Aleksei Lobanov-Rostovski (1824−1896)

Aleksei Borissovitš Lobanov-Rostovski (vene Алексей Борисович Лобанов-Ростовский; 18. (ukj 30. detsember) 1824 Voroneži kubermang − 18. (30. august) 1896 Šepetovka, Rovenski maakond, Volõõnia kubermang) oli Venemaa diplomaat, riigitegelane, ajaloolane ja genealoog. Tõeline salanõunik, Venemaa välisminister aastatel 1895–1896. Vürst.
Elulugu.
Päritolu ja haridustee.
Aleksei Lobanov-Rostovski põlvnes vanast vürstisuguvõsast, kes luges oma päritolu Rjurikust. Tema isa oli Voroneži kubermangu aadlimarssal kammerhärra Boriss Aleksandrovitš Lobanov-Rostovski (1794–1863), ema Olimpiada Mihhailovna Borodina (1800–1874). Õppis alates 1839. aastast Tsarskoje Selo lütseumis, mille lõpetas 1844. aastal väikese kuldmedaliga.
Teenistus diplomaadina 1844–1863.
Pärast õpingute lõppu asus ta teenima Venemaa välisministeeriumis ja sai titulaarnõuniku teenistusastme. 1845 nimetati ta ministeeriumi kantselei 3. ja 1847 2. sekretäriks. Aastatel 1847–1850 oli ta Venemaa Pariisi saatkonna sekretär. 1850–1851 oli ta noorem- ja seejärel vanemsekretär diplomaatilise missiooni juures Berliinis. 1856. aastal määrati ta nõunikuks Türgi pealinna Istambuli. 1859. aastal nimetati ta sinna Venemaa erakorraliseks ja täievoliliseks suursaadikuks. 1863. aasta märtsis lahkus ta isiklikel põhjustel diplomaatilisest teenistusest.
Tsiviilteenistus 1863–1878.
1866. aastal sai temast Orjoli tsiviilkuberner, kellena oli ametis 1867. aastani. Seejärel oli kuni 1878. aastani Venemaa siseministri abi ehk aseminister, juulist oktoobrini 1867 oli ta ministeeriumi ajutine juht. Ministeeriumis töötades oli ta ühtlasi statistikanõukogu esimees. 1867. aastal nimetati ta senaatoriks ja 1870. aastal riigisekretäriks.
Taas diplomaatilises teenistuses 1878–1895.
Pärast Vene-Türgi sõda astus ta uuesti diplomaatilisse teenistusse. 1878–1879 oli ta Venemaa erakorraline ja täievoliline suursaadik Türgis, 1879–1882 Suurbritannias ja 1882–1895 Austria-Ungaris. Seejärel nimetati ta 1895. aasta jaanuaris saadikuks Saksamaale, kuid ametisse ta ei jõudnud astuda, kuna keiser Nikolai II määras ta sama aasta veebruaris (vkj) Venemaa välisministriks.
Venemaa välisminister 1895–1896.
Välisministrina ajas ta samasugust ettevaatlikku poliitikat, nagu tema eelkäija Nikolai Giers, ehkki Euroopa suunal võttis ta omaks senisest aktiivsema poliitika. Eriti kehtis see Balkani kohta, kus slaavi riikides tugevnes pärast tema ametisse astumist Venemaa mõju. Serbiale anti rahalist abi, Montenegrosse saadeti suurel hulgal sõjavarustust. Bulgaaria vürst Ferdinand leppis ära Venemaa keisriga ning Istambuli Venemaa saatkond püüdis lepitada Konstantinoopoli patriarhi ja Bulgaaria eksarhi omavahelisi keerulisi suhteid. Hinnangu kohaselt ei püüdnud ta kutsuda Balkanil esile uut kriisi, kuna üldine olukord Euroopas seda ei soosinud. Seepärast toetas ta pragmaatiliselt Osmanite riigi iseseisvuse säilitamist. 
Kaug-Ida suunal tingis Lobanov-Rostovski tegevuse Hiina-Jaapani sõja tagajärjel tekkinud olukord. Vürst oli üks neist, kes algatas kolmiksekkumise, kus Venemaa koos Saksamaa ja Prantsusmaaga püüdsid muuta Jaapani keisririigi ja Qingi Hiina vahel 1895. aastal sõlmitud Shimonoseki rahulepingu tingimusi. Samuti osales ta Ida-Hiina raudtee ehitamise läbirääkimistel, mis päädisid 1896. aasta juunis Moskvas allakirjutatud Li-Lobanovi rahulepinguga. 1896. aastal kirjutas ta alla Yamagata-Lobanovi kokkuleppele, kus Venemaa ja Jaapan käsitlesid vaidlusküsimusi, mis puudutasid mõjusfääri Koreas. 
Surm.
Lobanov-Rostovski ametiaeg ministrina jäi lühikeseks. Ta suri ootamatult keisri rongis südamehaigusse 30. augustil 1896 ja maeti Moskvas Novospasski kloostrikirikusse.
Ajaloolane ja genealoog.
Vürst tundis sügavat huvi Venemaa ajaloo vastu, eriti huvitas teda XVIII sajand. Ühe hinnangu kohaselt oli ta üks oma aja parimaid Paul I ajajärgu tundjaid. Talle kuulus raamatute, autograafide ja teiste materjalide kogu, kus oli mitmeid rariteete. Samuti oli tal portree- ja mündikogu, mis praegu asub Vene Muuseumis. 
Lobanov-Rostovski omandas siseministeeriumis teenimise ajal nimeka ajaloolase ja ajakirjaniku vürst Pjotr Vladimirovitš Dolgorukovi (1816–1868) kuulsa arhiivi. Viimane oli 1850. aastatel avaldanud neljaköitelise teose Rossiiskaja rodoslovnaja kniga ("Российская родословная книга"), kus on genealoogilised andmed 247 aadlisuguvõsa kohta ja mida peetakse kõige täielikumaks Venemaa aadlit käsitlevaks allikaks. Tema tööd jätkas vürst Lobanov-Rostovski, kes avaldas aastatel 1873–1876 arhiivi materjalide põhjal väljaandes Russkaja Starina umbes 250 sugupuud, mida Dolgorukovi teoses ei olnud käsitletud (näiteks väljasurnud suguvõsad). Need ilmusid nime all Russkaja rodoslovnaja kniga ("Русская родословная книга"), kokku avaldati kolm köidet. Lobanov-Rostovski revideeris ja täiendas seda hiljem põhjalikult. 1895. aastal anti välja 2. trükk − nüüd juba autori oma nime all ja kaheköitelisena.