21. jaanuaril 1795.
Kutsuti Käina Martini koguduse adjunktõpetajaks 17. oktoobril 1794, õpetajaks sai 21. jaanuaril 1798. 1814. aastast oli ta Saarte-Lääne praostkonna praost.
Isiklikku.
Tema isa Albert Magnus Haller oli Käina Martini koguduse õpetaja, äi Johann Christoph Paucker oli Järva-Jaani Ristija Johannese koguduse õpetaja, poeg Eduard Pontus Haller oli Rapla Maarja-Magdaleena koguduse õpetaja.
Albert Magnus Haller

Albert Magnus Haller (29. oktoober 1730 Karlstad Rootsi – 7. oktoober 1798 Käina) oli Eestimaa vaimulik.
Õppis Karlstadi koolis. Immatrikuleeriti 13. märtsil 1752 Uppsala Ülikooli. Tuli aastal 1756 Eestimaale krahvinna Ebba Margaretha Stenbocki teenistusse Hiiumaal, Suuremõisasse Stenbocki laste koduõpetajaks. Ordineeriti 7. märtsil 1761 kirikuõpetajaks.
Oli aastatel 1761–1798 Käina Martini koguduse pastor, sai 30. juunil 1774 Saarte-Lääne praostkonna praostiks, aastal 1775 sai Eestimaa konsistooriumi assessoriks, 21. veebruaril 1778 sai ülem-apellatsioonikohtu liikmeks, oli Haapsalu 3. praostkonna praost.
Trükkal Axel Heinrich Lindfors trükkis Tallinnas aastal 1772 tema ladinakeelse traktaadi "Examen justum quaestions an creatio et conservatio mundi ceteraeque operationes des transeuntes mutationem quandam in deo essiciant" (Reval 1772. 4o). Tegi kaastööd August Wilhelm Hupeli perioodilisele väljaandele "Topographische Nachrichten..". Aastal 1779 ilmunud jutluseraamatus on ka üks tema eestikeelne jutlus.
Isiklikku.
Tema vennad Christian Haller (1744–1805) ja Johannes Haller (1741–1784), saabusid samuti Rootsist Eestisse ja teenisid luterlike vaimulikena Saaremaal. Christian Haller oli Mustjala koguduse, Anseküla Maarja koguduse ja Jämaja Kolmainu koguduse vaimulik. Johannes Haller oli Mustjala koguduse pastor. Christiani poeg Gustav Albrecht Haller (1774–1850) oli Tori koguduse pastor.
Tema poeg Jakob Pontus Haller oli Käina Martini koguduse õpetaja, pojapoeg Eduard Pontus Haller oli Rapla Maarja-Magdaleena koguduse õpetaja.
David Douglas

David Douglas (25. juuni 1799 Scone – 12. juuli 1834 Mauna Kea) oli šoti botaanik.
Douglas sündis Perthi lähedal Scone'is müürsepa pojana. Ta käis kodulähedases koolis Perthis. Seejärel leidis ta tööd Scone'i lossi ülemaedniku õpipoisina ja töötas sellena seitse aastat. Seejärel veetis ta talve, et õppida Perthis rohkem taimekultuuride matemaatilisi ja muid teaduslikke aspekte. Mõnda aega töötas ta naabermaakonnas Fife'is ning sel ajal oli tal juurdepääs loodusteaduslike raamatute kogule. Siis töötas ta Glasgow' ülikooli botaanikaaias ja kuulas botaanikaaia juhataja William Hookeri loenguid. Douglas jättis Hookerile sügava mulje ning Hooker võttis ta endaga ekspeditsioonile Põhja-Šoti mägismaale ja soovitas teda seejärel Londonis asuvale Kuninglikule Aiandusühingule.
Ta tegeles muu hulgas võõrpuuliikide introdutseerimise ja kultiveerimisega. Ta on paljude okaspuuliikide esmaavastaja, esmakirjeldaja või esimesena Suurbritanniasse tooja. Niisugused liigid on näiteks hall nulg, harilik ebatsuuga, hiigelnulg, keerdmänd, kollane mänd, läänemänd, sitka kuusk, suhkrumänd, tore nulg ja õilis nulg.
Douglas tegeles mägironimisega nii Alaskal kui ka Hawaii saartel. Ta on teine eurooplane, kes tõusis Mauna Loa tippu.
Ta suri mõistatuslikel asjaoludel. Tundub, et ta kukkus Mauna Keale ronides auku ja pärast seda lömastati härja poolt, kes kukkus samasse auku. Douglas maeti misjonimaja juurde tähistamata ühishauda. 1856. aastal pandi misjonimaja asemele kerkinud kirikule mälestustahvel. Auk on säilinud ja seda nimetatakse Doktori auguks (havai keeles "Ka lua kauka").
Juhan Suurkivi

Juhan Suurkivi (kuni 1936. aastani Johannes Steinberg; 5. oktoober 1915 Pilistvere – 16. september 2004 Clearwater, USA) oli eesti vaimulik.
Lõpetas aastal 1934 Viljandi poeglaste gümnaasiumi. Õppis aastatel 1936–1940 Tartu Ülikooli usuteaduskonnas. Tunnistati aastal 1942 usuteaduskonna lõpetanuks. Oli prooviaastal Pilistvere Andrease koguduses. Ordineeriti õpetajaks 16. mail 1943 Tallinna Toomkirikus (ordineerijaks piiskop Johan Kõpp, assisteerijaks oma isa Bernhard Steinberg).
Aastal 1943 määrati ta teenima Narva Aleksandri kogudust. Ent jaanuaris 1944 pidi ta Narvast lahkuma Tallinna. Pool aastat hiljem tuli jälle lahkuda ja asuda sõjapõgenikuna Saksamaale. Pärast sõja lõppu teenis ta aastatel 1946–1950 Eesti vahikompaniis vaimulikuna. Aastal 1950 asus ta Saksamaalt USA-sse, kus ta asus United Lutheran Church in America teenistusse Philadelphias (Ameerika Luteriusu Kiriku teenistuses oli ta aastatel 1952–1982), teenides 1950–1952 E.E.L.K. Philadelphia ja Seabrooki kogudust. Uuesti teenis ta Philadelphia kogudust aastatel 1966–1982. 12. jaanuaril 1986 introdutseeris Konrad Veem ta Lõuna-Florida Pauluse koguduse õpetajaks ja 14. jaanuaril 1986 vastasutatud Kesk-Florida koguduse õpetajaks. Aastatel 1996–2001 oli ta E.E.L.K. USA Chicago praostkonna praost.
Isiklikku.
Tema isa oli Pilistvere Andrease koguduse õpetaja Bernhard Steinberg, õemees Hans Rebane oli Kirbla, Halliste ja Jõhvi Mihkli koguduse õpetaja. Õepoeg Priit Rebane oli Kesk-Florida koguduse õpetaja.
Vello Salum

Vello Salum (5. juuli 1933 Elistvere – 30. november 2015 Viljandi) oli eesti vaimulik ja poliitik. 
Elulugu.
Vahe talus Elistveres Äksi kihelkonnas sündinud Vello Salum lõpetas 1952. aastal Jõgeva Keskkooli ja 1957. aastal Eesti Põllumajanduse Akadeemia hüdromelioratsiooni erialal ning töötas aastatel 1957–1962 maaparandajana Türil. 
Aastatel 1961–1970 õppis ta EELK Usuteaduse Instituudis. Salum ordineeriti kirikuõpetajaks 16. juunil 1970. Ta oli aastatel 1970–1980 Ambla Maarja koguduse õpetaja (hooldas veel 1970–1980 Aegviidu Aleksandri kogudust ja 1978–1980 Järva-Madise Püha Matteuse kogudust). 
Aastatel 1983–2003 oli Salum Pilistvere Andrease koguduse õpetaja ja 1986–1993 Kursi Maarja-Eliisabeti koguduse hooldajaõpetaja ning aastast 2003 kuni surmani Eesti Evangeelse Luterliku Kiriku õpetaja emeeritus.
Vello Salum suri 30. novembril 2015 Viljandis ja maeti 10. detsembril 2015 Pilistvere kalmistule.
Ühiskondlik ja poliitiline tegevus.
Aastal 1980 sattus Vello Salum kiriku ja riigi suhteid lahkava kirjutise "Kirik ja rahvus" välismaal ilmumise tõttu poliitilise tagakiusamise osaliseks ja ta paigutati KGB mahitusel sunniviisilisele psühhiaatriaravile. 
Repressioonide järel sai Vello Salumi elu- ja töökohaks Pilistvere. Eesti Põllumajanduse Akadeemias omandatud melioraatorioskused võimaldasid tal luua Pilistverre tehisjärved ning kujundada räämas ja troostitust paigast kaunis Kesk-Eesti küla. Eestimaa keskpunktiks peetud külla rajas ta represseeritute muuseumi ja kommunismiohvrite mälestusmärgi – Pilistvere kivikangru. Tema energilisel tegutsemisel taastati Pilistvere ajalooline pastoraat, mis pakkus peavarju kõigile ränduritele, ka neile, kellel oli elus raske ja kes vajasid taastumiseks puhkust ja rahu. 
1980. aastate lõpus kujunes Pilistverest tänu Salumile Eesti rahvusliku iseteadvuse ja vaimse ärkamise üks keskusi. 
Salum oli Eesti Muinsuskaitse Seltsi ja Eesti Rahvusliku Sõltumatuse Partei asutajaliige. Ta oli aastatel 1990–1992 Eesti Komitee ja 1991–1992 Põhiseaduse Assamblee liige. Aastast 1991 oli ta Kõo vallavolikogu aseesimees.
Uku Masingu pärandiga tegelemine.
Vello Salum oli suur Uku Masingu talendi austaja, kellest kujunes tema kõige olulisem õpetaja. Tihedast suhtlemisest annavad tunnistust ajakirjas Akadeemia (nr 12/1990 ja nr 1/1991) ilmunud Masingu kirjad Salumile aastatest 1963–1965. Tõenäoliselt palju sellest, mida hiljem Masingust on avaldatud, on just tema poolt kokku kogutud. Hiljem oli Salum ise Uku Masingu pärandit haldava ja väljaandva kolleegiumi liige.
Isiklikku.
Tema isa August Salum (elukutselt loomaarst) oli IV Riigikogu ja V Riigikogu liige. Tema õemees oli malekohtunik ja väliskommentaator Lembit Vahesaar. Tema onupojad olid Ants Salum ja Henn Salum.
Nikolai Sazõkin

Nikolai Stepanovitš Sazõkin (vene keeles "Николай Степанович Сазыкин"; 26. detsember 1910 Kolobovka küla, Tsarevo maakond, Astrahani kubermang – 26. jaanuar 1985 Moskva) oli NSV Liidu Siseasjade Rahvakomissariaadi juhtivtöötaja, kindralleitnant (1945–1954), tehnikateaduste doktor ja VK(b)P KK Eesti Büroo liige ning NSV Liidu SARK ja RJRK volinik Eestis. 
Nikolai Sazõkin sündis talupojaperekonnas, 1928. aastal töötas OGPU tugiteenistuses ekspediitorina, pärast seda GULAGis majandustöödel, 1932. aastal lõpetas Plehhanovi-nimelise Rahvamajandusinstituudi ja 1935. aastal Plaaniinstituudi. 
1936. aasta aprillis suunati NSV Liidu Siseasjade Rahvakomissariaati Stalingradi oblastisse, 1937. aastal viidi üle teenistusse Moskvasse, kus tegi kiiret karjääri Lavrenti Beria toetusel pärast endise siseasjade rahvakomissari Nikolai Ježovi kaastöötajate represseerimist NSV Liidu Siseasjade Rahvakomissariaadis. 
26. detsembrist 1938 määrati Sazõkin tööle NSV Liidu Siseasjade Rahvakomissariaadi Riikliku Julgeoleku Peavalitsuse 2. (salajas-operatiiv) osakonna sekretariaati. 
1938. aasta jaanuarist augustini oli Sazõkin NSV Liidu Siseasjade Rahvakomissariaadi sekretariaadi ülema asetäitja. 
Juunis 1939 astus ta VK(b)P-sse, aastatel 1939–1946 oli NSV Liidu Ülemnõukogu saadik. 
17. augustil 1939 määrati SARK-i Molotovi oblasti valitsuse ülemaks. 
7. augustist 1940 viidi üle vastloodud Moldaavia NSV siseasjade rahvakomissariks. 
1940. aasta veebruarist märtsini oli Moldaavia ANSV riikliku julgeoleku rahvakomissar ning juhendas Moldaavia sovetiseerimist NSV Liiduga liidetud Bessaraabias ja juuniküüditamise läbiviimist Moldaavias. 
19. juulist 1941 oli Lõunarinde Eriosakonna ülem. 
25. oktoobrist 1941 kuni maini 1943 oli NSV Liidu Siseasjade Rahvakomissariaati 3. eriosakonna (läbiotsimised ja vahistamised) ülem. 
20. maist 1944 määrati Sazõkin NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Rahvakomissariaadi 2. (vastuluure)valitsuse ülema asetäitjaks. 
Oktoobrist 1944 kuni septembrini 1945 oli Nikolai Sazõkin VK(b)P KK Eesti Büroo liige ning NSV Liidu SARK ja RJRK volinik Eestis. 
27. septembrist 1945 määrati Sazõkin NSV Liidu SARK-i S-osakonna ülema (Pavel Sudoplatovi) asetäitjaks, osakond tegeles tuumapommi loomise kohta luureandmete kogumisega. 
Mais 1947 määras Lavrenti Beria – NSV Liidu Ministrite Nõukogu esimehe asetäitja – Sazõkini oma abiks uue tehnika alal. 
1953. aastal pärast Stalini surma määras Beria 12. märtsil Sazõkini NSV Liidu Siseministeeriumi 4. (Salajas-poliitilise) valitsuse ülemaks, ta määrati ka NSV Liidu SM Kolleegiumi liikmeks. 
Pärast Lavrenti Beria võimult kõrvaldamist parteisisese võimuvõitluse tulemusena kõrvaldati Sazõkin 16. juulil 1953 ametikohalt ja saadeti SM-RJK Moskva Kooli. 
20. oktoobril 1954 jäeti ta ilma sõjaväelisest auastmest ja vabastati teenistusest, põhjuseks faktid, “mis diskrediteerisid kõrget auastet”. 
1957. aastal arvati välja NLKP-st. 
Pärast seda töötas Keskmise Masinaehituse Ministeeriumis.
Estonka

Estonka on mitme eesti küla nimi välismaal:
Justine Ezarik

Justine Ezarik (iJustine; sündinud 20. märtsil 1984) on ameerika juutuuber ja näitleja. Tal on oma viie kanali (ijustine, ijustinegaming, ijustineiphone, otherijustine ja nüüdseks lõpetatud kanali ijustinereviews) peale kokku üle 2500 video. Ta sai kuulsaks vlogimisega (sõnadest "video" ja "blogi"), kus inimene filmib oma igapäevaelu ning laadib videod internetti üles. 
iJustine on tuntud videost "300-page iPhone bill" ehk "300-leheküljeline iPhone'i arve", milles Ezarik tutvustab oma telefoniarvet pärast kuu varem toimunud iPhone'i müügilepaiskamist. Ta on 1000 populaarsema YouTube'i kasutaja seas. Tal on rohkem kui 1,7 miljonit jälgijat Twitteris, 720 000 Instagramis ning 1 00 000 Facebookis. Lisaks on tal kõigi viie YouTube konto peale kokku üle 3,7 miljoni tellija ning tal on kokku üle 516 miljoni vaatamise. Justine on osalenud ka külalisnäitlejana YouTube'i meelelahutussaates "The Annoying Orange" Passion Fruit tegelasena. 
Ta on näidelnud ka teleseriaalides "", "Kurjuse kannul", "Vampiiripäevikud" ja "Vaprad ja ilusad".
Shane Dawson

Shane Dawson (sünninimega Shane Lee Yaw; sündinud 19. juulil 1988) on tuntud YouTube'i koomik ja näitleja. Tema karjäär algas juba keskkoolis, kui tema ja mõned ta sõbrad hakkasid õpetajatele kodutööde asemel meisterdama videoid. Tema esimesed YouTube'i videod olidki sellised kodused ülesanded. Tema esimene tõeline video tuli välja 25. juunil 2008.
Eraelu.
Dawson elab Hollywoodis Los Angeleses (USA). Dawson on oma videos rääkinud nii oma noorpõlve ülekaalulisusest ja sellega kaasnenud koolivägivallast kui ka sellest, kuidas alkohoolikust isa teda peksis ja lõpuks pere maha jättis.
Tal on kaks koera (Honey ja Uno) ja üks kass (Cheeto).
Shane töötas kunagi koos ema ja vennaga Jenny Craigi firmas, kuid kui firma nägi tööl filmitud postitantsuvideot, mille Shane YouTube'i postitas, ta vallandati. Samuti lasti lahti ta ema, vend ja veel kuus töötajat.
Dawson avaldas 7. juulil 2015 oma YouTube'i kanalil video, kus ta ütles, et on biseksuaalne. 2019. aasta märtsis kihlus ta oma elukaaslase, Ryland Adams'iga.
YouTube'i kanalid ja saated.
Dawsonil on neli YouTube'i kanalit: ShaneDawsonTV, ShaneDawsonTV2, Shane ja ShaneGlossin:
2011. aasta aprillis oli Shane'i YouTube'i kanal läbi aegade jälgijate arvult kolmandal kohal.
YouTube'i tegelased ja koostööd.
Dawson on teinud koostööd mitmete YouTube'i kasutajatega, näiteks Take180, BrittanyLouiseTaylor, TheFineBros, JoeNationTV ja ijustine.
Mitmed Dawson'i tegelased põhinevad vähemal või rohkemal määral reaalsetel inimestel, samuti on ta kehastanud Miley Cyrust, Sarah Palini ja Paris Hiltonit.
Tema tegelased on Shanaynay (getotüdruk), Nerd Ned (nohik, kes tahab tüdrukutele meeldida), S-Deezy (räppar), Shane's mom (ei põhine Shane'i emal) ja Aunt Hilda (väljamõeldud tädi, põhineb ühel juudi proual).
Tema venna Jaredi kanal on GoolGuyWithGlasses. Nad on postitanud ka ühe video, kus Shane mängis Shanaynayd ja tema vend Jerquani.
Ernst August Kornrumpf

Ernst August Kornrumpf (18. september 1782 Audru – 14. august 1858 Pärnu) oli Eesti vaimulik.
Õppis Pärnu linnakoolis, seejärel Königsbergis Collegianum Fridericianumis. Immatrikuleerus 26. oktoobril 1801 Leipzigi Ülikooli usuteaduskonda. Ordineeriti 20. märtsil 1810 õpetajaks.
Oli 1810–1811 Pärnu-Jakobi koguduse adjunktõpetaja, aastatel 1811–1848 sama koguduse õpetaja. Jäi 9. veebruaril 1948 emerituuri. Emerituuris olles elas Pärnus.
Isiklikku.
Tema isa August Christian Valentin Kornrumpf oli Audru Püha Risti koguduse õpetaja, emapoolne vanaisa Heinrich Ernst Hirtzius oli Vändra- ja Audru koguduse õpetaja.
August Christian Valentin Kornrumpf

August Christian Valentin Kornrumpf (13. veebruar 1744 Mücheln – 18. veebruar 1807 Audru) oli Eesti vaimulik.
Sündis pastoriperekonnas Müchelnis Weißenfelsi lähedal (praeguse administratiivjaotuse järgi Saksi-Anhalti liidumaal). 
Ordineeriti 27. veebruaril 1782 õpetajaks.
Oli 1782–1786 Audru Püha Risti koguduse adjunktõpetaja, 1786–1807 sama koguduse õpetaja.
Isiklikku.
Tema poeg Ernst August Kornrumpf oli Pärnu-Jakobi koguduse õpetaja, äi Heinrich Ernst Hirtzius oli Vändra- ja Audru koguduse õpetaja.
Guido de Marco

Guido de Marco (22. juuli 1931 Valletta – 12. august 2010 Msida) oli Malta poliitik ja õigusteadlane.
Ta kaitses õigusteaduse doktori kraadi 1955. aastal ja oli hiljem Malta Ülikooli kriminaalõiguse professor. 1966 valiti ta Malta parlamendi, Esindajatekoja, liikmeks.
Ta oli Malta asepeaminister aastatel 1987–1996 ja 1998–1999. 1990 oli ta Malta välisminister. 1990–1991 oli ta ühtlasi ÜRO Peaassamblee president.
4. aprillist 1999 kuni 4. aprillini 2004 oli ta Malta president.
Albert Kuusk

Albert Kuusk (20. august 1892 Otepää, Tartumaa – 4. detsember 1942 Petšorlagi vangilaager, Komi ANSV, Venemaa) oli Eesti sõjaväelane (major).
Alates 22. septembrist 1936 teenis ta 6. Üksikus Jalaväepataljonis. 
Arreteeriti NKVD poolt 24. jaanuaril 1941, suri vangilaagris Venemaal.