tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Maria Theresia

Maria Theresia [mari:a tere:zia] (13. mai 1717 – 29. november 1780) oli Austria ertshertsoginna ja Ungari kuninganna 1740–1780, ühtlasi ka viimane Habsburgide soost pärinev Austria ja Ungari monarh (tema järglased olid Habsburgid-Lotringid). 
Maria Theresia oli Saksa-Rooma keisri (1711–1740) Karl VI tütar, Franz I Stephani naine ja Joseph II, Leopold II ja Marie-Antoinette'i ema. Ta sai Austria troonile seetõttu, et tema isal polnud poegi, kes elanuks tollest kauem, seetõttu oli Karl VI koostanud pragmaatilise sanktsiooni, mis andis õiguse ka naissoost järglasel Austria valdused pärida. Esialgu kiitis enamik riike selle heaks, kuid kui Karl suri, olid peaaegu kõik Saksa riigid ning muidugi ka Austria põlisvaenlane Prantsusmaa kuningriik Habsburgide impeeriumist tükikest himustamas, mistõttu puhkes Austria pärilussõda (1740–1748).
Austria pärilussõda.
Maria Theresial õnnestus siiski saada Ungari aadlike toetus ning seetõttu oli ta võimeline oma riigi eest ka sõdima. Ta oli juba enne isa surma abiellunud Lotringi hertsogi François Stephane'iga, keda taheti ka järgmiseks Saksa-Rooma keisriks valida. Ent enamik Saksa riike polnud sellega käimasoleva sõja tõttu nõus ja nii sai 1742. aastal keisriks hoopis Baieri valitseja, Wittelsbachi dünastia esindaja Karl VII nime all, kes oli vallutanud vahepeal ka Böömimaa ning Praha ja end Böömi kuningaks lasknud kroonida. Preisimaa oli samal ajal oma uue kuninga Friedrich II juhtimisel vallutanud Sileesia ning pärast pikka vastuseisu pidi ka Maria Theresia tunnistama, et see provints tuleb Preisimaa kuningas Friedrich II-le loovutada, et oleks võimalik teisi vastaseid võita. Nii õnnestus Preisi kuningriik sõjast välja saada ning ülejäänud vastastega tuli Austria tänu nende vahel tekkinud erimeelsustele juba üpris lihtsalt toime. Peale Sileesia Austria midagi ei kaotanud ning François'st sai 1745. aastal keiser Franz I Stephani nime all.
Riigivalitsemine.
Habsburgide ainsaks naisvalitsejaks jäänud Maria Theresia krooniti 1741. aastal Pressburgi vanalinnas Püha Martini katedraalis. Valitsejannana oli tal kaks peaeesmärki: muuta riigivalitsemine võimalikult efektiivseks ja maksta Preisimaale kätte kibeda kaotuse eest. Ehkki teda valgustatud monarhiks sageli ei peeta, olid Maria Theresia reformid aluseks Joseph II märksa jõulisematele ümberkorraldustele ning kätkesid suhteliselt suurt osa valgustuslikust vaimsusest. Tema ajal kehtestati ametikeeleks ladina keele asemel saksa keel ning tsentraliseeriti tunduvalt valitsemisaparaati. Muuhulgas rajati Viini lähedale Schönbrunni loss, mis sai asupaigaks uuele õukonnale.
Seitsmeaastane sõda.
Preisimaalt revanši aga ei saadud. Ehkki Austria oli sellele lähedal Seitsmeaastases sõjas (1756–1763), kus peaaegu kogu Mandri-Euroopa oli Preisimaa vastu koondunud, ei õnnestunud Sileesiat tagasi võita, kuna Venemaa keisririik sõlmis ootamatult Preisimaaga rahu. Sileesia jäigi Preisimaale, mis pani Maria Theresia alatiseks Friedrichit vihkama. Samuti tundis ta suurt vastumeelsust teise suure valgustatud absolutisti Katariina II vastu, keda pidas kerglaste elukommetega naiseks.
Isiklikku.
Maria Theresia ja Franz I Stephani järglased, Habsburg-Lotringi dünastia:
Moshe Hirsch

Moshe Hirsch (משה הירש; 1930 – 2. mai 2010) oli Iisraeli vaimulik ja poliitik, antisionismi pooldav rabi. 
Ta oli Palestiina Yāsir ‘Arafāti valitsuses juudi asjade minister. Ta oli Neturei Karta liige. 
Ta põdes Alzheimeri tõbe.
Maximilian II

Maximilian II nimelisi monarhe on olnud mitu:
Maximilian III

Maximilian III nimelisi valitsejaid on olnud mitu:
Joseph I

Joseph I ja Josephi (Josefi) nime all tuntud valitsejad:
Ermanarich

Ermanarich (gooti keeles "Airmanreiks"; surnud 376) oli idagootide (greuthungite) esimene teadaolev kuningas poolmüütilisest Amaalide dünastiast. Tema tegeliku elu kohta on teada väga vähe, tema isikut on kajastanud mitmed ajaloolased, sealhulgas ka Jordanis.
Ermanarichi isa oli Achiulf, vend aga Vultwulf.
Jordanise järgi valitses Ermanarich üle 50 aasta idagootide riiki, mis ulatus Mustast merest Läänemereni. Ta olevat olnud sõjakas, julm ja metsik. Ermanarich olevat teinud enesetapu üle 110-aastaselt, kui hunnid tema riigi hävitasid. Võimalik, et vana kuningas ohverdas end germaani jumalatele (näiteks Wotanile/Odinile). 
On oletatud ka Eesti ala kuulumist Ermanarichi riigi koosseisu. Nii on näiteks Andres Adamson kirjutanud oma gümnaasiumiastme ajalooõpikus: "370. aastail gootide poolt alistatud (maksustatud) rahvaste hulgas on nimetatud ka aeste, mordvalasi, merjalasi, vadjalasi ja tšuude. Aestid tähistavad siingi ilmselt balti hõime, kõik ülejäänud on aga soomesugu rahvad. Tšuudideks kutsusid venelased hiljem läänemeresoome hõime, sealhulgas eestlasi. Võimalik, et eestlasedki sattusid mõneks ajaks gootide võimu alla ning vabanesid tänu hunnide tulekuga alanud Suurele rahvasterändamisele" ("Eesti ajalugu gümnaasiumile. Tallinn: Koolibri, 1999. Lk 15-16." ISBN 9985-0-0867-7).
Nimest.
Ermanarich on tema nime saksapärane kuju, kuid ajalooliselt on ta tuntud väga paljude nimede all: Jordanise "Geticas" "Ermanaricus", eeposes "Beowulf" "Eormenric", muinaspõhjas "Jörmunrekkr", keskkõrgsaksa keeles "Ermenrich". "Hervarari saagas" esineb tegelane "Heiðrekr Ulfhamr", keda võib ilmselt samastada Ermanarichiga. 
Tema tõenäoline gootikeelse nime "Airmanreiks" lõpp ("reiks") tähendab sõjalist valitsejat.
Ermanarichi tegelaskuju esineb ka "Nibelungide laulus", kus ta on julm ja halastamatu türann, kes lõpuks Etzeli (Attila) käe läbi hukkub. Reaalselt ei saanud need kaks ajaloolist tegelast muidugi omavahel kuidagi kohtuda.
Cunene jõgi

Cunene on jõgi Lõuna-Aafrikas. Algab Bié platoolt. Ülemjooksul voolab lõunasse. Alamjooksul pöördub läände, moodustades kärestikke ja koski. Suubub Atlandi ookeani.
Pikkus 945 km, valgla üle 100 000 km². Veerohke suvisel vihmaperioodil.
Llaima

Llaima on tegevvulkaan Lõuna-Ameerikas Tšiili lõunaosas Araucanía piirkonnas 650 km kaugusel Santiagost lõuna pool Andides. Kõrgus on 3125 m. Vulkaani jalamil on Conguillío rahvuspark.
Viimati purskas 6. veebruaril 2008. Suitsusamba kõrgus on umbes 5 meetrit, laavavoolu pikkus on 1,5 km ja laius on 25 m.
Eelmine purse oli 1. jaanuaril 2008.
Audru valla lipp

Audru valla lipp on Pärnu maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Audru valla lipp.
Lipp kinnitati 31. märtsil 1994.
Audru valla lipu autor on AGE Pärnu.
Lipu kirjeldus.
Audru valla lipp on ristkülikukujuline kangas, mis on jagatud kolmeks horisontaalseks laiuks, ülal roheline, keskel valge ja all must. Normaalmõõtmetega lipul on rohelise laiu laius 65 cm, keskmisel 10 cm ning alumisel 30 cm. Lipu roheline toon on rahvusvahelise Pantone värvitabeli järgi 355C. 
Lipu normaalmõõtmed on 165x105 cm ning proportsioonid 11:7. 
Põhjendus.
Valge laid sümboliseerib Audru jõge, mis algab Lavassaare järvest ja suubub Pärnu lahte. Must sümboliseerib soid ja rabasid, roheline aga metsa ja põllumaad. 
Lipu ajalugu.
Lipp on kinnitatud Audru valla lipuna 31. märtsil 1994. Lavassaare valla ja Audru valla ühinemisel, 20. oktoobril 2013 tekkinud uue omavalitsusüksuse Audru valla lipu ja vapina jäid kasutusele endised Audru valla sümbolid. Lavassaare valla sümboolika anti aga hoiule Lavassaare Külaseltsile.
Audru valla vapp

Audru valla vapp on Eesti endise haldusüksuse Audru valla vapp.
Vapp kinnitati 31. märtsil 1994.
Audru valla vapi autor on AGE Pärnu.
Vapi kirjeldus.
Audru valla vapp on S-lõikelise vasakult langeva hõbedase vardaga kaldjaostatud kilp, mille ülemine väli on roheline ja alumine must. Vapikilpi ümbritseb peen hõbedane raamjoon. Ülemise osa keskel optilises tsentris paikneb hõbedane kujund. Kujund koosneb neljast stiliseeritud tammelehest, neljast kiilust ja kaheksast ringist, mis kõik on vaheldumisi paigutatud ümber hõbedase ringi.
Põhjendus.
Hõbedane varras sümboliseerib Audru jõge, mis algab Lavassaare järvest ja suubub Pärnu lahte. Must tähistab soid ja rabasid ning roheline metsa ja põllumaad. 
Vapi ajalugu.
Vapp on kinnitatud Audru valla vapina 31. märtsil 1994. Lavassaare valla ja Audru valla ühinemisel, 20. oktoobril 2013 tekkinud uue omavalitsusüksuse Audru valla lipu ja vapina jäid kasutusele endised Audru valla sümbolid. Lavassaare valla sümboolika anti aga hoiule Lavassaare Külaseltsile.
Eesti haldusüksuste lippude loend

"Siin loetletakse Eesti haldusüksuste lippe."
Koigi valla lipp

Koigi valla lipp on Järva maakonna endise Eesti haldusüksuse Koigi valla lipp.
Lipp on kinnitati 12. mail 1995.
Lipu kirjeldus.
Valgel ristkülikukujulisel lipul on kahe ühiku laiune rist, mis koosneb kahest vaheldumisi paigutatud rohelisest ja kollasest ühe ühiku laiusest ribast moodustatud täisnurgast. Risti püstine telgjoon asub kolme ühiku kaugusel lipu vardapoolsest otsast. Horisontaalne telgjoon asub võrdsel kaugusel lipu ülemisest ja alumisest servast, st. ülevalt kolm ühikut ja alt kolm ühikut. Lipu normaalmõõtmed on 100 x 150 cm, Proportsioonid on 6:9.
Lipu kasutamise kord.
Lippu kasutati järgmistel kordadel:
Kaisma valla lipp

Kaisma valla lipp on endise Kaisma valla lipp.
Lipp oli kasutusel 13. oktoobrist 1995 kuni 27. oktoobrini 2009, mil ühinesid Kaisma vald ja Vändra vald ühtseks Vändra vallaks. 
Vändra ja Kaisma valla liitumislepingus on öeldud: "Kehtima jääb Vändra valla sümboolika. Kaisma valla senise sümboolika kasutamine lõpetatakse liitumise jõustumisest. Kaisma valla senine sümboolika antakse hoiule Vändra vallavalitsusele kuni edaspidise otsustamiseni. Mittevajalikku sümboolikat kandev asi hävitatakse vastava komisjoni otsusel ja vastavalt kehtivale korrale".
Lipu kirjeldus.
Kaisma valla lipp on ruudukujuline sinine kangas, mille kõigil neljal küljel on kollane ääris. Sinise välja keskel on valge kollase noka ja kollaste jalgadega seisev luik. Luige tiivad on tõstetud ja avatud. Kandelipu normaalmõõtmed on 105 x 105 cm.
Kuldne ääris viitab Pärnumaale, sinine värvus märgib Kaisma järvi ja luik on vallas väga levinud lind. 
Lipu kasutamise kord.
Valla lipp heisatakse:
Peeter Volkonski

Peeter Volkonski (sündinud 12. septembril 1954 Tallinnas) on Eesti muusik (laulja), tõlkija, kirjanik, näitleja ja lavastaja.
Haridus ja loometöö.
Peeter Volkonski on lõpetanud 1972. aastal Keila 1. Keskkooli ja 1976. aastal Tallinna Riikliku Konservatooriumi lavakunstikateedri 7. lennu.
Volkonski on töötanud aastatel 1976–1980 Eesti NSV Riiklikus Noorsooteatris, 1980–1984 Vanalinnastuudios ja 1986–1991 Vanemuises näitlejana. Ta on olnud aastatel 1993–1994 Eesti Instituudi referent vene küsimuses, 1995–1996 Kroonika Tartu toimetaja ja alates 1998. aastast Tartu Ülikooli Viljandi kultuuriakadeemia rahvaste muusika õppejõud.
Volkonski sai tuntuks punkbändiga Propeller, eriti pärast seda, kui bänd 1980. aastal pärast kontserti Kadrioru staadionil ära keelati, mille tulemuseks olid rahvasuus ka "propamässuks" kutsutud noorterahutused ja solisti "eluaegne" esinemiskeeld.
Ta on laulnud lisaks ansamblites E=mc2, Hõim ja ROSTA Aknad. Tal oli kokkupuuteid ka ansambliga Ruja. Volkonski oli (koos Jaanus Nõgistoga) Olav Ehala rokkmuusikali "Johnny" kaasautor (1980 Noorsooteatris), ta on loonud tantsulavastuse "Väike prints" (1991 Vanemuises).
Volkonski on avaldanud ajakirjanduses följetone, tõlkinud näidendeid (William Shakespeare’i "Kaheteistkümnes öö", "Kuningas Lear", "Othello", "Nagu teile meeldib", kõik koos Hannes Villemsoniga) ja luulet (Nareki Grigori "Nutulaulude raamat", 2017), andnud välja lasteraamatuid, mänginud telelavastustes ("Michael Kramer", 1976).
2007. aastal Eesti Vabariigi aastapäeva presidendi vastuvõtul esitas ta ansambliga Recycle Bin Propelleri loo "Die Woche" päevapoliitilise sisuga uusversiooni "Mis ütleb rahvas".
Isiklikku.
Peeter Volkonski pärineb Volkonski vürstisuguvõsast. Tema isa oli helilooja vürst Andrei Volkonski (1933–2008) ja ema oli kirjanik Helvi Jürisson; vanaisa Mihhail Volkonski (1891–1961) oli laulja (bariton). Peetri vanavanaisa vürst Pjotr Volkonski oli Keila-Joa mõisa üks omanikest. Peeter Volkonskil on esimese abikaasa Kaja Tammega (snd 1951) neli last: tütar Elisabeth ning pojad Miikael, Taaniel ja Immanuel. Praegune abikaasa Maria Volkonskaja (snd 1951, neiuna Panova) on psühhiaater.
Tõnu Kaalep

Tõnu Kaalep (12. november 1966 Viljandi – 27. mai 2018) oli eesti tarbegraafik, kultuurikriitik ja näitekirjanik.
Ta oli pikka aega seotud ajalehega Eesti Ekspress, mille klassikalise kujunduse ta lõi. Ta oli ka Ekspressi kultuurilisa Areen juhataja, kus muu hulgas kirjutas kolumne Jakob Karu varjunime all. Sama varjunime kasutas ta ka näitekirjanikuna.
Rahvuspark

Rahvuspark on suhteliselt suur riiklikult kaitstav loodusala, kus on erilisi teadusliku, kasvatusliku ja puhkeväärtusega loodusobjekte (ökosüsteeme ja maastikke), paljudes riikides ka ajaloo- ja kultuuripärandit.
Kaitstakse ühe või mitme ökosüsteemi terviklikkust, vältides ala laialdast majanduslikku kasutamist ja üleasustamist. Rahvuspark koosneb täiesti kaitstud aladest ehk loodusreservaatidest, loodust tutvustavaist piirkondadest (näiteks õpperajad) ja puhkepiirkondadest.
Esimene rahvuspark oli Yellowstone'i rahvuspark, mis moodustati 1872. aastal USA-s. Euroopa esimesed rahvuspargid asutati Rootsis 1909. aastal.
Eesti.
Looduskaitseseaduse §26 lõike 1 kohaselt on rahvuspark kaitseala looduse, maastike, kultuuripärandi ning tasakaalustatud keskkonnakasutuse säilitamiseks, kaitsmiseks, taastamiseks, uurimiseks ja tutvustamiseks.
Eestis on kuus rahvusparki:
Rahvusparkides on võimalikud järgmised vööndid: loodusreservaat, sihtkaitsevöönd ja piiranguvöönd.
2006. aasta detsembri lõpus esitas Tallinna keskkonnaamet keskkonnaministeeriumile ettepaneku moodustada Tallinna ohustatud ja loodusväärtuslike alade kaitseks rahvuspark. Selle rahvuspargi ülesanne on kõrge kultuuri-, loodus- ja puhkeväärtusega kultuurmaastiku väärtuste säilitamine ja arendamine.
Tallinna rahvusparki kavandatakse territooriumile, mis hõlmab Kadrioru parki, Pirita jõe ürgoru kaitseala, Pirita kloostri territooriumi, Kloostrimetsa teest põhja poole jäävat Kloostrimetsa metsaparki koos Metsakalmistuga ja Aegna saart.
Samal aastakümnel üritati kuuendat rahvusparki luua ka Emajõe-Suursoo aladele, kuid kolme Tartumaa valla elanike ägeda vastuseisu tõttu 2010. aasta lõpul jäi see plaan teostamata. Nüüd on seal kolme varasema kaitseala liitmisega loodud Peipsiveere looduskaitseala (34 430 ha soo- ja metsaelupaiku ning rohkesti kaitstavaid taime- ja linnuliike, lisaks Piirissaare haruldased konnad).
Lahemaa rahvuspark

Lahemaa rahvuspark on rahvuspark Põhja-Eestis.
Rahvuspark asutati 1. juunil 1971. See on Eesti esimene rahvuspark.
Lahemaa rahvuspark on loodud Põhja-Eestile iseloomuliku looduse ja kultuuripärandi, sealhulgas ökosüsteemide, bioloogilise mitmekesisuse, maastike, rahvuskultuuri ning alalhoidliku looduskasutuse säilitamiseks, uurimiseks ja tutvustamiseks. Seal kaitstakse metsa-, soo- ja rannaökosüsteeme, samuti poollooduslikke kooslusi (loopealsed), geoloogiamälestisi (Balti klint) ning ajaloo- ja arhitektuurimälestisi.
Kirjeldus.
Rahvuspargi pindala on 2015. aasta seisuga 74 784 ha. Sellest 117 hektarit jaguneb kolme reservaadi, 17 760 hektarit 43 sihtkaitsevööndi ja 56 907 hektarit üheksa piiranguvööndi vahel. Kolmandiku rahvuspargi pindalast moodustab meri.
Lahemaa rahvuspargi maismaa-ala hõlmab peamiselt kolme maastikurajooni: Põhja-Eesti ehk Soome lahe rannikumadalikku ja saari, Põhja-Eesti ehk Harju lavamaad ja Kirde-Eesti ehk Viru lavamaad, vähesel määral ka Kõrvemaad. Tähelepanuväärseks pinnavormiks alal on Põhja-Eesti klint.
Rahvuspargi mereala hõlmab Soome lahte. Laht on madal, kuid väga vahelduva põhjareljeefiga (mõnest meetrist 100 meetrini). Lahemaal on Soome lahe rannajoon tugevasti liigestatud, selle pikkus rahvuspargi piires on umbes 145 km, linnulennult on vahemaa ühest äärmuspunktist teise vaid 46,5 km.
Lahemaa rahvuspargis on peamised vooluveekogud Altja oja, Kolga jõgi, Loo jõgi, Loobu jõgi, Mustoja, Pudisoo jõgi, Valgejõgi ja Võsu jõgi, samuti asub siin neli juga – Turjekeldri juga, Vasaristi joastik, Nõmmeveski juga ja Joaveski joastik. Suuremad järved on Kahala järv (pindala 346 ha), Lohja järv (56,8 ha) ja Käsmu järv (43 ha).
Metsad (34 300 ha) moodustavad ligikaudu 73% Lahemaa maismaapindalast, millest omakorda umbes 60% jääb Eesti põhjarannikule tüüpiliste männikute alla. Lahemaa rahvuspargi metsad klassifitseeruvad valdavalt palumetsadeks, laanemetsadeks ja nõmmemetsadeks. Puuliikidest domineerib harilik mänd, mis katab umbes 60% Lahemaa metsade pindalast. Teisel kohal on harilik kuusk, mis katab u 20% metsade pindalast ning arukask ja sookask kasvavad umbes 15% ulatuses. Lahemaa on Euroopa üks tähtsamaid metsakaitsealasid. 
Poollooduslikke kooslusi (puisniidud, puiskarjamaad, rannaniidud, lamminiidud, soostunud ja sooniidud, loopealsed, kadastikud, nõmmed ja aruniidud) leidub rahvuspargis umbes 2 543 hektaril, mis moodustab 5,3% rahvuspargi maismaa pindalast.
Lahemaa Rahvuspargi koosseisu kuulusid: Palmse mõis — Lääne-Virumaa, Vihula vald; Võsupere õppebaas (Ojaäärse õppebaas, administraatorihoone), Altja kompleks (Mäe kõrts, Toomarahva talu, Metsarahva talu, Otsa talu, Altja võrgukuurid); Uustalu kompleks (kaks aita, laut-küün, saun); Viitna kompleks (külastuskeskus, garaaž, elamu) — Lääne-Virumaa, Kadrina vald; Tapurla talu — Harjumaa, Loksa vald; Parkali II talu — Lääne-Virumaa, Vihula vald.
Seebiooper

Seebiooper, ka seebisari, (inglise keeles "soap opera", "soap"; hispaania keeles "telenovela") on seriaal, mida näidatakse tavaliselt televisioonis päevasel ajal iga päev ning mis on mõeldud eeskätt koduperenaistele. 
Seebiooperid said alguse raadios. Nüüd saab neid jälgida ka mobiiltelefoni kaudu. 
Seebiooperid tekkisid 1920. aastatel raadiosaadetena, mille vaheaegadel mängiti pesupulbrireklaame. Neid kuulavad koduperenaised hakkasid neid kutsuma seebiooperiteks.
Kirglike, kuid naiivsete melodraamadena on tuntud paljud Ladina-Ameerika seebiooperid.
Keisrite loend

Keisrite loend loetleb ajaloolisi keisri- ehk imperaatoritiitleid lühendatud kujul.
Saksa keiser

Saksa keiser oli Saksa keisririigi valitseja tiitel 1871–1918. Keiser ja Preisimaa kuningas olid üks ja sama isik ning too kuulus Hohenzollernite dünastiasse. Tiitel võeti kasutusele Wilhelm I poolt, kes koos Otto von Bismarckiga ühendas Saksamaa ning seetõttu, et senised Saksa kuning-, suurhertsogi-, hertsogi- ja vürstiriikide valitsejad säilitasid oma tiitlid ja riigi (keisririigi koosseisus), mistõttu oli vaja kasutusele võtta kõrgem tiitel, millele ka kuningad alluksid. Wilhelm I oleks eelistanud Saksamaa keisri (Kaiser von Deutschland) tiitlit, kuid see oleks tähendanud pretensioone teistele Saksa liidumaadele, samuti Saksamaa-välistele saksa aladele.
Saksa keisreid oli kolm, kõik nad kuulusid Hohenzollernite dünastia nooremasse, luterlikku liini:
Poznań

Poznań (saksa keeles "Posen") on linn Lääne-Poolas. See on Suur-Poola ajalooline keskus ja Suur-Poola vojevoodkonna ("województwo wielkopolskie") halduskeskus. Tänapäeval on ta elanike arvult halduspiirides Poola 5. linn.
Poznań asub Warta jõe ääres. See on vanemaid Poola linnu. Poznań on kaubandus-, tööstus- ja hariduskeskus ning rahvusvaheline messikeskus.
Linna madalaim punkt on Warta jõe kaldal (60 meetrit üle merepinna) ja kõrgeim punkt Morasko mägi (157 meetrit üle merepinna).
Ajalugu.
Poznańi asutamise aeg on teadmata. Arheoloogiliste väljakaevamiste andmeil elasid juba 12 000 aastat tagasi Poznańi alal inimesed; on siiski vähetõenäoline, et sellest ajast peale on asustus pidev olnud.
8. sajandil elas seal slaavi hõim polaanid. Sellest perioodist pärineb linnus Ostrów Tumskil, mis sai tänapäevase linna aluseks. 10. sajandil valdas linna Piastide dünastia. Poznańit on esmamaininud alles saksa kroonik Thietmar: Poznańi piiskoppi 970 ja Poznańi linna 1005.
Polaanide esimene vürst Mieszko I rajas ühe oma linnustest Poznańisse (riigi esimeseks keskuseks oli Gniezno) ja viis sinna ka Poola pealinna. Tema poeg Bolesław I Chrobry oli esimene Poola kuningaks kroonitu. Mieszko I ja Bolesław I on Poznańisse maetud. Poznań oli Poola pealinn aastani 1039, mil selle vallutas ja rüüstas Böömi hertsog Břetislav. Pealinn koliti Krakówisse.
1253 sai Poznań kuningas Pzemyslaw I ajal Magdeburgi linnaõigused. Poznań sai suureks käsitöökeskuseks. 15. ja 16. sajandil oli linna õitseaeg. Keskajal rajati linna arvukalt kirikuid, oli rajatud bernardiinide ja karmeliitide kloostrid ja kalmistud. Linna ümbritses 35 torniga kaitsemüür. 1600. aastal oli linnas 20 000 elanikku.
Piiskop Jan Lubranski asutas 1519 Poznańisse Lubranski akadeemia, Poola vanuselt teise ülikooli Krakówi ülikooli järel. Siiski polnud Lubranski akadeemias kõiki klassikalise ülikooli teaduskondi.
17. ja 18. sajandil sattus linn sõdade keerisesse ja käis alla. 1732. aastal oli linnas vaid 4000 elanikku.
Teise Poola jagamise järel 1793 läks Poznań Preisimaa valdusse ja sai Suur-Poola pealinnaks (siis nimetati seda ala Lõuna-Preisimaaks). Sel ajal oli Poznańis 15 000 elanikku. 1806 tõusid poolakad Napoleoni vägede lähenedes üles ja saavutasid Varssavi hertsogiriigi moodustamise. Viini kongressi otsustega 1815 Varssavi hertsogiriik likvideeriti ja Poznań tagastati Preisimaale, millele kuulus kuni 1920. aastani, mil läks Poola Vabariigile. 1918. aastal oli linnas 156 100 elanikku.
10. septembrist 1939 kuni 23. veebruarini 1945 oli Poznań Saksa vägede poolt okupeeritud. Seejärel vallutasid linna marssal Georgi Žukovi juhitud Punaarmee väeüksused. Linnas oli enne sõda 274 200 elanikku, pärast hinnanguliselt 268 000.
Sport.
Poznańis tegutseb jalgpalliklubi Poznańi Lech.
Pelguranna

Pelguranna on asum Tallinnas Põhja-Tallinna linnaosas. Asum paikneb Kopli lahe ääres ning piirneb Merimetsa, Pelgulinna, Sitsi ja Kopli asumiga. Pelguranna asumi pindala on 1,0 km2.
Pelguranna asum on saanud nime samanimelise ranna järgi, mis on omakorda lühend Pelgulinna rannast. See rand on tuntud ka Stroomi rannana, mis on 2012. aastast saadik ranna ametlik rööpnimi.
Ajalugu.
19. sajandi alguse linnavaadetelt on näha, et praeguse Pelguranna asumi alad olid tollal kasutusel peamiselt karjamaana. Enne 1940. aastat asusid asumis Sitsi elanike aiamaad.
Praegusest asumist ehitati 1914. aastal läbi kitsarööpmeline raudtee Peeter Suure Merekindluse jaoks (osaliselt tänapäeval säilinud Pelgulinna alal). 1917. aastal ehitati praeguse Pelguranna alale Peeter Suure Sadama 10 suurt kütusemahutit.
Saksa okupatsiooni ajal ehitati asumisse 16 barakki, millest esialgu plaaniti luua vangilaager, kuid tegelikult kolisid sinna Saksa sõdurid. Sõja järel paigutati samadesse barakkidesse Saksa sõjavangid. Nõukogude ajal loodi Saksa sõjaväe endisse klubisse, mis asus praeguse Puhangu tänava garaažide piirkonnas, kino Pelgurand.
Tänapäevani säilinud hoonestust hakati rajama alles 1950. aastate algul. Tänapäeva hoonestus koosneb enamjaolt Nõukogude ajal ehitatud Admiral Makarovi tänav-Majakovski-Nikolai Nekrassovi jms tänavate elamutest, mis vanemas osas on 2–3-korruselised, uuemas osas suuremalt jaolt viiekorruselised, kuid on ka mõni 9- ja 14-korruseline. Aastatel 1945–1946 koostatud ja lõpuks 1952. aastal kinnitatud Tallinna generaalplaan nägi uute elamupiirkondade ehitamist. Üks selliseid uusi elurajoone oligi Pelguranna, mis planeeriti endise Sitsi karjamaa asemele. Arhitektide G. Šumovski, N. Misernjuki, A. Bobkovi ja J. Dukina poolt 1948. aastal riiklikus projekteerimisinstituudis Estonprojekt tehtud planeering nägi ette 12 kvartaliga suurejoonelise linnajao ehitamist põhiliselt Balti Laevaremonditehase töölistele..
1959. aastal valmis asumis kino Rahu. Kuni 1. detsembrini 2018 tegutses endise kino majas kasiino.
Elanikkond.
2016. aastal moodustasid 0–17aastased asumi elanikkonnast 12–17%, üle 68–aastased 10–19%. Eestlasi oli elanikkonnas 18–49%.
Olulisemad objektid ja loodus.
Asumi territooriumil asub AS Lääne-Tallinna Keskhaigla Kopli polikliinik. Aadressil Puhangu 79 asub Tallinna Jehoova tunnistajate kuningriigisaal. Pelguranna asumisse jääb osa Pelgurannast.
Haridus ja kultuur.
Pelgurannas asub Tallinna Vaba Waldorfkool. Asumis tegutseb Pelguranna raamatukogu. Samuti tegutseb aadressil Kaera 21 Rahvusvaheline Rahvuskultuuride Ühenduste Liit Lüüra.
Pelguranna asumi tänavad.
Asumi mitme tänava nimi on inspireeritud lähedal asunud Balti Puuvillavabrikust, nagu Kangru tänav, Ketraja tänav ja Lõime tänav. 
1990. aastatel asendati Nõukogude ajal rajatud tänavate nimed uute eestipäraste nimedega. Uued tänavanimed on seotud tuulte ja rannaaladega, mis avalduvad sellistes nimedes nagu Kari tänav, Madala tänav, Puhangu tänav, Randla tänav, Tuulemaa tänav ja Vihuri tänav. 
Asumi piiridel on peale Lõime tänava veel Kolde puiestee, Kopli tänav, Pelguranna tänav ja Sõle tänav ning endine sõjaväeraudtee.
Tiskre

Tiskre on asum Tallinnas Haabersti linnaosas. Tiskre paikneb Kakumäe lahe ääres, piirnedes Kakumäe ja Vismeistri asumi ning Harku vallaga. Tiskre näol on tegemist Tallinna läänepoolseima asumiga ning selle pindala on 1,39 km2.
Tiskre asum on saanud nime Tiskre külalt, mis asus Tiskre oja suudmealal. Vanimad andmed Tiskre nime kasutamise kohta pärinevad 1522. aastast, mil seda mainiti kujul "Tizkeranne". 1531. aastal on nime mainitud kujul "Diskerkkulle". Tiskre nime etümoloogia pole selge – see võib tulla sõnast "Tischler" (ülemsaksa keeles 'tisler, mööbelsepp'), kuid võib lähtuda ka isikunimest. Praeguse Tiskre asumi territooriumile jäävad endised Harku, Harku-Nõmme, Jõeküla ja (osaliselt) Vismeistri küla.
Ajalugu.
Tiskre piirkond sai 18. sajandil tuntuks hea suvituskohana. Tiskre ja Tabasalu vahelisele alale (praegusse Harku valda) rajati 1754. aastal Lucca suvemõis (ehk Luka mõis), kus toimusid kunstnike kogunemised ja kirjandusõhtud. Suvemõisa ruumides tegutses 1950.–1960. aastatel Rannamõisa vanadekodu, hoone lammutati 1987. aastal.
Tiskre oja on varem kandnud Laddenpe ehk Lahepea nime, samuti Kivioja nime. Tiskre oja suundub Kakumäe lahte, mida on varem nimetatud ka Tiskre laheks. Ojale ehitati paisregulaator 1980. aastal.
Tiskre küla liideti Tallinnaga 1977. aastal. Taasiseseisvumise järel ehitati Tiskresse hulgaliselt eramuid, 2000. aastatel hakati sinna ehitama ka korterelamuid.
Elanikkond.
Tiskre rahvaarv on aastatel 2011–2017 järjest suurenenud. Vanuseliselt koosseisult on Tiskre elanikkond võrdlemisi noor – 2016. aastal moodustasid 0–17-aastased asumi elanikkonnast 23–31%, üle 68-aastased aga 3–9%.
Territoorium.
Tiskre asumisse jäävad Tiskre oja ja Tiskre rand, mis on tähtis lindude peatus- ja pesitsuspaik.
Tiskre asumi tänavad.
Mitmed asumi tänavad on saanud nime endiste talude järgi, näiteks Eevardi tänav, Hansu tänav, Kaarlepere tänav, Käänu tänav, Postitalu tänav ja Jaagu tänav. Tiskres on lisaks veel Hanijala tänav, Hoburaua tänav, Kaisla tänav, Kotlepi tänav, Kristeni tänav, Künkamaa tänav, Rannamõisa tee, Rannaniidu tänav, Roolahe tänav, Roostiku tänav, Taludevahe tänav, Teisepere tänav, Tiskre tee, Tiskrevälja tänav, Toomapere tänav, Vaagi tänav ja Vahepere tänav.
Staten Island

Staten Island [statn ailänd] ('Stateni saar') on saar Ameerika Ühendriikide idarannikul.
Staten Island on New Yorgi viiest linnaosast kõige lõunapoolsem ja samas on see ka New Yorgi osariigi Richmondi maakond ("Richmond County"). Linnaosa eraldab külgnevast New Jersey osariigist Arthur Kill ja Kill Van Kull ning ülejäänud New Yorgist New Yorgi laht. Elanike arv oli 2020. aasta seisuga 495 747. See on New Yorgi kõige väiksema elanike arvuga ja kõige hõredamalt asustatud linnaosa, kuid pindalalt (152 km2) kolmas. 
Saarel elas Lenape põlisrahvas, kuni 17. sajandil asustasid saare Hollandi kolonistid. See oli üks New Yorgi osariigi 12 algsest maakonnast. Staten Island ühendati 1898. aastal New Yorgiga. 1975. aastani nimetati see Richmondi linnaosaks ja hiljem Staten Islandi linnaosaks. Kuna saarel asub üle 170 pargi, on seda rahvasuus nimetatud ka parkide linnaosaks.
Staten Islandit ühendavad ülejäänud linna ning New Jersey osariigiga nii sillad kui ka parvlaevaliinid. See on New Yorgi ainus linnaosa, mida ei teeninda metroo. Valdav osa Staten Islandi elanikest (84%) on autoomanikud, samas kui Manhattanil on vaid 22%.
Staten Island on võrreldes muu New Yorgiga tunduvalt konservatiivsem: alates 1940. aastast on linnaosa Demokraatliku Partei poolt hääletanud vaid neljal presidendivalimisel: 1964, 1996, 2000 ja 2012. 1993. aastal toimunud referendumil hääletas 65% linnaosa elanikest New Yorgist eraldumine ja uueks iseseisvaks linnaks saamise poolt, kuid selle täideviimise blokeeris New Yorgi osariigi seadusandlik kogu.
Avogadro arv

Avogadro arv ehk Avogadro konstant (tähis formula_1) on aineosakeste (aatomite, molekulide või ioonide) arv 1-moolises ainehulgas.
Definitsioon.
Õigupoolest defineeritakse tänapäeval mool Avogadro arvu kaudu: mool on ainehulk, milles on Avogadro arv aineosakesi.
Avogadro arv ise defineeritakse aatomite arvuna 12 grammis süsiniku isotoobis 12C. Süsinik-12 on aluseks võetud sellepärast, et selle aatommassi on saadud eriti täpselt mõõta.
Avogadro arvu väärtus.
CODATA annab 2018. aastal Avogadro arvu täpseks väärtuseks:
formula_2
Enne seda oli CODATA 2002. a soovituse kohaselt kasutusel Avogadro arvu ligikaudne, piirhälvetega väärtus
6,022 1415 × 1023 ± 0,000 0010 × 1023.
Nimetus ja tähis.
Avogadro arv on saanud nime 19. sajandi alguse itaalia teadlase Amedeo Avogadro järgi. Esimest korda seostas seda Avogadro nimega arvatavasti Jean Baptiste Perrin, kes nimetas seda Avogadro konstandiks. Viimast nimetust kasutatakse ka tänapäeval, kuid on ka eristatud Avogadro arvu, mis on dimensioonita suurus, ja Avogadro konstanti, mille dimensioon on mol−1; Avogadro arvu ja Avogadro konstandi arvväärtused langevad kokku.
Saksa keeles nimetatakse Avogadro konstanti Johann Josef Loschmidti järgi ka Loschmidti konstandiks formula_3. Loschmidti konstandi all on siiski mõeldud gaasiosakeste arvu ühes kuupsentimeetris (ligikaudu 2,687 · 1019).
Ajalugu.
Amadeo Avogadro postuleeris 1811, et eri gaaside ühes ja samas ruumalas sisaldub üks ja seesama arv algosakesi (Avogadro seadus). Avogadro ise ei püüdnud seda arvu kindlaks teha. Seda tegi esimesena 1875 austria füüsik ja keemik Johann Josef Loschmidt, kasutades gaaside kineetilist teooriat.
Rakendused.
Et arvutada aineosakeste arvu formula_4 antud ainehulgas formula_5, kasutatakse valemit 
formula_6
Avogadro konstant formula_1 seob omavahel mitmeid teisi konstante.
Gaasikonstant formula_8 ja Boltzmanni konstant formula_9 on omavahel seotud valemiga 
formula_10
Faraday konstant formula_11 ja elementaarlaeng formula_12 on omavahel seotud valemiga 
formula_13
Asendusreaktsioon

Asendusreaktsioon on keemiline reaktsioon, mille tulemusena keemilise aine molekulis mingi aatom või aatomite rühm asendub mõne teise aatomi või rühmaga. Reeglina mõistetakse asendusreaktsiooni all brutoreaktsiooni, mis võib toimuda üle mitme vahestaadiumi (üle mitme elementaarreaktsiooni).
Anorgaanilises keemias asendusreaktsiooni tulemusena keemilise ühendi molekulis ühe keemilise elemendi aatomid asenduvad teise omadega. Sellise reaktsiooni teine lähteaine ja teine saadus on lihtaine.
Orgaanilises keemias on enamasti tegemist funktsionaalrühma või vesiniku aatomi asendumisega mingi teise rühma või aatomiga. Mõnel juhul võib asendusreaktsiooniga kaasneda isomerisatsioon, s.t molekulis aatomite paigutuse muutumine.
Asendusreaktsioonid jagatakse substraadi molekuli atakeeriva reagendi iseloomu järgi järgmisteks põhitüüpideks:
Dissotsiatsiooniaste

Dissotsiatsiooniaste ehk dissotsiatsioonimäär on keemias dissotsieerunud molekulide arvu ja molekulide üldarvu suhe. 
Lahuste puhul näitab dissotsiatsiooniaste, kui suur osa lahustunud aine molekulidest on jagunenud ioonideks. Lahuse lahjendamisel dissotsiatsiooniaste suureneb.
Alküünid

Alküünid on küllastumata süsivesinikud, mille molekulides esineb kovalentne kolmikside. Alküünide tähtsamaks esindajaks on etüün ehk atsetüleen HC≡CH.
Saamine.
CaC2+2H2O→HC≡CH+Ca(OH)2
2CH4→HC≡ CH+3H2
2CH4→HC≡CH+3H2
Füüsikalised omadused.
Etüün on värvitu, omapärase lõhna ja narkootilise toimega gaas. Etüün lahustub vees.
Keemilised omadused.
Kolmiksideme olemasolu tõttu on etüünile eriti iseloomulikud liitumisreaktsioonid. Viimased toimuvad kahes astmes. Liites ühe molekuli vesiniku või halogeeni, katkeb üks kovalentne side ja moodustub alkeen, teise molekuli vesiniku või halogeeni liitmisel katkeb teine side ja tekib vastavalt alkaan või tema halogeenderivaat.
HC≡CH --→ CH2= CH2--→CH3-CH3
HC≡CH--→ CHBr=CHBr--→CHBr2-CHBr2
HC≡CH+HCl→CH2=CHCl
HC≡CH+H2O→CH3-CHO
2HC≡CH+3O2→2CO2+2H2O+2C
2HC≡CH+5O2→4CO2+2H2O
Alküüni kasutusalad.
Etüüni kasutatakse vinüülkloriidi, etanaali ja õlikindlate kautšukite tootmiseks ning metallide keevitamisel. Etüünist ja butanoolist valmistatakse Sostakovski palsamit, mida kasutatakse haavandite ja põletuste ravil. Etüün ja ammoniaak on PP-vitamiini sünteesi lähteained.
Aldehüüdid

Aldehüüdid on keemilised ühendid, mis sisaldavad aldehüüdrühma (–CHO).
Tähistus -CHO rõhutab, et hapniku ja vesiniku aatom pole omavahel seotud (erinevalt alkoholist (R–OH)).
Lihtsaim aldehüüd on metanaal, mille 37-protsendine vesilahus on formaliin. Kaks kõige levinumat aldehüüdi on metanaal HCHO ja etanaal CH3CHO.
Sõna "aldehüüd" leiutas Justus von Liebig lühendina ladina sõnadest "alcohol dehydrogenatus" ('alkohol, millest on vesinik eemaldatud'). Nimi viitab sellele, et vastava alkoholiga võrreldes on aldehüüdi molekulis üks vesiniku aatom vähem.
Aldehüüdide omadused on mitmekesised. Väiksemad aldehüüdid lahustuvad vees paremini. Lenduvad aldehüüdid on kirbe lõhnaga. Õhu käes aldehüüdid pikapeale lagunevad autoksüdeerumiseks nimetatava protsessi abil.
Metanaalil ja etanaalil on kalduvus oligomeriseeruda ja polümeriseeruda. Neil on ka kalduvus hüdrateeruda, moodustades dioole. Tekkinud oligomeerid, polümeerid ja hüdraadid on tasakaaluolekus aldehüüdiga, millest nad moodustusid.
Looduslikult leidub paljusid aldehüüde eeterlikes õlides. Sageli on neil oma osa eeterlike õlide meeldivas lõhnas. Kuid looduslikes "ehituskivides" (aminohapetes, nukleiinhapetes ja lipiidides) ei ole aldehüüdid levinud, arvatavasti aldehüüdrühma suure keemilise aktiivsuse tõttu. Enamik suhkruid on siiski aldehüüdide derivaadid. Kuid glükoosi vesilahuses eksisteerib üksnes väike osa glükoosist aldehüüdi kujul.
Amiidid

Amiidid on karboksüülhapete funktsionaalderivaadid, kus -OH rühma asemel on aminorühm (-NH2).
Füüsikalised omadused.
Kõik amiidid peale metaanamiidi on kristalsed lõhnatud värvusetud ained, lahustuvad vees halvasti (va. madalamad amiidid). Paljud amiidid on väga mürgised.
Fenoolid

Terminit fenoolid kasutatakse keemiliste ühendite kohta, milles on aromaatse tsükliga seotud hüdroksüülrühm (-OH), seega on tegu hüdroksübenseenidega. Nende lihtsaim asendusrühmadeta esindaja on fenool. 
Metüülrühma sisaldavaid fenoole nimetatakse orto-, meta- ja para-kresoolideks. 
Hüdroksüülrühmade arvu põhjal eristatakse ühe-, kahe- või mitmealuselisi fenoole. Lihtsaimad kahealuselised fenoolid on katehhool, resortsinool ja hüdrokinoon.
Fenoole ei klassifitseerita alkoholidena, kuna siin OH-rühm ei ole seotud küllastunud süsiniku aatomiga. Fenoolide OH-rühmaga seotud happesus on reeglina alifaatsete alkoholide ja karboksüülhapete vahepealne. Prootoni (H+) eraldumisel OH-rühmast moodustub fenolaatioon, millele vastavad soolad on fenolaadid. Näiteks võib tuua fenooli reaktsiooni naatriumhüdroksiidiga:
C6H5OH + NaOH -&gt; C6H5ONa + H2O
Vahel arvatakse fenoolide klassi ka ühendid, milles OH-rühm asendab vesiniku aatomit polütsüklilises aromaatses molekulis, need on siis hüdroksüareenid.
Paljude tööstusprotsesside heitveed sisaldavad mürgiseid fenoole, mida ei tohi loodusesse juhtida. Eesti põlevkivi termilise töötlemise uttevees sisaldub unikaalseid kahealuselisi fenoole, nagu metüülresortsinoolid. Viimaste kui väärtuslike keemiatoodete eraldamiseks on välja töötatud vastavad tehnoloogiad.
Fenoole leidub ka eluslooduses, eeskätt taimeriigis. Mõned taimed toodavad fenoole selleks, et nende vegetatiivsed osad oleksid mürgised ja et neid ei söödaks. Selle näiteks võib tuua tammelehise mürgipuu ("Toxicodendron diversilobum").
Vaivara valla vapp

Vaivara valla vapp on Eesti endise haldusüksuse Vaivara valla vapp.
Vapp kinnitati 19. veebruaril 1993.
Vapi kirjeldus.
Rukkilillesinisel taustal hõbedane ketassõlg.
Põhjendus.
Sõlg sümboliseerib kaitset ja kestvust, järjepidevust ning ühtekuuluvust. 
Ketassõlg on arheoloogiline leid IV sajandist Türsamäelt (Vaivara vald).
Vapi kasutamine.
Valla vapi kujutist kasutatakse:
Valla vapi kujutis peab mõõtmetest olenemata vastama etalonkujutisele.
Vaivara valla lipp

Vaivara valla lipp on endise Eesti haldusüksuse Vaivara valla lipp.
Lipp kinnitati 19. veebruaril 1993.
Lipu kirjeldus.
Lipp on ristkülikukujuline, mis on jaotatud ülanurkadest allserva keskele suunduvate sirgetega kolmeks väljaks. Keskmine väli on valge ja külgmised rukkilillesinised. Valge välja keskel on Vaivara valla vapilt pärinev must sõlg. Lipu normaalsuurus on 96×160 cm. Lipu laiuse ja pikkuse suhe on 7:11. 
Põhjendus.
Lipp sümboliseerib elukolmnurkade kokkupuutekohti. Meri, taevas ja lootus, et Vaivara vald saab tugevaks, jõukaks ja turvaliseks koduks vallarahvale. Sõlg on kaitse ja kestvuse ning järjepidevuse ja ühtekuuluvuse sümbol.
Lipu kasutamise kord.
Valla lippu kasutati järgmise korra alusel:
Koos teiste lippudega heisates paigutatakse valla lipp lippude poolt vaadatuna:
Kasutamiskõlbmatuks muutunud lipp kuulub hävitamisele.
Häädemeeste valla lipp

Häädemeeste valla lipp on Eesti haldusüksuse Häädemeeste valla lipp.
Lipp oli enne 2017. aasta haldusreformi Tahkuranna valla lipp.
Valla endine lipp (1997–2017).
Lipp kinnitati 1. detsembril 1997.
Lipu kirjeldus.
Häädemeeste valla lipp on ruudukujuline vapilipp. Lipu kollasel kangal on sinise müürihambuline päis. Kollasel väljal on sinine kahemastiline kahvelpurjestusega kaljas ning sinise välja keskel kaheksaharuline hõbetäht. Kandelipu normaalsuurus on 105 x 105 cm.
Põhjendus.
Kuld (kollane) tähistab väärikust, õnne ja heaolu. Sinine märgib merd, tõde ja lootust. Hõbe (valge) on valguse ja puhtuse tähis. Lipuvärvid viitavad ka Eestile ja Pärnumaale. Kaljas osutab Häädemeeste valla ajaloos suurt tähtsust omanud purjelaevaehitusele. Müürihambuline päis sümboliseerib riigipiiri, hõbetäht sihiteadlikust ja eesmärgikindlust.
Lipu kasutamise kord.
Häädemeeste valla lipp heisatakse:
Häädemeeste valla lipu kasutamist kontrollivad vallavolikogu ja vallavalitsuse liikmed ning õiguskaitseorganid.
Lipu ajalugu.
1996. aasta kevadel korraldas Häädemeeste vallavalitsus valla sümboolika konkursi, mille võitis Ene Urbla esitatud kavand. Kuna Riigikantselei sümboolika osakond võttis valdade lippude ja vappide kujundusi väga rangelt ja nõudis, et need vastaksid igati kõigile heraldika nõuetele, jäi sümbolid esialgu kinnitamata. Abi paluti Priit Herodeselt ning lõplik kujundus ongi tema looming. Kuigi vapi ja lipu kujundused valmisid juba 1996. aasta lõpuks, kinnitati need alles 1. detsembril 1997. Eesti Vabariigi 80. aastapäeva tähistamise ajal 1998. aasta 21. veebruaril õnnistasid tolleaegne EELK Pärnumaa praost Andres Põder ja preester Ardalion Keskküla Häädemeeste valla lipu ühisel jumalateenistusel. Lipu kallihinnaline originaal asub alaliselt vallavanema kabinetis.
Kõo valla vapp

Kõo valla vapp on Viljandi maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Kõo valla vapp.
Riigikantselei pole valla vappi kinnitanud.
Vapi kirjeldus.
Vapi kuldkollasel kilbil on must kellatorn rukkilillesinise Andrease risti taustal. 
Põhjendus.
Kellatorn sümboliseerib vallaelanike ärksust ja kaitstust, Andrease rist lootust paremale tulevikule ning kuldkollane taust piirkonna põhilist tegevusala – viljakasvatust.
Häädemeeste valla vapp

Häädemeeste valla vapp on Eesti haldusüksuse Häädemeeste valla vapp.
Vapp on kinnitatud 1. detsembril 1997.
Vapi kirjeldus.
Häädemeeste valla vapiks on kuldne kilp sinise müürihambulise päisega. Kuldsel väljal on sinine kahemastiline kahvelpurjestusega kaljas ning sinise välja keskel kaheksaharuline hõbedane täht.
Põhjendus.
Kuld tähistab väärikust, õnne ja heaolu, sinine – merd, tõde ja lootust ning hõbe on valguse ja puhtuse tähis. Vapivärvid viitavad ka Eestile ja Pärnumaale. Häädemeeste valla ajaloos on suurt tähtsust omanud purjelaevaehitusele ning sellele viitab ka kaljas. Müürihambuline päis sümboliseerib riigipiiri, hõbetäht sihiteadlikust ja eesmärgikindlust.
Vapi kasutamise kord.
Valla vapi kujutist võib kasutada värvilise ja must-valgena. Värvilisel kujutisel peavad värvid vastama täpselt Häädemeeste valla põhimääruses esitatud näidisele ja kirjeldusele. 
Vapi ajalugu.
1996. aasta kevadel korraldas Häädemeeste vallavalitsus valla sümboolika konkursi, mille võitis Ene Urbla esitatud kavand. Kuna Riigikantselei sümboolika osakond võttis valdade vappide kujundusi väga rangelt ja nõudis, et vapid vastaksid igati kõigile heraldika (vapiteadus) nõuetele, jäi vapp esialgu kinnitamata. Abi paluti Priit Herodeselt ning lõplik kujundus ongi tema looming. Kuigi vapi ja lipu kujundused valmisid juba 1996. aasta lõpuks, kinnitati need alles 1. detsembril 1997.
Alatskivi valla lipp

Alatskivi valla lipp on Tartu maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Alatskivi valla lipp.
Lipp kinnitati 20. märtsil 1997.
Lipu kirjeldus.
Kangas on jaotatud horisontaalselt kolmeks osaks, kus alumine ja ülemine on rohelised, kumbki moodustab lipu kõrgusest 1/4. Keskmine väli on valge ja 2/4 lipu kõrgusest ning selle keskel asub Alatskivi valla vapi kujutis.
Kilbikujulisel vapil on kujutatud: parempoolsel osal hõbedase värviga Alatskivi lossi peasissekäik punasel pinnal ja vasakpoolsel ülemisel osal kolm rohelist kuuske hõbedasel pinnal ning alumisel osal sinisel põhjal kolm hõbedast lainelist joont.
Alatskivi valla lipu laiuse ja pikkuse suhe on 7:11 ja normaalmõõdud 105 x 165 cm.
Alatskivi valla vapp

Alatskivi valla vapp on Tartu maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Alatskivi valla vapp.
Vapp kinnitati 11. veebruaril 1992.
Vapi kirjeldus.
Alatskivi valla vapp on kilbikujuline alt kumera servaga. Laiuse ja kõrguse suhe on 2:3. Lõhustatud ja pooljaostatud kilbi parempoolsel, punasel väljal hõbedane sakmelise rinnatise, ehistorni ja ümarkaaravaga peasissepääsu ning koonilise katusega ärkiltornikesega mõisaehitise osaline vaade. Kilbi vasaku poole ülemisel, hõbedasel väljal kolm rohelist kuuske ja alumisel, sinisel väljal kolm lainelõikelist hõbedast varrast.
Põhjendus.
Mõisaehitise osaline vaate sümboliseerib Alatskivi lossi fassaadi profiil.
Kolm rohelist kuuske sümboliseerib valla metsarikkust. Kolm hõbedast lainet sümboliseerib kolm Alatskivi ümbritsevat järve.
Vapi kasutamise kord.
Valla vappi kasutatakse:
Ar-Riyāḑ

Ar-Riyāḑ (varasemad eestikeelsed nimed "Rijad" ja "Er-Rijad"; araabia keeles 'aiad') on Saudi Araabia pealinn ja riigi suurim linn. Asub umbes 500 meetri kõrgusel platool, kahe muistse, nüüd juba kuivaks jäänud jõe ühinemiskohal.
Pealinnaks sai 1932. aastal, kui moodustati Saudi Araabia Kuningriik.
Tamsalu valla lipp

Tamsalu valla lipp oli Lääne-Viru maakonnas asuva Eesti haldusüksuse Tamsalu valla lipp kuni ühinemiseni Tapa vallaga uueks Tapa vallaks oktoobris 2017..
2005. aasta oktoobris Tamsalu linna ja Tamsalu valla ühinemisel tekkinud Tamsalu valla lipuna võeti kasutusele senine Tamsalu linna lipp. Linna lipuna oli see juba kasutusele võetud 20. novembril 1996.
Lipu kirjeldus.
Tamsalu valla lipp on horisontaallaidudega trikoloor – valge, heleroheline, helesinine, mille normaalsuurus on 105×165 cm. Selle külgede suhe on 7:11.
Ka Tamsalu vallavolikogu on oma lipp, milleks on vallalipp ja selle keskele on paigutatud vallavapi kujutis.
Lipu kasutamise kord.
Valla lipp heisatakse:
Vana lipp.
2005. aastani kasutusel olnud lipp kinnitati 25. mail 1993. aastal. Valgel ruudukujulisel kangal on ka endisel vapil olevad 6 rohelist tammelehte. Lipu kavandamisel lähtuti Tamsalu valla nimest ja looduslikust omapärast. Selle normaalsuurus on 105 × 105 cm.
Vallavalitsuse tollase kandelipu varras oli roheline, vardaehiseks hõbedane tammeleht.
29.detsembril 2005 toimus Lääne-Viru maavalitsuse lipuväljakul ühinenud kohalike omavalitsusüksuste lippude langetamise tseremoonia. Tamsalu valla endise lipu langetas endise vallavalitsuse liige Aadu Uudemäe.
Tamsalu valla vapp

Tamsalu valla vapp oli Lääne-Viru maakonnas asuva Eesti haldusüksuse Tamsalu valla vapp kuni ühinemiseni Tapa vallaga uueks Tapa vallaks.
Vapp kinnitati 16. juunil 2005 koos Tamsalu valla ja Tamsalu linna ühinemisega. See on linna varasem vapp.
Praegune vapp.
Suurem osa vapikilbist on hõbedane, vapi alaosas on horisontaaliga eraldatud sinine pind. Hõbedasel pinnal seisab rohelise võra ja musta tüvega tamm, mille juured ulatuvad osaliselt sinisesse pinda. Sinisel pinnal paiknevad juured on hõbedased. 
Vapikujundiks on toponüümikal põhinev kompaktse võra ja väljajoonistatud juurestikuga tamm. Teiseks sümboolseks kujundiks on põhjavesi, mis Pandivere veekaitsealal muret tekitab.
Vana vapp.
2005. aastani kasutusel olnud vapp kinnitati 25. mail 1993. Selle kilp on üleni hõbedane. Samuti Tamsalu kohanimest ja looduslikust omapärast lähtuvalt on vanal vapil 6 rohelist tammelehte.
Anija valla lipp

Anija valla lipp on Harju maakonnas asuva Eesti haldusüksuse Anija valla lipp.
Lipp kinnitati 19. juunil 2003 Anija vallavolikogus ja sama aasta 19. augustil riigisekretäri poolt.
Lipu autor on Priit Herodes.
Lipu kirjeldus.
Anija valla lipu laiuse ja pikkuse suhe on 7:11. Lipuks on 7 siniseks ja 6 valgeks horisontaaltriibuks jaotatud kangas, mille vasakpoolses ülemises nurgas on Anija valla vapp. Lipu aluseks on võetud varasem Kehra linna lipp. Vapiks on kuldne kilp sinise vesiveskiratta ja sinise lainelise päisega, millel kolm hõbedast hane. Hanede nokad ja jalad on kuldsed.
Põhjendus.
Sini-valgetriibuline lipp on endine Kehra linna lipp, millele 2003. aastal lisati uus valla vapp. Lipul olevad triibud viitavad valla suurematele küladele, vapp aga tähistab vallavalitsust.
Lipu kasutamise kord.
Anija Vallavolikogu poolt kinnitatud valla lipu kasutamise lõpetab vallavolikogu juhtudel, kui muutub valla või omavalitsuse avalik-õiguslik staatus või nimetus.
Kasutamiskõlbmatuks muutunud valla lipp või vapp kuuluvad sündsal viisil hävitamisele ja uutega asendamisele vallavanema käskkirja alusel.
Lipu ajalugu.
Anija valla lipp 1993–2002.
Enne Kehra linna ja Anija valla ühinemist koosnes Anija valla lipp horisontaalselt asetsevatest rohelisest ja sinisest võrdsest värvilaiust. Lipu vardapoolses ülanurgas oli Anija valla vapp. Vapil oli kujutatud sinisel hõbedase raamiga kilbil hõbedane hani. Lipu laiuse ja pikkuse vahekord oli 1:2.
Sümboolika konkurss 2002. aastal.
2002. aasta 11. juulil moodustati Kehra linna ja senise Anija valla baasil uus omavalitsusüksus Anija vald. Uus vald vajas ka uut sümboolikat ning 2002. aasta lõpus kuulutatigi Anija vallavalitsuse poolt välja Anija valla uue lipu ja vapi leidmiseks konkurss. Kuna sellele ei laekunud ühtki tööd, telliti kavandid Eesti Heraldikakolleegiumi esimehelt Priit Herodeselt.
Lipu kavandeid tegi Priit Herodes kaks, neist esimese puhul oli aluseks võetud varasem Kehra linna lipp. Lipul oli 7 sinist ja 6 valget horisontaaltriipu ning keskel valla vapp. Lipu pikkuse ja laiuse suhe oli 7:11.
Teiseks lipuvariandiks oli vapilipp, kollasel kangal sinine vesiveskiratas ja sinine laineline päis, millel oli kolm valget hane. Hanede nokad ja jalad olid kollased. Selle lipu laiuse ja pikkuse suhe oli 6:7 nagu vanadel rüütlilippudel.
Kavandeid oli palutud hindama nii vallavolikogu liikmed kui ka koolide töötajad. Tollane Anija vallavanem Olav Eensalu pooldas esimest lipuvarianti, kuid arvas, et vapp ei peaks olema lipu keskel, vaid vardapoolses ülanurgas.
19. juunil 2003 otsustas Anija vallavolikogu 10 poolthäälega kinnitada lipu, millel on vapp vardapoolses ülanurgas. 19. augustil samal aastal kinnitas lipu ka riigisekretär.