Ahvenamaa küsimus

Ahvenamaa küsimus oli Rahvasteliidu moodustamise järel üks esimesi organisatsiooni lahendatud vaidlusküsimusi. Ahvenamaa elanike enesemääramisõiguse nõuet ei rahuldatud ja võim saarte üle jäi Soomele. Samas anti saarte elanikele rahvusvahelisi tagatisi, võimaldamaks neil oma kultuuri säilitada ja leevendamaks saarte elanike tajutud soomestamise ohtu.
Taust.
Enne 1809. aastat kuulus Ahvenamaa Rootsi kuningriigi piiridesse. 17. septembril 1809 sõlmitud Hamina rahuga oli Rootsi sunnitud loovutama kontrolli saarestiku ning Soome üle Venemaa Keisririigile. Seejärel moodustati selle koosseisus Soome Suurvürstiriik, mis hõlmas ka Ahvenamaad.
18. aprillil 1856 sõlmitud ja Krimmi sõja lõpetanud Pariisi rahulepinguga nõudis Suurbritannia, et Venemaa peataks mistahes uute kaitserajatiste rajamise saartele. Vaatamata katsetele demilitariseeritud saarte staatust 1908. aastal muuta, peeti sellest tingimusest kinni. Ent 1914. aastal, esimese maailmasõja alguses, muutis Venemaa valitsus saared allveelaevade baasiks, mis oli mõeldud nii Suurbritannia kui ka Venemaa allveelaevadele.
Sõjaline kriis.
Kartes Venemaal puhkenud Oktoobrirevolutsiooni tagajärgi, kuulutas Soome parlament riikliku enesemääramisõiguse põhjal 1917. aasta detsembris välja riigi iseseisvuse. Liigse soomestamise ja Soome Rootsi-vastasuse hirmus hakkasid Ahvenamaa elanikud veel samal sügisel püüdlema enesemääramisõiguse poole. Erinevalt Soome mandriosast, mille elanikest vähem kui 15% kõnelesid rootsi keelt, pidas selleks ajaks rohkem kui 90% saare elanikest end rootslasteks (välja arvatud sinna paigutatud sõjaväelased). Soomes olid ühiskondlikud pinged viimase 20 aasta jooksul märgatavalt suurenenud. Kuna Ahvenamaa elanikel ei olnud suurt ühtekuuluvustunnet ei Soome ega Venemaaga, soovisid nad saarestiku liitmist Rootsiga.
Ent Rootsi võimueliit oli hõivatud konservatiivse valitsuskabineti hiljuti algatatud riigi demokratiseerimisega, summutamaks tööliste seas levivaid revolutsioonilisi meeleolusid. Selle tulemusena sai Rootsi uue liberaalse peaministri ning esimest korda kuulusid riigi valitsusse ka sotsialistid. Kuigi kuninglikule õukonnale lähedal seisvad aktivistlikud ringkonnad olid Ahvenamaa pöördumise suhtes positiivselt meelestatud, olid nad kaotanud poliitilise mõju juba 1916. aastal ning lõpuks jäädi ilma ka kuninga Gustaf V toetusest. Ahvenamaa esindajatele pakuti kaastundlikke sõnu ja tühje lubadusi. Esimese maailmasõja viimasel aastal Rootsit juhtinud liberaalid ja sotsialistid ei olnud huvitatud aktivistide riskantsetest strateegiatest ning selles punktis nõustus kuningas oma kabinetiga täielikult.
1918. aasta jaanuaris alanud Soome kodusõda Ahvenamaa olukorda esialgu ei muutnud. Rootsi sotsiaaldemokraadid olid aasta varem revolutsionäärid parteist välja heitnud ja olid Soome sotsialistliku tööliste vabariigi suhtes küll kaasatundval seisukohal, kuid ei toetanud neid ametlikult. Nende koalitsioonipartner valitsuskabinetis, liberaalid, kaldusid pigem kaasa tundma Soome valgele valitsusele, kuid traditsiooniliselt hoiti oma neutraalsust ja lisaks oldi oma Soome kolleegide suhtes umbusklikud. Soome mittesotsialistid, kes ei olnud tulihingelised fennomaanid, tundusid Rootsi liberaalidele pigem kui konservatiivid, keda oldi harjutud nägema oma poliitiliste vaenlastena.
Ent liialdatud teated kodusõjas võitlejate lähenemisest ja tsiviilisikute vahistamisest põhjustasid väikese Rootsi mereväeekspeditsiooni lähetamise saartele eesmärgiga evakueerida seda soovivad tsiviilisikud. Selgus, et keegi evakueerimist ei soovi, kuid ekspeditsiooni juht suutis vahendada vaenutegevuse lõpetamist ja merevägi jäi rahuvalvejõuna saarestiku suurimale saarele. On ilmne, et käsuliin kaldus tunduvalt rohkem aktivistide kui Rootsi sotsialistist kaitseministri poole. Viimast oli aga keelitatud sekkumist rohkem toetama, kui seda tegid tema kolleegid valitsuskabinetist. Pole teada, kui palju olid kabineti teised ministrid valitsuse kohtumiste vahepealsel ajal sündmustest teadlikud või kas neil oli selles asjas üldse sõnaõigust. Mis iganes saartel toimus, polnud see Rootsi valitsuse plaan, kuid ekspeditsiooni juhtinud mereväeohvitseril olid head kavatsused.
Vaasas asunud valgete valitsus nägi asja teisiti. Nad olid kibestunud, et Rootsi ei toetanud neid võitluses sotsialistlike mässajate vastu, ja kuna mitu Soome valgetele vabatahtlikult appi tulnud Rootsi sõjaväeohvitseri olid juhtivate aktivistidega seotud, teadsid nad ka aktivistide soovist Ahvenamaad tagasi võtta. Valgete valitsuse liikmeid ajas ärevusse Rootsi vägede sisenemine Soome territooriumile ja nad olid Rootsi sotsialistist kaitseministri suhtes umbusklikud. Valged palusid kiiresti Saksamaa mereväel Rootsi väed Ahvenamaalt välja lüüa.
Poliitiline kriis.
Juhtiv Rootsi sotsiaaldemokraat Hjalmar Branting valis küsimusega tegelemiseks puhtalt rahvusvahelisest õigusest lähtuva vaatepunkti. Kuid Soome valitsuskabinet nägi selles vaid taktikalist seisukohta ja järgnes vaidlus selle üle, kas saared kuuluvad seaduse järgi Rootsile või Soomele. Aastal 1921 otsustas Rahvasteliit, et Ahvenamaa saarestik peab jääma Soome võimu alla, vaatamata sellele, et 90% saare elanikest olid rootslased, kes soovisid pea ühehäälselt Rootsiga liitumist. Selle otsuse taga nähakse sageli Soome ministri Carl Enckelli veenmisoskust. Enckell oli Soome saadik Rahvasteliidu juures ja Soome diplomaatilise esinduse juht Ahvenamaa küsimuses.
Teeneid on omistatud ka Soome saadikule Jaapanis professor Gustaf John Ramstedtile, kellel õnnestus Rahvasteliidu Jaapani delegatsiooni tähelepanu juhtida nii faktile, et Ahvenamaa saarestik on tegelikult katkematu arhipelaag, mis on seotud Soomega, kui ka sellele, et saarestikku eraldab Rootsist süvameri. Sarnane pretsedent aidanuks kaasa Jaapani enda huvidele Vaikse ookeani saarte kontrollimisel ja seetõttu said soomlased Jaapanilt olulise toetuse.
Tagajärjed.
Rootsi ja Soome vahelised eriarvamused lahendati 1930. aastate keskpaigaks, mil Rahvasteliidu nõrgenenud mõjuvõim andis juba märku palju karmimatest rahvusvahelistest meeleoludest. Oht, et Ahvenamaa langeb Natsi-Saksamaa või Nõukogude Liidu kontrolli alla, oli väga reaalne ja seetõttu pani Rootsi välisminister Rickard Sandler ette saarte staatuse säilitamise, vaatamata Rootsi pikaajalisele neutraalsuse poliitikale. Loodi detailseid kaitseplaane, kuid lõpuks otsustas Rootsi saarte kaitsmises siiski mitte osaleda.
Ahvenamaa autonoomia.
1920. aastal andis Soome Ahvenamaale laiaulatusliku kultuurilise ja poliitilise autonoomia. Rahvasteliit pidas neid meetmeid sealse rootsi keele ja kultuuri kaitsmiseks rahuldavaks.
20. sajandi jooksul on järjest suurem osa saarte elanikest hakanud Soome võimu all olemist nägema positiivse ja soodsana. Pettumus Rootsi ebapiisava toetuse pärast Rahvasteliidus, Ahvenamaa demilitariseerituse eiramine 1930. aastatel ning mingil määral ka Soome ja Ahvenamaa ühine saatus teise maailmasõja ajal on sealsete elanike suhtumist muutnud: "Soome valduses olevast Rootsi provintsist" on saanud Soome autonoomne osa.