tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Karl Talpak

Karl Eduard Talpak (28. veebruar 1905 Rakvere – 12. märts 1991 Södertälje, Rootsi) oli Eesti sõjaväelane (kolonel) (1944). 
Elukäik.
Pärast õpinguid Viru Maakonna Reaalgümnaasiumis astus ta 1923. aastal Eesti Vabariigi Sõjakooli, mille lõpetas 1926. aastal nooremleitnandi auastmes. 1928. aastal oli ta Allohvitseride Koolis rühmaülem, kursuse ohvitseri kohusetäitja. 1928. aastal asus ta õppima kehalise kasvatuse eriala Tartu Ülikoolis, mille lõpetas 1931. aastal. Korp! Sakala vilistlane. Seejärel töötas Valgamaa spordinõunikuna. 1933. aastast 1941. aastani oli Talpak sõjalise kasvatuse instruktor Narva koolides. Oli alates 1934. aastast Noorte Kotkaste Narva maleva Põhjakotka rühma vanakotkas (rühmapealik).
Nõukogude okupatsiooni ajal paigutati ta Otepääle, kus ta 1941. aastal organiseeris metsavendade salga, mis osales Tartu vabastamisel Punaarmee käest. Hiljem võitles Talpaku vabatahtlike kompanii ka teistes Suvesõja lahingutes, jõudes koos sakslastega ka Tallinna. Talpaku üksus alustas oma sõjateed Põhja-Eesti vabastamisel enamlastest Järvamaal, nii saadeti pärast Tartu lahinguid Otepää omakaitse kompanii koos 30-mehelise tartlaste rühmaga kapten Karl Talpaku juhtimisel Rakke piirkonda. Komapnii osales seal punaväe rühmituste likvideerimisel, kes olid Paide kandist tunginud läbi metsade ja soode Jõgeva suunas ja ohustasid saksa rindetagalat. 
Aastatel 1941–1943 oli Talpak Tartu Hugo Treffneri Gümnaasiumi võimlemisõpetaja ja inspektor. Talpak oli veendunud rahvuslane ning taotles ennekõike Eesti iseseisvuse taastamist. Seetõttu ei läinud ta koostööle sakslastega, vaid lahkus 1943. aasta aprillis Soome, kus osales soomepoiste üksuse loomises ja selle juhtimises. 
1944. aasta 13. septembri öösel naasis Talpak Eestisse Eesti Vabariigi Rahvuskomitee sõjaliseks nõuandjaks ja püüdis selles ametis kaasa aidata Eesti iseseisvuse taastamisele. Ta sai aru, et selleks puuduvad küll reaalsed võimalused, kuid seadusliku valitsuse ametisseastumine on hädavajalik riigi juriidilise järjepidevuse kestmajäämise jaoks. Otto Tiefi valitsus andis Talpakule koloneli auastme, mida ta siiski ei kasutanud, nimetades end edasi kapteniks. 21. septembril määrati ta Tallinna komandandiks. Järgmisel päeval langes Tallinn Punaarmee kätte ja ta põgenes koos perega Rootsi, kus elas kuni oma surmani 12. märtsil 1991. 
1. septembril 1991 maeti Karl Talpaku põrm ümber Tallinna Metsakalmistule.
293

293. aasta
Sajandid: 2. sajand - 3. sajand - 4. sajand
Aastakümned: 240. aastad 250. aastad 260. aastad 270. aastad 280. aastad - 290. aastad - 300. aastad 310. aastad 320. aastad 330. aastad 340. aastad
Aastad: 288 289 290 291 292 - 293 - 294 295 296 297 298
294

294. aasta
Sajandid: 2. sajand - 3. sajand - 4. sajand
Aastakümned: 240. aastad 250. aastad 260. aastad 270. aastad 280. aastad - 290. aastad - 300. aastad 310. aastad 320. aastad 330. aastad 340. aastad
Aastad: 289 290 291 292 293 - 294 - 295 296 297 298 299
295

295. aasta
Sajandid: 2. sajand - 3. sajand - 4. sajand
Aastakümned: 240. aastad 250. aastad 260. aastad 270. aastad 280. aastad - 290. aastad - 300. aastad 310. aastad 320. aastad 330. aastad 340. aastad
Aastad: 290 291 292 293 294 - 295 - 296 297 298 299 300
296

296. aasta
Sajandid: 2. sajand - 3. sajand - 4. sajand
Aastakümned: 240. aastad 250. aastad 260. aastad 270. aastad 280. aastad - 290. aastad - 300. aastad 310. aastad 320. aastad 330. aastad 340. aastad
Aastad: 291 292 293 294 295 - 296 - 297 298 299 300 301
297

297. aasta
Sajandid: 2. sajand - 3. sajand - 4. sajand
Aastakümned: 240. aastad 250. aastad 260. aastad 270. aastad 280. aastad - 290. aastad - 300. aastad 310. aastad 320. aastad 330. aastad 340. aastad
Aastad: 292 293 294 295 296 - 297 - 298 299 300 301 302
298

298. aasta
Sajandid: 2. sajand - 3. sajand - 4. sajand
Aastakümned: 240. aastad 250. aastad 260. aastad 270. aastad 280. aastad - 290. aastad - 300. aastad 310. aastad 320. aastad 330. aastad 340. aastad
Aastad: 293 294 295 296 297 - 298 - 299 300 301 302 303
299

299. aasta
Sajandid: 2. sajand - 3. sajand - 4. sajand
Aastakümned: 240. aastad 250. aastad 260. aastad 270. aastad 280. aastad - 290. aastad - 300. aastad 310. aastad 320. aastad 330. aastad 340. aastad
Aastad: 294 295 296 297 298 - 299 - 300 301 302 303 304
Meriforell

Meriforell ("Salmo trutta") on lõhelaste sugukonda lõhe perekonda kuuluv kala.
Kirjeldus.
Meriforell on siirdekala. Ta elab Euroopa jõgedes alates Pürenee poolsaarest lõunas kuni Petšoorani põhjas. Ta elab ka Läänemeres, Valges, Mustas, Kaspia meres. Araali meres on ta järve kuivamise ja soolsuse suurenemise tõttu tänapäevaks välja surnud. Loodusliku levila läänepiiriks on Island. Ameerikasse on meriforell sisse viidud.
Meriforell on tavaliselt 30–70 cm pikkune ja 1–5 kg raskune, kuid leidub ka 12–13 kg raskusi isendeid.
Läänemere vesikonna meriforell hülgab magevee teisel-kolmandal eluaastal, 20 cm pikkuselt. 4 aastaga kasvab ta meres 50–60 cm pikkuseks. Mõnikord läheb meriforell jõkke talvituma. 
Meres sööb meriforell väikesi kalu: tobiaid, heeringaid, meritinte ja ogalikke ning suuri vähilaadseid.
Meriforelli alamliigid.
Järveforell.
Järveforell on meriforelli alamliik. Ta elab külma, puhta ja läbipaistva veega järvedes ning koeb kiire vooluga kärestikulistes järve suubuvates jõgedes. Tavaliselt on ta siirdevormist väiksem, kuid näiteks Laadogas võib ta kasvada 8–10 kg suuruseks. Ta elab Baltimaade, Skandinaavia ja Loode-Venemaa järvedes.
Jõeforell.
Jõeforell on meriforelli teine alamliik. Ta ei lasku jõgedest merre ega järve, vaid saab suguküpseks jõgedes. Tema pikkus on tavaliselt 25–35 cm, kaal 200–500 g, harva kuni 2 kg, kuid 1974 püüti Tšehhoslovakkias 7,2 kg raskune jõeforell. Teda leidub Põhja-Aafrika, teiste Vahemere maade, Vahemere saarte ja Taiwani jõgedes ning Eufrati ja Amudarja ülemjooksul. Jääajal olid Vahemeri ja Pärsia laht märksa jahedamad ja meriforellile sobiv elukeskkond, aga kui mered soojenesid, nii et forell neis elada ei saanud, kohanesid nad eluga üksnes jõgedes.
Karl Linné luges jõe- ja järveforelli eri liikideks, kuid on näidatud, et nad võivad vabalt üksteiseks muutuda. Näiteks kui Uus-Meremaale, mille ümber meri on jahedam, viidi sisse jõeforell, hakkas ta seal merre laskuma ja muutus tüüpiliseks meriforelliks. Jõgedes, kus elavad nii paikne kui siirdevorm, moodustavad nad koelmutel ühise parve ja koevad koos.
Rahvapärased nimetused.
Rahvapäraselt on kala kutsutud iheruseks.
Meriforell oli Kaberneeme ja Valgejõe vahel 19. sajandil tuntud ka kui nikukala. Selle nimetuse võib leida ka Wiedemanni sõnaraamatust, kuhu see võis pääseda Kuusalu kirikuõpetaja Eduard Ahrensi kaudu, kes väidetavalt olevat seda nimetust kuulnud Lõpeveski möldrilt.
Friedrich Reinhold Kreutzwaldi monument

Eestis on mitu Friedrich Reinhold Kreutzwaldi monumenti:
Vana Kannel

"Vana kannel" on eesti suulise pärimuse allikapublikatsioonide seeria "Monumenta Estoniae Antiquae" ("Eesti muistsed mälestised") esimene osa alapealkirjaga "Estonum Carmina Popularia" ("Eesti rahvalaulud") – eesti regilaulude kogu kihelkondade kaupa. Esimene väljaanne (Põlva kihelkonna regilaulud) ilmus 1886 Jakob Hurda toimetamisel. Vana Kandle I köite, Põlva kihelkonna laulude, I vihk ilmus juba 1875.
Eldor Renter

Eldor Renter (13. mai 1925 Tallinn – 27. juuli 2007 Tallinn) oli eesti teatri- ja kostüümikunstnik, aastatel 1957–1963 ja 1980–1995 Estonia teatri peakunstnik.
Elulugu.
Eldor Renter sündis Tallinnas riigiteenistujate perekonnas. Ta lõpetas aastal 1944 Nõmme Gümnaasiumi. Kõrghariduse omandas ta Eesti NSV Riiklikus Kunstiinstituudis, mille lõpetas 1951. aastal teatridekoratsiooni erialal Voldemar Haasi ja Natalie Mei õpilasena.
Aastast 1951 oli ta Eesti NSV Kunstnike Liidu liige ja aastast 1957 ka Eesti NSV Teatriühingu (hilisema nimega Eesti Teatriliidu) liige. Samuti kuulus Eldor Renter Eesti Lavastuskunstnike Liitu.
Lisaks Estonia teatrile tegi ta lavakujundusi ka Läti, Leedu, Saksamaa ja Soome teatrites. Peamiselt kujundas ta ballette, oopereid ja operette, kokku on teada umbes 150 tema tehtud lavakujundust. Oma viimase tööna kujundas ta lava ja kostüümid Tiit Härmi lavastatud balletile "Don Quijote", mis esietendus rahvusooperis Estonia 4. oktoobril 2007.
Aastatel 1959–1968 töötas Eldor Renter ühtlasi Eesti NSV Riikliku Kunstiinstituudi õppejõuna.
Isiklikku.
Laulja Maarja Haamer oli tema abikaasa.
Fårö

Fårö on Rootsile kuuluv väike saar Ojamaast põhjas. Halduslikult kuulub saar Ojamaa lääni Ojamaa valda.
Fårö pindala on 111,35 km², millest 9,7 km² on veealad ja saarekesed. Rannajoone pikkus on 97 km.
Fårö saart eraldab Ojamaast Fårösundi väin.
Nimi.
Saare nimi pärineb gutni keelest. 15. sajandist on teada nimekuju "Faroyna". Rootsi keeles tähendab "får" 'lammas' ja "ö" 'saar', kuid nime esimese poole algne tähendus on teine, sest 'lammas' on gutni keeles "lamm" või "lamb". "Far-" tähendab 'sõidu-'. Teise etümoloogia järgi on nime algusosa pärit inglise sõnast "far" 'kauge'. 
Loodus.
Fårö looduses on hulgaliselt omapäraseid moodustisi, mida nimetatakse "rauk"'ideks (rootsi keeles mitmuses "raukar"). Need on moodustunud jääajal erosiooni tulemusena. Peale Ojamaa ja Fårö neid mujal ei kohta. Nende kaitseks on loodud Digerhuvudi looduskaitseala.
Rahvastik.
Fåröl elab vähem kui 600 inimest. Saarel ei ole panka, postkontorit, arsti ega politseid. Saarlased räägivad oma murret, mis on väidetavalt kõige arhailisem Rootsis.
Saarega peavad ühendust kaks parvlaeva; ülevedu korraldab Rootsi Teedeamet ja sõit kestab pool tundi.
Saare kirdetipus asub Fårö tuletorn. See on 30,3 m kõrge ja püstitatud aastail 1846–1847.
Ajalugu.
Külma sõja ajal oli Fårö välismaalastele suletud. Saarele viiva tee ääres olid suured mitmekeelsed sildid, mis teatasid, et pääs saarele on rangelt keelatud. Saarel asus Rootsi rannikusuurtükiväe üksus. Pärast külma sõja lõppu 1990. aastatel viidi sõjaväeüksus saarelt ära ja saar avati turistidele. Jäänukiks saare militaarsest minevikust on 203 m kõrgune raadiomast.
Kultuur.
Iga aasta septembris korraldatakse turistide ligimeelitamiseks kultuuriüritus Fårönatta ('Fårö ööd'), mille ajal on kõik saare baarid ja muud toitlustuskohad avatud öö otsa ja kohalikus kirikus algab keskööl jumalateenistus.
Saarel elas Ingmar Bergman, kes seal ka 30. juulil 2007 suri ja on maetud Fårö kirikaeda. Fåröl on filmitud paljud Bergmani filmid: "Nagu peeglis" (1961), "Persona" (1966), "Hunditund" (1968), "Häbi" (1968), "Kirg" (1969) ja "Stseenid ühest abielust" (1973).
Tema mälestuseks korraldatakse Fåröl iga aasta juunis nädalapikkune Bergmani festival.
Fåröl on filmitud ka Andrei Tarkovski viimane film "Ohverdus" (1986).
Ivo Varts

Ivo Varts (1. detsember 1961 Rakvere – 15. jaanuar 2013 Tallinn) oli eesti trummar.
Ta on mänginud ansamblites Ruja, Kaseke, Haak, Propeller, Apelsin, In Spe, Mahavok, Compromise Blue.
Ivo oli (aastast 2000) Rocca al Mare kooli kehalise kasvatuse õpetaja ja trummiringi eestvedaja.
Isiklikku.
Tema isa Tiit Varts on džässmuusik, vend Ain Varts on kitarrist.
Undel Kokk

Undel Kokk (sündinud 26. veebruaril 1947 Hanila vallas Läänemaal) on eesti koorijuht ja pedagoog.
Undel Kokk kasvas üles Kinksi külas, kus tema vanemad olid talupidajad. Ta lõpetas 1965. aastal Haapsalu 1. Keskkooli ja 1970. aastal Tallinna Pedagoogilise Instituudi muusikaõpetajana.
Tööd alustas ta Tallinna 47. Keskkooli muusikaõpetajana (1971–1973), pärast Tartusse kolimist jätkas Tartu Sanatoorse Keskkooli õppealajuhataja ja muusikaõpetajana. 
Aastatel 1977–2015 oli Kokk Tartu Karlova Gümnaasiumi (endise Tartu 7. Keskkooli) direktor. Ta on juurutanud koolis koorimuusika süvaõppe.
Undel Kokk on olnud kolme esimese Tartu Linnavolikogu koosseisu liige ja Tartu Kultuurkapitali nõukogu liige selle asutamisest 1991. aastal kuni 2004. aastani. Ta oli ka Eesti Kongressi liige.
Tegevus dirigendina.
Undel Kokast sai 1973. aastal Tartu Poistekoori dirigent (1992–2018 peadirigent). 1980. aastal rajas ta koos tollase direktori asetäitja Uno Uigaga koorimuusikaklassid. Edu on saatnud neidudekoori Kurekell, lastekoori Maarjalill, kolme mudilaskoori, puhkpilliorkestrit, ansambleid jm.
Undel Kokk on olnud poiste- ja meeskooride üleriigiliste laulupidude algataja ja organiseerija; olnud üldlaulupidude ja maakondlike laulupidude dirigent. 
Isiklikku.
Undel Kokal on pojad Marten ja Marek Kokk ning tütar Silja Kokk.
Ursel Oja

Ursel Oja (sündinud 8. mail 1953 Tartus) on eesti muusik ja muusikaõpetaja. 
On õppinud Heino Elleri nimelises Tartu Muusikakoolis akordioni ja koorijuhtimise erialal. Lühikest aega õppisTallinna Riikliku Konservatooriumis koorijuhtimise erialal. 
Ursel Oja on töötanud Luunjas muusikaõpetaja ja kultuurijuhina. 1994–1998 korraldas rahvusvahelisi akordionimuusika päevi ja seejärel mitu aastat kantrimuusikafestivali Luunja Suvekantri. Aastast 1999 on ta Ülenurme Muusikakooli laulustuudio juht ja vanemõpetaja. 20 a. korraldas ta Ülenurme Muusikakoolis noorte lauljate konkurssi "Jõulutäht". Samas töötab Ellerikoolis rütmimuusika lauluõpetajana.
Ta on musitseerinud ansamblites Hanuri, Meidon 7, Synkop, Holarid, Repriis, Sept, Kaabu ja Minu Bänd.
2008. aastal ilmus kahasse Margus Vaheriga CD "Minu Eestimaa".
Tema tuntumad õpilased on Kerli Kõiv, Laura Põldvere, Hannaliisa Uusma, Anna-Liisa Supp, Annika Leppik, Margus Vaher, Indrek Ventmann, Eliisa Kõiv, Anne Arrak, Katrin-Merili Poom, Mari Ronimois, Madara Vilson, Karmen Rõivassepp, Anett Kulbin, Susanna Aleksandra Veldi, Elina Hokkanen ja Andre Hein.
M62

M62 on diiselvedurite seeria, mida valmistas 1965–1995 Luhanski veduritehas Ukrainas.
Vedur konstrueeriti kauba- ja reisirongide veoks kiirusega kuni 100 km/h. Veduril on 6 rattapaari kahel pöördvankril, vagunkere ja kaks juhikabiini. Jõuallikana kasutatakse diiselgeneraatorit, mis koosneb kahetaktilisest 12-silindrilisest turbodiiselmootorist 14D40 ja alalisvoolugeneraatorist 14DG. Vedureid valmistati standardrööpmele 1435 mm ja NSV Liidus kasutatavale laiale rööpmele 1520 mm.
Ajalugu.
Seoses transpordimahtude suurenemisega 1960. a-tel tekkis Ida-Euroopas nõudlus tehniliselt kaasaegse ja kergesti hooldatava diiselveduri järele. Vajadus veduriparki uuendada oli suurem Ungaris, Poolas, Tšehhoslovakkias ja Saksamaal, kuna sealsed auruvedurid olid tehniliselt vananenud ja madala kasuteguriga. 
Vedur M62 konstrueeriti aastal 1963 Luhanski veduritehases Ungari tellimusel. Kere, tehnilised sõlmed ja tööjoonised koostati osaliselt vedurite TE3 ja 2TE10L põhjal. 1964 valmis 2 prototüüpi, mida katsetati veo, pidurduse ja ökonoomsusnäitajate saamiseks Ukraina NSV-s ja Vene NFSV-s. Heakskiit eksportpartii tootmise alustamiseks anti 1964. a lõpus. 1965 alustati vedurite saatmist Ungarisse. Esimesed 1000 vedurit ehitati spetsiaalselt Ida-Euroopa riikidele, seejärel hankis vedureid ka NSV Liit. Hiljem eksporditi väiksemaid seeriad Kuubale, Mongooliasse ja Iraani. 
Toodeti ka kaksikvedureid 2M62 (alates 1976) ning kolmikvedureid 3M62 (alates 1978). Kaksikvedur koosneb kahest omavahel ühendatud M62 sekstioonist, millest kummagi vastastikused kabiinid on läbipääsukoridorideks ümber ehitatud ning aknad eemaldatud, otsaseintes paiknevad läbipääsuuksed. Kolmikveduril 3M62 on lisaks kahele 2M62 sektsioonile lisatud keskmine, ilma kabiinideta vedurisektsioon. Kõigi kokkuhaagitud sektsioonide tööd kontrollitakse distantsjuhtimise abil ühest kabiinist korraga.
M62-st sai üks tuntumaid NSV Liidu veduriseeriaid, mida eksporditi massiliselt väljapoole NSV Liidu piire: madal teljekoormus (kuni 20 t) lubas veduriseeriat kasutada ka Euroopa, Kesk-Aasia, Kaug-Ida ja Kuuba raudteedel.
M62 vedurid Eestis.
1971. aasta mais saabus Eestisse esimene kogus mootorvedureid M62, mis hakkasid koos hiljem saabunutega teenindama kogu Eesti kaubaliiklust. 
1978. aasta novembris saabus Tapa depoosse ka esimene partii raskeid kaksikvedureid 2M62. Vedurid töötasid Eestis kuni 2000. aastate alguseni. 
M62 ja 2M62-ed vahetasid välja seni kaubaveoks kasutatud L-seeria auruvedurid, hiljem rakendati neid vähesel määral ka reisirongide veoks TEP60 asemel.
1991. aasta oktoobris toimus Eesti Raudtee veeremi inventuur, mille järgi oli veduripargis 36 vedurit M62 ja 38 vedurit 2M62.
2002. aastal vahetati M-seeria vedurid välja oluliselt töökindlamate ja võimsamate nn Ameerika vedurite vastu (veduriseeriad: GE C30-7Ai ja GE C36-7). Osa M-seeria vedureid müüdi välismaale, osa lõigati vanarauaks.
August Traksmaa bareljeef

August Traksmaa bareljeef on kindralmajor August Traksmaale püstitatud mälestusmärk Tartus Barclay hotelli fuajees. 
August Traksmaa bareljeef avati 23. veebruaril 2004. Selle autor on Airike Taniloo.
Ernst-Johannes Põdderi bareljeef

Ernst-Johannes Põdderi bareljeefiga mälestustahvel paigaldati kindral Ernst Põdderi mälestuseks tema 70. surma-aastapäeval 2002. aastal Barclay hotelli fuajeesse Tartus aadressil Ülikooli tänav 8. Mälestustahvli autor on Airike Taniloo. Selles hoones asus aastatel 1920–1930 Eesti kaitsevägede 2. diviisi staap, mille ülemana Ernst Põdder teenis.
Ale

Ale (ka aletegemine, aletamine, aletegu, alepõllundus, saarte murdes ja mulgi murdes saat, põhja- ja lõunaeesti murretes ka sõõrd) on põllumaa saamine metsa maharaiumise, metsamaa põletamise ning selle tuhaga maa väetamise teel.
"Aleks" võidakse nimetada ka sel teel saadud põllumaad või põldu (alepõld). "Aleks" võidakse nimetada ka aletegemiseks maharaiutavat või maharaiutud metsa. Aletegemine on ka üks maaharimis- ehk viljelusviis (aleviljelus).
Ajaloost.
Aletegemine on maailma metsaaladel laialdselt tuntud. Põhja-Euroopa metsavööndis oli aleviljelus vanimaks maaharimise viisiks. 
I aastatuhande keskpaiku pKr. hakkas alet ja selle kõrval kasutatud söödiviljelust eesti aladel välja tõrjuma põlispõldudega kesaviljelus. Eestis kadus aletegu kõige varem Saaremaal. Ka Põhja-Eestis loobuti ebasobivate pinnaseolude tõttu aletamisest varakult, sest sealne õhuke mullakiht võis ale käigus isegi hävida. Aletegu oli oluline muudel Eesti aladel veel 16.- ja 17. sajandil ning säilis kõige kauem, kohati kuni 19. sajandi lõpuni, tüsedamate muldadega Lõuna-Eestis.
Ale tegemine.
Alet haris kogu küla ühiselt. Talvel (okaspuud) ja kevadel (lehtpuud) langetatud 10–20 aasta vanune noor mets kuivas sügiseni või järgmise kevadeni. Seejärel veeti suuremad puud ära, oksad ja peenem võsa laotati laiali või koguti kokku.
Kui põletusmaterjali oli piisavalt, kaeti kogu ale pind ühtlaselt langetatud puiduga ning süüdati pealttuule servast ja põletati täielikult. Kui materjali oli vähe, seati puit vaaludesse ning süüdati vaaludest äärmine. See veeretati konks- või harkotstega teivastega (lõunaeesti murdes "topits") aeglaselt järgmise vaaluni. Või põletati oksad ja võsa koos ning aeti ühtlaselt tuhk laiali. 
Külv.
Terad külvati otse tuha sisse, alles seejärel künti ja äestati. Peamised taimed, mida alemaal kasvatati olid oder ja rukis, samuti naeris. Esimesel aastal andis alemaa harilikult saaki rohkesti, kuid seejärel viljakus vähenes tunduvalt. Alemaale külvati 3–4 aasta jooksul, seejärel jäeti kurnatud maa 10–20 aastaks sööti. Seda kasutati karjamaana kuni järgmise aleteoni. Mõnel juhul hakati maad sõnnikuga täiendavalt väetama.
Tartu linnakodaniku muuseum

19. sajandi linnakodaniku muuseum (lühemalt Tartu linnakodaniku muuseum või linnakodaniku muuseum) on muuseum, mis asub 1740. aastatel valminud puust elumajas aadressil Jaani tänav 16. Hoone on Tartus säilinuist üks vanemaid.
Muuseum on osa Tartu Linnaajaloo Muuseumidest.
Püsinäitus.
Muuseumi ekspositsioon on kujundatud 1830. aasta keskklassi kodaniku kodu järgi. Biidermeieri stiili interjöör ja mööbel annavad edasi saksa perekonna eluolu. Majas on elutuba ehk saal, söögituba, magamistuba ja köök. Muuseumi nätiuseruumides puudub ajastule omaselt elektrivalgus.
Hoone muuseumiks restaureerimise projekti koostasid 1989. aastal arhitektid Kai Siim ja Udo Tiirmaa (ARC-Projekt). Säilinud ehitusdetailide baasil taastati hoone 19. sajandi II poole välisilme. Ajastule omase biidermeieri stiilis ajaloolise interjööri kujundas sisearhitekt Leila Pärtelpoeg. Ajaloolise interjööri rekonstruktsioon toetub dokumentaalsetele allikatele.
Muuseumi hoone ajalugu.
Pärast Tartu täielikku hävitamist Põhjasõjas 18. sajandil alguses seisis suur krunt Jaani tänaval mõned aastakümned tühjalt. 1734 sai selle omanikuks abiõpetaja Gabriel Pflug, kes 1744. aastaks ehitas tänava äärde väikese puust elamu. Majas oli tuba, kolm kambrit ja ärkel.
Abiõpetaja Pflugi ehitatud väikesel puumajal õnnestus üle elada kõik 18. sajandi II poole Tartu suured tulekahjud (1755, 1763, 1775). Maja säilis vaatamata 1775. aasta tuleõnnetuse-järgsele käsule lammutada kõik südalinna piirkonnas asuvad puumajad.
1782. aastal ostis krundi Rostockist Tartusse rännanud müürsepp Voss. 18. sajandi lõpukümnendil ehitas Voss õuele uue kivist elumaja (säilinud Jaani 18 vasakpoolne tiib) ning vajalikud kõrvalhooned.
Aastatel 1808–1843 oli krundi omanikuks Imukvere mõisa (Palamuse kihelkond Tartumaal) rentnik Carl Schulz. Vana puust elamu sai 1828. aastaks õuepoolse laienduse. Põhiliselt sellisel kujul on hoone säilinud tänapäevani ning linnakodaniku muuseumis on näha tolleaegne ruumide planeering.
1843 ostis kahe elumaja ja suure õunapuuaiaga krundi Tallinnast tulnud tislermeister Steinberg. Tisleritöökoja tarvis ehitas Steinberg uuele elumajale parempoolse tiiva. Tema järeltulijate omandusse jäid hooned kuni 1938. aastani.
1920–1938 tegutses õuepealses elumajas Jaani 18 tisler Steinbergi tütrepojale Hugo Gottfried Masingule (1873–1939) kuulunud teadusaparatuuri konstrueerimise töökoda. Siin koostöös Tartu Ülikooli professori Johann Vilipiga valminud uut tüüpi seismograafid töötasid omal ajal 23 seismoloogiajaamas üle kogu maailma.
1940. aastal natsionaliseeriti mõlemad krundil olevad elumajad.
1989. aastal anti auväärne maja Tartu linna omandisse ja pärast põhjalikku restaureerimist avati seal 1993. aastal 19. sajandi linnakodaniku muuseum.
Mordvalased

Mordvalased on mordva keeli kõnelevad soome-ugri rahvad – ersad ja mokšad. Nad elavad Volga keskjooksul, mokšad lääne ja ersad ida pool.
2010. aasta rahvaloenduse andmetel elas Venemaal 744 237 mordvalast, neist Mordva Vabariigis 333 112 (40,0% elanikkonnast). 2021. aasta rahvaloenduse andmetel elas Venemaal 484 450 mordvalast.
Viimaste aastakümnete jooksul on mordvalaste arv kiiresti vähenenud. Veel 1979. aasta rahvaloenduse andmetel elas Nõukogude Liidus 1 191 765 mordvalast, neist Vene NFSV-s 1 111 075.
Ersad ja mokšad räägivad vastavalt ersa keelt ja mokša keelt ning "erinevad mõneti ka antropoloogiliselt tüübilt ja kultuurilt."
Sellegipoolest on neid nimetatud üheks rahvaks. Rahvanimetus "mordvalased" on teistesse keeltesse levinud vene keele vahendusel. Mordvalased ise nimetavad end ersadeks või mokšadeks ja ütlevad: "Oleme ühe pea, kuid kahe suuga rahvas."
Rahva laialipaisatus, asumine väga laialdastel aladel on olulisemaid põhjusi, miks mordvalaste rahvuslik kultuur on jäänud suhteliselt vähem väljaarenenumaks kui mõne arvult väiksema, kuid kompaktselt koos elava rahva kultuur.
Mordvalased Eestis.
2003. aasta seisuga elas Eestis 562 mordvalast. 2021. aasta rahvaloenduse andmetel elas Eestis 368 mordvalast (161 meest ja 207 naist). Neist 268 emakeel oli vene keel, 10 eesti keel ja 89 muu keel (sealhulgas ersa ja mokša keel). 129 olid Eesti kodanikud.
Eestis tegutseb Eesti-Mordva Selts ja Eesti-Ersa Kultuuriühing Sjatko (tõlkes: Säde).
Luukalad

Luukalad ("Osteichthyes") on keelikloomade hõimkonna ülemklass, mis hõlmab sagaruimsete ja kiiruimsete klasse. Luukalad arenesid välja teistest kalarühmadest hiljem ja neid peetakse kõige kõrgemalt arenenuks.
Luukalad on parafüleetilised maismaa selgroogsetega.
Anatoomia.
Skelett.
Kõigil luukaladel on kerge, kuid tugev, kas osaliselt või täielikult luulise koostisega siseskelett, mis toetab paindlikke uim, võimaldades kalal oma liigutusi täpselt kontrollida. Iga uime kontrollib eraldi lihaste grupp ja seega võib see liikuda teistest sõltumatult. Luukaladele iseloomulik sümmeetriline saba on efektiivne vahend kala edasiviimiseks vees.
Luukalade skelett koosneb üldjoontes kolmest osast: kolju, selgroog ja uimede skelett.
Lõpusepilud.
Erinevalt teistest kalade gruppidest on luukalade lõpusepilud kaetud luuliste kaantega ja alumisel lõpusekambril on luulised toesed, mida kutsutakse lõpusekaarteks. Need kaks struktuuri võimaldavad kalal haarata suu vett täis ning see siis läbi lõpuste välja pumbata; lõpusekaared aitavad avada suu reguleerides vee sissevoolu; lõpusekaaned toimivad seejuures lõpuste tihenditena väljavoolu reguleerides. Niimoodi saavad luukalad hingata pidevalt.
Ujupõis.
Suurem osa luukalu reguleerib oma ujuvust ujupõieks nimetatava peensoole väljasopistise abil. Kuna põis on täidetud gaasiga, on selle tihedus veest väiksem. Kala võib tõsta end kõrgemale või madalamale reguleerides põies sisalduva gaasi hulka.
Kuna magevee tihedus on merevee omast väiksem ning see ei toeta nii palju kala keha, on mageveekalade ujupõis suurem kui merekaladel.
Meeleelundid.
Enamusel luukaladest on väga hästi väljaarenenud nägemis- ja kuulmismeel. Mõlemat kasutatakse suhtlemisel ja seltsingulisel käitumisel. 
Silmad asetsevad üldjuhul pea külgedel ning see tagab kaladele laia nägemisvälja. Silma võrkkestas asetsevad kolvikesed ja kepikesed annavad hea värvide eristamis võime. Nägemismeel on väga oluline kalade parvedesse koondumisel. Luukalad ujuvad suurte, sageli kümnetest tuhandetest isenditest koosnevate rühmadena. Niisugusel koordineeritud viisil võivad ujuda ainult luukalad. Iga kala jälgib tavaliselt oma naabreid ning järgneb neile paralleelselt, säilitades individuaalse nägemise, kuulmise ja küljejoone süsteemi. 
Sigimine.
Suuremal osal luukaladest toimub viljastamine kehaväliselt, kuid vähestel liikidel on see kehasisene. 
Avameres elavad luukalad toodavad suurel arvul vees planktonina hõljuvaid mune, millest hautakse välja vaid väike osa. Rannikumere ja magevee kalad toodavad vähem mune ja nende munad kinnituvad setetele, pesade või taimede külge. Väike osa liike hoolitseb oma munade ja poegade eest.
Luukalade hulka kuuluvad ka mõned hermafrodiitsed liigid. Mõne liigi kalad võivad täiskasvanuna vahetada sugu.
Süstemaatika.
Luukalade ülemklassi kuulub kaks klassi:
Sagaruimsete uimed sarnanevad loibadega ning on keha külge ühendatud paindlike sagarate abil; kiiruimsetel toetavad uimi luulised kiired. 
Kiiruimsed kalad on tänapäeval suurim kalade grupp.
Kuna zooloogid avastavad kogu aeg uusi liike ja leiavad nendevahelisi seoseid, muutub luukalade klassifikatsioon pidevalt.
Jaan Kruusi bareljeef

Jaan Kruusi bareljeef on kindralmajor Jaan Kruusi bareljeef Tartus Barclay hotelli fuajees. 
See avati 23. veebruaril 2004. Pronksist bareljeefi autor on Airike Taniloo.
Ahvenalised

Ahvenalised ("Perciformes") on kõige suurem kalade ja selgroogsete selts. Nad kuuluvad kiiruimsete klassi. Ahvenaliste hulka kuulub 40% kõigist kaladest, kokku üle 7000 liigi.
Eesti kaladest kuulub ahvenaliste hulka 15 liiki.
Anatoomilisi erijooni.
Ahvenaliste uimedes esineb tavaliselt ogakiiri. Kõhuuimed, kui nad on olemas, asetsevad tavaliselt rinnauimede aluste all või nendest eespool - kõril ning ei sisalda enamasti üle kuue kiire. Rinnauimede alused asetsevad kala pikitelje suhtes kaldu või perpendikulaarselt. Rasvauim puudub. 
Ujupõis ei ole ühendatud sooltoruga või puudub hoopis.
Miina Härma monument

Miina Härma monument asub Tartus Miina Härma Gümnaasiumi ees. 
Monument on püstitatud Miina Härma mälestuseks. 
See avati helilooja 120. sünniaastal detsembris 1984, avamise puhuks kirjutas luuletuse Lehte Hainsalu. Monumendi autor on Juta Eskel.
Miina Härma hauamonument

Miina Härma hauamonument asub Miina Härma haual, Tartus, Raadi kalmistul. Monumendi autor on Aleksander Eller. Monument paigaldati 1965. aastal
Loomingu Raamatukogus ilmunud teoste loend aastakäiguti

"See loend loetleb Loomingu Raamatukogus alates 1957. aastast ilmunud teosed."
1975.
1975. a. avanumbriks oli toimetusel ette valmistatud topeltnumber "Laustud sõna lagub: valik eesti vanasõnu". Alguses kõik laabus, saadi trükiluba, trükiti tiraaž valmis, saadi ka ilmumisluba ning valmistuti tiraaži ettetellijatele ja kaubandusvõrku laiali saatma. Viimasel hetkel keelati aga otse Moskvast ära raamatu trükikojast väljasaatmine, ametlikult põhjendades seda roppude sõnade hulgaga raamatus. Toonane LR-i toimetaja Jüri Ojamaa kahtlustas oma mälestustes aga, et tegelik põhjus oli sarja kuuluvate raamatute samas numbris avaldatud bibliograafia, mis sisaldas ka mitmete selleks ajaks põlu alla sattunud kirjanike teoseid. Tiraaž hävitati ja asendati kiirkorras "Niidermaadega". Samas on üksikud eksemplarid seda hävitatud raamatut säilinud (ilmselt tõid trükitöölised mõned raamatud salaja trükikojast välja) ning tegu on haruldaseima raamatuga "Loomingu raamatukogu" sarjas.
Mart Saare monument (Tartu)

Mart Saare monument on mälestusmärk, mis on loodud helilooja Mart Saare mälestuseks. 1982. aastal valminud monumendi autor on skulptor Aime Kuulbusch-Mölder. Monument asub Tartus Kooli tänaval.
Gilbert Keith Chesterton

Gilbert Keith Chesterton (29. mai 1874 – 14. juuni 1936) oli 20. sajandi alguse mõjukas inglise kirjanik. Tema mitmekülgne ja mahukas looming hõlmas ajakirjandust, luulet, biograafiaid, apologeetikat, ulmet ja detektiivilugusid.
169

169. aasta
Sajandid: 1. sajand - 2. sajand - 3. sajand
Aastakümned: 110. aastad 120. aastad 130. aastad 140. aastad 150. aastad- 160. aastad - 170. aastad 180. aastad 190. aastad 200. aastad 210. aastad
Aastad: 164 165 166 167 168 - 169 - 170 171 172 173 174
170

170. aasta
Sajandid: 1. sajand - 2. sajand - 3. sajand
Aastakümned: 120. aastad 130. aastad 140. aastad 150. aastad 160. aastad - 170. aastad - 180. aastad 190. aastad 200. aastad 210. aastad 220. aastad
Aastad: 165 166 167 168 169 - 170 - 171 172 173 174 175
171

171. aasta
Sajandid: 1. sajand - 2. sajand - 3. sajand
Aastakümned: 120. aastad 130. aastad 140. aastad 150. aastad 160. aastad - 170. aastad - 180. aastad 190. aastad 200. aastad 210. aastad 220. aastad
Aastad: 166 167 168 169 170 - 171 - 172 173 174 175 176
172

172. aasta
Sajandid: 1. sajand - 2. sajand - 3. sajand
Aastakümned: 120. aastad 130. aastad 140. aastad 150. aastad 160. aastad - 170. aastad - 180. aastad 190. aastad 200. aastad 210. aastad 220. aastad
Aastad: 167 168 169 170 171 - 172 - 173 174 175 176 177
173

173. aasta
Sajandid: 1. sajand - 2. sajand - 3. sajand
Aastakümned: 120. aastad 130. aastad 140. aastad 150. aastad 160. aastad - 170. aastad - 180. aastad 190. aastad 200. aastad 210. aastad 220. aastad
Aastad: 168 169 170 171 172 - 173 - 174 175 176 177 178
174

174. aasta
Sajandid: 1. sajand - 2. sajand - 3. sajand
Aastakümned: 120. aastad 130. aastad 140. aastad 150. aastad 160. aastad - 170. aastad - 180. aastad 190. aastad 200. aastad 210. aastad 220. aastad
Aastad: 169 170 171 172 173 - 174 - 175 176 177 178 179
175

175. aasta
Sajandid: 1. sajand - 2. sajand - 3. sajand
Aastakümned: 120. aastad 130. aastad 140. aastad 150. aastad 160. aastad - 170. aastad - 180. aastad 190. aastad 200. aastad 210. aastad 220. aastad
Aastad: 170 171 172 173 174 - 175 - 176 177 178 179 180
176

176. aasta
Sajandid: 1. sajand - 2. sajand - 3. sajand
Aastakümned: 120. aastad 130. aastad 140. aastad 150. aastad 160. aastad - 170. aastad - 180. aastad 190. aastad 200. aastad 210. aastad 220. aastad
Aastad: 171 172 173 174 175 - 176 - 177 178 179 180 181
177

177. aasta
Sajandid: 1. sajand - 2. sajand - 3. sajand
Aastakümned: 120. aastad 130. aastad 140. aastad 150. aastad 160. aastad - 170. aastad - 180. aastad 190. aastad 200. aastad 210. aastad 220. aastad
Aastad: 172 173 174 175 176 - 177 - 178 179 180 181 182
178

178. aasta
Sajandid: 1. sajand - 2. sajand - 3. sajand
Aastakümned: 120. aastad 130. aastad 140. aastad 150. aastad 160. aastad - 170. aastad - 180. aastad 190. aastad 200. aastad 210. aastad 220. aastad
Aastad: 173 174 175 176 177 - 178 - 179 180 181 182 183
Tänapäev

Tänapäev on kirjastus Tallinnas, mis alustas tegevust 1. septembril 1999. Kirjastuse põhivaldkondadeks on ilukirjandus, ajaloo- ja teatmekirjandus, elulood, laste- ja noortekirjandus, terviseraamatud ning huumor. Tänapäev on nime saanud 1930. aastatel ilmunud ajakirja järgi, kuid ei oma selle väljaandega muud seost.
2000. aastal kirjastas Tänapäev 45 raamatut, 2001. aastal oli see arv 60, 2005. aastal 92 raamatut ning 2011. aastal ilmus 125 raamatut. 2015. aastal kirjastati umbes 140 ja 2017. aastal umbes 150 teost. 
Peamiselt annab kirjastus välja ilukirjandust. Aimekirjanduses on rõhk kvaliteetsetel ajaloo- ja teatmeraamatutel, mis käsitlevad nii uuemat kui ka vanemat ajalugu. 
Viimastel aastatel on Tänapäev olnud kõige suurem eestikeelse luule kirjastaja. 
Tänapäev on tuntud ka vanade fotode ja postkaartide põhjal koostatud pildialbumite kirjastajana. 
Tänapäeva juht on Tauno Vahter. 
Raamatusarjad.
Kirjastus on välja andnud raamatusarju 
Tõlgitud ilukirjandus ilmub peamiselt sarjas "Punane raamat", mis koondab selliste tunnustatud kirjanike loomingut nagu Oscar Wilde, Kurt Vonnegut, Albert Camus, Franz Kafka, Paul Auster, Günter Grass, Ian McEwan, John Irving, Mihhail Bulgakov, Anton Tšehhov jpt. Uute tõlgete kõrval ilmub ka populaarsema klassika kordustrükke. Tänapäev avaldab ka kriminaalromaanisarju, kus on ilmunud näiteks Georges Simenoni, Dashiell Hammetti, M. C. Beatoni, Boriss Akunini ja Robert van Guliku teosed.
Eestikeelse lastekirjanduse sarjas "Minu esimene raamat" avaldatakse omamaiste autorite teoseid; tänu sellele on saanud oma loomingut tutvustada mitu uut lastekirjanikku ja lasteraamatute illustraatorit. Sarja "Tänapäeva noorsooromaan" teosed on mõeldud peamiselt teismelistele.
Romaani- ja jutuvõistlused.
Kirjastus Tänapäev on korraldanud nii romaani- kui ka jutuvõistlusi.
Varrak (kirjastus)

Varrak on Tallinnas tegutsev raamatukirjastus.
Varrak loodi 1991. aastal. Esimesel aastal ilmus 4 brošüüri ja järgmisel aastal 12 pehmes köites väljaannet. Aastatega on kirjastus kasvanud ja alates 2000. aastate keskpaigast ilmub Varrakult ligi 200 raamatut aastas, sh ilukirjandust, ajalooraamatuid, teatmeteoseid ja lasteraamatuid.
Kirjastuse nõukogu on juhatanud loomisest peale Maret Maide. Kirjastuse juht on Priit Maide. Kirjastuse peatoimetaja on alates 1995. aastast Krista Kaer ja teadustoimetaja Marek Tamm.
2017. aasta seisuga oli Varrak Eesti suurima käibega ilukirjanduse väljaandja.
Raamatuklubi.
Koostöös Yhtyneet Kuvalehdet OY-ga käivitas Varrak 1998. aastal Eesti esimese raamatuklubi – Suure Eesti Raamatuklubi. Pärast soomlastest lahkulöömist mõned aastad hiljem rajati vaid Varraku omanduses olev Varraku Raamatuklubi, millel oli 2006. aastal üle 15 000 liikme. 2006. aasta lõpus omandas Varrak Suure Eesti Raamatuklubi ja 2008. aastal – kümme aastat pärast Suure Eesti Raamatuklubi loomist – ühendati Varraku Raamatuklubi ja Suur Eesti Raamatuklubi, mille tulemusel tekkis Eesti suurim raamatuklubi, millel on ligikaudu 35 000 liiget.
Põšma jõgi

Põšma (vene "Пышма") on jõgi Venemaal, Tura parempoolne lisajõgi. 
Põšma saab alguse Kesk-Uuralist Uurali idanõlvadelt 290 m kõrgusest Isseti paisjärvest, mis asub Jekaterinburgist põhjas Verhnjaja Põšma linna juures. Jõgi voolab ida suunas Sverdlovski ja Tjumeni oblastis Taga-Uuralimaa madalikul ja Lääne-Siberi madaliku lääneserval.
Jõe pikkus on 603 km, valgala pindala 19 700 km².
Jõe ääres asuvad Verhnjaja Põšma, Zaretšnõi, Belojarski, Kamõšlovi, Suhhoi Logi, Põšma ja Talitsa linn. 
Jõgi toitub 60% ulatuses lumest. Kevadine suurvesi on aprillist maini. Suvel põhjustab vihm tulvavesi. 
Keskmine vooluhulk on 34 m³/s, maksimaalne vooluhulk umbes 1300 m³/s, minimaalne vooluhulk umbes 2 m³/s. 
Jõgi külmub novembri esimesel poolel, jääkate sulab aprilli teisel poolel.
Alamjooksul on hulgaliselt meandreid. Seal on jõgi umbes 50 m lai ja 3 m sügav.
Jõel parvetatakse metsa. Jõe vett kasutatakse tööstuslikus veevarustuses. Jõel on kolm või kaks veehoidlat. Belojarski veehoidlat kasutab Belojarski tuumaelektrijaam. 
Jõgi on väga saastatud.
Co-edition

Co-edition ehk co-production on trükitehnika.
"Co-edition" tehnikas väljaandeid trükitakse kahes osas: kõigepealt neljavärvitrükis pildiline osa ja siis tekstiline. Meetodi peamine pluss on rahaline kokkuhoid mitmekeelsete trükiste puhul. Pärast pildilise osa trükkimist söödetakse poognad uuesti trükimasinasse ja trükitakse peale erinevates keeltes tekstid. Suurem osa Eestis müüdavatest "co-edition" raamatutest valmistatakse Hiinas, Tšehhis, Slovakkias, Itaalias, Hispaanias, Saksamaal, Ungaris või Singapuris.
Sander Karu

Sander Karu (sündinud 7. märtsil 1959 Elvas) on Eesti finants- ja juhtimisraamatute autor, koolitaja ja rahvamuusik.
Karu on lõpetanud Tartu Ülikooli ärijuhtimise magistriõppe "cum laude" ja Tallinna Polütehnilise Instituudi puidutöötlemise tehnoloogia erialal.
Tegevus koolitajana.
Töötanud koolitaja, konsultandi ja lektorina ja International University Audentes finantsjuhtimise õppetooli hoidjana. Viib läbi koolitusi finantsjuhtimise, raamatupidamise, controllingu, eelarvestamise ja tulemuslikkuse mõõtmise valdkonnas.
Tegevus muusikuna.
Sander Karu (Kandlemees Sander) mängib kannelt (rahvakannel) kasutades elektrikannelt. Esitab rahvalikke laule ja pillilugusid, milles on ühendatud laul ja kannel nüüdisaegse helikeelega. Repertuaar ulatub pärimusmuusikast kuni nüüdisaegse tantsumuusikani.
On laulu- ja kandlekapelli Simmaniduo asutaja ning mängib seal kannelt, rütmimasinat ja laulab. Varem mänginud basskitarri laulu- ja kandlekapellis Simmaniduo, kontrabassi tantsuansamblis Kuljus, saateansamblis Heia ja kitarri erinevates ansamblites.
Diskograafia.
Koos laulu- ja kandlekapelliga Simmaniduo: 
Kirjutatud kandlemuusika, laulud ja laulusõnad.
Simmaniduo alustab (1985), Valga Valgamaa (1985), Trilleri polka (1986), Uks lahti tee (1986), Merimehe armastus (1986), Tere, jälle (1986), Kärna Ärni (Kärna Erni) (1987), Heade mõtete linn, Tartu (2010), Kandlemees Sander tervitab (2013), Kandlemees Sander lõpetab (2013), Ja siis tõusis aktsiis (2015), Elva männid (2016), Elva mändide polka (2017), Vali mind (2019), Rohepööre või rohepesu (2022). Noodid.
Kirjutanud sõnad mitmetele lauludele.
Koostanud Simmaniduo ja Kandlemees Sander lauliku "43 laulu sünnipäevadeks, pulmadeks ja muudeks pidudeks". 2016, Lk 56; ISMN 979-0-54002-301-0
Matsuo Bashō

 
Matsuo Bashō (jaapani keeles 松尾芭蕉; 1644 Ueno – 28. november 1694 Ōsaka) oli Edo ajastu kuulsaim jaapani luuletaja, keda peetakse üheks meisterlikumaks haikude autoriks. 
Bashō kodanikunimi oli Matsuo Kinsaku. Ta sündis Kyoto lähistel Ueno külas (tänapäeval Iga-Ueno) Iga provintsis (tänapäeval Mie prefektuur) Honshū saarel. Tema perekonnast pole palju teada. Bashō isa oli madalama tähtsusega samurai, kes õpetas kalligraafiat. 
Bashō hakkas noorena kirjutama haikai-luuletusi. Neid kirjutati mitmekesi ja tema kirjutas neid teenrina koos oma isandaga. Haikai koosneb kahest osast, millest esimene on kolmerealine luuletus silpide arvuga 5-7-5, millest kujunes haiku. Haikai teine osa koosnes kahest seitsmesilbilisest reast, mille lisas teine luuletaja. 
Pärast oma isanda Tōdō Yoshitada surma 1666. aastal asus Bashō elama Kyotosse. 1672. aastal kolis ta tollasesse pealinna Edosse. Seal pühendus ta luulele, ja mõne aasta möödudes sai tuntuks oma lihtsate ja nappide luuleridadega. Varased Bashō luuletused (1662–1674) olid Teimoni koolkonnast mõjutatud, seda stiili iseloomustavad elegantsed, humoorikad vihjed klassikalisele õukonnakirjandusele, sõnamängud ja vaimukus. 
Edos elamise perioodil sugenes tema luulesse Danrini koolkonna mõjutusi. Sel ajal pühendus ta täielikult luulele ning hakkas välja töötama uusi luuletehnikaid, toetudes Jaapani ja Hiina klassikalisele luulele. 
Üks tema kuulsamaid haikusid on 1686. aasta rännakust pärinev luuletus:
ふる池や&lt;br&gt;
蛙飛込&lt;br&gt;
水のおと
"furuike ya / kawazu tobikomu / mizu no oto"
oh vana tiiki/ äkki miski sulpsatas / konn vaid sukeldus &lt;br&gt;
Bashō elatus haikude kirjutamise õpetamisest ja haikai-õhtutel esinemistest. Viimastel eluaastatel hoidis Bashō avalikust elust eemale. Bashō suri 1694. aastal pärast teadmata kõhutõbe.
Eesti keelde on Bashō luulet tõlkinud kõige rohkem Uku Masing, viimasel ajal ka Rein Raud.
Andaluusia hobune

 
Andaluusia hobune () on pärit Andaluusia piirkonnast Hispaanias. 
Neil hobustel on kõrge liikumisviis ja lühike kuid ühtlane samm, mida iseloomustab kõrge põlvetõste. Andaluusia hobune on leebe ja õpihimuline, uhke, arukas ning võib olla väga vapper. Ta on valmis rõõmuga töötama ja õppima. Andaluusia hobune on oivaliselt juhitav kerge ratsahobune. Märkimisväärne on nende tohutu populaarsus tsirkusehobustena.
Välimus.
Andaluusia hobused on valdavalt halli värvusega. Turjakõrgus on keskmiselt 152–154 cm. Tegu on välimuselt elegantse ja ilusa hobusetõuga. Tal on pikk pea, korrapärane ümar nina ja suured väljendusrikkad silmad. Teised iseloomulikud jooned on külluslik lakk, väiksed kõrvad ja lihaselised õlad. Õlad on madalad ja ümarad, samuti kui selg. Saba ulatub peaaegu maani. Jäsemed on keskmise suurusega, teravajoonelised, aga tugevad. Lakk ja saba moodustuvad siidjatest karvadest.
Päritolu.
Hispaania: Andaluusia provintsid Cadiz, Sevilla ja Medina Sidonia. Hobusekasvandus: Jerez de la Frontera.
Baja California osariik

Baja California osariik, ametliku nimega Baja California vaba ja suveräänne osariik ("Estado Libre y Soberano de Baja California"), on osariik Mehhiko põhjaosas California poolsaare põhjaosas. See on Mehhiko loodepoolseim osariik. Osariigi pindala on 70 113 km², mis moodustab umbes 3,57% Mehhiko maismaast. See hõlmab Baja California poolsaare põhjapoolset osa 28. paralleelist põhja poole ning Guadalupe saart. Piirneb läänes Vaikse ookeaniga, lõunas Baja California Suri osariigiga, idas California lahega, kirdes Sonora osariigiga ja põhjas Ameerika Ühendriikide California osariigiga.
2020. aasta seisuga elas Baja Californias hinnanguliselt 3 769 020 inimest – tunduvalt rohkem kui hõredalt asustatud Baja California Suris lõuna pool. Rahvaarvult võrreldakse piirkonda sageli ka Ameerika Ühendriikide San Diego ja Imperiali maakondadega, mis asuvad otse põhjas. Üle 75% elanikest elab kolmes linnas: Mexicalis (osariigi pealinn), Tijuanas (suurim linn) ja Ensenadas. Teised tähtsamad linnad on San Felipe, Playas de Rosarito ja Tecate.
Baja California on pindalalt Mehhiko kaheteistkümnes osariik. Selle maastik on mitmekesine – seal leidub randu, metsi ja kõrbealasid. Osariigi „selgrooks” on Sierra de Baja California mäeahelik, kus asub poolsaare kõrgeim tipp Picacho del Diablo. See mäestik mõjutab oluliselt osariigi ilmastikku: loodes on see vahemereliku ja poolkuiva kliimaga, keskosas kõrguse tõttu niiskem, seal paikneb ka Valle de Guadalupe – Mehhiko peamine veinipiirkond. Ahelikust ida pool domineerib Sonora kõrb, lõuna suunas muutub ilm veelgi kuivemaks ja seal asub Vizcaíno kõrb. Osariigi koosseisu kuulub ka mitmeid saari mõlemal rannikul. Guadalupe saar, mis on ühtlasi Mehhiko läänepoolseim punkt, asub Vaikses ookeanis. Samal rannikul asuvad ka Coronado, Todos Santose ja Cedrose saared. California lahes on suurim saar Ángel de la Guarda, mida eraldab poolsaarest sügav ja kitsas Ballenase kanal.
Ajalugu.
Aastal 1804 jagati Hispaania koloonia California Alta ja Baja Californiaks. Aastal 1850 annekteerisid Ameerika Ühendriigid Alta California (tänapäeva California, Nevada ja Utah' osariik). Baja California jagati 1930. aastal põhja- ja lõunaosaks, põhjaosa sai osariigi õigused 1952. aastal.
Haldusjaotus.
Baja California osariik on jagatud viieks kohalikuks omavalitsusüksuseks: Ensenada vald, Mexicali vald, Tecate vald, Tijuana vald ja Playas de Rosarito vald.
179

179. aasta
Sajandid: 1. sajand - 2. sajand - 3. sajand
Aastakümned: 120. aastad 130. aastad 140. aastad 150. aastad 160. aastad - 170. aastad - 180. aastad 190. aastad 200. aastad 210. aastad 220. aastad
Aastad: 174 175 176 177 178 - 179 - 180 181 182 183 184
Ust-Ilimsk

Ust-Ilimsk on linn Venemaal Irkutski oblastis, Ust-Ilimski rajooni keskus. Asub Angara kaldal.
Ust-Ilimski kaugus Irkutskist on raudteed pidi 1280 km (Železnogorsk-Ilimski ja Taišeti kaudu), maanteed pidi 950 km (Bratski ja Tuluni kaudu) ning õhuteed pidi 650 km.
Kuigi Ust-Ilimsk asub samal laiuskraadil kui Sõrve säär, Valgamaa põhjaosa ja Põlvamaa, on Venemaa võrdustanud Ust-Ilimski rajooni Kaug-Põhjaga. Linna kliima on kontinentaalne. Aasta keskmine temperatuur on –3,9 °C, absoluutne miinimum –56 °C, absoluutne maksimum +37 °C. Öökülmavaba periood kestab 99 päeva aastas. Keskmine sademehulk on 429 mm aastas ja keskmine tuule kiirus 1,9 m/s.
Ust-Ilimsk asutati 1966. aastal. Linnaõigused sai 27. detsembril 1973 Vene NFSV Ülemnõukogu ukaasiga.
Vaatamata suhteliselt suurele sündimusele väheneb linna elanike arv. Selle põhjuseks on noorte lahkumine linnast. Nii näiteks oli 2003. aastal linnas 106 600 elanikku, ka Suur maailma atlas (2005) tähistab Ust-Ilimski tingmärgiga "üle 100 000 elaniku", kuid juba sama aasta ametlikud andmed nimetavad linna elanike arvuks 99 800, kellest 21 100 olid alaealised ja 11 400 pensioniealised. Elanike arvult on Ust-Ilimsk Irkutski oblasti neljas linn Irkutski, Angarski ja Bratski järel.
Linnas asub Ust-Ilimski HEJ ja metsatööstuse ettevõtteid, söekaevandus, leivakombinaat ja limonaaditehas. Lihakombinaat suleti 1999. aastal. 
Linnas asub 8 ülikooli filiaali ja 2 tehnikumi.
Linnas on kunstigalerii, draama- ja komöödiateater, koduloomuuseum, 2 kultuuripaleed, 2 kunstikooli ja raamatukogu. Kino suleti 2002 ja selle asemele rajati teenindusmaja. Samal aastal avati klooster.
Afganistani ja Tšetšeenia sõjas hukkus 13 ustilimsklast. Nende mälestuseks rajati 2001 Mälestuse allee, kuhu istutati 13 puud. 2007 paigaldati iga puu juurde mälestustahvel hukkunud sõduri nimega.
Ust-Ilimskis on jõesadam ja lennujaam. Linnast väljuvad maanteed edelasse piki Angara läänekallast Bratskisse ja piki raudtee äärt Železnogorsk-Ilimskisse. Ust-Ilimski kiirtrammiliin avati 15. septembril 1988.
Ust-Ilimskis harrastatakse 19 spordiala. Linna jääpallimeeskond Lessohimik mängis 2004–2008 Venemaa kõrgliigas, kuid loobus sellest rahapuuduse tõttu.
!peatus

!peatus on 2002. aastal loodud ja mõne aasta määramata ajani Tallinnas tegutsenud noorte kirjanike rühm. Sellesse kuulusid kolm endist TNT-last Neeme Põder, Hedda Maurer ja Jana Lepik ning prosaist ja kirjanduskriitik Priit Kruus.
Manifest.
!peatuse manifestis, mis ilmus 25. oktoobril 2002 ajalehes Sirp, määratleti ennast muuhulgas järgnevalt:
"!peatus ei taha järjekordset ühe hooaja revolutsiooni. Me tahame põhimõtteid, mitte provokatsioone; mõtteid, mitte hüsteeriat; valikuid, mitte stampe! Me tahame vabu isiksusi, mitte kastidesse löödud brände; teostusi, mitte mudeleid; mõistmist, mitte skandaale!
!peatus ei taha leiutada jalgratast, vaid me tahame sellega sõita. Me tahame olla head ja me tahame olla halvad, me tahame olla targad ja me tahame olla rumalad. Me tahame kirjutada, me tahame lugeda!" 
Tegevus.
!peatus andis 4. detsembril 2002 Tallinna Kirjanike Majas kirjandusõhtu "!peatus musicus" ning !peatuse kui kirjastuse nime kannavad Priit Kruusi proosaraamat "Ring ümber teiste" (2002) ja Neeme Põdra luulekogu "Baile Átha Cliath" (2005). Rohkem rühma tegevus eriti konkreetset väljundit ei leidnud ja kauaks see kirjanduspilti figureerima ei jäänud.
Tulun

Tulun (vene keeles "Тулун") on linn Venemaal Irkutski oblastis, Tuluni rajooni keskus. Asub Ija jõe kaldal, Irkutskist 390 km loode pool.
Linna läbib Siberi raudtee.
Tulun on asutatud 18. sajandi teisel poolel. Linnaõigused sai 1927. aastal.
Metsa- ja söetööstuse keskus. Linnas on hüdrolüüsi-, klaasi- ja ehitusmaterjalide tehased.
TNT!

TNT! on Tallinnas 2002. aasta sügisel loodud noorte kirjanike rühm, mis peab ennast Tallinnas aastail 1998–2000 tegutsenud Tallinna Noorte Tegijate (TNT) järeltulijaks.
Liikmed.
TNT!-sse kuulusid:
Tegevus.
TNT! andis rea ühisesinemisi (11. oktoobril 2002 Tallinna Pedagoogikaülikooli muuseumis, 28. oktoobril 2002 Meistrite hoovi galeriis, 30. oktoobril 2002 Tallinna Kirjanike Majas jm), mis tekitasid tähelepanu. Siiski jäi TNT! koondatum tegevus lühiajaliseks, vaibudes umbes aasta jooksul.
Kirjanduses on TNT! liikmetest endale nime teinud Kaarel Kressa, kes debüteeris 2005. aastal luulekoguga "Oidroon", ja juba varemgi (kirjandusliku kogumiku URDU kolmandas numbris) luulet avaldanud Rolf Liiv, kellelt ilmus 2003. aastal luulekogu "Enda sisse minek".
Ussolje-Sibirskoje

Ussolje-Sibirskoje on linn Venemaal Irkutski oblastis, Ussolje rajooni keskus. Asub Angara jõe kaldal, Irkutskist 67 km loode pool Siberi raudtee ääres.
Ussolje-Sibirskoje on asutatud 1669. aastal. Linnaõigused sai 1925. aastal.
Linnas on soolakaevandus ja masinatööstuse ettevõtted.