Südametunnistus

Südametunnistuseks nimetatakse instantsi, mille kaudu inimene teadvustab oma sügavad moraaliprintsiibid, on motiveeritud neid järgima ning oma iseloomu, käitumist ja iseennast nende seisukohast hindama. Moraal, mida inimese südametunnistus teadvustab, võib ise pärineda väljastpoolt inimest, näiteks Jumalalt või kultuurilt ja kasvatusest. 
Südametunnistuse mõiste erapooletus.
Südametunnistuse mõiste on erapooletu konkreetsete moraaliprintsiipide ja käitumiste suhtets. Tõsi küll, katoliikluses räägitakse ekslikust südametunnistusest, mis ei tunne ära tõelisi moraaliseadusi, mida tal on loomulik soodumus inimese südames tunnistada. 
Ilmalikes südamesetunnistusekäsitustes saab südametunnistuse erapooletust mõista kolmeti. 
Esiteks, pluralistliku käsituse järgi on südametunnistus nagu tühi kast, mille võib täita ükskõik missuguse moraalisisuga. Näiteks mõnede meedikute südametunnistus ei luba tehisaborti teha ja mõnede meedikute südametunnistus nõuab selle tegemist, et austada naise õigust sellele. 
Teise käsituse järgi on südametunnistus moraalineutraalne mõiste. Südametunnistusele viitamine ei lisa tavaliselt mingi käitumise või printsiibi moraalsele õigustusele midagi juurde. Kui just mitte moraalirelativistlikult eeldada, et minu uskumus (või südametunnistuse ütlus), et millegi tegemine on õige või väär, teebki selle õigeks või vääraks, et ma seda teen, siis see iseenesest, et miski on südametunnistuse asi, ei tee seda moraalselt paremaks ega halvemaks, vastuvõetavaks ega vastuvõetamatuks. Näiteks ei ole tehisabordi moraalsusel meedikute südametunnistusega mingit pistmist. Sellegipoolest võib südametunnistusele viitamine olla põhjend kellegi moraalivaadete austamiseks, näiteks talle õiguse andmiseks teatud tegevustest keelduda. 
Kolmanda käsituse järgi puudutab südametunnistus ainult moraali subjektiivset külge, seda, mida inimesed usuvad, jättes kõrvale objektiivse tõestuse või õigustuse. Kui inimesed ütlevad, mida nad südametunnistuse järgi usuvad, siis nad möönavad, et teised inimesed võivad südametunnistuse järgi uskuda teisi asju. Ta lihtsalt ütleb, mida ta sügavalt usub, soovides, et teised tema uskumust austaksid olenemata sellest, kui head tema argumendid teistele tunduvad. Kui meedikud südametunnistusele viidates keelduvad teatud protseduure tegemast, siis nad tavaliselt ei soovi teisi takistada, vaid oma käed puhtad hoida.
Need kolm käsitust seletavad, miks need, kes oma käitumise õigustamiseks viitavad südametunnistusele, tavaliselt eeldavad, et sellest piisab. Tavaliselt nad on loobunud püüdest teisi oma teo objektiivses õigsuses veenda ning rahulduvad oma subjektiivse õigsuse väitmisega.
Südametunnistus kui enesetunnetus ja enesehinnang.
Südametunnistusest rääkides peetakse sageli silmas refleksiooni iseenda kui moraalisubjekti ja oma moraalikäitumise üle. Südametunnistusega katsub inimene end läbi otsekui omaenda sisemise kohtunikuna. Kujund, kuidas indiviid lõheneb kaheks isikuks, kellest üks tegutseb ja teine vaatleb esimese käitumist, peegeldab algset arusaama südametunnisusest Vana-Kreekas hiljemalt 5. sajandil eKr. Ent võib ka kujutleda, et see enesetunnetus on jagatud teistega meie sees – Jumalaga, jumalatega või teiste kujuteldavatega tunnistajatega, näiteks imetletud filosoofiga stoikute järgi või erapooletu vaatlejaga Adam Smithi järgi. Tegu võib olla konkreetse usundi Jumala või jumalatega või praktilise mõistuse postulaadiga nagu Immanuel Kantil, kelle järgi mõistus vajab selleks, et olla praktiline, st anda vorm moraalikäitumisele, ideed kõrgemast võimust, kes tasub indiviididele ja karistab neid nende tegude eest.
Teadmine, mis oma käitumise või iseloomu kohta saadakse, on tavaliselt (kuigi mitte alati) moraalse hinnangu alus. Omaenda käitumise vaalemise juures on südametunnistus pigem nagu kohtunik (või kohtuotsus) kui nagu huvitu vaatleja. Näiteks see erapooletu vaatleja, kellega inspireerituna stoikute arusaamast, et südametunnistus on inimese käitumise üle otsustav kujuteldav imetletud filosoof, Adam Smith südametunnistuse samastas, ei ole moraalselt ja emotsionaalsel neutraalne vaatleja, vaid tekitab iseenese suhtes heakskiidu või halvakspanu tunde.. Isegi katoliikluses, kus südametunnistus on eelkõige Jumala seaduse tunnistaja inimese südames, on see inimese ja tema tegude moraalne õigeksmõistmine või hukkamõistmine. Ka Kantil on südametunnistus seesmine kohus: see on moraalne eneseteadlikkus, mis võimaldab rakendada moraaliseadust, mille praktiline mõistus ette paneb, oma moraalikäitumisele, ja otsustada selle üle, kas on oldud moraaliseadusega kooskõlas. Kant ütleb "Kommete metafüüsikas", et südametunnistus on praktiline mõistus, mis hoiab inimese ees tema kohust tema õigeksmõistmiseks või hukkamõistmiseks igal juhtumil, mis käib seaduse alla, ja teadlikkus seesmisest kohtust inimeses.
Inimesed peavad seda, mida nende oma südametunnistus ütleb, õigeks moraalistandardiks, isegi kui see on vastuolus nende mõne tunde või uskumusega, nii et me püüame kohandada oma tundeid ja uskumusi oma südametunnistuse standardiga, mitte ümberpöördult. Aga teise inimese südametunnistust võetakse tavaliselt tema subjektiivse moraalistandardi väljendusena, mida ei ole tingimata tarvis toetada. Ka see näitab, et südametunnistuse mõiste on seotud privaatse moraaliga ja omaenda moraalist kinnipidamisega.
On väidetud, et mõnedel psühhopaatidel – neil, kes käituvad antisotsiaalselt ja hoolimata sellest, mida nad peavad õigeks ja vääraks – ei ole südametunnistust. Näiteks Vujošević (2015) ütleb, et psühhopaatidel on katkenud ühendus moraaliteadmise ning -uskumuste ja enesele suunatud hukkamõistutunnete, näiteks süütunnete vahel: nad ei tunne kahetsus lahknevuse üle oma moraaliideaalide ja oma käitumise vahel, sellepärast nad ei pea end vastutavaks oma tegude eest, kuigi nende moraaliuskumused on sageli "normaalsed".
Kui südametunnistus väljendub enesehinnangutunnetes, siis seda võib mõista nii, et ta seisnebki nendes tunnetes, või nii, et ta kutsub need esile.