Unipiha linnamägi

Unipiha linnamägi on Tartumaal Kambja kihelkonnas, Kambja-Nõo tee lõunaküljel Virulase külas asuv muistne linnus, mis oli kasutusel 3.–5. ja 7.–11. sajandi jooksul.
Kirjeldus.
Linnuse geograafiliseks asukohaks on Kagu-Eesti lainja lavamaa ja Otepää kõrgustiku künkliku maastiku siirdealal. Mõnisada meetrit põhja poole jääb ligikaudu ida-läänesuunaline soine Tatra-Voika ürgorg. 
Aun kirjeldab linnust järgmiselt: linnus paikneb kirde-edelasuunalise seljaku kõige kõrgemate ja järsemate nõlvadega kirdeotsal. Muust seljakust eraldavad linnusena kasutatud osa kaks kraavi ja vall, mille sisenõlva kõrgus on 1,4 m. Kumera õuepinna pikkus 49 m, laius 24–25 m, kagunõlva kõrgus 10,6 m, loodenõlva kõrgus 11,3 m ja kirdenõlva kõrgus 14 m, kusjuures 11. ja 8. meetri vahel on astang. Linnuse pindala on ligikaudu 1000 m².
Kaitserajatised.
1968. aastal alustatud ja 1970. aastatel jätkunud kaevamiste käigus leiti märke vähemalt kolmest ehitusjärgust.
Mäekünka kõrged ja järsud nõlvad pakkusid looduslikku kaitset. Peamisteks kunstlikeks kaitserajatisteks olid vallid ja kraavid, kuid on jälgi ka puukindlustustest, mis enamasti rajati linnamägede otstele, kuna külgedel olid tihtipeale lihtsad kaitsetarad. 
Varaseimal asustusperioodil pole linnuse edelaosas valli olnud, pole nõlvu järsemaks tehtud ega õueala laiendatud. Vallikaevandist leiti ka vähesel määral tukke, mida oli liiga vähe, et kaitserajatist konstrueerida. Küll aga oletab Aun, et linnuse omaaegsel serval võis paikneda rõhtpalgist tara. 
Hiljem on linnusele tehtud mitu korda juurdeehitisi ja selle kaitsevõimet edendatud või taastatud. Vanemate kaitseehitiste rusud on kaetud kruusaka liivaga, millele kuhjati umbes poolemeetrine vall, mille otsas omakorda leidus suuremaid raudkive. Hilisematel vallidel on ka väljaspool umbes meetri paksune kivikiht. Ka valli edelanõlva on muudetud järsemaks. Mingil ajaperioodil hävis kaitseehitis tules, misjärel kaeti rusud taas liiva ja raudkividega. 
Dateerimine.
Radiosüsiniku ja leiumaterjali järgi otsustades oli linnus kasutuses I aastatuhande keskpaigast II aastatuhande alguseni. Enim on märke kasutusest on 7.–11. sajandil. Hilisem uurimine on nihutanud dateeringud varasemaks ning linnus võis olla kasutuses juba 3.–5. sajandil. 
Asula.
Linnuse kirde-, ida-, kagu- ja edelajalamil on muinasaegne asulakoht, kust on leitud rohkesti loomaluid, savinõukilde ja jälgi rauasulatusest. Linnuse lähemas ümbruses paiknevad ka kivikalmed.
Unipiha linnamäe kõrval asuvast asulakohast on leitud Eesti kõige suurem tiiglikatkete kogu, milles on ligi 600 fragmenti. Unipiha tiiglid on dateeritud 8.–10. sajandisse. Aun seostab tiiglitükke maapinnale laotud kividest koldega, mis küll oli kaevamiste ajaks juba lõhutud. Uurimisel tehti kindlaks tiigli katke, mida on analüüside põhjal kasutatud hõbedavalamiseks. Võimalik, et seal paiknes hõbedavalamisele spetsialiseerunud töökoda. 
Uurimisajalugu.
Esimest korda uuris Unipiha kabelimäge V. Reiman 1875. aastal.
Esimesed kaevamised linnuse alal toimusid 1938. aastal, mil leiti rauast jäänael, savist tiigli katkend ja mõned savinõukillud. Proovikaevamiste näol jätkas Unipiha uurimist Harri Moora 1952. ja 1957. aastal. Proovikaevamiste inspektsiooniaruande kohaselt tuvastati kultuurkiht. 
1968. aastast 1970. aastateni toimusid piirkonnas juba laiahaardelisemad arheoloogilised väljakaevamised ENSV TA Ajaloo Instituudi poolt, mille viis läbi Mare Aun. 1000 m² linnusest kaevati läbi 303 m² õuepinda ja otsavalli. Kultuurkiht oli ebaühtlase paksusega (30–60 cm) ja sisaldas rohkesti söetükikesi ja põlenud kivipurdu.
Leiud.
Uuritud pinna pealt ei leitud jälgi ehitusest ega ühtegi hoonealust, mille järgi saaks maju rekonstrueerida.
Nähtavale tulid küll kolde- ja leeasemed, mis võisid kuuluda eri ehitusjärkudesse. Arvatavasti vanim leease oli maasse süvendatud ja ümbritsetud kividest. Sealt leitud süsi dateeriti radiosüsiniku meetodiga 565 ± 80 aastat. 
Linnuse lääneserva ühest suuremast leeasemest leiti väga rabedaks põlenud kivid ning nende vahelt tukke, süsi, loomaluid, savinõukilde, hõbedast spiraalsõrmuse katked. Uuriti mitmeid leeasemeid, kust tuli välja veel savinõukilde ja loomaluid, aga leiti ka kerakujulised pronkshelmed, raudnoa katkend, rauast naaskel, pronksist prillspiraalsõrmus, pronksist palmetikujuline rihmakand.
Ühte leeaset võidi kasutada raua töötlemiseks: nimelt leidus lohus ja selle läheduses palju šlakitükke, sealhulgas ka rauašlakki. Seda teooriat toetab ka kivist valamisvormi katkendi leid, millega ilmselt valmistati pisikesi kolmnurkseid naaste. Samuti leiti savitiigli katkendeid, millel olid hangunud pronksitilgad. 
Loomaluudest leiti enim veise-, kuid märkimisväärselt ka hobuseluid. Lisaks teised väikesarvloomad, siga, kobras, põder, euroopa piison või tarvas, karu, metssiga, saarmas, samuti ka kalaluid. Peaaegu 80% luudest kuulus koduloomadele. 
Üsna rikkalikult leiti sealt eri ajastute savinõukilde (ligi 3000). Leidude seas oli näiteks varajase rauaaja tekstiilkeraamikat, n-ö Rõuge tüüpi keraamikat, näppeornamendiga kaetud keraamikat, mida valmistati I aastatuhande teisel poolel ning palju teisi keraamikastiile, mis olid levinud nii lähedal olevates linnustes kui ka kaugemal. 
Kaevanditest leiti noakatkendeid, pronksist noatupe naastu katkend, mille siksakjoone ornament sarnaneb viikingiaegsete noatuppede omaga, mis on leitud Birkast ja mida kasutasid Läti hõimud I aastatuhande teisel poolel. Leiti ka üks naaskel, värtnakedra katkendid ja luisukatkendeid.
Relvadest leiti üks terve ja üks katkine nooleots. Ehteid ja rõivastusega seotud esemeid oli väga vähe, näiteks mõned sõlekatked, sõrmused ja ripatsid, 3.–4. sajandil kasutatud pronkshelmed ning pronksspiraalid. 
Kaitse.
1. septembril 1997 tunnistati Unipiha linnus kultuurimälestiseks (määrus nr. 59, (RTL 1997, 169-171, 954).
21. juunist 2006 määrati alale ka 50 m ulatuses kaitsevöönd (kultuuriministri käskkiri 21. juuni 2006 nr 208 (RTL, 04.07.2006, 52, 967). Kooskõlastatult Muinsuskaitseametiga on mälestisel ja selle kaitsepiirkonnas lubatud hooldusraie.