Kloostrisaar

Kloostrisaar on saar Valga maakonnas Otepää vallas Pühajärve keskel. Kloostrisaar on Suur-Lepasaare, Väike-Lepasaare ja Sõsarsaarte kõrval üks viiest saarest Pühajärvel. 
Nimepärimus.
Kloostrisaarel asunud vanal ajal mungaklooster. Selle kohta on rahvapärimus järgmine: 
"Kloostri saarel Pühajärvel olla vanasti olnud klooster ja mungad eland sääl sees. Saksad pole neid sallind ja tahtnud ära ajada. Siis tulnud suur sõda. Kümme aastat sõditud hommikust õhtuni käsitsi Pühajärve kaldal. Surnuid olnud nii palju, et praegugi olla Otepää kirikualune luid mitme sülla paksuselt täis. Ka on mujal Pühajärve ümbruses kole palju luid leitud. Saarel tapetud kõik mungad maha. Ainult kolm neist. kes olnud võõrsilt pärit osand end järve kaldal pilliroo sees varjata ja jäänud selle tõttu ellu."
Kunagisele kloostrile ei ole aga ühtegi viidet vanades ajalooallikates. Samuti ei ole teada, et lähedalasuv Pühajärve mõis kunagi mõne kloostri valduses oleks olnud. 2013. aasta arheoloogiliste kaevamistega rahvapärimusele samuti kinnitust ei leitud.
Kloostrisaare tammed.
Kloostrisaarel kasvab kaks tamme, mis on võetud loodusmälestistena riikliku kaitse alla. Noorema tamme kõrgus on 26 meetrit, ümbermõõt 477 cm ja vanuseks on pakutud 400–500 aastat. Vanema tamme kõrgus on 23 meetrit, ümbermõõt 545 cm ja vanuseks on pakutud umbes 600 aastat.
Arheoloogilised uuringud.
2012. aastal viidi Kloostrisaarel läbi arheoloogiline inspektsioon, et kinnitada pärimust saarel olnud kloostri kohta ja tuvastada võimalikke kiviaegseid asulakohti. Inspektsioonil leidsid arheoloog Andres Vindi ja ajaloolane Tõnis Türna nii põletatud luufragmente, tulekivikilde kui ka käsitsi valmistatud keraamikat. Esmaste leidude põhjal tuletati, et saare põhjaosas on asunud mesoliitiline asulakoht ja seda, et saarel on käidud ka rauaajal.
Kiviaegsed asulakohad.
2013. aastal viidi Kloostrisaarel läbi arheoloogilised kaevamised. Kaevamistel oli kaks eesmärki: uurida, milline oli mesoliitiline asustus Kloostrisaarel ja koguda infot, mida saaks võrrelda teiste kõrgustikel asunud kiviaegsete asulakohtadega.
Kaevamistel leiti kiviajale tüüpilisi esemeleide, mille hulgas olid tulekivist laastud, kõõvitsad, nukleus ja palju tulekivikilde. Samuti tuvastati arvukalt põlenud luid ja keraamikakilde. Leiuainese põhjal oli võimalik eristada kiviaegne asustus kahel perioodil – hilismesoliitikumis ja hilisneoliitikumis.
Kloostrisaare hilismesoliitilist asustust kinnitab suurele rohusööjale kuulunud luukatke, mis dateeriti radiosüsinikumeetodi abil 94,4% täpsusega aastatesse 5629–5510 eKr. Tegemist on suhteliselt tavapärase mesoliitilise järvesaare asulakohaga, millega sarnaneb näiteks ka Kunda Lammasmägi. Tõenäoliselt elati taolistel väikestel saarekestel hooajaliselt, kui kalastustingimused soodsad olid.
Saare asustamisele hilisneoliitikumis viitab nöörkeraamika kultuurile omane keraamika. On võimalik, et see ja teised hilisneoliitilised nöörkeraamika kultuurkihid viitavad emaküladest eemal asunud hooajalistele kalapüügikohtadele.
Kiviaja viimasel perioodil, neoliitikumis, hakkas Eesti alal elanud inimeste asustusmuster märkimisväärselt muutuma. Rannikualadel elanud inimesed hakkasid uute asulakohtade valimisel eelistama aina rohkem veekogudest eemal asuvaid paiku. Seda ei saa aga öelda sisemaal elavate inimeste kohta. Näiteks Lõuna-Eestist on teada veel Purtsi I asulakoht ja Keeri III asulakoht, kust on tuvastatud nii mesoliitikumile kui ka hilisneoliitikumile viitavaid leide. Samuti on teada mitmeid järvi ja jõgesid, mille ümbruses on mõlemal perioodil elatud. Asustusmustri suhtelise järjepidevuse võis võimaldada Eesti sisemaa veekogude suhteline stabiilsus mesoliitikumi ja neoliitikumi ajal. Sellise asustusmustri püsimine ei olnud võimalik aga rannikualadel, kus veetase kõikus.
Uusaegne peitleid.
Saare keskosast tuvastati 4x4 meetrise suurusega ristkülikukujuline süvend, mida ümbritses poolemeetrine vall. Visuaalselt sarnanes süvend mõnevõrra Soomest leitud kiviaegsete hoonete jäänustega, kuid võis hoopis viidata ka keskaegsele kabelile. Ristküliku keskele kaevatud šurfid ei toonud päevavalgele siiski midagi, mis oleks kinnitanud ühte või teist hüpoteesi. Huvipakkuvaks osutus aga valli sisse kaevatud šurf. Nimelt tuli sealt välja uusaegne peitleid, mis koosnes tinast kaanega kivikeraamilisest kannust ja kuuest rauast esemest. Just varauusaegne Raereni tüüpi kann võimaldas esemete matmise paigutada 16. sajandi lõppu või 17. sajandi algusesse.
Esimesed kivikeraamilised nõud jõudsid Eestisse 13. sajandil, kui maale saabusid saksa ristisõdijad ja misjonärid. Kivikeraamilised nõud olid kohaliku toodanguga võrreldes vastupidavamad, ilusamad ja kallimad. Põhjuseks oli peamiselt fakt, et Reini jõe äärest leitav tertsiaarladestuse savi on väga kõrge kvaliteediga. See Reini-äärne savi sobis suurepäraselt kõrgkuumusel töötlemiseks, mille tagajärjel muutus savi väga tugevaks ja vähepoorseks.
Üks sellise keraamika valmistamise keskus oli Reini jõe ääres, tänapäeva Belgia linnas Raerenis. Kloostrisaare kann jääb Raereni keraamikatootmise "teisse õitsenguaega", kui kvaliteetse massmaterjali asemel hakati keskenduma eeskätt dekoratiivetele lauanõudele. Perioodi on ajaliselt piiritletud aastatega 1550 kuni 1620. Raereni keraamika hääbus vaikselt kasutusest 17. sajandi keskpaigaks, kui eelistama hakati teistsuguseid lauanõusid ning kauplemist raskendas suurel määral Kolmekümneaastane sõda.
Tõenäoliselt maeti kann ja teised esemed Kloostrisaarele Poola-Rootsi sõdade ajal (1600–1629). On pakutud välja, et esemed võisid pärineda mõnest kohalikust mõisast, mis sõja ajal rüüste ohvriks langes. Keegi talupoeg võis esemed mõisavaremetest leida ja need saarele ära peita arvates, et tegemist on väärtuslike esemetega.