tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Hillsborough' staadioni katastroof

Hillsborough' staadioni katastroof, ka Hillsborough' tragöödia ja Hillsborough' õnnetus oli 15. aprillil 1989 Sheffieldis Hillsborough' staadionil toimunud õnnetus, mille tõttu suri 97 ja sai vigastada 766 inimest. 
Õnnetus juhtus FA Cupi poolfinaalis peetud Liverpooli ja Nottingham Foresti mängu esimestel minutitel. Soovides kiirendada sissepääsu juures tungleva rahvamassi edasipääsemist, lasid politseinikud korraga tuhanded jalgpallifännid Liverpooli toetajatele eraldatud seisualale. Selle käigus trambiti palju inimesi jalge alla või litsuti vastu ala piiravaid barjääre.
Samal päeval suri 94 inimest, üks inimene suri haiglas mõned päevad hiljem, veel üks 1993. aastal. 2021. aastal teatati, et surnud on Hillsborough' õnnetuse 97. ohver, kes oli õnnetuse tagajärjel saanud püsiva ajukahjustuse.
Sedavõrd ohvriterohke õnnetuse põhjuseks peetakse politsei tegevust ja tegevusetust rahvahulga juhtimisel, samuti on leitud, et umbes poolte ohvrite elu oleks saanud päästa, kui nad oleks saanud kiiremini meditsiiniabi.
Kõige noorem hukkunu oli 10-aastane poiss. 79 hukkunu vanus oli vähem kui 30 aastat.
Mägilinnus

Mägilinnus on linnus, mis võtab enda alla kogu linnamäe, milleks on enamasti üksik tasasel maal paiknev loodusliku reljeefiga mägi.
Mägilinnused Eestis.
Sellist rühma muinaslinnustel on veidi keerulisem jälgida vallide olemasolu. Kuid tasandatud siseõu, mõningal määral järsuks kaevatud nõlvad. 
Valliga mägilinnused.
II rühma mägilinnused on vallide olemasoluga märksa tugevamini kindlustatud mägilinnused. Selle kõige ehedamad näited on Otepää linnamägi, Kullamaa linnamägi ja Hallimägi.
Leole linnus

"Leole suunab siia; vallalehe kohta vaata artiklist Leole (ajaleht)"
Leole linnus on Henriku Liivimaa kroonikas mainitud linnus Sakala põhjaosas. Kroonikas nimetatakse seda "Lembitu linnus, mida kutsutakse Leole" (ladina keeles "castrum Lembitu, quod Leole vocatur") ja "linnus Pala ääres" ("castrum ad Palam"). Suure tõenäosusega, ehkki mitte täiesti kindlalt, asus ta Lõhavere linnamäel, mis paikneb Navesti (Pala) jõe lähedal ja mille arheoloogiline leiumaterjal viitab sõjategevusele kroonikas kirjeldatud perioodil.
Kroonika kohaselt rünnati linnust 1215. aasta Leole lahingu käigus ja osa linnusest süüdati põlema.
Linnuse järgi võttis endale nime 1920. aastal asutatud korporatsioon Leola.
Kosmosesüstik

Kosmosesüstik on sõna etümoloogiast (kosmos + süstik) lähtuvas tähenduses kosmosesõiduk, mis liigub süstikuna kosmose ja Maa vahet.
Kosmosesüstikuks on nimetatud mitmeid korduvkasutatavaid tiibadega kosmoselaevu:
Laiemas mõttes võidakse kosmosesüstikuks nimetada igasugust kosmoselennukit.
Paranaíba

Paranaíba vald on vald Brasiilias Mato Grosso do Suli osariigis.
Süvaoru talu

Süvaoru talu (kirjanduses nimetatud ka lühemalt "Süvaoru") enne Teist maailmasõda Eestis Petseri maakonnas olev asundustalu. Talu peremees oli Karl Kirss.
Talus sündis kirjandusteadlane Ello Säärits (neiupõlvenimega Ello Kirss).
Talust on kirjutatud muu hulgas raamat "Kodukandi ajaloost. Süvaoru - Eesti asundustalu Petserimaal".
Valgemägi

Valgemägi on Valga vallas Hargla külas Mustjõe kaldal asuv liivakivipaljand. Paljandi kõrgus on 3,5 m ja pikkus 38 m.
Tartu kultuurihoone

Tartu kultuurihoone (täisnimega Ametiühingute Nõukogu Tartu kultuurihoone) oli Eesti NSV-s aastatel 1940–1941 ja 1947–1990 Tartus aadressil Raekoja plats 16/Kompanii 2 tegutsenud kultuuriasutus.
Rahvusarhiivi Fondi 483.1.73 dokument 1957. aastast annab teada, et tähistatakse AÜN Tartu Kultuurihoone 10 tegevusaastat (Direktor Friedrich Suure ettekanne). Sünnipäevaks loetakse 9. maid 1947, mil toimus esimene avalik kontsertaktus. 25. aastapäeva tähistati 15. mail 1972. 
Kultuurihoones tegutsesid mitmesugused isetegevuslikud ja poolprofessionaalsed kultuuriühingud ning toimus huvitegevus, sealt alustasid karjääri mitmed Eesti kultuuritegelased. 1948. aastal sai kultuurihoonest alguse puhkpilliorkester Tartu. Sealsest näiteringist, kus 1959. aastast mängis Evald Hermaküla, kujunes E. Vilde nimeline Tartu Rahvateater. 1963–1967 oli Tartu Kultuurihoone kunstiline juht ja estraadiorkestri dirigent Kalju Kass, Kultuurihoone ansamblis Suuk laulis aastatel 1974–1975 Silvi Vrait.
Tartu kultuurihoone tegevus peatus Teise maailmasõja ajal, kuid see avati taas 1947. aastal. 1980. aastate lõpul tegutses kultuurihoones 50 kollektiivi 3000 osavõtjaga. Asutus lõpetas töö 1990. aastal. Selle tööd jätkas samas hoones asunud kultuurikeskus Sinimandria, kus olid ka kunstigalerii ja kohvik.
2011. aastal paigaldati endisele kultuurihoonele infotahvel. 2015. aasta 31. juulil avati maja Kompanii tänava poolsel seinal fotoaknad kultuurihoone kunagiste töötajate ja seal tegutsenud kultuuritegelaste (Hillar Palamets, Jüri Kulasalu, Venda Päi jt) piltidega.
Fjarðabyggð

Fjarðabyggð on vald Islandi idaosas Austurlandi piirkonnas.
Vald loodi 7. juunil 1998, kui liideti Neskaupstaðar, Eskifjörði vald ja Reyðarfjörði vald.
Suuremad asulad vallas on Neskaupstaður, Reyðarfjörður, Eskifjörður ja Fáskrúðsfjörður.
Fjarðabyggði sõprusvallad on Eskilstuna ja Jyväskylä vald.
Streptococcus Pyogenes

Streptococcus Pyogenes on Eesti punkansambel.
Ansambli solist on Üllar Saaremäe.
Ansambel saatis 2008. aastal koos Üle-Eestilise Noorte Sümfooniaorkestriga kõiki Punklaulupeo laule.
Islandi valdade loend

Islandi valdade loend järjestab Islandi vallad elanike arvu alusel.
Surnud 27. novembril

"Siin loetletakse 27. novembril surnud tuntud isikuid.
Maasilinna sadam

Maasilinna sadam oli keskaegne sadam, mis asus Maasilinna linnuse lähedal. Sadama täpse asukoha kohta on tehtud mitmeid oletusi.
Põlevkivigaas

Põlevkivigaas (inglise "oil shale gas" või "shale gas") on põlevkivist pürolüüsi teel saadud sünteetiline gaasi segu. Et inglise keeles on kasutatud ka terminit "shale gas" (kildagaas), siis eesti keelde on see mõnikord tõlgitud kui "kildagaas", mis on aga kiltkiviga seotud ja looduslikku päritolu.
Kimrõ rajoon

Kimrõ rajoon on 2. järgu haldusüksus Venemaal Tveri oblasti idaosas. Piirneb lõunas Moskva oblastiga. Rajooni läbib Volga jõgi.
Rajoonis on 1 alev (Belõi Gorodok) ja 417 maa-asulat. Halduskeskus Kimrõ ei kuulu rajooni.
Halduslikult jaguneb rajoon 1 linnaasunduseks ja 13 külaasunduseks:
2010. aastal oli rahvaarv 13 190. Neist 11 967 venelased, 189 ukrainlased, 87 tatarlased ja 72 armeenlased.
Žarkovski rajoon

Žarkovski rajoon on 2. järgu haldusüksus Venemaal Tveri oblasti edelaosas. Piirneb lõunas Smolenski oblastiga. Rajooni läbib Daugava jõgi.
Rajoonis on 1 alev (Žarkovski) ja 104 maa-asulat.
Halduslikult jaguneb rajoon 1 linnaliseks asunduseks (Žarkovski) ja 3 külaasunduseks:
Helgi Silm

Helgi Silm (neiupõlvenimi Helgi Paugus; sündinud 29. detsembril 1941 Pärnus) on eesti arstiteadlane, dermatoveneroloog.
Elukäik.
Helgi Silm lõpetas 1960. aastal Pärnu 4. Keskkooli. Keskkoolis õppimise kõrvalt töötas ta Pärnu lastesõimes õena. 
Ta õppis Tartu Riikliku Ülikooli arstiteaduskonnas, lõpetas ülikooli 1966. aastal ja 1969. aastal ka TRÜ aspirantuuri.
1981. aastal sai ta dotsendiks, 1991. aastal aga Tartu Ülikooli Nahahaiguste kliiniku juhatajaks (oli ametis kuni 2012) ja korraliseks professoriks.
Publikatsioonid.
Expressional changes in the intracellular melanogenesis pathways and their possible role in the pathogenesis of vitiligo., Journal of Dermatological Science, 52(1), 39–46.
Isiklikku.
Ta on Külli Kingo (sündinud 1972) ja Ülle Kivisto (sündinud 1968) ema.
Maimu-Koidula Sirel

Maimu-Koidula Sirel (neiuna Maimu Kurrik; 15. märts 1930 Kilingi-Nõmme – 29. detsember 2014) oli eesti koorijuht ja muusikaõpetaja.
Ta lõpetas aastal 1958 Tartu Muusikakooli koorijuhtimise erialal (Richard Ritsingu õpilasena), täiendas end aastatel 1978–1982 Vabariiklikus Õpetajate Täiendusinstituudis koolimuusika alal.
Ta on olnud muusikaõpetaja ja koorijuht mitmes koolis, aastatel 1950–1952 Parasmaa algkoolis ja aastatel 1958–1985 Elva Keskkoolis. Aastatel 1972–1985 juhtis ta Tartu rajooni muusikaõpetajate ainesektsiooni, oli aastal 1985 Tartu laulupeokomisjoni koolikooride vastutav instruktor, juhatas laulupäevadel ühendkoore. Ta juhatas aastast 1968 Elva naiskoori Kaja ja aastast 1994 EELK Elva koguduse koori. Ta on viinud üld- ja noorte laulupidudele üle 50 koori. 
Ta oli aastast 1982 Eesti Kooriühingu liige ja aastast 1994 Eesti Naislaulu Seltsi (aastast 2004 auliige) liige. Ta oli ka Eesti Muusikaõpetajate Liidu ja Eesti Koorijuhtide Liidu liige.
Maimu-Koidula Sirel saadeti viimsele teekonnale 4. jaanuaril 2015 Elva kirikust Elva kalmistule.
BMW 4. seeria

BMW 4. seeria on BMW kupeemudelite seeria. 4. seeria nimetus võeti kasutusele 2013. aastal, kui otsustati kupee- ja kabriolettmudelid tähistada erinevalt BMW 3. seeria sedaan- ja universaalmudelitest. 
Esimene põlvkond (F32/F33/F36; 2013–2020).
Saadaval oli 2-ukseline kupee (F32) ja 4. seeria kabriolett (F33), mis on BMW 4. seeria lahtine versioon ja see asendab nüüd BMW mudelivalikus 3. seeria kabrioletti. 
Mootorivalikus on nii bensiini- (184–306 hj) kui ka diiselmootorid (143–258 hj). Pakiruum mahutab 370 liitrit (kui katus on peal; kui katus on all, siis 220 liitrit).
BMW 4. seeria Gran Coupe.
BMW 4. seeria Gran Coupé (F36) on BMW neljaukseline kupee. See põhineb BMW 3. seerial, millest on 1,5 cm pikem ja laiem, aga 4 cm madalam. Auto on 4,6 m pikk, 1,8 m lai ja 1,4 m kõrge. Pakiruum mahutab tavaolekus 480 liitrit ja kui tagaistmed alla klappida, siis 1300 liitrit. Mootorivalik koosneb viiest mootorist, millest võimsaim on 3-liitrine 435i (306 hj). Ülejäänud mootorid on kaks 2-liitrist bensiinimootorit (194 ja 245 hj) ja kaks diiselmootorit (143 ja 184 hj).
Teine põlvkond (G22/G23/G24; 2020–tänapäev).
Uus 4. seeria BMW näeb välja väga sarnane 2019. aasta Frankfurdi autonäitusel tutvustatud kontseptsioonimudeliga. Tootmiskõlbulikku autot esitleti 2020. aasta juunis. 
Keretüübid on endiselt kupee (G22), kabriolett (G23) ja 4-ukseline luukpära-kupee ehk 4. seeria Gran Coupé (G24).
G22 kerega kupeest on olemas ka sportlikum ja võimsam mudeli M4.
Pokardi mõis

Pokardi mõis (ka Bokardi, Bocardi) on endine mõis Valgamaal, ajalooliselt Helme kihelkonnas.
Mõisa peahoone on ehitatud 1870. aastal.
Pärast vabadussõda kingiti maja sõjakangelasele Aleksander Jaaksonile, kelle omanduses püsis see kuni vabariigi langemiseni.
Nõukogude ajal leidis mõisahoone kasutust lastekodu ja Helme sanatoorse internaatkooli lisahoonena.
2014. aastal ostis mõisahoone ärimees Nicos Kounnas ning 2016. aastal hakati hoonet restaureerima.
Marco Tasane

Marco Tasane (sündinud 19. veebruaril 1975) on eesti strippar, laulja, modell ja kunstnik.
Marco Tasase isa on võrkpallur Avo Tasane.
Tasane on olnud kokk, Tartu kunstikooli modell, strippar, laulja ja kunstnik. Üks tema tuntumaid muusikavideoid on "Spordipäev aka Harikato Raisen". Meelelahutajana alustas ta Soomes 2000. aastal, Eestis sai mõnevõrra tuntuks aastal 2003.
Surnumägi

Surnumägi on mitme külakalmistu nimi:
Pärdiklased

Pärdiklased on kõige liigirikkam sugukond esikloomaliste seltsis. Leida võib neid ahvilisi Aafrika subtroopilistes ja troopilistes vööndites, kohati ka Araabia poolsaarel, Indias, Kagu- ning Ida-Aasias. Berberi makaak on levinud ka Euroopa maailmajaos, Gibraltari saarel (suure tõenäosusega inimese poolt reintrodutseeritud). Fossiilide leiud on kinnitanud, et pärdiklasi on Euroopas leidunud varemgi. Enamik pärdiklastest on puu-eluviisilised, ent leidub ka maapinnal elutsevaid liike. Elupaikadeks on neile kõiksugused eriilmelised bioomid savann, põõsastik, mangroovimets, poolkõrb ning kõrgmäestik. Paljud Vana Maailma ahvid on kohastunud eluks koos inimesega, näiteks elavad linnades mitmed Aasia makaagid ning India languurid. 
Süstemaatika.
Pärdiklaste sugukond on jaotatud kahte alamsugukonda, mis omakorda mõlemad kahte triibusesse.
Tiina Kangro

Tiina Kangro (sündinud 3. aprillil 1961) on eesti ajakirjanik ja poliitik.
Haridus.
Lõpetas 1984. aastal Tartu Riikliku Ülikooli inglise keele ja kirjanduse erialal ning 1991. aastal kaugõppes Tartu Ülikooli žurnalistika erialal.
Töö.
Aastatel 1986–2001 oli ta Eesti Televisiooni haridussaadete peatoimetuse toimetaja ja peatoimetaja, 1998–2001 Eesti Televisiooni programmidirektor. 1999. aasta detsembris määras Ringhäälingunõukogu ta ametist tagandatud Toomas Lepa asemel ETV peadirektori kohusetäitjaks. Tiina Kangro oli ETV peadirektori kohusetäitja 2000. aasta juunini, mil ETV juhatuse esimeheks kinnitati Aare Urm. 
2001. aastal asutas meediaharidussaateid tootva ettevõtte OÜ Haridusmeedia. Aastatel 2002–2004 oli Tallinna Tehnikaülikooli avatud ülikooli juhataja. 2004. aastast Linnalehe peatoimetaja, 2011. aastast ka ajakirja Puutepunktid peatoimetaja. Eesti Televisiooni telesaate "Puutepunkt" produtsent.
Ajakirjanduslik ja ühiskondlik tegevus.
Tiina Kangro on ajakirjanikuna üle 20 aasta kajastanud puuetega inimeste ja nende perekondade probleeme ning riigi sotsiaalpoliitikat puuetega inimeste suhtes, kuid käsitlenud ka keskkonnatemaatikat.
1993. aastal algatas ta Eesti Televisioonis saatesarja "Osoon" ning oli aastatel 1993–1998 selle toimetaja ja saatejuht. Dokumentaalfilmi "Roheline Kunda" (1998) produtsent.
Eesti Teadusajakirjanike Seltsi liige.
2013. aastal asutas ta omastehooldajaid ja hooldustöötajaid esindava Eesti Hooldajate Liidu, mille juht ta on.
2014. aastal kritiseeris ta teravalt valitsuse kavandatud töövõimereformi.
2014. aasta detsembris teatas ta, et soovib kandideerida Riigikogusse parteituna IRL-i nimekirjas. 2015. aasta märtsis toimunud Riigikogu valimistel ta ei osutunud valituks, kuid 16. detsembril 2016 seoses Juhan Partsi siirdumisega Euroopa Kontrollikoja liikmeks sai Tiina Kangro asendusliikmena XIII Riigikogu liikmeks. 19. detsembril 2016 andis ta Riigikogu liikme ametivande.
Renault Kwid concept

Renalt KWID concept on Renault' ideeauto, mida esitleti 2014. aasta Auto Expo näitusel Indias. Tegu oli 2-ukselise väikese maasturiga. 
Selle katuses peitub droon, mida saab kasutada liiklusummiku pikkuse hindamiseks ja fotode tegemiseks.
Alates 2015. aastast on India turu jaoks seeriatootmises ideeautost oluliselt konservatiivsema välimusega väike maastur Renault Kwid.
Kõiguste-Allirahu tulepaak

Kõiguste-Allirahu tulepaak (mitteametliku nimega ka "Allirahu tulepaak") on Saare maakonnas Saaremaa vallas Kõiguste lahes olev tulepaak.
Tulepaagi koordinaadid on .
Surnud 28. novembril

"Siin loetletakse 28. novembril surnud tuntud isikuid."
Puchavičy

Puchavičy (transkribeerituna Puhhavitšõ) on agrolinnake (endine alev) Valgevenes Minski oblastis Puchavičy rajoonis, Puchavičy külanõukogu halduskeskus. Puchavičy asub Citaŭka ja Svisłači jõe kallastel.
Asulas on raamatukogu ja klubihoone. Haridust annab keskkool.
Ajalugu.
Puchavičy tekkis XVI sajandil. Seoses territoriaal-administratiivse reformiga hakkas see kuuluma Minski vojevoodkonda ja Minski maakonda, ühtlasi sai asulast alev.
1793. aastal läks alev teisel Poola jagamisel Vene impeeriumi koosseisu. Puchavičy hakkas kuuluma Minski kubermangu. Alev kuulus algul Sulistrowskitele, hiljem Frybesitele, Estkadele ja viimaks Wańkowiczitele. 
1886. aastast on teada, et alevis asus õigeusu kirik, seal tegutses kolm sünagoogi. Alevis peeti neli korda aastas laata, ka oli Puchavičys 26 poodi.
1919. aastal läks alev Valgevene NSV koosseisu, kus sellest sai 1924. aastal rajoonikeskus. Aastal 1938 muudeti alev külaks.
Surnud 29. novembril

"Siin loetletakse 29. novembril surnud tuntud isikuid."
Surnud 30. novembril

"Siin loetletakse 30. novembril surnud tuntud isikuid."
Hans Võrk

Hans-Roland Võrk (ka Wõrk; 29. november 1896 Tapa – 30. oktoober 1978 Tallinn) oli eesti tehnikateadlane ja insener.
Ta oli Insenerikoja liige.
Isiklikku.
Tema pojad olid küberneetik Ants Wõrk ja elektrotehnikateadlane Rein Võrk.
Dudzičy

Dudzičy (poola keeles "Dudzicze", transkribeerituna Dudzitšõ) on küla (endine alev) Valgevenes Minski oblastis Puchavičy rajoonis Navapolle külanõukogus. Dudzičy asub Pciči jõe kaldal.
Asulas on raamatukogu ja klubihoone. Haridust annab keskkool. Küla juures asub Dudutki muuseum, kus tutvustatakse valgevene rahvakultuuri. Teine tähtsam vaatamisväärsus on linnamägi, mille juures asub ka vana katoliiklaste kalmistu.
Ajalugu.
Dudzičyt on esimest korda mainitud aastal 1600. Asula kuulus Minski vojevoodkonda ja Minski maakonda. XVII sajandi alguses said alevi omanikeks Odachowskid, aga aastal 1621 Bychowiecid. XVII sajandi lõpus läks alev Zaranka-Horbowskite valdusse. Aastal 1766 sai alev õiguse pidada kolm korda aastas laata. Aastal 1767 läks alev abielu teel Prozarite valdusse, aga aastal 1785 said selle abielu kaudu Jelskid.
Aastal 1793 läks alev teisel Poola jagamisel Vene impeeriumi koosseisu. Dudzičy hakkas kuuluma Minski kubermangu. Aastal 1800 olid alevis katoliku kirik, veski, kolm kõrtsi, kasvuhoone, puuviljaaed ja botaanikaaed. Aastal 1839 anti sealne kirik õigeusu kogudusele.
Aastal 1919 läks alev Valgevene NSV koosseisu. Aastal 1938 muudeti alev külaks. Teise maailmasõja ajal põletasid Saksa okupatsiooniväed küla maha, hukkus 17 elanikku.
Dukora

Dukora on agrolinnake (endine alev) Valgevenes Minski oblastis Puchavičy rajoonis, Dukora külanõukogu halduskeskus. Dukora asub Svisłači jõe ääres.
Asulas on raamatukogu ja kultuurimaja. Haridust annab keskkool.
Ajalugu.
Algul Kęsgailadele ja hiljem Sapiehadele kuulunud asula jagunes XVI sajandil Zaviszade ja Szemiotite vahel. Dukora kuulus toona Minski vojevoodkonda ja Minski maakonda. XVII sajandi alguses pärisid Szemiotidele kuulunud osa asulast Ogińskid. Teine pool Dukorast kuulus jätkuvalt Zaviszadele. 1660. aastal suri Marcjan Michał Ogiński ja tema osa valdusest läks üle Krzysztof Stanisław Zawiszale. Pärast seda oli terve Dukora ühe omaniku käes.
Aastal 1793 läks alev teisel Poola jagamisel Vene impeeriumi koosseisu. Dukora hakkas kuuluma Minski kubermangu. Aastal 1791 läks alev Osztorpide valdusse ja sellest sai iseseisva mõisa süda. Aastast 1800 on teada, et alevis asusid õigeusu ja katoliku kirik, seal asus ka juutide kool. Seal peeti neli korda aastas laata, XIX sajandi esimesel poolel valmis mõisa uus häärber, mõisnik asutas alevisse tsirkuse ja raamatukogu.
Aastal 1864 konfiskeeriti katoliku kirik ja anti see Moskva patriarhaadi käsutusse. Aastal 1874 läks Dukora hollandlase Hartingi valdusse. Aastast 1876 on teada, et Dukoras olid veski ja kolm kõrtsi.
Aastal 1919 läks alev Valgevene NSV koosseisu, kus sellest sai 1924. aastal küla. Teise maailmasõja ajal ründasid Dukorat Nõukogude partisanid, kes põletasid maha sõjalist tähtsust mitteomava Dukora mõisa peahoone.
Jüri Härmatare

Jüri Härmatare (sünninimi Georg Helmut Hermburg; 29. oktoober 1911 Tallinn – 19. aprill 1989 Peterborough, Ontario, Kanada) oli eesti jurist.
Ta lõpetas 1939. aastal Tartu Ülikooli (õigusteaduskonnas, diplomitöö "Maakonna omahaldus"). 1944. aastal lahkus ta Eestist ja elas hiljem Kanadas. Paguluses oli ta seotud kirikuga ja tegeles arheoloogiaga.
1976. aastal avaldas Jüri Härmatare Torontos raamatu "Sumeri kilde". Raamatus andis ta ülevaate Sumeri ajaloost ning jagas muljeid oma reisidest Iraaki, Türki ja Süüriasse. Härmatare väited eesti keele ja sumeri keele suguluse kohta kuuluvad aga pseudoteaduse valdkonda.
Sekularism

Sekularism ("ilmalik-") on poliitiline ideoloogia, religiooni ja poliitilise võimu, kiriku ja riigi üksteisest eristumisest. Ühiskonnas need valdkonnad võivad olla ja peaksid olema üksteisest ka eraldatud.
Mõiste "sekularism" võeti inglise keeles esimest korda kasutusele 19. sajandil eeskätt ideoloogilises tähenduses. Kõigepealt tähistati selle mõistega õpetust, mille kohaselt peavad moraali aluseks olema ratsionaalsed arutlused inimese heaolust selles maailmas, kusjuures kõrvale tuleb jätta kõik arutlused jumalast või surmajärgsest elust. Hiljem kasutati mõistet "sekularism" üldisemalt veendumuse kohta, et avalikud institutsioonid, eriti aga üldine haridus, peaksid olema sekulaarsed, mitte usulised. 20. sajandil muutus selle mõiste tähendusväli mõiste "sekulaarne" vanemate ja laiemate kaastähenduste tõttu natuke avaramaks. Tihti kasutatakse mõistet "sekularism" koos mõistega "eraldatus", mis on ligikaudne vaste prantsuse mõistele "laicisme" mida kasutatakse ka teistes keeltes, kuid seni mitte inglise keeles.
Sekularism on täiesti kristlik mõiste. Algkiriku kogetud tagakiusamised andsid kristlastele mõista, et kirikut ja riiki on võimalik üksteisest eraldada. Hilisemad tagakiusamised kirikute endi poolt veensid paljusid kristlasi, et selline eraldatus on vajalik.
Kolga-Jaani kalmistu

Kolga-Jaani kalmistu on kalmistu Kolga-Jaani kihelkonnas Viljandimaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Kolga-Jaani alevikus Viljandi vallas Viljandi maakonnas.
Kalmistu rajati ja sinna maeti esimesed surnud 1772. aastal. Kolga-Jaani kirikuaeda lõpetati matmine üldiselt samal ajal, siis maeti edaspidi sinna enamik kihelkonna surnuid.
Kalmistut on laiendatud korduvalt. Vana osa laiendati 1851, 1865 ja viimati 1882. aastal. Uus osa (üle Tartu maantee edelas) asutati 1921. aastal ning esimesed matmised sinna on 1922. aastast. 
Kolga-Jaani kalmistu on alates 1997. aastast riiklik ajaloomälestis. Kalmistu on praegu kasutusel ning on üldiselt hästi hooldatud, selle pindala on 2,03 ha.
Ehitised kalmistul.
Kalmistu vana ja uue osa vahelt kulgeva Tartu maantee ääres (vana osa pool) on tagasihoidlik kalmistu peavärav, mis on kaheosaline ja kivipostidega. Lähedal on endine kruusaauk, mille põhjas on kaev. Tagaservas on kivi, millel on raidkirjas aastaarv 1785, mis tähistab kalmistu kivimüüri ehitamise aastat.
Uue osa lääneosas paikneb Kolga-Jaani II maailmasõja matmispaik. Uues osas avati 1990. aastal pidulikult küüditamisohvrite mälestusmärk.
Forest City

Forest City on mitme linna nimeks.
Vastavat hüüdnime omavad:
Marjina Horka

Marjina Horka (transkribeerituna Marjina Gorka, poola keeles "Marina Horka") on linn Valgevenes Minski oblastis, Puchavičy rajooni halduskeskus. Linna läbib Minski ja Asipovičy vaheline raudtee (osa Liibavi-Romno raudteest. Marjina Horka asub Minskist 63 kilomeetri kaugusel, merepinnast 174–190 meetri kõrgusel.
Linnas on kultuurimaja ja kolm raamatukogu. Haridust annavad neli keskkooli, spordikool ja muusikakool. Linnas asub SOS-lasteküla. Marjina Horkas on kergetööstus ja toiduainetetööstus, seal töödeldakse lina ja valmistatakse mööblit. Linna kaguosa moodustab sõjaväelinnak.
Nimi.
Linna nimi on kaheosaline. Tagumine tähendab valgevene keeles mäekest. Linna nime esimene osa võib tuleneda isikunimest. Kohaliku legendi järgi poonud seal end üles rentniku tütar Maria. Teine lugu seostab seda kohaliku kirikuga, kus asus Neitsi Maarja imettegev ikoon. Nime on seostatud ka paganliku jumalanna Maraga, kes oli naiste kaitsja, või mäekesel kasvanud hanemaltsaga (valgevene keeles "Лебяда", aga vene keeles "Марь)".
Ajalugu.
Marjina Horkat mainitakse esimest korda 16. sajandil. Asula kuulus eri aegadel Radziwillidele, Burzyńskitele, Ratyńskitele, Krupskitele.
Aastal 1793 läks asula teisel Poola jagamisel Vene impeeriumi koosseisu. Marjina Horka hakkas kuuluma Minski kubermangu. Kuna toonane piirkonna omanik Bonifacy Krupski oli koos Kastuś Kalinoŭskiga 1863–1864 aasta ülestõusu üks juhte Valgevenes, siis konfiskeeriti talt tema valdused, mees ise aga saadeti Siberisse asumisele, Marjina Horka anti aga tsaarivõimude ametnikule Makovile. Raudtee avamisel aastal 1873 rajati sinna Puchavičy raudteejaam.
Aastal 1924 muudeti Marjina Horka Puchavičy rajooni keskuseks. Aastal 1938 sai Marjina Horkast alev. Linn aastast 1955.
Sümbolite põhinemise probleem

Sümbolite põhinemise probleem on Stevan Harnadi sõnastatud sümbolsüsteemidel põhinevate tehisintellektide konstrueerimise üks põhilisemaid probleeme.
Probleemi sõnastus.
Tehismõistuse konstrueerimisel on erinevaid koolkondi. Ühe levinuma vaate, mis eeldab, et inimmõistus toimib manipuleerides erineva tähendusega sümboleid, kohaselt on võimalik konstrueerida tehislik analoog inimmõistusele, mis toimib sümboleid manipuleerides. Sellise tehismõistuse puhul tekib vägagi oluline küsimus, kuidas need sümbolid saavad tähenduse – et tegemist ei oleks lihtsalt tähenduseta sümbolite süntaktilise manipuleerimisega, peavad need sümbolid kuidagi põhinema pärismaailma objektidel. See ongi sümbolite põhinemise probleem – kuidas ühendada tähenduseta sümbolid nende tähenduslike, pärismaailmas eksisteerivate referentidega. Probleemi aitab paremini mõista John Searle'i Hiina toa mõtteeksperiment, mille formaliseeritud sõnastus sümbolite põhinemise probleem tegelikult on.
Väljapakutud lahendusi.
Stevan Harnadi välja pakutud lahendus sisaldab kahest osast koosnevat, hübriidselt neurovõrkudel ja sümbolsüsteemidel põhinevat süsteemi. Esimene, madalama taseme süsteem, oleks neurovõrgul põhinev tajumuljete rühmitaja, mis tekitaks läbi kõigi tajumuljete analüüsi teise tasandi tõlgenduse, mis koosneks nende tajumuljete invariantsete omaduste kaudu kategoriseerimisest. Teise tasandi süsteem oleks sümboleid manipuleeriv süsteem, mis võtaks sisendina tajumuljetest leitud invariantsete omadustega kategooriaid ning oleks neid kombineerides uusi kategooriaid otsiv. Sel viisil kasutaks teise astme süsteem madalama astme genereeritud, pärismaailmal põhinevaid sümboleid, et konstrueerida uusi, eelneva põhinemise läbi põhinevaid sümboleid – probleemil oleks lahendus.
Calle Halfvarsson

Calle Halfvarsson (õieti Carl-Christian Halfvarsson; sündinud 17. märtsil 1989 Sågmyras) on Rootsi murdmaasuusataja.
Saavutused.
Maailma karikasarjas.
Calle Halfvarsson on individuaalarvestuses osalenud () 112 maailma karikasarja etapil ja jõudnud esikolmikusse üheksal korral, neist kolmel korral on ta võitnud.
Finn Hågen Krogh

Finn Hågen Krogh (sündinud 6. septembril 1990 Altas) on Norra murdmaasuusataja.
2015. aasta maailmameistrivõistlustel Falunis tuli ta paarissprindis koos Petter Northugiga maailmameistriks.
2017. aasta maailmameistrivõistlustel Lahtis võitis ta teatesõidus kuldmedali ja suusavahetusega sõidus pronksmedali.
Saavutused.
Maailma karikasarjas.
Finn Hågen Krogh on individuaalarvestuses osalenud () 113 maailma karikasarja etapil ja jõudnud esikolmikusse 25 korral, neist kaheksa etappi on ta võitnud.
Puchavičy rajoon

Puchavičy rajoon on 2. järgu haldusüksus (rajoon) Minski oblastis Valgevenes. Rajooni pindala on 2442 km². 2009. aasta seisuga elas seal 69 427 inimest.
Rajoon moodustati 1924. aastal. Algul oli rajooni keskus Puchavičy, aga aastal 1925 sai rajooni keskuseks Marjina Horka. Tänapäevastes piirides on rajoon aastast 1966.
Rajoon koosneb järgmistest külanõukogudest: Błońi, Błuža, Dubraŭka, Dukora, Navapolle, Navasiołki, Piarežyri, Puchavičy, Rudzienski, Svisłači, Šacaki ja Turyni külanõukogu. Rajooni koosseisu kuuluvad ka Załužža, Iźbišča, Rošča, Cahielnia ja Čyrvony Bierahi küla, mis ei kuulu ühegi külanõukogu koosseisu.
Halduskeskus on Marjina Horka linn, teised tähtsamad asulad on Rudzienski, Praŭdzinski ja Svisłači alevid. Huvipakkuvamad asulad on veel Šacak, Dukora, Dudzičy ja Družny.
Rajooni tähtsamad jõed on Pcič ja Svisłači jõgi. Rajoon asub Kesk-Biarezina tasandikul. Kõrgused jäävad valdavalt vahemikku 160–180 meetrit üle merepinna, kõrgeim koht (236 meetrit) on Siarhiejevičy küla lähistel.
2009. aasta seisuga olid elanikest 84,66% valgevenelased, 11,05% venelased, 2,56% ukrainlased ja 1,73% oli teistest rahvustest. 60,2% elanike emakeel oli valgevene keel ja 36,4% elanike emakeel vene keel. Koduse keelena kasutas valgevene keelt 30,92% elanikke, vene keelt aga 64,47%.
Jevgeni Belov

Jevgeni Nikolajevitš Belov (vene Евгений Николаевич Белов; sündinud 7. augustil 1990 Oktjabrskis Sverdlovski oblastis) on Venemaa murdmaasuusataja.
2011. aasta maailmameistrivõistlustel Oslos oli ta sprindis 37. ja 15 km klassikatehnika sõidus samuti 37. 2013. aasta maailmameistrivõistlustel Val di Fiemmes oli ta 30 km jälitussõidus 11. ja võitis 4×10 km teatesõidus pronksmedali. 2014. aasta taliolümpiamängudel Sotšis saavutas ta 15 km klassikatehnika sõidus 25. ja 30 km suusavahetusega sõidus 19. Hooajal 2014–2015 oli ta üldkarika arvestuses kuues ja tavadistantside karika arvestuses kolmas.
MK-etapil jõudis ta esimest korda esikolmikusse 19. jaanuaril 2014, kui saavutas etapil Szklarska Porębas 15 km klassikatehnikas ühisstardis teise koha. Esimese etapivõidu saavutas ta 16. detsembril 2018 Davosis 15 km vabatehnikas.
Saavutused.
Maailma karikasarjas.
Jevgeni Belov on individuaalarvestuses osalenud (&lt;small&gt;seisuga 19. detsember 2018) 102 maailma karikasarja etapil ja jõudnud esikolmikusse seitsmel korral, millest korra võitnud.
Federico Pellegrino

Federico Pellegrino (sündinud 1. septembril 1990 Aostas) on Itaalia murdmaasuusataja.
2015. aasta maailmameistrivõistlustel Falunis võitis ta sprinditeates koos Dietmar Nöckleriga pronksmedali.
2017. aastal tuli ta Lahtis vabatehnikasprindis maailmameistriks. Sprinditeates sai ta Nöckleriga hõbemedali.
2018. aasta taliolümpiamängudel Pyongchangis võitis ta klassikatehnikasprindis hõbemedali.
Esimese maailma karikasarja etapivõidu sai ta 21. detsembril 2014 Davosis vabatehnikasprindis.
Hooajal 2015–2016 võitis ta maailma karikasarjas sprindikarika.
Saavutused.
Maailma karikasarjas.
Federico Pellegrino on individuaalarvestuses osalenud () 147 maailma karikasarja etapil ja jõudnud esikolmikusse 25 korral, neist 13 on ta võitnud.
Nicole Fessel

Nicole Fessel (sündinud 19. mail 1983 Annweiler am Trifelsis) on endine Saksamaa murdmaasuusataja.
Esimest korda jõudis ta maailma karikasarja etapil poodiumile 2. veebruaril 2013 Sotšis, kus oli 15 km jälitussõidus kolmas.
Ta teatas sportlaskarjääri lõpetamisest 2019. aasta septembris.
Saavutused.
Maailma karikasarjas.
Nicole Fessel osales individuaalarvestuses 242 maailma karikasarja etapil ja jõudis esikolmikusse kolmel korral, millest kaks korda oli teine ja ühe korra kolmas.
Denise Herrmann-Wick

Denise Herrmann-Wick (neiupõlvenimega Denise Herrmann; sündinud 20. detsembril 1988 Bad Schlemas) on Saksamaa murdmaasuusataja ja laskesuusataja, olümpiavõitja ja maailmameister.
Esimest korda jõudis ta maailma karikasarja etapil poodiumile 29. novembril 2013 Kuusamos, kui oli klassikasprindis kolmas.
Saavutused.
Maailma karikasarjas.
Denise Herrmann-Wick on individuaalarvestuses osalenud () 113 maailma karikasarja etapil ja jõudnud esikolmikusse kuuel korral, kuid ei ole neist võitnud ühtegi.
Židikai

Židikai on alev Leedus Mažeikiai rajoonis, Židikai valla halduskeskus.
Alevis on keskkool ja raamatukogu, tegutseb ka Mažeikiai muusikakooli filiaal.
Židikais asub aastal 1821 valminud kirik. Teised vaatamisväärsused on surnuaial asuv kabel ja Šatrijos Ragana muuseum.
Asula nimi tuleneb isikunimest Židikas. Kahe maailmasõja vahel kandis alev nime Žydikai. Vene keeles kasutati vanasti alevi kohta nimekuju Жидыки.
Muinsusmälestised.
Vana alevi keskus ja sealne tänavaplaneering on kaitse all. Osa muinsuskaitse all olevast Židikai keskusest jääb administratiivselt Paviliotė külla. Kaitse all on ka kiriku ümbruskond: kirikla, tulpkabel, kellatorn, kirikuhoone, väravad ja piirdemüür. 
Alevis asub muinsuskaitse all olev nõukogude sõdurite matmispaik. Aastal 1945 hukkus alevi pärast peetud lahingutes 682 nõukogude sõdurit, kokku on sinna maetud aga 782 lahinguis langenud sõdurit.
Ajalugu.
XVI sajandi esimesel poolel on mainitud Židikai mõisa. Küla tekkis aastal 1568. Aastast 1618 kuulus see Kražiai jesuiitidele. Jesuiidid ehitasid sinna aastal 1636 kiriku. Aastal 1659 põletasid rootslased asula maha. Alev põles veel 1824., 1825., 1852. ja 1939. aastal.
Kahe maailmasõja vahelisel perioodil oli Židikais ligi tuhat elanikku. Alevis kraasiti villa, tegutses elektrijaam, seal oli ka saekaater. Sõda mõjus alevile laastavalt, aastal 1959 oli seal vaid 429 elanikku. Nõukogude ajal oli Židikai kolhoosikeskus.
Stina Nilsson

Täpp Karin Stina Nilsson (sündinud 24. juunil 1993 Malungis) on Rootsi laskesuusataja ja endine murdmaasuusataja.
Alates 2012. aastast võistles Nilsson murdmaasuusatamise maailma karikasarjas.
2014. aasta taliolümpiamängudel Sotšis võitis ta teatesprindis pronksmedali. 2015. aasta kodustel maailmameistrivõistlustel võitis ta individuaalsprindis, teatesõidus ja paarissprindis koos Ida Ingemarsdotteriga hõbemedali.
2017. aasta maailmameistrivõistlustel võitis ta teatesõidus hõbemedali. Individuaalsprindi poolfinaalis ta kukkus ja finaali ei pääsenud.
2018. aasta taliolümpiamängudel Pyongchangis tuli ta klassikatehnikasprindis olümpiavõitjaks. Teatesõidus ja sprinditeates võitis ta hõbemedali ning 30 km klassikatehnikas pronksmedali.
2019. aasta maailmameistrivõistlustel Seefeldis tuli ta sprinditeates koos Maja Dahlqvistiga maailmameistriks. Teise kuldmedali võitis ta teatesõidus, kus ta sõitis viimast vahetust. Individuaalsprindis võitis Nilsson hõbemedali.
Esimest korda jõudis ta maailma karikasarja etapil poodiumile 5. märtsil 2014 Drammenis, kui oli klassikasprindis kolmas. Esimese etapivõidu sai ta 13. detsembril 2015 Davosis vabatehnikasprindis.
Alates 2020. aastast on ta võistelnud laskesuusatajana.
Saavutused.
Murdmaasuusatamise maailma karikasarjas.
Stina Nilsson on individuaalarvestuses osalenud () 108 maailma karikasarja etapil ja jõudnud esikolmikusse 41 korral, neist 23 korda on ta võitnud.
John Taylor

Nigel John Taylor (sündinud 20. juunil 1960) on inglise muusik ja näitleja.
Ta on olnud popansamblite Duran Duran ja basskitarrist.
Tirkšliai

Tirkšliai on alev Leedus Mažeikiai rajoonis, Tirkšliai valla halduskeskus. Alevis on keskkool ja raamatukogu. Vene keeles kasutati Tirkšliai kohta vanasti nimekujusid Тыркшли ja Тыркшле.
Tirkšliais asub aastal 1939 valminud kirik. Teised vaatamisväärsused on surnuaed seal asuva kabeliga ja viis teeäärset pühamut alevi keskel. Neist vanim on XVII sajandi alguses ehitatud Viie Südame tulpkabel.
Ajalugu.
Alevit on esimest korda mainitud aastal 1569. Kirikust on esimest korda juttu XVII sajandil. Alev kannatas rängalt nii Põhjasõjas kui ka aastal 1710 puhkenud katkuepideemias.
Aastal 1863 hõivasid ülestõusus osalejad alevi, kuid olid sunnitud sealt Vene armee pealetungi käigus põgenema. Hiljem küüditati tähtsamad ülestõusnud Siberisse. Ülestõusu tagajärjel avati alevis aastal 1867 vene kool. 
Leedu Vabadussõja ajal toimus alevis lahing, kus leedu vabatahtlikud said Punaarmeelt lüüa. Kahe maailmasõja vahelisel perioodil oli Tirkšliais veski, mis varustas alevit elektriga. Nõukogude ajal oli Tirkšliai kolhoosikeskus.
Kaitstavad mälestised.
Muinsuskaitse all on barokkstiilis Viie Südame tulpkabel alevi keskel. See püstitati aastal 1667 ja restaureeriti aastal 1981. Tulpkabeli ümber on kaheksanurkne plats. Kabelis asub rist ristilöödud Jeesuse skulptuuriga.
Tirkšliai surnuaial on kaitse all näitleja Morta Vaičkienė haud.
Aadressil J. Janonio g. 15A asub Tirkšliai sünagoog. Muidu ühekorruselise pööninguga hoone lääneosa on kahekorruseline, kuna seal asub nn. Emade galerii. Ülejäänud sünagoogi ruumid olid mõeldud üksnes meestele.
Surnud 8. detsembril

"Siin loetletakse 8. detsembril surnud tuntud isikuid."
Jelena Poverina-Tšernõh

Jelena Poverina-Tšernõh (sündinud 28. novembril 1972) on Eesti ajakirjanik. 
Ta on lõpetanud Tartu Ülikooli vene ja slaavi filoloogia osakonna 1995. aastal. Alates 1996. aastast töötab ta Eesti Rahvusringhäälingu venekeelse "Aktuaalse kaamera" toimetuses ja diskussioonisaate “Kolmnurk” saatejuhina.
Ta kuulus 23. detsembrist 2014 Sotsiaaldemokraatlikku Erakonda ja kandideeris 2015. aasta Riigikogu valimistel Sotsiaaldemokraatliku Erakonna nimekirjas valimisringkonnas nr 2, sai 167 häält ning valituks ei osutunud. Ta oli üleriigilises nimekirjas 4. kohal.
Jelena lahkus erakonnast 17. aprillil 2015
2019. aasta seisuga Jelena töötab Postimehe venekeelses toimetuses saatejuhina.
Viited.
__INDEKSIGA__
__UUEALAOSALINK__
Pikeliai

Pikeliai on alev Leedus Mažeikiai rajoonis Židikai vallas Läti piiri ääres.
Alevis tegutseb algkool.
Vene keeles on alevi kohta kasutusel olnud nimekuju Пикеле.
Vaatamisväärsused on kirik aastast 1752, tulpkabel aastast 1710 ja katkuohvrite mälestusmärk aastast 1827.
Muinsusmälestised.
Muinsuskaitse all on mälestusmärk Vytautas Suurele ja selle lähistel asuv tulpkabel. Pikeliai kalmistul on kaitse all raamatusmugeldaja Kazys Ercupase haud. Kaitse all on ka kirikut ümbritsevad rajatised: kellatorn, kirikuhoone, väravad ja piirdemüür. Ka kirikuaias asub muinsuskaitsealune tulpkabel.
Alevis on muinsuskaitse all olev vana juudi kalmistu.
Ajalugu.
Juodeikėliai Pikeliai-poolses otsas asub Kirikumäeks kutsutud paik, kus rahvajuttude kohaselt seisnud kunagi kirik, mis aga pikselöögist maha põles. Tegelikult seisis pikselöögist maha põlenud Pikeliai esimene kirik Kirikumäest 110 meetrit põhja pool asuval Piksemäel, mille kohta aga rahvasuus legende ei ole. Pikeliai nimi tuleneb isikunimest Pikelis, mis tuleneb omakorda paganlikust jumalast Pykuolis. Nii arvatigi XIX sajandil, et alev asub vanas Pykuolise pühapaigas.
Küla on esimest korda mainitud 1594. aastal. Aastast 1625 on teada, et protestant Bilevičius kutsus inimesi üles kohalikku kirikut ründama. Kirik taastati aastaks 1636.
Aastal 1710 laastas Pikeliaid katk, mille mälestuseks püstitati aastal 1827 sammas. XVIII sajandil hakkas Pikeliai kuuluma piiskopkonnale, piiskoppide valdusse jäi see aastani 1842. Aastal 1752 valmis praegune kirik, aastal 1805 loodi sinna kihelkonnakool. Alev sai Pikeliaist aastal 1769. XIX sajandi lõpus oli Pikeliais suur juutide kogukond.
Marie Orav

Marie Orav (29. detsember 1911 Pikeliai, Leedu – 4. jaanuar 1994 Tallinn) oli eesti maletaja, üks esimesi Eesti naismaletajaid.
Ta lõpetas 1929. aastal Tartus gümnaasiumi. Aastal 1937 võitis Tallinnas naiste malemeistrivõistlused, järgmisel aastal osales ka rahvusvahelisel maleturniiril. Aastal 1945 kaotas tiitli Salme Rootarele.
Pärast sõda tuli ta veel kaks korda Eesti naiste malemeistriks (1952 ja 1959). Teisele kohale tuli lisaks 1945. aastale veel aastail 1948, 1954, 1958 ja 1960. Aastail 1950 ja 1956 saavutas Marie Orav kolmanda koha.
Kõpu kalmistu (Kõpu)

Kõpu kalmistu on kalmistu Kõpu kihelkonnas (kuni 1911. aastani Viljandi kihelkonnas) Viljandimaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Punaküla külas Põhja-Sakala vallas Viljandi maakonnas.
Esimene teadaolev kirjalik teade Kõpu kalmistust on 1889. aastast. Kalmistut kavatseti laiendada 1936. aastal, kuid see plaan jäi teostamata.
Kõpu kalmistu on alates 1997. aastast riiklik ajaloomälestis. Kalmistu on praegu kasutusel ning on üldiselt hästi hooldatud, selle pindala on 1,87 ha.
Ehitised kalmistul.
Kalmistu peavärav on Viljandi maantee ääres. Kalmistu idaosas on historitsistlik maa- ja telliskivist kabel. Kalmistule on 1915. aastal püstitatud hauakuju, mis 1999. aastast on riiklik kunstimälestis.
Leckava

Leckava on alev Leedus Mažeikiai rajoonis Reivyčiai vallas. Leckava asub Läti piiri ääres Venta jõe kaldal, Lätist eraldab alevit Vadakstis. Idas piirneb alev Ašva jõega. Vene keeles on kasutusel olnud nimekujud Лацково ja Ляцковъ.
Leckavas on kultuurimaja ja raamatukogu. Osaliselt ulatuvad alevisse Natura 2000 alad Venta jõe org ja Venta keskjooks. 
Ajalugu.
Alevi ümbruses on kolm muistset kuralaste linnamäge.
1622. aastal ehitati naaberkülla Griežėsse luteri kirik. Vastuseks sellele püstitas Jonas Alfonsas Liackis 1630. aastal Leckavasse katoliku kiriku. Kirikut hakati kutsuma tema nime järgi, sellest tuleneb ka alevi nimi. 1644. aastal põles kirik maha, kuid selle asemele ehitati uus ja suurem. Perioodil, mil asulas katoliku kirikut ei olnud, käisid sealsed katoliiklased palvetamas Šventorėlise mäel asunud tammikus. Nii räägivad kohalikud legendid, et seal mäel asus kunagi kirik. XVIII sajandil leiti sealt inimluid, nii arvati, et mäeke on olnud ka matmispaik, ja seal asuva allika vett on arvatud ravitoimeliseks.
Kaardile jõudis Leckava esimest korda 1658. aastal. 1783. aastal põles kirik taas maha, uus kirik valmis 1785. aastal. 1863. aastal võitlesid Leckava elanikud tsaariarmee vastu. Alevist ülevalpool on Vadakste jõe ääres Kartuvėse mägi, mida Griežė mõisnikud karistuspaigana kasutasid.
XX sajandi alguseks oli Leckavast saanud alev, mis oli tuntud oma laatade poolest. Esimese maailmasõja ajal laastasid alevit bolševikud, hiljem aga bermondtiaad. Teise maailmasõja ajal põles alev maha, hävis ka kirik.
Pärast sõda ei soovinud kogudus kirikut selle vanas asukohas taastada. Olukord muutus 1955. aastal, mil tulid tagasi küüditatud pered, kes tõid kaasa kiriku taastamiseks vajalikke vahendeid. Kirik valmis 1958. aastal.
Nõukogude ajal oli Leckava kohaliku kolhoosi keskus.
Kaitstavad mälestised.
Muinsuskaitse all on sealne vana kalmistu, mis oli kasutusel XVIII–XIX sajandini. Rahvajuttude kohaselt põletasid naised seal oma surnud meeste mälestuseks ohvreid. Ka on kaitse all Leckava vana juudi kalmistu. See oli kasutusel XX sajandini. Kalmistul on säilinud arvukalt maakivist hauakive heebreakeelsete mälestustekstidega.
Leckavas asub linnamägi koos selle juures asuva asulakohaga. Need olid kasutusel esimesest aastatuhandest XIII sajandini. Muistendi kohaselt elas seal kunagi kuri nõid, kes tegi inimestele nii palju kurja, et rahvas läks ja põletas ta ära. Varem ei lubatud lapsi õhtuti linnamäele, kuna öeldi, et nõiad käivat seal sinnamaani istumas. Sealse asulakoha kultuurikiht on korduvalt rikutud, algselt põlluharimisel, hiljem aga viljapuude istutamisega. Kolmnurkne linnamägi on 28 meetri pikkune ja 24 meetri laiune. Selle kaguküljel on kaks kaitsevalli nendevahelise vallikraaviga. Linnamäe nõlvad on umbkaudu 12 meetri kõrgused. Linnamägi oli vanasti paigaks, kus ümbruskonna rahvas jaanipäeva tähistas.
Laižuva

Laižuva on alev Leedus Mažeikiai rajoonis, Laižuva valla halduskeskus. Laižuva asub Läti piiri ääres Vadakstise jõe kaldal. Alevit läbib Mažeikiai ja Jelgava vaheline raudtee. Vene keeles on Laižuva kohta olnud kasutusel nimekuju Лайжево.
Alevis on algkool ja raamatukogu. Laižuvas asub aastal 1884 valminud kirik. Osaliselt ulatub alevisse Natura 2000 ala Venta keskjooks.
Ajalugu.
Ehkki Laižuvat on esimest korda mainitud XV sajandil, tekkis sinna küla siiski alles 1568. aastal. XVII sajandi esimesel poolel sai Laižuvast alev. Aastal 1635 on esimest korda mainitud Laižuva kirikut. XVIII sajandil tekkis alevi juurde mõis. Aastal 1773 valmis Laižuvas uus kirik.
XIX sajandi alguses hakkas tegutsema kihelkonnakool. Aastal 1873 ehitati läbi alevi raudtee. Aastal 1884 põles Laižuva kirik maha, uus kirik valmis aastal 1889. Kirik oli punastest tellistest, seda ehtisid kaks torni. Aastal 1898 kehtestati koolis õppekeeleks vene keel.
Teine maailmasõda mõjus alevile laastavalt, see põles maha. Ka lasid taganevad Saksa väed aastal 1944 õhku sealse kiriku, ent juba samal aastal taastati see osaliselt. Pärast sõda tegutsesid alevi ümbruses Leedu metsavennad. Nõukogude ajal oli Laižuva kolhoosikeskus.
Kaitstavad mälestised.
Muinsuskaitse all on sealne vana kalmistu, mis oli kasutusel XIX sajandist XX sajandi esimese pooleni. Kalmistut ümbritseb piirdemüür. Ka on kaitse all Laižuva vana juudi kalmistu. See oli kasutusel teise kalmistuga samal ajal. Kalmistul on säilinud arvukalt maakivist hauakive heebreakeelsete mälestustekstidega.
Laižuva kirikuaed koos sealse kabeliga on muinsuskaitse all. Kirikuaia piirdemüür valmis aastal 1820. Aastal 1883 rajati sinna kabel. Kaitse all on ka hoone aadressil Dariaus ir Girėno g. 15. Tegemist on kahekorruselise punastest tellistest ehitisega. Lõunafassaadi keskosas on risaliit. Linna surnuaial on kaitse all luuletaja Justinas Antanas Vienažindys - Vienužise haud.
Francesco Rosi

Francesco Rosi (15. november 1922 Napoli – 10. jaanuar 2015 Rooma) oli itaalia filmilavastaja.
Francesco Rosi pälvis elu jooksul hulgaliselt auhindu. Ta võitis 1962. aastal Berliini filmifestivali žürii peaauhinna Hõbekaru, 1963 Veneetsia filmifestivali Kuldlõvi ja 1972 Cannes'i filmifestivali peaauhinna Kuldse Palmioksa. Berliini festivalil 2008 sai ta Elutöö Kuldkaru ja Veneetsia filmifestivalil 2012 Elutöö Kuldlõvi. Lisaks on ta võitnud üheksa rahvuslikku David di Donatello auhinda.
Hatha-jooga

Hatha jooga (sanskriti sõnast हठ, "haṭha", 'tugevus') on India joogatraditsioonist pärinev kehaliste harjutuste süsteem, mille eesmärk on korrastada inimese keha ja psüühika toimimist. Kõnekeeles nimetatakse hatha joogat kui kehaliste harjutuste süsteemi ka lihtsalt joogaks.
Üks mõjukamaid tekste hatha jooga teemal on 15. sajandist pärinev "Haṭha Yoga Pradīpikā", mille kirjutas Svāmi Svātmārāma. Olulised ajaloolised allikad on ka "Gheranda Samhita" ja "Shiva Samhita" ning hilisem, Srinivasabhatta Mahayogaindra kirjutatud "Hatharatnavali". 16.–17. sajandist pärineva Shiva Samhita kohaselt rajas hatha jooga jumal Šiva. 
Hatha jooga praktikas pööratakse suurt tähelepanu kehaasenditele ("āsana") ja hingamisele ("prānāyāma") ning erilise energiat kandva ihuvedeliku ("kundalini") suunamisele. Oluline on ka keha puhastamine, askees, maagia jpm. Kõik see teenib vaimset arengut ja aitab kaasa üleloomulike võimete ("siddhi") saavutamisele.
Hatha jooga sugemeid on nüüdisajal läänemaailmas rakendatud ravikehakultuuris ja meditsiinis. Mitmesugused hatha jooga treeningud ja koolitused on 1990. aastatest levinud ka Eestis. Enamasti ei pöörata nende puhul erilist tähelepanu vaimsetele väärtustele. Ameerika Ühendriikides on hinduistliku liikumise juhtiv organisatsioon "Hindu American Foundation" juhtinud tähelepanu sellele, kuidas vaimse õpetuse traditsioon on taandatud üksnes kehalistele poosidele.
Carlo Levi

Carlo Levi (29. november 1902 Torino – 4. jaanuar 1975 Rooma) oli Itaalia juudi päritolu kirjanik, ajakirjanik ja maalikunstnik. Ta oli tuntud nii oma loomingu kui ka poliitilise tegevuse poolest. Levi kuulus fašismivastaste ringkondadesse ning seetõttu saadeti ta 1930. aastatel poliitilisse pagendusse Lõuna-Itaalia vaesesse piirkonda Basilicatasse.
Tema kuulsaim teos on autobiograafiline romaan "Kristus jäi pidama Ebolis" (1945). Selles kirjeldab ta oma elu pagenduses, kohalike elanike rasket olukorda ja mahajäänud Lõuna-Itaalia olusid. Raamatut peetakse oluliseks Itaalia lähiajaloo ja ühiskonnakirjanduse teoseks, sest see tõi laiema üldsuse ette lõunapoolsete piirkondade sotsiaalsed probleemid.
1979. aastal tegi lavastaja Francesco Rosi romaani põhjal mängufilmi "Kristus peatus Ebolis", milles peaosa mängis näitleja Gian Maria Volonté. Film pälvis rahvusvahelist tunnustust ning võitis teiste seas Briti Filmi- ja Telekunsti Akadeemia auhinna parima võõrkeelse filmi kategoorias ja David di Donatello auhinna.
Carlo Levi jätkas kuni elu lõpuni kirjutamist, maalimist ja ühiskondlikku tegevust. Teda meenutatakse kui autorit, kes tõi tähelepanu alla Itaalia äärealade inimesed ja nende probleemid.
Joogapiraatlus

Joogapiraatlus (inglise keeles "Yoga piracy") on tänapäeval lääneriikides leviv ärimudel, kus joogapraktikud väidavad endal olevat autoriõiguse joogaasenditele (asanatele) ja -tehnikatele, mis on tegelikult kirjeldatud juba ammustes tekstides, kuuluvad Indias traditsiooniliste teadmiste hulka ning on seetõttu avalik omand.
Sageli tegelevad joogapiraatlusega mitte india päritolu joogaõpetajad, kes nimetavad end asanate, "pranayama" hingamistehnikate ja -järjestuste ning ajurveeda meditsiinivõtete autoriteks. Üks tuntumaid näiteid on Ameerika Ühendriikides populaarne Bikrami jooga. Joogapiraatlusest on kujunenud tulus rahvusvaheline tööstusharu, millega Ameerika joogatööstus teenib mõne hinnangu kohaselt kuni 3 miljardit USA dollarit aastas.
Joogapiraatluse vastu võitlemiseks on India valitsus algatanud projekti 1500 joogaasendi dokumenteerimiseks, mis pärinevad eri allikaist, alates Patanjali "Joogasuutratest" kuni tänapäevani. Asendid kantakse traditsiooniliste teadmiste andmebaasi Traditional Knowledge Digital Library, kus need muutuvad kättesaadavaiks kogu maailma patendiametitele. 2005. aastaks oli India kaubandusministeerium koostanud 30 miljonit andmebaasikirjet. Projekti oli kaasatud 15 tähtsamat India joogakooli, nende seas Iyengari instituut ja Kaivalyadham.
Surnud 2. jaanuaril

"Siin loetletakse 2. jaanuaril surnud tuntud inimesi.