Paul Rassinier

Paul Rassinier (18. märts 1906 Bermont – 28. juuli 1967 Asnières-sur-Seine) oli prantsuse kommunist ja sotsialistlik poliitiline aktivist ning kirjanik, keda peetakse "holokausti eitamise isaks".
Elulugu.
Ta sündis poliitiliselt aktiivses perekonnas. Esimese maailmasõja ajal mobiliseeriti Pauli isa Joseph, talunik ja Prantsuse koloniaalarmee veteran Tonkinis (tänapäeva Vietnam), kuid pandi patsifistlike hoiakute pärast sõjaväevanglasse, mida tema poeg Paul ei unustanud kunagi. Pärast sõda pooldas tema perekond sõjajärgseid sotsialistlikke ümberkorraldusi ja 1922. aastal liitus ta Prantsuse Kommunistliku Parteiga. 1926. aastal lõpetas ta École Normale Supérieure'i ja asus tööle kooliõpetajana. 1927. aastal teenis ta Prantsuse armees Marokos, kus tema patsifistlikke vaateid tugevdasid jõhkrad kolonialistlikud repressioonid ja sõjaväeline korruptsioon. Hiljem kirjeldas ta, kuidas "me muutusime tuimaks skandaalsete piinamisstseenide suhtes, millel polnud mingit põhjust kadestada keskaja omasid." Pärast demobiliseerimist naasis ta õpetajaametisse ja poliitilise aktivismi juurde, temast sai Prantsuse kompartei Belforti departemangu parteisekretär. Rassinier toetas püüdlusi kaasata keskklassi parteisid ning selle ja teiste "töölisklassi huvide reetmise" eest heideti ta 1932. aastal kommunistlikust parteist välja. Samal aastal moodustas ta mitmete Prantsuse komparteis pettunud endiste liikmetega uue erakonna Ida Sõltumatu Kommunistliku Föderatsiooni saades selle parteisekretäriks ja asus toimetama uue partei ajalehte. Ei partei ega ajaleht muutunud populaarseks ja mõlemad likvideerusid 1934. aastal. Samal aastal liitus ta sotsialistliku Tööliste Internatsionaali Prantsuse Sektsiooniga (SFIO). Ta kandideeris mitu korda edutult valimistel. Kuid ta oli viljakas ajakirjanik, kirjutades aastatel 1934-39 neljas erinevas väljaandes üle 120 poliitilise artikli. Ta mõistis hukka võidurelvastumise, pooldas Versailles' lepingu läbivaatamist, nõudis töötajatele rohkem õigusi ja toetas patsifistlikku ideoloogiat, mis ei piirduks ainult Prantsusmaaga, vaid muutuks üleeuroopaliseks. Sõjapilvede kogunedes kirjutas ta artikleid, milles mõistis hukka natsismi ja fašismi, kirjeldades nende välispoliitikat kui "gangsterite poliitikat" ning hoiatas, et ei Itaaliat ega Saksamaad ei saa oma lubaduste täitmisel usaldada. 
1933. aastast ajaloo ja geograafia professor Belfort'i College d'Enseignement Generalis. 
1939. aasta augustis, pärast Molotovi-Ribbentropi pakti sõlmimist, arreteeriti ta Prantsuse vastuluure poolt kahtlustatuna Saksamaalt raha saamises. Tänu Paul Faure'i ja SFIO sekkumisele vabastati ta mõni päev hiljem ning kui Prantsusmaa 1940. aasta mais rünnati, asus ta tööle oma maakaitseüksusesse, kus ta koos kaaslastega veetis nädalaid kasarmutes käske oodates, mis ei tulnud kunagi. Pärast Prantsusmaa vallutamist jätkas ta õpetamist Belfortis.
Sõja alguses oli Rassinier vaherahu üle üsna rahul, ennustas Inglismaa lüüasaamist ja pilkas "sõjaõhutajaid". See suhtumine püsis kuni 1942. aastani. 1945. aastal meenutas Belforti departemangu vabastuskomitee president Henri Chaignot, et 1940. aastal oli Rassinier veendunud, et sakslased võidavad sõja ja et nendega tuleb kokkulepe saavutada. Järgmisel aastal hindas Rassinier, et tulemus on prantslaste jaoks sama, olenemata sellest, kas võidutsevad sakslased või inglased. 1942. aasta mais rõõmustas Rassinier Venemaa peatse lüüasaamise üle.
Jaanuaris 1943 liitus ta Prantsuse vastupanuliikumisega. Ta liitus esmalt vabariiklaste-sotsialistide koalitsiooniga "Vabaduse Vabatahtlikud" ja seejärel Henri Ribière'i Põhja-Prantsusmaal organiseeritud "Vastupanuliikumine Vabastamisega." Temast sai liikumise juht Alsace-is ja Belfortis. Kasutades oma kirjastuskontakte, trükkis ta võltsitud isikutunnistusi ja aitas rajada maa-aluse raudtee Belfortist Šveitsi linna Baseli, smugeldades vastupanuvõitlejaid, poliitilisi pagulasi ja tagakiusatud juute turvalisse kohta. Ta osales põraandaaluse ajalehe "Neljas Vabariik" väljaandmises, mille ainuke number ilmus 1. novembril 1943. Leht propageeris vastupanu ja püüdis luua Prantsusmaale sõjajärgse aluse, et „kõik need, kes sõja koos üle elavad, saaksid ja peavad koos rahu taastama ning päästma riigi kodusõjast.“ 
Koonduslaager.
Kohalikud kommunistlikud vastupanuliikumise rühmad olid maruvihased, kui Rassinier avaldas lendlehti, milles mõistis hukka nii Nõukogude kommunismi kui ka Hitleri natsionaalsotsialismi. Pärast mitmeid hoiatusi mõistsid kommunistid ta surma. Tema elu päästeti, kui 30. oktoobril 1943 vahistasid Saksa välisandarmeeria liikmed ta tema enda klassiruumis. Tema ülesandja oli Saksa politseis ülekuulamisel murdunud ja paljastanud, kes andis talle võltsitud isikutunnistuse. Ka tema naine ja kaheaastane poeg vahistati, kuid nad vabastati mõni päev hiljem. Rassinier'd kuulati üle üksteist päeva, peksmise tagajärjel murdus tal lõualuu, muljuti käsi ja rebenes neer. Seejärel saadeti Buchenwaldi koonduslaagrisse, kuhu ta jõudis 30. jaanuaril 1944. Pärast kolmenädalast karantiini sai temast vang number 44364 ja ta viidi Dorasse, kus tunnelites ehitati V1 ja V2 rakette. Töötingimused olid kohutavad. Nälg, haigused, ületöötamine, kurnatus ja füüsiline väärkohtlemine SS-i ja vangidest endist koosneva administratsiooni poolt põhjustasid katastroofilise suremuse. Oma mälestustes ütleb ta, et tema ellujäämisele aitasid kaasa mitmed tegurid. Alates 1944. aasta aprillist saatis tema naine talle toidupakke, kuigi see lõppes novembris. Sõprus oma blokiülemaga viis selleni, et tema pakk toimetati otse talle kätte, ilma et vangide valitsus oleks seda eelnevalt rüüstanud. Mõnda aega sai ta mugava töökoha SS-i Oberscharführeri juures, kes juhtis valvekoerte kompaniid, "Schwungis" (ametikoht kuskil korrapidaja ja teenri vahepeal) ning tal oli võimalus SS-i lähedalt jälgida. Samuti, osaliselt ülekuulamise tagajärjel, haigestus ta nefriiti ja veetis vangistusest vähemalt kakssada viiskümmend päeva laagrihaiglas. 7. aprillil 1945 evakueeriti ta Dorast surmarongiga, mis reisis lõputult mööda Saksa raudteevõrku ühest pommitatud sihtkohast teise, ilma toidu, vee ja peavarjuta. Mõne päeva pärast, kui rong kurvis keeras, hüppas ta hoolimata oma kohutavast füüsilisest seisundist rongist maha ja tänu kaldenurgale pääses valvurite tule eest. Ameerika sõdurid päästsid ta järgmisel päeval.
Pärast sõda.
Ta naasis Prantsusmaale 1945. aasta juunis ja talle anti vastupanu lint. Ta liigitati 95% ulatuses invaliidiks (hiljem muudeti see 105% ulatuses). Ta naasis oma õpetajaametisse, kuid füüsilise seisundi tõttu saadeti ta 1950. aastal enneaegselt pensionile. 
1945. aastal asus ta uuesti tööle Belforti Föderatsiooni SFIO juhina ja ajakirja "Neljas Vabariik" toimetajana. Juunis 1946 valiti ta asendusliikmena Prantsusmaa parlamenti, kus ta täitis kaks kuud asendusliikmena saadikukohustusi. 
1948. aastaks oli ta olnud ajalooõpetaja üle kahekümne kahe aasta ning oli ahastuses, lugedes lugusid koonduslaagritest ja küüditamisest, mis tema väitel ei vastanud tõele. Ta oli ka jahmunud natsi-Saksamaa ühepoolsest hukkamõistmisest inimsusevastaste kuritegude eest, mida ta oma Maroko kogemuse põhjal ei pidanud ainulaadseks, ning väitis, et kardab, et natsionalistlik vihkamine ja kibestumus lõhestavad Euroopat. Nagu ta seda oma teoses „Odüsseuse vale“ selgitas:
"Ühel päeval taipasin, et Saksa laagritest oli loodud vale pilt ja et koonduslaagrite probleem oli universaalne, mitte ainult selline, millest sai lahti, asetades selle natsionaalsotsialistide ukse taha. Küüditatud – kellest paljud olid kommunistid – olid suuresti vastutavad rahvusvahelise poliitilise mõtlemise sellisele ekslikule järeldusele viimise eest. Järsku tundsin, et vaikimisega olin ohtliku mõju kaasosaline." 
Tema esimene raamat „Piiri ületamine“ (1949), mis kirjeldas tema kogemust Buchenwaldis, saavutas kohe kriitika-alast ja kommertslikku edu. Rassinier väidab, et tõhusat vastupanu osutati ainult vene vangide seas ning et paljusid laagris toime pandud julmusi ei pannud toime mitte SS, vaid peamiselt kommunistidest vangid, kes võtsid üle laagri vangiadministratsiooni ja juhtisid laagrite siseasju oma huvides. Sotsialistliku Partei sisebülletään kirjutas: „Paul Rassinier püüdis näidata […], et [laagrites] aset leidnud õudused olid sama palju kommunistide kui ka SS-i töö.” 
Teine raamat "Odüsseuse vale: pilguheit koonduslaagri vangide kirjandusele" (1950) tekitas poleemikat. Rassinier uuris seda, mida ta pidas laagrite representatiivseteks kirjeldusteks. Ta kritiseerib neid liialdamises sakslaste julmuse kujutamisel. Ta väidab, et vangidest koosnev administratsioon hoolitses ainult enda eest. Ta kirjeldab ka oma külastusi Dachau ja Mauthauseni koonduslaagrisse, märkides, et mõlemas kohas kuulis ta vastuolulisi lugusid gaasikambrite toimimise kohta ning väljendab esimest korda oma kahtlusi gaasikambrite olemasolu ja natside hävitamispoliitika suhtes. Raamat tekitas skandaali ja 2. novembril 1950 rünnati seda isegi Prantsuse Rahvusassamblee istungisaalis. Mitmed organisatsioonid kaebasid nii Rassinier'd kui ka eessõna kirjutanud Albert Parazi laimu eest kohtusse. Pärast mitmeid kohtuprotsesse mõisteti nii Rassinier, kui ka Paraz õigeks ning 1955. aastal ilmus "Odüsseuse vale" laiendatud väljaanne, mis müüs hästi. See kära aga tekitas SFIO liikmete kaebusi ja 9. aprillil 1951 heideti Rassinier parteist välja "vaatamata austusele, mida tema isik talle osutab", nagu väljaviskamisdokumendis märgiti.
Rassinier veetis ülejäänud 1950. aastad sotsialismi ja patsifismi propageerides.
1961. aastal ilmus tal raamat „Odüsseus, kelle reedavad tema omad”, mis oli antoloogia kõnedest, mida ta pidas Saksamaal kaheteistkümne linna hõlmaval loengureisil, mis oli üles ehitatud teose „Odüsseuse vale” kolmandale väljaandele. Selle reisi sponsor oli Karl-Heinz Priester, endine SS-ohvitser ja Joseph Goebbelsi propagandist (ja kunagi USA luureagent). 
1962. aastal, pärast Jeruusalemma protsessi Adolf Eichmanni üle, avaldas Rassinier teose „Tõeline Eichmanni protsess ehk parandamatud võitjad“, mis mõistis hukka Nürnbergi ja Adolf Eichmanni protsessid, ning laiendatud teises trükis Frankfurdi Auschwitzi protsessid (1963-1968 Saksamaal Frankfurt am Mainis toimunud kohtuprotsess 22 Auschwitz-Birkenau koonduslaagri valvuri üle), milles osalemise Lääne-Saksamaa valitsus tal detsembris 1963 ära keelas. Laiendatud trüki lõpus väitis ta, et jätkuvad sõjakuritegude kohtuprotsessid olid osa sionistlikust ja kommunistlikust strateegiast Euroopa lõhestamiseks ja demoraliseerimiseks. Ajakirjanduses ilmus Rassinieri kohta uusi hukkamõiste, näiteks kui ajakirjanik Bernard Lecache kirjeldas teda kui „Natsi-Internatsionaali agenti“.
Just 1964. aastal, teosega „Euroopa juutide draama“, jõudis Rassinier järeldusele, et Natsi-Saksamaa ei ole kunagi ellu viinud hävitamispoliitikat. Ta kritiseeris Raul Hilbergi raamatut „Euroopa juutide hävitamine“ (1961), kritiseeris taas tunnistajate ütlusi ja seadis kahtluse alla väidetavate hävitamismeetodite tehnilise teostatavuse. Ta viitas Kadmi Coheni sionistlikule raamatule "L'Etat d'Israel" (1930), et taas väita, et sionistlikud ja juudi organisatsioonid sepitsesid vandenõu natsliku kuriteo abil raha väljapressimiseks enda ja Iisraeli riigi rahastamiseks.
1965. aastal ilmunud uurimuses "Operatsioon "Vikaar". Pius XII roll enne ajalugu" kaitses ta paavst Pius XII natsismisüüdistuse eest. Selleks anti talle juurdepääs Vatikani arhiividele.
Oma viimases raamatus „Need, kes vastutavad Teise maailmasõja eest” püüab Rassinier tõestada juutide vastutust sõja puhkemise eest.
Ta suri 28. juulil 1967 Pariisi äärelinnas Asnières'is. Teosed "Iisraeli riigi ajalugu" ja "Kolmas maailmasõda nafta pärast" jäid tal pooleli.
Teosed.
Piiri ületamine: Inimlik tõde, 1949
Odüsseuse vale: Pilguheit koonduslaagri vangide kirjandusse, 1950
Viimase võimaluse kõne: Sissejuhatav essee rahudoktriinidesse, 1953
Candasse ehk kaheksas peapatt, ajalugu ajas (Rassinier' autobiograafia), 1955
Parlament pankade käes, 1955
Odüsseus, keda reedavad tema omad, 1961
Kahtlane revolutsionäär, 1961
Tõeline Eichmanni protsess ehk parandamatud võitjad, 1962
Euroopa juutide draama, 1964
Operatsioon "Vikaar". Pius XII roll enne ajalugu, 1965
Need, kes vastutavad Teise maailmasõja eest, 1967