Zooarheoloogia Eestis

Zooarheoloogia on teadusharu, mille raames uuritakse arheoloogilisi loomseid jäänuseid eesmärgiga mõista inimeste ja loomade vahelisi suhteid minevikus. Loomsed jäänused hõlmavad nii selgrootute kui selgroogsete loomade jäänukeid – luud, hambad, sarved, välisskelett, suled ja karvad kui ka looma elueaga seotud riismeid nagu munakoored ja ekskremendid. Inglise keeles on kasutusel koondnimetus "animal remains", kuid parema häälduse nimel öeldakse eesti keeles üldistavalt loomaluud. 
Loomaluud kui ökofaktid.
Loomaluud on arheoloogilised objektid, täpsemalt ökofaktid. Ökofaktid näitavad mineviku elukeskkonda ja viitavad inimtegevusele, kuid siinkohal ei tohi segamini ajada neid artefaktidega ehk inimese endi loodud esemetega. Näiteks on toidu valmistamisest pinnasesse jäänud loomaluud mitte inimese tahtlikult meisterdatud esemed, vaid elutegevusele viitavad leiud. Analüüsides luumaterjali võib keskenduda ka looma kui minevikus elanud isendi uurimisele. Mineviku fauna selgitamiseks on loomaluud peamised allikad. 
Määramine ja hoiustamine.
Loomaluude leidmine ja kogumine sõltub peaasjalikult vastutava arheoloogi otsustest – kaevandi asukohast, selle sügavusest, võimekusest leiumaterjaliga toime tulla ja seda avastada. Hakkama ei saa ilma täpse dokumentatsioonita. Võimalusel leitud loomaluud määratakse. See tähendab, et selgitatakse skeletielement ehk kehaosa, kehapool ning proovitakse parimal juhul määrata loomaliik. Seejärel jõuavad luuleiud hoidlasse, kus on igale fragmendile ja tervikluule antud number, mille abil on viimased sorteeritud ning kergelt hoidlariiulitelt leitavad. Lembi Lõugas on koostanud juhendi, mis selgitab loomaluude kogumist ning nende säilitamist. Praktiline juhis on mõeldud eeskätt välitöödel osalevatele inimestele – kaevamiste juhatajale ja teistele arheoloogidele – olles abiks looma jäänuste äratundmiseks, kogumiseks, hilisemaks liigitamiseks ning teabe haldamiseks. Eestis on kaks suuremat arheoloogiliste esemete hoidlat, milles talletatakse ka kogutud luid. Esimene ja kõige suurem loomaluude kollektsioon asub Tallinna Ülikooli arheoloogia teaduskogus ning teine Tartu Ülikooli arheoloogia osakonnas. Täiesti eraldi hoone inim- ja loomaluude jaoks avati 2019. aastal Tallinnas eesmärgiga vähendada ruumipuudust ning korrigeerida luumaterjali süstematiseerimist. Need hoidlad on avatud kõigile huvilistele ja uurijatele.
Digilahendused zooarheoloogilise teabe säilitamiseks.
Paremaks materjali haldamiseks ning avalikkusele informatsiooni kättesaadavaks tegemisel on teave koondatud andmebaasidesse. Eestis on hetkel kasutuses kolm registrit ning arendamisel üks keskne andmebaas. TALAR ehk Tallinna ülikooli Arheoloogia andmebaas ning TARA ehk Tartu Ülikooli Arheoloogia infosüsteem. Mõlemat andmebaasi saab kasutada registreeritud kasutajana ja külastajana. Viimase puhul on piiratud kättesaadavust laialt avalikkust kartva informatsiooni eest. Kui kahe esimese andmebaasi puhul on luud sisestatud luukastide kaupa, siis ARHISe ehk Arheoloogia Infosüsteemi eesmärk on fikseerida iga luu kohta käiv teave eraldi. 
Eesti loomaluude materjali uurimine.
Zooarheoloogilisi analüüse viiakse läbi nii Tallinnas kui Tartus. Uurimismeetodid on väga erinevad hõlmates võrdluskogude kasutamist kuni isotoop analüüside ja vana-DNA uuringuteni. See näitab, et zooarheoloogiat iseloomustab interdistsiplinaarne olemus, kus kasutamisele tulevad teadmised ja võtted arheoloogiast, bioloogiast, antropoloogiast, etnoloogiast kui ka ajaloost. Ühelegi konkreetsele ajaloo perioodile pole materjali uurimisel tähelepanu pööratud, mis tähendab, et kogutud Eesti loomaluude hulgas leidub isendeid kiviajast uusajani. Selline ajaliselt laiaulatuslik materjal võimaldab kaasata uurimisprotsessi eri spetsialiste ning teadlasi, millest omakorda saavad alguse aastaid kestvad uurimisprojektid. Arheoloogiliste loomade uurijad on hetkel Eestis Eve Rannamäe, kes uurib karjakasvatuse ja põlistõugude ajalugu ning nende kujunemist ja praegust pärandit, ja Lembi Lõugas, kelle fookuses on kalad ja mereimetajad, kuid ka kiviaegne materjal ja faunaajalugu laiemalt. Lisaks on linnuluid analüüsinud Freydis Ehrlich ning koeri ja nende luid interpreteerinud Sander Nuut. Liina Maldre tegeleb enamasti koduloomade uurimisega. Veel täiendavalt panustavad uurimistööga zooarheoloogia teemadesse luu- ja sarvesemete uurija Heidi Luik ning Ülle Aguraiuja-Lätti, kes vaatleb mineviku toiduharjumusi, keskkonda ja migratsioone inim- ja loomaluude stabiilsete isotoopide põhjal.
Eesti loomaluude materjali publitseerimine.
Eestis ilmub alates 2012. aastast iga-aastane populaarteaduslik arheoloogiaajakiri Tutulus, kus peaaegu igas ajakirjas on üks kuni kaks artiklit pühendatud senistele uurimustele zooarheoloogia teemadel. Lisaks leiab teemakohast teaduskirjandust Eesti Teadusinfosüsteemi leheküljelt, kus uurijate nimesid otsingusse lisades, leiab täiendavat informatsiooni ka teadlaste huviteemade kohta.
Zooarheoloogia õppevahendid ja õppimine.
Lahutamatuks osaks õppeprotsessi juures on sobivate õpikute olemasolu ning võrdluskogud, mis luuakse liigile iseloomulikke skeletielemente ja luufragmente muust materjalist eraldades. Loomade anatoomiast on kõrgkooliõpiku avaldanud 2021. aastal Enn Ernits ja Esta Nahkur, mis käsitleb koduloomade füsioloogiat. Teine teos on “Materjalid arheoloogias”, mis on mitme teadlase koostöös sündinud kõrgkooliõpik. Iga peatükk keskendub konkreetsele materjali liigile, mille hulgas käsitletakse ka loomaluid. Mahukas koguteoses on zooarheoloogia meetoditest ja iseloomulikest nähtustest teinud ülevaate Eve Rannamäe ja Lembi Lõugas. 
Arheoloogiat koos oma spetsiifiliste uurimisvaldkondadega saab Eestis õppida Tartu Ülikoolis ajaloo ja arheoloogia instituudis. Nii inim- kui ka loomaluude tutvustamiseks on arheoloogiaõppekavas põhi- kui ka valikaineid, kus tutvustatakse ja näidatakse erinevaid luid, mille käigus toimub üliõpilase praktiliste oskuste arendamine. 
Välislingid.
Arheoloogiaajakiri Tutulus väljaanded
Eve Rannamäe teadustöö
Lembi Lõugase teadustöö 
Freydis Ehrlichi teadustöö
Sander Nuudi teadustöö
Liina Maldre teadustöö
Heidi Luige teadustöö
Ülle Aguraiuja-Lätti teadustöö