tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Viru-Nigula tuulepark

Viru-Nigula tuulepark on tuulepark Lääne-Viru maakonnas Viru-Nigula vallas Tüükri külas. Tuulepark valmis 2007 ja esimene tuulik ühendati elektrivõrguga 2007. aasta märtsis. Tuulepargi poolt hõlmatava maa-ala suurus on 195,1 hektarit.
Tuulepargis on kaheksa Windwind WWD-3 D100/HH90 elektrituulikut, igaüks võimsusega 3 MW. Tuulepargi koguvõimsus on 24 MW.
Elektrituulikute tootja on Soome ettevõte Winwind Oy. 1026 tonni kaaluva tuuliku masti kõrgus on 90 meetrit, rootori läbimõõt on 100 meetrit ning kavandatud eluiga on 20 aastat.
Viru-Nigula tuulepargi koguinvesteering on 26,1 miljonit EUR.
Viru-Nigula tuulepargi aastatoodang
Kalma tuuleveski

Kalma tuuleveski oli hollandi tüüpi tuuleveski Torma kihelkonnas Kalmakülas. 
Veski viidi 1972. aastal Eesti Vabaõhumuuseumi, kus see aastatel 1991–1995 eksponaadina üles pandi.
Algupärase tuuleveski ehitas 1897. aastal Mustvee veskimeister Jakob Sõber Juhan Särgi tellimusel.
Kahala vesiveski

Kahala vesiveski (ka "Möldri vesiveski") oli vesiveski Kuusalu kihelkonnas Kahala külas Loo jõel (Liiva ojal). See veski oli üks neljast Kolga mõisa vesiveskist. Veski viidi 1962. aastal Eesti Vabaõhumuuseumi, kus see 1969. aastal avati külastajatele.
Idamaine Pärlitorn

Idamaine Pärlitorn (hiina keeles 東方明珠塔, "pinyin"'is Dōngfāng Míngzhūtǎ) on vaate- ja teletorn, mis asub Hiina Rahvavabariigi suurimas linnas Shanghai ärikeskuses.
Vabaduse laul (2011)

Vabaduse laul (ka Vabaduse laul 2011) oli 20. augustil 2011 Tallinna lauluväljakul toimunud üritus, millega tähistati Eesti taasiseseisvumise 20. aastapäeva. 20 aastat varem oli toimunud samanimeline üritus. Vabaduse laul 2011 oli ühtlasi üks Tallinna kui 2011. aasta Euroopa kultuuripealinna üritusi. Üritus oli ka järgmisel päeval toimuvale Islandi päevale sissejuhatus.
Üritusel osales Eesti, Läti, Soome ja erikülalistena ka Islandi rokk- ja popmuusikud.
Baltic Development Forum

Baltic Development Forum (lühend BDF) on mõttekoda ja võrgustik, kus osalevad Läänemere regiooni võtmetegelased ettevõtluse, poliitika, hariduse, teaduse ja meedia valdkonnas. BDFi eesmärkide seas on edendada riikidevahelist koostööd, regionaalpoliitikat, regiooni konkurentsivõimet.
BDFi kutsus esimest korda kokku 1998 endine Taani välisminister Uffe Ellemann-Jensen.
Mālmuiža mõis

Mālmuiža mõis (saksa keeles "Mahlenhof") oli rüütlimõis Liivimaal Valga kreisis Velēna kihelkonnas. Praeguse haldusjaotuse järgi asub mõisakompleks Läti Gulbene piirkonnas Lejasciemsi vallas Mālmuiža külas.
Ajalugu.
Mālmuiža oli varem koos Sinole mõisaga Riia peapiiskopi valdus. Peapiiskop Henning Scharpenberg läänistas need maad 1429. aastal Peter von Tiesenhausenile. Aastal 1510 sai need mõisad endale Kersten von Rosen. George von Roseni surma järel abiellus tema lesk Fromhold Patkuliga, kes aastal 1627 mõisad Hans Brinckenile pantis. Mõisate reduktsiooni käigus läksid need riigi valdusse. George von Rosenil oli aga kaks last, poeg Reinhold ja tütar Gertrude. Reinhold oli end sidunud Vigala mõisniku Otto Uexkülliga, nii läänistati mõisad aastal 1678 Gertrude abikaasale Gustav von Mengdenile. 
Sinole mõisaga jäi Mālmuiža seotuks 1803. aastani, mil see viimasest eraldati ja varajagamislepinguga vabahärra Ernst Reinhold von Mengdenile siirdus. Viimane pantis mõisa 1818. aastal Bergidele, kes selle kahe aasta pärast päriseks said. 1863. aastal ostis mõisa Magnus von Bergi tütar Pauline Ceumern. Ceumernid olid mõisa omanikud 1906. aastani. Viimane omanik oli aastatel 1906−1920 krahv Paul Karl Georg Sievers (1872−1945) Vara mõisast, kellelt see maareformi käigus võõrandati.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 3 ja 15/16 adramaad, sellele allus 208 mees- ja 255 naishinge.
Aastal 1640 oli mõisa suurus (koos Sinole mõisaga) 3 ja 1/4 adramaad. Aastail 1688 ja 1734 oli mõisate suurus kuus adramaad. Aastal 1757 oli mõisa suurus 3 ja 15/16 adramaad, aastal 1823 aga kuus adramaad. Ka aastal 1832 oli adramaid kuus, aastal 1881 oli neid aga 3 ja 43/80, lisaks allus mõisale 3 ja 31/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.
Karjamõisad.
Aastal 1816 kuulus mõisale kaks karjamõisa: "Magazinshof" ja Sikšņi ("Webershof", hiljem "Vaucluse"). Viimane jäi Koivaliina kihelkonna aladele. Hiljem oli see iseseisev rüütlimõis.
Mõisaansambel.
Mõisa hooned (ait, häärber) on arhitektuurimälestistena kaitse all.
Sinole mõis

Sinole mõis (saksa keeles "Sinohlen", läti keeles "Sinoles muiža") oli rüütlimõis Liivimaal Valga kreisis Velēna kihelkonnas. Mõisa hooned (vesiveski, ait) on arhitektuurimälestistena kaitse all. Praeguse haldusjaotuse järgi asub mõisakompleks Läti Gulbene piirkonnas Lejasciemsi vallas Sinole külas.
Ajalugu.
Sinole oli varem koos Mālmuiža mõisaga Riia peapiiskopi valdus. Peapiiskop Henning Scharpenberg läänistas need maad 1429. aastal Peter von Tiesenhausenile. Aastal 1510 sai need mõisad endale Kersten von Rosen. George von Roseni surma järel abiellus tema lesk Fromhold Patkuliga, kes aastal 1627 mõisad Hans Brinckenile pantis. Mõisate reduktsiooni käigus läksid need riigi valdusse. George von Rosenil oli kaks last, poeg Reinhold von Rosen (1590–1664) ja tütar Gertrude. Reinhold oli end sidunud Läänemaa Vigala mõisniku Otto Uexkülliga, nii läänistati mõisad aastal 1678 Gertrude abikaasale Gustav von Mengdenile.
Mālmuiža mõisaga jäi Sinole seotuks 1803. aastani, mil see viimasest eraldati ja varajagamislepinguga vabahärra Ernst Reinhold von Mengdenile (1768–1833) siirdus. Viimane pantis mõisa 1818. aastal Bergidele, sellal kui Ferdinand Magnus von Mengdenile (1757–1812) kuulunud Sinole edasi Mengdenite valduseks jäi. Veel XIX sajandi lõpus kuulus mõis Mengdenitele.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 7 ja 7/8 adramaad, sellele allus 199 mees- ja 277 naishinge.
Aastal 1640 oli mõisa suurus (koos Mālmuiža mõisaga) 3 ja 1/4 adramaad. Aastail 1688 ja 1734 oli mõisate suurus kuus adramaad. Aastal 1757 oli mõisa suurus 3 ja 15/16 adramaad, aastal 1823 aga 6 ja 3/4 adramaad. Aastal 1832 oli adramaid 6 ja 1/3, aastal 1881 oli neid aga 4 ja 14/80, lisaks allus mõisale 7 ja 43/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.
Karjamõisad.
1816. aastal kuulus mõisale Stubesi ("Stubbenhofi") karjamõis.
Suure Munamäe vaatetorn

Suure Munamäe vaatetorn on raudbetoonist vaatetorn Võru maakonnas Rõuge vallas Haanja külas Suure Munamäe tipus. Vaatetorn ehitati 1939 25,7 m kõrgusena, 1969. aastal lisati sellele veel üks korrus ja tänapäeval on vaatetorni kõrgus 29,1 m, selle tipp paikneb 346,7 meetrit üle merepinna.
Torni ehitamiseks kulus 36 000 ehituskivi, 25 t rauda, 80 t tsementi, 265 m³ kruusa, 120 m³ põllukive, 75 m³ killustikku, 120 000 l vett jne. Ehituskulu oli ligemale 35 000 krooni. 21. sajandi algul lisati tornile lift.
Praegusele raudbetoonist tornile eelnes samal kohal mitu varasemat torni. Rahvapärimuse kohaselt rajati esimene torn 1812. aasta paiku Vene sõjaväe poolt, arvatavasti seoses Napoleoni sissetungiga Vene keisririiki. Kindlasti oli Munamäel vaatetorn 1816–1819, kui Friedrich Georg Wilhelm Struve tegeles sealkandis astronoomilis-trigonomeetriliste mõõdistustega. 1870. aastal lasi kaheksameetrise torni ehitada kohaliku mõisa kõrtsmik Tuule. Kümmekond aastat hiljem, kui mets hakkas taas vaadet varjama, rajati Haanja mõisa rentniku Jaan Sprenki toel pikem, 12-meetrine puust vaatetorn. Pärast Esimest maailmasõda ehitasid maamõõtjad selle kohale triangulatsioonitorni. 1921. aastal hakkasid Haanja kohalikud seltsid otsima toetust uue puust vaatetorni jaoks, mis valmiski 1925. aastal 17-meetrisena. Tolle torni avamist 19. juulil 1925 tähistatakse praegugi vaatetorni sünnipäevana, kuigi praegune raudbetoontorn püstitati alles 1939.
Cempi mõis

Cempi mõis (saksa keeles "Zempen", läti keeles "Cempu muiža") oli rüütlimõis Liivimaal Valga kreisis Trikāta kihelkonnas. Tänapäevase haldusjaotuse järgi asub mõisasüda Lätis Valmiera piirkonnas Brenguļi vallas Cempmuiža külas.
Ajalugu.
Keisrinna Anna Ivanovna andis selle mõisa aastal 1737 koos Kauguri mõisaga Burchard Christoph von Münnichile. Seejärel oli mõis sisuliselt Kauguri kõrvalmõis, kuni Alexander Mengden aastal 1861 selle 57 000 rubla eest Victor von Transehele müüs. Sellest saati kuulus mõis Jaunbrenguļi mõisa omanikele.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus aastal 1816 viis adramaad, sellele allus 80 mees- ja 97 naishinge. Aastal 1688 oli mõisa suurus viis adramaad. Aastal 1734 oli mõisal 3 ja 5/8 adramaad, aastal 1758 aga viis adramaad. Aastal 1823 oli mõisa suurus 4 ja 3/10 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 4 ja 3/10, aastal 1881 oli neid aga 1 ja 48/80, lisaks allus mõisale 4 ja 27/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.
Dutka mõis

Dutka mõis (saksa keeles "Dutkenshof", läti keeles "Dutkas muiža") oli rüütlimõis Liivimaal Valga kreisis Trikāta kihelkonnas. Tänapäeval asub mõisasüda Lätis Valmiera piirkonnas Trikāta vallas Dutka külas.
Ajalugu.
Mõis rajati 17. sajandil. See on nime saanud Vāle mõisale kuulunud Dutka talu järgi, mis kuulus kuninglikule trompetimängijale Valentin Vešavale. Aastal 1682 sai ta ka varem Trikāta mõisa osaks olnud Dutka mõisa maade omanikuks ja mõis sai siis nime talle varem kuulunud majapidamise järgi.
Aastal 1798 kinkis keiser Paul I mõisa paruness Aleksandra Petrovna Möller-Zakomelskajale (sündinud Rezvaja) (1768−1814). Pärijad müüsid selle aastal 1807 Alexander von Transehele (1749−1828). Pärast viimase surma said mõisa valdajateks tema pärijad ja 1829. aastal langes see tütrele Charlotte Alexandra von Transehele (sündinud von Transehe) (1783−1868). Aastal 1860 sai selle omanikuks tema tütar Charlotte Alexandra von Hansen (sündinud von Transehe) (1825−1893), kes oli abielus kindralleitnant Wilhelm Heinrich von Hanseniga. Viimaseks omanikuks oli aastatel 1894−1920 nende poeg Karl Friedrich Arthur von Hansen (1864-1943).
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus aastal 1816 seitse adramaad, sellele allus 110 mees- ja 132 naishinge. Aastal 1688 oli mõisa suurus 6 ja 1/2 adramaad. Aastal 1734 oli mõisal samuti 6 ja 1/2 adramaad, aastal 1758 aga seitse adramaad. Aastal 1823 oli mõisa suurus 5 ja 11/20 adramaad. Ka aastal 1832 oli mõisal adramaid 5 ja 11/20, aastal 1881 oli neid aga 2 ja 6/80, lisaks allus mõisale 6 ja 22/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.
Jaunbrenguļi mõis

Jaunbrenguļi mõis (saksa keeles "Neu-Wrangelshof", läti keeles "Jaunbrenguļu muiža") oli rüütlimõis Liivimaal Valga kreisis Trikāta kihelkonnas. Praegu asub mõisasüda Lätis Valmiera piirkonnas Brenguļi vallas Brenguļi külas. 
Ajalugu.
Osten-Sackenid ja Krüdenerid 1788−1817.
1788. aastal eraldas keisrinna Katariina II kaks aastat varem riigi kätte langenud Vecbrenguļi mõisast 10 adramaad ja doneeris need kapten Christoph Adolph von der Osten gen. Sackenile; sellest valdusest kujunes Jaunbrenguļi eramõis. Peagi omandas viimase kapten Anton von der Osten gen. Sacken, kes selle juba 1791. aastal ära pantis. 
Mõisa omandas major Woldemar Heinrich von Krüdener (1747−1815). 1806. aastal pantis kindralmajor Alexander Gottlieb von der Osten gen. Sacken selle Krüdeneri abikaasale Eleonore Katharinale (sündinud von Schroeders) (1768−1814). 1811. aastal valdas seda taas Woldemar Heinrich von Krüdener. Pärast tema surma läks mõis 1817. aastal aga oksjonile ja selle omandasid Transehed.
Transehed 1817−1920.
Mõisa uueks omanikuks sai kapten, hilisem Liivimaa maanõunik Nikolaus Johann von Transehe (1779−1858); tema käes oli rendil ka Vecbrenguļi mõis. Pärast tema surma oli mõis 1860. aastani pärijate valduses, seejärel omandas selle vanem poeg kaardiväeporutšik Alexander Johann Viktor von Transehe (1813−1870). Pärijad jagasid 1871. aastal pärandi ära ja mõisa omanikuks sai ornitoloog Nikolai Karl Michael Viktor von Transehe (1842−1919), kes mõrvati bolševike poolt. 1920. aastal võõrandati mõis tema pärijatelt.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus aastal 1816 8 ja 3/4 adramaad, sellele allus 165 mees- ja 170 naishinge. Aastal 1688 oli mõisa suurus (koos Vecbrenguļi mõisaga) 19 ja 1/2 adramaad, sama oli mõisade suurus aastal 1734. Aastal 1758 kuulus mõisale kümme adramaad, aastal 1823 oli adramaid 7 ja 1/4. Ka aastal 1832 oli mõisal adramaid 7 ja 1/4, aastal 1881 oli neid aga 3 ja 46/80, lisaks allus mõisale 7 ja 63/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.
Karjamõisad.
Mõisale allus Pulke karjamõis. Lisaks kuulus sellele Volmari kihelkonda jäänud Kenge karjamõis.
Jaunvāle mõis

Jaunvāle mõis (saksa keeles "Neu-Sackenhof", läti keeles "Jaunvāles muiža") oli rüütlimõis Liivimaal Valga kreisis Trikāta kihelkonnas. Praegu asub mõisasüda Lätis Valmiera piirkonnas Brenguļi vallas Jaunvāle külas.
Ajalugu.
Mõis tekkis, kui Katariina II annetas osa Vecvāle mõisast parun Loewenile. See müüs siis aastal 1775 mõisa 16 000 taalri eest Carl August von Transehele, kes aastal 1783 mõisa 14 0000 taalri eest oma vennale loovutas. 
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus aastal 1816 viis adramaad, sellele allus 97 mees- ja 112 naishinge. Ühtlasi allus sellele "Stohte" või "Storte" karjamõis. Aastal 1688 oli mõisa suurus (koos Vecvāle mõisaga) kümme adramaad, sama oli mõisade suurus aastal 1734. Aastal 1758 kuulus mõisale viis adramaad, aastal 1823 oli adramaid 4 ja 3/10. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 4 ja 1/10, aastal 1881 oli neid aga 2 ja 24/80, lisaks allus mõisale 4 ja 60/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.
Lipšukalnsi mõis

Lipšukalnsi mõis (saksa keeles "Lipskaln", läti keeles "Lipškalna muiža") oli rüütelkonnamõis Liivimaal Valga kreisis Trikāta kihelkonnas. Praegu asub mõisasüda Lätis Valmiera piirkonnas Trikāta vallas Trikātas.
Mõisa häärberis asub aastast 1926 Trikāta kool.
Ajalugu.
Mõis tekkis XVII sajandil karjamõisana. Iseseisva mõisana hakati seda eristama aastal 1683. Tegemist oli osaga Oxenstiernadelt mõisate reduktsiooni käigus võetud valdustest. 1725. aastal doneeris keisrinna Katariina I mõisa koos teiste kihelkonna valdustega Liivimaa rüütelkonnale. Pärast asehalduskorralduse kehtestamist võeti mõis 1786. aastal riigile. Pärast Katariina II surma taastas tema poeg Paul I asehalduskorra eelse olukorra ja mõis anti 1797. aastal rüütelkonnale tagasi. Viimase valdusõigust kinnitati 1810. aasta ukaasiga.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus aastal 1816 kümme adramaad, sellele allus 174 mees- ja 203 naishinge. Ühtlasi allus sellele "Uppichte" karjamõis. Aastal 1688 oli mõisa suurus (koos Lubi mõisa ja Trikāta mõisaga) 33 ja 1/4 adramaad, sama oli mõisade suurus aastal 1734. Aastal 1758 kuulus mõisale 10 ja 3/4 adramaad, aastal 1823 oli adramaid 6 ja 3/4. Ka aastal 1832 oli mõisal adramaid 6 ja 3/4, aastal 1881 oli neid aga 2 ja 36/80, lisaks allus mõisale 8 ja 29/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.
Lubi mõis

Lubi mõis (saksa keeles "Lubbenhof", läti keeles "Lubu muiža") oli rüütelkonnamõis Liivimaal Valga kreisis Trikāta kihelkonnas. Praegu asub mõisasüda Lätis Valmiera piirkonnas Trikāta vallas.
Ajalugu.
Mõis rajati 17. sajandil Trikāta mõisa kõrvalmõisana.
1725. aastal doneeris keisrinna Katariina I mõisa koos teiste kihelkonna valdustega Liivimaa rüütelkonnale. Pärast asehalduskorralduse kehtestamist võeti mõis 1786. aastal riigile. Pärast Katariina II surma taastas tema poeg Paul I asehalduskorra eelse olukorra ja mõis anti 1797. aastal rüütelkonnale tagasi. Viimase valdusõigust kinnitati 1810. aasta ukaasiga.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus aastal 1816 kaheksa adramaad, sellele allus 161 mees- ja 177 naishinge. Ühtlasi allus sellele Autuli või Antuli karjamõis. Aastal 1688 oli mõisa suurus (koos Lipšukalnsi mõisa ja Trikāta mõisaga) 33 ja 1/4 adramaad, sama oli mõisade suurus aastal 1734. Aastal 1758 kuulus mõisale 7 ja 1/4 adramaad, aastal 1823 oli adramaid 4 ja 3/10. Ka aastal 1832 oli mõisal adramaid 4 ja 3/10, aastal 1881 oli neid aga 3 ja 4/7, lisaks allus mõisale 5 ja 25/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.
Plāņi mõis

Plāņi mõis (saksa keeles "Planhof", läti keeles "Plāņu muiža") oli rüütlimõis, hiljem rüütelkonnamõis Liivimaal Valga kreisis Trikāta kihelkonnas. Praegu asub mõisasüda Lätis Valmiera piirkonnas Plāņi vallas Plāņis.
Ajalugu.
Mõis sai alguse aastal 1676. Toona rajasid Oxenstiernad Plāņi, Strēli ja Sēpuri talude juurde uue mõisa. Aastail 1725−1786 ja 1797−1920 oli mõis rüütelkonna valduses. Katariina II andis mõisa 12 ja 7/8 adramaast kaheksa koos õigusega mõisa valitseda parun von Thonuse käsutusse.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus aastal 1816 12 ja 7/8 adramaad, sellele allus 335 mees- ja 356 naishinge. Ühtlasi allus sellele "Stahklite" karjamõis. Aastal 1688 oli mõisa suurus 11 ja 1/4 adramaad, sama oli mõisa suurus aastal 1734. Aastal 1758 kuulus mõisale 12 ja 7/8 adramaad, aastal 1823 oli adramaid 9 ja 9/20. Ka aastal 1832 oli mõisal adramaid 9 ja 9/20, aastal 1881 oli neid aga 4 ja 36/80, lisaks allus mõisale 12 ja 35/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.
Tiepole mõis

Tiepole mõis (saksa keeles "Wittkop", ka "Tepelshof", läti keeles "Tiepoles muiža") oli rüütlimõis Liivimaal Valga kreisis Trikāta kihelkonnas. Praegu asub mõisasüda Lätis Valmiera piirkonnas Trikāta vallas.
Ajalugu.
Mõis kuulus 15. sajandil Wilibald Wittkopile, kelle järgi see ka oma saksakeelse nimekuju sai. Aastal 1516 istutas Wolter von Plettenberg mõisa juurde tamme. 
Aastal 1630 doneeriti see Johann Cordt Themile. Too loovutas mõisa hiljem oma väimehele Heinrich Ritterile, kes selle hiljem oma kasupojale Bertram Tepelile pärandas. Tepelite suguvõsalt on mõis saanud ka oma lätikeelse nimekuju.
Aastal 1724 olid mõisa omanikuks Anna Magdalena von Nieroth ja tema tütar Agneta. Aastal 1738 kuulus mõis Johann Christoph von Gazertile. Seejärel päris mõisa tema tütar Auna Catharina, seejärel tolle tütar Catharina Gertrude. Nii jõudis mõis lõpuks abielu teel Gustav Friedrich von Udami valdusse. Aastal 1776 müüs Friedrich von Gerngroß mõisa 28 500 taalri eest Melchior von Wiedaule. 
Aastal 1845 ostis mõisa 30 700 rubla eest Heinrich von Bock. Aastal 1850 pantis ta mõisa 34 000 rubla eest Alexander Ludwig von Frehmannile, kes kaks aastat hiljem pandiõigused 40 000 rubla eest Ludwig von Lilienfeldile loovutas. Heinrich Bock ostis aga mõisa pandist välja, miska Ludwig von Lilienfeld mõisa 40 000 rubla eest temalt ära ostis. Aastal 1873 päris mõisa temalt Magnus von Torklus.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus aastal 1816 8 ja 1/2 adramaad, sellele allus 100 mees- ja 113 naishinge. Ühtlasi allusid sellele Klidse ja Libbirtshofi või Libberti karjamõis. Aastal 1641 oli mõisa suurus 2 ja 7/8 adramaad, aastal 1688 aga 6 ja 3/8 adramaad. Aastal 1734 oli mõisal samuti 6 ja 3/8 adramaad, aastal 1758 aga 8 ja 1/2 adramaad. Aastal 1823 oli mõisa suurus 4 ja 3/14 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 4 ja 3/10, aastal 1881 oli neid aga 3 ja 19/80, lisaks allus mõisale 4 ja 38/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.
Trikāta mõis

Trikāta mõis (saksa keeles "Schloß Trikaten", läti keeles "Trikātas muiža") oli rüütelkonnamõis Liivimaal Valga kreisis Trikāta kihelkonnas. Tänapäevase haldusjaotuse järgi asub mõisasüda Lätis Valmiera piirkonnas Trikāta vallas Trikāta külas.
Ajalugu.
Pärast Liivimaa Rootsi võimu alla minekut doneeris kuningas Gustav II Adolf peaaegu terve Trikāta kihelkonna kantsler krahv Axel Oxenstiernale. Mõisate reduktsiooni käigus sai sellest valdusest riigimõis.
1725. aastal doneeris keisrinna Katariina I mõisa koos teiste kihelkonna valdustega Liivimaa rüütelkonnale. Pärast asehalduskorralduse kehtestamist võeti mõis 1786. aastal riigile.. Pärast Katariina II surma taastas tema poeg Paul I asehalduskorra eelse olukorra ja mõis anti 1797. aastal rüütelkonnale tagasi. Viimase valdusõigust kinnitati 1810. aasta ukaasiga.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus aastal 1816 17 ja 1/2 adramaad, sellele allus 273 mees- ja 323 naishinge. Ühtlasi allus sellele Starke karjamõis. Aastal 1688 oli mõisa suurus (koos Lipšukalnsi mõisa ja Lubi mõisaga) 33 ja 1/4 adramaad, sama oli mõisade suurus aastal 1734. Aastal 1758 kuulus mõisale 17 ja 1/2 adramaad, aastal 1823 oli adramaid 14 ja 1/4. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 14 ja 3/4, aastal 1881 oli neid aga 2 ja 77/80, lisaks allus mõisale 16 ja 67/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.
Vecbrenguļi mõis

Vecbrenguļi mõis (varem "Brenguļi mõis", saksa keeles "Alt-Wrangelshof", varem "Wrangelshof", läti keeles "Vecbrenguļu muiža", varem "Brenguļu muiža") oli rüütlimõis, hiljem rüütelkonnamõis Liivimaal Valga kreisis Trikāta kihelkonnas. Praegu asub mõisasüda Lätis Valmiera piirkonnas Brenguļi vallas Brenguļi külas.
Ajalugu.
Varasem ajalugu.
Vecbrenguļi mõisa kohta on teateid 1474. aastast, mil Johann Kokenhausen müüs selle Heinrich Wrangellile; tema suguvõsa järgi sai mõis oma nime. 1531. aastal on omanikuna mainitud George Wrangelli, kes omandas veel ühe Koiva jõe ääres asunud mõisa. Veel 1599. aastal oli see Wrangelli perekonna (Georg Wrangell) valduses.
Mõis Rootsi ajal.
Pärast Liivimaa Rootsi võimu alla minekut doneeris kuningas Gustav II Adolf peaaegu terve Trikāta kihelkonna kantsler krahv Axel Oxenstiernale. Hiljem omandas mõisa Gertrud Hirtins, aastal 1681 sai selle omanikuks aga tema abikaasa Martin Schoultz, ent 1680. aastatel läks mõis reduktsiooni alla. 
Mõis 18. sajandil.
1725. aastal doneeris keisrinna Katariina I mõisa koos teiste kihelkonna valdustega Liivimaa rüütelkonnale. Pärast asehalduskorralduse kehtestamist võeti mõis 1786. aastal riigile. 1788. aastal eraldati sellest 10 adramaad, millest kujunes Jaunbrenguļi mõis. Pärast Katariina II surma taastas tema poeg Paul I asehalduskorra eelse olukorra ja mõis anti 1797. aastal rüütelkonnale tagasi. Viimase valdusõigust kinnitati 1810. aasta ukaasiga.
Vecbrenguļi mõisas asutas 1825 pedagoog Albert von Hollander (1796–1868), hilisema Bērzaine gümnaasiumi. Õppetöö viidi 1826 üle Cēsise linna territooriumile.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus aastal 1816 10 ja 7/8 adramaad, sellele allus 288 mees- ja 331 naishinge. Aastal 1688 oli mõisa suurus (koos Jaunbrenguļi mõisaga) 19 ja 1/2 adramaad, sama oli mõisade suurus aastal 1734. Aastal 1758 kuulus mõisale 10 ja 7/8 adramaad, aastal 1823 oli adramaid 10 ja 3/10. Ka aastal 1832 oli mõisal adramaid 10 ja 3/10, aastal 1881 oli neid aga 3 ja 24/80, lisaks allus mõisale 10 ja 39/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.
Vecvāle mõis

Vecvāle mõis (saksa keeles "Alt-Sackenhof", läti keeles "Vecvāles muiža") oli riigimõis Liivimaal Valga kreisis Trikāta kihelkonnas. Tänapäeval asub endine mõisasüda Lätis Valmiera piirkonnas Trikāta vallas.
Ajalugu.
Mõis kuulus Poola ajal Walter von Sackenile, kes aga Poola ja Rootsi vahelistes sõdades hukkus. Seejärel said mõisa omanikuks jesuiidid, ent aastal 1621 tagastas Gustav Adolf mõisa selle pärijale Otto von Sackenile. Too müüs mõisa 2000 taalri eest aastal 1633 Axel Oxenstiernale. Mõisate reduktsiooni käigus sai sellest riigimõis, ent Katariina II annetas sellest osa Jaunvāle mõisa nime all parun Loewenile.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus aastal 1816 5 ja 7/8 adramaad, sellele allus 94 mees- ja 126 naishinge. Aastal 1688 oli mõisa suurus (koos Jaunvāle mõisaga) kümme adramaad, sama oli mõisade suurus aastal 1734. Aastal 1758 kuulus mõisale 5 ja 7/8 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 3 ja 4/10, aastal 1881 allus mõisale 3 ja 60/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.
Vījciemsi mõis

Vījciemsi mõis (saksa keeles "Wiezemhof", läti keeles "Vījciema muiža") oli rüütelkonnamõis Liivimaal Valga kreisis Trikāta kihelkonnas. Praegu asub mõisasüda Lätis Valka piirkonnas Vijciemsi vallas Vijciemsis.
Ajalugu.
Mõisa kohta võivad esimesed teated pärineda 1571. aastast, mil vürst Mikołaj Radziwill kirjutas Wiezemi vakusest. Sama nimega vakusena kuulusid mõisa maad 1686. aastal Trikāta mõisa alla. 1803. aastal lisas Paul I mõisa kihelkonnas Liivimaa rüütelkonna halduses olnud mõisate hulka.
Maareformi ajal tükeldati mõisa maad uusmaasaajatele ja mõisa keskusse rajati põhikool.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 18 ja 3/8 adramaad, sellele allus 606 mees- ja 663 naishinge. Ühtlasi allus sellele "Stampe" karjamõis. 1688. aastal oli mõisa suurus 15 ja 1/2 adramaad, sama oli mõisa suurus 1734. aastal. 1758. aastal kuulus mõisale 18 ja 3/8 adramaad, 1823. aastal oli adramaid 17 ja 3/4. Ka 1832. aastal oli mõisal adramaid 17 ja 3/4, 1881. aastal oli neid 5 ja 35/80, lisaks allus mõisale 20 ja 63/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.
Anatoli Solovjanenko

Anatoli Solovjanenko (ukraina keeles "Анатолій Борисович Солов'яненко"; 25. september 1932 Donetsk – 29. juuli 1999 Kozõn, Obuhhivi rajoon, Kiievi oblast, Ukraina) oli ukraina ooperilaulja, tenor.
Artur Bagdassarov

Artur Bagdassarov (vene keeles Артур Михайлович Багдасаров; sündinud 17. septembril 1978 Gorkis) on vene tsirkuseartist (dresseerija), Venemaa Föderatsiooni teeneline kunstnik.
Tsirkusekunstiga puutus ta kokku väga varakult. 12-aastaselt hakkas ta dresseerijana esinema tsirkuseareenil numbriga "Naljakad eeslid" ("Забавные ослики"). 1995. aastal sai temast noorim tiigrite dresseerija Venemaal. 
Isiklikku.
Ka tema isa Mihhail Bagdassarov ja õde Karina Bagdassarova on dresseerijad.
Balti Karjakasvatajate Ühing

Balti Karjakasvatajate Ühing (saksa keeles "Verband Baltischer Rindviehzüchter", vene keeles "Балтийское общество для разведения рогaтого скота") oli 1885−1902 tegutsenud karjakasvatajaid ühendav selts.
Ühing koostas Balti veiste tõuraamatu ja määras ametisse instruktoreid. 1902. aastal jagunes selts Balti Anglerikarja Kasvatajate Ühinguks ja Liivimaa Hollandi-Friisikarja Kasvatajate Ühinguks.
Anne Dorbek

Anne Dorbek (sündinud 30. juulil 1942) on eesti koorijuht.
1969. aastal lõpetas ta Tallinna Riikliku Konservatooriumi koorijuhtimise erialal Kuno Arengu klassis.
Ta on töötanud RAT Estonia ooperikoori koormeistrina.
Ta on olnud naiskoori Ilo (1965–1967), Tallinna Tehnikaülikooli Akadeemilise Meeskoori (1968–1978), Tallinna Tehnikaülikooli vilistlasnaiskoori (2002. aastast) ja naiskoori Gaudete (kuni 2016. aastani) dirigent.
Isiklikku.
Tema ema oli laulja Hilda Koni.
Liivimaa Põllumajanduse ja Töönduse Edendamise Selts

Liivimaa Põllumajanduse ja Töönduse Edendamise Selts (saksa keeles "Livländischer Verein zur Förderung der Landwirtschaft und des Gewerbefleisses", vene keeles "Лифляндское общество поощрения сельского хозяйства и промышленности"), 1931−1940 Liivimaa Põllutöö ja Tööstuse Edendamise Selts oli aastatel 1844−1940 Liivimaal ja Eestis tegutsenud selts.
LPTESi asutamist taotlesid LÜÖS president, Liivimaa maanõunik parun Karl Christer Bruiningk, maanõunikud krahv Reinhold von Stackelberg (1797–1869) ja Alexander von Oettingen, kreisisaadik Dr. August von Sivers (1796–1868) ja dr Friedrich Robert Faehlmann, asutamise kinnitas Venemaa keiser 8. augustil 1844. aastal.
Eesmärgid.
Seltsi taotluseks oli uurida põllumajanduse ja tööstuse arengut ning statistikat, samuti publitseerida põllumajandusalaseid väljaandeid, levitada leiutisi ja uuendusi, korraldada erialaseid näitusi ning koolitada spetsialiste. Eesmärgiks seati veel mitmesuguste toodete soodushinnaga müük, preemiate väljaandmine ja meteoroloogiliste andmete kogumine.
Juhatus.
Seltsi tegevust juhtis juhatus, kuhu kuulusid president, viitsepresident, sekretär, varahoidja ja neli tegevliiget.. LPTESi esimene president oli Liivimaa maanõunik parun Karl Christer Bruiningk (1781–1848).
Liikmeskond.
Erinevalt Liivimaa sotsieteedi liikmetest ei pidanud seltsi liikmed kuuluma rüütelkonda. Liikmeskonna moodustasid tegev-, au- ja korrespondentliikmed.
Seltsi tegevus Vene keisririigi perioodil.
Selts kogus statistikat põllumajandussaaduste hindade ja kaubanduse kohta Liivimaal ning andis sellest aru Vene põllumajanduse- ja riigivarade ministeeriumile (a-st 1905 maakorralduse ja põllumajanduse peavalitsusele).
Liivimaa Põllumajanduse ja Töönduse Edendamise Selts ning Liivimaa Üldkasulik ja Ökonoomiline Sotsieteet andsid algul välja nädalalehte Baltische Wochenschrift.
Liivimaa Põllumajanduse ja Töönduse Edendamise Seltsil oli ka näituseväljak (e. saksa näituseväljak) Peterburi tee ääres, Peetri kiriku vastas.
Seltsi tegevus Eesti Vabariigi ajal.
Eesti Vabariigi perioodil oli seltsi tegevus tagasihoidlikum ja see piirdus baltisaksa põllumeeste toetamisega. Samas tehti tihedat koostööd Liivimaa sotsieteediga. Tegevusest anti aru siseministeeriumile. 1931. aastast oli seltsi nimeks Liivimaa Põllutöö ja Tööstuse Edendamise Selts.
Pärast nõukogude võimu kehtestamist selts suleti 1940. aastal.
Luukas

Luukas (surnud umbes 70) oli üks neljast Uue Testamendi evangelistist. Ta oli arvatavasti Antiookiast pärit pagan, ametilt arst, kes saatis Paulust misjonireisidel. Suri kõrges vanuses Kreekas. Teda peetakse Luuka evangeeliumi ja Apostlite tegude raamatu autoriks. Hilisantiigis sugenes legend, et ta on esimesena maalinud Jeesuslapsega Maarjat, talle omistatakse näiteks Vladimiri Jumalaema ikooni ja Częstochowa Jumalaema ikooni autorsust.
Austamine.
Luukas muutus hiljem arstide ja kunstnike kaitsepühakuks. Kunstis on tema sümbol sõnn. 
Luukas on arstide, klaasipuhujate, klaasijate, lihunike, maalikunstnike, skulptorite ja raamatuköitjate kaitsepühak.
Ikonograafia.
Luuka atribuudid on evangeelium ja tiivuline härg.
Oleg Sidorov

 
Oleg Gavriljevitš Sidorov, kirjanduslik pseudonüüm Oleg Amgin, (jakuudi keeles Олег Гаврильевич Сидоров; pseudonüüm jakuudi keeles Олег Амгин; sündinud 23. detsembril 1962 Amgas Amga rajoonis Jakuudi ANSV-s) on jakuudi ajakirjanik, publitsist ja ülikooli õppejõud, Sahha (Jakuutia) Vabariigi Vaimsuse Akadeemia liige.
Ta on Ammossovi-nimelise Kirde Föderaalülikooli filoloogiateaduskonna ajakirjanduse kateedri juhataja. Ühtlasi on ta ajaloolis-geograafilise ja kulturoloogilise ajakirja Ilin ("Илин",'Ida') peatoimetaja (ajakirja antakse välja kahes keeles: jakuudi ja vene keeles).
Sidorovi peamised uurimisteemad on jakuudi ajakirjanduse ajalugu ning esimeste jakuudi publitsistide ja toimetajate looming 20. sajandi alguses (Vassili Nikiforov, Semjon Novgorodov ja teised)
Haridus ja töökäik.
Sidorov lõpetas 1985. aastal Jakutski Riikliku Ülikooli ajaloo-filoloogiateaduskonna ajakirjanduse erialal.
1991. aastal asutas ta ajakirja Ilin ja on tänini selle peatoimetaja. Ta on töötanud Sahha (Jakuutia) Vabariigi asepresidendi nõunikuna ja tegutsenud telesaatejuhina. 
Ta on Venemaa Ajakirjanike Liidu liige. Aastatel 1992–2001 oli ta Sahha (Jakuutia) Vabariigi Ajakirjanike Liidu juhatuse esimees. 2015. aastal valiti ta Jakuudi Kirjanike Assotsiatsiooni juhatuse esimeheks.
Isiklikku.
Oleg Sidorovi abikaasa Lena Sidorova on kulturoloogia kandidaat ja töötab Kirde föderaalülikooli kulturoloogia kateedris dotsendina.
Jaunjērcēni mõis

Jaunjērcēni mõis (saksa keeles "Wohlfahrtslinde", läti keeles "Jaunjērcēnu muiža") oli rüütlimõis Liivimaal Valga kreisis Ēvele kihelkonnas. Nüüdisaegse haldusjaotuse järgi asub Lätis Valmiera piirkonnas Jērcēni vallas Jērcēni asulas.
Viis Jaunjērcēni mõisa pargis kasvavat pärna, üks tamm, üks lehis ja üks remmelgas on looduskaitse all.
Ajalugu.
Jērcēni mõisa kohale rajati aastal 1560 Ēvele mõisa karjamõis. 1562. aasta 10. juunil läänistas Poola kuningas Zygmunt II August Volmari linnusepealikuks tõusnud Bernhard von Hoewelnile tänutäheks truuduse eest ulatuslikud maavaldused Volmarist Valga poole jäävas Ēvele kihelkonnas. Nende seas olid ka Jērcēni maad, mis toona kandsid nime "Gercenhof". Hoewelnid asusid elama Jērcēni ja kasvatasid seal lambaid, seega andis rahvasuu tema elamisele nime Jeru māja ("Jääramaja"). Rootsi ajal läks mõis krahv Oxenstiernade valdusse. 
Vahepeal Palmstrauchide valduses olnud mõis oli 19. sajandi alguses Jarmerstedtide valdusse, kes jagasid selle pooleks, rajades sinna Vecjērcēni ja Jaunjērcēni mõisa. Jaunjērcēni mõis läks abielu teel Meckidele, seejärel Torklustele, Engelhardtidele, Loudonidele ja Bergidele. Aastal 1859 ostsid mõisa Krüdenerid, kelle valdusse see jäi kuni võõrandamiseni.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli Jaunjērcēni ja Vecjērcēni mõisa kogupindala 1816. aastal 13 ja 3/8 adramaad, Jaunjērcēni mõisale allus 186 mees- ja 215 naishinge. Aastal 1734 oli mõisate suurus 9 ja 7/8 adramaad. Aastal 1757 kuulus mõisale 7 ja 3/5 adramaad. Aastal 1823 oli mõisa suurus 5 ja 17/20 adramaad. Ka aastal 1832 oli adramaid sama palju, aastal 1881 oli neid 4 ja 63/80, lisaks allus mõisale 6 ja 31/80 adramaad mõisatele kuuluvate talude valduses.
Karjamõis.
Mõisal oli üks karjamõis, mis paiknes Mezzkalnis.
Ķeiži mõis

Ķeiži mõis (saksa keeles "Keysen", läti keeles "Ķeižu muiža") oli rüütlimõis Liivimaal Valga kreisis Ēvele kihelkonnas. Nüüdisaegse haldusjaotuse järgi asub Lätis Valmiera piirkonnas Jērcēni vallas Ķeiži külas.
Ajalugu.
Mõis moodustas algselt ühise kompleksi Ēvele mõisa, Jaunjērcēni mõisa ja Vecjērcēni mõisaga. Aastal 1660 läksid mõisad (Ķeiži, Jērcēni ja Ēvele mõis) Margaretha von Höwelni valdusse. Kuna nii tema poeg kui ka vanem tütar pärijateta surid, läks valdus teise tütre Maria Polirena Palmstrauchi omandisse. Edasi päris mõisa tema tütar Maria Charlotte von Meck, kes aga mõisa oma õemehele, Jērcēni pärinud Magdalena Eleonora abikaasale Georg Friedrich von Jarmerstedtile müüs. 
Aastal 1800 pantisid Catharina Charlotte von Jarmerstedti pärijad selle 62 000 taalri eest Carl August von Transehele. Aastal 1817 ostis Annette von Torklus selle 42 800 hõberubla eest välja. 
Aastal 1831 ostis mõisa 30 760 hõberubla eest Nicolaus von Transehe, kes selle aastal 1835 pantis 44 000 hõberubla eest Mathilde Kriegsmannile. See loovutas aastal 1841 pandiõigused sama raha eest Balthasar von Bergile, kes sai hiljem ka mõisa pärisomanikuks. Aastal 1854 müüs ta mõisa 53 000 hõberubla eest Philibert Loudonile, kes selle siis Friedrich von Sängerile pantis. Aastal 1868 ostsid Philiberdi lesk Emma ja tema lapsed mõisa aga välja. Hiljem, aastal 1878, ostis Victor Loudon mõisa 78 568 hõberubla eest teistelt pärijatelt välja.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 12 ja 7/8 adramaad, sellele allus 189 mees- ja 252 naishinge. Aastal 1734 oli mõisa suurus 9 ja 7/8 adramaad, aastal 1757 aga 12 ja 5/8 adramaad. Aastal 1823 oli mõisa suurus 8 ja 7/20 adramaad. Ka aastal 1832 oli mõisal adramaid sama palju, aastal 1881 oli neid aga 3 ja 39/80, lisaks allus mõisale 9 ja 11/80 adramaad mõisadele kuuluvate talude valduses.
Karjamõisad.
Mõisa koosseisu kuulus kolm karjamõisa: Daņķieris ("Dankes"), Jēnis ("Jehne") ja Liepsalis ("Leepsal").
Ķempēni mõis

Ķempēni mõis (saksa keeles "Kempen", läti keeles "Ķempēnu muiža") oli rüütlimõis Liivimaal Valga kreisis Ēvele kihelkonnas. Nüüdisaegse haldusjaotuse järgi asub mõisasüda Valmiera piirkonnas Ēvele vallas Ķempēni külas.
Ajalugu.
Paul I doneeris aastal 1798 selle mõisa õuenõunik Georg von Huenele. Aastal 1801 omandas selle pandivaldusena 12 000 taalri eest Carl Ludwig Wasmundt. Ta läks aga pankrotti ja mõisa omandas 12100 taalri eest titulaarnõunikuproua Annette Catharina Christina von Torklus (sündinud von Jarmerstedt), kes aastal 1810 ka mõisa pärisomanikuks sai. Aastal 1822 pantis too mõisa 17 300 hõberubla eest kapten Friedrich Magnus von Engelhardtile. 
Aastal 1832 sai Friedrich Magnus mõisa pärisomanikuks. Juba samal aastal pantis ta mõisa 17 300 rubla eest Wilhelmine Amalie Ramannile (sündinud Berens), kes pandiõiguse aastal 1837 loovutas 18 100 rubla eest kindralmajoriproua Eleonore Wilhemine Maksimovale (sündinud Jahadina). Too sai samal aastal ka mõisa pärisomanikuks. Aastal 1841 müüs ta mõisa 21 000 rubla eest Otto Orgies von Rutenbergile, kes mõisa aastal 1855 pantis 28 000 rubla eest Vincent von Schablowskyle, aga aastal 1859 müüs ta mõisa viimasele 45 000 rubla eest maha. Aastal 1869 sai mõisa omanikuks Antoni Józef Kobyliński (1823–1880). Tema poeg Carl Oskar Alexander Kobyliński (1856−1926) oli mõisa viimane omanik aastatel 1882−1920.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus aastal 1816 2 ja 1/8 adramaad, sellele allus 69 mees- ja 76 naishinge. Aastal 1688 oli mõisa suurus 1 ja 1/4 adramaad. Aastal 1734 oli adramaid sama palju, aastal 1757 aga 2 ja 7/8. Aastal 1823 oli mõisa suurus 2 ja 8/10 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal adramaid 18/19, aastal 1881 aga 1 ja 18/80, lisaks allus mõisale 1 ja 21/80 adramaad mõisadele kuuluvate talude valduses.
Karjamõis.
Mõisa koosseisu kuulus Žagataskrogsi ("Schaggat") karjamõis.
Vecjērcēni mõis

Vecjērcēni mõis (saksa keeles "Neu-Wohlfahrt", läti keeles "Vecjērcēnu muiža") oli rüütlimõis Liivimaal Valga kreisis Ēvele kihelkonnas. Nüüdisaegse haldusjaotuse järgi asub Lätis Valmiera piirkonnas Jērcēni vallas.
Ajalugu.
Jērcēni mõisa ("Wolfahrtslinde") kohale rajati 1560. aastal Ēvele mõisa karjamõis. 1562. aasta 10. juunil läänistas Poola kuningas Zygmunt II August Volmari linnuse ülemaks tõusnud Bernhard von Hoewelnile tänutäheks truuduse eest ulatuslikud maavaldused Volmarist Valga poole jäävas Évele (Wohlfahrt) kihelkonnas. Nende seas olid ka Jērcēni maad, mis toona kandsid nime "Gercenhof". Hoewelnid asusid elama Jērcēni ja kasvatasid seal lambaid, seega andis rahvasuu tema elamisele nime Jeru māja ("Jääramaja"). Rootsi ajal läks mõis Oxenstiernade valdusse. 
Hiljem taastati Höwelnite õigused mõisatele. 1660. aastal läksid mõisad (Ēvele, Jērcēni ja Ķeiži mõis) Margaretha von Höwelni valdusse. Kuna nii tema poeg kui ka vanem tütar surid pärijateta, läks valdus tema tütardele. Vahepeal Palmstrauchide valduses olnud mõis oli 19. sajandi alguses Jarmerstedtide valduses, kes jagasid selle pooleks, rajades sinna Vecjērcēni ja Jaunjērcēni mõisa. Esimese neist ostsid Torklused. 1834. aastal ostis mõisa 35 000 hõberubla eest Alexandra Dorothea Zachrisson, seejärel läks see Brömsenite valdusse ja 1852. aastal ostis selle arst Hermann Adolph Horvic. Seejärel pärisid mõisa tema lapsed Theodor Adolph ja Julie Marie, esimene ostis mõisa 1868. aastal oma õelt 55 000 hõberubla eest välja.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli Vecjērcēni ja Jaunjērcēni mõisa kogupindala 1816. aastal 13 ja 3/8 adramaad, Vecjērcēni mõisale allus 119 mees- ja 136 naishinge. Aastal 1734 oli mõisate suurus 9 ja 7/8 adramaad. Aastal 1757 kuulus mõisale kuus adramaad. Aastal 1823 oli mõisa suurus 5 ja 2/5 adramaad. Ka aastal 1832 oli adramaid sama palju, aastal 1881 oli neid aga 3 ja 12/80, lisaks allus mõisale 6 ja 3/80 adramaad mõisatele kuuluvate talude valduses.
Karjamõisad.
Mõisa koosseisu kuulus kaks karjamõisa: Neuhof ja Pluķis ("Plukke").
Kuressaare kuursaal

Kuressaare kuursaal on hoone (kuursaal) Kuressaare lossipargis aadressil Lossipark 1.
Hoone ehitati 1889 Carl Lorenzeni projekti järgi.
Osa hoonest hävis 1984. aasta tulekahjus, taastati 1988.
Eugen Kartenbeck

Eugen Leopold Eduard Kartenbeck (21. juuni (vkj) 1864 Lizums − 30. jaanuar 1940 Köslin) oli Liivimaa põllumees ja viimane Vorbuse mõisnik.
Elulugu.
Ta sündis Lizumsi Siltaisi veski möldri Paul Adolf Kartenbecki (1830−1865) ja tema abikaasa Emma Dorothea Grünthali pojana. Päris isalt vesiveski, mille ta müüs koos muu kinnisvaraga I maailmasõja ajal. Sõja eest põgenedes siirdus elama Tartusse. Ta sai Vorbuse mõisniku Harry von Pistohlkorsiga kaubale ja ostis temalt 1916. aastal Bonni ja Mosna talud. Varsti läks ostu läbi tema valdusse ka mõis. Pärast selle võõrandamist protsessis ta 1920. aastatel tagajärjetult kaotatud inventari ja talude pärast. Elas koos perekonnaga mõnda aega Riias. Asus Umsiedlungi käigus elama Saksamaale ja suri peagi Pommeris.
Vorbuse mõis.
Vorbuse mõisa ostis ta 1916. aasta sügisel. Kuna see oli võlgadega koormatud, sai ta selle odavalt kätte. Samuti oli see Pistohlkorsi ajal vene sõjaväelaste läbi tugevasti kannatada saanud. Kummatigi ta mõisa pidada kaua ei saanud, sest 1919. aastal see võõrandati. Ajalehes Kaja kirjeldati seda järgnevalt:
Ta püüdis inventari ja ostetud kaht talu tagasi saada, kuid need püüdlused jäid 1920. aastatel tagajärjetuks.
Kartenbeck

Kartenbeck (ka Kartenbek) on Volmarist pärit käsitöölise päritolu baltisaksa suguvõsa.
Ajalugu.
Suguvõsa kohta on teateid XIX sajandi algusest, mil Georg Peter Kartenbeck oli Volmari kingseppmeister. Tema poeg Peter Adolf Kartenbeck (1830−1865) oli Lizumsi mõisa mölder. Viimase pojast Eugen Leopold Eduard Kartenbeckist (1864−1940) sai viimane Vorbuse mõisnik.
Auguliena mõis

Auguliena mõis (saksa keeles "Roseneck") oli rüütlimõis Liivimaal Valga kreisis Alamõisa kihelkonnas. Praeguse haldusjaotuse järgi asub mõisakompleks Läti Gulbene piirkonnas Beļava vallas Auguliena külas. Auguliena mõisakompleks on arhitektuurimälestistena kohaliku kaitse all (ait, häärberi varemed).
Ajalugu.
Mõis eraldati Jaungulbene mõisast aastal 1838, mil Carl Otto von Transehe selle 40 000 rubla eest oma pojale pail Wilhelm Georg von Transehele müüs.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 5 ja 1/4 adramaad, sellele allus 234 mees- ja 282 naishinge.
Aastal 1758 oli mõisa suurus 5 ja 1/4 adramaad. Aastal 1823 oli selle suurus 9 ja 7/8 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal 9 ja 1/3 adramaad maad, aastal 1881 oli adramaid aga 2 ja 51/80, lisaks allus mõisale 10 ja 54/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.
1920. läbi viidud agraarreformi eel kuulus mõisale 1654,30 hektarit maad.
Dūre mõis

Dūre mõis (saksa keeles "Duhrenhof", varem "Cappendorf") oli rüütlimõis Liivimaal Valga kreisis Alamõisa kihelkonnas. Praeguse haldusjaotuse järgi asub mõisakompleks Läti Gulbene piirkonnas Lejasciemsi vallas Dūre külas.
Ajalugu.
Mõis kuulus ordu ajal Dührenite perele ja selle järgi on see ka nime saanud. Poola võimu ajal oli selle omanikuks Christoph Bad, seejärel läänistati mõis Andreas Wirsowskyle ja tema naisele Elisabethile. Need müüsid mõisa 1596. aastal 2500 Poola kuldna eest Thomas Bockile (Bukas). Aastal 1631 kuulus see vendadele Johann ja Jürgen Bockile, aastal 1682 aga George Dietrich Bockile. Aastal 1724 ostis mõisa 2200 rubla ja 80 kopika eest Otto Wilhelm von Bock. Aastal 1742 kuulus mõis Klodtidele. Aastal 1780 oli omanikuks Carl Gustav von Brömsen. Berend Ludwig von Klodt asus tema vastu kohtusse, väites, et temal on mõisale enam õigust, ja kui ta mõisa kätte sai, andis ta selle Elisabeth Lousie von Klodtile. Tolle surma järel päris mõisa tema onu Carl von Meyer (Dūre). 
1858. aastal Carl von Meyer suri ja jättis testamendis mõisa teisele samanimelisele isikule, kes sai mõisa kätte 1871. aastal.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 2 ja 3/8 adramaad, sellele allus 67 mees- ja 86 naishinge.
Aastal 1627 oli mõisa suurus 18 adramaad, haritavat maad oli kaks adramaad. Aastal 1641 oli adramaid kaks, nii ka aastal 1688 ja 1734. Aastal 1758 oli mõisa suurus 2 ja 3/8 adramaad. Aastal 1823 oli selle suurus 3 ja 7/10 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal 3 ja 1/10 adramaad maad, aastal 1881 oli neid aga 3 ja 47/80, lisaks allus mõisale 3 ja 5/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.
Karjamõisad.
1816. aastal kuulus mõisale üks karjamõis: "Pudsel".
Alamõisa mõis (Alamõisa kihelkond)

Alamõisa mõis ehk Lejasciemsi mõis (saksa keeles "Aahof") oli riigimõis Liivimaal Valga kreisis Alamõisa kihelkonnas. Praeguse haldusjaotuse järgi asub mõisakompleks Läti Gulbene piirkonnas Lejasciemsi vallas.
Leivude keeles kandis mõis Alamõiža mõisa nime. Seal elas aastal 1846 kokku 1050 leivut.
Ajalugu.
Mõis oli algselt osa Kulna piiskopilinnuse linnuseläänist. Kui see Vana-Gulbene ja Jaungulbene mõisaks jagati, moodustus Alamõisa mõis valduse riigile jäänud osast.
Mõisa suurus.
Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 10 ja 3/4 adramaad, sellele allus 807 mees- ja 900 naishinge.
1758. aastal oli mõisa suurus 10 ja 3/4 adramaad. Aastal 1823 oli selle suurus 21 ja 3/5 adramaad. Aastal 1832 oli mõisal 21 ja 13/14 adramaad maad, aastal 1881 aga adramaad puudusid, lisaks allus mõisale 18 ja 21/80 adramaad mõisale kuuluvate talude valduses.
1920. aastal toimunud agraarreformi eel kuulus mõisale 530 hektarit maad.
Karjamõisad.
1816. aastal kuulus mõisale kaks karjamõisa: "Grabbasch" ja Pirtsmuiža karjamõis ("Neuhof").
Marina (Rocco Granata laul)

"Marina" on itaalia päritolu automehaaniku Rocco Granata 1959. aastal komponeeritud ja esitatud lööklaul. 
Variatsioonid.
Lööklaulust "Marina" on ringlemas vähemalt 75 erinevat töötlust, laulu on esitanud Will Brandes, Tony Martinm Gipsy Kings, Toots Thielemans, Marino Marini, Claudio Villa, Peppino Di Capri, Caterina Valente, Willy Alberti, Siro Marcellini, Renato Carosone, Gianni Morandi, Dalida jpt.
Juhan Liivi 4

Juhan Liivi 4 on endise Eesti Ajalooarhiivi hoone Tartus aadressil Juhan Liivi tänav 4. Hoone on arvele võetud kultuurimälestisena.
Hoone ehitati 1901–1904 Reinhold Guleke projekti järgi ja seda hakati kasutama Tartu ülikooli ühiselamuna. 1920. aastatest hakati hoonet kasutama arhiivina.
In Case You Didn't Know (Brett Young'i laul)

"In Case You Didn't Know" on Ameerika kantrilaulja ja laulukirjutaja Brett Youngi esitatud ja salvestatud kantrilaul. Laulu autorid on Young, Trent Tomlinson, Tyler Reeve ja Kyle Schlienger. Laulu ametlik esitlus toimus 9. jaanuaril 2017. 
"In Case You Didn't Know" on tema debüüt-EP "Brett Young" teine singel.
Tallinki büroohoone

Tallinki büroohoone on ehitis Tallinnas aadressil Sadama tänav 5/7. Hoone projekteeris AS Meelis Pressi Arhitektuuribüroo eesotsas Meelis Pressiga. Hoone kuulub Tallinkile.
2009 valiti ehitis aasta betoonehitiseks.
Reinhold von Liphart

Reinhold Wilhelm von Liphart (16. (ukj 27. detsember) 1750 Raadi − 9. (ukj 21. jaanuar) 1829 Raadi) oli baltisaksa päritolu rüütelkonnategelane, suurmaaomanik ja kunstikoguja.
Elulugu.
Päritolu ja haridustee.
Ta sündis Raadi mõisniku rittmeister Carl von Lipharti (1719−1792) ja tema abikaasa Margaretha von Vietinghoffi (1719−1772) vanema pojana. Õppis Braunschweigis "Collegium Carolinum"is. Aastal 1764 astus Strassburgi ülikooli.
Rüütelkonnategelane.
Asehalduskorra ajal oli ta aastatel 1783−1792 Viljandi kreisi aadlimarssal. 1790. aastal sai õuenõuniku teenistusastme. 1805. aasta 11. märtsil (vkj) valiti ta maapäeval Liivimaa maanõunikuks, kellena oli ametis surmani. Samal ajal oli ta ühtlasi Pärnu kreisi ülemkirikueestseisja.
Tegevus Liivimaa sotsieteedis.
Ta oli aastast 1792 Liivimaa Üldkasuliku ja Ökonoomilise Sotsieteedi tegevliige, olles üks asutajaliikmetest. Aastal 1809 valiti ta presidendiks, kellena oli ametis 1828. aastani. Tema ajal 1813. aastal viidi selts Riiast üle Tartusse.
Mõisavaldused.
Oma isalt, kes pani aluse suguvõsa suurmaaomandile, päris ta laialdased maavaldused: talle kuulus 1776. aastal moodustatud majoraat, mis koosnes Raadi mõisast, tervet kihelkonda hõlmavast Vastseliina mõisast ja 1786. aastal omandatud Maramaa mõisast. Samuti pärandas isa talle Tartumaal Kõnnu, Roela ja Tarakvere mõisad ning Viljandimaal Kabala mõisa. Reinhold laiendas suguvõsa valdusi veelgi. 1792. aastal ostis ta Viljandimaal Ollepa, Tartumaal 1799. aastal Vana-Kuuste, 1821. aastal Kuremaa ja 1824. aastal Võikvere (liitis selle Kuremaaga) ning viimaks 1828. aastal Võrumaal Saarjärve mõisa.
Varia.
Ta pani aluse hiljem tuntust kogunud Raadi mõisa kunstigaleriile.
Konrad von Brasch

Konrad Siegmund von Brasch (5. (ukj 16. märts) 1779 Tartu − 20. juuli (ukj 1. august) 1835 Ahja) oli baltisaksa põllumees ja mõisaomanik.
Elulugu.
Ta sündis Rasina mõisniku Gottlob Siegmund von Braschi (1752−1803) ja tema abikaasa Charlotte Amalie Stockenbergi (suri 1802) vanema pojana. 1813. aastal oli ta Liivimaa õuekohtu assessor. Seejärel oli maakohtunik. 1827. aastal valiti ta Liivimaa Üldkasuliku ja Ökonoomilise Sotsieteedi tegevliikmeks ja aastatel 1829−1835 oli selle president.
Perekond.
1807. aastal abiellus ta krahvinna Alexandrine Dückeriga (1786–1846), kellega tal oli neli poega ja kolm tütart.
Tema ema vend Gustav Emmanuel Stockenberg oli eesti vaimulik.
Mõisavaldused.
Isalt päris ta Tartu lähedased Ropka ja Räni mõisad. 1819. aastal omandas ta Ahja pandimõisa, mis talle 1821. aastal päriseks kirjutati. Sellest moodustati 1878. aastal fideikomiss, mis jäi tema järeltulijate valdusse kuni võõrandamiseni. 1821. aastal pantis Ripuka, mille ta juba samal aastal päriseks sai; pantis mõisa 1826. aastal ära. 1813−1819 kuulus talle pandivaldusena Kärde ja 1823. aastal mõned päevad ka Varbuse.
Pärnu Linnagalerii

Pärnu Linnagalerii on kunstigalerii Pärnu raekojas aadressil Uus tänav 4. Galerii on Pärnu linnavalitsuse allasutus. Galerii korraldab kunstinäitusi ja edendab Pärnu kunstielu.
Galerii asutati 1995. aastal. Aastatel 1995–2002 asus galerii aadressil Rüütli tänav 30, seejärel 2002–2010 Pärnu Kontserdimajas ja 2010. aastast Pärnu raekojas.
Galerii juurde kuulub ka Pärnu Kunstnike Maja (Nikolai tänav 27), kus on muu hulgas kunstigalerii.