Põltsamaa kesk- ja uusaegne kirik

Põltsamaa kesk- ja uusaegne kirik (ka Põltsamaa vana Niguliste kirik) oli keskajal ehitatud ja arvatavasti 18. sajandi alguseni kasutusel olnud pühakoda praeguses Jõgeva maakonnas Põltsamaa linnas.
Kirik sai tugevalt kannatada Poola-Rootsi sõjas (1600–1629), taastati hiljem ja purustati lõplikult Suures Põhjasõjas 1703. aastal.
Kiriku põhiplaan ei ole enam määratav. Kirikust on säilinud vaid üksikud fragmendid (tellisroide vormikivid ja paest konsoolkivi kahe inimpea kujutisega ehk nn Põltsamaa suudlus). Keskaegse kiriku ase ja seda ümbritsenud kalmistu on kultuurimälestisena muinsuskaitse all.
Asukoht.
Kirikuase paikneb Põltsamaa linnas Veski ja Metsa tänava ristumiskoha lähedal, Linnu tänav 2 kinnistul (katastritunnus 61701:001:0080).
Uurimislugu.
Kirikuaset on seni kõige põhjalikumalt uurinud ja kirjeldanud Villem Raam. 1969. aastal külastas ta Põltsamaad ning leidis kirikuaseme jõest umbes 50 sammu kaugusel, poolringilise teekurvi seest. Ase oli ümbritsevast maapinnast oluliselt kõrgem, pealt ebaühtlane ja auklik. Pinnast sondeerides paljandusid poolterved tellisroided, mille profiil oli gootiliselt vormirikas. Samal uurimisretkel õnnestus kunstiajaloolasel kohalike inimeste abiga leida umbes 75 cm küljepikkustega nurgakonsool, mis kujutas kahte suudlevat pead.
Varemete tegelik tehniline seisukord ei ole teada, sest kirikuaset ei ole ehitusarheoloogiliselt uuritud.
Ajalugu.
Eellugu.
Põltsamaa kihelkonna piires asunud muinasaegne Mõhu ristiusustati 1220. aastal. Kohalike elanike ristimist viisid läbi Ümera lätlaste preester Henrik (tuntud ka kui Henriku Liivimaa kroonika autor) ja preester Theoderich. Nad saabusid Mõhusse pärast Virumaa ristimist. Viibides seal "terve nädala, käisid nad ringi mööda külasid ja ristisid iga päev umbes kolmsada või viissada mõlemast soost, kuni viisid ristimise lõpule ja hävitasid paganate usukombed sellel alal."
Kirjalikest allikatest võib välja lugeda, et üks varasemaid usuelu korraldajaid Mõhus oli plebaan Eggehard ("Eggehardum de Moche"). Teda on mainitud 20. novembril 1234 koostatud paavst Gregorius IX kirjas kui tunnistajat, kellelt kirikupea ootas selgitusi Balduin Alnast tegevusele Vana-Liivimaal. On arvatud, et toona võis Põltsamaal puukirik juba olemas olla.
Kiriku rajamine.
Esimene kivikirik paiknes Põltsamaa jõe vasakul kaldal. Koos paremkaldale rajatud Põltsamaa ordulinnusega kuulus see Viljandi komtuurkonda, kuid jäi Tartu piiskopi vaimuliku võimu alla. Kirikuaseme kontekstis on kasutatud ka nimesid "Niderpahlen" ja "Kirikuaed".
Eesti keskaja arhitektuuri uurinud kunstiteadlane Villem Raam on hiljem leitud tellisroide vormikivide ja paest nurgakonsooli põhjal oletanud, et kirik võlviti tõenäoliselt 1300. aasta paiku: koor võis olla võlvitud varem, pikihoone hiljem. Hoone oli rajatud pae-, tellis- ja raudkividest sarnase põhiplaani alusel, mis iseloomustab Kesk-Eesti kolmelöövilisi kirikuid.
On tõenäoline, et Põltsamaa keskaegne kirik sarnanes Järvamaa kirikutega, sest kiriku asukohast on leitud võlvikonsool lamereljeefse kaksiknäoga (Põltsamaa suudlus), mis sarnaneb väga Türi kiriku samalaadse keskaegse raiddetailiga.
Kiriku hävitamine.
Kirikut on mainitud kirjalikes allikates vaid juhuslikult. Nii näiteks on Johann Renner täheldanud, et Liivi sõja alguses (1558) olid Laiuse ordulinnuse vallutanud ja sinna laagrisse asunud venelased käinud Põltsamaa alevit rüüstamas ning viinud Laiusele sõjasaagina kaasa kiriku kellad. Kristjan Valdma on oma magistritöös käsitlenud rahvapärimusele tuginenud sündmusi 1578. aastast, mil Ivan IV väed vallutasid Põltsamaa. Suur hulk inimesi oli viimases hädas varjunud kirikusse. Vene väed neile ei halastanud: kirikus olevat tapetud nii palju inimesi, et "veri olevat ustest välja voolanud". Tapatalgutele osundades on Villem Raam oletanud, et kirik oli ühtlasi kaitseehitis.
Poola-Rootsi sõja (1600–1629) alguses ründasid rootslased Peter Stolpe juhtimisel Põltsamaa linnuses varjunud poolakaid ja purustasid oma sõjakäigul ka kiriku. Aastail 1632–1634 kirik taastati, kuid hävitati lõplikult Suures Põhjasõjas (1703). Hiljem pühakoda uuesti üles ei ehitatud. Selleks polnud ka mõjuvat põhjust, sest juba 1630. aastatel hakati kohandama kirikuks Põltsamaa ordulinnuse kaguküljes asuvat endist värava- või laohoonet, millest hiljem sai Põltsamaa uus Niguliste kirik.
1866. aastal ilmunud Wilhelm Siegfried Stavenhageni albumis "Album baltischer Ansichten" on mainitud, et vana kiriku varemeid olevat Uue-Põltsamaa mõisa juures veel näha. Nähtavate varemete olemasolu Uue-Põltsamaa Torniveski juures ("hobuste talli taga – Valdma hilisem lisandus") on 1925. aastal maininud ka Gustav Saar, kuid pole teada, millisel kujul ja kui palju neid varemeid oli. Näiteks 1923. aastal kirjeldab kirjasaatja Päevalehes, et kirikuasemel võib märgata väheseid, paari jala kõrguseid osi, "mis piirjooni sünnitades oma alla võtavad umbes 25 ruutsüllase ala". Nüüdisajal on kirikuase kaetud või kattunud pinnasega ja selle asukoht on maastikul vaid aimatav.
Kabeliks peetav sepikoda.
Kiriku lähedal asus hoone, mida on mõnikord ekslikult nimetatud selle gootiliku välimuse tõttu ka kabeliks või kirikuks. Hoone oli paekivist, sellel oli kolm akent, mis asusid maapinnast 3–4 jala kõrgusel, ja gooti stiilis torn. Hoones oli Uue-Põltsamaa mõisa sepikoda. Sepikoja torn, mille tipus olid tunnusmärkidena sepa haamer ja tangid, lõhuti 1916. aastal Vene valitsuse käsul. Sepikoda lammutati 1934. aastal.
Kaitse alla võtmine.
Venemaa Keisririigi Valitseva Senati ukaasiga 24. detsembril (vkj)/4. jaanuaril 1772 nõuti uute kalmistute rajamist sobivatesse kohtadesse asustust eemal. Seda nõuet korrati hiljem veel mitu korda. Sellega lõpetati ka surnute matmine Põltsamaa vanale kalmistule. Uueks kalmistuks maad eraldades sõlmisid Uue-Põltsamaa mõis ja Põltsamaa Niguliste kogudus lepingu, mis muuhulgas keelustas uute hoonete ehitamise vanale surnuaiale ja kiriku varemetele. Samuti ei tohtinud lepingu kohaselt kasutada kirikuaset karjamaana ega seda üles künda.
Hiljem ei ole kokkuleppest täielikult kinni peetud. Enne Teist maailmasõda hoiti küll kiriku ase puutumatuna, kuid kalmistu ala on olnud osaliselt kasutusel nii põllu- kui ka karjamaana ning sinna on püstitatud uusi hooneid. Ehitustööde käigus on maa seest tulnud välja rohkesti luid. 
Kirikuase tunnistati muinsuskaitse objektiks 1969. aastal. Kultuuriministri 1. septembri 1997. aasta määrusega nr 59 on kirikuase ja seda ümbritsev kalmistu lisatud Eesti Vabariigi kultuurimälestiste registrisse ja võetud riikliku kaitse alla. Selle kaitse on korraldatud muinsuskaitseseadusega. Kiriku ase paikneb kaitsevööndis, seal on keelatud Muinsuskaitseameti loata teha keskkonda mõjutavaid ja ümber korraldavaid töid.
Villem Raam on leidnud, et kirikuase vääriks senisest suuremat esiletõstmist. Selleks tuleb esmalt läbi viia ehitusarheoloogilised uuringud. Pärast alusmüüride väljakaevamist ja konserveerimist muutuks Põltsamaa vana kirikuase "jõeäärse haljasala raamistuses Eesti ehituspärandi omalaadseks näiteks ja veelgi enam Põltsamaa kui turismilinna vaaterikka üldpildi ajalooromantiliseks rikastajaks".