tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Edgar Loening

Edgar Loening (ka Edgar Friedrich Lüning, 14. juuni 1843, Pariis – 19. veebruar 1919, Halle) oli saksa õigusteadlane. 
Raamatukaupmehe poeg. Õppis Bonni, Heidelbergi ja Leipzigi ülikoolides. Ta töötas Strasbourgis, aastatel 1877–1883 korralise professorina Tartu ülikoolis, 1883–1919 Rostocki ülikoolis. 1919. aastal kolis ta Hallesse.
Nathanael Bonwetsch

Gottlieb Nathanael Bonwetsch (17. veebruar 1848 Saratovi kubermang – 18. juuli 1925 Göttingen) oli saksa teoloog. 
1882. aastast oli ta Tartu ülikooli professor ja aastatel 1891–1920 kirikuajaloo professor Göttingeni ülikoolis.
Heinrich Bruns

Ernst Heinrich Bruns (4. september 1848 Berliin – 23. september 1919 Leipzig) oli saksa matemaatik ja astronoom. 
Aastail 1873–1876 tegutses ta Tartu observatooriumis. Aastast 1882 oli ta Leipzigi observatooriumi direktor.
Johan Transchiöld

Johan Transchiöld (enne aadeldamist 1690 Johan Trana; 1656 Nyköping – 7. september 1699) oli rootsi matemaatik ja riigiametnik.
Aastast 1677 oli ta Tartu ülikooli matemaatikaprofessor.
1690 sai ta aadlikuks ja introdutseeriti Rootsi rüütelkonda 1697.
Jonas Johannis Scarinius

Johans Johannis Scarinius (1616 – 1687 Växjö) oli rootsi teoloog ja vaimulik.
1640. aastatel lõpetas ta Tartu ülikooli.
Aastatel 1675–1687 oli ta Växjö piiskop.
Laurentius Molin

Laurentius Molin (ka Lars Molin; 26. november 1657 Västmanland – 20. september 1723 Uppsala) oli rootsi vaimulik, teoloogiaprofessor, Tartu ülikooli rektor, Uppsala Ülikooli rektor ja riigiametnik.
Laurentius Mölin õppis Upsalas, oli 6 aastat Erik Benzelius vanema (hilisema 1700–1709 Uppsala peapiiskopi) poegade kodukooliõpetajaks, 1689. aastal krahv Magnus Gabriel de la Gardie bibliotekaar. Aastatel 1690–1694 oli õppereisil Taanis, Saksamaal, Itaalias, Inglis- ja Hollandimaal. 1690 nimetati konsistooriumi assessoriks, 1694. aastal õuekonsistooriumi assessoriks.
1694. aastast oli ta Tartu ülikooli (tollal Academia Gustavo-Carolina) Tartu ülikooli usuteaduskonna teoloogiaprofessor ja Nõo Püha Laurentsiuse koguduse pastor. 1697/98 ja 1701/02 oli ta Tartu ülikooli rektor.
1703. aastast oli Rootsi kuninganna (Rootsi regent aastail 1660–1672, 1697 ja 1700–1713 oma poja Karl XI ja pojapoja Karl XII alaealisuse ning Karl XII eemalviibimise ajal) Hedvig Eleonora (1636–1715) õuejutlustajaks, Stockholmi toompraostiks ja prof. primarius theol. Uppsalas, 1705. aastast Uppsala ülikooli rektor.
Järglased aadeldati Meldercreutzi nime all ja kanti Rootsi rüütelkonda 1720. aastal nr 1607 all.
Thomas Clausen

Thomas Clausen (16. jaanuar 1801 – 24. mai 1885 Tartu) oli taani astronoom ja matemaatik. 
Aastast 1842 tegutses ta Tartu observatooriumis ja 1866–1872 oli observatooriumi direktor.
Aigars Kalvītise esimene valitsus

Aigars Kalvītise esimene valitsus oli 2. detsembril 2004 Läti Vabariigi Seimi kinnitatud Aigars Kalvītise juhitud nelja erakonna koalitsioonivalitsus. Valitsuse volitused lõppesid 7. novembril 2006, kui tööd alustas Aigars Kalvītise teine valitsus.
Koalitsiooni koosseis:
Rudolf Boehm

Rudolf Albert Martin Boehm (19. mai 1844 Nördlingen – 19. august 1926) oli saksa farmakoloog ja apteeker.
Ta on õppinud Müncheni ja Würzburgi Ülikooli arstiteaduskondades.
Alates 1872. aastast oli ta Tartus apteeker. 1881. aastast oli ta Marburgis apteeker. 1884 sai ta Leipzigi ülikooli farmakoloogia, toksikoloogia ja farmakognoosia professoriks.
ERK (ajakiri)

ERK oli Eesti Rahvuslaste Klubi välja antud üld-, majandus- ja kultuurpoliitiline ajakiri. Ajakiri ilmus aastatel 1933–1940 sagedusega 12 numbrit aastas.
Ajakirja vastutavad toimetajad olid Eduard Roos (1933), Järvo Tandre (Rudolf Stokeby-Tandre) (1936–1937) ja Karl Särgava (1938–1940). Ajakirja tegevtoimetaja 1933–1934 ja 1936–1937 oli Edgar Kant.
Ajakirja numbrid on kättesaadavad ka digitaalselt Rahvusraamatukogu digiarhiivis DIGAR.
Olof Hermelin

Olof Nilsson Hermelin (enne aadeldamist 1702 Olof Nilsson Skragge, eestikeelses kirjanduses ka "Olaus Skragge"; 31. jaanuar 1658 Filipstad, Rootsi – 1709 või hiljem, Venemaa) oli rootsi õigusteadlane, historiograaf, riigisekretär, diplomaat.
Elulugu.
Olof Nilsson Skragge sündis 31. jaanuaril 1658 Filipstadis linna linnapea Nils Månsson ja Karin Andersdotteri perre. Omandas hariduse Karlstadis koolis ja jätkas 12. septembrist 1677 haridusteed Uppsala Ülikoolis. Ülikoolis õppis ta keeli, ajalugu ja õigusteadust ja õpingute ajal arenesid tema vaated väga rootsimeelseks.
Skragge jätkas õpinguid Lääne-Euroopas, rahastades neid samal ajal olles informaator Magnus Stenbockile. 1685. aastast töötas krahvi Magnus Gabriel De la Gardie sekretärina. Ta lootis saada professoriks Uppsalas, aga sai hoopis 1687. aastal Tartu Ülikooli kõnekunsti ja poeesia professoriks (rootsi "professor i romersk retorik och poesi"). 9. juulil 1695 vahetas ta ametikohta ja temast sai Tartu Ülikoolis Rootsi ja Rooma õiguse professor. TÜ-s töötades kohtas ta baltisakslaste vastuseisu, peamiselt ajendatud Karl XI ja baltisakslaste kehvadest suhetest. Ametikohal püsis ta 1697. eluaastani.
1698. aastal naasis ta päris Rootsi, kus asus 2. märtsil 1699 tööle kuningliku sekretäri ja riigihistoriograafina. Põhjasõja tõttu jäi tema töö ajaloolasena pooleli ja ta valmistas Rootsi sõjapropagandat, kujunedes Karl XII jaoks oluliseks liitlaseks. 11. septembril 1701 sai temast kuningliku kantselei sekretär, vastutav Saksamaa eest, 1702. aasta 1. märtsist töötast ta kuninga lähikonnas Ida-Euroopa spetsialistina.
Ta aadeldati 15. novembril 1702 ja introdutseeriti 1704. aastal Rootsi rüütelkonda. 9. oktoobril 1705 sai temast kuningas Karl XII riigisekretär. Sõja jooksul eelistas ta olla ettevaatlik ja oleks sõja lõpetanud võimalikult varakult, eelistades diplomaatiat ettearvamatule sõjale, kuid ei vaielnud kuninga soovile vastu. Samal ajal jätkas ta tööd haridusvallas, plaanides õpetamisreformi Rootsi ülikoolides.
Olaus Hermelin langes Poltaava all 1709. aastal Poltaava lahingus Vene sõjavangi. Tema täpne edasine elulugu pole teada, kuid eeldatavasti ta ka suri vangina mõne aasta jooksul. Tema oletatavaks surma-aastaks on arvatud nii 1709. aastat kui ka 1712. aastat.
Sidgunda

Sidgunda (vananenud läti kirjanduses ka "Rikteres muiža" (Riktere mõis) või "Riktere", saksapäraselt "Siggund") on küla ("ciems") Lätis Sigulda piirkonna Mālpilsi vallas. Küla asub Lielā Jugla jõe kaldal merepinnast 80 meetri kõrgusel. Sidgunda jääb valla keskusest Mālpilsist 7 ja Riiast 60 kilomeetri kaugusele.
Sidgundas asuvad põhikool ja raamatukogu, seal on Ausekļi, Sidgunda ja Pagriezienz uz Sidgundas staciju bussipeatus. Küla asub ajaloolise Liivimaa territooriumil, Suda ja Mergupe jõgede vahel asub vana liivlaste linnamägi. Küla lähistel asuv Sidgunda linnamägi on muinsusmälestisena riikliku kaitse all.
Kuni 1905. aastani asus külas ajaloolise Sidgunda mõisa ("Siggund") süda. 1949. aastani oli küla Sidgunda valla halduskeskuseks, 1963. aastani aga Sidgunda külanõukogu halduskeskuseks.
Sidgundas kasvav pärn ja neli tamme on looduskaitse all.
Harilik mürt

Harilik mürt (ka "mirt") ("Myrtus communis") on mürdilaadsete seltsi mürdiliste sugukonna taimeliik.
Botaaniline kirjeldus.
Harilik mürt on igihaljas kuni 4 m kõrguseks kasvav põõsas või väike puu.
Hariliku mürdi lehed on vastakud, elliptilised kuni munajad, terveservalised.
Hariliku mürdi õied on valge värvusega, lõhnavad ja paiknevad lehtede kaenlas.
Hariliku mürdi vili on ümar või ovaalne tumesinine mari.
Levik.
Harilik mürt kasvab looduslikult Euroopas, Aasias ja Põhja-Ameerika lähistroopilises osas.
Kultuurtaimena kasvatatakse harilikku mürti paljudes maades.
Kasutus ja toime.
Maitsetaimena kasutatakse mürdilehti teatud piirkondades, sarnaselt loorberilehtedega, kastmete maitsestamiseks.
Mürditaimi külastanud mesilastelt on varem saadud mürdimett. 
Itaalias valmistatakse marjadest ja lehtedest alkohoolseid jooke "Mirto Rosso"t ja "Mirto Bianco"t.
Droogina kasutatakse hariliku mürdi lehti ("Myrti folium") ja eeterlikku õli ("Myrthi aetherolum").
Pikaajalisest kasutamisest hoolimata, ravivõtteid mürdiosadega kirjeldas juba arvatavasti Hippokrates, pole mürdi toimed (bioaktiivsus) teaduslikult tõestatud.
Tervistavate väidetena on mainitud mürdi toimet külmetus- ja seenhaiguste leevendamisel, närvisüsteemi rahustamisel ja uneaja pikendamisel.
"In vitro" katsetes on mürdi eeterlikul õlil tuberkuloosi mükobakteri kliinilistele isolaatidele inhibeeriv toime.
Vastunäidustusena on mainitud eeterliku õli ja selle preparaatide toimet lastele – näopiirkonda määritult võib see põhjustada bronhiaalastmat, ja seespidiselt manustatuna mõjub halvasti neile, kellel esineb seedeelundite (eriti maksa ja sapiteede) põletikke.
Eeterliku õli mürgine annus on üle 10 grammi. Õlis leiduv tsineool langetab vererõhku, tekivad hingamisraskused ja võib kujuneda kollaps. Mürgistuse korral vajab inimene arstiabi – hapnikumaski, diasepaami, atropiini jt aineid.
Kultuuris.
Vanarooma mütoloogias oli see põõsas pühendatud armastusjumalanna Venusele. Legendi järgi oli Venus merevahust sündides ehitud mürdiokstega ning tema templite ümber kasvasid mürdipõõsad.
Mürdipärga on seostatud ka Jupiteri ja Ceresega.
Kreeklastele on mürt olnud armastuse ja surematuse sümbol.
Šarašova Kõigepühama Kolmainu kirik

Šarašova Kõigepühama Kolmainu kirik (Valgevene keeles "Касцёл Найсвяцейшай Тройцы") on kirik Valgevenes Bresti oblastis Pružany rajoonis Šarašova alevis aadressil вул. Перамогі, 3"А" .
Kirikut kasutavad katoliiklased, see on muinsuskaitse all. Šarašova kirik kuulub Pinski piiskopkonda.
Kirikuhoone.
Šarašova kirik on klassitsistlik kahe torniga hoone, mille fassaadi kaunistavad kaks apostleid kujutavat puidust skulptuuri. Tornide ülaosas on kaaraknad. Hoone on kolme lööviga, lööve eraldavad kuus sammast. Lae moodustab silindervõlv. Altarit piiravad Korintose stiilis sambad. Altari kõrval asub kaks käärkambrit. 
Ajalugu.
Šarašova kirik valmis aastal 1848. Sel perioodil toetati riiklikult ainult õigeusu kirikute ehitamist, seega finantseeriti ehitust usklike annetustest. Nii on Šarašova Kõigepühama Kolmainu kirik ainus Pružany rajooni kirik, mis sel ajal ehitati. 
1850. ja 1860. aastatel valmisid kirikus asuvad muusikariistadega ingleid kujutavad freskod.
Teise maailmasõja järel muudeti kirik laohooneks, kirikuvarad riisuti. Kirik tagastati kogudusele 20. sajandi lõpus.
Saja rahva lood

"Saja rahva lood" on kirjastuse Eesti Raamat aastail 1973–1991 ilmunud raamatusari maailma rahvaste muinasjuttudest.
Kirjastus Tiritamm jätkas sarja aastail 1992, 2006–2007.
Šarašova Jumalaema Sündimise kirik

Šarašova Jumalaema Sündimise kirik (Valgevene keeles "Царква Раства Багародзіцы") on endine kirik Valgevenes Bresti oblasti Pružany rajoonis Šarašovas. Kirik oli iseloomulik näide Valgevene puitarhitektuurist. Hoone on kuulunud kreekakatoliku kirikule ja õigeusu kirikule. 
Ajalugu.
Kirikut on esmamainitud 1517. aastal, mil Jan Abramowicz sellele raha andis. Aastal 1760 ehitati kirik põhjalikult ümber. Aastal 1803 põles maha vana pastoraadi hoone, selle asemele ehitati uus, mis on ka tänapäevani säilinud. Aastal 1818 allus kirikule kolm kabelit. Aastal 1833 avastati kirikust XV sajandi lõpul ja XVI sajandi alguses loodud käsitsi kirjutatud Šarašova evangeeliumid (vanim käsikiri arvatakse pärinevat aastast 1495, tänapäeval on need hoiul Valgevene Rahvuslikus Kunstimuuseumis.
Aastal 1839 anti kirikuhoone õigeusklike käsutusse, ühtlasi sai see tänapäevase nime. Poola võimu ajal hoone hüljati. Kirik seisis tühjana kuni 20. sajandi keskpaigani, kuni 1960. aastatel lammutati; sealt saadud lauad viidi Pružanysse majade ehitamiseks. 
Arhitektuur.
Kirikuhoone kirjeldusest aastast 1725 on teada, et hoonet kattis sindelkatus. Hoonet ümbritses ristikäik, katusel asus kuppel. Aastast 1809 on teada, et kirikus oli kuus sammast. Hoonesse pääses läbi ühe kahest käärkambrist.
Peale kiriku lammutamist viidi kiriku ikonostaas hoiule Valgevene Rahvuslikku Kunstimuuseumisse.
Kellatorn.
Kiriku kellatorn valmis aastal 1799. Eraldi seisev klassitsistlik hoone valmistati ilma ühtegi naela kasutamata. Hoone on kahekorruseline, ruudukujulise põhiplaaniga (5,3×5,6 meetrit). Kellatorni kõrgus on 18 meetrit. Kellatorn on konserveeritud ja arhitektuurimälestisena kaitse alla võetud.
Menedemos Eretriast

Menedemos Eretriast (kreeka Μενέδημος ὁ Ἐρετριεύς, u 345– u 260 eKr) oli vanakreeka filosoof, Elise-Eretria koolkonna esindaja, kes oli pärit Eretria linnast Euboia saarel.
Menedemos oli sündinud lugupeetavasse suguvõssa, kuid oli ise ehitaja või siis dekoraator ning vaene. Ta saadeti sõjaretkele Megarasse, kuid otsustas külastada ka Platoni Akadeemiat ning otsustas seejärel sõjateenistusest loobuda ja asuda filosoofiat õppima. Platoni Akadeemiast suundus ta koos Phleiusi Asklepiadesega Megarasse Stilponi õpilasteks ja sealt omakorda edasi Elisesse, kus nendest said Phaidoni kooli õpilased. Hiljem suundusid nad Asklepiadesega Menedemose kodulinna Eretriasse ning sellest ajast nimetati Elise kooli Eretria kooliks. Sageli on kasutusel ka Elise-Eretria koolkonna nimetus.
Tema elu kohta on Diogenes Laertios oma teose "Väljapaistvate filosoofide eludest, õpetustest ja ütlustest" II raamatus Menedemost puudutavas peatükis üles kirjutanud mitmeid anekdoote. Üks nendest väidab, et Eretria koolis puudus kord ning korrapärane pinkide asetus ja igaüks võis kuulata millist vestlust tahes, ringi liikudes või istudes.
Menedemose filosoofiliste seisukohtade ja õpetuste kohta pole palju teada. Diogenes Laertios väidab, et ta ei sallinud Platoni Akadeemia õpetajaid, muuhulgas Xenokratest ega ka kürenaiku Paraibatest, eelistades nendele enda Megara õpetajat Stilponit. Menedemos olnud osav vaidlustes, eriti vastuväidete ülesehitamisel ning Diogenes Laertios osundab üht tema väidetavatest meelisargumentidest:
Lisaks olevat Menedemos arvanud, et tõde ei saa väljendada eitavate (vanakreeka ἀποφατικὰ) ega ka liidetud (vanakreeka συνημμένα) ning põimitud (vanakreeka συμπεπλεγμένα) väidetega, nõudes selle asemel kinnitavate (vanakreeka ἀποφατικὰ) ja ühetimõistetavate (vanakreeka τὰ οὐχ ἁπλᾶ) väidete kasutamist.
Eskişehiri provints

Eskişehiri provints on 1. järgu haldusüksus (provints) Lääne-Türgis. Provintsi keskus on Eskişehir.
Kocaeli provints

Kocaeli provints on provints Loode-Türgis Marmara piirkonnas Musta mere ääres. Provintsist läänes asub İstanbul, põhjas Must meri, provintsist edelas asub Marmara mere İzmiti laht. Provintsi keskus on İzmit.
Juozas Bernatonis

Juozas Bernatonis (sündinud 8. septembril 1953 Kaunases) on Leedu poliitik ja diplomaat.
Ta lõpetas aastal 1971 Kaunase 7. Keskkooli ja aastal 1976 Kaunase Polütehnilise Instituudi keemiateaduskonna.
Aastatel 1990–2017 kuulus ta Leedu Sotsiaaldemokraatlikku Parteisse.
2001–2003 oli ta Leedu siseminister. 
Aastatel 2006–2012 oli ta Leedu suursaadik Eestis.
13. detsembrist 2012 kuni 13. detsembrini 2016 oli ta Leedu justiitsminister.
Martin Hanz

Martin Hanz (sündinud 30. aprillil 1955 Montabauris) on Saksamaa diplomaat.
2009–2011 oli ta Saksamaa suursaadik Eestis.
Wendelin Ettmayer

Wendelin Ettmayer (sündinud 1. augustil 1943) on Austria poliitik, diplomaat ja kirjanik.
Aastal 1994 sai ta Austria suursaadikuks Soomes ja ühtlasi ka 1994–1997 suursaadikuks Eestis.
1999 anti talle Maarjamaa Risti III klassi teenetemärk, tunnustades tema tööd 1994–1997 Austria suursaadikuna Eestis.
Päivo Kasekamp

Päivo Kasekamp (25. jaanuar 1924 Tallinn – 21. juuni 2013 Tartu) oli soomepoiss ja eesti metodisti vaimulik.
Ta lõpetas aastal 1942 Jakob Westholmi Gümnaasiumi.
Aastatel 1942–1943 oli ta Riigi Tööteenistuses Saksamaal.
Tööteenistuse järel õppis ta Tartu Ülikooli arstiteaduskonnas.
9. novembrist 1943 oli ta Soome sõjaväes, ta viibis väljaõppel Taavettis ja oli rindel Rajajoel JR 47 koosseisus, lõpetas ohvitserikursuse.
Tagasi Eestisse saabus ta 19. augustil 1944, viibis Klooga õppelaagris. Ta taandus Saksamaale, oli väljaõppel Neuhammeris ja Beneschaus, võitles Sileesia rindel, langes 19. märtsil 1945 Oppelni lahingus Nõukogude sõjavangi.
Ta oli vangilaagris Komi ANSV-s ja tööpataljonis Narvas, vabastati aastal 1946 tervislikel põhjustel.
Arreteeriti uuesti 18. jaanuaril 1948, talle mõisteti 10+5 aastat. Ta vabanes Inta vangilaagrist Komi ANSV-s 24. oktoobril 1955, ta jäi samasse tööle kaevurina.
Eestisse tagasi saabus ta aastal 1958, oli organist ja metodisti pastor EMK Haapsalu koguduses. Aastatel 1969–1972 oli ta pastor EMK Rakvere koguduses, aastatel 1972–1987 EMK Tartu Püha Luuka koguduses, seejärel jäi ta pensionile.
Aastal 1994 läks ta perega USA-sse, kus viibis aastani 2005, mil ta tuli tagasi Eestisse. Elu lõpuaastatel elas ta Tartus.
Isiklikku.
Tema isa oli Eesti sõjaväelane, kindralmajor August Kasekamp, vennapoeg Andres Kasekamp on olnud ka Tartu Ülikooli Rahvusvaheliste suhete õppetooli Balti poliitika professor.
Kalju Reesalu

Kalju Reesalu (20. veebruar 1924 Loksa – 22. mai 2015 Partille) oli soomepoiss, ettevõtja ja eesti aktivist Rootsis.
Ta õppis Tallinnas Riiklikus Inglise Kolledžis. Kool jäi sõja tõttu pooleli viimases klassis, kui ta põgenes Soome ja astus Soome armeesse.
24. aprillist 1943 oli Soome armees ja võitles rindel Rajajoel JR 47 koosseisus. 5. novembril 1943 lahkus ta omavoliliselt väeosast (arvatakse ka, et lahkus eriülesandega), naasis Eestisse ja tegeles põgenike üleveoga Soome. Ta vahistati Saksa okupatsioonivõimude poolt jaanuaris 1944 ja teda hoiti 9 kuud Patarei vanglas. Pärast vanglast põgenemist septembris 1944 põgenes ta Soome kaudu Rootsi.
Rootsis suunati ta metsatööle, sealt pääses vabrikutööle Göteborgi kandis. Õppis õhtukoolis ehitust ja sai ehitusinseneri kutse kätte kahe aastaga (nelja asemel). Ta moodustas ehitusfirma Byggnadsfirma Estnia. Göteborgi eeslinnas Partilles tegutseb siiani tema firma Partille Industriservice AB. Tema ehitusalased teadmised tulid kasuks 1960. aastatel Göteborgi Eesti Maja muretsemisel, mil ta vastutas ostetud majas vajalike ümberehitustööde korraldamise eest. Temast sai Eesti Maja suurim aktsiate omanik ja juhatuse esimees. 21. sajandi alguses oli tema teadmistest abi, kui Eesti Maja müüs kinnisvara südalinnas ja muretses uued (nüüdsed) Eesti Kodu ruumid, mis samuti vajasid ümberehitamist. 
Pärast seda, kui Eestis oli taastatud iseseisvus, laiendas ta oma ehitustehnilise äritegevuse Eestisse. Tema loodud ettevõte AS Reldor ehitas ning omab Eesti esimest tööstusküla ja ehitab nüüdisaegseid eramuid. 
Mõnda aega oli ta ka Pärnu sadama kaasomanik. Lisaks kuulusid talle restoran ja ööklubi Hispaanias ning mitu võidusõiduhobust, lühikest aega oli tema kui reederi valduses ka mõni kaubalaev Läänemerel.
Kalju Reesalu suri 22. mail 2015 Göteborgi eeslinnas Partilles.
Isiklikku.
Tema poeg on vaimulik Jaak Peeter Reesalu.
Voldemar Herkel

Voldemar Herkel (4. jaanuar 1929 Kulna Keila vald – 31. jaanuar 2019 Tallinn) oli eesti arhitekt.
Ta lõpetas 1947. aastal eksternina Tallinna 2. Keskkooli ning õppis seejärel Tallinna Polütehnilise Instituudi arhitektuuriosakonnas, mille lõpetas 1953. aastal arhitektina. 
1961–1988 oli ta Eesti Riikliku Kunstiinstituudi õppejõud, 1970. aastast professor.
1979–1988 oli ta Eesti NSV Arhitektide Liidu esimees.
Elsa Silber

Elsa Silber (ka Ella Silber) oli eesti tummfilminäitleja.
Ta tegi filmidebüüdi 1924. aastal filmis "Mineviku varjud". Tema viimane näitlejatöö oli 1929. aastal filmis "Jüri Rumm".
Kristo Matson

Kristo Matson (sündinud 25. novembril 1980 Pärnus) on eesti helilooja ja muusik.
Ta õppis aastatel 1986–1988 Tihemetsa Põhikoolis, 1989–1996 Torma Põhikoolis ja 1996–1999 Põltsamaa Ühisgümnaasiumis.
Aastatel 1999–2003 õppis ta Heino Elleri nimelises Tartu Muusikakoolis trombooni, muusikateooriat ja kompositsiooni ning Tartu ülikoolis teoloogiat, kuid ei lõpetanud neid koole. Seejärel õppis ta Eesti Muusika- ja Teatriakadeemias aastatel 2003–2007 Tõnu Kõrvitsa juhendamisel bakalaureuseõppes ja 2007–2009 Helena Tulve juhendamisel magistriõppes.
Tiina Kattel

Tiina Kattel (sündinud 15. juunil 1971) on eesti baltist ja tõlkija.
Ta on õppinud Tartu Ülikoolis eesti filoloogiat (1989. aastast) ning Vilniuse Ülikoolis leedu keelt (1990. aastast).
Aastatel 2002–2008 oli ta Vilniuse Ülikoolis eesti keelt ja kultuuri lektor. Alates 2009. aastast on ta Tartu Ülikooli maailma keelte ja kultuuride kolledži (varem keeltekeskus) juhataja kohusetäitja, 2010. aastast ka Tartu Ülikooli leedu keele ja kultuuri lektor. 
Kattel on ka TÜ Aasia regiooni ja Balti regiooni keelte osakonna juhataja. 
2010. aastal kaitses Kattel Tartu Ülikoolis Jüri Talveti juhendamisel magistritöö "Leedu uuema romaani (1989–2010) arengutendentsid". 
2015. aastal ilmus Tiina Katteli tõlkes kirjastuselt Toledo Alvydas Šlepikase romaan "Minu nimi on Marytė" („Mano vardas – Marytė“, 2012), mis oli valitud lugejate poolt Leedu aasta raamatuks ja oli pälvinud ka Leedu Kirjanike Liidu preemia. 
Tiina Kattel on päritolult seto.
Alvydas Šlepikas

Alvydas Šlepikas (sündinud 27. jaanuaril 1966 Videniškiais Molėtai rajoonis Leedus) on Leedu kirjanik, režissöör, näitleja, stsenarist ja kultuuriajakirjanik.
1992. aastal lõpetas Šlepikas Leedu muusikaakadeemia draamanäitleja ja režissöörina, ta on mõlemas ametis ka töötanud. 1995. aastast töötab Šlepikas Leedu Kirjanike Liidu nädalalehes Literatūra ir menas, algselt pea- ja hiljem kirjandustoimetajana. Ta on lavastanud populaarse teleseriaali "Kutsumata armastus" ("Amžini jausmai"), milles on osalenud ka näitleja ja stsenaristina, pälvides parima stsenaristi nimetuse.
1994. aastast on Šlepikas tegev kirjanduses. 1996. aastal pälvis ta ajakirja Varpų kirjanduspreemia. 1997. aastal avaldas ta luulekogu "Rahu sinu verele" ("Taika tavo kraujui"; luuletaja Zigmo Gaidamavičiaus-Gėlėsi nimeline preemia 1998), 2003 "Vaikuse lähenev..." ("Tylos artėjantis") ning 2004. aastal novellikogu "Vihmajumal" ("Lietaus dievas"). 2012. aastal ilmus tema menukas romaan "Minu nimi on Marytė" ("Mano vardas – Marytė", 2012), mis valiti Leedu lugejate poolt aasta raamatuks ning pälvis Leedu Kirjanike Liidu preemia. Romaan kõneleb endise Ida-Preisimaa saksa lastest Teise maailmasõja järgses Leedus. 2015. aastal ilmus see eesti keeles Tiina Katteli tõlkes kirjastuses Toledo.
Šlepikas on Leedu Kirjanike Liidu ja PEN-keskuse liige.
Wesselin

Wesselin (ka "Wescelin") (surn. 1240) oli esimene Revala piiskop (1219/1220–1227).
Rooma paavst (1216–1227) Honorius III sätestas 9. oktoobril 1218, et Taani kuningas Valdemar II võib paganatelt vallutatud alad inkorporeerida Taani kuninga valdustesse. Ta nõudis 29. oktoobril 1219 kuningalt, et ta kaitseks Liivimaale suunduvaid palverändureid ("peregrinos"). Ta käskis 18. aprillil 1220 kuningat, et see aitaks ristiusustada Liivimaad.
Taani kuningas Valdemar II määras oma kaplani Wesselini Eestimaa piiskopiks 1219. aastal, kui senine piiskop Theoderich oli Lindanise lahingus surma saanud. 1219. aastal osales Theoderich, kes Henriku kroonika sõnul "oli Liivimaa kiriku maha jätnud ja hoidis kuninga poole", Valdemar II sõjakäigul Revalasse. Tallinna kohal laagris olnud Taani väge ründasid revalased ja harjulased, kellest mõned pidasid Theoderichi telki kuninga omaks, tungisid sinna sisse ja tapsid piiskopi.. Valdemari konkurent Riia piiskop Albert nimetas samale ametipostile oma venna Hermanni, kes pühitseti Eestimaa piiskopiks Magdeburgi peapiiskopi poolt. 
Wesselini kinnitas paavst Honorius III 1220. aasta 19. märtsil Revala piiskopiks ("episcopus Revaliensi"). Kuigi tema ametinimetust võib tõlkida ka Tallinna piiskopina, osutas see tiitel Enn Tarveli hinnangul sel ajal pigem Revala maakonnale. Kersti Markuse arvates mõeldi selle all tõenäoliselt kogu Põhja-Eestit. Artur Vassari arvates, anti talle piiskopkonnaks ainult Rävala ja Harju, kuna asukohaks jäi Tallinn. Seepärast võib Wesselini nimetada esimeseks Tallinna piiskopiks Wesselin oli ametis 1227. aastani.
Paavst kohustas 18. aprillil 1220 Riia, Sēlija ja Lihula piiskoppi lubama oma aladel misjoneerida tsistertslastel ja teistel munkadel. Paavst andis 19. märtsil 1220 avaldatud bullas "Cum zelo caritatis" tsistertslastele korralduse jutlustada eestlaste seas ja andis loa Wesselinil kaasata misjonitööks Eestimaal tsistertslasi ja teiste kloostrite asukaid. Ta tunnustas 19. märtsil 1220 Lundi peapiiskopkonna Tallinna piiskopkonna ning 18. aprillil 1220 Lihula piiskopkonna rajamist, kuid kohustas Riia ja Lihula piiskoppe, et need soodustaksid uute usklike liitumist ordudega, mis tooks regioonis kaasa munkade arvukuse tõusu .
Korset

Korset on 0,13 hektari suurune ussikujuline saar Väinameres, halduslikult Lääne maakonnas Vormsi vallas. 
Saar asub Rumpo poolsaarest kagus. Saare rannajoone pikkus on 489 meetrit.
Korset kuulub Vormsi maastikukaitseala koosseisu ja on looduskaitse all.
Albrecht I (Saksimaa)

Albrecht (ka "Albert"; 1170–1260), Saksi krahv aastatel 1212–1260.
Ta oli Saksi hertsogi Bernhardi poeg ja Taani kuninga Valdemar II õepoeg. Aastatel 1219–1220 võttis ta Riia piiskopi Alberti poolel osa Liivimaa ristisõjast, pretendeerides mingisugusele (täpsemalt teadmata sisuga) ülimusõigusele Liivimaa suhtes.
Ulf Torsten Undén

Ulf Torsten Undén (14. aprill 1877 – 5. juuni 1962 Stockholm) oli Rootsi diplomaat.
1921 oli ta ajutine saadik (rootsi "tillförordnad envoyé") Riias ja Tallinnas. Samuti oli ta 1924. aastal saadik (rootsi "envoyé å extra stat") Riias ja Tallinnas.
1925 anti talle Vabadusristi III liigi 1. järk.
Torba provints

Torba provints on provints Vanuatus. Provints hõlmab Torrese ja Banksi saared, mille esitähtedest on moodustatud ka provintsi nimi. See on riigi põhjapoolseim provints.
Provintsi keskus on Sola asulas Vanua Lava saarel.
Helmut Rosenvald

Helmut Rosenvald (22. veebruar 1929 Tallinn – 29. juuli 2020) oli eesti helilooja ja viiuldaja. 
Rosenvald õppis viiulit Tallinna Konservatooriumis Rudolf Palmi klassis (1942–1947) ja lõpetas 1958. aastal Tallinna Muusikakooli muusikateooria erialal, kus tema loominguõpetajaks oli Veljo Tormis. 1963. aastal lõpetas ta Villem Kapi klassis Tallinna Riikliku Konservatooriumi. 
Aastatel 1961–1989 mängis ta ERSOs viiulit.
Ta on loonud üheksa nummerdatud sümfooniat, lisaks mitu sümfoonilist teost, orelimuusikat, instrumentaalkammermuusikat, vokaalkammermuusikat ja lastemuusikat.
Rosenvaldi teoseid on esitanud Eesti Riiklik Sümfooniaorkester, Jaan Tamme nimeline puhkpillikvintett, ERSO keelpillikvartett, viiuldajad Endel Lippus, Ines Rannap, Lemmo Erendy, tšellistid Jaan Reinaste, Ivo Juul, Toomas Velmet, pianistid Bruno Lukk ja Ada Kuuseoks ning organist Hugo Lepnurm.
Ružany sünagoog

Ružany sünagoog ehk Ružanõ sünagoog on endine sünagoog Valgevenes Bresti oblastis Pružany rajoonis Ružanys aadressil ву. Якуба Коласа, 6.
Sünagoog ehitati XVIII sajandil Słonimi sünagoogi väiksema koopiana. XIX sajandi teisel poolel ehitati selle juurde juudi lastele samas stiilis kool. Sünagoog tegutses aastani 1940, misjärel sulgesid Nõukogude võimud asutuse. Pärast teist maailmasõda on koolimajas asunud laod, veski, katlamaja ja mitme kohaliku ettevõtte garaažid. Sünagoogihoone on sestpeale tühjalt seisnud.
Sünagoogihoone on kõrge vundamendiga ühekorruseline hoone, mida kaunistavad väljast pilastrid ja karniisid. Aknad lõpevad ülal ümarkaartega.
Hoones on osaliselt säilinud seda ehtinud kirjad ja freskod. Hoone keskel asub halvas seisukorras bima – üks vähestest, mis Valgevene aladel veel säilinud on. Hoone on arhitektuurimälestisena kaitse all.
Asklepiades Phleiusist

Asklepiades Phleiusist (kreeka Ἀσκληπιάδης, umbes 350 – umbes 270 eKr) oli vanakreeka filosoof, Elise-Eretria koolkonna esindaja, kes oli pärit Phleiusi linnast Argolise maakonnas Peloponnesose poolsaarel.
Asklepiades oli Eretria Menedemose hea tuttav ning kaasõpilane Megara koolkonna esindaja Stilponi juures ning hiljem Elises Phaidoni koolis. Hiljem suundusid nad Asklepiadesega Menedemose kodulinna Eretriasse ning sellest ajast nimetati Elise kooli Eretria kooliks. Sageli on kasutusel ka Elise-Eretria koolkonna nimetus.
Asklepiadese elu ja õpetuse kohta on väga vähe teada ning peamised teadmised pärinevad Diogenes Laertiose teose "Väljapaistvate filosoofide eludest, õpetustest ja ütlustest" II raamatus Mendemose elu ja tööd käsitlevast peatükist ning põgusast mainimisest Athenaiose "Õpetatud meeste pidusöögi" IV raamatus. Muuhulgas kirjutab Diogenes Laertios, et vanema kaaslasena oli Asklepiades see, kes tegevusi kavandas ning Menedemos see, kes need ellu viis ja ilmselt seetõttu oli Menedemos avalikult tähelepanuväärsem ning enamus sõpradepaari kohta kirja pandust käib just tema kohta.
Petrus Kaikewalde

Petrus Kaikewalde (ka "Petrus Kaikevalde", kroonikas veel variandid "Petrus Kakuwalde", "Kakewalde", "Kakinwalde"), Soome päritolu Riia piiskopi preester ja misjonär, keda on mainitud Henriku Liivimaa kroonikas.
Kroonika mainib Petrus Kaikewaldet seoses tema ristimistööga Eestimaa paganate hulgas aastatel 1215–1226. 1215. aastal viis ta koos Mõõgavendade ordu preestriga läbi ristimise Sakalas ja Ugandis. 1220. aastal kuulutas ta jumalasõna ja ristis koos kroonika autori preester Henrikuga Vaigas, Pudivirus ja Järvamaal. 1226. aastal ristis ta paavsti legaadi Modena Wilhelmi ülesandel paavsti võimu alla läinud Läänemaal.
Petrus Kaikewalde nimi tuleneb oletatavalt soome sõnadest "kaikki" "kõik" ja "valta" "võim, jõud".
Ružany Kõigepühama Kolmainu kirik

Ružany Kõigepühama Kolmainu kirik (Valgevene keeles "Касцёл Найсвяцейшай Тройцы") on kirik Valgevenes Bresti oblastis Pružany rajoonis Ružany alevis aadressil вул. Першамайская, 12.
Kirikut kasutavad katoliiklased, see on muinsuskaitse all. Ružany kirik kuulub Pinski piiskopkonda.
Kirikuhoone.
Ružany kolmainu kirik on renessanssarhitektuuri näide. Hoone sissepääsu kohal kõrgub neljakorruseline torn. Selle alumine osa on nelinurkne, ülemised korrused aga kaheksanurksed. Korruseid eraldavad karniisid, neid liigendavad kitsad nišid. Esikülge liigendavad pilastrid.
Kirik ise on ühelööviline ja lõpeb poolringikujulise apsiidiga. Löövi pakse seinu toetavad tugipiilarid, selle laeks on silindervõlv, käärkambri ja kabelite laeks on aga ristvõlv.
Kiriku Sapiehade suguvõsa vapiga kaunistatud peaaltar asub apsiidis. Altarimaalidel on kujutatud kolmainsust. Kiriku interjöör on barokkstiilile omaselt rikkalik. Sissepääsu kohal paikneb vana orel. Löövi külgedel asuvatele tugisammastele on paigutatud apostleid Peetrust ja Paulust kujutavad puitskulptuurid.
Kiriku ümber asub müüriga piiratud aed.
Ajalugu.
Kiriku asutas Lew Sapieha 1596. aastal. Algselt oli hoone puidust, aga aastail 1615–1617 ehitati see ümber kivihooneks. Hiljem on seda korduvalt uuendatud ja remonditud. Aastail 1768 ja 1787 ehitati kiriku juurde veel kaks kabelit. 1780. aastatel ehitati kirik taas ümber, renessansiajastust pärinevale hoonele lisati sealjuures klassitsismi ja barokkstiili elemente.
Kirikut remonditi taas aastail 1850 ja 1891. Nõukogude ajal kirikus jumalateenistusi ei toimunud.
Johannes Saar

Johannes Saar (sündinud 12. veebruaril 1965 Viljandis) on eesti kunstiteadlane.
Haridus.
Ta lõpetas 1991. aastal Tartu Ülikooli ajalooteaduskonna kunstiajaloolasena. Aastatel 2001–2001 õppis eksternina Eesti Kunstiakadeemia magistriõppes kunstiteadust. Aastatel 2013–2018 õppis Tartu Ülikoolis meedia ja kommunikatsiooni doktorantuuris. Sai 2018. aastal doktorikraadi väitekirjaga "Hegemooniadiskursused eesti kultuuris. Eesti Kunstimuuseumi pressikommunikatsioon 2006–2015" (juhendajad Veronika Kalmus ja Marek Tamm).
Töö.
Ta on Eesti Kunstiakadeemia kunstikultuuri teaduskonna kunstiteooria, kunstisotsioloogia ja kultuuritekstide diskursusanalüüsi lektor ja Tabasalu Ühisgümnaasiumi ajalooõpetaja. Varem on ta olnud Eesti Kaasaegse Kunsti Keskuse juhataja. 
Avaldanud arvamuslugusid ja artikleid Eesti kultuuri, ajaloo ja kunsti kohta.
Riole linnus

Riole linnus on Henriku Liivimaa kroonikas mainitud Vaigas asunud linnus.
Kroonika nimetab linnust seoses preestrite Petrus Kaikewalde ja Henriku 1220. aasta ristimisretkega Riia piiskopkonnale allutatud Eestimaa aladel. Riole, mis olevat olnud Vaiga "kõige kaugem linnus", oli preestrite viimane peatuskoht selles maakonnas enne Virumaale siirdumist. Sinna kokkukutsutud inimestele tutvustati evangeeliumi ja ristiti 500 mõlemast soost inimest.
Riole linnuse asukoht pole kindlalt teada, kuid oletatakse, et ta võis paikneda Ripuka Punamäel.
Lucas Barrios

Lucas Ramón Barrios Cáceres (sündinud 13. novembril 1984 San Fernandos) on Paraguay endine jalgpallur. Ta mängib ründajana.
Ta mängis muuhulgas ka Moskva Spartaki, Dortmundi Borussia, Guangzhou Evergrande, Montpellier' ja Palmeirase meeskondades. 2011 ja 2012 tuli ta Dortmundi Borussiaga Saksamaa meistriks, 2012 Guangzhou Evergrande'iga Hiina meistriks ja 2016. aastal Palmeirasega Brasiilia meistriks.
Barrios on sündinud Argentinas. Tema ema on paraguaylane. 2010. aasta märtsis sai ta Paraguay kodakondsuse ja tegi debüüdi Paraguay rahvuskoondises sama aasta 25. mail sõprusmängus Iirimaaga. Selles mängus lõi ta ka koondisekarjääri esimese värava.
2015. aasta Copa América esimeses alagrupimängus lõi ta värava Argentina vastu.
Ta on kuulunud Paraguay koondisse ka 2010. aasta maailmameistrivõistlustel ja 2011. aasta Copa Américal.
2010. aastal valiti ta Paraguay aasta jalgpalluriks.
Register 2007

"Register 2007" on Eesti Kujundusgraafikute Liidu (EKGL) aastanäitus 2007 Tallinna Kunstihoone galeriis ja selle näitusega kaasneva kataloogi-registri pealkiri.
Näituse idee, kontseptsiooni autor ja kuraator on kunstnik ja tarbegraafik Tiina Tammetalu (EKGL esimees 2005-2007), Tammetalu on ka kataloogi "Register 2007" (ISBN 978-9949-15-096-0) eessõna teksti autor.
Ružany Peeter-Pauli kirik

Ružany Peeter-Pauli kirik (valgevene keeles "Царква Сьвятых Пятра і Паўла") on kirik Valgevenes Bresti oblastis Pružany rajoonis Ružany alevis, aadressil пл. 17 Сентября, 2.
Kirikut kasutavad õigeusklikud, see on muinsuskaitse all. Ružany Peeter-Pauli kirik on Bresti ja Kobryni piiskopkonda kuuluva õigeusu kihelkonna keskuseks.
Kirikuhoone.
Ružany Peeter-Pauli kirik on barokkstiilis ühe torni ja ühe lööviga hoone. Fassaadi liigendavad nišid ja pilastrid, samuti ka kolmnurkne frontoon. Kirik lõpeb poolringikujulise apsiidiga. Käärkambrid asuvad löövi mõlemal küljel, paigas, kus see apsiidiga kokku saab; ruudukujuliste ruumide laeks on ristvõlv.
Nelinurkne kahekorruseline torn on ühtlasi ka kellatorniks. Varem kaunistasid seda Peetruse, Pauluse ja Moosese elusuuruses kujud. Kujud võeti maha XIX sajandi keskpaigas, mil hoone läks õigeusu koguduse valdusse. Maha võeti ka kiriku siseruume ehtinud puidust inglikujud.
Ajalugu.
Esimesed teated kiriku kohta pärinevad aastast 1568. Algselt asus seal puidust hoone, mis kuulus õigeusu kirikule. Aastal 1675 ehitati selle asemele kreekakatoliku kirikule kuuluv kivikirik, mida haldasid basiliaanid. Aeg, mil üleminek toimus, ei ole teada.
Praeguse kirikuhoone ehitus algas aastal 1762. Barokkstiilis hoone arhitektiks oli Jan Samuel Bekker. Hoone valmis aastal 1779 ja asus basiliaanide kloostri juures. Aastail 1784–1788 hoonet remonditi.
Klooster suleti aastal 1834, aga aastast 1839 anti hoone üle õigeusu kirikule. Kiriku juures olnud maad riigistati. Eustachy Kajetan Sapieha annetas 345 rubla, et kiriku juures avataks kool, aga 3400 rubla annetas ta kiriku remondiks.
Aastal 1875 põles kirik maha. Praktiliselt jäid kirikust püsti vaid seinad; tulest jäi puutumata vaid väike ala altari ümber. Ikoonid jõuti tulest välja tuua, muu kiriku inventar aga hävis. Aastal 1878 lõppesid kiriku taastamistööd, pärast seda on hoone tänapäevase välimusega. 
Esimese maailmasõja ajal evakueeriti kiriku varad Venemaale, sellele vaatamata jätkas sealne kogudus oma tegevust. Sõja ajal maeti kiriku juurviljaaeda lahingus langenud Saksa sõdurid; nende hauale pandi aga graniidist mälestuskivi. Kui Ružany hõivasid Nõukogude väed, mattis kohalik vaimulik, kes kartis, et sissetungijad rüvetavad sakslaste haua, mälestuskivi mulla alla.
Poola võimu ajal kasutasid kirikut katoliiklased, aga kiriklasse ja endise kloostri ruumidesse rajati kool. Saksa okupatsiooni ajal muudeti kirik haiglaks ja vanglaks, kiriku altarit kasutati operatsioonilauana. Sealne vaimulik Iaan Naŭrodzki organiseeris kirikus haavatud ja vangi langenud Punaarmee sõdurite ravi. Nõukogude võimud muutsid kiriku turismibaasiks, aga vaimulik Iaan arreteeriti. Alles pärast tema surma sai teatavaks tema tegevus sõdurite elude päästmisel; nii sai ta postuumselt Punatähe ordeni.
Vaatamata sellele, et kirik ei olnud ametlikult avatud, toimusid kogu Nõukogude perioodil selle juures jumalateenistused. Aastal 1990 kirik remonditi, aga aastal 1992 avati selle juures kool.
Nelson Haedo Valdez

Nelson Antonio Haedo Valdez (sündinud 28. novembril 1983 Caaguazús) on Paraguay jalgpallur, kes mängib Paraguay jalgpallikoondises ja Paraguay kõrgliiga klubis Cerro Porteño ründajana.
Lapsepõlv.
Valdez unistas noorena Paraguay meeskonnas mängimisest. Valdez ja tema perekond elasid vaesuses Caaguazú departemangus, mis on üks vaesemaid Paraguay piirkondi. Valdez on tunnistanud, et tal oli täiuslik lapsepõlv ja tal on rõõm olla pärit armastavast perekonnast. Kuna tal ei olnud oma jalgpalli mängis ta apelsini või sokipaariga, sest tal oli veel viis õde-venda ja perekond ei saanud seetõttu talle palli osta. Jalgpalli hakkas ta mängima kohalikus noorteklubis.
Klubikarjäär.
15-aastaselt alustas ta karjääri Tembetary noortemeeskonnas. Klubi põhimeeskonnas tegi ta debüüdi 2000. aastal. Ta mängis klubi meeskonnas 22 mängus ja lõi 11 väravat. 2001. aastal suundus ta Saksamaale, kus liitus Bremeni Werderi teise meeskonnaga. Teisel hooajal lõi ta enne klubi põhimeeskonnaga liitumist 30 mängus 15 väravat. Tema esitus pälvis põhimeeskonna peatreeneri Thomas Schaafi tähelepanu, kes kutsutas ta Bremeni Werderi põhimeeskonda. Debüüdi Bremeni Werderi põhimeeskonnas tegi ta 22. veebruaril 2003 kodumängus Cottbusi Energiega, sekkudes 82. minutil vahetusest. Bundesliga hooaja avamängus 23. augustil FC Schalke 04-ga lõi ta klubi meeskonnas esimese värava. 29. oktoobril sõlmis ta lõpuks klubiga neljaks aastaks lepingu. Esimest korda alustas ta algkoosseisus 8. novembril mängus Hannover 96-ga. 2004. aastal tuli ta klubiga Saksamaa karikavõitjaks. Finaalmängus Aacheni Alemanniaga sekkus ta mängu 87. minutil.
Koondisekarjäär.
Valdez mängis Paraguay alla 20-aastaste koondises 2003. aasta juunioride maailmameistrivõistlustel Araabia Ühendemiraatides. Ta tegi kaasa kõigis alagrupimängudes ja lõi viimases alagrupimängus värava Saksamaale. Paraguay tuli oma alagrupis teiseks, kuid kaotas kaheksandikfinaalis Hispaaniale.
Valdez tegi debüüdi Paraguay rahvuskoondises 2004. aasta Copa América esimeses alagrupimängus 7. juulil Costa Ricaga. Esimese värava lõi ta rahvuskoondises 17. augustil 2005 mängus El Salvadoriga.
Ta on mänginud Paraguay jalgpallikoondises 2006. ja 2010. aasta maailmameistrivõistlustel ning kolmedel Copa América meistrivõistlustel. 2011. aasta Copa Américal lõi ta teises alagrupimängus värava Brasiiliale. Meistrivõistlustel saadi lõpuks teine koht. 2015. aasta Copa Américal lõi ta esimeses alagrupimängus värava Argentinale, kusjuures tuli Paraguay välja 0:2 kaotusseisust.
Mihkel Pilv

Mihkel Pilv (sündinud 19. märtsil 1964 Tartus) on eesti haridustegelane.
Ta lõpetas 1992. aastal Eesti Põllumajandusakadeemia veterinaaria erialal. Ta oli Tartu Katoliku Kooli esimene direktor 1993–1997. Ta on haridusportaali Miksike asutaja.
Jane Krasilnikova

Jane Krasilnikova (sündinud 16. veebruaril 1970) on Eesti haridustegelane.
Ta lõpetas 1992. aastal Tallinna Pedagoogikaülikooli (koolieelse lasteasutuse pedagoogika). Ta on end täiendatud Tartu Ülikoolis (algõpetuse didaktika). Ta oli Tartu Katoliku Hariduskeskuse direktor aastatel 1997–1998.
Kristi Kalve

Kristi Kalve (sündinud 29. detsembril 1966 Tartus) on eesti haridustegelane. 
Ta lõpetas 1989. aastal Tartu Kunstikooli (kunstnik-kujundaja).
Ta oli Tartu Katoliku Hariduskeskuse direktor aastatel 1998–1999. Tema ajal tehti koolile juurdeehitis (Agathe maja vasakpoolne tiib), loodi MTÜ Agathe ning kool sai uue koolitusloa.
Töötab Sänna raamatukogu juhatajana.
Miriam Zikešova

Miriam Zikešova (sündinud 21. novembril 1968 Prahas Tšehhis) ehk õde Vojtěcha oli Tartu Katoliku Hariduskeskuse direktor aastatel 1999–2007. Ta on Pühima Neitsi Maarja Pärispatuta Saamise Õdede Kongregatsiooni liige.
Ta lõpetas 1997. aastal Olomoucis asuva Palackého Ülikooli (teoloogia). Tema ajal hakati 2001 inglise keele süvaõpet andma keelekümblusmeetodil õde Mary Vénardi juhendamisel, Priit Herodes kujundas Tartu Katoliku Kooli uue vapi (2003) ning kooli külastasid 14 Läti ja Leedu piiskoppi, peapiiskoppi ja kaks kardinali (2004).
Magdalena Krajnakova

Magdalena Krajnakova ehk õde Katarina (sündinud 12. juulil 1968 Slovakkias Popradis) oli Tartu Katoliku Hariduskeskuse president aastatel 2007–2012.
Ta lõpetas 2003. aastal Ružomberoki Katoliikliku Ülikooli doktorikraadiga (teoloogia ja pedagoogika). Ta on Pühima Neitsi Maarja Pärispatuta Saamise Õdede Kongregatsiooni liige.
Kairi Kutta

Kairi Kutta (sündinud 8. septembril 1973 Viljandis) on Tartu Katoliku Hariduskeskuse õppejuht aastast 2009.
Ta lõpetas 1997. aastal Tartu Õpetajate Seminari klassiõpetajana. Ta on täiendanud Tartu Ülikoolis (kunstiõpetus, üldõpetus, avastusõpe) ja Tallinna Ülikoolis (haridusjuhtimine). Tema ajal on Tartu Katoliku Hariduskeskuse algkooli osas rakendatud üldõpetust ja avastusõpetust.
Ružany Püha Kazimierzi kabel

Ružany Püha Kazimierzi kabel (Valgevene keeles "Капліца Святога Казіміра") on kabel Valgevenes Bresti oblastis Pružany rajoonis Ružany alevis. Kabel asub alevi surnuaial.
Kabel on muinsuskaitse all. Püha Kazimierzi kabel kuulub Pinski piiskopkonda, kuid ei ole enam kasutusel.
Kirikuhoone.
Ružany Püha Kazimierzi kabel on varaklassitsistliku arhitektuuri näide. Hoone on lihtne, väljast ümbritseb seda karniis. Karniise on kasutatud ka hoone sisekujunduses. Kivist altar on lihtne, dooria stiilis portikuse kujuline.
Ajalugu.
Kabeli ehitamist rahastas Ružany lossi omanik Aleksander Michał Sapieha. Kabel sai nime Kazimierz Püha järgi, keda sel ajal Sapiehade Ružany valdustes austati. Hoone projekteeris arhitekt Jan Samuel Bekker.
Algselt kuulus kabel Ružany basiliaanide kloostri juurde.
Mary Vénard

Õde Mary Vénard (Georgine Alde Le Beau) 22. veebruar 1923 Kansase osariik (USA) – 10. märts 2025 Saint Louis (Missouri osariik) oli Eesti haridustegelane.
Tema keelekümblusmeetodit inglise keeles on rakendatud Vanalinna Hariduskolleegiumis, Tartu Katoliku Hariduskeskuses ja Tallinna Toomkoolis. Õde Mary Vénard liitus 1944. aastal Pühima Vere Õdede Kongregatsiooniga ja läks kloostrisse. 1949. aastal sõitis koos orduõdedega Soome, kus asus tööle inglise kooli, kus töötas õpetaja ja kooli juhatajana. 1995. aastal tuli õde Mary Eestisse ja hakkas Vanalinna Hariduskolleegiumis ning Püha Miikaeli Koolis koostama õppekavasid, koolitama õpetajaid ja õpetama lapsi. 2001. aastast õpetas ta inglise keelt Tartu Katoliku Hariduskeskuses. On pühendunud heategevusele. Tema kogutud abisaadetisi on saanud pimedate raamatukogud, pimekurtide tugiliit, Haapsalu sanatoorne internaatkool ning paljud laste-, turva-, vanade- ja hooldekodud.
Lennart Meri teadustöö auhind

Lennart Meri teadustöö auhind on Tartu Ülikooli ja Tartu Ülikooli Sihtasutuse poolt välja antav teadustöö auhind.
Tartu Ülikool ja Tartu Ülikooli Sihtasutus asutasid Lennart Meri teadustöö auhinnafondi 2007. aastal, et jäädvustada iseseisvuse taastanud Eesti Vabariigi esimese välisministri, esimese Vabariigi Presidendi, samuti Tartu Ülikooli Sihtasutuse patrooni Lennart Meri mälestust. 2024. aastal taastus Lennart Meri teadustöö auhinnafondi tegevus, kui sihtasutuse patrooni Sirje Karise ettepanekul nimetati fondi halduskogu juhtima Jüri Raidla.
Auhinda antakse välja Tartu Ülikooli õppejõududele, teadustöötajatele ja üliõpilastele kahes kategoorias auhinna üleandmisele eelnenud kalendriaasta jooksul kaitstud või ilmunud Eesti riiki, rahvast, kultuuri või ühiskonda käsitleva ühe magistri- ja ühe teadustöö (kaasa arvatud doktoritöö) autorile või autorite kollektiivile.
Ashton Carter

Ashton Baldwin Carter (24. september 1954 Philadelphia, Pennsylvania – 24. oktoober 2022 Boston) oli Ameerika Ühendriikide poliitik ja füüsik, julgeolekupoliitika ekspert. Ta oli 17. veebruarist 2015 kuni 19. jaanuarini 2017 Ameerika Ühendriikide kaitseminister.
Ta on lõpetanud Yale'i Ülikooli bakalaureuseastme nii keskaja ajaloolasena kui füüsik-teoreetikuna. Doktorikraadi teoreetilise füüsika alal sai ta Oxfordi Ülikoolist.
Thbilisi loomaaed

Thbilisi loomaaed on Gruusia suurim ja vanim loomaaed, mis paikneb Vere jõe orus Thbilisis, jõe Kura jõega ühinemise koha lähedal. See avati 10. veebruaril 1927.
Vere jõele on iseloomulikud perioodilised äkktulvad. 20. sajandi teisel poolel toimusid need 1960., 1963., 1972. ja 1995. aastal. 1972. aasta kõrgvesi ujutas üle Thbilisi loomaaia, oli ka inimohvreid. Loomaaed sai tugevalt kannatada ka 14. juuni 2015 üleujutuses.
Loomaaia loomad.
2007. aasta detsembris sündis loomaaias emaelevandi Malika ja isaelevandi Bacho poeg.
Inglismaalt Torquayst toodi 2014. aasta juulis Thbilisi loomaaeda 20 aafrika pingviini.
Thbilisi 2015. aasta üleujutus.
14. juuni 2015 põhjustas Vere jõe üleujutus soovimatuid üleelamisi ka loomaaia loomadele: kiskjad pääsesid vabadusse, uppus ligi 300 looma umbes 600-st, osa loomi ka tapeti.
Loomaaiapõgenike hulka arvati jõehobu, seitse karu, kuus lõvi, kuus tiigrit, jaaguarid, kolmteist hunti, krokodill, hüään jmt loomad. Gruusia ja Aserbaidžaani piiril püüti võrkudega kinni üleujutuse tõttu loomaaiast vabadusse pääsenud ja ligi 60 km allavoolu ujunud aafrika pingviin.
Inimese tapnud valge tiiger, keda algul peeti lõviks, lasti maha politseiniku relvast või erijõudude ("SWAT team"'i) poolt.
Kokku kaotas loomaaed ligi poole oma loomadest ja ilmselt suure osa puuridest.
Tänavanoorsootöö

Tänavanoorsootöö ehk mobiilne kontaktnoorsootöö tegeleb riskikäitumisega noorte ja noortegruppidega avalikus ruumis, loob nendega kontakti ja toetab nende arengut, lähtudes noorte enesemääratlemise ja eneseteostuse vajadusest. Protsessi kaasatakse kogukonna liikmeid, et muuta ka ümbruskonna elu turvalisemaks. Mobiilne noorsootöö on alguse saanud kogukonnapõhisena ning pärineb Ameerikast.
Tänavanoorsootöö koosneb neljast töösuunast: tänavatöö, grupitööd, juhtumi- ja kogukonnatöö. Põhiline sihtrühm on 7–26-aastased riskirühma kuuluvad noored avalikus ruumis.
Tartus tegeleb tänavanoorsootööga 2014. aasta algusest Tähe noorteklubi.
Kürenaika

Kürenaika (araabia keeles Barqah / "برقة"; kreeka keeles Kyrinaïkí / "Κυρηναϊκή"; itaalia keeles Cirenaica) on ajalooline piirkond Liibüa idaosas. Selle keskus on Banghāzī.
Ajalugu.
Kürenaika rannikuala asutasid doorlased 7. sajandil eKr. Kiliikia ja Küpros ("Cilicia et Cyprus") kuulusid 64. aastast eKr Rooma riiki. 
Itaalia-Türgi sõja tulemusena läks 1912. aastal see Itaalia valdusse. 1934. aastal liideti see koos Tripolitaania ja Fezzaniga Itaalia Liibüaks.
Kürenaika oli alates 1951. aastast Liibüa Kuningriigi üks kolmest autonoomsest osast. Praeguse haldusjaotusega jaguneb see seitsmeks vallaks (araabia keeles Baladiyah / بلدية‎).