Kliiniline neuropsühholoogia

Kliiniline neuropsühholoogia on psühholoogia haru, mis tegeleb aju käitumise seoste rakendusteadusega. Kliinilised neuropsühholoogid kasutavad antud teadmisi hindamisel, diagnoosimisel, ravis ja/või rehabilitatsioonis patsientidega, kellel on neuroloogilised, meditsiinilised, arengulised ja psühhiaatrilised probleemid, kui ka teised kognitiivsed häired ja õpiraskused . Hindamine toimub põhiliselt neuropsühholoogiliste testidega, aga hõlmab ka patsiendi ajalugu, kvalitatiivset vaatlust ja võib kaasata aju piltdiagnostika ja muude diagnostiliste meditsiiniprotseduuride tulemused. Kliinilises neuropsühholoogias on vajalikud põhjalikud teadmised: neuroanatoomiast, neurobioloogiast, psühhofarmakoloogiast ja neuropatoloogiast.
Ajalugu.
1800. aastate lõpus seletasid aju-käitumise seoseid Euroopa arstid, kes jälgisid ja identifitseerisid käitumuslikke sündroome, mis olid seotud aju fokaalse düsfunktsiooniga .
Hindamine.
Lezak nimetas kuus peamist neuropsühholoogilise hindamise põhjust: diagnoosimine, patsiendi eest hoolitsemine ja selle planeerimine, ravi planeerimine, ravi hindamine,
teadustöö ja kohtulik neuropsühholoogia . Ulatuslik hindamine kestab tavaliselt mitu tundi ja vajalik võib olla kohtuda rohkem
kui ühel korral. Isegi skriining-testipatarei, mis hõlmab mitut kognitiivset
funktsiooni, võib võtta 1,5–2 tundi. Hindamise alguses on oluline luua
patsiendiga hea kontakt ning tagada hindamiskäigu ja eesmärkide mõistetavus
Neuropsühholoogiline hindamine võib sõltuvalt
eesmärgist põhineda ühel kahest üldisest arusaamast: normatiivne või
individuaalne. Normatiivne hindamine sisaldab patsiendi soorituse võrdlemist
representatiivse populatsiooniga. Antud meetodit võib sobida uurides
täiskasvanuea ajukahjustust, nagu ajutrauma või insult. Individuaalne hindamine
võib sisaldada järjestikust hindamist, et avastada suuremat tagasilangust, kui
esineb normaalse vananemise puhul, näiteks dementsus või mõni muu
neurodegeneratiivne haigus .
Eluloo kogumine.
Neuropsühholoogilised hindamised algavad
tavaliselt kliinilise intervjuuga, mille käigus kogutakse inimese eelnevad
elusündmused, mis on hiljem olulised neuropsühholoogiliste testide
tõlgendamisel. Lisaks annab intervjuu kvalitatiivset informatsiooni patsiendi
oskuste kohta käituda sotsiaalselt sobilikult, organiseerida ja edastada
informatsiooni efektiivselt ning aimu patsiendi meeleolu, taiplikkuse ja
motivatsiooni kohta . Korrektne testitulemuste tõlgendamine ning
diagnoosimine on ainult võimalik patsiendi elulugu arvestades . Kliiniline
intervjuu peaks toimuma vaikses kohas, kus puuduvad välised segajad. Olulised
eluloo osad on demograafiline informatsioon, käesoleva probleemi kirjeldus,
meditsiiniline eellugu (kaasa arvatud lapseea või arengulised probleemid,
psühhiaatriline ja psühholoogiline taust), haridus- ja töökäik (ja olemasolul ka
kohtulik ning sõjaväeline taust) .
Neuropsühholoogiliste testide valik.
Patsientide testimisärevus on tavapärane. Abiks
võib olla selgitus, et testid on loodud kõikide jaoks vaimset pingutust
nõudvaks ning kelleltki ei oodata õigeid vastuseid kõikidele küsimustele.
Oluline kaalutlus igasuguse neuropsühholoogilise hindamise puhul on kõikide
peamiste kognitiivsete funktsioonide üldine hindamine. Sel otstarbel on
parim kasutada testipatareid, mis hõlmab: tähelepanu, visuaalset taju ja
mõtlemist, õppimist ja mälu, verbaalseid
funktsioone, konstrueerimist, üldistusvõimet, täidesaatvaid funktsioone,
motoorseid võimed ja emotsionaalset seisundit. Lisaks testipatareile otsustatakse
täiendavate neuropsühholoogiliste testide kasutamine selle põhjal, milliseid
kognitiivseid funktsioone on vajalik mõõta hindamise eesmärgi saavutamiseks. Tehnoloogia arenguga on paljud kliinilised neuropsühholoogid võtnud
kasutusele interneti- ja iPad’i-põhised testimisvahendid, kasutades Pearson
Assessemnt’s Q ja PARi Connect teenuseid .
Kokkuvõtte kirjutamine.
Pärast neuropsühholoogilist hindamist on oluline koostada selle tulemustest põhjalik kokkuvõte.
Kokkuvõte koostatakse arstidele, aga ka patsiendile ja tema perele, mistõttu on
oluline vältida žargooni või sõnu, millel on erinevad tähendused kliinilises ja tavakeele kontekstis (nt "intellektipuue" kui korrektne kliiniline väljend IQ tulemusele alla 70, aga võib mõjuda solvavalt tavakeeles) . Kokkuvõte peaks katma
suunamise tausta, olulised elusündmused, hindamise põhjused, neuropsühholoogi tähelepanekud patsiendi käitumise kohta, kirjeldama tehtud teste, testitud kognitiivsete funktsioonide
tulemused ning täiendavad leiud (nt meeleolu küsimustikud). Kokkuvõte peaks lõppema kokkuvõtlike järeldustega ja soovitustega. Järeldustes on oluline välja tuua, mida näitab tulemuste profiil arvestades suunamisküsimust. Soovituste osa
peaks sisaldama praktilist informatsiooni abistamaks patsienti ja tema pere või edendamaks patsiendi haiguse käsitlust .
Haridusnõuded riigiti.
Kliinilisele neuropsühholoogile esitatavad haridusnõuded erinevad riigiti. Mõnes riigis on vajalik enne kliinilisele neuropsühholoogiale spetsialiseeruvat õpet omandada kliinilise psühholoogia kraad. Samas mõned riigid pakuvad kliinilise neuropsühholoogia kursusi ka üliõpilastele, kes on läbinud nelja-aastased psühholoogiaõpingud. Kõikidel kliinilistel neuropsühholoogidel peab olema magistri- või doktorikraad (PD.D, Psy.D. or D.Psych).