Šlaager

Lööklaul, ka šlaager (saksa keeles "schlager"), sarnane mõistele hittlaul (inglise keeles "hit", 'löök, hoop, tabamus'), on lihtsasti mõistetav, enamasti instrumentaalsaate ja sageli sentimentaalse sisuga laul. Näiteks muutusid 20. sajandi alguses lööklauludeks paljud operetimeloodiad. Helifilmide populaarsusele aitas tihti kaasa filmides kasutatud muusika, mille üksikuid palu hakati esitama ka iseseisvalt. Üldrahvalikeks lööklauludeks on saanud ka paljud poplaulud. 
Tüüpiline lööklaul on võimalikult lihtsa muusikalise struktuuriga sulnis, magus, sentimentaalne laul, millel on lihtne, kergesti meelde jääv meloodia ning armastusest, inimsuhetest ja tunnetest kõnelev tekst, mis kõnetavad koos kuulaja soovi harmoonia ja õnne järele. Paljudel lööklauludel on tihe seos nii rahva- kui ka rahvaliku muusikaga. Samuti on lööklaulu puhul keeruline tõmmata piir levi- ja rahvaliku muusika vahele.
Näiteks on Microsoft Encarta 2003. aastal defineerinud lööklaulu ühest küljest äriliselt eduka muusikapala ning teisest küljest levimuusika žanrina. 
Lööklaulu mõiste on levinud eelkõige Kesk- ja Põhja-Euroopas, eriti Saksamaal, Austrias, Hollandis, Sloveenias, Horvaatias, Šveitsis, Rootsis, Soomes ("iskelmä"), Eestis, Lätis, Leedus ja Poolas, vähem ka Prantsusmaal. 
Sõna "šlaager" tuntakse lisaks saksa keelele samas tähenduses paljudes keeltes, näiteks hollandi, ungari, vene ja eesti keeles. 
Eurovisiooni lauluvõistlus algas 1956. aastal lööklauluvõistlusena, laienedes hiljem ka muudesse levimuusikasuundadesse. 
Määratlus.
Muusikateaduslikes käsitlustes ei leidu lööklaulule ühte kindlat määratlust. Osa autoreid peab lööklaulu määratluse sõnastamist keeruliseks ja osa lausa võimatuks. Samuti on keeruline lööklaulu kui žanri täpsem piiritlemine. Saksakeelne sõna "schlager" pärines algul kaupmeestelt, kes tähistasid sellega hästi kaubaks minevat toodet. 1870. aastate paiku kasutati sõna "schlager" edukate operettide ning rahvalike laulu- ja lustimängude muusikanumbrite puhul. 
Saksa sõna "schlager" on tähenduselt lähedane ingliskeelsele sõnale "hit" ('löök, hoop, tabamus'), mida kasutati alul Ameerikas, et tähistada lööklaulu, lööknumbrit, šlaagrit kui muusikapala või laulu, mis "lõi läbi" ehk oli äriliselt edukas.
Juba keskajast on teada nalja- ja napsilaule, mida laulis lihtrahvas ning mida kunsti alla käivas muusikas ignoreeriti või assimileeriti. Viimase näiteks on paljud rahvalikud laulud, mis on saanud uue teksti kaudu uue sisu vaimulikus figuraalmuusikas. Nootide trükkimine 16. sajandil võimaldas massilist ja üleeuroopalist muusikalevikut, nii et üldtuntud meloodiateks said näiteks "Pavane de Spaigne / La Spagnoletta" ning "La Follia".
Lööklaul tänapäevases tähenduses pärineb 19. sajandi teisest poolest. Teadaolevalt kasutati esimest korda sõna s"chlager" muusikateose kohta ajalehes Wiener Fremdenblatt 17. veebruaril 1867. aastal. Seal kirjutati Johann Straussi valsi "Ilusal sinisel Doonaul" ("An der schönen blauen Donau") kohta järgmist: "Teise poole avanumber oli vaieldamatu šlaager" ("Die Eröffnungsnummer der zweiten Abteilung war ein entschiedener Schlager.")
Saksamaal kasutas lööklaulu mõistet esimesena ajakirjanik ja teatrikriitik Paul Lindau Pariisi laulukohvikute ("Café chantant") kohta. Berliinis ja Hamburgis nimetati selliseid kohvikuid ka tingeltangliteks ("Tingeltangel") või laulumängusaalideks ("Singspielhalle"). Samuti kasutati Saksamaal mõistet Viini laul ("Wienerlied"). Grammofoni leiutamine ja tormiliselt arenev filmitööstus aitasid jõuliselt kaasa lööklaulude levikule. Lööklaul muutus tüüpiliseks tööstusühiskonna tooteks. Juba lööklaulu lühike eluiga näitab, et tegu on pigem ärilise toote kui ajaproovile vastu pidava kunstiteosega. Lööklaul vajab masspublikut, kuna selle tekst rahuldab enamasti laiade masside ihasid ja unistusi. Lööklaulu tuum on selle refrään, mis puuritakse otsekui inimeste ajudesse, kui seda palju korrata. Muusikaliselt joondusid lööklaulud tihti moetantsude järgi. Lööklauludele oli iseloomulik lihtne rütmika ja kergesti meeldejäävad meloodiad. 
Prantsusmaal ja prantsuse keelt kõnelevas Belgias ei nimetatud lööklaule saksa keele eeskujul mitte niivõrd lauludeks (prantsuse keeles "chanson") või moelauludeks ("chanson à la mode", see mõiste leidub mõnes vanas leksikonis), vaid sõnaga "varietee" ("variété"). Ka itaallased ei nimetanud lööklaulu sõnaga "canzone" ('laul'), vaid sõnaga "brano".
Theodor W. Adorno on lööklaulu ühiskondliku funktsiooni kohta öelnud: "Üldiselt varustavad lööklaulud töö ja taastumise vahel pingutavate töötajate tundeid aseainega, mille kohta nende aktuaalne revideeritud mina-ideaal ütleb, et nad peaksid seda vajama" ("Schlager beliefern die zwischen Betrieb und Reproduktion der Arbeitskraft Eingespannten mit Ersatz für Gefühle überhaupt, von denen ihr zeitgemäß revidiertes Ich-Ideal sagt, sie müssten sie haben.")
Lööklaulu algset, etümoloogilisele taustale tuginevat definitsiooni on tänapäeval vaid ühe žanri kohta keeruline kasutada. Sellist lööklaulu, mis oleks "läbilöögivõimeline" ning leiaks laiadelt rahvamassidelt võrdse heakskiidu, pole enam olemas, kuna inimeste muusikamaitse on muutunud palju mitmekülgsemaks.
Ajalugu.
Algusaastad (1900–1919).
Esimesed saksakeelsed lööklaulud pärinesid enne 1900. aastat Viinis "läbi löönud" operettidest. Parimad operetimeloodiad pärinevad isalt ja pojalt, Johann Straussilt ja Johann Strauss Juuniorilt. Ainuüksi Viini opereti tipp "Nahkhiir" ("Die Fledermaus", 1874) kubiseb tulevastest lööklauludest: Alfredi laul "Täubchen, das entflattert ist", Krahv Orlowsky kuplee "’s ist mal bei uns so Sitte", Rosalinde tšaardaš ja Adele ariett "Spiel ich die Unschuld vom Lande", Alfredi joogilaul "Trinke, Liebchen, trinke schnell" ja lõpulaul "Glücklich ist, wer vergisst". 
Ka Berliinis, saksa operetikeskuses, tegutsesid omad lööklauluheliloojad. Kuulsaim neist oli Paul Lincke (1866–1946), kes saavutas oma lauluga "Proua kuu" ("Frau Luna") aastast 1899 suurima kuulsuse. Lincke üksikud laulud, näiteks "Das macht die Berliner Luft, Luft, Luft", "Glühwürmchen, Glühwürmchen glimmre, Glühwürmchen, Glühwürmchen schimmre" operetist "Lysistrata" ja "Schlösser, die im Monde liegen" jäid püsima aastakümneteks. Kuulsaks sai ka näiteks Eduard Künneke (1885–1953) Võõra laul "Ich bin nur ein armer Wandersgesell" ja tango "Kindchen, du musst nicht so schrecklich viel denken" operetist "Der Vetter aus Dingsda" (1921).
Levik tänu helifilmidele (1920–1933).
1920. aastate lõpp ja 1930. aastate algus oli helifilmi leiutamise ja kiire leviku aeg. Tänu helifilmile muutusid paljud laiade masside armastatud filmimeloodiad lööklauludeks. Nende laulude tekstid olid tihti kahtlase kvaliteediga, näiteks värsiread "Was macht der Mayer am Himalaya" ja "Unter den Pinien von Argentinien" või "Mein Onkel Bumba aus Kalumba" ja "Mein Papageier frisst keine harten Eier".
Selle perioodi lööklauludele sai omaseks ka teatud nilbus, mida ühed pidasid kuldsete kahekümnendate tunnuseks ning teised lihtsalt metsikuseks. Igal juhul oli see seotud tolle aja ühiskonnas toimunud seksuaalse valgustatuse ja naiste emantsipatsiooniga. Tolleaegsed lööklaulude pealkirjad olid näiteks "Veronika der Spargel wächst" või "Ich hab das Fräulein Helen baden sehn" ning "Warum soll eine Frau kein Verhältnis haben". Toonast moeröögatust "Ich bin von Kopf bis Fuß auf Liebe eingestellt" tuntakse tänini. Nende laulude saatel tantsiti fokstrotti ja tšaarlstonit ning "skandaalset" tantsu "shimmy"'t.
1920. aastate levimuusika superstaarid olid Comedian Harmonists, Marlene Dietrich, Fritzi Massary lauluga "Josef, ach Josef, was bist du so keusch", Max Pallenberg, Otto Reutter, Liane Haid ja Lilian Harvey. Loomulikult ei saanud panna imeks, kui paljud tänavatel ja massiüritustel lauldavad lööklaulud, eriti nende tekstid, said kirikult teravat kriitikat. 
Lööklaulude tekstid reageerisid tundlikult ka ühiskonna poliitilistele muutustele. Näiteks Comedian Harmonistide lööklaulust "Mein lieber Schatz bist du aus Spanien" pärineb värss "Dein Wesen war einst treudeutsch germanisch. Auf einmal ist es ausgesprochen spanisch". Paljud juudi soost muusikud lahkusid Saksamaalt. Osalt seetõttu, et nad tajusid, mis oli tulemas ning osalt seetõttu, et paljud neist olid saanud esinemiskeelu. Juutide juriidiline diskrimineerimine algas 1935. aastal Nürnbergis vastu võetud rassiseadustega, laienedes 1938. aasta Novembriprogrammiga majanduslikuks diskrimineerimiseks ja lõpuks juutide füüsiliseks hävitamiseks.
Kolmas Riik (1933–1945).
Kolmanda Riigi ohvriks said ka lööklaulud, mida hakati kasutama propagandas. Eelmiste aastate kerged frivoolsed tekstid kadusid, filmi- ja heliplaaditööstus sattus riikliku kontrolli alla. Eelkõige juudi muusikutest koosnev Comedian Harmonists sai esinemiskeelu. Fritz Löhner-Beda, muuhulgas operettide "Das Land des Lächelns" ja "Die Blume von Hawaii" autor, kes oli kirjutanud tekste paljudele lööklauludele, näiteks "Ausgerechnet Bananen", "Was machst du mit dem Knie lieber Hans?", "Wo sind deine Haare, August?" ja "In Nischni-Nowgorod", mõrvati 1942. aastal Auschwitzi koonduslaagris. Fritz Grünbaum, kuulsa lööklaulu "Ich habe das Fräulein Helen baden sehn" autor, mõrvati Dachau koonduslaagris. Juudid Alfred Grünwald, Fritz Rotter ("Maier am Himalaya") ja Walter Jurmann ("Veronika, der Lenz ist da" ja "Olga, Tochter der Wolga"), Robert Gilbert, veel pärast sõda palju lauldud lööklaulu "Am Sonntag will mein Süßer mit mir segeln gehn" helilooja ja teksti autor ning Robert Stolz ("Was kann der Sigismund dafür dass er so schön ist?") emigreerusid ning koos nendega kadus lööklauludest siivutu, frivoolne ja naljakas aspekt, mida asendas lärmakas "aaria huumor".
Teised interpreedid ja näitlejad, nagu näiteks Marika Rökk või Johannes Heesters asusid propagandamasina teenistusse. Veel sõja lõpus, kui liitlased alustasid juba oma pommitamisi, otsiti tekste, mis süstiksid saksa rahvale taas julgust. Joseph Goebbels korraldas selleks lausa konkursi, mille tulemusel sündis näiteks "Davon geht die Welt nicht unter". Sellest ajast kõlavad veel tänapäevalgi Zarah Leanderi lauldud "Ich weiß, es wird einmal ein Wunder geschehn" ning Heinz Rühmanni süütu lauluke "Das kann doch einen Seemann nicht erschüttern", mis salvestati kas aastal 1941 või 1939.
Ka maailmakuulsaks saanud lööklaul "Lili Marleen", mida esimesena laulis Lale Andersen, kuulub sellesse aega. Juba 1915. aastal loodud tekstile kirjutati meloodia alles 22 aastat hiljem. Goebbelsi soov oli, et laulu esitataks marsina, kuid proua Andersen keeldus sellest. Kui see laul 1941. aastal raadios kõlas, polnud selle võidukäiku võimalik enam peatada. Oma n-ö hukatusliku iseloomu tõttu keelati "Lili Marleeni" esitamine peatselt kogu Suursaksa riigi aladel. Siiski ei puudutanud see keeld saksa aladest väljapoole jäävaid piirkondi, kus tekkisid selle laulu "mittesaksa" versioonid.
Sõjajärgne aeg (1945 – u 1955).
Kui pärast sõda esimesed raadiojaamad uuesti tööd alustasid, sai uue hoo sisse ka heliplaaditööstus. Tihti oli tegu lihtsate pidulauludega, mis lõid läbi tänu viletsatele aegadele. Selliste narrilaulude hulka kuulub näiteks "Ich fahr mit meiner Lisa, zum schiefen Turm von Pisa", mida esimesena esitas Jupp Schmitz 1949. aastal. Hiljem said tuntuks ka "Wer soll das bezahlen" (Jupp Schmitz, 1949) ja 1954. aasta edetabeli võitja "Am 30. Mai ist der Weltuntergang" (Golgowski kvartett, 1954).
Üheks sõjajärgse aja muusikamaitse juhtfiguuriks kujunes Otto Normalverbraucher, filmi "Berliini ballaad" (1948) tegelane, keda kehastas sihvakas Gert Fröbe. Sellesse aega kuuluvad veel väga erinevatel teemadel loodud laulud "Mariandl" (1947), mis sai põhiliselt populaarseks Austrias, "Theodor im Fußballtor", mida 1948. aastal laulis esimest korda Margot Hielscher ning millega hiljem said tuntuks Theo Lingen ja kabareelik kuplee "Wir sind die Eingeborenen von Trizonesien". "Tritsoneesiana" peeti silmas Saksamaa tolleaegset jagunemist liitlaste okupeeritud tsoonideks.
Tolleaegsete tippinterpreetide hulka kuulusid Kilima Hawaiians ("Es hängt ein Pferdehalfter an der Wand", 1953), Ivo Robic ("Morgen", 1959), Bruce Low ("Das alte Haus von Rocky Docky", 1955), Margot Eskens ("Tiritomba", 1956 ja "Cindy, oh Cindy", 1957), samuti äsja oma karjääri alustav Peter Alexander koos Leila Negra ja tema palju esitatud lauluga "Die süßesten Früchte fressen nur die großen Tiere" (saksa versioon Nilla Pizzi itaaliakeelsest laulust "Papaveri e papere").
Ka Caterina Valente ("Ganz Paris träumt von der Liebe", 1955), Lys Assia ("Oh mein Papa", 1954) ja Vico Torriani ("Siebenmal in der Woche", 1957) püüdsid luua kaotatud sõja järgses ajas uue ja terve maailma meeleolusid. Ajastu vaimu tabas ka Hazy Osterwaldi seksteti esitatud "Geh'n sie mit der Konjunktur", mille teema oli Saksa majandusime.
Saksa majandusime (u 1955 – 1962).
1950. aastate lõpus ja 1960. aastate alguses hakkasid paljud sakslased suvepuhkust veetma lõunas, eelkõige Itaalias, mis andis tunnistust Saksamaa üldisest majanduslikust edukusest. Saksa majandusime, mis jättis saksa tööliste taskutesse järjest rohkem raha meelelahutuse jaoks, kutsus esile ka omad lööklaulud, mis olid tihti seotud unistustega Itaaliast. Friedel Hensch &amp; die Cyprys ennustasid seda oma lööklaulus "Ja, für eine Fahrt ans Mittelmeer" juba aastal 1953. 
Nii sõitsid juba 1956. aastal umbes 4,5 miljonit sakslast oma Heinkeli mootorrataste, VW-Käferite ja Goggomobilidega lõunasse otsima n-ö tervet maailma. Võib-olla nägi ka Rudi Schuricke oma juba 1943. aastal salvestatud, kuid alles 1950. aastal lööklauluks muutunud lauluga "Wenn bei Capri die rote Sonne im Meer versinkt", mis sai tuntuks ka pealkirjaga "Caprifischer", ette inimeste soovi harmoonia, lõunamaisuse, mere ja õnne järele. Samu teemasid leidub ka Lys Assia lauldud lauludes "Arrivederci Roma" ja "O mia bella Napoli", Rocco Granata lööklaulus "Marina" või ka üle Saksamaa kuulsas Caterina Valente laulus "Ciao, ciao Bambina". René Carol lauluga "Rote Rosen, rote Lippen, roter Wein" saavutas sõjajärgse aja esimese kuldplaadi. Ka Ida-Saksamaal leidub Itaalia-ainelisi lööklaule, näiteks Günter Hapke "A-mi-amore".
Samal ajal olid ülipopulaarsed ka meremehelaulud ja mereballaadid. Freddy Quinn korraldas nädalatepikkusi turneesid lauludega "Die Gitarre und das Meer", "Junge komm bald wieder" ja "Unter fremden Sternen". Quinn kujunes kõigi aegade edukaimaks lööklauljaks 1956. aastal lauldud lauluga "Heimweh". Tema lauldud lauludega müüdi miljoneid heliplaate ja ta võitis 1956. aastal esimese Grand Prix Eurovisioni (tänapäeval Eurovisiooni lauluvõistlus) lauluga "So geht das jede Nacht", mis tugines Bill Haley laulule "Rock around the clock". Lööklauludeks said ka austerlanna Lolita Jaapanis ja USA-s lauldud "Seemann, deine Heimat ist das Meer" ning Lale Andersen lauludega "Unter der roten Laterne von St. Pauli", "Blaue Nacht am Hafen" ja "Ein Schiff wird kommen". Ida-Saksamaal oli samal ajal populaarne Jenny Petra lauluga "Weiße Wolken, blaues Meer und Du".
Selle aja teismeliste eeskujudeks kujunesid Conny ("Zwei kleine Italiener") ja Peter Kraus ("Sugar Sugar Baby"), kes esinesid nii duetina kui ka solistidena paljudes edukates filmides ja neid võis kuulda ka heliplaatidel. Vähem edukas polnud ka Ted Herold lauludega "Ich bin ein Mann" ja "Moonlight".
See ajastu lõppes biitlite tulekuga, kui Saksamaal sai eriti populaarseks laul "I Want to Hold Your Hand" ja "She Loves You". Kuna Elvis Presley murdis korduvalt oma ingliskeelsete lauludega saksa levimuusika edetabelitesse, hakkas ka saksa lööklauludel esinema järjest rohkem ingliskeelseid pealkirju.
1960. aastad.
Välismaiste interpreetide ja lööklaulude vool ei lakanud. Muusikatööstuse tõeline globaliseerumine algas 1960. aastate alguses. Saksa turule jõudsid inglise, prantsuse, skandinaavia, itaalia ja ameerika interpreedid, kes esinesid tihti saksa keeles. Sellised artistid olid näiteks
Lööklauljatena püüdsid sel ajal läbi lüüa ka mitmed sportlased. Tõkkejooksja Martin Lauer oli juba aastaid varem edukalt esinenud lauludega "Taxi nach Texas" ja "Ich sitz’ so gern am Lagerfeuer". Edukad olid ka iluuisutajad Marika Kilius lauluga "Wenn die Cowboys träumen", Hans-Jürgen Bäumler lauluga "Honeymoon in St. Tropez", Manfred Schnelldorfer lauluga "Wenn du mal allein bist", jalgpallur Franz Beckenbauer lauluga "Gute Freunde", väravavaht Petar Radenković lauluga "Bin i Radi, bin i König" ning austria suusatajad Karl Schranz ja Toni Sailer lauluga "Tiroler Hula-Hupp".
1970. aastad (1968–1980).
1960. aastate keskpaik oli saksakeelse lööklaulu õitseaeg. Sealt alates algas allakäik, mis on kõige paremini jälgitav müüginumbrite vähenemise järgi. Kui 1962. aastal olid veel kõik lööklaulud saksakeelsed, oli see suhtarv 1966. aastaks vähenenud juba 50 protsendini ja kümnendi lõpuks 5–10 protsendini. Saksa lööklauluturu vallutasid biitmuusika, rokk ja popmuusika ning seniste lööklaulutähtede looming muutus väheste eranditega kiiresti nišitooteks. Sellel ajal esines küll veel ka erandina üksikuid saksakeelsete lööklaulude edetabelisse jõudmisi. Näiteks Drafi Deutscher asutas 1960. aastatel talendisaate, kus kõlanud "Shake Hands", "Heute mal ich dein Bild" ja eriti "Marmor, Stein und Eisen bricht" jäid kauaks muusikaedetabelite tippu.
Saksa lööklaulud särasid siiski veel ka 1970. aastatel seoses suurejooneliste teleülekannetega 1972. aasta Müncheni olümpiamängudelt ja 1974. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlustelt. ZDF-Hitparade, mis oli 1970. aastatel üks olulisemaid lööklauluinstitutsioone, tutvustas iga kuu vanu ja uusi interpreete ja laule. Seal esinesid sageli Michael Holm ("Mendocino", "Tränen lügen nicht", "Barfuß im Regen", "Lucille"), Udo Jürgens ("Aber bitte mit Sahne" ja "Mit 66 Jahren") ja tema nimekaim Andrea Jürgens ("Und dabei liebe ich euch beide"), kes tuli estraadile kui muusikatööstuse lootus. Saksa lööklaulutaevas särasid sel ajal ka Peter Maffay ("Du"), Chris Roberts ("Du kannst nicht immer 17 sein"), Cindy &amp; Bert ("Immer wieder sonntags"), Bernd Clüver ("Der Junge mit der Mundharmonika"), Jürgen Marcus ("Ein Lied zieht hinaus in die Welt"), Katja Ebstein ("Es war einmal ein Jäger", "Theater") ning Freddy Breck ("Bianca", "Rote Rosen").
Eriti 1970. aastatel levis n-ö ühe lööklaulu ime. Kuigi Saksamaa iganädalane Media Control paigutas müüduimate pealkirjade esikümnesse järjest rohkem ingliskeelseid laule, ei kadunud sealt täielikult ka saksakeelsed lööklaulud. Isegi alates 1971. aastast Ilja Richteri ZDF-is modereeritud televisioonisaade "Disco" kujutas enesest alguses segu saksa ja muust rahvusest lauljate loomingust. Samas tõi seesama saade Saksamaale ka uue muusikamaitse. Lööklauljad võtsid aegamööda üle kiirema rütmi ning püüdsid seda lööklaulumuusika kontseptsioonidega sobitada. Vanadest lauludest tehti ka uusi arranžeeringuid. Neid hakkasid esitama džässkoosseisud, taustale lisati koor, saates hakati elavate muusikute asemel järjest rohkem kasutama odavamalt kättesaadavaid süntesaatoreid. Üks sellise töödeldud laulu näiteid on France Galli "Dann schon eher der Piano-Player". Ajastu vaimule vastava nivelleerimise tulemusel kaotasid paljud laulud nii oma omapära, muutudes odavalt ja kiiresti valmistatavateks toodeteks.
1980. aastatest tänapäevani.
1980. aastate alguses tekkis n-ö uus saksa laine – Neue Deutsche Welle (NDW), millel oli lööklauluga vähe pistmist. NDW laulud ja ingliskeelsed pealkirjad tõrjusid traditsioonilised lööklaulud edetabelitest välja ja ka raadios kuulis traditsioonilisi lööklaule järjest vähem. Et traditsioonilist lööklaulu päästa, püüdsid teatud interpreetid ja muusikatööstus anda paljudes telesaadetes uut sisu edasi rahvaliku muusika näol. Uue saksa laine kommertsialiseerumisel selliste interpreetide abil nagu Hubert Kah või Fräulein Menke tekkis mõiste "uus saksa lööklaul".
1990. aastatel toimus Saksamaal vanade moesuundade retrolaine, mis puudutas muusikat, riietust ja aksessuaare. 1970. aastate mood muutus uuesti populaarseks. Lööklaulužanris esindasid seda lainet Guildo Horn, Dieter Thomas Kuhn ja Petra Perle. Hiljem sai väga populaarseks ka rahvalik lööklaul. 1997. aastal koostati Saksamaal selle žanri edetabel. 1997. aasta novembris ilmus esimene number väljaandest Deutschen Schlager Charts, mida toimetas Uwe Hübner, kes oli sel ajal ZDF-i lööklauluedetabeli ("ZDF-Hitparade") moderaator. Selles said taas kokku nii retrolööklaulud, klassikalised šlaagrid kui ka saksakeelsed popnumbrid. Lööklauluedetabelid kuulusid osaliselt ka üldisse levimuusika edetabelisse Media Control.
Saksa lööklaulude paremik kõlas raadios ja televisioonis tänu retrotendentsidele järjest rohkem. Aina rohkem noori avastas enda jaoks 1970.–1980. aastate lööklauluklassika. Hamburgis, Essenis ja Offenburgis tekkisid saksa lööklauluühingud. ZDF-i edetabeli ("ZDF-Hitparade") koostamine lõpetati 2000. aastal.
Rahvusvaheliseks "lihtsa laulu" konkursiks kujunes 1956. aastal loodud Eurovisiooni lauluvõistlus, mis toimus sestpeale igal aastal. Viimastel aastatel on see laienenud popmuusika eri suundades ja tüüpilise lööklaulu osa selles on nõrgenenud.
Tänapäevalgi on saksakeelseid raadiojaamu, mille saated ja repertuaar on suunatud ainult lööklaulusõpradele. Uued interpreedid, nagu DJ Ötzi, kes püüavad ühendada eri žanre, troonivad tihti edetabelites. Näiteks lauluga "Ein Stern (… der deinen Namen trägt)" müüdi umbes miljon plaati, olles sellega saksa kauamängivate heliplaatide saja müüduma hulgas. Edukad on olnud ka lööklauljad Helene Fischer ja Andrea Berg.