Jakob Hurt

Jakob Hurt (22. juuli 1839 Himmaste küla, Põlva kihelkond, Võrumaa – 13. jaanuar 1907 Peterburi) oli eesti rahvaluule- ja keeleteadlane, vaimulik ning ühiskonnategelane. Ta oli üks juhtivaid rahvusliku ärkamisaja tegelasi.
Hurt algatas eesti rahvaluule kogumise ja teadusliku publitseerimise ning osales paljude ärkamisajal loodud organisatsioonide töös.
Elukäik.
Hurt sündis Põlva kihelkonnas Himmaste külas Lepa talus koolmeistri perre. Ta õppis Himmaste küla- ja Põlva kihelkonnakoolis, aastatel 1853–1855 Tartu Kreiskoolis ja Tartu Kubermangugümnaasiumis. 
1859.–1864. aastani õppis ta Tartu Ülikoolis usuteadust ("cand. theol." 1865). 12. veebruaril 1886 andis Helsingi ülikool Hurdale doktori aunimetuse. Tema väitekirja pealkiri oli "Die estnischen Nomina auf -ne purum".
Hurt töötas aastatel 1865–1866 Hellenurmes Alexander Theodor von Middendorffi perekonna koduõpetajana. Peale seda,1868. aastal, teenis leiba Kuressaares ning aastatel 1868–1872 Tartus gümnaasiumiõpetajana. Samuti panustas ta eesti kirikuellu, töötades aastail 1872–1880 Otepääl ja 1880–1901 Peterburi Jaani koguduse pastorina.
Kui 1870. aastal tekkis Tartus esimene mitteametlik eesti üliõpilaste koondus, millest hiljem kasvas välja Eesti Üliõpilaste Selts, siis kutsusid üliõpilased neile Kalevipoja‐õhtutele osalema ka Jakob Hurda, kes võttis enda kanda "Kalevipoja" keelelise külje seletamise.
Alustanud juba üliõpilasena Õpetatud Eesti Seltsis ja Vanemuise Seltsis ühiskondlikku tegevust, osales ta juhtivalt eesti rahvusliku liikumise suurüritustes. Samuti esindas ta aastail 1870–1883 Eesti Aleksandrikooli peakomiteed ja aastail 1872–1881 Eesti Kirjameeste Seltsi (EKmS) presidendina rahvusliku liikumise mõõdukat suunda ning sattus tugevasse vastuolusse radikaalse Carl Robert Jakobsoni ja tema pooldajatega. Hurt taotles emakeelset kooli ja rahvahariduse edendamist. 1880. aastate alguses taandus ta ühiskondlikust tegevusest ja pühendus teadusele.
Kirjamehena propageeris Hurt uut kirjaviisi ("Lühikene õpetus kirjutamisest parandatud viisi", 1864) ja korraldas tagajärjekalt eesti kirjakeelt. Ta avaldas uurimused "Die estnischen Nomina auf -ne purum" (doktoriväitekiri; 1886, Helsingi) ja "Eesti sõnadest -"line" lõpuga" (1903). Lisaks kirjutas artikleid "ste"-lõpuliste kohanimede, partiklite "ehk" ja "või" jm kohta ning abistas Ferdinand Johann Wiedemanni eesti-saksa sõnaraamatu koostamisel, andes välja selle teise, täiendatud trüki (1893). Ajalooalase tööna avaldas ta "Pildid isamaa sündinud asjust" (1879), mis tugineb rahvaluuleainesele.
Rahvaluule kogumine.
Hurda peamised teened on eesti rahvaluule kogumine ja teadusliku publitseerimise algatamine. Ise alustas ta kogumist aastal 1860, saanud äratust kodukohast ja "Kalevipojast". Rahvaluule kogumist korraldas Hurt Eesti Kirjameeste Seltsi presidendina ja hiljem iseseisvalt. Samuti rakendas ta rahvaluuleteaduses esimesena vabatahtlikke korrespondente. Aastast 1871 avaldas ta selleks ajalehtedes 11 põhjalikku juhendavat üleskutset. 1888. aastal ilmus "Paar palvid Eesti ärksamaile poegadele ja tütardele", milles ta selgitas rahvaluule žanreid ja kogumise tehnikat. Kogumist õhutas ta ka kalendreis ja erakirjades. Kaastööliste (ligi 1400 isikut Eestist ja Venemaa eesti asundustest) ja kogumistööle suunatud üliõpilaste kaudu sai Hurt (koos EKmS materjalidega) 261 589 üksust rahvaluulet (kõigist žanritest), kokku 122 317 lehekülge, peale selle murdeainest. Vahemikus 1888–1906 avaldas ta ajakirjanduses 156 põhjalikku aruannet. 
Publikatsioonid.
Esimene publikatsioon on muistendiraamatuke "Beiträge zur Kenntniss estnischer Sagen und Ueberlieferungen" (1863). Planeeritud rahvalauluväljaannete sarjast ilmusid esimesena "Vana Kannel" I (3 annet, 1875–86; Põlva laulud, koos saksakeelse tõlkega) ja II (2 annet, 1884–86; Kolga-Jaani laulud). "Setukeste laulud" I–III (1904–07, Helsingi; setu, Vastseliina ja Räpina laulud) kuuluvad üldtiitli "Monumenta Estoniae antiquae" alla. 
Hurda rahvalauluväljaanded on süstematiseeritud kihelkonna ja laulutüübi järgi, topograafilis-tüpoloogilist põhimõtet järgivad ka hilisemad eesti rahvalaulude väljaanded. Mainimist väärivad Hurda ettekanne, mille ta pidas 1896 Riias toimunud X ülevenemaalisel arheoloogiakongressil eesti rahvaluule kogumise kohta, populariseeriv rahvausundikäsitlus "Eesti astronoomia" (1899) ja etnograafiline ülevaade "Über die Pleskauer Esten oder die sogenannten Setukesen" (1904, Helsingi).
Publitsistikast on postuumselt avaldatud "Jakob Hurda kõned ja avalikud kirjad" (1939, toimetanud Hans Kruus), "Kõned ja kirjad" (1989, koostanud Mart Laar) ja "Mida rahvamälestustest pidada" (1989, koostanud Ülo Tedre).
Isiklikku.
Jakob Hurda abikaasa Adele Eugenie Oettel oli Tartu kreiskooliinspektor Carl Oetteli tütar. Hurda kälimehed olid Kärla Maarja-Magdaleena koguduse vaimulik Johannes Kerg ja pastor Christian David Dsirne. 
Kokku oli Hurdal kuus last. Vanim tütar Mathilde Mohrfeldt-Mäevälja oli abielus praost Aleksander Mohrfeldt-Mäeväljaga. Nende tütar omakorda oli tuntud pianist Helmi Viitol. Poeg Max Hurt oli Kaubandus-Tööstuskoja esimene direktor ja teine poeg Rudolf Hurt tegutses Tallinna Toompea Kaarli koguduse õpetajana.
Mälestuse jäädvustamine.
Hurda kogumistöö pälvis nii ulatuselt kui ka metoodikalt rahvusvahelist tähelepanu juba tema kaasajal.
1992. aastast antakse välja Jakob Hurda rahvuskultuuri auhinda. 1996. aastast annab seda välja Jakob Hurda nimeline Põlva Rahvahariduse Selts.
Jakob Hurda mälestussambad asuvad Põlvas (1989, skulptor Aulin Rimm, arhitekt Andres Mänd), Tartus (Jakob Hurda monument; 1994, skulptor Jaak Soans ja arhitekt Rein Tomingas) ja Otepääl (Jakob Hurda graniitbüst Otepää kirikumõisa hoone esisel haljasalal, 1989, skulptor Villu Jaanisoo).
Jakob Hurda bareljeef asub Otepää kirikus.
Tartus asuvat Vanemuise parki võidakse sealse Jakob Hurda monumendi järgi nimetada ka Hurda pargiks.
Jakob Hurda portree oli aastatel 1992–2011 käibel olnud Eesti kümnekroonisel pangatähel.
Samuti on tema järgi on nimetatud tänavad Tartus, Põlvas, Otepääl ja Himmastes.
Üliõpilasorganisatsioonid.
Jakob Hurt oli Eesti Üliõpilaste Seltsi auvilistlane ja korporatsiooni Livonia vilistlane.