tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Paigalduskaabel

Paigalduskaabel on kaabel, mida kasutatakse elektrienergia jaotamiseks madalpingel hoonete elektripaigaldistes.
Eestis on normitud paigalduskaabli tüüp PPJ: 
Kaabli ehitus.
Kaablisooned on normikohaselt vasktraadist, mida katab isolatsioonikiht. Sooned võivad olla keerutatud kimbuks. Sageli kasutatakse soonte vahel täitemassi, mille abil tehakse kaabel ristlõikelt ümaraks. Väliskeskkonna toime eest kaitseb sooni väliskest ehk mantel.
Sooneisolatsioon on enamasti polüvinüülkloriidist (PVC). Et see materjal eraldab kuumenemisel ja põlemisel mürgist gaasi, siis on hakatud polüvinüülkloriidi asendama halogeenivabade polümeermaterjalidega.
Kaablisoonte isolatsiooni värvid.
Euroopa Elektrotehnika Standardimiskomitee standardis HD 308 S2:2007 on kindlaks määratud jäikade ja painduvate paigalduskaablite soonte isolatsiooni värvid vastavalt soonte otstarbele järgmiselt:
Rutt Eliaser

Rutt Agnia Eliaser (25. november 1914 Tallinn – 21. detsember 1996 Stockholm) oli eesti kirjanik ja jurist.
Elulugu.
Ta lõpetas aastal 1933 Tallinna Linna Tütarlaste Kommertsgümnaasiumi. Aastal 1938 lõpetas ta "cum laude" Tartu Ülikooli õigusteaduskonna. Oli korporatsiooni Filiae Patriae liige.
Ta oli aastatel 1937–1939 vandeadvokaat Rein Eliaseri abi, aastast 1939 oli ta Johannes Mardi abi Tallinnas.
14. juunil 1941 küüditati ta koos emaga Siberisse Tomski oblastisse Tšainski rajooni Makarevkasse. Aastal 1945 sai ta loa Eestisse tagasi pöörduda. Ta töötas Tallinnas õpetaja (Tallinna 20. Keskkoolis ja Tallinna Arve- ja Plaanindustehnikumis) ja raamatupidajana. Aastal 1949 saadeti teist korda sundasumisele, seekord Krasnojarski kraisse Nazarovo rajooni. Aastal 1956 tuli ta Eestisse tagasi. Ta töötas siis raamatupidaja ja juriskonsuldina tekstiilivabrikus Punane Koit, kirjastuses Eesti NSV Kunst, Tallinna Pelgulinna Haigla naistenõuandlas, Eesti NSV Tervishoiuministeeriumi Apteekide Peavalitsuses ja ka mujal.
Aastal 1977 lahkus ta õe Elga juurde Rootsi. Ta töötas ajalehe Teataja korrektorina, samuti oli ta Eesti Kirjanike Kooperatiivi juhatuse liige. Rootsis olles kirjutas ta kaks köidet mälestusi.
Isiklikku.
Tema isa Rein Eliaser oli Riigikohtu liige, Riigikogu IV ja V koosseisu liige, vend Rein Eliaser oli Tartu Ülikooli õigusteaduskonna õppejõud ja ajalehe Postimees välisuudiste osakonna toimetaja, õde Elga oli tegev Rootsi ajakirjanduses. Tema onu (ema vend) oli kirjanik August Gailit.
Aleksei Melnikov

Aleksei Pavlovitš Melnikov (10. märts 1867 Moskva – 15. märts 1934 Tartu) oli Vene poliitik ja jurist, Tartu Ülikooli õppejõud.
Aleksei Melnikov oli tuntud vene kirjaniku, vanausuliste elulaadi kirjeldaja Pavel Ivanovitš Melnikov-Petšerski (Па́вел Ива́нович Ме́льников-Пече́рский) poeg.
Tsaariajal töötas ta Eestis rahukohtuniku ja pikemat aega Pihkva ringkonnakohtu liikmena.
Revolutsiooniaastail astus Melnikov konstitutsiooniliste demokraatide (nn kadettide) parteisse, osales Vene kodusõjas ning oli Nikolai Judenitši juhitud Loodearmee Loode-Venemaa valitsuses asjadevalitseja. 1920. aastast elas ta paguluses Eestis.
1921. aastal asus Aleksei Melnikov tööle Tartu Ülikooli õigusteaduse õppejõuna, pidades loenguid alul kriminaalprotsessist ning alates 1928. aastast kriminalistikast. Tal puudus küll akadeemiline kraad, mistõttu jäi vaid õpetajaks, ent lõi ülikoolis esmaklassilise kriminalistikakabineti. Melnikov kuulus Vene Akadeemilisse Gruppi Eestis. Ta oli ka väga populaarne õppejõud.
Elu lõpul hakkas ta kirjutama ilukirjandust. Melnikovi detektiivromaanid "Krahv Gorjanski tapmine" (Tartu, 1933) ja "Häbimärk (Sfregio)" (Tartu, 1934) põhinevad tõsielul, neis peegeldus tema pikaajaline kogemus kriminalistikas. Kirjandusteadlase Sergei Issakovi sõnul "rikastavad tema romaanid olulisel määral Vene diasporaa mitte just rikkalikku detektiivkirjandust".
Aleksei Melnikov põdes vähki ja suri operatsioonil Tartu Ülikooli haavakliinikus. Tema matustel Tartus Uspenski kirikus 18. märtsil 1934 osales kogu õigusteaduskond.
Oskar Meoma

Oskar Meoma (ka Oskar Mäoma; 29. november 1899 Kastre-Võnnu vald, Tartumaa – 6. juuni 1978 Tallinn) oli eesti advokaat.
Ta lõpetas aastal 1923 Tartu Õhtuühisgümnaasiumi, 1936. aastal Tartu Ülikooli õigusteaduskonna, Üliõpilasselts Liivika vilistlane.
Ta osales Vabadussõjas, sai haavata. 1923–1937 oli ta ametnik Riigikohtus (1927–1937 kriminaalosakonna sekretär), 1937–1941 ja 1941–1944 (Saksa okupatsiooni ajal) vandeadvokaat, 1944–1950 advokaat ka teise Nõukogude okupatsiooni ajal (Eesti NSV Advokaatide Kolleegiumi liige, alates 1947 Järva-Jaani Õigusnõuandla juhataja).
Matthias Stackelberg

Parun Otto Reinhold Matthias Stackelberg (7/19. aprill 1868 Kuressaare – 4. november 1945 Pirna) oli Saaremaa provintsiaalpoliitik ja Eesti jurist.
Matthias von Stackelberg sündis Stackelbergide Tumala perekonnaharust põlvneva Tumala ja Orissaare mõisniku vabahärra Gustav von Stackelbergi (1836–1891) ja Marie Ottilie von Stackelbergi (sünd. Buhrmeister; 1845–1924) teise lapsena.
Ta lõpetas 1893. aastal Tartu ülikooli õigusteaduskonna, Korporatsioon Estonia vilistlane.
Ta oli Tumala ja Orissaare mõisnik, 1908–1911 Saaremaa ülemtalurahvakohtu esimees, 1911–1915 Saaremaa aadlikonvendideputaat, aurahukohtunik, Kuressaare linnavolinik, Saaremaa maanõunik, alates 1929. aastast Saaremaa Üldkasuliku Ühingu president.
1915. aastal saadeti ta Vene võimude poolt Saaremaalt välja, elas Viljandis. 1918. aastal küüditasid bolševikud ta Siberisse Krasnojarskisse, pääses tagasi. Aastail 1922–1939 oli ta vandeadvokaat Kuressaares, 1927. aastast Kuressaare linnavolinik, siirdus ümberasujana Saksamaale, kus suri Pirnas Saksimaal.
Perekond.
Abiellus 12/25. augustil 1900 Kuressaares Ilse von Ekesparrega, Saaremaa maamarssali ja Saaremaa Üldkasuliku Ühingu presidendi Oskar von Ekesparre tütrega. Neil oli kolm poega ja tütar.
Peter Heinrich Schwabe

Peter Heinrich Schwabe (6. aprill/17. aprill 1784 Tallinn Tallinna asehaldurkond Venemaa keisririik – 11. november/23. november 1846 Jüri Harju kreis Eestimaa kubermang Venemaa keisririik) oli Eestimaa vaimulik.
Ta õppis Tallinna gümnaasiumis, aastatel 1803–1806 õppis ta Tartu Ülikooli usuteaduskonnas ja pärast seda Göttingeni ülikoolis. Ordineeriti 4. juulil 1809 õpetajaks.
Ta oli aastatel 1809–1810 Jõelähtme Püha Neitsi Maarja koguduse õpetaja. Aastatel (kutsuti 29. oktoobril/10. novembril 1810, introdutseeriti 19. veebruaril/3. märtsil 1811) 1811–1846 oli ta Jüri koguduse õpetaja. Sai 3. veebruaril/15. veebruaril 1845 Ida-Harju praostkonna praostiks.
Schwabe oli tegev Toomvaestekooli, pastorite leskedekassa ja vaestekassa juures. 1818. aastast luges eestikeelse Piibli korrektuuri (sai selle eest ka honorari, Piibel ilmus aastal 1822 Peterburis). Aastast 1822 oli ta Tallinna pastorite raamatukogu juhataja. Aastatel 1822–1823 koostas ta Gresseli eestikeelset kalendrit.
Isiklikku.
Tema isa Joachim Gottlieb Schwabe oli Kadrina Katariina koguduse õpetaja, vanaisa Johann Heinrich Schwabe oli Kose Püha Nikolause koguduse õpetaja, vanavanaisa Johann Christoph Schwabe oli Ambla Maarja koguduse õpetaja, poeg Johann Andreas Schwabe (1810–1881) oli Õpetatud Eesti Seltsi bibliograaf ja August Theodor (1811–1881) arst.
Reinhold Hunt

Reinhold Aleksander Hunt VR I/3 (12. veebruar 1899 Loodi vald, Viljandimaa – 31. august 1964) oli eesti advokaat.
Ta õppis Tartu Ülikoolis õigusteadust, lõpetas ülikooli 1926. aastal.
Osales Vabadussõjas, 1923–1924 kontoriametnik Viljandis. 1924–1929 ajakirjanik ajalehes Sakala, kus följetonistina kasutas varjunime Don Carlos. 1926–1932 vandeadvokaat Kaarel Baarsi abi Viljandis, 1932–1940 ja 1941–1944 (Saksa okupatsiooni ajal) vandeadvokaat samas. 1944 Eesti NSV Advokaatide Kolleegiumi liige, Mustla Õigusnõuandla juhataja, 1945 Tapa, seejärel Jõgeva õigusnõuandla juhataja. 
1945. aastal arvati Advokaatide Kolleegiumist välja.
Halduskrahvkond

Halduskrahvkond (inglise keeles "administrative county") oli haldus- ja omavalitsusüksus Suurbritannias Inglismaal ja Walesis ning Iirimaal. 
Inglismaa.
Halduskrahvkonnad Inglismaal olid haldus- ja omavalitsusüksused aastail 1889–1974.
Aastal 1888 kohalike omavalitsuste õigusaktiga moodustati Inglismaal 1889. aastal halduskrahvkonnad ja krahvkond-linnad ("county boroughs"). Halduskrahvkondade võimuorganiteks said valitavad krahvkonnanõukogud ("county councils").
1890. aastal lisandus Inglismaa halduskrahvkondade nimistusse Isle of Wight, mis algselt oli Hampshire'i krahvkonna koosseisus.
Enamik halduskrahvkondi Inglismaal loodi ajalooliste krahvkondade baasil. Kuid loodi ka täiesti uusi haldusüksusi, näiteks Londoni krahvkond, mille loomiseks tuli kärpida Londonit ümbritsevate krahvkondade ("home counties") piire. 
Alates 1894. aastast rakendati krahvkondades (välja arvatud Londoni krahvkonnas) kahetasandilist omavalitsusstruktuuri, mille tulemusena halduskrahvkondades moodustati omavalitsusüksused – linnringkonnad ("urban districts"), maaringkonnad ("rural districts") ja munitsipaallinnaosad ("municipal boroughs"). Londoni krahvkonnas loodi madalama tasandi omavalitsusüksustena aastal 1900 linnaosad ("metropolitan boroughs").
Londoni krahvkond eksisteeris aastani 1965, teised halduskrahvkonnad kaotati 1974. aastal 1972. aastal vastu võetud kohaliku omavalitsuse õigusaktiga, mille alusel 1974. aastal moodustati Inglismaa territooriumil linnkrahvkonnad ja mittelinnkrahvkonnad. 
Vahel on teatmekirjanduses halduskrahvkondadeks nimetatud ka Inglismaa linnkrahvkondi (kuni 1986) ja mittelinnkrahvkondi. 
Inglismaa halduskrahvkondade nimistu.
Halduskrahvkondi moodustati Inglismaal kokku 50. Aastal 1891 olid need alljärgnevad:
Hugo Reimann

Hugo Heinrich Reimann (9/22. jaanuar 1884 Haava mõis, Tartumaa – 5. oktoober 1941 Sosva vangilaager, Sverdlovski oblast) oli eesti advokaat.
Ta lõpetas 1908. aastal Tartu ülikooli õigusteaduskonna ("cand. jur."), Eesti Üliõpilaste Seltsi vilistlane.
Ta oli 1908–1909 kohtuameti kandidaat Pihkva ringkonnakohtu juures, 1909 vandeadvokaadi abi Pärnus, 1917 Eesti Ajutise Maavalitsuse komissar Pärnus, Pärnu maavalitsuse esimees. 1919 Viljandi-Pärnu rahukogu liige, 1919–1920 riigikohtunik, 1920–1940 vandeadvokaat Pärnus. 
Vangistati 14. juunil 1941 NKVD agentide poolt. Suri eeluurimisel Sosva vangilaagris Venemaal. 
Isiklikku.
Ta vend oli arst Gustav Reimann.
Leonhard Õsso

Leonhard Õsso VR I/3 (5. juuli 1895 Ropka vald, Tartumaa – 8. juuli 1941 Tartu) oli eesti advokaat.
Ta lõpetas 1926. aastal Tartu Ülikooli õigusteaduskonna.
Osales Vabadussõjas, 1927–1932 vandeadvokaadi abi Valgas ja Tartus, 1932–1940 vandeadvokaat Tartus. Kaitseliidu Tartu maleva juriskonsult. 
Vangistati nõukogude okupatsioonivõimude poolt suvel 1941 ja mõrvati Tartu vanglas.
Isiklikku.
Ta oli advokaat Ernst Õsso vend.
Roman Ubakivi (sõjaväelane)

Roman Ubakivi VR I/3 (28. november 1891 Veltsa vald, Läänemaa – 25. november 1922 Tallinn) oli Eesti sõjaväelane (lipnik).
Isiklikku.
Tema poeg oli sõjaväelane ja metsavend Roman Ubakivi.
Konlased

Konlased ("Ranidae") on sugukond päriskonnaliste seltsist.
Konlasi on umbes 700 liiki. Euroopa pärismaised liigid kuuluvad kõik perekonda konn ("Rana"). Lõuna-Ameerikas ja Austraalias konlasi ei leidu.
Eesti liigid.
Eestis elab viis liiki konlasi, kõik nad kuuluvad ühte perekonda ("Rana"):
Elmar Käige

Elmar Käige (23. juuli 1901 Taali vald, Pärnumaa – 31. detsember 1981) oli eesti advokaat.
Ta lõpetas 1926. aastal Tartu Ülikooli õigusteaduskonna.
Ta oli 1927–1933 vandeadvokaadi abi, 1933–1944 vandeadvokaat Pärnus. 
1944. aastal põgenes Rootsi, kus suri.
Fistful of Metal

"Fistful of Metal" on "thrash metal"'i bändi Anthrax debüütalbum. Album ilmus 1984. aasta jaanuaris.
Eraadvokaat

Eraadvokaat (частный поверенный) oli Venemaal alates 1874. aastast tegutsenud advokaatide liik.
Kuna 1864. aastal advokaatidele esitatud nõuded olid liiga kõrged, lubati advokaadiametit pidada ilma juriidilise kõrghariduseta isikutel, kes olid sooritanud eksami praktiliste õigusküsimuste ja seaduste tundmise alal ja saanud tõendi, mis lubas tal ajada võõraid asju kohtuasutuses, kes oli selle tõendi väljastanud. Juriidilise kõrgharidusega isikutele anti eraadvokaadi tõend ilma eksami sooritamiseta. 1889. aastal laiendati eraadvokaatide tegevus ka Eestisse. Alates 1924. aastast Eestis uusi eraadvokaate enam vastu ei võetud.
Eesti eraadvokaatide loend (1938).
12. mail 1938 otsustas Vannutatud Advokaatide Nõukogu lugeda järgmised eraadvokaadid kuuluvaiks Advokatuuri juurde (RTL 1938, 44):
Karlos Rinne

Karlos Rinne (17. juuni 1875 Kodasema vald, Järva kreis – 28. mai 1936 Tallinn) oli eesti advokaat.
Karlos Rinne lõpetas 1895. aastal Pärnu gümnaasiumi ja 1904. aastal Peterburi ülikooli.
1893. aastal ta astus Vene Kinnitus-Aktsiaseltside teenistusse. Aastatel 1904–1906 võttis ohvitserina osa Vene-Jaapani sõjast, kust tagasi tulles jätkas teenistust sama aktsiaseltsi juures. 1911. aastal valiti Vene Transport-Kinnitusseltside üldkoosolekute ja alalise komitee sekretäriks ja 1913. aastal sama seltside keskbüroo juhatajaks. 1913. aastal astus "Viksa" rauavalmistamise tehase Peterburi kontori juhataja kohale. 1917. aastal astus Soome A/S. N. Tesslaff ja Ko. Peterburi kontori, kus firma esindajana teenis 1918. aastani. 
1921. aastal tuli Eestisse, oli kuni 1923. aastani Vabariigi Sõjakoolis ajaloo lektor. 1922. aastal tegi Tartu Ülikooli juures riigieksamid, 1923 siirdus Tallinna-Haapsalu Rahukogu juurde kohtuametnikuks, 1925–1929 vandeadvokaadi abi, 1929–1936 vandeadvokaat Tallinnas.
Pavel Melnikov-Petšerski

Pavel Melnikov (vene keeles Павел Иванович Мельников "Pavel Ivanovitš Melnikov"; pseudonüüm Andrei Petšerski, tuntud nime all Melnikov-Petšerski; 6. november (vkj 25. oktoober) 1818 Nižni Novgorod – 13. veebruar (vkj 1. veebruar) 1883 Nižni Novgorod) oli vene proosakirjanik ja etnograaf..
Elulugu.
Pavel Melnikov pärines vaesunud aadlisuguvõsast, mis sai alguse 17. sajandil. Tema isa paistis silma väeteenistuses, osales 1813.–1814. aasta sõjaretkedes ning juhtis Nižni Novgorodi sandarmeeriat.
Pavel Melnikov lõpetas Kaasani Keiserliku Ülikooli filoloogiateaduskonna. Ülikooli järel sattus ta võimude kahtlustuse alla ning saadeti asumisele Šadrinskisse. Pärast väljasaatmist oli ta mõnda aega gümnaasiumiõpetaja.
1850. aastast töötas Melnikov eriülesannetega ametnikuna Venemaa siseministeeriumis õigeusu kirikulõhe väljajuurimise alal. Ta osales vahetult vanausuliste tagakiusamises, sealhulgas eraklate ja palvelate hävitamises. Riigiteenistuse käigus pälvis Melnikov Püha Anna ordeni kolmanda järgu. 1866. aastal läks ta erru tõelise riiginõuniku auastmes.
Melnikovi kirjandusliku pseudonüümi "Andrei Petšerski" mõtles 1850. aastal välja Vladimir Dal, kes aitas tal ka saada ametikoha ministeeriumis. Melnikovi peetakse üheks autoriteetsetest allikatest vanausuliste kohta. Vanausuliste seisukohast on paljud Melnikovi tähelepanekud vanausuliste kultuuri ja kommete kohta tema ameti tõttu siiski tendentslikud, mida on mainitud ka reas arhiivi- ja filoloogilistes uurimustes.
1859. aastal kirjastas ja toimetas ta ajalehte "Vene päevik", mis ilmus Peterburis.
Tema teostest tuntuim on diloogia "Metsades" (1871–1874) ja "Mägedes" (1875–1881), milles kirjeldatakse üksikasjalikult nižninovgorodi vanausuliste kaupmeeste ning Komarovo erakla olmet ja tavasid.
Melnikov elas Ljahhovo mõisas Nižni Novgorodi lähedal. Boriss Sadovskoi mälestuste andmeil (mis pole küll täiesti usaldusväärsed) Melnikov "tülitses tihti külameestega ning vallavalitsuse arhiivi jäi rida tema kaebusi. 1870. aastate lõpuks oli ta juba hingeliselt haige. Ljahhovo külarahva sekka ilmus ta purjeriidest kuues, kaks ordenilinti rinnal risti, kingades ja suletutiga kolmnurkses mütsis. Käes kõikus tal tohutu pudel viina.".
Pavel Melnikov suri 1883. aastal. Ta maeti Nižni Novgorodi Krestovozdviženski kalmistule, 1950. aastal püstitati talle aga mälestusmärk (ilma ümbermatmiseta) Punasele kalmistule.
Pavel Melnikovi poeg Aleksei Melnikov oli jurist, Loodearmee valitsuse liige, Tartu Ülikooli kriminalistikaõppejõud ja romaanikirjanik.
Eesti keeles on Melnikov-Petšerski teostest välja antud jutustuste kogumik "Karukolgas" 1972. aastal (Tallinn: Eesti Raamat) Aleksander Klejnoti tõlkes (värsid tõlkis Kalju Kangur).
Valdis Dombrovskise kolmas valitsus

Valdis Dombrovskise kolmas valitsus oli 25. oktoobril 2011 Läti Vabariigi Seimi kinnitatud Valdis Dombrovskise juhitud kolme erakonna koalitsioonivalitsus. Uue valitsuse poolt hääletas 57 ja vastu 38 parlamendiliiget. Valitsuse volitused lõppesid 22. jaanuaril 2014, kui tööd alustas Laimdota Straujuma esimene valitsus.
Valitsuse koosseis.
Koalitsiooni koosseis:
Carla Giraldo

Carla Evelyn Giraldo Quintero (sündinud 30. augustil 1986 Medellínis) on Colombia näitleja, laulja ja modell.
Ta alustas näitlemist 13-aastaselt seriaalis "Me Llaman Lolita".
Progressiivne rokk

Progressiivne rokk (inglise "progressive rock"), kõnekeeles ka progerokk ehk proge, on rokkmuusika alamsuund, mis tekkis 1960. aastate teises pooles ja arenes välja 1970. aastate alguses. 
Progressiivse roki baasiks oli progressiivne popmuusika suund, mille tuntumad esindajad on Beach Boys, Beatles, Bob Dylan, Who jt. Nemad alustasid klahvpillide ja süntesaatorite kasutamist virtuoossete soolode esitamiseks, millest kujunesid lugude olulised osad (Animals, Doors, Procol Harum, King Crimson, Aphrodite's Child jt). 
Progressiivse roki viljelejad laiendasid rokkmuusika piire, muutes seni valitsenud salmi ja refrääni vaheldumisel põhinenud lauluvorme. Tähelepanu pöörati lugude instrumentaalsetele osadele. Seadetesse põimiti klassikalise ja džässmuusika elemente. Seetõttu on progressiivse roki kohta kasutatud ka nimetusi "art rock", "sümfooniline rokk" ja "klassikaline rokk". Viimast ei tohi muidugi segi ajada klassikalise perioodi (1950. aastate) "rock'n'roll"'iga.
Progressiivse roki populaarsuse kõrgaeg oli 1970. aastate keskel. Siis jõudsid progressiivse roki albumid (LP-d) ka müügiedetabelite tippu. 
Progressiivsel rokil oli tihe seos samal ajal välja kujunenud "hard rock"'iga (Cream, Deep Purple, Black Sabbath jt).
Suuna kuulsamad esindajad on algusperioodist Pink Floyd, Moody Blues ja Who. Hilisemast perioodist on tuntuimad Genesis, Emerson, Lake &amp; Palmer ning Yes. Aga nende hulka saab liigitada teisigi muusikuid, näiteks Mike Oldfieldi. 
Eestis on progerokki viljelenud ansamblid Mess, In Spe, Kaseke, Psycho jt. Hiljem on progressiivset rokki viljelenud Radar, Põhja Konn jt.
Rootsi-Norra

Rootsi-Norra oli Rootsi kuningriigi ja Norra kuningriigi personaalunioon aastatel 1814–1905.
Rootsi-Norras elas 7 560 000 inimest 1905. aastal.
Ühine maismaapiir oli ainult Venemaa Keisririigiga.
Riigikeeled olid rootsi ja norra ("bokmål").
Personaaluniooni moodustamine.
1814. aastal otsustati Viini kongressil kompenseerida Rootsile Ees-Pommeri kaotus personaaluniooniga Norraga ning Karl XIII-st, kes oli Rootsi kuningas 1809–1818 sai ka Norra kuningas Karl II nime all 1814–1818.
Karl oli viimane Rootsi kuningas Holstein-Gottorpi dünastia Rootsi liinist. Kuna Karli kaks seaduslikku last surid lapsepõlves, siis kutsuti troonipärijaks Prantsusmaa kindral Bernadotte, kelle Karl lapsendas ning pärandas talle Rootsi kuningatrooni. Bernadotte'ist sai Rootsi kuningas Karl XIV Johan ning uue Rootsi Bernadotte'i kuningadünastia rajaja.
19. sajandi keskel olid kahe riigi suhted head, levis ka panskandinavismi idee. Suhted hakkasid aga pingestuma peale 1860. aastail, kui kuningas Karl XV/IV lubas teises Schleswigi sõjas olnud Taanile sõjalist abi, kuid nii Rootsi kui ka Norra valitsused sundisid teda sellest taganema, kuna ta polnud koos valitsustega nõu pidanud.
Oscar II ajal hakkas aga unioon lagunema. Üheks põhjuseks oli, et ühine välispoliitika Rootsi välisministeeriumi kaudu, kuid Rootsil ja Norral olid erinevad huvid:
Lisaks olid Norra poliitikas domineerivad liberaalsemad jõud, võrreldes Rootsi konservatismiga.
27. mail 1905 võttis Norra Storting vastu seaduse eraldi Norra konsulaatide loomiseks. Kui kuningas Oscar II selle vetostas, astus protestiks Christian Michelseni valitsus tagasi. Oscar keeldus tagasiastumispalvet rahuldamast. 7. juunil 1905 kuulutas Storting uniooni lõppenuks, põhjendades seda, et Oscar II oli Norra riigipea ametivolitused minetanud, kuna ei suutnud ametisse seada uut valitsust. Rootsi valitsus oli valmis uniooni lõpetama, kui norrakad selle referendumiga heaks kiidavad.
13. augustil 1905 toimunud referendumil hääletas 368 208 valijat uniooni lõpetamise poolt ja ainult 184 vastu. Kuigi naistel polnud valimisõigust enne 1913. aastat, kogusid Norra sufražetid kahe nädala jooksul 279 878 allkirja uniooni lõpetamise poolt.
Seepeale algasid Karlstadi nõupidamised. 23. septembril jõuti kokkuleppeni, mille Norra Storting kiitis heaks 9. ja Rootsi Riksdag 13. oktoobril. 26. oktoobril 1905 loobus Oscar II nõudlusest Norra troonile, millega tunnustas Norra iseseisvust ja nõnda oli unioon lõppenud. Norra trooni pakuti Taani prints Karlile, kes aga nõudis, et rahvale antaks võimalus valida, kas nad pooldavad monarhia säilimist. 12.-13. novembril hääletas 79% valijatest monarhia säilitamise poolt ja 18. novembril 1905 valis Storting ta kuningaks, mispeale ta nõustus ja temast sai kuningas Haakon VII.
Gilad Shalit

Gilad Shalit (heebrea keeles גלעד שליט; sündinud 28. augustil 1986 Nahariyyas) on Iisraeli kaitseväelane, kes rööviti tegevteenistuses olles 25. juunil 2006 Palestiina islamiliikumise Ḩamās poolt ja keda hoiti üle viie aasta vangistuses. 
Shaliti püüti vabastada sõjalise operatsiooniga kohe pärast tema röövimist juuni lõpus 2006, kuid see katse ebaõnnestus. Hiljem tehti aastate jooksul tema vabastamiseks arvukalt diplomaatilisi katseid nii Iisraeli valitsuse kui ka rahvusvaheliste organisatsioonide poolt, kuid needki ebaõnnestusid.
Shalit vabastati vastavalt Iisraeli valitsuse ja Ḩamāsi kokkuleppele 18. oktoobril 2011 ning toimetati Gaza tsoonist Egiptuse kaudu tagasi koju. Shaliti vabastamise eest nõustus Iisrael omakorda vabastama enam kui 1000 Iisraeli vanglates kinni peetud palestiinlast.
Vangistuse ajal andsid Iisraeli Kaitsejõud talle vanemveebli auastme. Ta on nimetatud ka Pariisi, Rooma, Miami, New Orleansi, Baltimore'i ja Pittsburghi aukodanikuks.
Bronto (amuuri tiiger)

Bronto (26. oktoober 1997–11. jaanuar 2010) oli Tallinna Loomaaia isane amuuri tiiger.
Ta toodi Tallinna kümnekuuselt 1998. aastal Moskva loomaaiast. Eri emastega saadi ainult kaks elujõulist järglast Brita (2001–2012; Tallinna Loomaaed) ja Banga (Klaipėda loomaaed). Bronto haigestus 2009. aastal ja suri järgmisel aastal peensoole kasvaja tagajärjel.
2010. aasta lõpuks valmis tiiger Bronto nahast topis, mis asub Eesti Loodusmuuseumis. Looma skelett rändas Eesti Maaülikooli Zoomeedikumi anatoomiakollektsiooni.
Vene Akadeemiline Grupp Eestis

Vene Akadeemiline Grupp Eestis oli 1920.–1940. aastal Eesti Vabariigis tegutsenud vene teadlaste ühendus.
1917. aasta revolutsioonide ajal ja järel lahkus Venemaalt eri viisidel ja põhjustel märkimisväärne osa teadlasi, P. E. Kovalevski arvutuste kohaselt kokku tuhatkond. Umbes nelikümmend neist asus elama Eestisse. 1920. aastal hakkasid vene teadlased välismaal looma ühendusi, mis aitasid osutada vastastikust abi ning jätkata teaduslikku tegevust. Üks neist oli ka Vene Akadeemiline Grupp Eestis. Kokku loodi seesuguseid organisatsioone 16 riigis, ent vähesed neist elasid üle Teise maailmasõja; tänaseni tegutseb Vene Akadeemiline Grupp USA-s.
Initsiatiivgrupp vene teadlaste ühingu loomiseks Eestis kohtus 9. detsembril 1920 Tallinnas, oftalmoloog Aleksandr Poppeni korteris. Selles osalesid veel sõjaajaloolane Aleksei Baiov, tehnikateadlased Georgi Heinrichs ja Vladimir Rogožnikov, meedik Sergei Ostrogorski, juristid Fjodor Korsakov ja Igor Tjutrjumov, majandusteadlane Juri Filippov ja filoloog Sergei Štein. Tartu Ülikooli tsiviilõiguse professorile Igor Tjutrjumovile tehti ülesandeks töötada välja põhikiri, mis 14. veebruariks 1921 ka ametlikult registreeriti. Esimesel üldkoosolekul 31. märtsil 1921 valiti juhatus järgmises koosseisus: esimees Igor Tjutrjumov, esimehe asetäitja Aleksandr Poppen, varahoidja Sergei Štein, sekretär Fjodor Korsakov.
Organisatsiooni koosseis muutus aja jooksul suuresti, ent liikmete arv püsis neljakümne lähedal. Ühenduse liikmeteks astus rida teistest rahvustest teadlasi, kes tundsid sidet vene kultuuriga. Vene Akadeemilisse Gruppi kuulusid neist näiteks neurokirurg Ludvig Puusepp, tehnikateadlane Ottomar Maddison, slavist Leonhard Masing, kirurg Werner Zoege von Manteuffel ja füsioloog Alexander Lipschütz. Venelastest olid silmapaistvad näiteks majandusteadlane ja kultuurautonoomia spetsialist Mihhail Kurtšinski, matemaatik ja revolutsioonieelse Tartu Ülikooli rektor Vissarion Aleksejev ning jurist ja kirjanik Aleksei Melnikov.
Vene Akadeemilise Grupi üheks suuremaks saavutuseks jäi sõjaeelse Eesti Vabariigi ainsa venekeelse kõrgkooli, Vene Kõrgemate Polütehniliste Kursuste asutamine Tallinnas 1922. aastal. Kooli direktor oli Georgi Heinrichs. 1935. aastal nimetati Kursused ümber Polütehniliseks Erainstituudiks, selle nime all jätkas kool tööd 1940. aastani.
Grupp osales regulaarselt välismaiste vene akadeemiliste organisatsioonide kongressidel. Aleksandr Poppen võttis osa juba esimesest sellisest kongressist Prahas 1921. aastal, kus loodi Vene Akadeemiliste Organisatsioonide Liit välismaal. Sellega liitus ka Vene Akadeemiline Grupp Eestis.
Kuna vanema põlvkonna teadlased loobusid järk-järgult ühiskondlikust tegevusest, noorem põlvkond aga kas eestistus või siirdus Läände, langes ühenduse aktiivsus 1930. aastail märgatavalt ja oli 1940. aastaks peaaegu lakanud. Nõukogude võimu kehtestamise järel Eestis 1940. aastal suleti kõik vene organisatsioonid Eestis, nende seas Vene Akadeemiline Grupp Eestis.
Eesti Mitmekultuuriline Assotsiatsioon

Eesti Mitmekultuuriline Assotsiatsioon (lühend EMA) on avalikes huvides tegutsevate rahvusvähemuste ja kultuuriseltside katusorganisatsioon, mille töö on pühendatud rahvusvähemuste, kodanikualgatuse ja kodanikuühiskonna arendamisele Eestis. 
EMA asutati 4. aprillil 2000. Aastatel 2000–2006 kandis organisatsioon nime Ühing Viru Noorsoo Areng.
Tegevus.
Eesmärgid.
EMA põhieesmärgid:
Koostöö.
EMA teeb koostööd avalik-õiguslike institutsioonidega, vabaühenduste liiduga EMSL, SA Eesti Inimõiguste Keskusega ja Eesti Strateegiliste Uuringute Instituudiga.
EMA on Eesti kultuuriministeeriumi rahvusvähemuste ümarlaua liige, Eesti kultuuriministeeriumi Eesti rahvuste noorteassamblee liige, Poliitikauuringute Keskuse PRAXIS noortepoliitika ja noortetöö töögrupi liige ning Eesti Lõimumiskava 2009–2013 rakendamise ümarlaua liige.
Liikmeskond.
EMA koosseisu kuulub 29 rahvuslikku kultuuriseltsi, noorteklubi, Eesti rahvusvähemuste noortekoda ja muud rahvuskultuurilise tegevusega seotud seltsid, 6 pühapäevakooli (vene, tatari, ukraina, gruusia, dagestani ja valgevene) Kohtla-Järvel üldhariduskoolis avatud valgevene keele klass ja jaapani keele ettevalmistusklass. Alates 2011 EMA koosseisu kuuluvad ka Dagestani noorte-, kultuuri- ja spordiseltsid (Dagestani Kultuuriühing Eestis, Noorteühendus DNK, Dagestani spordiklubi Kaspy), mis tegutsevad Eestis juba peaaegu 17 aastat.
Juhtimine.
EMA juhatusse kuuluvad alates 2000. aastast Aleksandr Apolinsky ja 2017. aastast Galina Petuhhova.
EMA

EMA on akronüüm, mis võib tähendada üht järgmistest asutustest või organisatsioonidest:
EMA on akronüüm, mis võib tähendada:
Dustin Nguyen

Dustin Nguyen (sünninimi Nguyễn Xuân Trí; sündinud 17. septembril 1962) on vietnam näitleja.
Worship Music

"Worship Music" on Anthraxi kümnes album. 
Albumil "Worship Music" on lauljaks Joey Belladonna. Album ilmus Euroopas 12. septembril ning Ameerikas 13. septembril 2011.
Albumi ajalugu.
Album pidi ilmuma juba 2009. aasta mais, kuid tollane laulja Dan Nelson lahkus bändist ning tema asemele võeti eelmine laulja John Bush. Probleem oli aga selles, et John Bush ei tahtnud laulda uuesti sisse laule, mille loomisest ta osa ei võtnud.
John Bush otsustas, et ei soovi taas täielikult Anthraxile pühenduda, ning lahkus bändist. Anthraxiga liitus taas Joey Belladonna, kellega album algupärasest veidi muudetud kujul ka ilmus.
Singlid.
Albumi esimene singel oli "Fight 'Em 'Til You Can't" ning Anthrax andis selle tasuta välja 24. juunil 2011. 9. augustil ilmus teine singel "The Devil You Know".
Lingyado

Lingyado on küla Nigeerias Zamfara osariigis Nigeri piiri lähedal.
Küla asub umbes 100 km kaugusel osariigi pealinnast Gusaust.
2011. aasta 1. oktoobri varahommikul tungis külla sadakond relvastatud ründajat. Nad tapsid vähemalt 19 inimest, põletasid elamuid ja sundisid külaelanikud põgenema.
Igor Eplik

Igor Eplik (10. juuni 1925 Tallinn – 7. mai 1949 Leedus, Palanga lähedal) oli eesti vastupanuvõitleja, kes Rootsi luure korraldatud operatsioonil hukkus Nõukogude julgeoleku varitsuses.
Eplik õppis Tallinna Vene Gümnaasiumis.
1943. aastal töötas ta Tallinna sadamas elektrikuna.
11. novembril 1943 põgenes ta Soome, kus teenis Soome maa- ja mereväes.
Ta vabastati teenistusest Soome sõjaväes 18. septembril 1944 ja ta liikus edasi Rootsi. Ajaloolase Jaak Pihlau järgi põgenes ta Soome mereväest Rootsi juba 1944. aasta alguses.
1947. aastal värvati Eplik mereväekaaslase Harri Timmi vahendusel Rootsi luure variorganisatsiooni T-kontori poolt varjunime all "Maks". Eesmärk oli luua luurerühm ja saata see Baltimaadesse, kus nad võtaksid ühendust kohalike metsavendadega ja seaksid sisse raadioside Rootsis olevate Balti pagulastega.
10. aprillil 1949 püüti rühma üle Läänemere Leetu toimetada, kuid katse ebaõnnestus. Teisele katsele mindi 24. aprillil. Mootorpaat sõitis viis ööpäeva piki Rootsi rannikut lõunasse, ööbides vahepeal rannikul asuvates sadamates. 29. aprillil kohtuti Briti luurele kuuluvat endise Saksa laevastiku kiirtorpeedolaevaga, mille kapten oli sakslane Hans Helmut Klose. 30. aprillil võttis laev rühma pardale ning saatis 1. mail Leedus Šventoji küla lähedal kahe kummipaadiga rannale.
Rannikul eraldus teistest üks rühma liige (NSV Liidu riikliku julgeoleku ministeeriumi agent lätlane Vidvuds Šveics, varjunimega "Apogs"), kes teatas Rootsist saabumisest kohalikule Nõukogude julgeolekule. Vastupanuvõitlejate elusalt tabamiseks saadeti neile vastu libametsavendade salk, mille oli 1948. aastal loonud Nõukogude julgeolek. Salka juhtis endine Leedu vastupanuvõitleja ja 1946. aastal Nõukogude julgeoleku poolt ümbervärvatud agent "Bagdonas" (Algimantas Zaskevičius-Tautvaišas, 1917–1974).
7. mail 1949 läks Eplik koos kaaslastega kohaliku taluperemehe saatel "metsavendadega" kohtuma. Kohtumispaika saabumise järel neid rünnati ja nad vahistati Nõukogude julgeoleku poolt. Eplik olevat tõlkinud (kuna ta valdas vabalt vene keelt) teistele nõudmise näidata kätte kaks metsa peidetud raadiojaama.
Epliku surma kohta on teated vastuolulised: ühtedel andmetel sooritas ta enesetapu, teiste järgi hukkus tulevahetuses. Ajaloolane Jaak Pihlau oletab, et raadiosaatjate asukoha näitamise ajal üritas Eplik põgeneda ning sai granaadi või püstolipäraga surmava hoobi pähe. Raamatus "Mereväe soomepoisid" on üldse väide, et ta hukkus Eestis. Ühtede Vene ajaloolaste järgi sai püstolipäraga liiga tugeva löögi pähe.
1950. aastal kasutas Nõukogude julgeolek ära Igor Epliku raadiosaatjat, mille agent pidi andma üle Eestisse saabunud Evald Halliskile, väites, et Eplik suri kopsupõletikku.
Isiklikku.
Tema isa oli erusõjaväelane Vladimir Eplik ja ema oli venelanna Jelizaveta Eplik (sündinud Tužova, 7. aprill 1893 Moskva – 26. september 1974 Tallinn).
Jakob Rang

Jakob Rang (15. märts 1884 Pika talu, Kanaküla, Voltveti vald, Pärnumaa – 8. detsember 1958 Stockholm) oli eesti laevakapten ja reeder.
Õpinguid alustas Rang kohalikus vallakoolis. 12-aastaselt siirdus ta koos vanematega Lätimaale Vana-Salatsi valda. Õppinud ära läti keele, jätkas ta õpinguid Salatsis. Hiljem astus ta Heinaste merekooli, mille lõpetas 1. järgu kapteni diplomiga.
Juba kooliajal sõitis Rang mitmel purjekal, pärast kooli aga Tallinna Laevaühisuse laevadel. Esimese maailmasõja algul oli ta kapteniks puksiiril Suurop. Kui Saksa okupatsiooniväed selle ära viisid, teenis Rang edasi puksiiril ja jäälõhkujal Reval (hilisem Jaan Poska). Vabadussõjas osales Rang dessantide maale toimetamises ning sõidutas Johan Laidoneri koos lootsiga vastu Inglise laevastikule, kui see Tallinna reidile lähenes.
Eesti iseseisvuse ajal ostis Rang koos teiste kaptenitega mootorpurjeka Orion, mis kurseeris Tallinna, Stockholmi ja Helsingi vahel. 1934. aastaks oli tal koos kompanjonidega juba 8 aurikut, millel said tööd enam kui sada meremeest.
1937. aasta 30. novembril valiti Jakob Rang Kaubandus-Tööstuskoja laevanduse sektsiooni liikmeks.
1940. aastal siirdus Rang Rootsi. Saksa vägede taganemise aegu vedas ta Rootsi üle mere Eesti põgenikke. Rootsis oli Rang Eesti Komitee asutaja ning juhatuse liige, Rootsi Eestlaste Esinduse liige ja Eesti Rahvusfondi abiesimees.
Harry Lambton Carr

Harry Lambton Carr (28. november 1899 Arhangelsk, Venemaa – 19. märts 1988 Hindhead, Surrey, Suurbritannia) oli Suurbritannia luuraja.
Carr sündis Arhangelskis Briti ettevõtja perekonnas. 1919. aastal oli ta Briti ekspeditsioonikorpuse tõlk Arhangelskis, seejärel töötas aastatel 1920–1941 Soomes Suurbritannia konsulaadis ja saatkonnas kui passiohvitser ja Suurbritannia välisluure SIS (ehk MI6) töötaja. Alates 1941. aastast töötas ta Suurbritannia Stockholmi saatkonnas ja välisluure peakorteris Londonis.
Briti luures vastutas Carr tegevuse eest Nõukogude Liidus ja Skandinaavias. Muuhulgas allus talle otseselt Eesti, Läti ja Leeduga tegelev Alexander McKibbin. Luuretegevuse arendamiseks okupeeritud Eestis, Lätis ja Leedus otsustasid Carr ja McKibbin kasutada pagulasi, kelle värbamiseks võeti Briti luuresse tööle professor Stasys Zymantas Leedust, Läti lennuväe ohvitser Rudolfs Silarajs ning Eestist kolonel Alfons Rebane. Rootsi luures tegi brittidega Baltimaade suunal koostööd Curt Andreasson, kes omakorda võttis tööle leitnant Arkadi Valdini.
Gusau

Gusau on linn Nigeerias, Zamfara osariigi ja Gusau valla keskus.
Gusau asub Sokoto jõe kaldal.
Aastal 2010 elas Gusaus World Gazetteeri arvutuste järgi 147 404 inimest. Suurem osa elanikest on hausad, on ka fulbesid, jorubaid, ibosid ja teisi.
Gusaus kehtib alates 1999. aastast šariaat.
Linna läbib raudtee.
Vahetult linnast ülesjõge asub Gusau pais, mille abil paisutatakse tarbevett Gusau ja selle ümbruskonna elanike jaoks. Aastal 2006 hukkus paisu purunemise tagajärjel 40 inimest ja hävis umbes 500 maja.
Koodon

Koodon (inglise "codon") on ühele aminohappele vastav mRNA molekuli nukleotiidikolmik (triplett) geneetilises koodis.
Kaasaegse Arengu Instituut

Kaasaegse Arengu Instituut (Институт современного развития; ИНСОР) on Moskvas tegutsev mõttekoda, mis deklareerib oma eesmärgina 
parimate ekspertide ühendamise riikliku poliitika tähtsamaid suundi puudutavate dokumentide väljatöötamiseks ja ettepanekute ettevalmistamiseks.
Organisatsiooni juhatuse esimees on Igor Jurgens. Instituudi hoolekogu juht on Dmitri Medvedev.
Instituut asutati Infoühiskonna Arengu keskuse (Центр развития информационного общества; РИО-Центр) baasil. Viimane tegutses ajal, mil Medvedev oli asepeaminister Medvedevi vastutusel olnud nõndanimetatud rahvusprojektide elluviimise ekspertnõukoguna.
Andijoni veresaun

Andijoni veresaun leidis aset 2005. aasta 13. mail. Usbekistani siseministeeriumi ja Riikliku Julgeolekuteenistuse väed avasid tule Andijonis meelt avaldanud inimeste pihta. Valitsuse andmetel hukkus 187 inimest, teiste hinnangute kohaselt oli hukkunuid rohkem, kuni 5000. Endise julgeolekuteenistuse töötaja väitel sai surma 1500 inimest.
Usbekistani valitsuse esialgsete väidete kohaselt olid meeleavalduste taga Usbekistani Islamiliikumine ja Ḩizb at-Taḩrīr.
2010. aastal teatas Human Rights Watch, et Usbekistani valitsus kiusab jätkuvalt taga Andijoni meeleavaldustega seotuses kahtlustatavaid ja nende sugulasi.
Kui USA kritiseeris Usbekistani valitsuse tegevust, nõudis Usbekistani valitsus 29. juulil 2005 USA õhujõudude kasutusse antud Karši-Khanabadi õhuväebaasi vabastamist kuue kuu jooksul. USA väed lahkusid baasist novembris 2005.
Sokoto jõgi

Sokoto on jõgi Nigeeria loodeosas. Ta on Nigeri lisajõgi.
Sokoto jõgi algab Katsina osariigis Funtua lähedal. Jõgi voolab algul loodesse, Sokoto lähedal pöördub läände ja seejärel kaarega lõunasse. Sokoto kaldal asub Zamfara osariigi pealinn Gusau, mille juures on jõele rajatud Gusau pais. Umbes 100 km Sokotost ülesvoolu asub jõe suurim pais, Bakolori pais. Sokoto ääres asuvad ka näiteks Argungu, Birnin Kebbi, Bunza ja Wamako.
Jõe pikkus on umbes 600 km.
Sokoto suuremad lisajõed on Rima, Gaminda, Zamfara, Ka.
Jõe vett kasutatakse ümbruskonna põldude niisutamiseks. Selle ääres kasvatatakse muu hulgas puuvilla, tubakat, maapähklit, suhkruroogu ja riisi.
Jõgi on laevatatav.
Plutarchos

 
Plutarchos (vanakreeka Πλούταρχος), pärast Rooma kodanikuks saamist Lucius Mestrius Plutarchus (Μέστριος Πλούταρχος), (u 50 – 120 pKr Chaironeias), oli Vana-Kreeka ajaloolane, biograaf, esseist ja keskplatonist, keda tuntakse eelkõige tema põhiteoste "Paralleelsed elulood" ja "Moralia" järgi.
Plutarchos õppis Vana-Ateenas ja siirdus Rooma, kuid hiljem naasis koju ja oli tegev Delfi preestrina.
Tema tuntuim teos "Paralleelsed elulood" püüab kujutada vooruste ja pahede rolli suurmeeste karjäärides. Arvatakse, et tema loomingul oli arvestatav mõju Shakespeare'ile ja teistele renessansiaja kirjanikele.
Hiljem on esitatud mitmesuguseid arvamusi tema filosoofivõime kohta, kuid arvatakse, et ta lahkneb ortodokssest platonismist, tunnistades kurja kui maailmas tegelikult esinevat jõudu (vt manihheism, zoroastrism).
Zamfara

Zamfara on jõgi Nigeeria loodeosas, Sokoto lisajõgi.
Zamfara voolab idast läände ja suubub Sokotosse Bunza lähedal, umbes 50 km Birnin Kebbist edela pool. Jõe pikkus on umbes 250 km.
Jõgi voolab läbi Zamfara ja Kebbi osariigi. Zamfara kaldal asub muu hulgas Gummi.
Kuštšovskaja rajoon

Kuštšovskaja rajoon (vene "Кущёвский район") on haldusüksus Venemaal Krasnodari krais.
Rajoonis on 12 külaasundust.
Suuremad asulad on Kuštšovskaja (30 200 elanikku), Kisljakovskaja (5400 elanikku), Škurinskaja (4800 elanikku) staniitsad ning Krasnoje küla (3459 elanikku) ja Pervomaiski alevik.
Parlamendiliige

Parlamendiliige (harva ka parlamentlane, aga mitte parlamendisaadik) on valijate esindaja parlamendis, parlamentaarse riigi kõrgeimas võimuorganis. 
Parlamendi saadikud võib öelda nende inimeste kohta, kelle on end esindama saatnud parlament. 
Mõnes kahekojalise parlamendiga riigis nimetatakse parlamendiliikmeteks vaid alamkoja liikmeid ning ülemkoja liikmetel on teistsugune nimetus, näiteks "senaator".
Samasse parteisse kuuluvad parlamendiliikmed moodustavad tavaliselt parlamendifraktsioone (näiteks Keskerakonna fraktsioon Eesti Riigikogus). Samuti loovad sarnaste huvidega parlamendiliikmed parlamendirühmi ja muid ühendusi (näiteks Eesti-Mongoolia parlamendirühm). Riigivõimu teostamisega seotud ülesannete täitmiseks moodustab parlament parlamendikomisjone.
Korporatsioon Hasmonea

Korporatsioon Hasmonea oli aastatel 1926–1940 Eestis, Tartu linnas tegutsenud juudi rahvusest isikutest koosnev korporatsioon. 
Enne korporatsioonina registreerimist tegutses Hasmonea ajavahemikus 1923–1926 üliõpilasühinguna. Võib öelda, et Hasmonea hargnes Akadeemilisest Seltsist Juudi Ajaloo ja Kultuuri Tundmaõppimiseks, mis asutati juba varem ja kust on pärit suurem osa Hasmonea asutajaliikmetest. Korporatsioon Hasmonea oli sama nimega Riias tegutsenud korporatsiooni tütarkonvent.
Põhikirja põhjal oli Hasmonea sionistlik organisatsioon, mis toetas Baseli programmi. Baseli programm nägi ette, et juudid üle maailma koonduksid kokku ja arendaksid rahvuslikku identiteeti ning oskuseid, mida läheks vaja juudiriigi asutamiseks Palestiina aladel. Hasmonea suhtles vähe teise Eesti korporatsioonide ja organisatsioonidega ning eelistas arendada suhteid mõttekaaslastega Riias. Siiski toimus aktiivne suhtlus Hasmonea ja teiste Tartus tegutsenud juudi soost organisatsioonide vahel.
Hasmonea nimi tuleneb suguvõsa Hasmonite nimest, kes juhtis ülestõusu Seleukiidi Süüria vastu 2. sajandil eKr.
Välismärgid.
Hasmonea välismärgid olid helesinine-kuldne-valge lint ja tekkel, lisaks must rebastekkel. Muuhulgas olid Hasmonea lintidel hõbedased kandid ja eriline "Cerevis"-tekkel pidulikeks puhkudeks. Eripärad, mis on Eesti akadeemilisel maastikul haruldased, aga Saksamaal võrdlemisi levinud tava.
Reinhold von Radingh

Reinhold von Radingh (ka Rading; suri 1./ 12. oktoobril 1717 Kihelkonnal) oli Saaremaa aadlik.
Reinhold Radingh sündis Saaremaa maakirjutaja ning Tiinuse mõisniku Henricus Radingiuse ja tema tõenäoliselt Toiside suguvõssa kuulunud abikaasa pojana.
Asus teenima Rootsi armees ning oli 1661. aastal ooberst Kristoffer Duderstadti rügemendi major Henrik Herman von Elverfelti kompanii leitnant Dąbies Pommerimaal.
Ta oli meeskohtunik, Saaremaa maanõunik ning Tiinuse mõisnik. Samuti teenis ta Rootsi sõjaväes, kus sai leitnandi auastme.
Skåne sõjas üles näidatud vapruse ja mehisuse eest ülendati ta 11./21. oktoobril 1675 aadliseisusse .
Perekond.
Reinhold von Radingh oli abielus Marie Agnese Oldekopiga, kes oli kuulsa saksa õigusteadlase Justus Oldekopi (1597–1667) tütar ning Saaremaa superintendendi Justus Heinrich Oldekopi õde. Abielust sündisid:
Emil Mattiesen

Emil Mattiesen (1875 Tartu – 1939 Rostock) oli baltisaksa helilooja, filosoof ja parapsühholoog. 
Mattiesen õppis muusikat Tartus Hans Harthani juures. 
Tema vanaisa oli herbartistlik filosoof ja pedagoog Ludwig Strümpell.
Pere.
Tema vanaisa oli Ludwig von Strümpell.
Tiinuse mõis

Tiinuse mõis (saksa keeles "Ficht") oli rüütlimõis Anseküla kihelkonnas Saaremaal. Nüüdisajal jääb kunagine mõis Saare maakonda Saaremaa valla territooriumile.
17.–18. sajandil kuulus mõis Radinghitele.
Kertu Saks

Kertu Saks (sünninimi Kertu Kilvet; sündinud 6. mail 1971) on eesti kultuuritegelane, 2021–2025 Eesti Rahva Muuseumi direktor. 
Ta on lõpetanud 1989. aastal Tallinna 7. Keskkooli ning õppinud aastatel 1991–1996 Tartu Ülikoolis ning Tallinna Pedagoogilises Ülikoolis inglise keelt ja kirjandust. 1998. aastal kaitses Tartu Ülikoolis ajakirjanduse erialal magistritöö ning 2011. aastal meedia ja ajakirjanduse erialal doktoritöö "Eesti ajalehtede toimetamiskultuuri ja -praktika kujunemine 1988–2005". 
Ta on töötanud ajalehe Eesti Päevaleht ajakirjanikuna ja olnud Sotsiaalministeeriumis Euroopa Sotsiaalfondi koordinatsioonijuht. Aastatel 1998–2003 ja 2009–2016 oli ta SA Tallinna Tehnika- ja Teaduskeskus juhatuse liige ning Energia avastuskeskuse juhataja. 
14. novembrist 2016 kuni 10. detsembrini 2021 oli ta Eesti Kultuurkapitali juhataja. 
Alates 13. detsembrist 2021 oli ta Eesti Rahva Muuseumi direktor. 
10. veebruaril 2025 esitas Kertu Saks kultuuriministrile lahkumisavalduse ja tema viimaseks tööpäevaks ERMi direktorina jäi 7. märts 2025.
Looming.
Kertu Saks on kirjutanud elu- ja kultuuriloolisi ning aimeraamatuid, koostanud populaarteaduslikke ja kultuuriloolisi näitusi ning olnud aimefilmide kaasautor.
Ühiskondlik tegevus.
Kertu Saks on Pressinõukogu, Eesti Meediakoolitajate Liidu ja Eesti Akadeemilise Ajakirjanduse Seltsi liige. 
Isiklikku.
Tema vanemad olid Kaarel Kilvet ja Krista Kilvet.
Hiislar

Hiislar on taarausuliste vaimulik.
Hiislar on vaimulikuna mainitud Härjapea ning Emujärve Taarausuliste ja Maausuliste Koja põhikirjas.
Ilukirjanduses.
Mihkel Aitsam on kirjutanud ajaloolise jutustuse "Hiislari tütar".
Mini Zoo

Mini Zoo (täisnimega leedu keeles "Gamtininkų centras Mini Zoo") on eraloomaaed Leedus, mis asub Klaipėda maakonnas Klaipėda rajoonis Jonušai külas, kümne kilomeetri kaugusel Klaipėdast mööda Vilniuse–Klaipėda maanteed.
Loomaaia avas 2002. aastal Edvardas Legeckas. 2,5-hektarisel maa-alal elutseb umbes 600 liiki erinevaid loomi.
Loomaaias elab Tallinna Loomaaia amuuri tiigri Bronto järglane Banga.
Zürichi loomaaed

Zürichi loomaaed (saksa "Zoo Zürich") on loomaaed Šveitsi linnas Zürichis.
Loomaaed asutati aastal 1929. Seda juhatas pikka aega zoosemiootik Heini Hediger, tehes loomade pidamistingimustes rea uuendusi, mis arvestasid loomade omailma vajadustega.
Hans Harthan

Hans Harthan (23. veebruar 1855 Horb bei Fürth am Berg, Baieri kuningriik – 14. märts 1936 Austin, Texas, USA) oli saksa organist, koorijuht, pianist ja helilooja. 
Ta õppis Franz Lachneri ja Josef Rheinbergeri juures Münchenis.
Harthan oli aastatel 1883–1885 Odessas luterliku koguduse organist, 1885–1893 Tartu ülikooli muusikaõpetaja ja 1894–1896 Singakademie Dresdeni direktor.
Kirjutanud peamiselt laule, koorimuusikat ja klaveripalu; näiteks neli laulu segakoorile op. 26 on trükitud Tartus.
Antiikmütoloogia

"Antiikmütoloogia" (inglise keeles "Mythology") on USA klassikalise filoloogi Edith Hamiltoni populaarteaduslik raamat, mis käsitleb vanakreeka, vanarooma ja vanapõhja mütoloogiat.
Algupärandi pealkirjalehe andmete kohaselt ilmus teos New Yorgis, Torontos ja Londonis aastal 1940.
Raamat koosnes seitsmest osast. 
Raamatu alguses on autori eessõna ja sissejuhatus, lõpus 8 skeemi müütiliste tegelaste omavahelistest sugulussuhetest ning indeks tegelaste ja geograafiliste kohtade loendiga.
Eesti keeles ilmus teos 1975 kirjastuses Eesti Raamat. Selle tõlkis Hardi Tiidus. Raamatu lõpus on Ain Kaalepi kriitiline saatesõna. Raamatu trükiarv oli 24 000. Eesti keelde tõlgiti raamat ilma skandinaavia müütide osata ja sel põhjusel on teose tõlkepealkiri täpsustatud "Antiikmütoloogiaks".
"Antiikmütoloogia" oli esimene eestikeelne raamat, mis käsitles antiikmütoloogiat niivõrd põhjalikult. Seetõttu levis raamat Eestis laialdaselt ja sai oluliseks teatmeteoseks antiikmütoloogia alal.
Baseli loomaaed

Baseli loomaaed on loomaaed Baselis.
See on Šveitsi vanim loomaaed, asutatud 1874. Aastail 1944–1953 oli selle loomaaia direktoriks zoosemiootik Heini Hediger.
Friedrich Wilhelm von Willmann

Friedrich Wilhelm von Willmann (2. juuli (vkj) 1746 Gramzda – 20. jaanuar (vkj) 1819 Karja) oli Eesti vaimulik ja kirjamees.
Elulugu.
Päritolu ja haridustee.
Willmann sündis Kuramaal Gramzdas Kuramaa hertsogi arhitekti perekonnas, kuid juba aasta hiljem kolisid vanemad Riiga. Algõpetuse sai ta koduõpetaja käest Riias. Aastast 1757 sai ta õpetust von Rummeli käest Purmsātis, Kuramaal. Usuteadust õppis ta aastatel 1766–1768 (immatrikuleeriti 8. oktoobril 1766) Göttingeni ülikoolis ja aastatel 1768–1769 (immatrikuleeriti 19. juulil 1768) Königsbergi ülikoolis (kuulates ka Immanuel Kanti loenguid).
Karja pastor.
Ordineeriti 31. märtsil/11. aprillil 1772 õpetajaks. Ta oli aastatel 1772–1774 Karja Katariina koguduse adjunktõpetaja. Aastatel 1774–1819 oli ta sama koguduse õpetaja. Lisaks oli ta aastatel 1785–1805 Saaremaa konsistooriumi assessor. Elas aastatel 1805–1810 Kuressaares, aastal 1806 võttis ta ette pikema välisreisi (aastatel 1803–1819 oli tal Karja Katariina koguduses adjunktõpetajaks August Gottfried Christoph Hildemann). Ta suri Karjas ja on maetud Karja vanale kalmistule. Aastal 1790 ta aadeldati Austria keisri Joseph II poolt.
Kirjanduslik tegevus.
Kirjanduslikku tegevust alustas ta saksakeelsete jutluste avaldamisega. Aastal 1782 ilmus talt Tallinnas proosavalmide kogu "Juttud ja Teggud" (avastati aastal 1953 Göttingenis), mis on vanim säilinud eestikeelne ilmalik juturaamat (varasem Johann Martin Hehni poolt aastal 1778 kirjutatud "Jutto nink Moistokönne" pole säilinud). See raamat sisaldab 51 valmi, 38 juttu, 125 mõistatust (viimased on võetud Anton Thor Helle grammatikast), mesilastepidamise ja loomaravitsemise õpetuse. Kordustrükid sellest raamatust ilmusid aastatel 1787, 1804, 1838. Seejuures kaks viimast on teise (arvatavasti Otto Reinhold von Holtzi poolt) ümber töötatud kuni pealkirja muutmiseni ("Juttud ja Moistatussed"). Ta koostas veel kristliku kombeõpetuse "Ellamisse-Juhhataja" (1793, 2. trükk 1804) ja saksakeelse mesilastepidamise käsiraamatu (1787). Oma rahvaraamatute saksakeelsetes eessõnades ilmutab ta mõistvat suhtumist talurahvasse, näidates, et esinevate pahede põhjuseks on rõhumine ja vaimupimedus; viimase hajutamiseks pidas ta vajalikuks ilmaliku lugemismaterjali soetamist. Rahvale määratud tekstides osutub ta siiski didaktiliseks autoriks, kes seab oma eesmärgiks talupoja moraalse kasvatamise. "Juttude ja tegude" allikaks on Kuramaa pastori ja kirjamehe Gotthard Friedrich Stenderi raamat "Jaukas Pasakkas un Stahsti" (1766), mis omakorda tugineb saksa eeskujudele. Tema vahendusel jõudis eesti lugejateni hulk rahvusvahelisi loomavalme ja rida eri algupära jutusüžeesid. Kunstiliselt on need lood primitiivsed, raamatu keel sisaldas Saare murde elemente, on aga tunduvalt vigasem teiste tolleaegsete kirjameeste (Johann Wilhelm Ludwig Luce ja Peter Heinrich von Frey) omast. Tema valme ja jutte avaldati XVIII ja XIX sajandi vahetuse kalendrites.
Isiklikku.
Willmann oli kaks korda abielus. Tema esimese naise Margarethe Sophie isa oli eelmine Karja koguduse õpetaja Hermann Daniel Bonge.
Ri Song-chol

Ri Song-chol (sündinud 5. aprillil 1986 P'yŏngyangis) on Põhja-Korea iluuisutaja.
Ta on tulnud neli korda (aastatel 2003, 2007, 2008 ja 2009) Põhja-Korea meistriks.