Lepingust taganemine õiguskaitsevahendina

Lepingust taganemine (inglise keeles "withdrawal from a contract)" on lepingupoolte lepingueelse olukorra taastamine. Lepingust taganemine on üheks õiguskaitsevahendiks, mis on reguleeritud võlaõigusseaduse üldosa §-s 116. Lepingust taganemise tagajärgi ja formaalseid eeldusi reguleerivad VÕS §-d 188–193.
Lepingust taganemine on sekundaarne õiguskaitsevahend, st üks lepingupool saab lepingust taganeda üksnes juhul, kui võlgnik ei täitnud võlausaldaja esmaseid nõudeid (nt täitmisnõude või kahjunõude mittetäitmine) või kui teine lepingupool rikkus lepingut oluliselt. Lepingust taganemise eesmärgiks on kaitsta lepingupooli olukordades, kui teine pool rikub lepingut sellises ulatuses, et kahjustatud pool kaotab huvi lepingu jätkamise vastu.
Oluline lepingurikkumine.
Oluline lepingurikkumine on olukord: 
Lepingust taganemise eeldused.
Lepingust taganeda on võimalik kehtiva lepingulise suhte korral. Taganeda ei saa kehtetutest lepingutest, sest kehtetutel lepingutel pole õiguslikku toimet juba algusest peale.
Taganemise eelduseks on lisaks veel see, et üks pooltest on lepingut rikkunud. Lepingu rikkumine võib olla kohustuse mitte täitmine või mittetäielik täitmine, hilinenud täitmine või ebakvaliteetne täitmine.
Täiendav tähtaeg.
Oluliseks lepingust taganemise eelduseks on, et võlausaldaja on võlgnikule andnud täiendava tähtaja kohustuse täitmiseks. Kui võlgnik ei täida ka täiendava tähtaja jooksul nõutavat kohustust (nt lepingu täitmisnõue või kahjunõue)&lt;ins&gt;,&lt;/ins&gt;võib võlausaldaja lepingust taganeda. Selle eesmärgiks on see, et võlgnik saaks viia enda käitumise lepinguga kooskõlla, heastada võlausaldajale rikkumine ja anda kannatanud lepingupoolele kindlus, et lepingut täidetakse ka tulevikus.
Täiendavat tähtaega ei pea määrama olulise lepingurikkumise korral.
Lepingust taganemise formaalseks eelduseks on taganemisavalduse tegemise teisele lepingupoolele.
Lepingust taganemise tagajärjed.
Lepingust taganemise korral reguleerivad lepingu tagasitäitmise kohustust VÕS §-d 189&lt;ins&gt;,&lt;/ins&gt; 190 ja 191. Nende sätete eesmärgiks on poolte asetamine olukorda, milles nad olid enne lepingu sõlmimist.
Lepingust taganemise korral saab kumbki pool nõuda lepingu alusel üleantu tagastamist ning sellega seotud kasu või muude viljade tagasi andmist juhul, kui ta ka ise tagastab kõik üleantu (VÕS § 189 lg 1). Taganemisest tulenevad kohustused peavad lepingupooled täitma ühel ajal, millele kohaldatakse kohustuste täitmisest keeldumise regulatsiooni vastastikuse lepingu puhul (VÕS § 111).
VÕS § 189 lg 2 puhul on tegemist sättega, mis reguleerib olukordi, kus lepingu alusel üleantu tagastamine ei ole võimalik ja alternatiivseks tagasitäitmiseks on üleantu väärtuse hüvitamine. Nendeks võivad olla olukorrad, kus:
Juhul, kui üleantud asi on halvenenud ja see ei ole tingitud asja korrapärasest kasutamisest (nt on teine pool lepingueset lohakalt hoidnud), tuleb ka siis hüvitada eseme väärtus sellises ulatuses, mis osas see vähenes.
Hüvitamisele võib kuuluda ka saamata jäänud viljade või muu kasu väärtus (nt saamata jäänud tulu), seda juhul, kui üks lepingupool jäi ilma kasust, mida tal oleks olnud võimalik korrektse kasutamise korral teenida.
Samuti tuleb hüvitada teisele poolele vajalikud kulutused, mida nad asjale tegid. Vajalike kulutustega on tegemist siis, kui need on tarvis asja säilitamiseks või kaitsmiseks osalise või täieliku hävimise eest. Muud kulutused, mis ei ole vajalikud asja säilitamiseks või kaitsmiseks, tuleb korvata teisele poolele alusetu rikastumise sätte alusel (VÕS § 1042) ja seda juhul, kui teine lepingupool on tänu tehtud kulutustele alusetult rikastunud.
Tagasitäitmise välistamine.
Juhud, mil lepingupool ei ole kohustatud talle üleantud eset tagastama või selle väärtust hüvitama&lt;ins&gt;,&lt;/ins&gt; on sätestatud VÕS-s § 190. Nendeks olukordadeks on: