tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Sõjaliste Teenete orden

Sõjalise Teenete Orden (vene keeles ""За службу Родине в Вооружённых Силах СССР"," ordenil lühendatud kirje "За службу Родине в ВС СССР") oli NSV Liidu sõjaline teenetemärk, asutatud 28. oktoobril 1974. Ordenil oli kolm järku ning see oli ainus Nõukogude Liidu rahuaegne sõjaline orden, millel oli järkude süsteem. Sellega autasustati Nõukogude relvajõudude, piirivalve ja sisevägede ohvitsere, allohvitsere ja sõdureid eeskujuliku teenistuse, lahinguvalmiduse tagamise, tehnika valdamise ning silmapaistvate saavutuste eest õppustel ja igapäevases teenistuses.
Järgud.
Kandmine toimus vasakul rinnal, kõrgema järgu orden paigutati madalama ette.
Reisibüroo Travel House

Reisibüroo Travel House on 2019. aastal Eestis loodud reisibüroo. Büroo asutajaks on aastaid Hawaiil elanud reisisell Janno Joona. Reisibüroo Travel House kasvas välja Hawaii ja Austraalia tööta- ja puhka tööviisade süsteemist. 
Reisibüroo eelised on: 
Võrdlusbaas pakutavate reiside osas väga suur
Saab garanteerida soodsamad hinnad turul
Lai valik ja erapooletu võrdlus turul leiduvate reiside võrdluses
Kiire ja efektiivne otsing tuhandete võimaluste seast
Reisibüroo töötab nagu kinnisvaramaakler. Reisiagendid on teadlikud reisivõimaluste valikust ja nende hinna-kvaliteedi suhtest. Nii saad küsida reisikonsultandilt kommentaare ja arvamusi turul leiduvate reiside kohta ning ei pea ise endale kõige algusest lõpuni selgeks tegema. Reisikonsultandi abi reisibüroo töös on suurim väärtus kliendile sobiliku reisi leidmisel.
Christopher Kalev

Christopher Kalev (sünd. 6. juuli 1999) on Eesti murdmaasuusataja.
Haridus.
Kalev lõpetas 2018. aastal Tallinna Vanalinna Hariduskolleegiumi. Aastatel 2019–2025 õppis ta University of Alaska Fairbanksis, kus omandas nii bakalaureuse- kui magistrikraadi geoloogia inseneeria erialal.
Spordikarjäär.
Suusakarjääri alustas Kalev algkoolis CFC Jaak Mäe suusakoolis treener Els-Brett Heinsoo juhendamisel. Tõsisemate treeningutega alustas ta noorte klassis (U16) Riho Roosipõldi käe all. 2019. aasta sügisel suundus Kalev õppima ja treenima Alaskale, Fairbanksi ülikooli, kus tema treeneriks sai Tšehhi päritolu endine suusataja Eliška Albrigtsen. Oma maailma karikasarja debüüdi tegi Kalev 10. veebruaril 2024 Canmore'is, Kanadas. Alates 2025. aasta kevadest treenib Kalev Mart Kevin Põlluste veetavas eratiimis Team Fikala.
Isiklikku.
Christopheri isa on suhtekorraldaja Raul Kalev (sünd. 1972) ja ema jurist ja endine suusataja Jaanika Vilde (sünd. 1976). Tema vend on Matthias Kalev (sünd. 1997). Lisaks on kaks isapoolset ja üks emapoolne poolõde.
Danutė Sirijos Giraitė

Danutė Sirijos Giraitė (sündinud 28. oktoobril 1948 Vilniuses) on leedu tõlkija. Ta on tõlkinud ilukirjandusteoseid eesti, soome ja inglise keelest leedu keelde.
Ta õppis aastail 1968–1972 Tartu Ülikoolis eesti keelt ja kirjandust (ei lõpetanud). 1979. aastal lõpetas ta Vilniuse Ülikooli vene keele ja kirjanduse erialal poola keele ettevalmistusega.
Alates 1990. aastast on ta Leedu Kirjanike Liidu liige
Conocybe moseri

Conocybe moseri on šampinjonilaadsete seltsi kuuluv liik seeni.
Seent on leitud Eestist hobuste allapanult.
Eesti NSV rajoonilehtede loend

Eesti NSV rajoonilehtede loend on loend Eesti NSV rajoonide EKP rajoonikomiteede ja rajooni TSN (alates 1977 RSN) häälekandjatest ajalehtede pealkirjade tähestikulises järjekorras.
Savannihaigur

Savannihaigur ("Ardea melanocephala") on haigurlaste sugukonda kuuluv linnuliik.
Välimus.
Savannihaigur on 92–96 cm pikk. Kaalub 710–1650 g.
Selg, tiivad ja alapool on hallid. Pea on must, lõug ja kurgualune on valged mustade täppidega. Tiibade alapool on valge. Silmad on kollased, valjasriba kollane või roheline. Noka ülapool on must, alapool kollane. Jalad on mustad.
Noorlinnu kael on tumehall või pruunikashall, rind helepruun ning alapool valge. Udusulis pojad on helehallid.
Sarnaneb välimuselt hallhaigruga, kuid savannihaigur on väiksem ja saledam ning tema pea on musta värvi.
Levik.
Savannihaigrud elavad Sahara-taguses Aafrikas. Levila ulatub Senegalist Etioopiani, lõunas Lõuna-Aafrika Vabariigini.
Elavad niisketel karjamaadel, padurates, jõgede ja järvede ääres, rannikul ning väludel. Võivad pesitseda ka linnades, näiteks Nairobis ja Kampalas.
Toitumine.
Toituvad närilistest, putukatest, sisalikest, madudest, konnadest, lindudest, ämblikest, krabidest, kaladest ja raibetest. Lõuna-Aafrikas toituvad peamiselt suurtest närilistest, kuid detsembris ja jaanuaris söövad ka palju linde, näiteks kangurlinde ja sabatuvisid.
Toitu otsides kõnnib aeglaselt, mõnikord seisab paigal. Tihti toituvad öösel. Tavaliselt toituvad üksi, Zimbabwes on nähtud neid toitumas ka parvedes.
Pesitsemine.
Pesitsevad kolooniates, kus võib olla üle 200 pesa. Kolooniates on ka teisi linnuliike. Pesa asub kõrgel puu otsas, vahel ka maapinnal. Pesa ehitavad vanalinnud koos, kasutades oksi, mille nad võtavad puu küljest.
Tavaliselt pesitsevad vihmaperioodil. Kurnas on 2–3 rohekassinist muna mõõtmetega 60 × 43 mm. Tavalselt üks kurn, vahel kaks või kolm. Mune hauvad mõlemad vanemad 25 päeva. Pojad saavad lennuvõimeliseks 40–50 päeva vanuselt, iseseisvalt toituma hakkavad 60 päeva vanuselt.
Palais des Beaux-Arts de Lille

Palais des Beaux-Arts de Lille (Lille'i kujutava kunsti muuseum) on kujutavale, kaasaegsele ja antiikkunstile pühendatud linnamuuseum Lilleis. See on üks suurimaid kunstimuuseume Prantsusmaal.
Ristilt mahavõtmine (Rubens, 1617)

Ristilt mahavõtmine on Peter Paul Rubensi maal, mis valmis Lille'i kaputsiinide kloostri kabelile Prantsusmaal umbes aastatel 1616–1617. Prantsusmaa konfiskeeris selle ja see oli osa Lille'i kunstimuuseumi (Palais des Beaux-Arts de Lille) asutamiskogust, kus see asub siiani.
Tuhkhaigur

Tuhkhaigur ("Ardea humbloti") on haigurlaste sugukonda kuuluv linnuliik.
Välimus.
Tuhkhaigur on 92–100 cm pikk.
Sulestik on peamiselt hall. Pealagi, pea küljed ja lõug on mustad. Nokk on kollane, nokatüvik on must. Silmad on kollased. Jalad on pruunid.
Noorlinnud on tumedat värvi, lõug on valge või pruunikas.
Sarnaneb välimuselt hallhaigruga, kuid tuhkhaigur on suurem ja tumedamat värvi ning tema nokk on suurem.
Levik.
Elavad Lääne-Madagaskaril. Võimalik, et pesitsevad ka Komooridel.
Elavad peamiselt rannikul, kuid ka jõgede ja järvede ääres, mangroovides ning riisipõldudel.
Toitumine.
Toituvad peamiselt kuni 20 cm pikkustest kaladest ning koorikloomadest.
Toitu otsides seisavad paigal või kõnnivad aeglaselt. Nad on väga territoriaalsed ja tavaliselt toituvad üksi, kuid neid on nähtud toitumas parvedes koos teiste haigrutega.
Pesitsemine.
Pesitsevad üksikult või kolooniates koos hallhaigrutega. Okstest ehitatud pesa asub puu otsas.
Pesitsevad aasta läbi, kõige rohkem septembrist jaanuarini. Kurnas on kolm muna.
Arvukus.
Vabas looduses elab hinnanguliselt 1500 tuhkhaigrut. Suurimateks ohtudeks on elupaikade hävimine, küttimine ning võõrliikide näiteks vesihüatsindi levik, mis vähendab tuhkhaigru toitumisala.
Uganda raudtee

Uganda raudtee (inglise keeles "Uganda Railway") on raudtee, mille Briti Impeerium ehitas läbi Briti Ida-Aafrika 19. sajandi lõpus ja 20. sajandi sajandi alguses. Raudtee ehitamise ja haldamisega tegeles Briti ettevõte, mis kandis samuti nime Uganda Raudtee.
Ida-Aafrikas on olnud mitu sajandipikkuse ajalooga karavaniteed suurte järvede (peamiselt Victoria järve) ümbrusest India ookeani rannikule. Raudtee kavandatigi Victoria järve sadamatest (Port Florence; tänapäeval Kisumu linnas) kuni Mombasa sadamani India ookeani rannikul. Ugandas rajati väike raudteelõik (11 km) Kampala ja selle sadamaeeslinna Port Belli vahele.
Nüüd sai raudteega Port Belli, kus sõideti üle Victoria järve edasi laevadega Kisumusse ja sealt juba jälle rongiga India ookeani poole. Otseühendus Kampala ja Mombasa vahele ehitati alles 1931. aastal, kui Nakuru linnast rajati eraldi raudteeharu Kampala suunas. Raudtee nimi oli küll Uganda raudtee, kuid põhiosas oli see tänapäevase Keenia alal.
Kitsarööpmelise raudtee rööpme laius on 1000 millimeetrit. 
Raudteed ehitati aastatel 1896–1901 põhiliselt Briti Indiast toodud tööliste poolt. Ehitamist alustati Mombasast (sest ka kõik raudtee terasosad toodi samuti Indiast) ja liiguti Victoria järve poole. Töö oli raske ja paljud surid mitmesugustesse haigustesse. Märkimisväärsemate surmajuhtumite hulgas oli ka umbes 100 töölist, kes langesid Tsavo jõel inimsööjalõvide ohvriks.
Raudtee ehituse otsese tulemusena tekkis mitu linna, nende hulgas ka Eldoret ja Nairobi.
Tänapäeval kulgeb reisijatevedu Mombasa ja Kisumu vahel läbi Nairobi Keenias ja osaliselt ka raudteelõikudel Ugandas. 2007. aasta valimisjärgse vägivalla ajal Keenias hävis osa Keenia ja Uganda vahelisest raudteest.
Dolorese hüüe

Dolorese hüüe (hispaania keeles "Grito de Dolores") oli ajalooline sündmus, mis toimus Mehhikos Dolores Hidalgo linnas 16. septembril 1810, kui katoliku preester Miguel Hidalgo y Costilla helistas kirikukella ja kutsus oma kõnes rahvast vastuhakule Hispaania koloniaalvõimude vastu. Hidalgo kõne täpsed sõnad ei ole teada. See sündmus tähistas Mehhiko iseseisvussõja algust. Kohalikus kõnepruugis tuntakse seda sündmust sageli kui ""El Grito de Independencia" ehk iseseisvushüüet. 
Igal aastal, Mehhiko iseseisvuspäeva eelõhtul (15. septembril), taasesitab Mehhiko president selle hüüde Méxicos, Mehhiko Rahvuspalees, helistades sama kirikukella, mida Hidalgo kasutas 1810. aastal. Isamaalise kõne jooksul nimetab president iseseisvussõjas langenud kangelaste nimesid ning lõpetab hüüdes kolm korda "¡Viva México!"" ('Elagu Mehhiko!'), millele järgneb Mehhiko hümni laulmine.
Burj Jiddah

Burj Jiddah (araabia برج جدة) on pikemat aega ehitusjärgus olnud üüratukõrge pilvelõhkuja, mida tarindatakse Saudi Araabia suuruselt teise linna Jiddahsse. Planeeringu järgi saab sellest maailma esimene üle 1 km kõrgune ehitis, keskse maamärgina Punase mere äärses Jiddah Majanduslikus Linnakus.
Kelli Kiipus

Kelli Kiipus (sündinud 6. juulil 1990 Tapal) on eesti luuletaja.
2020. aastal võitis Kelli Kiipus Eesti luuleprõmmu ning esindas Eestit Brüsselis toimunud Euroopa Luuleprõmmul luuletusega "Käed". 2021. aastal nimetati Kelli Kiipus kirjandusauhinna "Esimene samm" laureaadiks ning 2021. aastast korraldab ta Võsul luulesündmust "Ukulele luulefestival".
Claude Brasseur

Claude Brasseur (sünninimi Claude Pierre Espinasse; 15. juuni 1936 Neuilly-sur-Seine, Prantsusmaa – 22. detsember 2020 Pariis) oli prantsuse teatri- ja filminäitleja.
Brasseur alustas näitlejakarjääri 1950. aastate lõpus ning mängis enam kui 100 filmis ja telesarjas. Teda iseloomustas lai rollivalik: ta mängis nii kergetes komöödiates kui ka tõsisemates draamafilmides.
Tema tuntumate filmide hulka kuuluvad "La Boum" (1980) ja "La Boum 2" (1982), kus ta kehastas Sophie Marceau tegelaskuju isa, ning komöödiad "Un éléphant ça trompe énormément" (1976) ja "Nous irons tous au paradis" (1977), kus ta mängis mitmete tolle aja tippnäitlejatega.
Brasseur pälvis karjääri jooksul kaks César'i auhinda: parima meespeaosa eest filmis "L'Été meurtrier" (1983) ja parima meeskõrvalosa eest filmis "Un éléphant ça trompe énormément" (1977). 
Lisaks filmidele oli ta aktiivne ka teatris ning esines mitmetes telesarjades.
Vabal ajal tegeles ta aktiivselt spordiga ning osales näiteks 1983. aasta Pariisi–Dakari rallil.
Claude Brasseur suri 84-aastaselt 22. detsembril 2020. Ta on maetud Pariisi Père-Lachaise'i kalmistule.
Suguvõsa.
Claude Brasseur pärines kuulsast näitlejate perekonnast. Tema isa oli tuntud prantsuse näitleja Pierre Brasseur, ema aga näitleja, lavastaja ja kirjanik Odette Joyeux. Tema vanaisa isa poolt oli samuti lavakunstnik – 19. sajandi lõpu kuulus näitleja Jules Brasseur.
Claude Brasseuri poeg on näitleja Alexandre Brasseur (sündinud 1971), kes on jätkanud perekonna näitlejatraditsiooni nii teatris kui ka teles.
Balma de la Margineda

Balma de la Margineda on arheoloogiline leiukoht Andorras Andorra la Vella vallas. See paikneb kaljuvarjualuses ("balma") lubjakivist kaljuseina all 970 m kõrgusel merepinnast Valira jõe orus. Seda ümbritsevad kuni 2000 m kõrgused mäetipud.
Leiukoha avastas Pere Canturri aastal 1959. See on Andorra esiaja ja Püreneede esiaja üks tähtsamaid leiukohti. Aastal 1979 alustati seal uusi väljakaevamisi, mida pikendati aastani 1991. Töid juhtisid arheoloogid Jean Guilaine ja Michel Martzluff, hiljem Michel Barbaza. Töid toetasid Andorra Uuringute Instituut ja Patrimoni Cultural d'Andorra.
Väljakaevamised võimaldavad sealse asustuse dateerida paleoliitikium (alates ajast 11 700 eKr), mesoliitikumi ja varaneoliitikumi (ajani 4500 eKr), nii et see kehtis vähemalt 7000 aastat.
Balma de la Margineda esmaasukad kuulusid Azili kultuuri. Arvatakse, et nad tulid Ebro orust, mõnede teadlaste arvates võisid nad tulla kaugemaltki.
Paleoliitikumis meelitas kütte sinna peamiselt pürenee kaljukits, kes elas kaljuseintel. Nad tulid varasügisel, kui emased ja noorloomad kogunesid paaritumise pärast võitlevate isaste ümber, nii et loomad olid haavatavamad. Teised ulukid, keda leidus vähem, olid hirv, harilik mägikits ja metssiga. Loomade kehasid nüliti ja tükeldati kaljuvarjualuses kivist nugadega ning luud murti, et üdi kätte saada. Sõraliste nahku ja mõnede koerlaste (huntide või rebaste) karusnahku töödeldi, et teha neist rõivaid: on leitud nahanaaskleid ja õmblusnõelatükke. 
Mesoliitikumis võisid varjualust kasutada karjased, kes olid toonud karja suvekarjamaale ja käisid ka metsasaadusi korjamas. On leitud loomajäänuseid, mida on omistatud koduloomadele. David Geddèsi arvates võis olla tegu kitsede või lammastega, J. E. Borchier aga väidab, et need said olla ainult kitsed, välistamata võimalust, et selles kohas oli talvel pürenee kaljukits või harilik mägikits. 
Neoliitikumist on leitud teravilju: polbnisu, kääbusnisu ja otra. Pole välistatud, et neid kasvatati Valira jõe orus.
Arvatakse aga, et kalapüük ei olnud Balma de la Margineda karjakasvatajatale kuigi tähtis. Forellipüük oli igatahes võimalik märtsist detsembrini.
Leiukohast on leitud 12 kihti ja 31 400 artefakti, millest 1776 olid tööriistad. On leitud forelli ogade jäänuseid, harpuun, kolmnurkne mikroliit, mitmesuguseid jahipidamisvahendeid, kitsenahkade töötlemise riistu ja hambuline kõõvits.
Erilist huvi pakub üks väike veeriskivi (pikkus 28,6 mm, laius 10,9 mm, kaal 9 g), millele on kraabitud kolmnurk. Tollase tehnoloogia analüüsi teel on kindlaks tehtud, et seda "loeti" tipuga allapoole, st see oli orienteeritud samapidi, nagu vaadatakse "häbeme" kujutisi koopaseintel. Tehnoloogia analüüs näitab ka, et kraapija pidi olema paremakäeline.
Messina väina sild

Messina väina sild (itaalia keeles "Ponte sullo stretto di Messina", sitsiilia keeles "Ponti di Missina") on väljakäidud kavandi järgi enam kui 3,6 km pikkune sild, mis ühendaks raud- ja maanteesid kandval sillatekil Sitsiilia saart üle Messina väina mandriga Apenniini poolsaarel.
Tegu saaks olema uue maailma pikima rippsillaga, mis rajatakse eelduste järgi Messina linna lähistelt Torre Farost merevett ületades Villa San Giovannisse. Itaalia valitsus kiitis selle planeerimise heaks 6. augustil 2025.
Odette Joyeux

Odette Joyeux (5. detsember 1914 Pariis – 26. august 2000 Grimaud) oli prantsuse näitleja, kirjanik ja lavastaja.
Odette Joyeux õppis Pariisi konservatooriumis tantsu ning alustas karjääri balletitantsijana, kuid pöördus peagi näitlemise ja hiljem ka kirjutamise juurde.
Joyeux alustas oma filmikarjääri 1931. aastal. Tema esimene silmapaistev roll oli Marc Allégret’ filmis "Entrée des artistes" (eesti keeles "Sissepääs kunstnikele", 1938). 1940. aastatel kujunes temast üks populaarsemaid Prantsuse filminäitlejaid, kes mängis mitmes menukas filmis. Ka 1950. aastatel esines ta aeg-ajalt filmides.
Tema tuntumate filmide hulka kuuluvad "Entrée des artistes" (1938), "La Symphonie fantastique" (1942), kus ta kehastas Harriet Smithsonit, Hector Berlioz' muusat ja hilisemat abikaasat, ning "Les Petites du quai aux fleurs" (1944).
Pärast teist maailmasõda keskendus Joyeux üha enam kirjutamisele. Temalt ilmus nii romaane kui ka esseid, mis käsitlesid sageli kunsti, nooruse ja naise rolli ühiskonnas. Tema tuntumate teoste hulka kuuluvad "L’Âge heureux" (hiljem kohandatud telesarjaks), "Côté jardin" ja "L’Esprit des lettres". Ta kirjutas ka näidendeid ning osales kultuuriteemalistes raadiosaadetes ja avalikes esinemistes.
Odette Joyeux suri 85-aastaselt Lõuna-Prantsusmaal Grimaudis. Ta on maetud Grimaudi kalmistule.
Isiklikku.
Odette Joyeux oli aastatel 1935–1945 abielus näitleja Pierre Brasseuriga. Nende poeg oli hilisem tuntud näitleja Claude Brasseur (1936–2020), kelle poeg Alexandre Brasseur on samuti näitleja.
Hiljem abiellus Joyeux kirjaniku ja stsenaristi Philippe Agostiniga (1910–2001), kellega oli koos surmani.
Philippe Agostini

Philippe Agostini (11. august 1910 Pariis – 20. oktoober 2001 Pariis) oli prantsuse filmioperaator, -lavastaja ja -stsenarist. 
Agostini õppis filmitehnikat Pariisi Louis-Lumière’i filmikoolis ning alustas oma karjääri 1930. aastatel kaameraassistendina. Ta tõusis kiiresti tunnustatud operaatoriks ja tegi koostööd mitmete mõjukate režissööridega nagu Marcel Carné ("Le Jour se lève"), Robert Bresson ("Les Dames du Bois de Boulogne", "Les Anges du péché"), Max Ophüls ("Le Plaisir"), Claude Autant-Lara, Marcel Pagnol ja Jules Dassin.
1950. aastatel suundus Agostini rohkem lavastamise ja stsenaristika juurde. Tema tuntuimate režissööritööde hulka kuuluvad film "Le Dialogue des Carmélites" (1960) ning noortesarjad "L’Âge heureux" (1966) ja "L’Âge en fleur" (1975). Ta oli ka mitmete oma režissööritööde stsenarist.
Philippe Agostini suri 91-aastaselt 20. oktoobril 2001 Pariisis. Ta on maetud Grimaudi kalmistule Lõuna-Prantsusmaal, oma abikaasa Odette Joyeux' kõrvale.
Tunnustus.
Philippe Agostini pälvis 1949. aastal Locarno filmifestivalil eripreemia filmi "Pattes blanches" monteerimise ja operaatoritöö eest.
Isiklik elu.
Philippe Agostini oli abielus näitleja, kirjaniku ja lavastaja Odette Joyeux'ga, kellega jäi abielu kestma kuni naise surmani 2000. aastal. 
Eelmisest suhtest oli tal kaks poega, Claude Agostini (1936–1995) ja Yves Agostini, kes on mõlemad seotud filmikunsti ja operaatori tööga.
Marc Allégret

Marc Allégret (22. detsember 1900 Basel, Šveits – 3. november 1973 Pariis, Prantsusmaa) oli prantsuse filmirežissöör, stsenarist ja produtsent.
Tema karjäär kestis üle viie aastakümne ning ta mängis olulist rolli Prantsuse kino arengus, eriti 1930. ja 1940. aastatel.
Allégret sündis Šveitsis Baselis, kuid kasvas üles Prantsusmaal. Ta õppis Pariisis õigusteadust, kuid tema tõeline kirg oli fotograafia. 1920. aastatel kujunes tal lähedane suhe kirjanik André Gide'iga, kellest sai tema kaaslane ja toetaja loomingulises arengus. 1927. aastal saatis Allégret Gide'i reisil Prantsuse Kongosse ning dokumenteeris nende teekonna filmilindile. See kogemus äratas temas sügava huvi filmikunsti vastu ja suunas ta režissöörikarjäärile.
Allégret alustas režissööritööd 1930. aastate alguses. Tema esimene täispikk mängufilm oli "Mam'zelle Nitouche" (1931), millele järgnesid "Fanny" (1932), "Les Beaux Jours" (1935) ja "Entrée des artistes" (1938). Tema filmid paistsid silma elegantsi, esteetilise viimistluse ja noorte talentide esiletoomise poolest. Allégret oli tuntud kui découvreur de stars ehk "tähtede avastaja", aidates käivitada mitmete hilisemate kuulsuste, sealhulgas Simone Simoni, Michèle Morgani, Jean-Pierre Aumont'i, Danièle Delorme'i, Gérard Philipe'i, Odette Joyeux', Jeanne Moreau ja Brigitte Bardot' karjäärid.
Allégret jätkas filmide tegemist kuni 1960. aastateni, kuid tema hilisemad teosed ei saavutanud enam sama suurt edu kui tema varasemad filmid. Ta oli lühikest aega Prantsuse Cinémathèque'i president (1967–1968), olles seotud filmipärandi säilitamisega.
Marc Allégret suri 3. novembril 1973 Pariisis. Ta on maetud Cimetière des Gonards'i kalmistule Versailles'is.
Perekond ja isiklik elu.
Marc Allégret sündis haritlaste peres. Tema isa Élie Allégret oli protestantlik pastor ja kirjanik André Gide'i lähedane sõber. Marc Allégret’ noorem vend Yves Allégret sai samuti tuntuks filmirežissöörina.
1920. aastatel oli Marc Allégret’l lähedane suhe kirjanik André Gide'iga, kes toetas tema loomingulist arengut ja kelle mõjul hakkas ta tegelema filmikunstiga.
Allégret abiellus 1938. aastal näitlejanna Nadine Vogeliga. Nende abielu kestis ligi kümme aastat ning lõppes 1950. aastate alguses.
Pabulatindik

Pabulatindik ("Coprinopsis radiata") on šampinjoniliste ("Agaricaceae") sugukonda, šampinjonilaadsete ("Agaricales") seltsi kuuluv liik seeni.
Inis Bó Finne (Donegali krahvkond)

Inis Bó Finne (inglise keeles "Inishbofinne"; eestikeelses otsetõlkes "Valge Lehma saar") on Iirimaa saar Atlandi ookeanis.
Saar asub riigi põhjaosas Donegali krahvkonnas, äärealana on see osa iiri keele tänasest ametlikust levikualast Gaeltachtist.
Iirimaa saarel asub selle vastas maasäär Machaire Uí Rabhartaigh.
Linnurohkuse poolest tuntud saarerühmas paiknevad lisaks veidi väiksemad, kuid asustamata saared Inis Dúiche ja Inis Beag.
Arheoloogiline leiukoht

Arheoloogiline leiukoht on maa- või veeala, kust on leitud arheoloogilisi leide, inimluid, ajalooliste ehituskonstruktsioonide jäänuseid või muid arheoloogilisele kultuurkihile osutavaid elemente ja kus neid võib olla veelgi.
Näätstümak

Näätstümak ("Postia sericeomollis") on "Dacryobolaceae" sugukonda kuuluv seen.
Inis Bó Finne (Galway krahvkond)

Inis Bó Finne (inglise keeles "Inishbofinne"; eestikeelses otsetõlkes "Valge Lehma saar") on Iirimaa saar Atlandi ookeanis.
Saar asub riigi lääneosas Galway krahvkonnas, äärealana on see osa iiri keele tänasest ametlikust levikualast Gaeltachtist.
Iirimaa saarel asub selle vastas rannikuala Conamara.
Calderóni silla lahing

Calderóni silla lahing (hispaania keeles "Batalla del Puente de Calderón") oli otsustav lahing Mehhiko iseseisvussõjas. See toimus 1811. aasta jaanuaris Calderóni jõe kallastel, umbes 60 km Guadalajarast ida pool, tänapäeva Zapotlanejo linnas, Jalisco osariigis.
Lahingus osales peaaegu 100 000 ülestõusnut, keda juhtisid Miguel Hidalgo y Costilla, Ignacio Allende, Juan Aldama ja Mariano Abasolo. Neile astusid vastu Uus-Hispaania kuninglikud väed, kuhu kuulus 5000–8000 kutselist sõdurit. Kuninga vägesid juhtis Félix María Calleja del Rey, Hispaania sõjaväelane, kellest hiljem sai ka Uus-Hispaania asekuningas. Pärast võitu anti talle Calderóni krahvi tiitel.
Lahing nimetati läheduses asuva silla järgi, mis oli mõlema poole jaoks strateegiline sihtmärk. Lahingus ülestõusnute vägi purustati ning ülestõusnute kaotus selles lahingus oli iseseisvussõja pöördepunkt, mis tõi kaasa kümneaastase viivituse enne, kui ülestõusnud sõja lõpuks võitsid ning saavutasid Mehhiko iseseisvuse. Calderóni silla lahing lõpetas iseseisvussõja esimese ja kõige intensiivsema etapi.
Butlēri (Jaunpiebalga vald)

Butlēri on küla ("mazciems") Lätis Cēsise piirkonnas Jaunpiebalga vallas. 
Küla asub valla keskosas. Aastail 2009–2021 kuulus küla Jaunpiebalga piirkonda.
Mehhiko president

Mehhiko president (hispaania keeles "presidente de México"; ametlikult Mehhiko Ühendriikide president, "presidente de los Estados Unidos Mexicanos") on Mehhiko riigipea ja valitsusjuht. Mehhiko põhiseaduse kohaselt juhib president föderaalvalitsuse täidesaatvat haru ning on Mehhiko relvajõudude ülemjuhataja.
Presidendiamet loodi esmakordselt 1824. aasta Mehhiko põhiseadusega. Alates 1. oktoobrist 2024 on ametis Claudia Sheinbaum, kes on Mehhiko esimene naispresident.
Presidendiametit peetakse revolutsiooniliseks selles mõttes, et selle volitused tulenevad Mehhiko revolutsiooni ajal vastu võetud põhiseadusest. Revolutsiooni ajal vastu võetud põhiseadus kehtib ka tänapäeval ning selle üks olulisemaid punkte on presidentide tagasivalimise keeld. Mehhiko presidendid valitakse ainult üheks kuueaastaseks ametiajaks, mida nimetatakse "sexenio"-ks. Isikud, kes on ajutiselt presidendi kohuseid täitnud, ei tohi samuti kunagi uuesti kandideerida.
Marta Õun

Marta Õun (sündinud Marta Martin; 19. jaanuar 1922 Puulaid, Käina kihelkond – 17. märts 2010 Stockholm) oli eesti nelipühi vaimulik.
Ta oli Stockholmi Eesti Nelipühi Kiriku pastor.
Ta oli abielus kirjanik Elmar Õunaga (1906–1977).
Brici (Jaunpiebalga vald)

Brici on küla ("mazciems") Lätis Cēsise piirkonnas Jaunpiebalga vallas.
Küla asub valla edelaosas Brici järve kaldal.
Külla jäävad Ezerbrici muinaskalmed, mis on muinsusmälestisena riikliku kaitse all. 
Aastail 2009–2021 kuulus küla Jaunpiebalga piirkonda.
Jēci

Jēci on küla ("mazciems") Lätis Cēsise piirkonnas Jaunpiebalga vallas.
Küla asub valla loodeosas Koiva jõe kaldal. Seal asub Jēci bussipeatus. Aastal 2017 oli külas 14 elanikku.
Yves Allégret

Yves Édouard Allégret (13. oktoober 1905 Asnières‑sur‑Seine – 31. jaanuar 1987 Jouars‑Pontchartrain) oli prantsuse filmirežissöör.
Allégret alustas oma karjääri 1930. aastatel assistendina, töötades koos selliste režissööridega nagu Jean Renoir ja oma vend Marc Allégret. Suurima tuntuse saavutas ta 1940. ja 1950. aastatel. Tema tuntumate filmide hulka kuuluvad "Dédée d’Anvers" (1948), "Une si jolie petite plage" (1949) ja "Manèges" (1950). 
Tema filme iseloomustas sünge temaatika ja realistlik käsitluslaad, mis andsid olulise panuse prantsuse "film noir"'i kujunemisesse.
Yves Allégret suri südamerabandusse 81-aastaselt.
Tunnustus.
Yves Allégret pälvis mitmeid rahvusvahelisi auhindu. 1953. aastal võitis tema film "Les Orgueilleux" Veneetsia filmifestivalil Pronkslõvi. 1956. aastal tunnustati teda Karlovy Vary rahvusvahelisel filmifestivalil parima lavastaja auhinnaga filmi "La Meilleure Part" eest.
1987. aastal anti Allégret’le postuumselt César' elutööauhind (César d'honneur).
Isiklikku.
Yves Allégret oli kolm korda abielus. Abielust Renée Louise Marguerite Navillega (1929–1947) sündis poeg Gilles Allégret (1936–1955), kes tegutses näitlejana nime Gilles Gallion all, kuid kes hukkus noorelt autoõnnetuses.
Abielust näitleja Simone Signoret'ga (1948–1951) sündis tütar Catherine Allégret (sündinud 1946), kes on samuti näitleja.
1951. aastal abiellus ta näitleja Michèle Cordoue'ga (kodanikunimega Andrée Michèle Cordoue Bonnet). See abielu kestis kuni Allégret' surmani, lapsi neil ei olnud.
Dolores Hidalgo

Dolores Hidalgo (ametlikult Dolores Hidalgo Cuna de la Independencia Nacional; 'Dolores Hidalgo – Mehhiko iseseisvuse häll') on linn ja vald Mehhiko Guanajuato osariigi põhja-keskosas.
Linn asub merepinnast umbes 1980 meetri kõrgusel. 2020. aasta rahvaloenduse andmetel elas linnas 67 101 inimest, kogu vallas kokku aga 163 038 elanikku. Dolores Hidalgo paikneb täpselt valla keskosas. Omavalitsuse pindala on 1656 km² ja see hõlmab mitmeid väiksemaid asulaid; suurim neist on Río Laja, kus 2005. aastal elas 2211 inimest.
Linn oli algselt väike asula nimega Dolores, kus preester Miguel Hidalgo y Costilla pidas 16. septembri 1810 varahommikul Nuestra Señora de los Dolorese kiriku ees oma kõne Mehhiko iseseisvuse toetuseks, mis sai tuntuks kui "Dolorese hüüe". Pärast Mehhiko iseseisvumist nimetati linn isa Hidalgo auks ümber Dolores Hidalgoks. Aastal 2002 pälvis Dolores Hidalgo tiitli "Pueblo Mágico" ehk 'Võlulinn', mis on Mehhiko kultuuriturismi programm, millega tunnustatakse ajalooliselt, kultuuriliselt või looduslikult silmapaistvaid paiku.
Ignacio Allende

Ignacio José de Allende y Unzaga (21. jaanuar 1769 San Miguel el Grande – 26. juuni 1811 Chihuahua), tuntud kui Ignacio Allende, oli Hispaania armee kapten Uus-Hispaanias (tänapäeva Mehhiko aladel), kes hakkas toetama Mehhiko iseseisvusliikumist.
Ta osales Josefa Ortiz de Domíngueze korraldatud salakoosolekutel, kus arutati iseseisva Mehhiko loomise võimalust. Allende võitles koos Miguel Hidalgo y Costillaga iseseisvussõja esimeses etapis. Pärast mässuliste ränka lüüsaamist Calderóni silla lahingus võttis ta hiljem Hidalgolt ülestõusnute väe juhtimise üle ja suundus ellujäänutega põhja poole. Ignacio Elizondo reetis Allende ja mitmed ülestõusnute väe vanemohvitserid ning Allende ja teised võeti vangi. Allende mõisteti riigireetmise eest surma ja hukati Chihuahuas.
Allende on tänapäeval Mehhiko rahvuskangelane ning tema järgi nimetatud kohti leidub mitmes Mehhiko linnas.
Córdoba leping

Córdoba leping ("Tratados de Córdoba") oli leping, mis kinnitas ametlikult Mehhiko iseseisvuse Hispaaniast ning lõpetas Mehhiko iseseisvussõja. Lepingu allkirjastasid 24. augustil 1821 Córdobas, Veracruzi osariigis, Mehhikos Kolme Garantii Armee juht Agustín de Iturbide ja viimane Uus-Hispaania asevalitseja Juan O'Donojú.
Leping koosnes 17 artiklist, mis laiendasid ja täpsustasid Iguala plaani põhimõtteid. Tegemist oli esimese dokumendiga, milles nii Mehhiko kui ka Hispaania (ilma ametliku loata) esindajad tunnistasid tulevase Esimese Mehhiko Keisririigi iseseisvust. Siiski ei peeta Córdobas sõlmitud lepingut tänapäeval Mehhiko iseseisvuse "aluseks", kuna seda rolli on ajalooliselt kandnud Dolorese hüüe (16. september 1810), mida tähistatakse Mehhiko iseseisvuspäevana.
Hispaania valitsus keeldus ametlikult lepingut tunnustamast, avaldades selle otsuse 13. ja 14. veebruaril 1822 Madridis. Hispaania tunnustas Mehhiko iseseisvust alles 1836. aastal.
Terai-haigur

Terai-haigur ("Ardea insignis") on haigurlaste sugukonda kuuluv linnuliik.
Välimus.
Terai-haigur on 127 cm pikk. Noka pikkus on 152–176 mm. Kaalub 3400 g.
Ülapool on sinakashall, alapool on valge. Pealagi ja nokk on mustad. Kael on peamiselt hall. Silmad on kollased. Valjasriba ja silma ümbrus on rohekaskollased. Jalad on hallid.
Isaslind on suurem ja tumedamat värvi kui emaslind.
Noorlinnud on pruunikad, kõht on valge ja jalad on heledamad. Udusulis pojad on valged, nokk on must ja jalad roosad.
Levik.
Terai-haigrud elavad Nepalis, Kirde-Indias, Myanmaris ja Bhutanis.
Elavad soodes, padurates ja jõgede ääres. Indias on neid nähtud 1500 m kõgusel merepinnast.
Toitumine.
Toituvad putukatest, langustidest ja kaladest.
Toituvad kiiretes mägiojades, vahel ka aeglasemates veekogudes. Tavaliselt toituvad üksi. Toitu otsides seisavad paigal või kõnnivad aeglaselt. Haaravad saaklooma noka vahele, mitte ei torka nagu koljathaigrud. Väiksed ja keskmise suurusega kalad neelavad kohe alla, nokast suurema kala viivad kivide peale ja torkavad mitu korda nokaga. Pärast saaklooma neelamist joovad 1–10 korda vett.
Pesitsemine.
Pesitsevad üksikult. Okstest ehitatud pesa asub puu otsas. Võivad kasutada sama pesa mitu aastat järjest.
Pesitsevad aprillist augustini. Kurnas on neli rohekassinist muna. Mune hauvad mõlemad vanemad 30–31 päeva. Pojad saavad lennuvõimeliseks 72–74 päeva vanuselt.
Arvukus.
Terai-haigruid on hinnanguliselt 75–375. Peamiseks ohuks on elupaikade hävimine, mida põhjustavad reostus, inimasustuse laienemine, veetaimede kiire kasv ja metsapõlengud.
Ignacio Elizondo

Francisco Ignacio de Elizondo Villarreal (9. märts 1766 Salinase org, Uus-Hispaania – 2. september 1813 San Marcos, Hispaania Texas, Uus-Hispaania) oli rojalistlik sõjaväelane Mehhiko iseseisvussõja ajal. Teda tuntakse eelkõige sellepärast, et ta võttis 1811. aastal Bajáni kaevude juures Coahuilas kinni iseseisvusliikumise juhid Miguel Hidalgo, Ignacio Allende, José Mariano Jiménezi ja Juan Aldama.
Elizondo oli esialgu iseseisvusliikumise toetaja ning valvas mässuliste võetud vange. Hiljem vahetas ta poolt ning jätkas esialgu iseseisvusliikumise juures rojalistide heaks info kogumist. Pärast Calderóni silla lahingut meelitas ta mitmed ülestõusnute väe vanemohvitserid lõksu ning võttis nad kinni. Mässuliste juhtide tabamise eest ülendati ta kolonelleitnandiks. 
Aastal 1813 pärast edukat kampaaniat mässuliste vastu mõrvati Elizondo ühe oma ohvitseri poolt.
Cádizi Cortes

Cádizi Cortes oli Hispaania parlament, mis kutsuti kokku 1810. aastal poolsaare sõja ajal Cádizis. 
Cortest polnud aastaid kokku kutsutud ning erinevalt varasematest koosseisudest, mis jagunesid seisuste järgi, kutsuti see kokku ühise koguna. Cortese liikmed esindasid kogu Hispaania impeeriumi, mitte ainult Hispaaniat, vaid ka Hispaania Ameerikat ja Filipiine.
Cádizi Cortest on nii tollased kui ka tänapäeva ajaloolased pidanud Hispaania ja Hispaania Ameerika ajaloos oluliseks sammuks liberalismi ja demokraatia suunas. Liberaalne parlament koostas ja kinnitas Hispaania ajaloo esimese põhiseaduse – 1812. aasta Hispaania põhiseaduse. Sellega kehtestati konstitutsiooniline monarhia ning kaotati paljud institutsioonid, mis andsid ühtedele ühiskonnagruppidele teiste arvelt eeliseid.
Ameerika režissööride gild

Ameerika režissööride gild (inglise keeles Directors Guild of America, lühend DGA) on Ameerika Ühendriikide filmirežissööride, televisioonilavastajate ning teiste lavastustöö spetsialistide kutseorganisatsioon.
Kuigi DGA ei ole rahvusvaheline organisatsioon formaalses tähenduses, kaitseb see oma liikmete huve ka rahvusvahelistes produktsioonides ning teeb koostööd teiste riikide samalaadsete organisatsioonidega.
Organisatsioon asutati 1936. aastal nime all Screen Directors Guild. Aastal 1960 liitus sellega Raadio- ja Televisioonirežissööride Gild (Radio and Television Directors Guild), mille tulemusel kujunes välja tänapäevane Directors Guild of America.
DGA tegeleb oma liikmete töötasude ja töötingimuste läbirääkimistega, kaitseb nende loomingulisi ja tööalaseid õigusi ning edendab lavastajatöö professionaalseid standardeid. Organisatsioon korraldab ka kutsealast koolitust, jälgib ametieetika järgimist ning jagab igal aastal Directors Guild of America auhindu, millega tunnustatakse silmapaistvat lavastajatööd nii filmis kui ka televisioonis.
Agustín de Iturbide

Agustín Cosme Damián de Iturbide y Arámburu (27. september 1783 – 19. juuli 1824), tuntud kui Agustín de Iturbide ja hiljem oma valitsejanimega Agustín I, oli esimene Mehhiko keiser. 
Hispaania kuningliku armee ohvitserina võitles ta Mehhiko iseseisvussõja ajal algselt mässuliste vastu, kes võitlesid Hispaania vastu, kuid vahetas 1820. aastal poolt ja asus Iguala plaani alusel juhtima endistest rojalistidest ja kauaaegsetest ülestõusnutest koosnevat Kolme Garantii Armeed. 1821. aasta septembris saavutas ühendvägi Iturbide juhtimisel Mehhikole iseseisvuse kui sõlmiti Córdoba leping. 1822. aastal kuulutati ta Mehhiko keisriks ja ta valitses 19. maist 1822 kuni 19. märtsini 1823, mil ta loobus troonist. 1823. aasta mais siirdus ta Itaaliasse eksiili. 
1824. aastal naasis ta Mehhikosse, kus ta arreteeriti ja hukati.
Püha Perekonna peakirik

Püha Perekonna peakirik (inglise keeles "Cathedral Basilica of the Holy Family", suahiili keeles "Basilika la Familia Takatifu") on Nairobis, Keenias asuv katoliku kirik, mis on pühendatud Pühale Perekonnale. See on Nairobi peapiiskopkonna peakirik. 
Ajalugu.
Algne kogudus koosnes raudteetöölistest, kes elasid lähedal laagris (tänapäeval Nairobi raudteejaama läheduses). Algne kirik oli Nairobis esimene kivihoone, mille mahutavus oli 300–400 istekohta ning see ehitati 1904. aastal. Esimene ristimine toimus 1906. aastal, esimene abielu sõlmiti 1908. aastal ja esimene leeritamine toimus 1923. aastal.
Keenias üleskasvanud Briti ja Keenia arhitekt Dorothy Hughes projekteeris uue kirikuhoone 1960. aastal, hoone ehitas Briti ettevõte Mowlem aastatel 1960–1963 ning see õnnistati ametlikult ja avati 6. juulil 1963. 
Modernistlikus kirikus on istekohti 3000–4000 inimesele, mis on kümme korda rohkem kui algsel kirikul. Hoone akendes on roostevabast terasest raamides abstraktsed vitraažid. Hoone on 30 meetrit kõrge, lisaks kahele peamisele saalile on hoones kaheksa erinevat kabelit. Kirikuhoone kõrval on kellatorn (kampaniil) ja baptisteerium, pisut eemal edelaküljel on suur rist ja paviljon, mis on ühtlasi ka sissepääs maa-alusesse parklasse.
Paavst Johannes Paulus II külastas kirikut 1980. aastal ja see kuulutati väikeseks basiilikaks (ladina keeles "basilica minoris") 15. veebruaril 1982. Johannes Paulus külastas seda kirikut uuesti aastatel 1985 ja 1995.
Hiina RV ehitusetetvõte Zhongxing Construction ehitas 2011. aastal peapiiskopi kantselei uue haldushoone.
Oțelu Roșu

Oțelu Roșu (kuni 1947. aastani Ferdinand, ungari keeles "Nándorhegy", saksa keeles "Ferdinandsberg") on linn Rumeenias Caraș-Severini maakonnas. Linn asub ajaloolises Banaadi piirkonnas, maakonnakeskusest Reșițast ligikaudu 44 km idakirdes.
Asulat on esmamainitud 1370. aastal ("Bisthere" või "Bisztere"). 1430. aastal on asulat mainitud nimega "Negoteşti". 1699. aastal läks asula Osmanite riigi võimu alt Austriale ja sai nimeks "Ohaba-Bistra". 18. sajandi lõpul saabusid piirkonda saksa kolonistid ja sinna rajati rauatöötlemistöökodasid. Asula nimeks sai "Ferdinandsberg". 1948. aastal anti asulale uueks nimeks Oțelu Roșu ("punane teras"). Linnaks sai Oțelu Roșu 1960. aastal.
Bērziņi (Taurene vald)

Bērziņi on küla ("mazciems") Lätis Cēsise piirkonnas ja Taurene vallas. 
Küla asub valla idaosas.
Roc de les Bruixese kaljujoonised

Roc de les Bruixes (katalaani keeles "roc de les Bruixes" 'Nõidade kalju' on kalju Andorras Canillo valla lõunaosas Pratsi küla keskusest umbes 700 m lõunas umbes 1600 m kõrgusel merepinnast metsas nimega Bosc de la Partida de Rep, millel on hilisesse pronksiaega dateeritud kaljujoonised (reljeefid; "gravats del roc de les Bruixes") kogupindalaga 2 m². Uruijad pidasid alguses seda kohta hauapühamuks ning jooniseid esiaegseteks kirjamärkideks.
Need avastas alles 1962. aastal Andorra ajaloolane Pere Canturri. Ta oli arvele võtmas ja üle vaatamas kohanimedega ning uskumuste ja ebausuga seotud kohti.
Reljeefid jagunevad tehnika ja teema järgi kolmeks rühmaks. Pearühma moodustavad sügava V-kujulise sisselõikega joonised. Mõned jooned tunduvad olevat seotud teise rühmaga, mis koosneb väikestest sissetoksitud lohkudest ja aukudest. Mõlemad rühmad on temaatiliselt sarnased samast ajast pärit raskesti tõlgendatavate kaljujoonistega, mis on levinud Põhja-Portugalist Põhja-Itaaliani. Kolmas rühm on palju peenema lõikega kujutised, mis kujutavad inimesi ja hobust ning pärinevad tõenäoliselt keskajast.
Rahvapärimuse järgi viskasid Canillo keskaegsed nõiad pärast julma ja verist võitlust kuradiga ta mäest alla ning kukkudes jättis kurat kaljuseinale küünejäljed. Seetõttu hakkasid Pratsi inimesed pidama seda kaljut kohaks, kus nõiad kutsuvad kurjuse jõude välja. Nad pidasid seda kaljut ja jooniseid õnnetusttoovateks.
Nigina Amonqulova

Nigina Amonqulova (tadžiki keeles: Нигина Амонқулова; sündinud 30. jaanuaril 1986) on tadžiki rahvalaulik, kes esineb enamasti tadžiki rahvarõivastes. 
Tadžiki riigitelevisiooni hüüdnimi on "Nigina TV", sest ta esineb seal tihti. 
Lisaks tadžiki rahvalauludele laulab ta ka teiste iraani rahvaste (näiteks Iraani ja Afganistani) rahvalaule.
Noorpõlv.
Amonqulova sündis 1986. aastal Pandžakentis Sugdi vilajetis. Tema ema on raamatupidaja ja isa on autojuht. Niginal on neli venda: ärimees Huršid, laulja Husrav, puunikerdaja Hajam ja õpilane Hamiddžon. Ta lõpetas Pandžakenti 1. keskkooli ja õppis kolm aastat Pandžakenti meditsiinikolledžis. Ülikooli kõrvalt õppis ta ka rõivadisaineriks. 
Keskkooli ja ülikooli ajal võitis ta mitu lauluvõistlust.
Karjäär.
Nigina Amonqulova esimene hittlugu "Randžida nigoram omad" ilmus 2008. aastal. Naise muusikat kirjeldatakse kui pop-folki ja ta esineb sageli erksavärvilistes rahvarõivastes. 
Nigina Amonqulova on teinud koostööd heliloojatega nagu Sirojiddin Fozilov, Saidkul Bilolov, Sharif Bedakov, Farhod Zikir ja Adiba Azizi. Tema produtsentideks on olnud peamiselt Ališer Zarikov and Olim Shirinov. Ta on mitu korda laulnud duetti Madina Aknazarovaga, kellega koos on tal ka mitmeid muusika- ja Instagrami videoid.
2013. aasta jaanuaris pälvis Nigina Amonqulova auhinna kategoorias "TOP-50: Dušanbe stiilsed inimesed (2012)".
2020. aastal filmis ta Darvazi looduskaitsealal oma singli "Darjo" video. Šahrom Aminov tunnustas Tadžikistani programmeerijate kogukonna kaudu Niginat kui ühte Tadžikistani silmapaistvamat ja lugupeetumat lauljat, rõhutades tema loomingulist ainulaadsust ja isiklikku karismat.
Isiklikku.
Nigina abiellus oma nõo Firuziga 2007. aastal. 2008. aastal sündis neil poeg Azamat.
Kruševac

Kruševac (serbia kirillitsas Крушевац) on linn Serbias, Rasina ringkonna halduskeskus. Kruševac asub Kesk-Serbias Rasina jõe ääres, Nišist ligikaudu 53 km loodes.
Vürst Lazar Hrebeljanović asutas Kruševaci 1371. aastal ja sellest sai Morava Serbia pealinn. Osmanite riigi võimu alla langes Kruševac 1454. aastal. Lõplikult vabanes linn Türgi ikke alt 1833. aastal. Järgnes kiire arengu periood ja Kruševacist kujunes 19. sajandi Serbia üheks olulisimaks piirkondlikuks keskuseks.
Hunter Armstrong

Joseph "Hunter" Armstrong (sündinud 24. jaanuaril 2001 Doveris Ohios) on Ameerika ujuja, kahekordne olümpiavõitja (2020, 2024) ja kaheksakordne maailmameister (2022–2024).
Armstrong kvalifitseerus 2020. aasta suveolümpiamängudele Tokyos, ujudes Ameerika Ühendriikide olümpiakatsevõistlustel 100 m seliliujumises teise kiireima aja. Olümpial võitis ta eelujumises osaledes kuldmedali 4 × 100 m kompleksujumise teateujumises. 100 m seliliujumises lõpetas ta üheksandana, jagades kohta Ryōsuke Iriega.
28. aprillil 2022. aastal püstitas Armstrong uue maailmarekordi 50 m seliliujumises pikas basseinis ajaga 23,71 sekundit. 2022. aasta veespordi maailmameistrivõistlustel Budapestis võitis Armstrong kokku viis medalit, sealhulgas kaks kuldmedalit teateujumises osalemise eest. Algselt omistati Armstrongile ka 50 meetri seliliujumise kuldmedal, kuna tema kaasmaalane Justin Ress diskvalifitseeriti. See diskvalifitseerimine tühistati aga pärast protesti ja Armstrong, kes lõpetas Ressist kaks sajandikku sekundit tagapool, säilitas hõbemedali.
2023. aasta maailmameistrivõistlustel Fukuokas tuli Armstrong maailmameistriks 50 meetri seliliujumises ja 4 x 100 meetri kompleksujumises. Järgnevatel maailmameistrivõistlustel Dohas võitis ta seitse medalit ja tuli maailmameistriks 100 meetri seliliujumises ning uuesti 4 x 100 meetri kompleksujumises.
2024. aasta olümpiamängudel Pariisis võitis 4 x 100 meetri vabaujumise teatevõistkond koosseisus Jack Alexy, Chris Guiliano, Hunter Armstrong ja Caeleb Dressel austraallasi enam kui sekundiga. Ryan Held ja Matt King olid osalenud eelujumises. 4 x 100 meetri kompleksujumises sai Armstrong hõbemedali.
Välislingid.
[[Kategooria:Ameerika Ühendriikide ujujad]]
[[Kategooria:Sündinud 2001]]
Čačak

Čačak (serbia kirillitsas Чачак) on linn Serbias, Moravica ringkonna halduskeskus. Čačak asub Kesk-Serbias Zapadna Morava jõe ääres, Kragujevacist ligikaudu 45 km läänes.
Čačakit on esmamainitud 1408. aastal. 1815. aastal toimus Čačaki lähedal Ljubići lahing, milles serbia mässulised saavutasid võidu Osmanite riigi väe üle. Čačak läks seejärel Serbia vürstkonna koosseisu.
Moskva kaitsmise eest

Medal „Moskva kaitse eest“ (vene keeles "Медаль «За оборону Москвы»") oli Nõukogude Liidu sõjaline autasu.
Medal asutati 1. mail 1944 ja sellega tunnustati sõjaväelasi ja tsiviilelanikke, kui nad osalesid vähemalt ühe kuu Moskva kaitsel perioodil 19. oktoober 1941 – 25. jaanuar 1942.
Medal on valmistatud messingist ja selle läbimõõt on 32 mm. Esiküljel kujutatakse Kremlit, tanki T-34 ja sõdureid. Lint on roheline punaste triipudega. Tagaküljel reljeefne kiri „ЗА НАШУ СОВЕТСКУЮ РОДИНУ“ (“Meie nõukogude kodumaa eest”) ja üleval sirp ja vasar.
Kokku anti medalit välja üle 1 miljoni inimesele. Esimene medal (nr 000001) anti 20. juulil 1944 Jossif Stalinile.
Arvid Kipper

Arvid Kipper (24. juuni 1909 Aidu vald, Viljandimaa – 30. aprill 1970) oli eesti loomaarst.
Lõpetanud Viljandi maakonna poeglastegümnaasiumi, õppis ta 1930–1935 (lõpetas) Tartu Ülikooli loomaarstiteaduskonnas. Üliõpilaste Selts Raimla vilistlane. 1935–1939 oli ta loomapatoloogia instituudi assistent, 1940 loomaarst Kihelkonnas.
Tema vend oli astrofüüsik Aksel Kipper.
Juan O'Donojú

Juan José Rafael Teodomiro de O'Donojú y O'Ryan (30. juuli 1762 – 8. oktoober 1821) oli Hispaania-Iiri päritolu sõjaväelane, diplomaat ja Uus-Hispaania asevalitseja Mehhiko iseseisvussõja ajal ajavahemikus 21. juuli 1821 kuni 28. september 1821. Ta oli viimane Uus-Hispaania asevalitseja.
Ta määrati asevalitsejaks iseseisvussõja viimases etapis, eesmärgiga leida kompromiss Mehhiko iseseisvusliikumisega. O'Donojú saabus Uus-Hispaaniasse 1821. aasta augustis ja leidis eest olukorra, kus enamik riigist oli juba mässulistele kaotatud. Ta sõlmis Kolme Garantii Armee juhi Agustín de Iturbidega Córdoba lepingu, millega tunnustas Mehhiko iseseisvust. Ta suri mõni kuu pärast lepingule allakirjutamist pleuriiti. Hispaania valitsus ei aktsepteerinud lepingu sõlmimist ja Mehhiko iseseisvust ning Hispaania tunnustas Mehhikot iseseisva riigina alles 1836. aastal.
Oskar Vaikna

Oskar Vaikna (kuni 13. maini 1935 Oskar Hüter; 10. märts 1905 Märjamaa vald, Läänemaa – 2. märts 1970 Stockholm) oli eesti arst.
Ta lõpetas J. Vestholmi poeglaste eragümnaasiumi, õppis 1925–1926 Tartu Ülikooli põllumajandus- ja 1926–1932 (lõpetas "cum laude") arstiteaduskonnas, EÜSi liige.
Teenis 1932–1933 2. Üksikus Jalaväepataljonis ja 7. Jalaväerügemendis (reamees, arst). 1932–1943 oli ta Tartu Ülikooli 2. sisehaiguste kliiniku assistent, sisehaiguste arst, 1943–44 Valga haigla juhataja. 
1944 põgenes Rootsi, kus oli 1949–1955 Oskarshamni haigla arst, alates 1955 Oskarshamni linnaarst.
Isiklikku.
Abiellus 1935 Tartus Hortense Amilde Lüdigiga (1907–2013).
José María Morelos

José María Teclo Morelos Pérez y Pavón (30. september 1765 – 22. detsember 1815) oli Mehhiko katoliku preester, riigimees ja väejuht, kes juhtis Mehhiko iseseisvussõja liikumist pärast Miguel Hidalgo y Costilla hukkamist 1811. aastal.
Sündinud Valladolidis (praegune Morelia), Michoacánis, õppis Morelos Colegio de San Nicolás'es ja määrati 1799. aastal Carácuaro koguduse preestriks. Ta ühines Miguel Hidalgo algatatud Dolorese hüüdega ning tõusis peagi ülestõusu juhiks. Kohalike elanike ja teiste väejuhtide, nagu Mariano Matamorose ja Ignacio López Rayóni, abiga vallutas Morelos Uus-Hispaania lõuna- ja keskosa alasid, juhtides Cuautla piiramist ja vallutades Acapulco, mis oli Uus-Hispaania tähtsaim sadam Vaiksel ookeanil. Tema sõjakäigud sütitasid piirkondlikke ülestõuse Hispaania võimu vastu, tehes temast rojalistide ühe peamise vastase.
1813. aastal koostas Morelos dokumendi "Sentimientos de la Nación" ('Rahva tunded'), mis oli mõjutatud Cádizi konstitutsioonist ning esitas tema nägemuse Mehhiko rahvusriigist. Tema juhtimisel kogunes Chilpancingos Chilpancingo Kongress, mis kuulutas 6. novembril 1813 välja Mehhiko iseseisvuse. 22. oktoobril 1814 kuulutas Kongress, et Mehhiko saab vabariigiks.
Pärast mitmeid kaotusi langes Morelos Temalacas, Puebla osariigis kuningavägede kätte. Ta heideti kirikust välja, mõisteti riigireetmise eest surma ning hukati 22. detsembril 1815 San Cristóbal Ecatepecis. Morelost peetakse Mehhikos rahvuskangelaseks, kes vaatamata vähesele sõjaväelisele kogemusele sai edukaks ülestõusu juhiks ning aitas oluliselt kaasa iseseisvussõja korraldamisele. Tema järgi on nimetatud Mehhiko Morelose osariik ja Morelia linn.
Mangroovihaigur

Mangroovihaigur ("Ardea sumatrana") on haigurlaste sugukonda kuuluv linnuliik.
Välimus.
Mangroovihaigur on 100–115 cm pikk. Noka pikkus on 183 mm. Kaalub 1300–2600 g.
Ülapool on pruunikashall, alapool heledam. Kurgualune on helehall. Noka ülapool on must, alapool helekollane või rohekas. Silmad on kollased või pruunid. Valjasriba on kollane või roheline. Jalad on hallid.
Hundsulestik on puhkesulestikust heledam. Kurgualune ja rinna keskosa on valged. Kaela alaosal on hõbehallid pikenenud suled. Nokaots on kollakasroheline ja nokatüvikul on kollane laik.
Levila idaosas niiskemates paikades elavad linnud on tumedamat värvi kui idapoolsed. Austraalia mangroovihaigrud on põhjapoolsetest pruunimad ja neid loeti varem eraldi alamliigiks "A. s. mathewsae".
Noorlinnud on pruunid. Udusulis pojad on helehallid.
Sarnaneb välimuselt koljathaigruga, kuid koljathaigru pea ja kael on pruunid ning kurgualune on pruun või valge.
Levik.
Mangroovihaigrud elavad Myanmaris, Tais, Lõuna-Vietnamis, Indoneesias, Filipiinidel, Uus-Guineal ja Põhja-Austraalias.
Elavad mangroovides, soodes, jõgede ja laguunide ääres, randades ning laidudel. Peamiselt rannikul, kuid jõgede ääres võivad elada ka kaugemal sisemaal.
Toitumine.
Austraalias toituvad peamiselt kaladest, kuid ka krabidest ja teistest koorikloomadest. Kalimantanil söövad mudahüpikuid.
Toituvad üksi, vahel paarides või väikestes parvedes. Toitu otsides seisavad paigal või kõnnivad aeglaselt kuni 30 cm sügavuses vees.
Pesitsemine.
Okstest ehitatud pesa on 120–130 cm lai ja asub tavaliselt avitsennia otsas.
Kurnas on kaks rohekassinist muna mõõtmetega 62,5–71 × 46,5–49 mm.