tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Kaitseväe kalmistu

Kaitseväe kalmistu (ka "Tallinna garnisoni kalmistu") on Tallinnas Filtri tee ja Siselinna kalmistu vahelisel alal asuv Eestis langenud sõjaväelaste matmiskoht, kuhu on 120 aasta jooksul maetud 2565–5000 eri rahvusest sõjaväelast ja nende perekonnaliiget.
Ajalugu.
Kalmistu algusajaks võib pidada 1887. aasta detsembrit, kui Tallinna linn eraldas tsaari sõjaväevõimudele Juhkentalis kalmistu tarbeks tasuta maad ning sinna hakati matma 23. jalaväediviisi surnuid. 
Tsaariaja intensiivseim matmine toimus Esimese maailmasõja ajal, 1915–1917, kui kalmistu algne osa sai täis.
1918. aastal hakkas Saksa okupatsioonivõim oma sõdureid matma uuele maatükile, nendegi hauad maeti 1970. aastail Nõukogude võimu poolt üle.
Sama aasta lõpus hakati kalmistule matma ka Eesti Vabadussõjas langenuid, sõja käigus maeti sinna kokku 575 Eesti sõdurit, Vene valgekaartlast ning sõjavangi. Sel ajal leidsid kalmistul viimse puhkepaiga ka langenud Briti mereväelased.
1938. aastal asendati haudadel säilinud raudristid kalmistu välimuse ühtlustamiseks kivitahvlitega. Ristid annetati Allveelaevastiku Sihtkapitalile.
Nüüdseks on Eesti-aegsetele haudadele valdavas osas peale maetud Nõukogude sõjaväelased. Ülematmine ning hauatähiste hävitamine sai alguse 1949. aastal. Paljude kivide alla pole tegelikult kedagi maetud. Kalmistule on paigaldatud ka fiktiivseid hauatähiseid umbes 200. Nii näiteks 1985. aastal anti sõjakomissariaadist 32 nime, kellele tuli paigaldada kalmistule kivi. Nimed otsiti Tallinnast 600 kilomeetri raadiuses hukkunute hulgast.
Suvel 1994 otsustas Tallinna Kaitseväe kalmistu taastamise komisjon, et “kalmistu tuleb taastada Tallinna Kaitseväe kalmistuna, kusjuures taastada tuleb ka mälestusehis, Vabadussõja juhtide mälestusmärk ning Vabadusristi kavaleride mälestusmärk”.
Kabel.
Vanast kalmistukiriku ümberehituse Kaitseväe kalmistu kabeliks projekteeris arhitekt Edgar-Johan Kuusik. Ümberehitis õnnistati sisse 1930. aastal. 
Kabel restaureeriti 2011. aastal. Restaureerimisprojekti autor oli arhitekt Tiina Linna, kabeli kupli tipus asuva vaas-urni kavandas ja valmistas skulptor Rene Reinumäe. Kabeli restaureerisid Haapsalu Restauraatori töömehed, sise- ja välissepised valmistas Eerik Kõutsi töörühm. Kabelis oleva dolomiidist epitaafi tegid Kaarma kiviraidurid, keda juhatas töödejuhataja Volli Sai. Kabeli taaspühitses mardilaupäeval, 9. novembril 2018 EELK peapiiskop emeeritus Andres Põder. Andres Põder pühitses ka kabelisse paigutatud altari. Altarile asetatud kaitseväe kaplanaadi kaitsepühaku Püha Martini ikooni pühitses EAÕK metropoliit Stefanus.
Kabelit kasutatakse aeg-ajalt Kaitseväe kaplaniteenistuse poolt, eriti jõululaupäeviti jumalateenistuse pidamiseks. Nendel teenistustel on osalenud ka Eesti president Kersti Kaljulaid.
Šotimaa jalgpallikoondis

Šotimaa jalgpallikoondis on Šotimaa rahvuskoondis jalgpallis. 
Inglismaa jalgpallikoondis ja Šotimaa jalgpallikoondis on maailma esimesed jalgpalli rahvuskoondised. Esimene matš nende vahel toimus 30. novembril 1872.
Praegune koosseis.
Koosseis 2024. aasta EM-iks.
Harilik murumuna

Harilik murumuna ("Lycoperdon perlatum") murumunaliste sugukonda murumuna perekonda kuuluv seeneliik.
Viljakeha on 3–8 cm kõrge ja 2–5 cm lai; pirnikujuline ja selgepiirilise jalaosaga. Välispind on noorena hallikasvalge, hiljem pruunikas. Pinnal on jämedad pudenevad ogad, mida ümbritsevad väiksemad näsad. Sisemus on algul valge, hiljem tume. Endoperiid avaneb kübaraavas, kust eosepulber vabaneb. 
Looduses sage. Seent võib kohata juulist oktoobrini metsades, karjamaadel, parkides ja koduaedades lehe- ja oksavarise mädandajana, üksikult või rühmiti.
Noorena, kui seeneliha on veel puhasvalge, on harilik murumuna hea söögiseen. Erakordse suuruse tõttu pälvib aga meedias rohkesti tähelepanu samasse sugukonda kuuluv hiidmuna.
Kollane pilvik

Kollane pilvik ("Russula claroflava") on pilvikuliste sugukonda pilviku perekonda kuuluv seeneliik. 
Seen kasvab Eestis koos kasega kaasikutes, kase-segametsades ja rabades. Lõuna-Eestis sagedasem. Levinud juulist oktoobrini.
Seen on noorelt erkkollane, vanemana hallikaskollane. Kübara läbimõõt on 5–10 cm. Kübar on algul kumer, hiljem lame ja nõgus. Jalg on kõva, noorelt valge, mõnikord kollakas.
Viljaliha on valge, seistes muutub kollakaks, seejärel halliks.
Kollast pilvikut võib süüa ilma kupatamata. Seent võib külmutada või kuivatada.
Kuldriisikas

Kuldriisikas ("Lactifluus volemus") on pilvikuliste sugukonda perekonda "Lactifluus" kuuluv seeneliik.
Mahedamaitselise piimmahla ja seenelihaga punakas-pruunikasoranži kuni 18 cm läbimõõduga kübaraga kuldriisikas on värskelt söödav. Seeneliha lõhn meenutab heeringasoolvee lõhna. Kasvab lehtpuude all.
Kuldriisikas liigitati varem riisikate perekonda.
Lehmatatik

Lehmatatik ("Suillus bovinus") on tatikuliste sugukonda tatiku perekonda kuuluv seeneliik.
Välimus.
Lehmatatik on kollakas- kuni punakaspruuni kübaraga. Kübar on limane ja kuni 10 cm läbimõõduga. Torukesed silmatorkavalt laiad ja nurgelised, helekollased kuni oliivpruunid, kübaralihast halvasti eraldatavad, jalale otse külge kasvanud. Jalg on kübara värvi, tihti roostepunakas, tipus helekollane, kuni 6×1,5 cm. Seeneliha helekollane, jalas eredam, tihti pruunika või roosaka tooniga, kumjalt sitke. Eospulber oliivpruun.
Kasvukoht.
Lehmatatik eelistab kasvada liivastes männimetsades, tihti metsateede servas. Kasvab juulist oktoobrini.
Ökoloogia.
Lehmatatik on männimükoriisaseen.
Kasutamine.
Sage seen, mis on värskelt hea söögiseen. Vanade viljakehadega, mis sisaldavad rohkem pigmente, saab värvimisel kollaseid toone, tinapeitsiga ka oranži.
Kaseriisikas

Kaseriisikas ("Lactarius torminosus"), vanasti kasepiimik, on pilvikuliste sugukonda riisika perekonda kuuluv seeneliik. 
Kaseriisikas vajab kupatamist; toorena on kibe ja mürgine. Ladinakeelne nimi "torminosus" tähendabki seda, et põhjustab seedeelundkonna töö häireid.
Kaseriisikas kasvab põhjapoolkera parasvöötmes. Eestis kasvab kaasikutes ja kase-segametsades, vahel sümbioosis haavaga, juulist novembrini.
Kaseriisikas on roosa, harvem kollakasoranž või helepruun, vanemana veidi pleekinud, kontsentriliste tumedamate rõngasvöötidega kübaral. Kübar on nõgus, ümarate allapainutatud servadega, kaetud vatjate karvadega, kuiv. Kübara läbimõõt on 5–12 cm. Jalg on silindriline, 3–6 cm kõrge ja 1–2 cm jäme, väga tugev ja kõva, algul seest täis, hiljem õõnes, samuti kahvaturoosa nagu kübargi, vahel samuti kergelt karvane.
Lõikekohalt eritub rohkelt valget piimmahla ja see ei muuda õhu käes värvi.
Kaseriisikaid võib soolata, hapendada, marineerida. Seened peavad enne söömist vähemalt 45–50 päeva soolas olema.
Kuldmampel

Kuldmampel ("Phaeolepiota aurea") on šampinjoniliste sugukonda kuuluv seeneliik, kuldmampli perekonna ("Phaeolepiota") ainus liik.
Eestis on kuldmampel laialdaselt levinud ja seda eriti inimtekkelistel kasvukohtadel: karjäärides, teeservades, võsastikes ja parkides, kus see on üks tavalisemaid lehikseeni. Kasvab septembrist novembrini ja eriti rohkelt võib kuldmampleid leida hilissügisel.
Kuldmampel võib moodustada väga suuri kogumeid, kus on koos kümneid tuhandeid viljakehi. Eestis on seen vägagi levinud kõduhunnikute läheduses ja kasvab kohati massiliste kolooniatena. 
Ohtlikkus.
Tinglikult kuulub kuldmampel söödavate seente hulka, kuid ta võib põhjustada tõsiseid mao- ja soolehäireid nii värskelt kui ka kupatatult. Seepärast teda toiduks ei soovitata. Eriti vanemad isendid sisaldavad eri allikate järgi üsna suures koguses sinihapet ning selle seene mürgistusena on välismaistes allikates kirjeldatud närvi- ja ajukahjustusi. Kahjustusi on ilmselt tekitanud just seenes sisaldunud sinihape, ehkki on jäänud tagantjärele tõestamata, kas muud seenes sisalduvad mürgised ained saadi välistada. 
Eri allikate järgi on sinihappe sisaldus igas seeneisendis väga varieeruv. Suurim leitud kogus põhjustab inimese surma juba umbes 150 g värskete seente tarbimisel, mis on hämmastavalt väike kogus. Ehkki sinihapet leidub ka näiteks mandlites (sellest ka mandlilõhn), on määrav inimorganismi jõudnud mürgi kogus. Seega tasuks tugevalt mandlilõhnalised ja -maitselised isendid kindlasti söömata jätta. Kui siiski otsustatakse seent maitsta, siis tuleks piirduda väikese kogusega ja süüa ainult väga noori isendeid, mille kübar pole veel lamedaks muutunud. 
Lisaks kuhjub neisse seentesse raskmetalle. Seetõttu on nii mõnigi populaarteaduslik allikas soovitanud selle ahvatleva, kuid teatud oludes potentsiaalselt terviseohtliku seene metsa jätta.
Kuldtatik

Kuldtatik ("Suillus grevillei") on tatikuliste sugukonda tatiku perekonda kuuluv seeneliik. 
Välimus.
Kübar kuld- või oranžikaskollane, vanematel viljakehadel tume-roostekollane, paksult limane, läikiv, läbimõõt kuni 12 cm. Torukesed kollased, mõnikord oliivja tooniga. Suured ja nurgelised poorid värvuvad vajutamisel punakaspruuniks. Jalg kollakas- või roostepruun, helekollaka õhukese vatjas-nahkja limalooriga. Seeneliha kübaras kahvatukollane, jalas erekollane. Eospulber kollakaspruun.
Levila.
Kuldtatik kasvab Euroopas, Põhja-Ameerikas, Põhja-Aafrikas, Austraalias. Eestis kasvab ainult lehiste all.
Kasvukoht.
Parkides, metsades, puiestikes, teeservadel. 
Kasutamine.
Värskelt hea söögiseen.
Gustav Reintam

Gustav-Aleksander Reintam (20. aprill 1879 Haiba küla, Hageri kihelkond – 15. aprill 1952 Haiba küla) oli eesti põllumees.
Alates 1930. aastast oli ta Kernu vallavanem. Ta oli ka Kohila põllumeeste konvendi liige ja EELK Hageri koguduse vanem ja Vennastekoguduse Hageri palvemaja hooldaja. 
Gustav Reintam maeti 20. aprillil 1952 Hageri surnuaiale.
Suur sirmik

Suur sirmik ("Macrolepiota procera") on šampinjonilaadsete seltsi kuuluv seeneliik; hea söögiseen.
Võitatik

Võitatik ("Suillus luteus") on tatikuliste sugukonda tatiku perekonda kuuluv seeneliik.
Nimi.
Rahvapäraselt nimetatakse ka võipuravikuks.
Välimus.
Seen on keskmise suurusega ja madala jalaga. Kübar on tumepruun, mõnikord violetjas; pealt limane. Kübara läbimõõt on 5...10 cm.
Seeneliha on helekollane, vatjas.
Levila ja kasvukoht.
Võitatik kasvab põhjapoolkera parasvöötmes ja Austraalias. 
Eestis kasvab männikutes ja nõmmedel, levinud kesksuvest kuni oktoobrini.
Kasutamine.
On hea söögiseen. Võitatikut võib süüa värskelt, marineerida, hapendada, külmutada, kuivatada.
Märtsiküüditamine Virumaal

Märtsiküüditamine Virumaal on ülevaade Lääne- ja Ida-Virumaal 1949. aastal 25. märtsist kuni 29. märtsi õhtuni läbi viidud massilise elanike vägivaldsest ümberasustamisest Eestist Venemaa Siberi piirkonda.
702

702. aasta
Sajandid: 7. sajand - 8. sajand - 9. sajand
Kümnendid: 650. aastad 660. aastad 670. aastad 680. aastad 690. aastad - 700. aastad - 710. aastad 720. aastad 730. aastad 740. aastad 750. aastad
Aastad: 697 698 699 700 701 - 702 - 703 704 705 706 707
Mart Lepaste

Mart Lepaste (kuni 1937. aastast Mart Lekstein; 23. oktoober 1886 Tori vald, Pärnumaa – 23. aprill 1939 Pärnu) oli eesti ajakirjanik ja kirjanik.
Teenis Vabadussõja ajal 6. jalaväepolgus, alates 1912 elas Pärnus, kus oli linna raamatukogu juhataja ning Pärnu Postimehe ja Pärnu Päevalehe vastutav toimetaja.
Eesti Ajakirjanikkude Liidu tegevliige alates 1924.
Avaldanud luuletuskogu "Kurbus" (1919).
Austerservik

Austerservik ("Pleurotus ostreatus") on servikuliste sugukonda serviku perekonda kuuluv seen.
Kasvukoht.
Austerservikud on austrikarbikujulise viljakehaga, serviti puutüve külge kinnituvad seened, mis kasvavad parasniisketes metsades üle maailma, enamasti langenud puudel. Austerservik vajab viljumiseks madalat temperatuuri ja seepärast ilmub ta lehtpuudele hilissügisel ning püsib tugevate külmade saabumiseni, soojadel talvedel võib ta viljuda kuni kevadeni. Tavalisem on ta parkides ja aedades, harvemini kasvab metsas.
Kirjeldus.
Seenekübar on hallikas-, oliiv- kuni violetjaspruun või mustjas, tihti sinkjas, kleepuv, keeljas, väga lihakas ja kuni 15 cm suur. Eoslehed valkjad, hallikad, kollakad või kahvatuvioletjad, jalale laskuvad. Eoslehekesed on noorena valged, vanemana helepruunid. Eoslehekestelt suurel arvul vabanevad eosed moodustavad tihti kübaratele valge eospulbrikihi. Jalg on valge või hallikas, üleni viltjaskarvane, külgmine, mõnikord peaaegu puudub.
Viljaliha on hele, tugev ja meeldiva seenele iseloomuliku huumuse moodi lõhnaga.
Austerservik on üks vähestest teadaolevatest seentest, kes toitub ka puidus elavatest selgrootutest. Seen suudab mütseeli abil lõksu püüda ja seedida ümarusse. Sel viisil hangib seen lämmastikku.
Toitained.
Austerservik sisaldab aminohappeid, vitamiine, kasulikke mineraalaineid ning mikroelemente. Rasvasisaldus ei ole üle 3%, kalorsus 34 kcal/100g. Austerservik on väga hea dieettoiduaine. Lisaks sisaldavad seened polüsahhariidid on vähivastase toimega ning pärsivad vananemist.
Kasvatamine.
Austerservikute kasvatamine Euroopas sai alguse Saksamaal, kus seentega läbi kasvanud, pehmenenud ning vitamiinidega rikastatud põhku kasutati söödalisandina. Selgus, et põhupallidel kasvavad seened on väga maitsvad ka inimtoiduna. Nüüd kasvatatakse austerservikuid lehtpuupakkudel ja -kändudel metsas ja koduaias. Seenekasvandustes kultiveeritakse neid aga saepurust või teraviljapõhust toitepinnasel.
Kasutamine.
Austerserviku viljakehad kupatamist ei vaja, eriti maitsvad on praetult. Võib kasutada kastmetes, omletis jne. Sobivad ka marineerida ja soolata. Jalad on seenel lühikesed, kuid puisevõitu. Neid on soovitatav kuivatada ning jahvatada seenepulbriks, mida kasutada suppide ja kastmete valmistamiseks.
Everwood

"Everwood" on aastatel 2002–2006 valminud Ameerika Ühendriikide telesari, mille tegevustik leiab aset samanimelises väljamõeldud Colorado osariigi väikelinnas.
Sarja filmiti peamiselt Utah' osariigi väikelinnades Ogdenis, South Salt Lake'is ja Draperis. "Everwoodi" valmistamine lõpetati seoses sarja tootnud Warner Brothersi televõrgu kaotamisega.
Eestis on telesarja näidanud Kanal 2 ja Kanal 11.
Tegevustik.
Dr Andy Brown jätab eduka neurokirurgi karjääri New Yorgis ja kolib koos 9-aastase tütre Deliaga ja 15-aastase poja Ephramiga ühte Colorado osariigi väikelinna. Esimesed jaod keskenduvad suuresti Brownide uues kodus sisseelamisele ja nende läbisaamisele põliste everwoodlastega.
Andy seab endisse raudteejaamahoonesse sisse oma vastuvõturuumid ning hakkab kohalikele tasuta arstiabi andma. See põhjustab esialgu mõningast vimma enne Andyt Everwoodis elatise teenimise eesmärgil ja mitmendat põlve arstiametit pidanud Harold Abbottiga. Pikapeale saavad meestest siiski head sõbrad.
ÜRO kliimamuutuste raamkonventsioon

ÜRO kliimamuutuste raamkonventsioon ehk lühemalt kliimamuutuste konventsioon (inglise "UN Framework Convention on Climate Change", lühendatult UNFCCC või FCCC) on rahvusvaheline keskkonnakaitsekokkulepe, mis sõlmiti 1992. aastal ÜRO keskkonna- ja arengukonverentsil. Raamkonventsiooni eesmärk on stabiliseerida atmosfääris olevate kasvuhoonegaaside kontsentratsioon sellisele tasemele, mis hoiaks ära ohtlikud inimese poolt esile kutsutud globaalse kliimasüsteemi muutused.
Ehkki esialgse UNFCCC põhitekstis ei määratletud riikidele mingeid kindlaid kasvuhoonegaaside emissioonide piirväärtusi, siis selle lisad – protokollid – sisaldasid konventsiooni ratifitseerinud riikidele kindlaid nõudmisi. Nendest tuntuim on 1997. aastal sõlmitud Kyōto protokoll.
Hall kärbseseen

Hall kärbseseen ("Amanita excelsa") on kärbseseeneliste sugukonda kärbseseene perekonda kuuluv seeneliik.
Kasvukoht.
Kasvab sügisel liivastes okas-, leht- ja segametsades. Rohkem Kagu-Eesti moreenküngastel.
Kirjeldus.
Sarnaneb välimuselt veidi roosa kärbseseenega. Kübar hall, hallpruun või pruunikashall, serv heledam, valkjate või hallikate jahujate ebemetega, mis on kergelt ärapühitavad, serv sile, noorelt poolkerajas, vanemalt lame, läbimõõt kuni 12 cm. Eoslehekesed valged, vabad. Jalg valge või hallikas, mõnikord allpool üksikud pruunikad plekid, üleni peente hallikate või ookerjate vatjate ebemetega, muguljas, rõngaga, tupega, kuni 12 × 3 × 4 cm. Rõngas pealt valge, alumine külg hallikas, rippuv, lai, ülakülg rihveljas. Tupp jalale liibunud valkjate või hallikate ebemjate vöötidena. Seeneliha valge, kübaranaha all hall, nõrga redise või kartuli lõhnaga. Eospulber valge. Eosed lai-ellipsoidsed, amüloidsed, 7–10 × 5–8 µm.
Toksilisus.
Toorelt mürgine.
Harilik põdramokk

Harilik põdramokk ("Sarcodon imbricatus") on põdramoka perekonda kuuluv seeneliik.
Kirjeldus.
Kübar on kumer, hallikaspruun või pruun, tihedalt kaetud suurte, osaliselt kattuvate, teravatipuliste, tumepruunide või mustpruunide soomustega. Kübara laius on 5–20 cm. Kübara alakülg on kaetud rippuvate kahvatupruunide narmastega. Seene jalg on kuni 10 cm kõrge. Seeneliha on kõva, valge, vananedes muutub hallikaspruuniks. 
Kasvukoht.
Kasvab palu- ja loomännikutes, mõnikord ka männisegametsades. Tavaline kõikjal Eestis, aga esineb ebaühtlaselt. Harilik põdramokk on tavalisem Ida- ja Kagu-Eesti okas- ja segametsades, peamiselt küll palumännikuis, ning Loode-Eesti loometsades. Kui põdramokad valgusrikka männiku all hulgakesi, sageli ka nõiaringina, koos kasvavad, jätavad nad mõjusa mulje. Kasvab augustist oktoobrini.
Kasutamine.
Söögiseenena.
Põdramokk on väga hea söögiseen. Seeneliha on vürtsise lõhnaga, mõnikord maheda, mõnikord aga kibeda maitsega. Maheda maitsega seeni võib noorelt süüa, vanana muutuvad nad liiga vintskeks. Mõned inimesed on põdramoka suhtes tundlikud ja neil tekitab seen seedehäireid või kõhuvalu. Seepärast tuleks põdramoka söömisesse suhtuda ettevaatlikult ja kasutada teda vaid vähesel hulgal segus teiste seentega, et roa maitsele ja lõhnale vürtsikust lisada. Sobib suppideks, kastmeteks, praetult ja hautatult kartulite ja köögiviljadega.
Värvimiseks.
Harilik põdramokk on üks väheseid seeni, millega on võimalik värvida siniseks. Värvimiseks on parimad mändide läheduses kasvavad ja juba tumedaks tõmbunud vanad viljakehad.
Roheline SKT

Roheline SKT on sisemajanduse kogutoodangu (SKT) ümberarvestus, kus võetakse arvesse keskkonnaprobleemidest ühiskonnale tekitatud kahju ja loodusvarade kasutamisest tingitud jõukuse vähenemist (traditsiooniline SKT kasvab ka sõjakulutuste, AIDSi levikuga või liiklusõnnetustega suurenevate ravikulude tõttu).
Maakera harta

"Maakera harta" (inglise keeles "Earth Charter") on õiglase, jätkusuutliku ja rahumeelse maailma põhiväärtuste ja põhimõtete deklaratsioon, mis valmis 2000. aastal. Harta taheti kehtestada juba 1. jaanuaril 2002, kuid senini (2012) pole seda veel tehtud.
"Maakera harta" eelkäija oli "Maailma looduskaitseharta".
ÜRO algatatud harta oli kavandatud vastu võtta ühena Rio de Janeiro konverentsi dokumentidest. Aeg polnud aga sellise riikidevahelise leppe sõlmimiseks küps. 4000 valitsusväliste organisatsioonide esindajat, kes osalesid Rio de Janeiro konverentsiga samal ajal ülemaailmsel foorumil, võtsid eetilise kohustuse tagada säästev areng, et kindlustada elu maakeral 21. sajandil, ning jätkasid harta loomist ja levitamist.
Harta on heaks kiitnud üle 4500 organisatsiooni.
Tänapäeval on "Maakera harta" põhimõtteid kasutanud ja rakendanud mõned keskkonnaliikumised, samuti kannavad neid edasi haridusasutused ja vabaühendused kogu maailmas.
Noria Books

Noria Books on kirjastus, mis asutati 2003. aastal USA firma JV Mega Info Ltd. kaubamärgina. Algne eesmärk oli avaldada USA turul Eesti kirjanike teoseid ja lasteraamatuid. Aja möödudes suunati pilk ka Eesti turgudele.
Kirjastus annab välja valdavalt lastekirjandust, populaarteaduslikku kirjandust, õudusulmekogumikke ja eneseabiraamatuid.
Eestis on kirjastus avaldanud raamatud "Saatanlik nõid" ja "Ateistlik universum". Ameerika Ühendriikides on ilmunud õpetlik lasteraamat "Tropp doesn't deal with strangers", muinasjuturaamatud "Japanese Folk-Tales", "Swedish Folk-Tales", "Native-American Folk-Tales", Thomas Paine'i "Common Sense" redigeeritud ja täiendatud uustrükk "Common Sense II" ja Hannes Vanaküla esimene maagiateemaline raamat "Basics of Magic".
706

706. aasta
Sajandid: 7. sajand - 8. sajand - 9. sajand
Aastakümned: 650. aastad 660. aastad 670. aastad 680. aastad 690. aastad - 700. aastad - 710. aastad 720. aastad 730. aastad 740. aastad 750. aastad
Aastad: 701 702 703 704 705 - 706 - 707 708 709 710 711
703

703. aasta
Sajandid: 7. sajand - 8. sajand - 9. sajand
Kümnendid: 650. aastad 660. aastad 670. aastad 680. aastad 690. aastad - 700. aastad - 710. aastad 720. aastad 730. aastad 740. aastad 750. aastad
Aastad: 698 699 700 701 702 - 703 - 704 705 706 707 708
709

709. aasta
Sajandid: 7. sajand - 8. sajand - 9. sajand
Kümnendid: 650. aastad 660. aastad 670. aastad 680. aastad 690. aastad - 700. aastad - 710. aastad 720. aastad 730. aastad 740. aastad 750. aastad
Aastad: 704 705 706 707 708 - 709 - 710 711 712 713 714
708

708. aasta
Sajandid: 7. sajand - 8. sajand - 9. sajand
Kümnendid: 650. aastad 660. aastad 670. aastad 680. aastad 690. aastad - 700. aastad - 710. aastad 720. aastad 730. aastad 740. aastad 750. aastad
Aastad: 703 704 705 706 707 - 708 - 709 710 711 712 713
Georgi Aljošin

Georgi Vassiljevitš Aljošin (vene keeles Георгий Васильевич Алёшин; 10. märts 1931 Krasnojarsk – 4. mai 2011 Novosibirsk) oli nõukogude parteifunktsionäär, Eestimaa Kommunistliku Partei Keskkomitee II sekretär 1985–1990, rahvuselt venelane.
Aastail 1949–1954 õppis ta Raudteeinseneride Elektromehaanikainstituudis Tomskis ja oli Inski jaama veduridepoo elektrivedurijuhi abi Novosibirskis, 1954–1956 oli ta sama depoo katsejaama ülem, 1956-1957 ÜLKNÜ Novosibirski linna Pervomaiski rajoonikomitee II sekretär ja 1957–1958 I sekretär. Alates 1957 kuulus ta NLKP-sse. 1958–1959 oli Aljošin NLKP Inski jaama veduridepoo komitee sekretäri asetäitja ja 1959–1962 sekretär, 1962–1964 NLKP Novosibirski linna Pervomaiski rajoonikomitee II sekretär ja 1964–1973 I sekretär, 1979–1985 NLKP Novosibirski linnakomitee I sekretär ja NLKP KK inspektor Moskvas.
Seejärel suunati Aljošin Eestisse ja kinnitati 4. detsembril 1985 EKP KK XXI pleenumil EKP KK II sekretäriks, kelleks oli kuni 1990. aasta 25. märtsini.
Pärast NSV Liidu lagunemist töötas Aljošin Venemaa Föderatsiooni Kommunistlikus Parteis Novosibirski oblastikomitee konsultatiivse nõukogu juhatajana.
Aljošin suri 2011. aastal pärast pikaajalist haigust.
Gõda laht

Gõda laht (Гыданская губа ehk Гыданский залив) on Kara mere laht Euraasia põhjaosas Venemaal Gõda poolsaare põhjaosas. Eraldab Javai poolsaart Gõda poolsaare ülejäänud osast. Lahe pikkus on 185 km, suurim laius 47 km, sügavus 5–8 m.
Lahte suubub Juribei jõgi. Lahe rannik on soostunud. 
Gõda lahe rannikul asuvad Gõda ja Matjuisale.
Kiuruvesi

Kiuruvesi on asula Soomes Põhja-Savo maakonnas, Kiuruvesi linna keskus.
2019. aastal elas seal 4038 inimest.
Kalevi jalaväepataljon

Kalevi jalaväepataljon on Eesti maaväe 1. jalaväebrigaadi koosseisu kuuluv jalaväepataljon.
Kalevi jalaväepataljoni ülesanne on välja õpetada lahinguvõimelisi mehhaniseeritud reserv manööver- ja toetusüksusi.
Juhtkond.
Kalevi jalaväepataljoni ülem on kolonelleitnant Argo Sibul.
Kalevi Üksik-jalaväepataljon, asukohaga Jägalas, taasasutati 18. märtsil 1992 (algselt oli asukoht Kose kutsekooli ühiselamu). Pataljoni ülem oli kapten Albert Helme. Tolleaegse pataljoni eesmärk oli koolitada ajateenijatest võitlusvõimelisi jalaväe reservüksusi. Pataljon oli 1990. aastail ka lahinguvalmiduses. Lisaks täideti enne Üksik-vahipataljoni toimima hakkamist tseremoniaalülesandeid. Pataljon oli relvastatud soomustransportööridega BTR-80UNSh ja mõne luuresoomukiga BRDM-2. Väeossa üritati koondada muudki kaitseväe soomustehnikat, mis oli peamiselt saadud lahkuvalt Vene armeelt. Pataljon eksisteeris 2002. aastani, mil likvideeriti seoses linnaku logistiliselt ebasobiva asukohaga ning ebavajalikkusega kaitseväe uues struktuuris ja arengukavas. Soomustehnika ja suur osa kaaderkoosseisust suunati samal ajal Paldiskis rahuvalveüksuse baasil formeeritud Scoutspataljoni. Seal jätkas tegevust ka Kalevi pataljoni ohvitseride kogu. 
Jägala linnakusse jäi alles valveteenistus ja seal korraldati hajusalt kaitseväe ja Kaitseliidu väljaõppeüritusi.
1. jaanuaril 2009. aastal taastati Kalevi jalaväepataljon kiirreageerimisüksusena 1. jalaväebrigaadi koosseisus, asukohaga Paldiskis. Pataljoni isikkoosseis formeeriti suures osas Rahuoperatsioonide Keskuse väljaõppesektsiooni kaitseväelastest. Kalevi jalaväepataljon võttis üle 2008. aasta lõpus likvideeritud Rahuoperatsioonide Keskuselt ülesande plaanida ja valmistada ette rahvusvahelistel sõjalistel operatsioonidel osalevaid Eesti kontingentide allüksusi ja kaitseväelasi. Praegu on pataljonil teised ülesanded.
Ajalugu.
Kalevlaste Maleva pataljon formeeriti 20. detsembril 1918, asutajad olid Tallinna spordiselts Kalevi liikmed. Kalevlaste Maleva pataljon osales mitmes Vabadussõja lahingus. Alates 1920. aastast seisnes pataljoni edasine tegevus väljaõppes ning piiri valvamises ja kindlustamises. 1940. aasta juunis saadeti väeosa laiali. 
Pataljoni ülemad olid:
Voldemar Õun

Voldemar Õun (sündinud 7. jaanuar 1893 Tallinn – 4. jaanuar 1986 Göteborg) oli Eesti riigiametnik ja kirjanik.
Sündis Tallinnas väidetavalt vabrikutöölise pojana, isa pole teada.
Aastail 1915–1917 oli jalaväe tagavarapataljoni reamees Petrogradis.
Õppis 1921–1926 Tallinna täis­kasvanute kolledži humanitaar­harus ja 1926–1937 korduvate katkestustega Tartu ülikoolis õigusteadust, hiljem veel Göteborgi ülikoolis.
Töötas mitmel ametikohal kohtu- ja politseisüsteemis, aastail 1922–1929 ka kriminaalpolitsei agendi ja sekretärina.
Pärast ülikooli lõpetamist oli kuni 1940. aasta suveni ametis EV õiguskantsleri Anton Palvadre sekretärina.
1944 põgenes Rootsi, elas ja suri Göteborgis, teenis leiba lihttöölisena.
Teosed.
Eestis avaldas Mardika varjunime all Looduse romaanivõistlusel auhinnatud romaanid:
Rootsis ilmusid romaanid:
Stockholmis tõi Lensi Römmer 1974 lavale näidendi:
Mopaanipuu (perekond)

Mopaanipuu ("Colophospermum") on puude perekond liblikõieliste sugukonnast. Perekonda kuulub üks liik, mopaanipuu.
699

699. aasta
Sajandid: 6. sajand - 7. sajand - 8. sajand
Kümnendid: 640. aastad 650. aastad 660. aastad 670. aastad 680. aastad - 690. aastad - 700. aastad 710. aastad 720. aastad 730. aastad 740. aastad
Aastad: 694 695 696 697 698 - 699 - 700 701 702 703 704
698

698. aasta
Sajandid: 6. sajand - 7. sajand - 8. sajand
Kümnendid: 640. aastad 650. aastad 660. aastad 670. aastad 680. aastad - 690. aastad - 700. aastad 710. aastad 720. aastad 730. aastad 740. aastad
Aastad: 693 694 695 696 697 - 698 - 699 700 701 702 703
697

697. aasta (DCXCVII) oli Juliuse kalendri aasta, mis algas esmaspäeval.
Nikolai Ganjušov

Nikolai Ganjušov (vene "Николай Петрович Ганюшов"; 18. detsember 1931 Vologda oblast – 20. september 2006) oli Eesti NSV riigitegelane ja Eestimaa Kommunistliku Partei KK sekretär. Rahvuselt venelane, mõistis mõnevõrra
ka eesti keelt.
Elulugu.
Ta töötas 1947. aastal postiljonina Viiburi rajoonis Leningradi oblastis, 1947–1951 oli arve- ja raamatupidaja Viiburi rajooni ja linna sanatooriumides.
Aastatel 1951–1957 teenis NSV Liidu relvajõududes: 1951–1956 Leningradi sõjaväeringkonna 118. Kaardiväe Eesti Laskurdiviisi autokoolis, 1956–1957 oli Leningradi oblasti Viiburi sõjaväehaigla nr 1079 automehaanik.
Aastatel 1956–1963 õppis ta Loode Tehnoloogiainstituudis ning sai autode ja traktorite insenermehaanikuks. 1957 Balti sõjaväeringkonna 36. Kaardiväe motoriseeritud laskurdiviisi autokooli ülema kohusetäitja.
Karjäär Eesti NSV-s.
Aastatel 1957–1961 oli ta Tallinna Polütehnilises Instituudis automehaanika õppemeister, 1961 metsnik Viiburi metsamajandis, 1961–1963 tehnik-konstruktor remondimehaanika tehases Progress Tallinnas, 1963–1967 konstruktor ja peainseneri asetäitja Tallinna Ekskavaatoritehases.
1987. aastal sai alampolkovniku auastme.
Karjäär EKP-s.
NLKP liige 1953. aastast. Tallinna Ekskavaatoritehase partei-algorganisatsiooni sekretär 1964–1966.
Aastatel 1967–1973 oli ta EKP Tallinna linna Keskrajooni rajoonikomitee sekretär, 1973–1974 EKP KK organisatsioonilise-parteitöö osakonna instruktor. Õppis 1973–1976 kaugõppes NLKP KK Kõrgemas Parteikoolis.
Aastatel 1974–1978 EKP Tallinna linna Oktoobri rajooni rajoonikomitee I sekretär, 1978–1984 EKP Tallinna Linnakomitee II sekretär, 1984 EKP KK tööstusosakonna juhataja, 6. märtsil 1984 kinnitati ta EKP KK pleenumil EKP KK tööstussekretäriks, kellena töötas pensionile minekuni 7. detsembril 1989.
Ta oli EKP Keskkomitee liige 1976. aastast kuni pensionile minekuni, 1984. aastast EKP KK büroo liige.
Hinnanguid tegevusele.
Karl Vaino iseloomustas 1984 Ganjušovi kui head organisaatorit ja autoriteetset inimest. 1988. aastast Moskvast lähtuv kriitika süüdistas teda vanamoodsuses, koostöö puudumises liidulise alluvusega ettevõtetega, ainult jooksvate küsimustega tegelemises, mistõttu uurimine ja teaduslik-tehniline progress tema juhtimisvaldkonnas pidurdus. 
Isiklikku.
Esimene abikaasa Riina (ühine tütar), teine Jelena (ühine poeg).
Substraat (keemia)

Substraat (ld. "substratum" – alus) on mõiste keemias, mis ei ole rangelt defineeritud. Tavaliselt vaadeldakse substraadina seda keemilise reaktsiooni lähteainet, mis on oodatava produkti struktuuriga kõige sarnasem. Tihti mõistetakse substraadi all ühte lähteainet ja nimelt seda ühendit, mille muundumisi või omadusi uuritakse mitmesuguste reagentidega, mis põhjustavad substraadi muutumist (derivatiseerimise). Substraat on enamasti see lähteaine, mille põhistruktuur protsessis säilib. 
Substraadi keemilise muutuse iseloomu (brutoreaktsioon) järgi esinevad liitumisreaktsioonid, elimineerimisreaktsioonid, asendusreaktsioonid, redoksreaktsioonid, ümberasetusreaktsioonid ja peritsüklilised reaktsioonid.
Ants Rulli

Ants Rulli (kuni 1935. aastani Alfred Hans Rullinkov; 3. september (vkj)/ /16. september 1908 Aidu vald, Paistu kihelkond, Viljandimaa – 31. oktoober 1986 Tartu) oli eesti kirurg.
Ta lõpetas 1928. aastal Viljandi Maakonna Poeglaste Gümnaasiumi ja 1936. aastal Tartu Ülikooli.
Oli aastani 1940 sealsamas õppejõud, seejärel mitmel pool Eestis kirurg. Aastatel 1945–1954 ja 1957–1974 oli ta Tartu Ülikoolis üldkirurgiakateedri juhataja. 1969. aastal sai ta meditsiinidoktoriks, 1975 professoriks.
1958. aastal ravis ta esimesena Eestis südamehaigust kirurgiliselt.
Kukkusi

Kukkusi (vadja Kukkuzi) on küla Venemaal Leningradi oblastis Kingissepa rajoonis Bolšoi Lutski külaasunduses. Asub Lauga jõe paremal kaldal.
Kukkusis räägiti läänemeresoome murret, mida tavaliselt on klassifitseeritud kui isuristunud vadja keele murret ehk Kukkusi murret. Petri Kallio ja Tiit-Rein Viitso on sellise määratluse vastu argumenteerinud. Kallio on arvanud vastupidi, et tegu on vadjastunud isuri murdega. Viitso pidas seda isuri keelele lähedaseks, ent siiski eraldiseisvaks läänemeresoome murdeks. Tema arvates hakati kukkusilasi vadjalasteks pidama sellepärast, et nad ühest küljest polnud isurid ega soomlased, teisalt olid aga kunagise Vadja viiendiku asukad.
Arkadi Rannes

Arkadi Rannes (aastani 1935 Arkadi Filaretov; 3. november 1909 Pärnu – 25. märts 1967 Tallinn) oli eesti majandusteadlane.
Elulugu.
Arkadi Rannes oli väiketöösturi poeg, tema isa oli metsapraaker-saeveskipidaja.
1928. aastal lõpetas ta Pärnu Linna Poeglaste Gümnaasiumi, 1932 Viini Majandusülikooli ja 1934 Fribourgi Ülikooli Šveitsis rahvamajanduse alal majandusteaduse doktorina väitekirjaga, mis käsitles Eesti vääringu arengut. 1956. aastal sai Tallinna Polütehnilises Instituudis majanduskandidaadi kraadi väitekirjaga "Tootmise spetsialiseerimine ja koopereerimine Eesti NSV kohalikku tüüpi tööstuses" ning 1965. aastal Eesti Teaduste Akadeemias majandusteaduse doktori kraadi väitekirjaga "Uurimus väiketootmise ümberkasvamise seaduspärasusest sotsialistlikuks suurtööstuseks (Eesti NSV materjalide baasil)".
1934–1940 töötas Rannes Konjunktuurinstituudis referendina tööstuse alal, 1938–1940 oli ta Tartu Ülikoolis õppeülesannete täitja rahvamajanduspoliitika alal, 1939–1941 õppeülesannete täitja majandusõpetuse alal Tallinna Tehnikaülikoolis. 1940–1941 oli ta Eesti NSV Riikliku Plaanikomisjoni tööstusosakonna juhataja, 1941–1944 Eesti Statistikaametis, 1944–1946 Eesti NSV Riiklikus Plaanikomisjonis, 1946–1967 Tallinna PolütehniIise Instituudi tööstusökonoomika kateedri dotsent, 1965–1967 professori kohusetäitja.
Teadustöö.
Arkadi Rannes tegeles peamiselt 1930. aastate Eesti majanduse statistilis-majandusliku uurimise ja tööstusökonoomikaga. Ta avaldas üle 70 teaduspublikatsiooni.
Marta Schmiedehelm

Marta Elisabet Schmiedehelm (10. juuni 1896 Kose, Ravila vald, Harjumaa – 26. juuni 1981 Tallinn) oli eesti arheoloog. 
Haridus.
Õppis Kõrgematel Naiskursustel Petrogradis ja Petrogradi Ülikoolis 1914–1921, lõpetas Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonna 1923, filosoofiamagister aastast 1923. Ajaloodoktoriks promoveeriti 1956. aastal. 
Töö.
Teenis Petrogradis kooliõpetajana ning töötas Vene Ainelise Kultuuri Ajaloo Akadeemias. Aastatel 1924–1944 töötas Tartu Ülikooli arheoloogiakabineti konservaatorina ja konservaator-assistendina. 
Ajaloolise Ajakirja toimetuse liige aastast 1930. Õpetatud Eesti Seltsi sekretär 1930–1935. Tartu Riikliku Ülikooli arheoloogia kateedri assistent 1944–1977, ENSV TA Ajaloo Instituudi arheoloogia sektori vanemteadur 1947–1977 ja konsultant 1977–1981.
Tema töid on ilmunud 1944. aasta väljaandes "Das Gräberfeld am Jaskowska-See in Masuren. Studien zur westmasurischen Kultur der römischen Eisenzeit".
Hugo Raudsepp (keemik)

Hugo Raudsepp (17. september 1900 Tänassilma vald, Viljandimaa – 6. jaanuar 1976 Tallinn) oli eesti keemik, Eesti NSV Teaduste Akadeemia liige (1961).
Elukäik.
Raudsepp võttis osa Vabadussõjast. 
Ta lõpetas 1921. aastal Viljandi Maakonna Reaalgümnaasiumi, õppis Tartu Ülikooli matemaatika-loodusteaduskonna keemiaosakonnas 1921–1926, lõpetas. Sai Tartu Ülikoolis 1928. aastal magistrikraadi keemias ("Uurimusi kloori toimest põlevkivi kerogeenisse"). Teaduste kandidaat keemias 1946, teaduste doktor keemias 1956 (Leningradi Riiklik Ülikool). Akadeemiliselt kuulus ta üliõpilasseltsi Liivika.
Töötas 1926–1936 Tartu Ülikooli orgaanilise keemia laboratooriumi assistendi ja vanemassistendina. Tallinna Polütehnilises Instituudis 1936–1976: orgaanilise keemia laboratooriumi assistent, instruktor-assistent 1937–1940; keemiaosakonna kemikaalide ja materjalide lao juhataja; orgaanilise ja biokeemia kateedri dotsent 1940–1941, laboratooriumi dotsent 1941–1944. Eesti NSV Tööstuse Teadusliku Uurimise Keskinstituudi teadusala asedirektor 1941; Eesti NSV Teaduste Akadeemia Tööstusprobleemide Instituudi orgaanilise keemia ja tehnoloogia laboratooriumi juhataja 1944–1947. Orgaanilise keemia ja pürogeensete protsesside kateedri dotsent 1945–1955; 1956–1976 TPI polümeeride sünteesi laboratooriumi rajajaid ja teaduslik juhendaja 1959–1965.
Keemia-mäeteaduskonna dekaan 1946–1947; orgaanilise keemia kateedri juhataja 1951–1973, professor 1956–1973, konsultantprofessor 1973–1976. 
Eesti NSV Teaduste Akadeemia korrespondentliikmeks valiti 1961. aastal orgaanilise keemia alal.
Teadustöö põhisuunad on 1,4-dieenide süntees, põlevkivi kerogeeni koostis ja struktuur, aromaatsete süsivesinike keemilised omadused. Hugo Raudsepp oli põlevkivifenoolide alaste uurimistööde algatajaid.
Avaldas üle 140 publikatsiooni, õpiku "Orgaaniline keemia" (1967) autor, "Vene-eesti keemiasõnastiku" (1964) üks koostajaid. 9 autoritunnistust ja patenti.
Tema juhendamisel on kaitstud üle 20 kandidaadiväitekirja.
Isiklikku.
Tema tütar on raamatugraafik Iivi Raudsepp.
Marie Reisik

Marie Reisik (1911. aastani Marie Tamman; 6. veebruar 1887 Kilingi-Nõmme – 3. august 1941 Tallinn) oli Eesti poliitik, feminist, ajakirjanik ja üks naisliikumise juhtfiguure. 
Aastatel 1895–1904 õppis ta Pärnu Tütarlaste Gümnaasiumis. Oli vabakuulaja Tartu Ülikoolis. Jätkas õpinguid Pariisis, 1908. aastal lõpetas seal Alliance Française'i kursused ja sooritas prantsuse keele õpetaja kutseeksami. 
Marie Reisik oli Tartu Naisseltsi asutajaid ja juhatuse liige (1907–1919). Tartu Naisselts oli esimene Eesti naiste organisatsioon. Pärast Pariisist naasmist tekitas Marie Reisiku julge käitumine naisseltsi konservatiivses liikmeskonnas skandaali, mille tagajärjel Reisik koos mitme toetajaga lahkus Tartu Naisseltsist ja asutas Tartu Naisühingu. 
Aastatel 1909–1920 töötas ta prantsuse keele õpetajana algul Pärnumaa, hiljem Tartu ja Tallinna koolides. 
1909. kevad-talvel alustas Torma Kihelkonnakoolis klassiõpetajana ja töötas kuni sama aasta lõpuni. 1910. aastast elas Tartus, kus töötas aastaid prantsuse keele õpetajana Tartu Kõrgemas Algkoolis (1918. aastani). Aastatel 1913–1917 lisandus osalise koormusega õpetajatöö Tartu Keskkooli Õpetajate Õhtugümnaasiumis. 1918/1919. õppeaastal töötas osalise koormusega Eesti Noorsoo Kasvatuse Seltsi Tütarlaste Gümnaasiumis ja Hugo Treffneri Gümnaasiumis. 1920. aastal kolis Tallinna ja sai osalise koormusega prantsuse keele õpetaja koha J. Westholmi Gümnaasiumis.
1913. aastal ilmus Postimehe toimetuselt Marguerite Audoux' romaan "Marie-Claire", mille on tõlkinud Marie Tamman.
Marie Reisik oli üks kunstirühmituse Pallas asutajaid 1918. aastal. Ta lahkus Pallasest 1919. aastal Gripenbergi skandaali tõttu.
Aastatel 1919–1920 oli ta Eesti Rahvaerakonna Tartumaa esindajana Eesti Asutava Kogu liige, kuulus töökaitse komisjoni ja hariduskomisjoni. Aastatel 1929–1932 oli ta IV Riigikogu liige, kuulus sotsiaalkomisjoni. Aastatel 1932–1934 oli ta V Riigikogu liige, kuulus sotsiaalkomisjoni ja rahaasjanduse komisjoni.
Ta oli Eesti Naisorganisatsioonide Liidu asutaja ja selle juhataja aastatel 1920–1940 (1930. aastal nimetati see ümber Eesti Naisliiduks). Ta oli Naiskodukaitse Eriüksuste jaoskonna liige. Aastatel 1911–1918 oli ta Tartu Naisseltsi ajakirja Naisterahva Töö ja Elu tegevtoimetaja ja hiljem ka Eesti Naisorganisatsioonide Liidu ajakirja Naiste Hääl peatoimetaja (1926–1932).
Ta oli Eesti naisliikumise juhtfiguure ja üks esimesi feministe. Tema ülevaade Eesti naisliikumise ajaloost on ilmunud kogumikus "Eesti. Maa. Rahvas" (1926).
1935. aasta sügisel asutas ta Eesti Naisliidu juurde Kodumajanduse Instituudi, mida 1936. aastast ise juhtis, töötas seal ka õppejõuna.
1941. aastal oli ta NKVD poolt tagaotsitav. Marie Reisik suri 3. augustil 1941 Tallinna Keskhaiglas ja on maetud Liiva kalmistule.
Ervin Roos

Ervin Roos (13. september 1908 Tartu – 25. juuni 1962 Lund) oli eesti keele- ja kirjandusteadlane, klassikaline filoloog. 
Ta lõpetas 1933. aastal "cum laude" Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonna klassikalise filoloogina ning töötas samas õppejõuna. 1935. aastal kaitses ta magistritöö kreeka filoloogia alal ja sai filosoofiamagistri kraadi.
Juulis 1944 suundus Roos koos perega Rootsi, kus sai tööd raamatukogudes. Ta jätkas õpinguid Uppsala ja Lundi Ülikoolis. Lundis kaitses ta 1951. aastal doktoriväitekirja "Die tragische Orchestik im Zerrbild der altattischen Komödie". Lühikest aega õpetas ta Lundi ülikoolis klassikalist muinasteadust.
Isiklikku.
Tema pojad on Naatan Roos (28.01.1934–21.11.1993), Paavo Roos ja Aarand Roos.
Evelin Kivimaa

Evelin Kivimaa (sündinud 28. oktoobril 1974 Tallinnas) on eesti kirjanik, ajakirjanik, toimetaja, keeletoimetaja ja koolitaja.
Elukäik.
Ta on lõpetanud Tallinna 20. Keskkooli kirjandusklassi 1993. aastal. Ajakirjanduse õpinguid alustas ta Tartu Ülikoolis, kus omandas 1998. aastal bakalaureusekraadi. Seejärel täiendas ta end kommunikatsiooni alal Tallinna Ülikoolis, saades 2004. aastal magistrikraadi, ning 2017. aastal lõpetas ta samas ülikoolis keeleteaduse ja keeletoimetamise magistriõppe.
Tema ajakirjanikutee algas juba kooliõpingute ajal, kui ta töötas aastatel 1993–1994 Hommikulehe Tartu toimetuse reporterina. Seejärel asus ta 1996. aastal tööle ajakirja Favoriit toimetajana, kus tegutses kuni 1998. aastani. Aastatel 1998–1999 oli ta seotud mitme väljaandega, toimetades nii Õhtulehe, Sõnumilehe kui ka Eesti Päevalehe nädalalõpuväljaandeid. 2000. ja 2001. aastal töötas ta ajakirjas Seltskond, pärast mida asus toimetajana tööle ajakirja Eesti Naine toimetusse, kus tegutses 2005. aastani.
Aastatel 2005–2006 oli ta nädalalehe Eesti Ekspress reporter. Pärast seda tegutses ta vabakutselise ajakirjaniku ja kolumnistina: aastatel 2007–2008 kirjutas ta Postimehe ajakirja Arter kolumni „Avameelselt pereelust“ ning 2008. aastal avaldas portaali Naistemaailm.ee veergudel oma mõtteid. Aastatel 2008–2011 keskendus ta vabakutselisele kirjutamisele ja loomingule
2011 siirdus ta tööle Tööinspektsiooni, kus tegutses avalike suhete peaspetsialisti ja teavituse peaspetsialistina ning asus 2015. aastal juhtima infokirja Tööelu peatoimetajana. 2016. aastast on ta seotud Õhtulehega, kus töötab uudiste- ja veebitoimetajana.
Lisaks ajakirjanikutööle on ta tegutsenud ka muudes projektides. 2004. aastal koostas ta ajakirja Eesti Naine keskkonnalisa „Parem keskkond, parem elu“. Samuti on ta osalenud noorte ajakirjanike koolitamises, viies 2002. ja 2003. aastal läbi koolitusi ELO-lastele programmi „Tark mees taskus“ raames.
Isiklikku.
Evelin Kivimaa on lahutatud. Tal on 2006. aastal sündinud tütar.
Daniil Štšenja

Vürst Danil Štšenja (vene Даниил Васильевич Щеня; surnud pärast 1514. a) oli Ivan III ja Vassili III aegne Moskva suurvürstiriigi väejuht ja vojevood, Novgorodi asevalitseja. 
Danil Štšenja viis ellu suurvürst Ivan III plaani ühendada ida-slaavi vürstiriigid Moskva suurvürstiriigi võimu alla, kroonikast: 
Danil Štšenja juhtis Moskva suurvürstiriigi vägesid Vene-Rootsi sõjas (1495–1497) Soomes, piiras edutult kolm kuud 1495. aastal Viiburi kindlust.
Aastatel 1501–1503 toimunud Liivimaa-Moskva sõjas juhtis ta Moskva suurvürstiriigi vägesid Helme (1501) ja Smolino (1502) lahingutes Liivi ordu maameistri Wolter von Plettenbergi vastu.
Daniil Štšenja oli ka koos Vassili Vassiljevitš Šuiskiga Novgorodi asevalitseja.
Mälestuse jäädvustamine.
1862. aastal püstitati Novgorodi Kremlis ausammas "1000-aastasele Venemaale", millega mälestati teiste hulgas ka teda.
Gustav Rose

Gustav Rose (18. märts 1798 Berliin – 15. juuli 1873 Berliin) oli saksa mineraloog. Tema isa oli farmakoloog Valentin Rose (1762–1807), tema vend Heinrich Rose (1795–1864) oli samuti mineraloog ja tema poeg Edmund Rose (1836–1914) oli tunnustatud kirurg.
Ta õppis Berliini Ülikoolis mineraloog Christian Samuel Weissi (1780–1856) käe all. Lisaks õppis ta Stockholmis füüsikalise keemiku Jöns Jakob Berzeliuse käe all. Stockholmis tutvus ta Eilhard Mitscherlichiga (1794–1863), kellest sai tema eluaegne sõber ja kellel ta aitas kristallide isomorfismi seadust välja töötada. Temast sai 1826. aastal Berliini ülikooli mineraloogia abiprofessor, aastal 1856 sai temast Berliinis asuva Kuningliku Mineraloogiamuuseumi direktor ja alates 1863. aastast kuni oma surmani oli ta Saksa Geoloogiaühingu president.
Ta osales 1829. aastal toimunud teaduslikus ekspeditsioonis Venemaale koos Alexander von Humboldti ja Christian Gottfried Ehrenbergiga. Ekspeditsiooni ajal uuris ta mineraale Altai ja Uurali mäestikes ning Kaspia mere äärses piirkonnas. Aastal 1850 käis ta koos Mitscherlichiga geoloogilisel uurimisreisil Vesuuvi ja Etna juures ning Lipari saartel. Aastal 1852 uuris ta Lõuna-Prantsusmaa kustunud vulkaane ja 1856. aastal sooritas ta geognostilisi uurimusi Krkonošes.
Gustav Rose uuris kristallograafiat ja petroloogiat. Tema tuntumad uurimistööd käsitlesid meteoriite ja kondreid. Koos Gustav Tschermak von Seyseneggi ja Aristides Brezinaga (1848–1909) töötas ta välja süsteemi meteoriitide klassifitseerimiseks: Rose-Tschermak-Brezina klassifikatsiooni.
Eriti huvitasid teda mineraalide kristallstruktuuri ja füüsikaliste omaduste seosed. Ta uuris kristallide vormi ja elektrilise polarisatsiooni seoseid, samuti kaltsiumkarbonaadi heteromorfismi. Teda peetakse sellise mineraalide süsteemi koostajaks, mis arvestab mineraalide keemilist koostist, isomorfismi ja morfoloogiat. Ta uuris kvartsi, päevakivi ja graniiti, põikintrusiivsete tardkivimite komponente jne. Roset peetakse peegeldava goniomeetri esmakasutajaks Saksamaal.
Ta avastas listeniidi leiukoha Berjozovskis tänapäeva Sverdlovski oblastis.
Tema järgi on nimetatud roosat värvi mineraal roseliit ja teda peetakse perovskiidi avastajaks. Perovskiit sai nime Vene mineraloogi Lev Aleksejevitš von Perovski (1792–1856) järgi. Teda peetakse terminite "hovardiit" ja "enkriit" väljamõtlejaks.
Kurovitsõ

 
Kurovitsõ (vene "Куровицы") on küla Venemaal Leningradi oblastis Gattšina rajoonis. Kuulub Siverski linnaasunduse haldusalasse.
2002. aastal oli elanike arv 733.
Villem Daniel

Adolf Villem Daniel (ka Adolf Vilhelm Daniel; 19. jaanuar 1896 Võru – 4. august 1963 Tallinn) oli eesti õigusteadlane ja vandeadvokaat.
Õppis Tartu Ülikoolis 1915–1918 ja 1923–1924 (lõpetas) õigusteadust ja 1920–1923 kaubandust, Fraternitas Estica vilistlane.
Osales Esimeses maailmasõjas ja Vabadussõjas. Sai 1924. aastal leitnandi auastme ja arvati reservi.
Kandideeris Vabadussõjalaste Rahvaliikumise kandidaadina (270. kolmikus koos Hans Laane ja Ferdinand Ruudiga) Tallinna linnavolikogu valimistel ja oli üks 77 hääleõiguslikust kodanikust, kes kirjutas alla Andres Larka riigivanema kandidaadi esitamiskirjale. Oli aastatel 1934–1935 vandeadvokaat Tallinnas, 1938–1940 õiguskantsleri nõunik ja asetäitja.
Bernard Mändre

Bernard Mändre (kodanikunimega Bernhard Methusalem 21. märts 1903 Nõmme – 29. jaanuar 1984 Oakham, Rutlandi krahvkond, Inglismaa) oli eesti advokaat, loomakaitsja ja kirjanik.
Ta lõpetas 1922. aastal Tallinna Linna Poeglaste Gümnaasiumi. Ta võttis osa Vabadussõjast. Aastatel 1922–1927 õppis Tartu Ülikoolis õigusteadust (lõpetas), oli korporatsiooni Ugala vilistlane.
Ta oli aastatel 1927–1931 vandeadvokaat Hans Erjapea abi ja 1931–1932 vandeadvokaat Manfred Fiskari abi. Alates 1932. aastast advokaat Tallinnas. Bernhard Methusalem oli Eesti Vabadussõjalaste Liidu Nõmme osakonna juhatuse liige ja arreteeriti 12. märtsil 1934. 1936–1938 Eesti Loomakaitseliidu esimees. 1943–1944 Tartu maavanem.
Bernhard Mändre suri 29. jaanuaril 1984 Oakhamis Rutlandi krahvkonnas Inglismaal..
Tsitaat.
Kõrge ja õilis aade tiivustagu loomasõpru nende tegevuses nüüd kui ka edaspidi, niikaua kui loomakaitse aade muutub ka meie rahva ilmavaate äralahutamata osaks. Siis löövad loomakaitse tegevuse tagajärjed õitsele üle terve kodumaa, ning kõik elavolendid võivad elada kõigelähemas sõpruses endi vahel ja loodusega, kohelda usaldusega looduse kuningat – inimest – ja üheskoos temaga kuulata õrnade lindude võluvat laulu, nautida kirevate lillede hurmavat lõhna, meie kodumaa looduse võrratus ilus ja üheskoos olla pandiks meie parema ja õnnelikuma tuleviku eest.
Hans Ester

Hans Ester (20. aprill 1887 Vigala vald (Vigala kihelkond), Läänemaa – 23. juuni 1941 Tallinn) oli eesti advokaat.
Lõpetas 1914 Peterburi Ülikooli õigusteaduskonna.
Osales Esimeses maailmasõjas ja Vabadussõjas, alates 1924 advokaat Viljandis. Kaitseliitlane.
Arreteeriti NKVD poolt 17. veebruaril 1941, erinõupidamine mõistis ta 25. aprillil 1941 surma.
Elmar Ennomäe

Elmar Ennomäe (kuni 1935 Elmar Velt, 31. märts 1902 Pala vald, Tartumaa – 1975 Tallinn) oli Eesti jurist ja vanglaülem.
Osales Vabadussõjas.
Õppis 1924–1929 (lõpetas) Tartu Ülikoolis õigusteadust, Eesti Üliõpilaste Seltsi vilistlane.
1931–1934 Pärnu vangla ja 1934–1940 Lasnamäe vangla direktor. 
Arreteeriti 1945, oli vangis 1946–1952, naasis Eestisse.
Oru valitseja

"Oru valitseja" on aastatel 2000–2005 valminud Suurbritannia telesari, mis põhineb osaliselt Compton Mackenzie mägismaaromaanide sarjal. 
Telesari on enamjaolt filmitud Põhja-Šoti mägismaa Strathspey ja Badenochi piirkonnas. BBC Scotlandi tellimusel tootis sarja Ecosse Films ning algupäraselt jõudis "Oru valitseja" eetrisse kanalil BBC One.
Sarja vaadatavus oli esimese viie hooaja vältel brittide seas suur, kuid vähenes pärast mitme esialgse peategelase (Archie, Hector) sarjast väljakirjutamist. Kui sarja vaadatavus oli 2004. aastal veelgi vähenenud, otsustas BBC sarja tootmise lõpetada.
Eestis on telesarja näidanud Eesti Televisioon.
Tegevustik.
Noor Archie MacDonald naaseb pärast Londonis restoranipidamist kodukohta Šoti mägismaal. Ta võtab üle oma eaka isa Hector MacDonaldi võlgades maavaldused ja Glenbogle'i lossi ning saab ülesandeks lapsepõlvekodu endisaegne hiilgus taastada. Seejuures on talle abiks Glengoble'i palgal olevad Lexie, Golly ja Duncan. Suuri raskusi ja tagasilööke trotsides õnnestub Archiel valdus võlgadest välja tuua.
Peagi leiab Archie, et maaomaniku elu ei paku talle enam rahuldust, ning läheb Uus-Meremaale viinamarju kasvatama. Glenbogle'i võtab üle Archie vend Paul MacDonald.
Malaja Višera

Malaja Višera on linn Venemaal Novgorodi oblastis, Malaja Višera rajooni keskus. Asub Malaja Višerka jõe ääres Veliki Novgorodist 75 km kirdes.
Asula rajati 1843 Moskva-Peterburi raudtee ehitamise käigus. Linnaõigused sai 1921. aastal.
Linnas on klaasivabrik, elektrotehnikatehas, veduriremonditehas ja puidutööstusettevõtted.
Johannes Reinola

Johannes Reinola (kuni 1936 Johannes Reinglas, 13. jaanuar 1896 Novgorod – 29. juuni 1942 Norilsk, hukati) oli Eesti sõjaväelane (kolonelleitnant, 1939).
Õppis aastatel 1936–1938 Prantsuse Kõrgemas Sõjakoolis.