Vaivara koonduslaager

Vaivara koonduslaager (saksa keeles "Stammlager K.L. Vaivara") oli Saksa okupatsioonivõimude poolt Vaivara lähedale loodud põlevkivitööstuse tarvis rajatud välilaagrite pealaager, mis eksisteeris 1943. aasta septembrist 1944. aasta veebruari lõpuni.
16. märtsil 1943 andis Saksa Riigi riigiminister Hermann Göring korralduse Eesti põlevkivitööstuse taastamiseks ning põlevkivitoodete kasutamiseks Saksa sõjaväe hüvanguks. Ülesande täitmiseks asutasid okupatsioonivõimud Ereda ja Vaivara lähedal õlitehased.
Koonduslaagri asutamine.
Vaivara laager asutati septembris 1943 Heinrich Himmleri 21. juuni 1943 korralduse – asutada sõjalis-tööstuslikeks vajadusteks laagrid Eestis ja Riias ning transportida sinna juute Ostlandi getodest. Vaivara koonduslaager allus SSi Majanduse ja halduse Peaametile (SS-WVHA). Himmleri korralduse alusel loodi 1943. aasta septembris raudteede sõlmpunktis Vaivaras koonduslaager, millel oli ligi paarkümmend harulaagrit, põhiliselt Virumaal.
Laagri kohta on säilinud vähe infot, tõenäoliselt oli Vaivara, erinevalt Klooga ja Kalevi-Liiva laagrist, laialipaigutamise ja edasisaatmise laager, kus asus komandantuuri staap.
Juhtkond.
Laagri ülemateks olid "SS-Hauptsturmfuhrer" Hans Aumeier ja ülema abi Josef Philipp Brennais. 
Laagrit juhtisid "Hauptscharfuhrer" Max Dahlmann, "Hauptscharfuhrer" Kurt Panike ja "Lagerfuhrer" Helmut Schnabel. Laagri peaarst oli Franz von Bodman. Kuigi laagreid kamandasid sakslased, kasutati nende valvamisel 287. politseipataljoni. Selle üksuse kolmas kompanii valvas Kiviõli, aga ka Klooga, Lagedi, Ereda, Narva, Vaivara, Viivikonna, Ahtme ja Auvere laagreid.
Seda, et Vaivaras oli töö- ja mitte surmalaager, kinnitab ka asjaolu, et Helmut Schnabel mõisteti vangi 16 aastaks, millest ta istus ära vaid 6. Laagrisse veeti 1943. aasta sügisel juute ka Leedust, Vilniuse ja Kaunase getodest, mõnedel andmetel ka Riiast ja Bystritzast Transilvaaniast. Peamiselt kasutati vange "Baltöl GmbH" kaevandustes põlevkivi kaevandamisel ja Tannenbergi liini ehitamisel – metsa- ja teetöödel, kaevikute ja kindlustuste rajamisel.
Vaivara laager jagunes kaheks laagriks: üks Vaivara raudteejaama lähedal, teine viie kilomeetri kaugusel raudteejaamast utmisvabriku lähedal.
Pea- ja harulaagrid.
Vaivara pealaagri harulaagriteks olid tõenäoliselt järgmised välilaagrid: 
Vaivara laagrid olid eelkõige töölaagrid, mille tegevuse jooksul ei toimunud vangide massihukkamisi. Ligikaudu 1500 kinnipeetavat hukkus laagri tegutsemisajal alatoitluse ja raskete töötingimuste tõttu ja umbes sama palju töövõimetuid evakueeriti Eestist väljaspool asuvatesse laagritesse, kus nad hukati. 1944. aasta suvel evakueeriti Vaivara laagris kinnipeetavad Saksamaale. Evakueerimise ajal osa vange hukati. Täpsed arvud puuduvad. Ajaloolase Riho Västriku hinnangul hukati või suri umbes 10 000-st 1943. aastal Eestisse toodud vangist ligikaudu pool hukati 9. septembril hukati teadmata hulk kinnipeetavaid ka Eredal ja 18.–19. septembrini Lagedil ja Kloogal (nende hulgas 1800–2000 Kloogal 19. septembril maha lastud vangi). Ülejäänud evakueeriti Saksamaale, enamasti Stutthofi koonduslaagrisse.
Ida-Virumaal Kiviõlis asus ka sõjavangilaager Dulag 377, mis tegutses aprillist 1943 kuni augustini 1944. Neid vange kasutati töödel – Kohtla, Küttejõu, Ahtme, Käva ja Kukruse harulaagrites.
Vangilaagris ellujäänuid.
Iisraelis elav Benjamin Anolik kuulub nende väheste sekka, kel õnnestus koonduslaagrites ellu jääda. Ta oli üks neist Vilniuse juutidest, kes toodi Vaivara laagrisse. Eestis käis Anolik läbi kuuest koonduslaagrist, nende seas ka Kiviõlist. Viimaseks laagriks Eestis jäi Anolikil Klooga, kust ta imekombel pääses eluga. Oma läbielamistest on ta kirjutanud raamatu "Mälu missioon", mille üks peatükk räägib Eestist. Raamatust saab ka ettekujutuse Kiviõli koonduslaagrist.