tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Laeva mõis

Laeva mõis (saksa keeles "Laiwa") oli rüütlimõis Kursi kihelkonnas Tartumaal. Nüüdisaegse haldusjaotuse järgi jääb mõisa ala Tartu maakonda Tartu valda.
Ajalugu.
Mõis asutati 17. sajandil. Mõisat valdasid pikka aega Igelströmid. Mõisa viimane omanik enne 1919. aasta mõisate võõrandamist oli Emil von Wulf.
Mõisaansambel.
Mõisa historitsistlik kivist peahoone ehitati 19. sajandi teisel poolel. Mõisa peahoone ja mõned kõrvalhooned on säilinud tänapäevani.
Varia.
Kohanimi Laeva hääldub kolmandas vältes.
Saduküla mõis

Saduküla mõis (saksa keeles "Saddoküll") oli linnamõis Kursi kihelkonnas Tartumaal. 2017. kehtima hakanud haldusjaotuse järgi jääb mõisa ala Jõgeva maakonda Jõgeva valda. Eesti ajal oli mõisast kujunenud asundus Härjanurme, alates 1939. aastast Jõgeva vallas.
1634. aastast kuulus mõis Tartu linnale. 19. sajandi II poolel ehitatud väheesinduslik ühekorruseline puidust peahoone ning paljud kõrvalhooned on säilinud tänapäevani.
Martin McDonagh

Martin McDonagh (sündinud 26. märtsil 1970 Londonis Suurbritannias) on iiri näitekirjanik ja filmirežissöör.
Ta on tuntuks saanud eelkõige oma kahe näidenditriloogiaga ("The Leenane Trilogy" ja "The Aran Islands Trilogy") ja kuuldemängudega. Tema näidendeid on ette kantud nii Londonis West Endi kui ka New Yorgis Broaway teatrites ning need on pälvinud auhindu.
2004. aastal tegi McDonagh filmirežissööridebüüdi lühifilmiga "Six Shooter", kusjuures ta on ka selle stsenarist. Film pälvis 2006. aastal parima lühifilmi Oscari. 
Ta on kirjutanud ka kõigi oma hilisemate režissöörina tehtud filmide stsenaariumid ning mitmel juhul olnud ka produtsent.
Joshua Slocum

Joshua Slocum (20. veebruar 1844 Mount Hanley – jäi teadmata kadunuks 14. novembril 1909) oli Kanada meresõitja.
Slocum oli esimene inimene, kes purjetas üksinda ümber maailma. Tema reis jahil "Spray" toimus 24. aprill 1895 – 27. juuni 1898. Aastal 1900 avaldas ta oma reisist raamatu "Sailing Alone Around the World".
Spray oli 11,2 m (36 jalga 9 tolli) pikkune austripüügi luup, mille Slocum ümberehitas.
Gorki (Valgevene)

Horki (transkribeerituna Gorki, poola keeles "Horki", vanasti ka "Hory-Horki", leedu keeles "Horkai") on linn Valgevenes Mahiloŭ oblastis, Horki rajooni halduskeskus. Horki asub Mahiloŭ linnast 86 kilomeetri kaugusel Pronja jõe kaldal. Linna läbib Orša ja Kryčaŭ vaheline raudtee, selle ääres asub Pahodzina raudteejaam.
Haridust annavad viis keskkooli, spordikool ja kunstikool. Linnas asub ka Valgevene Riiklik Põllumajandusakadeemia. Horkis on kolm raamatukogu, kino «Крыніца» ja kultuurimaja. Seal antakse välja ajalehti «Горацкі веснік» ja «УзГорак» ning ülikooli ajalehte «Савецкі студэнт». Linnas tegutseb ka raadiojaam «Голас Горацкага краю». Tööstusest on linnas on toiduainetetööstus (piimakombinaat, leivatehas), seal valmistatakse ka ehitusmaterjale ja töödeldakse lina.
Linnas asuvad koduloomuuseum, Valgevene Põllumajandusakadeemia muuseum, ülikooli juures asuvad ka botaanikaaed ja dendropark. Vaatamisväärsusteks on veel vanalinn, ülikooli klassitsistlik hoonetekompleks ja õigeusu kirik aastast 1850.
Ajalugu.
Horkit on esimest korda kirjalikult mainitud aastal 1514. Seoses territoriaal-administratiivse reformiga hakkas see kuuluma Viciebski vojevoodkonda ja Orša maakonda. Aastal 1584 läks Horki Sapiehade valdusse. Aastal 1619 sai asulast linn.
Aastal 1643 tekkis Horkisse juutide kogukond. Uputuse ajal laastasid linna Moskva väed, märtsis 1659 avaldasid kohalikud elanikud linna ümbruse küngastel rüüstajatele pikka aega vastupanu. Põhjasõja ajal peatusid seal Vene väed aastail 1708 ja 1717. XVII–XIX sajandil kandis asula nime "Hory-Horki".
Poola jagamisel läks linn aastal 1772 Venemaa koosseisu, kus selle staatus muudeti aleviks. XVIII sajandi lõpus hakkas alev kuuluma Sołłohubidele. 1812. aasta Vene-Prantsuse sõda põhjustas üle 2000 kohaliku elaniku hukkumise. Kuna kohalik valitseja L. Sołłohub ei varustanud Kutuzovi sõjaväge piisavas koguses toidumoonaga, konfiskeeriti talt aastal 1828 Horki.
Aastal 1840 avati alevi juures põllumajanduskool, millest aastal 1848 sai kõrgkool. 26. detsembril 1861 sai Horkist taas linn ja kohaliku maakonna keskus. Aastal 1862 tekkisid sealse ülikooli juurde põrandaalused üliõpilasorganisatsioonid, mis toetasid Kastuś Kalinoŭski ülestõusu. Aastal 1863 hõivasid ülestõusnud mõneks ajaks linna ja seetõttu viidi kool järgmisel aastal üle Peterburi linna.
Aastal 1888 oli linnas elanikke 6331, neist juute 3326. Aastast 1904 on teada, et linnas oli neli õigeusu kirikut ja et selle tänavaid valgustas 45 tänavalampi. Aastal 1919 avati Horkis taas põllumajanduslik kõrgkool. Aastal 1924 läks linn Valgevene NSV koosseisu. Aastal 1925 sai alevist taas linn.
Teise maailmasõja ajal hõivasid Saksa väed linna 12. juulil 1941. Sama aasta 7. oktoobril lasid okupatsiooniväed maha üle 2500 kohaliku juudi. Nõukogude väed vallutasid linna tagasi 26. juunil 1944.
5. augustil 1959 avati linnas lennujaam, kust alustati lende Minskisse (tänapäevaks on see suletud).
Alan Ayckbourn

Alan Ayckbourn (sündinud 12. aprillil 1939) on inglise näitekirjanik ja lavastaja. Eelkõige on ta tuntud tänu oma komöödiatele. Ta on kirjutanud üle 70 näidendi.
Elukäik.
Ayckbourn on sündinud Londonis ja õppinud erakoolis. Teatritööd alustas ta Scarborough's Stephen Josephi teatris, esmalt näitlejana, kuid peatselt saavutas menu oma komöödiatega, mis esietendusid samas teatris. Stephen Josephi surma järel sai Ayckbournist teatri juht.
Näidendite teema.
Ayckbourni näidendid käsitlevad tavaliste keskklassi inimeste pereelu, meeste ja naiste suhteid. Ayckbourni tüüpiline näidend on kommete komöödia, milles tuleb ette koomilisi situatsioone ja paljastuvad tegelaste varjatud saladused. Üks tema tuntumaid töid, 20. sajandi komöödiaklassikasse arvatud "Norman Vallutaja" koosneb kolmest näidendist, millest igaüks näitab üht ja sama nädalalõpu olengut erinevalt kolme osalise silme läbi.
Karl Mantzius

Karl Mantzius (20. veebruar 1860 Kopenhaagen – 17. mai 1921 Frederiksberg) oli taani teatri- ja filmilavastaja, näitleja ja ooperilaulja.
Karl Mantzius sündis Kopenhaagenis näitleja Kristian Mantziuse peres.
Lavadebüüdi suurel laval tegi 1. septembril 1883 Taani Kuninglikus Teatris. Tema esimene roll oli Jerome Ludvig Holbergi näidendis "Erasmus Montanus".
1914. aastal sai temast filmiettevõtte Nordisk Film direktor. Ta lavastas kolm mängufilmi ja osales neis ka näitlejana:
1919. aastal mängis ta peaosa Rootsi mängufilmis "Hans nåds testamente".
Haaslava vald (Kambja kihelkond)

Haaslava vald (saksa keeles "Haselau") oli vald Tartumaal Kambja kihelkonnas (teistel andmetel Kambja ja Võnnu kihelkonnas). Valla pindala oli 85 km² ja elanikke oli 1896 (1922. aasta seisuga). Vald eksisteeris 1866–1939.
Vallas oli 288 talundit ja need kasutasid 6762 ha maad. Vallamaja asus Kurepalu külas.
Vallas asus Haaslava asundus ja Haaslava-nimeline suvituskoht, laevade peatuskoht ja parv Emajõel.
1892 liideti Haaslava vallaga Kriimani vald.
Halinga vald (Pärnu-Jaagupi kihelkond)

Hal(l)inga vald (saksa keeles "Hallick") oli vald Pärnumaal Pärnu-Jaagupi kihelkonnas. Vallamaja asus tänapäeva Pärnu-Jaagupi aladel.
Valla pindala oli 85,5 km² ja elanikke oli 1450 (1922. aasta seisuga). Vald eksisteeris 1866–1939.
Vallas oli 254 talundit ja need kasutasid 11 636 ha maad.
Vallas asus Halinga asundus ja Halinga küla.
1892 liideti Halinga vallaga Kaelase-Libatse ja Roodi-Vahenurme vald.
Helme vald (Helme kihelkond)

Helme vald (saksa keeles "Helmet") oli vald Viljandimaal Helme kihelkonnas ja Valga maakonnas. Vald eksisteeris aastatel 1866–1939. Vallamaja asus tänapäeva Kirikuküla küla aladel.
Hiljem ühendati Helme vald Patküla vallaga ja moodustati ühendvald: Patküla-Helme vald.
1894 liideti Helme vallaga Helme kirikuvald.
1921. aastal arvati Helme vald Valga maakonna koosseisu.
1939. aasta vallareformiga moodustati senise Helme valla maa-alast, välja arvatud Purde küla ning Väike-Emajõe ja Pikasilla lähedal asuvate lahustükkide maa-aladest; osaliselt senise Patküla valla maa-alast; osaliselt senise Jõgeveste valla maa-alast; osaliselt senise Lõve valla maa-aladest; osaliselt senise Holdre valla maa-aladest; senise Koorküla valla maa-alast Helme vald. 
Senise Helme valla Purde küla maa-alast; senise Hummuli valla maa-alast; osaliselt senise Patküla valla maa-aladest; osaliselt senise Jõgeveste valla maa-aladest Hummuli vald. 
Helme ja Jõgeveste valdla Väike-Ema-jõe ja Pikasilla juures asuvate lahustükkide maa-aladest; senise Leebiku valla maa-alast; senise Riidaja valla maa-alast; osaliselt senise Lõve valla maa-alast; osaliselt senise Patküla valla maa-aladest; osaliselt senise Suislepa valla maa-aladest; osaliselt senise Kärstna valla maa-aladest Põdrala vald.
Emmaste vald (Emmaste kihelkond)

Emmaste vald (saksa keeles "Emmast") oli vald Haapsalu kreisi ja Lääne maakonna Emmaste kihelkonnas. Vald eksisteeris 1866–1950.
Vallamaja asus Metsalauka külas. Vallas asus ka Emmaste asundus.
Vallas oli 694 talundit ja need kasutasid 14 008 ha maad.
Vald asus kuni 1917. aastani Haapsalu kreisis ning seejärel kuni 1946. aastani Lääne maakonnas ja aastail 1946–1950 Hiiu maakonnas.
Ajalugu.
Vald moodustati 1866. aastal sarnaselt teiste Hiiumaa valdadega (1866. aasta vallareform).
1893 liideti Emmaste vallaga Kassari valla koosseisus olnud Agape küla.
1939. aasta vallareformiga liideti Leloselja metsandiku kvartaalide nr 44–51 maa-alad Kõrgesaare vallaga ning Emmaste vallaga liitus senise Keina valla Vallaniit III nr A-23 talu maa-ala.
Esimene vallavanem pärast 1939. aasta vallareform oli Andrei Üksik. Vald kuulus Riigivolikogu 23. valimisringkonda, kust valiti Karl Kaups. 
1945. aastal moodustati vallas Emmaste külanõukogu ja Leisi külanõukogu. 1950. aastal Emmaste vald likvideeriti ja selle alad arvati Hiiumaa rajooni koosseisu.
Hiidlaste seltside traditsioonilises jaotuses on Emmaste valla elanikke kutsutud emasteks. Käina vallas on "emased" tähistanud Emmaste valla rahvast üldiselt, kuid Emmaste valla rahvas on jaganud valla lõunapoolseks Emaste otsaks, kus elasid "emased", ning põhjapoolseks Agabe otsaks, kus elasid koldselõuamehed. Piir kahe otsa vahel kulges Külama küla kohalt, kitsamas mõttes on Agabe tähendanud Emmaste külasid Külamalt Nursteni.
Asustus.
1939. aastal kuulusid Emmaste valla koosseisu: Õngu, Mänspäe, Haldi, Kaderna, Laartsa, Metsapere, Nurste, Kuusiku, Leisu, Selja, Lassi, Kurisu, Härma, Haldreka, Kitsa, Küla, Ole, Prähnu ja Vanamõisa, Külamaa, Kabuna, Metsalauka, Riida, Emmaste, Ranna, Lepiku, Viiri, Pärna, Reheselja, Sõru, Hindu, Tohvri, Sepaste, Viiterna, Tärkma, Tilga, Kõmmuselja, Prassi, Harju, Valgu, Ulja, Muda, Ligema, Tatermaa ja Kuriste külad.
Hummuli vald (Helme kihelkond)

Hummuli vald (saksa keeles "Hummelshof") oli vald Viljandimaal Helme kihelkonnas ja Valga maakonnas. Vallamaja asus Kulli külas.
Valla pindala oli 102 km² ja elanikke oli 1623 (1923. aasta seisuga). Vald eksisteeris 1866–1939.
Vallas oli 246 talundit ja need kasutasid 6180 ha maad.
Vallas asus Hummuli asundus.
1899 liideti Hummuli vallaga Ala-Aitsra vald.
1921. aastal arvati Hummuli vald Valga maakonna koosseisu.
1939. aasta vallareformiga moodustati senise Hummuli valla maa-alast; senise Patküla valla Roksi nr. 10, 11 ja A-93 ning Viljärv nr. 9-a ja 9-b talude maa-aladest; senise Helme valla Purde küla maa-alast; senise Jõgeveste valla Tani, Uubi, Luiga ja Mihklihansu talude maa-aladest Hummuli vald.
Imavere vald (Pilistvere kihelkond)

Imavere vald (saksa keeles "Immafer"; aastani 1896 ka Imavere-Võrevere vald) oli vald Viljandimaal Pilistvere kihelkonnas. Valla pindala oli 108 km² ja elanikke oli 2500 (1933. aasta seisuga). Vald eksisteeris 1866–1939.
Vallas oli 457 talundit ja need kasutasid 10 265 ha maad. Vallamaja asus Järavere külas.
Vallas asus Imavere asundus
1896 liideti Imavere vallaga Eistvere ja Jalametsa-Laimetsa vald.
Jäärja vald

Jäärja vald (saksa keeles "Saarahof") oli vald Pärnumaal Saarde kihelkonnas. Valla pindala oli 158 km² ja elanikke oli 1210 (1922. aasta seisuga). Vald eksisteeris 1866–1939.
Vallas oli 172 talundit ja need kasutasid 6868 ha maad.
Vallas asus Jäärja küla, kus asus ka vallamaja. Enne 1919. aasta mõisate võõrandamist asus vallas Jäärja mõis.
1939. aasta vallareformiga moodustati Laatre, Abja, Voltveti ja Jäärja valla osast - Rajangu vald ning Talli, Jäärja, Kilingi ja Pati vallast moodustati - Tali vald.
Järve vald

Järve vald (saksa keeles "Türpsal") oli vald Jõhvi kihelkonnas Viru kreisis ja Viru maakonnas, aastatel 1866–1939.
Valla pindala oli 92 km² ja elanikke oli 3768 (1922. aasta seisuga). 
Vallas oli 445 talundit ja need kasutasid 7109 ha maad. Vallamaja asus Kohtla-Järvel.
Vallas asus Järve küla, samuti Riigi Põlevkivitööstuse kaevandused ja õlitehas.
1891. aastal liideti Järve vallaga Kukruse, Ontika, Peeri ja Saka vald.
1939. aasta vallareformiga moodustati Kohtla ja Järve vallast, Kohtla vald.
Jõhvi vald (Jõhvi kihelkond)

Jõhvi vald (saksa keeles "Jewe") oli vald Virumaal Jõhvi kihelkonnas Viru kreisis ja Viru maakonnas, aastatel 1866–1939
Valla pindala oli 209 km² ja elanikke oli 3250 (1934. aasta seisuga). 
Vallas oli 513 talundit ja need kasutasid 10 117 ha maad. Vallamaja asus Jõhvis.
Vallas asus Jõhvi asundus.
1892. aastal ühendati Jõhvi vallaga Tammiku, Edise, Sompa vald ja Jõhvi kirikuvald.
1939. aasta vallareformiga moodustati Jõhvi ja Voka vallast uus Jõhvi vald. Samas liideti väikesed osad Jõhvi vallast ka Mäetaguse, Illuka ja Vaivara vallaga.
Hołowczyni lahing

Hołowczyni lahing oli Põhjasõja käigus 14. (3). juulil (Rootsi kalendri järgi 4. juulil) 1708 Rzeczpospolita aladell Hołowczyni alevi all Vene tsaaririigi sõjaväe ja Rootsi sõjavägede vahel toimunud lahing, mille tulemusel purustati Vene väed. 
14. ukj (3 vkj) juulil 1708 toiminud lahingus purustasid Rootsi väed kuningas Karl XII juhtimisel venelaste arvuliselt neid enam kui kahekordselt ületava (28 500 meest) armee, mida juhatas Boriss Šeremetev. 
1706. aastal olid rootslased suutnud August II Poola troonist loobuma sundida. Vilniuses ja Smarhońis talvitunud Rootsi vägedel oli seejärel plaanis rünnata oma tugevaimat vastast Venemaad. Vene väed olid talvitunud Minski ja Čašniki all. Kuuldes, et rootslased ei liigu mitte otse Moskva peale, vaid suunduvad Biarezina jõe suunas, otsustasid Venemaa vägede juhid Šeremetjev ja Menšikov Dnepri jõe ääres kaitsele asuda. Juuli alguseks olid Vene väed jõudnud Škłoŭ linna alla, vägede parem tiib asus aga Hołowczyni alevi all. 
Lahingu käik.
Rootsi väed saabusid Hołowczyni alevi alla, kus Vene väe koguhulk oli 40 000 meest. Venelastel oli seal ka kuus suurtükipatareid. Need jõud olid aga Vabiči jõe kallastel asuvate soode poolt kaheks lõigatud. Kuigi sood ei olnud täiesti ületamatud, oli nende läbimine siiski aeganõudev ja vaevaline. Nõnda otsustasid rootslased rünnata vastase vägesid osade kaupa ja need ükshaaval purustada. Lahingut otsustati alustada öösel. Lahingu alguses saadeti väike väesalk pettemanöövrina lahingusse Šeremetjevi vastu, põhijõud suunati aga Repnini ja von der Goltzi vastu. Öö, udu ja vihm varjasid Rootsi vägede liikumise venelaste eest täielikult.
Kell pool kolm avasid rootslaste kahurid venelaste pihta tule, seejärel asusid lahingusse rootslaste trabandid ja ületasid Vabiči. Selle manöövri käigus pidi Karl XII peaaegu uppuma. Kui viis jalaväepolku olid jõe ületanud, alustasid need kell 4:30 rünnakut Repnini vägede vastu. Need ei olnud rünnakut oodanud ja taganesid seega lähedal asuvasse metsa, kust avasid rootslaste pihta tugeva tule. Kell 6:30 olid venelastel padrunid otsas ja rootslased asusid taas rünnakule, sundides Repnini väed põgenema. Põgenemise ajal langes kindralmajor von Schweden. Karl XII otsustas põgenejaid mitte jälitada.
Samal ajal võitlesid omavahel ka Carl Gustaf Rehnskiöldi ja Heinrich von der Goltzi juhitud ratsaväelased. Nähes Repnini lüüasaamist hakkas viimane sissepiiramist kartma ja taganes Mahiloŭ linna. Seda kuuldes taganes ka Šeremetjev. 
Lahingu tulemused.
Rootslastele avanes vaba tee Dneprini ja nad hõivasid Mahiloŭ linna. Vene väed taganesid Horkisse. John Chambers, Anikita Repnin ja Heinrich von der Goltz anti kohtu alla, kaks esimest mõisteti ka süüdi. Repninile määrati surmanuhtlus, aga pärast võitu Lesnaja lahingus muudeti see ära.
Mälestamine.
2008. aastal püstitati lahingu toimumispaika mälestuskivi.
Priit Elias

Priit Elias (sündinud 18. mail 1941 Rakveres) on eesti piimandusteadlane.
Ta lõpetas 1961. aastal Põltsamaa Keskkooli ning 1966. aastal Eesti Põllumajanduse Akadeemia veterinaariateaduskonna piimatehnoloogia osakonnas. Aastatel 1994–1999 õppis Eesti Põllumajandusülikoolis, kaitses seal 1999. aastal väitekirja "Piima ja selle käsitluse tähtsusest mikrobioloogilistele protsessidele emmentali juustu valmistamisel" (juhendaja Huno Eller) ning sai põllumajandusdoktori kraadi.
Ta töötab alates 1967. aastast praeguses Eesti Maaülikoolis. Ta on alates 2000. aastast Eesti Maaülikooli veterinaarmeditsiini ja loomakasvatuse instituudi dotsent.
Your Songs 2015

"Your Songs 2015" on 2015. aastal välja antud eri esitajate kogumikplaat. Kogumiku andis välja plaadifirma Universal Music TV. Albumi 40 laulust 13 on olnud 2014.–2015. aastal singlite edetabelites esikohal. 
Kogumiku vanim laul on Elton Johni laul "Tiny Dancer", mis on avaldatud juba 1971. aastal albumil "Madman Across the Water" ning oli Rolling Stone'i kõigi aegade 500 parema laulu 2004. aasta valikus 387. kohal.
Norbert Grund

Norbert Grund (4. detsember 1717 Praha – 17. juuli 1767 Praha) oli tšehhi maalikunstnik.
Naljakas tüdruk

"Naljakas tüdruk" (inglise keeles "Funny Girl") on Briti kirjaniku Nick Hornby 2014. aastal ilmunud romaan.
Romaan kirjeldab Põhja-Inglismaalt Blackpoolist pärit Barbara karjääri Londonis telekanali BBC komöödianäitlejana telesarjas "Barbara (ja Jim)".
Eesti keeles ilmus "Naljakas tüdruk" 2015. aastal kirjastuses Varrak Triin Taela tõlkes.
Intervjuu vampiiriga (romaan)

"Intervjuu vampiiriga" on USA kirjaniku Anne Rice'i 1976. aastal ilmunud debüütromaan. Goodilikul õudusel põhineva vampiiriromaani aluseks on Rice'i 1968. aastal kirjutatud lühijutt.
Romaani peategelane vampiir Louis de Pointe du Lac jutustab oma eluloo reporterile. Rice kirjutas teose peatselt pärast oma viieaastase tütre Michelle'i surma, tütrest sai lapsvampiir Claudia prototüüp. Ehkki algul jäi kriitikute vastuvõtt leigeks, kujunes raamatust kultusteos ning esimene osa sarjas "Vampiirikroonikad".
1994. aastal valmis romaani põhjal samanimeline film, milles mängisid Brad Pitt ja Tom Cruise.
Eesti Rahva Muuseumi peahoone

Eesti Rahva ­Muuseumi peahoone on Eesti Rahva Muuseumi peahoone Tartus Raadil, mis asub haldusjaotuslikult osaliselt Tartu linna Raadi-Kruusamäe linnaosas ja osaliselt Tartu valla Raadi alevis. 
Aastal 2006 võitsid arhitektid Dan Dorell, Lina Ghotmeh, Tsuyoshi Tane ERM-i uue peahoone saamiseks korraldatud rahvusvahelise arhitektuurivõistluse projektiga "Memory Field" (e.k 'mälestuste väli'). 
Muuseumihoone pikkus on 355,8 meetrit, laius 71,7 meetrit ning kõrgus vahemikus 2,4–15,3 meetrit. 
Muuseumi uus peahoone avati pidulikult 29. septembril 2016. Külastajaid hakati vastu võtma 1. oktoobril 2016. 
Hoone rajamine läks maksma 87,3 miljonit eurot, sealhulgas kulus projekteerimisele 7 miljonit, ehitusele 70,6 miljonit ning sisustusele ja tehnilisele sisseseadele 7 miljonit eurot. 
Hiljem on muuseumihoone juurde hakatud rajama eluhooneid, mis on pälvinud linnaplaneerijate, arhitektide ja kultuuriinimeste seas negatiivset tähelepanu.
Tõnu Lauk

Tõnu Lauk (sündinud 5. juunil 1938 Tallinnas) on eesti metallikunstnik ja falerist.
Õpingud ja töökäik.
Tõnu Lauk lõpetas 1958. aastal Tallinna 1. Keskkooli ja 1966. aastal kiitusega hinnatud diplomitööga "cum laude" Eesti Riikliku Kunstiinstituudi.
Aastatel 1966–1969 oli ta Paide Rajoonidevahelise Koduloomuuseumi direktor. 1969–1972 oli Tõnu Lauk Tallinnas Kunstitoodete Kombinaadi metalliehistööateljee kunstiline juht. 1972–1978 töötas ta õppejõuna Eesti Riiklikus Kunstiinstituudis. Hiljem on ta töötanud Tallinna Arsis ja 1995. aastast Ars-Juveelis.
Ta kuulub alates 1980. aastast Eesti Kunstnike Liitu.
Looming.
Tõnu Laugu kujundatud ja teostatud on arvukad Tallinna vanalinnas ja mujal Eestis asuvad sepised, näiteks restorani Nord kaksiktuulelipp ja rõduvõre (1973), Tallinnas Vana turg 1 asuva pakkhoone kaks tuulelippu (1989) ja Lühikese jala trepikäsipuu (1991), Soome firma Puolimatka Kirkkonummi õues asuvad tulepajad (1984) ning Rakvere linnuse õuevalgustid, sisevalgustid ja väravad.
Rida aastatel 1971–1988 loodud suurejoonelisi sepiseid on valminud koostöös Heino Mülleriga. Laugu ja Mülleri ühistööna on valminud näiteks Tallinna Suur-Karja 8 hoone sepisvärav (1979), Pirita kloostri sepistatud väravad (1980), Lühike jalg 9 akna- ja väravavõred (1983), Niguliste kiriku Antoniuse kabeli väravate võred (1982), Edise mõisa Valge Hobu trahteri sepised (1982), Karja Keldri interjöörisepised (1972), Karika baari interjöörisepised (1978), Soome firma Puolimatka Kirkkonummi nõupidamissaali valgustid (1984) ning Narva Hermanni kindluse valgustid ja kaminad (1986).
Tõnu Laugu loodud on filmi "Viimne reliikvia" kostüümide metalldetailid, muuhulgas sõjasulaste rõivaste pandlad ning Ivo Schenkenbergi kiiver ja turvis.
Eesti taasiseseisvumise järel on Tõnu Lauk kujundanud teenete- ja ametimärke. Tema kavandatud on ka vehklemisturniiri Tallinna Mõõk püsiauhinnad.
Tõnu Lauk on koostanud, kujundanud ja teostanud ajaloolise tarbekunsti näitusi.
Ta on uurinud Ruhnu etnograafilist ainest ja asutanud saarele talumuuseumi.
Tõnu Lauk tegeleb faleristikaga ja ta on tunnustatud koolilõpumärkide asjatundja.
Isiklikku.
Tõnu Laugu abikaasa on maali- ja polükroomse puidu restauraator Ene Tromp. Tõnu Laugul on varasemast abielust sisearhitekt Malle Lauguga neli last. Tema tütar on näitleja Katariina Unt.
Ta on Üliõpilasselts Liivika liige.
Anne Rice

Anne Rice (sünninimi Howard Allen Frances O'Brien; 4. oktoober 1941 New Orleans, Louisiana – 11. detsember 2021) oli Ameerika Ühendriikide ulmekirjanik. Eelkõige tuntakse teda ulmeromaanide sarja "Vampiirikroonikad" loojana, ehkki ta on ulme kõrval kirjutanud ka ajaloolisi romaane Jeesuse elust ning erootikat. Rice oli üks tuntumaid kaasaegseid Ameerika kirjanikke, tema romaane on müüdud enam kui 100 miljonit eksemplari.
Anne Rice'i poeg Christopher Rice on samuti kirjanik. Anne Rice'i abikaasa oli luuletaja ja maalikunstnik Stan Rice.
Egmont Välja

Egmont Välja (sündinud 12. märtsil 1963) on eesti barokktšellist.
Alustanud muusikukarjääri tšellistina ERSOs, siirdus Välja ansambli Consortium kaudu barokkmuusikasse ning haris end selles vallas korduvalt Hollandis. 
Ta on 1987. aastal asutatud Tallinna Barokkorkestri rajajate seas (koos Ivan Monighetti ja Taivo Niitväega) ning sama kollektiivi soolotšellist, mänedžer ja kunstiline juht. 
Ta on ka üks 1993. aastal asutatud kontserdiagentuuri Concerto Grosso asutajatest; hiljem on ta töötanud agentuuri direktorina.
Christmas cracker

Christmas cracker on väliselt kompvekki meenutav silindrikujuline jõuluüllatus, mis on pakitud dekoreeritud paberisse ja kahest otsast kokku keeratud. Selle keskmises osas paikneb üllatus, milleks tavaliselt on paberist peokroon, lipik jõulunalja või -mõistatusega ning väike kingitus. "Christmas cracker"'is on pabeririba, mille sisse on pandud pisike kogus lõhkeainet, mis teeb väikese paugu, kui "Christmas cracker"'it mõlemast otsast sikutada. Lõhkeainega pabeririba sisaldab tavaliselt hõbeda nitraati (AgNO3), lämmastikhapet (HNO3) ja alkoholi, mille kogukaal jääb 6–15 milligrammi vahele. 
"Christmas cracker"'eid müüakse üldiselt kolmestes kuni kaheteistkümnestes pakendites ning need on tavaliselt punast, kuldset ja rohelist värvi.
"Christmas cracker"'id on jõulupühade lahutamatu osa Suurbritannias, Iirimaal ja teistel Rahvaste Ühenduse maadel Austraalias, Kanadas, Uus-Meremaal ja Lõuna-Aafrika Vabariigis. 
Eesti keeles on neid nimetatud paukkompvekkideks, sest need näevad välja nagu kommid ja teevad pauku, kuigi tegu ei ole kommi ega üldse söödava asjaga.
Kasutamine.
"Christmas cracker"'eid sikutatakse jõululaua taga ja üldse pidudel. Seda tehakse kahekesi, kumbki sikutaja oma otsast kinni hoides, mille tagajärjel "Christmas cracker" puruneb ning teeb väikese paugu. Sees olevad kingitused saab endale see, kelle kätte jääb "Christmas cracker"'i suurem osa (ehk keskosa). Teise võimalusena saab igaüks "Christmas cracker"'i koos selle sees olevate kingitustega endale juba enne selle sikutamist. "Christmas cracker"'id on varakult asetatud jõululauale külaliste taldrikutele või nende kõrvale ja aitavad omakorda oma jõululikult sädeleva ja dekoratiivse väljanägemisega jõululauda kaunistada.
Ajalugu.
"Christmas cracker"'i leiutaja oli Tom Smith, kes pidas 1840. aastatel Ida-Londonis pagariäri ja tegeles pulmatortide ja nende kaunistuste valmistamisega. Tom Smith oli innukas otsima ja arendama uusi ideid, mistõttu reisis tihti välismaale. Aastal 1840 Pariisis olles nägi ta seal "bon-bon"'e ehk suhkrustatud mandleid, mis olid paberi sisse keeratud. Sellest sai ta inspiratsiooni, millest arendas järgneva seitsme aasta jooksul välja esimese "Christmas cracker"'i. Tom Smith otsustas suhkrustatud mandleid Londonis müüma hakata ning müük oli jõuluajal väga hea. Kui aga jaanuarikuus "bon-bon"'ide müük langes, tegeles ta jälle pulmatortidega. Õhinal püüdis ta "bon-bon"'ide ideed arendada ning müüki stimuleerida. Aastal 1847 otsustas Tom Smith lisada "bon-bon"'ide sisse õnnemotodega lipikud. Ta leidis palju edasimüüjaid, laiendas äri ning suurendas ka pagariäri töötajaskonda. Tom Smith teadis, et tal on ainulaadne ja kaubanduslikult väga hea äriidee, kuid otsustas oma toodet ikkagi edasi arendada. 1850. aastal asendas ta mandlid väikeste mänguasjade ja muude nipsasjakestega. Uue idee – lisada "Christmas cracker"'itele paukutegev element – sai ta puuhalust, mille ta kaminasse viskas ja mis seejärel tule käes praksuvat heli tegi.
Vana-Kirepi mõis

Vana-Kirepi mõis ehk Kirepi mõis (saksa keeles "Alt-Kirrumpäh", varem "Kirrumpäh") oli rüütlimõis Rõngu kihelkonnas Tartumaal.
Rannu kirikumõis

Rannu kirikumõis (saksa keeles "Pastorat Randen") oli kirikumõis Rannu kihelkonnas Tartumaal.
Gareth Emery

Gareth Thomas Rhys Emery (sündinud 18. juulil 1980 Southamptonis), esinejanimega Gareth Emery, on inglise DJ ja elektroonilise tantsumuusika produtsent.
2006. aastast alates on ta figureerinud ajakirja DJ Magazine iga-aastases Top 100-s, kus ta 2010. aastal saavutas seni kõrgeima, seitsmenda koha. Ta on välja andnud kaks albumit. Emery on tunnistatud viis korda briti parimaks DJ-ks.
Emery muusikakarjäär sai alguse noorpõlve punkansamblist.
Rahvusteater

"Rahvusteater" on mitme teatri nimi või nime osa:
Pjotr Kontšalovski

Pjotr Kontšalovski (vene keeles Пётр Петрович Кончаловский; 21. veebruar 1876 Slovjansk – 2. veebruar 1956 Moskva) oli vene maalikunstnik.
Kontšalovski alustas kunstiõpinguid Harkivi kunstikoolis ja seejärel õppis ta Moskvas G. Stroganovi tehnilise joonistamise kooli õhtuklassis. Aastail 1897–1898 õppis ta Pariisis Académie Julianis ja 1898–1907 Peterburi Kunstide Akadeemias Vassili Savinski ja Pavel Kovalevski käe all.
Ta oli kunstirühmituse Ruutu Soldat algataja ja eestvedaja.
Perekond ja suguvõsa.
Kontšalovski isa Pjotr Kontšalovski (1839–1904) oli vene tõlkija ja kirjastaja. Vend Maksim Kontšalovski (1875–1942) oli tuntud arst. 
Pjotr Kontšalovski oli abielus tuntud maalikunstniku Vassili Surikovi tütre Olga Surikovaga (1878–1958). Nende tütar Natalja Kontšalovskaja (1903–1988) oli lastekirjanik, luuletaja ja tõlkija, kes abiellus Sergei Mihhalkoviga. Nende lapsed (st Pjotr Kontšalovski lapselapsed) on Jekaterina Mihhalkova-Kontšalovskaja, tuntud filmirežissöör Andrei Kontšalovski, filmirežissöör ja näitleja Nikita Mihhalkov.
Kaarma-Suure vald

Kaarma-Suure vald (ka Kaarma-Suuremõisa vald; saksa keeles "Karmel-Grossenhof") oli vald Saaremaal Kaarma kihelkonnas ümber Kuressaare linna. Valla pindala oli koos Abruka saarega 198 km² ja elanikke oli 2996 (1922. aasta seisuga). Vald eksisteeris 1866–1939, mil see liideti Kuressaare ja osalt Salme vallaga.
Vallas oli 598 talundit ja need kasutasid 14 934 ha maad.
1891 liideti Kaarma-Suure vallaga Kellamäe, Praakli, Pähkla, Randvere, Tahula vald, samuti Kuressaare kirikumõisa maakogukond, mis varem oli Praakli valla koosseisus.
Kalvi vald

Kalvi vald (saksa keeles "Pöddes") oli vald Viru-Nigula kihelkonnas Viru kreisis ja Viru maakonnas, 1866–1939. Vallamaja asus Viru-Nigulas.
Valla pindala oli 132 km² ja elanikke oli 3949 (1922. aasta seisuga). 
Vallas oli 562 talundit ja need kasutasid 8613 ha maad.
Vallas asus Kalvi asundus, Aseri tsemendivabrik.
Kalvi vald moodustati 1866. aastal, kuid sama aasta oktoobris liideti see vald Unukse vallaga ja sama aasta detsembris liitmisotsus ka tühistati. 1891. aastal liideti Kalvi vallaga Unukse, Aseri ja Vasta vald.
1939. aasta vallareformiga moodustati Kalvi, Pada ja Kunda-Malla vallast, Mahu vald.
Kambja vald (Kambja kihelkond)

Kambja vald (ka Suure-Kambja vald; saksa keeles "Gross-Kamby") oli vald Tartumaal Kambja kihelkonnas. Valla pindala oli 80 km² ja elanikke oli 1941 (1922. aasta seisuga). Vald eksisteeris 1866–1939.
Vallas oli 293 talundit ja need kasutasid 6667 ha maad. Vallamaja asus tänapäeva Kaatsi küla aladel.
1892 liideti Suure-Kambja vallaga Raanitsa ja Väike-Kambja vald.
Karksi vald (Karksi kihelkond)

Karksi vald (saksa keeles "Karkus") oli vald Pärnumaal Karksi kihelkonnas. Valla pindala oli 147 km² ja elanikke oli 2596 (1922. aasta seisuga). Vald eksisteeris 1866–1939.
Vallas oli 340 talundit ja need kasutasid 9644 ha maad. Vallamaja asus Sudiste külas.
Vallas asus Karksi asundus.
Valla alale jäi Karksi mõis.
Kastre-Võnnu vald

Kastre-Võnnu vald (varem Kastre vald; saksa keeles "Kaster") oli vald Tartumaal Võnnu kihelkonnas. Valla pindala oli 281 km² ja elanikke oli 3944 (1922. aasta seisuga). Vald eksisteeris 1866–1939.
Vallas oli 770 talundit ja need kasutasid 12 458 ha maad. Vallamaja asus Võnnus.
Valla alale jäi üks mõis: Kastre mõis.
Perioodil 1900–1904 liideti Kastre vallaga Võnnu vald ja Kastre valla nimeks sai Kastre-Võnnu vald.
Kastre vald

Kastre vald on 2. järgu haldusüksus (vald) Tartumaal.
Vald moodustati 2017. aastal Haaslava, Mäksa ja Võnnu valla ühinemisel. Samuti liideti Kastre vallaga Meeksi valla Järvselja ja Rõka küla.
10. aprillist 2025 on Kastre vallavanem Priit Lomp.
Asustus.
Vallas on kaks alevikku ja 49 küla.
Alevikud: Roiu, Võnnu
Külad: Aadami, Aardla, Aardlapalu, Agali, Ahunapalu, Alaküla, Aruaia, Haaslava, Hammaste, Igevere, Ignase, Imste, Issaku, Järvselja, Kaagvere, Kaarlimõisa, Kannu, Kastre, Kitseküla, Koke, Kriimani, Kurepalu, Kurista, Kõivuküla, Kõnnu, Lange, Liispõllu, Lääniste, Melliste, Metsanurga, Mõra, Mäksa, Mäletjärve, Paluküla, Poka, Päkste, Rookse, Rõka, Sarakuste, Sudaste, Tammevaldma, Terikeste, Tigase, Tõõraste, Uniküla, Vana-Kastre, Veskimäe, Võruküla, Võõpste
Kavastu vald (Tartu-Maarja kihelkond)

Kavastu vald (saksa keeles "Kawast") oli vald Tartumaal Kodavere ja Tartu-Maarja kihelkonna aladel.) Valla pindala oli 155 km² ja elanikke oli 3129 (1922. aasta seisuga). Vald eksisteeris 1866–1939.
Vallas oli 381 talundit ja need kasutasid 10 483 hektarit maad. Vallamaja asus Koosa külas.
Vallas asus Kavastu asundus ja Kavastu küla.
Valla alale jäi üks mõis: Kavastu mõis.
Peter Capaldi

Peter Dougan Capaldi (sündinud 14. aprillil 1958) on šoti näitleja, režissöör ja stsenarist. 
Tema paljude rollide seast on talle rohkesti tuntust toonud Malcolm Tuckeri roll Briti telesarjas "The Thick of It" (2005–2012) ja sellel põhinevas filmis "In the Loop" (2009) ning telesari "Doctor Who", milles ta kehastas aastatel 2013–2017 sarja nimitegelast.
1995. aastal pälvis Capaldi Oscari parima lühifilmi kategoorias filmi "Franz Kafka's It's a Wonderful Life" eest.
Poiss sinises

"Poiss sinises" ("The Blue Boy") on Thomas Gainsborough' maal aastast 1770.
Maal asub Californias San Marinos Huntingtoni raamatukogus.
Kehtna vald (Rapla kihelkond)

Kehtna vald (saksa keeles "Kechtel") oli vald Harjumaal Rapla kihelkonnas (teistel andmetel Juuru kihelkonnas). Vallamaja asus Nadalama külas.
Valla pindala oli 139 km² ja elanikke oli 1945 (1934. aasta seisuga). Vald eksisteeris 1866–1939.
Vallas oli 397 talundit ja need kasutasid 10 078 ha maad.
Vallas asus Kehtna asundus ja vallas tegutses kõrgem kodumajanduskool.
1891 liideti Kehtna vallaga Keava ja Ohekatu vald.
Kilingi vald

Kilingi vald (saksa keeles "Kurkund") oli vald Pärnumaal Saarde kihelkonnas. 1938. aastal nimetati ümber Pärnu maakonna Saarde vallaks.
Vald koosnes kahest lahusolevast tükist, mille kogupindala oli 259,6 km². Vallas oli elanikke 1887 (1934. aasta seisuga). Vald eksisteeris 1866–1939.
Vallas oli 412 talundit ja need kasutasid 7679 ha maad. Vallamaja asus Saarde külas.
Valla alale jäi üks mõis: Kilingi mõis.
Kirepi vald

Kirepi vald (saksa keeles "Kirrumpäh") oli vald Tartumaal Rõngu kihelkonnas. Valla pindala oli 28 km² ja elanikke oli 614 (1922. aasta seisuga). Vald eksisteeris 1866–1939.
Vallas oli 114 talundit ja need kasutasid 2756 ha maad. Vallamaja asus Kirepi külas.
Vallas asus Kirepi asundus. Valla alale jäi kaks mõisat: Kirepi mõis ja Väike-Kirepi mõis.
Kodijärve vald

Kodijärve vald (saksa keeles "Kodjerw" või "Gothensee") oli vald Tartumaal Kambja kihelkonnas. Valla pindala oli 73 km² ja elanikke oli 1431 (1934. aasta seisuga). Vald eksisteeris 1866–1939.
Vallas oli 278 talundit ja elamut ning need kasutasid 6327 ha maad. Vallamaja asus Pangodi külas.
Vallas asus Kodijärve asundus ja Kodijärve küla.
1893 liideti Kodijärve vallaga Kammeri vald.
Kohila vald (Hageri kihelkond)

Kohila vald (saksa keeles "Koil") oli vald Harjumaal Hageri kihelkonnas. Valla pindala oli 220 km² ja elanikke oli 3526 (1934. aasta seisuga). 
Vald eksisteeris 1866–1939.
Vallas oli 604 talundit ja need kasutasid 12 287 ha maad. Vallamaja asus Kohilas.
Vallas asus Kohila asundus ja Kohila alevik, kus asus Kohila paberivabrik; samuti Kapa raudteejaam (varasema nimega Kapa-Kohila raudteejaam)
1891 liideti Kohila vallaga Angerja, Kurtna-Kirdalu, Lohu, Pahkla, Rabivere, Salutaguse, Sutlema-Lümandu ja Tohisoo vald.
Kolga vald (Kuusalu kihelkond)

Kolga vald (saksa keeles "Kolk") oli vald Harjumaal Kuusalu kihelkonnas. 
Valla pindala oli 225 km² ja elanikke oli 3689 (1934. aasta seisuga). Vallamaja asus Kolga külas.
Vald eksisteeris 1866–1939.
Vallas oli 847 talundit ja elamut ning need kasutasid 12 476 ha maad.
Vallas asus Kolga asundus.
Konguta vald (Puhja kihelkond)

Konguta vald (ka Suure-Konguta vald, saksa keeles "Gross-Kongota") oli vald Tartumaal Puhja kihelkonnas. Valla pindala oli 58 km² ja elanikke oli 1392 (1934. aasta seisuga). Vald eksisteeris 1866–1939.
Vallas oli 255 talundit ja elamut ning need kasutasid 5123 ha maad. Vallamaja asus tänapäeva Annikoru küla aladel.
Vallas asus Konguta asundus.
1899 liideti Suure-Konguta vallaga Väike-Konguta vald.
Koonga vald (Mihkli kihelkond)

Koonga vald (saksa keeles "Kokenkau") oli vald Pärnumaal Mihkli kihelkonnas. Valla pindala oli 270 km² ja elanikke oli 2599 (1934. aasta seisuga). Vald eksisteeris 1866–1939.
Vald loodi 1866. aastal vallaseadusega Koonga ja Võrungi mõisate maa-aladele. Vallamaja asus Pikavere külas.
Vallas oli 631 talundit ja elamut ning need kasutasid 19 938 ha maad.
Vallas asus Koonga asundus, kus tegutses Koonga algkool.
1899 liideti Koonga vallaga Kõima vald.
1939 liideti Koonga ja Veltsa vallad üheks Soontaga vallaks.
Tula (Mehhiko)

Tula (nahua keeles Tōllan-Xīcocotitlan) on endine tolteekide riigi pealinn, mille varemed asuvad tänapäeva Mehhikos Hidalgo osariigis Tula de Allende vallas. Linn oli México oru ja Puebla-Tlaxcala oru poliitiline keskus 10.-12. sajandil Teotihuacáni languse ja Tenochtitlani tõusu vahel. Selle mõju ulatus arvatavasti tänapäeva Mehhiko piiridest kaugemale, El Salvadori ja Nicaragua aladeni. Selle peamiseks vaatamisväärsuseks on Quetzalcoatli püramiid (ka Tlahuizcalpantecuhtli püramiid), mille otsas on neli 4 meetri kõrgust basaldist tahutud tolteegi sõjamehi kujutavat sammast. Varemetelinna ümber on loodud Tula rahvuspark.
Arheoloogilised uuringud.
Esimese Tula varemete teadusliku kirjelduse koostas 1873. aastal Antonio García Cubas Mehhiko Geograafia- ja Ajalooühingust. Esimesed arheoloogilised kaevamised toimusid seal 1880. aastatel prantsuse arheoloogi Désiré Charnay juhtimisel.
Tula ja Chichén Itzá vahelised sidemed.
Üks kõige vastuolulisemaid teemasid tolteekide pealinna ajaloos on selle suhe maiade linna Chichén Itzága. Linnade sarnasused on tekitanud erinevaid hüpoteese nendevahelistest sidemete kohta, millest ükski pole pälvinud spetsialistide täielikku toetust. Esimene, kes juhtis tähelepanu sellele, et Tula ja Chichén Itzá peaväljakute asend on üsna sarnane, oli Désiré Charnay. Temalt pärineb ka praeguseks kõrvale heidetud hüpotees, et maiade Puuci linnad asutasid tolteegid. See sobis kokku müüdiga, mille järgi Quetzalcóatl aeti välja Tollani linnast, mille ta samastas Tulaga.
Vastupidine hüpotees väidab, et maiad tungisid läbi Altiplano enne Tula õitsengut. Linda Manzanilla ja Leonardo López Luján väidavad oma teoses "Atlas" (1999), et nonoalkid (üks koos tolteekide kuninga Ce Ácatl Topiltzin Quetzalcóatliga kuningriigi rajanud rahvastest) olid pärit Tabasco osariigi Mehhiko lahe rannikualalt, mis oli nii Kolumbuse-eelsel ajal kui on ka tänapäeval asustatud maia hõimudega. See tundub tõepärane, sest maiade mõjutatud rühmi on dokumenteeritud Kesk-Mehhikos hilisklassikalisel ajastul kohtades nagu Xochicalco (Valle de Morelos) ja Cacaxtla (Valle de Puebla-Tlaxcala), varase postklassikalise ajastu linnade mitmerahvuselisest rahvastikust rääkimata, kuigi maiade asualalt tulnud rühmade roll Tula õitseajal ei ole siiani spetsialistidele selge.
Kooraste vald (Kanepi kihelkond)

Kooraste vald (saksa keeles "Korast") oli vald Kanepi kihelkonnas Võrumaal. 
Valla pindala oli 85 km² ja elanikke oli 1897 (1934. aasta seisuga). Vald eksisteeris 1866–1939.
Vallas oli 389 talundit ja elamut ning need kasutasid 7049 ha maad. Vallamaja asus Kooraste külas.
Vallas asus Kooraste asundus.
1939. aasta vallareformiga vald jagati. Erastvere, Põlgaste, Kõlleste, Kooraste ja Sõmerpalu vallast moodustati Kanepi vald ning Kooraste ja Urvaste vallast moodustati Kooraste vald.
Koorküla vald

Koorküla vald (saksa keeles "Korküll") oli vald Viljandimaal) Helme kihelkonnas ja Valga maakonnas. Helme kihelkonnas. Vallamaja asus tänapäeva Jeti küla aladel.
Valla pindala oli 57 km² ja elanikke oli 754 (1934. aasta seisuga). Vald eksisteeris 1866–1939.
1921. aastal arvati Koorküla vald Valga maakonna koosseisu.
Vallas oli 128 talundit ja need kasutasid 2964 ha maad. Vallamaja asus tänapäeva Möldre küla aladel.
Vallas asus Koorküla asundus. Valla alale jäid Koorküla ja Asu mõis.
1939. aasta vallareformiga moodustati senise Koorküla valla maa-alast; osaliselt senise Helme valla maa-alast; osaliselt senise Patküla valla maa-alast; osaliselt senise Jõgeveste valla maa-alast; osaliselt senise Lõve valla maa-aladest; osaliselt senise Holdre valla maa-aladest Helme vald.
Amalfi hertsogkond

Amalfi hertsogkond (itaalia: "Ducato di Amalfi") või Amalfi vabariik (itaalia: "Repubblica di Amalfi") oli 10. ja 11. sajandil "de facto" sõltumatu riik keskusega Lõuna-Itaalia linnas Amalfis. Linn ja selle territoorium olid algselt suurema "ducatus Neapolitanuse" osa, mida valitses patriits, kuid see vabastas end Bütsantsi alluvusest ja valis aastal 958 hertsogi (või doodži). Riik kerkis majandusvõimuks, ärikeskuseks, mille kaupmehed domineerisid Vahemerel ja Itaalia kaubanduses sajand varem, enne kui neid ületati ja tõrjuti teiste Põhja merevabariikide poolt, nagu Pisa, Veneetsia ja Genova. Aastal 1073 kaotas Amalfi oma sõltumatuse ja langes normannide kätte, kelle ikkest ei suutnud see end kahes eraldi katses vabastada.
Ajalugu.
Amalfi linn asutati kaubapunktina aastal 339. Selle esimene piiskop nimetati aastal 596. 
Aastal 838 vallutati linn Sicardo di Benevento poolt linnasiseste reeturite abil, kes juhatasid ta läbi veepoolse kaitse. Paljud amalfilased Salernos rüüstasid selle linna ja lahkusid. Aastal 839 vabastas Amalfi end langobardide alluvusest ja valis prefekti. Lähedalasunud Atrani osales esialgu prefekti valimisel. Seejärel aitas Amalfi vabastada Siconolfo di Salernot valitseva Benevento vürsti vastu. 
Aastal 897 võideti ikka veel nominaalselt Bütsantsiga seotud omavalitsuslikku vabariiki sõjas Sorrento hertsogkonnaga, keda toetas Napoli hertsogkond, kus Amalfi prefekt vahistati ja hiljem lunaraha vastu vabastati. Aastal 914 nimetas prefekt Mastalo I esimese kohtuniku. Aastal 958 mõrvati Mastalo II ja esimeseks hertsogiks (või doodžiks) valiti Sergio I. 
Aastatel 981 kuni 983 valitses Amalfi Salerno vürstkonda. Aastal 987 ülendati Amalfi piiskopkond peapiiskopkonnaks. 
Aastast 1034 läks Amalfi Capua vürstkonna kontrolli alla ja aastast 1039 Salerno vürstkonna kontrolli alla. Aastal 1073 vallutas Apuulia ja Calabria hertsog Robert Guiscard linna ja võttis tiitli "dux Amalfitanorum": "Amalfilaste hertsog". 
Aastal 1096 Amalfi mässas, kuid see suruti aastal 1101 maha. See mässas taas aastal 1130 ja rahustati lõpuks aastal 1131 maha, kui emiir Giovanni marssis Amalfi peale maad pidi ning Giorgio Antiookiast blokeeris linna merelt ja rajas baasi Capril. Aastatel 1135 ja 1137 rüüstasid linna Pisa vabariigi väed ja Amalfi hiilgus oli minevik. 
Tiitel "Amalfi hertsog" taaselustati 14. sajandi lõpul, seda kasutati Napoli kuningriigis.
Lisette Tammik

Lisette Tammik (sündinud 14. oktoobril 1998) on Eesti jalgpallur.
Ta mängib ründaja ja poolkaitsjana Eesti meistrivõistlustel Tallinna FC Flora naiskonnas alates 2014. aastast. Tammik on tuntud on hea tehnika ja liidriomaduste poolest.
Klubikarjäär.
Tammik alustas oma mängijakarjääri Tallinna JK Kotkad võistkonnas, mängides kuni C-klassini poiste võistkonnas. Aastatel 2009–2013 lõi ta mitmes poisteliigas Kotkaste võistkonnas 51 mängus koguni 31 väravat.
Tallinna FC Flora (N).
2014. aastal liitus ta Tallinna FC Flora naiskonnaga.
2015. aasta sügisel liitus Tammik jalgpalliklubiga Inglismaal, kus tal esindusnaiskonnas jäi debüüt tegemata. Inglismaalt naasnult liitus Tammik uuesti Tallinna FC Floraga.
Koondisekarjäär.
Lisaks arvukatele mängudele noortekoondises on Tammik 20 korda kaasa teinud Eesti naiste A-koondise mängudes. Koondisedebüüdi tegi Tammik 25. veebruaril 2015 Tallinnas Leedu vastu, lüües samas mängus 90+2. minutil ka oma debüütvärava.
Saavutused.
Individuaalsed.
Tammik on kolm korda olnud nomineeritud Eesti parima naisjuuniori kategoorias (2014, 2015, 2016), võites selle autasu korra (2016).
2017. aasta hooajal oli Tammik Eesti meistrivõistluste edukaim väravakütt, lüües 17 mängus kokku 33 väravat.
Isiklikku.
Tammiku lemmikmängija on Alex Morgan.
Sorrento hertsogkond

Sorrento hertsogkond oli varakeskajal väike poolsaare vürstkond keskusega Itaalia Sorrento linnas. 
Algselt oli Sorrento Pimedal keskajal Bütsantsi Napoli hertsogkonna osa, kuid 9. sajandil eraldus see üheskoos Amalfi ja Gaetaga Napolist, et rajada oma "ducatus" (või vabariik). Kuid jäi enamasti Amalfi varju ja vaid üks sõltumatu hertsog on teada sellest ajast, Sergio 9. sajandi lõpus. 
Aastal 1035 vallutati see Guaimario IV di Salerno juhitud langobardide poolt ja kingiti Guaimario nooremale vennale Guidole, kes valitses seda 1070. aastateni. Mitte kaua pärast seda annekteeriti see normannide poolt. 
Aastal 1119 allkirjastas keegi Sergio Guglielmo II di Puglia tunnistuse kui "Sorrento vürst".
Narva Issanda Muutmise peakirik

Narva Issanda Muutmise peakirik (vene keeles "Спасо-Преображенский собор") oli vanim (esmamainitud 1442. aastal) paekivist ehitatud kirik Narvas, hilisema aadressiga Viru tänav 14. 
Narva Jeruusalemma Johannese kirik.
Kirik ehitati katoliikliku pühakojana. 1460. aasta tulekahjus kirik põles. See taastati kiiresti, 1467. aastal olid juba seinad püsti ja alustati katuse tegemist. Linna elanikkond kasvas kiiresti ja esialgne ehitis jäi väikeseks, seetõttu 16. sajandi alguses laiendati kirikut.
Pärast reformatsiooni pühitseti kirik Jeruusalemma Johannesele ning seal hakati pidama luteriusu jumalateenistusi.t. 1659. aastal said rootsi koguduse ja saksa koguduse Narva Jeruusalemma Johannese kirik kannatada suures linnatulekahjus. Narva Jeruusalemma Johannese kirikut kasutas kuni 1704. aastal Narva vallutamiseni vene vägede poolt, saksa kogudus.
Narva Issanda Muutmise peakirik.
1704. aastal vallutas Peeter I Narva. Narva Jaani kirik muudeti õigeusu kirikuks, pühitseti Aleksander Nevskile ja anti Narva polgu kirikuks. Õigeusu kirikuna tegutses Johannese kirik kuni 29. juunil (vkj) 1708, mil kirik pühitseti Issanda Muutmise kirikuks ja anti üle õigeusu kogudusele.
 ehk Narva Preobraženski kogudus.
18. sajandi teisel poolel tehti Narva Preobraženski kiriku põhjapoolsele küljele juurdeehitis, kus oli Nikolai kõrvalaltar. Sellel oli hiljem omaette kogudus.
Narva Issanda Muutmise peakirik kannatas Nõukogude õhurünnakus märtsipommitamisel 1944, selle varemed lammutati 1950. aastatel. Spasso-Preobraženski kiriku varemete koristamisel leiti 1954. aastal kaks kirikukella. Üks neist kaalus 700 kilogrammi, teine kell oli mehekõrgune ja kaalub üle kolme tonni - kell oli valatud 1779. aastal. Kellad on kaunistatud ilusate vanaaegsete ornamentidega. Ajalooline leid anti üle Narva linna muuseumile.
Läti saksakeelsete kohanimede loend

"Siin on alfabeetiliselt loetletud tänase Läti aladel asuvate linnade, mõisade, jõgede, saarte jne saksakeelseid nimetusi."
Kelmė vald

Kelmė vald (leedu keeles "Kelmės apylinkių seniūnija") on 2. järgu haldusüksus (vald) Leedus Kelmė rajoonis Kelmė linna ümbruskonnas. 2011. aasta seisuga elas seal 2299 inimest. Valla keskus on Naudvarise küla. Vallamaja asub aadressil Kaštonų g. 1. Vallavanem on Algimantas Dambrauskas.
Lisaks küladele on selles vallas veel arvukalt huutoreid.
Narva Jumalaema Ilmutamise kirik

Narva Jumalaema Ilmutamise kirik, ka Narva Znamenja kirik (vene keeles Церковь во имя Знамения Божией Матери "Tserkov vo imja Znamenija Božijei Materi") oli Venemaa õigeusu kiriku pühakoda Narvas Jaanilinna linnaosas.
1750. aastal ehitati Narva kindluse garnisonile Jumalaema Tunnustähe ikooni puukirik. Kui vana kirik oli lagunemas, ehitati aastatel 1786–1796 kellegi Peterburi arhitekti projekti järgi uus kivikirik.
1927. aastal oli kiriku asukoht tollaste tänavanimede järgi Ingeri, Uue Liini ja Haigemaja tänava ristumiskohal Torni platsil. 
Kirik oli pühitsetud Jumalaema Tunnustähe ikoonile (Икона Знамение Пресвятой Богородицы "Ikona Znamenije Presvjatoi Bogoroditsõ"), kõrvalaltarid prohvet Eelijale ja Risti Ülendamisele.
1828. aastal viidi garnisoni kogudus üle Ivangorodi linnuses olevasse Jumalaema Uinumise kirikusse. Narva Znamenja kirik anti Narva Issanda Muutmise peakiriku alluvusse, 1848. aastal aga avati seal iseseisev Narva Znamenja kogudus.
Kirik ei olnud köetav. 1854. aastal ehitati kogudusele kiriku kõrvale köetav Nikolai talvekirik. 1859. aastal ehitati koguduse kalmistule kalmistukirik, mille jaoks moodustati eraldiseisev Peeter-Pauli kogudus.
1855. aastal oli koguduses 150 inimest.
Vabadussõja ajal kirik purustati, 1923. aastal aga taastati. Aastast 1925 kuulus kirik Narva linna arhitektuurimälestiste hulka. Narva Jaanilinna Znamenja koguduse matmispaik asus Lilienbachi mõisa maast eraldatud alal.
1939. aastaks oli kirik varisemisohtlikus olukorras. Lae pragunemine ja tugisammaste vajumine olid tingitud hoone välismüüri rajamisest pehmele pinnasele. Eesti Apostlik-Õigeusu Kiriku Narva Jumala Ema Ilmumise kogudusele kuulusid kinnistud: Ingeri 27, 40 ja 2. Jaani 28 ja Uusliin 38 ja hoone Elisabeti tänav 7. 
Kirik sai kannatada Teises maailmasõjas NSV Liidu suurtükiväe tulelöögist 1944. aastal. Pärast Narva vallutamist 1944. aastal lõpetas Narva Jaanilinna Snamenja kogudus tegevuse. 1950. aastate keskpaiku lammutati kiriku varemed.
Jumalaema Tunnustähe ikoon asub praegu Narva Issanda Ülestõusmise peakirikus.
August Kitzbergi tänav (Kuressaare)

August Kitzbergi tänav on tänav Kuressaares.
Tänav algab Lossi tänavalt ja lõppeb Kevade, Suve ja Liiva tänava ristumiskohas.
Kitzbergi ja Kitsa tänava nurgal asub kultuurimälestisena arvele võetud Põlluvahi maja.
Kaarli mõis (Kambja)

Kaarli mõis ehk Puugi mõis (saksa keeles "Karlsberg") oli poolmõis Kambja kihelkonnas Tartumaal. Praeguse haldusjaotuse järgi asub mõis Valgjärve vallas Põlva maakonnas.
Ajalugu.
Mõis rajati Krüüdneri mõisast eraldatud alast.