tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
1994. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlused

1994. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlused olid XV maailmameistrivõistlused jalgpallis, mis toimusid 17. juunist – 17. juulini Ameerika Ühendriikides.
Valikturniiril osales 133 koondist.
Tegemist oli esimeste jalgpalli maailmameistrivõistlustega, kus finaalmängus, mis toimus Brasiilia ja Itaalia jalgpallikoondiste vahel, lõppesid nii normaal- kui ka lisaaeg seisuga 0:0. Otsustavaks said penaltid ehk 11-meetri karistuslöögid, kus Brasiilia tabas 3, Itaalia aga 2 lööki. Itaalia võimalused luhtusid, kui viies lööja Roberto Baggio üle värava lõi.
Jaanuar 1904

Jaanuar 1904, sündmuste kroonika
4. jaanuar.
Ameerika president Theodore Roosvelt selgitas kongressile, et USA-l pole mingit osa Panama revolutsioonis. President rõhutas, et on aeg asuda Panama kanalit ehitama.
Veebruar 1904

Veebruar 1904, sündmuste kroonika
Jaanuar 1905

Jaanuar 1905
Sündmuste kroonika
Veebruar 1905

Veebruar 1905, kroonika
Urmas Reinsalu

Urmas Reinsalu (sündinud 22. juunil 1975 Tallinnas) on Eesti poliitik, XV Riigikogu liige, alates 10. juunist 2023 erakonna Isamaa Erakonna esimees.
Ta on olnud 2003–2012 ja 2014–2015 ning on alates 2021 Riigikogu liige.
2012–2014 oli ta kaitseminister Andrus Ansipi kolmandas valitsuses, 2015–2016 justiitsminister Taavi Rõivase teises valitsuses ja 2016–2019 justiitsminister Jüri Ratase esimeses valitsuses. Seejärel oli ta 2019–2021 Eesti välisminister Jüri Ratase teises valitsuses ning 2022–2023 uuesti välisminister Kaja Kallase teises valitsuses.
Haridus.
Urmas Reinsalu lõpetas 1993. aastal Tallinna 37. Keskkooli ja 1997. aastal Tartu Ülikooli õigusteaduskonna. Oli Tartu Ülikooli Üliõpilaskonna Edustuse esimees 1994–1995.
Poliitiline tegevus.
Reinsalu oli 1992. aastast Ühenduse Res Publica ja 2001. aastast Erakonna Res Publica liige ning pärast selle ühinemist Isamaaliiduga on ta erakonna Isamaa ja Res Publica Liit liige, mis alates 2018. aastast kannab nime Isamaa Erakond.
Reinsalu oli Erakond Res Publica nimekirja esinumber 2004. aasta Euroopa Parlamendi valimiste nimekirjas, kuid ei osutunud valituks. Res Publica sai vaid 6,7 protsenti häältest ning valimiskaotus viis erakonna kadumisele poliitikamaastikul.
Reinsalu kuulus Res Publica poliitikute rühmitusse Äraostmatud. 2003. aastal oli ta ajakirjanduses Res Publicaga seostatud OÜ Patricia juhatuse liige koos Ken-Marti Vaheri, Taavi Veskimägi ja Indrek Raudsega.
Alates 28. jaanuarist 2012 kuni 6. juunini 2015 oli Reinsalu Erakonna Isamaa ja Res Publica Liit esimees. 2. aprillist 9. aprillini 2015 oli ta Riigikogu Isamaa ja Res Publica Liidu fraktsiooni esimees.
President Toomas Hendrik Ilves nimetas Reinsalu 11. mail 2012 kaitseministriks, ametisse asus ta ametivande andmisega Riigikogu ees 14. mail 2012.
9. aprillist 2015 kuni 23. novembrini 2016 oli Eesti justiitsminister Taavi Rõivase teises valitsuses. Seejärel oli ta alates 23. novembrist 2016 kuni 29. aprillini 2019 justiitsminister Jüri Ratase esimeses valitsuses ning 
Alates 23. novembrist 2016 kuni 29. aprillini 2019 oli ta Jüri Ratase esimeses valitsuses Eesti justiitsminister ja seejärel Eesti välisminister 29. aprillist 2019 kuni 26. jaanuarini 2021 Jüri Ratase teises valitsuses.
2021. aasta kohaliku omavalitsuse volikogude valimistel kandideeris Reinsalu Tallinnas. Ajaleht Äripäev tõi hiljem välja, et Isamaa liige ja ärimees Tõnis Palts tasus varajatult Reinsalu kasuks tehtud kampaaniakulud.
18. juulist 2022 kuni 17. aprillini 2023 oli Reinsalu teist korda Eesti välisminister ja seda Kaja Kallase teises valitsuses.
Ta kandideeris 2023. aasta valimistel Riigikokku, kogus valimisringkonnas nr 4 (Harju- (v.a Tallinn) ja Raplamaa) 4509 häält ning osutus valituks.
Ta kandideeris 2024. aasta Euroopa Parlamendi valimistel, kogus 14 248 häält ning ei osutunud valituks.
Juuni 1904

Juuni 1904, sündmuste kroonika
Jaanuar 1904 - Veebruar 1904 - Märts 1904 - Aprill 1904 - Mai 1904 - Juuni 1904 - Juuli 1904 - August 1904 - September 1904 - Oktoober 1904 - November 1904 - Detsember 1904
Portugali jalgpallikoondis

Portugali jalgpallikoondis on Portugali jalgpalliliidu esindusmeeskond, mis esindab Portugali rahvusvahelistel jalgpallivõistlustel.
Koondis on tulnud ühe korra Euroopa meistriks (2016). Parim tulemus MM-ilt on kolmas koht 1966. aasta võistlusel.
Ajalugu.
Esimene teadaolev jalgpallikohtumine Portugalis peeti 1888. Jalgpalliliit asutati 1914. Esimese maavõistluse pidasid portugallased 1921 Hispaaniaga ja kaotasid 1:3. FIFA liikmeks saadi 1923 ning 1928. aasta olümpiaturniiril Amsterdamis jõuti veerandfinaali. 1950. aastal pakkus FIFA pärast Türgi loobumist MM-finaalturniirist kohta Portugalile, kuid Portugal loobus.
Portugali koondis pääses esimest korda maailmameistrivõistlustele 1966. aastal Inglismaal. See oli Mosambiigist pärit Eusébio tähetund: aafriklane oli üheksa väravaga finaalturniiri edukaim väravakütt ning aitas meeskonnal võita pronksmedali.
1984. aastal jõudis Portugal esimest korda EM-võistluste finaalturniirile ning mängis end poolfinaali, kus tuli alla jääda Prantsusmaale 2:3. Meeskonna tähed olid Nené, Fernando Chalana ja Rui Jordão.
1986 mängiti end välja MM-i finaalturniirile Mehhikosse. MM-i alustati hästi 1:0 võiduga Inglismaa üle, kuid siis murdis väravavaht Manuel Bento treeningul jalaluu ning kaks järgmist alagrupimängu portugallased kaotasid: Poolale 0:1 ja Marokole 1:3.
1980. aastate lõpus ja 1990. aastate alguses algas Portugali jalgpalli uus tõus eesotsas Luís Figo, Rui Costa ja Fernando Coutoga. Noorte tiitliturniiridel olid portugallased korduvalt võitjate ja medalisaajate seltskonnas. Euroopa 1996. aasta meistrivõistluste finaalturniiril jõuti teise ringi, kuid 1998. aasta MM-ile ei pääsetud. Euroopa 2000. aasta meistrivõistluste finaalturniiril mängiti end poolfinaali, kus kaotati 1:2 Prantsusmaale. 2002. aasta MM oli taas pettumus: alagrupist edasi ei saadud, sest kaotati nii USA-le kui ka Lõuna-Koreale. 2004. aasta kodus toimunud EM-l jõudis Portugali koondis finaali, kus jäi alla turniiri suurüllataja Kreekale.
2006. aasta MM-il saadi 4. koht kaotades kolmanda koha mängus Saksamaa koondise vastu ja kaks aastat hiljem EM-il kaotati veerandfinaalis taas Saksamaale.
2010. aasta MM-il langeti välja kaheksandikfinaalis, kui kaotati Hispaania koondise vastu 1:0. Hispaania võitis Portugali koondist ka 2012. aasta EM-i poolfinaalis, kui mäng läks penaltite peale. 2014. aasta MM-il ei saadud alagrupist edasi.
Prantsusmaal peetud 2016. aasta EM-il võitis Portugal finaalis 1:0 Prantsusmaad ja tuli esimest korda Euroopa meistriks.
Praegune meeskond.
Portugali koondis 2020. aasta Euroopa meistrivõistlustel.
"*Kaasa arvatud väljalangemismängude viigid, kus võitja otsustatakse penaltiseerias."
"**Roheline piirjoon – kodus peetud turniir."
Asutav Kogu

Asutav Kogu (Eesti Asutav Kogu) oli Eesti rahvaesindus ja seadusandliku võimu organ (parlament) 23. aprillist 1919 kuni 20. detsembrini 1920. 
Asutav Kogu töötas ühe aasta, 7 kuud ja 28 päeva. Istungjärke oli viis: neist pikim oli teine istungjärk, mil peeti 70 koosolekut; lühim aga viies, kus peeti vaid 16 koosolekut. Üldse peeti 170 koosolekut, kus võeti vastu 88 seadust ja määrust. Arupärimisi Vabariigi Valitsusele esitati 85.
Asutava Kogu valimised.
Asutava Kogu valimised toimusid 5.–7. aprillil 1919. Valimistel osales kümme parteid vői rühma. Peamised erakonnad või parteid olid Konstantin Pätsi juhitud Maaliit, Jaan Tõnissoni juhitud Eesti Rahvaerakond, Otto Strandmani juhitud Eesti Tööerakond ja August Rei juhitud sotsiaaldemokraadid (Eesti Sotsiaaldemokraatiline Tööliste Partei). Valimisaktiivsus oli kőrge, osales 80% valimisõiguslikest kodanikest. 
Eesti Sotsiaaldemokraatiline Tööliste Partei saavutas ülekaaluka vőidu: 41 saadikukohta (33%), teiseks jäi Eesti Tööerakond 30 saadikukohta (25,1%), Eesti Rahvaerakond 25 saadikukohta (20,7%), Eesti Maarahva Liit 8 saadikukohta (6,5%), Eesti Sotsialistide-Revolutsionääride Partei 7 saadikukohta (5,8%), Kristlik Rahvaerakond 5 saadikukohta (4,5%), Saksa-Balti Erakond 3 saadikukohta (2,5%), Vene Kodanikkude Kogu 1 saadikukohta (1,3%).
Tegevus.
8. mail 1919 kinnitas Asutav Kogu esimese Eesti Vabariigi Valitsuse eesotsas Otto Strandmaniga. Sellega lõppesid Ajutise Valitsuse volitused.
Asutava Kogu poolt ametisse kinnitatud valitsusi juhtisid
19. mail 1919. a võttis Asutav Kogu vastu deklaratsiooni Eesti riiklikust iseseisvusest, milles selgitati maailmale Eesti Venemaast lahkulöömise ajaloolisi põhjusi.
4. juunil 1919 seadustati Eesti Vabariigi valitsemise ajutine kord.
10. oktoobril 1919 võeti vastu Maaseadus, millega kaotati rüütlimõisad. 
13. veebruaril 1920 ratifitseeriti 2. veebruaril allakirjutatud Tartu rahuleping.
15. juunil 1920 võttis Asutav Kogu vastu esimese Eesti Vabariigi Põhiseaduse (avaldati Riigi Teatajas nr 113/114 9. juulil). Põhiseadus jõustus sama aasta 21. detsembril.
27.–29. novembril 1920 toimusid I Riigikogu valimised.
Asutav Kogu pidas kokku 5 istungjärku ja 170 istungit, kus võeti vastu üle 800 seaduse, sealhulgas seisuste kaotamise seaduse.
Asutava Kogu tegevus lõppes 20. detsembril 1920, mil ametisse astus I Riigikogu.
Eesti Asutava Kogu liikmed.
120-liikmelises Asutavas Kogus oli 25 juristi, 11 ajakirjanikku, 7 agronoomi, 6 pőllumeest, 3 őpetajat, 2 kirjanikku, 2 üliőpilast ja teiste elualade esindajaid. Saadikute hulgas oli 7 naist.
Juhatus.
"Esimees" – August Rei (ESDTP)&lt;br&gt;
"I abiesimees" – Lui Olesk (23. aprill – 10. oktoober 1919)&lt;br&gt;
"I abiesimees" – Julius Seljamaa (10. oktoober 1919 – 4. jaanuar 1921)&lt;br&gt;
"II abiesimees" – Aadu Birk (23. aprill – 10. oktoober 1919)&lt;br&gt;
"II abiesimees" – Jakob Westholm (10. oktoober 1919 – 4. jaanuar 1921)&lt;br&gt;
"Sekretär" – Hans Martna&lt;br&gt;
"I abisekretär" – August Jürima&lt;br&gt;
"II abisekretär" – Hugo Raudsepp
Liikmed.
Lisaks Asutava Kogu avamise päevaks 23. aprillil 1919 kinnitatud Asutava Kogu liikmetele, lisandus hiljem ka asendusliikmeid:
"Nimekiri on pooleli"
I Riigikogu

I Riigikogu oli Riigikogu esimene koosseis, Eesti Vabariigi parlament aastail 1920–1923. 
I Riigikogu pidas enda istungeid Toompea lossi valges saalis kuni 1922. aasta sügiseni, mil Toompea lossi õuel asunud konvendihoone varemetele valmis Riigikogu hoone.
Valimised.
I Riigikogu valiti 27.–29. novembril 1920. Kohad 100-liikmelises Riigikogus jaotusid nii:
Vaadete järgi jaotusid kohad: 46 parempoolsetele, 33 sotsialistidele ja kommunistidele ning 21 kohta tööerakond ehk tsentrum nende vahel.
Tallinnas oli eelistusjärjekord selline:
Tartus on eelistusjärjekord selline:
18. jaanuaril 1921 ütles kommunist Johannes-August Allikso Riigikogu kõnetoolist: Eesti on ametlikult demokraatline Vabariik, sellepärast tuleb vaatamise alla võtta, kas valimised sündisid vastavalt demokraatlistele põhimõtetele. Valimised sündisid sõjaseaduse all. Valitsus andis määruse, et valimise koosolekuid võib pidada ilma komandandi iseäralise loata. Kuid pärast... (Jääb äkki peatama. Vahelhüüded paremalt poolt: „Pange prillid pähe, siis seletate paremini!”) Valimiste ajal oli meil terroor... (Vahelhüüe: Terroor, terroor! See ei käi valimiste kohta.) Ähvardati, – igaüks, kes punastele hääletab, saab kannatada, saab välja saadetud jne. Niisugusel korral ei saa poliitilistest vabadustest valimistel juttu olla. Kõik rühmad võisid Tallinnas koosolekuid pidada ja selleks „Estoonia” kontsertsaali tarvitada, aga meie ei saanud seda mitte. Rõhutud töölised ei saanud oma häält kuidagi tõsta. Teil aga olid kõik kohad ja võimalused tarvitada, isegi kiriku kantslist tehti kihutustööd. Tallinna trükikojad trükivad kodanlisi ajakirju, meie häälekandjaid ei taha aga keegi trükkida. (Vahelhüüe: Teie teete tööd põrandaall!) Kas võib tööliste sõna- ja trükivabadusest juttu olla? Kui korraldatud valimise koosolekule minevate tööliste käest priiskavate kurnajate võimude läbi punased lipud ära kisti, tarvitati töölise vastu vägivalda, pekseti neid kantsikutega, tallati hobustega. Riigikogu Kommunistline Töölisterühm teeb sellepärast järgmise ettepaneku: „Riigikogu tunnistab, et Riigikogu valimised on sündinud sõjaseaduse ja kapitaali surve all, aga mitte vastavalt demokraatia põhimõttele ja otsustab seepärast valimisi tühjaks tunnistada.” (Üleüldine naer.)
Ettepanek lükati nähtava enamusega tagasi.
Põhiseaduse järgi valiti I Riigikogu 3 aastaks, kuid I Riigikogu kuulutas välja ennetähtaegsed valimised. 17.–19. veebruarini 1923 toimus Rahvahääletus Algkooli seaduse muutmiseks. Rahva valdav enamus oli selle seaduse vastu, mistõttu põhiseaduse § 32 alusel korraldati uue Riigikogu valimised. See jäi ka ainsaks korraks, mil Riigikogu selle paragrahvi alusel laiali läks.
28. veebruaril 1921 palus Riigikogu juhatus Vabariigi Valitsuselt ühte sõiduautot enda käsutusse.
Juhatus.
Esimehed:
Aígina saar

Aígina on tihedalt asustatud saar Egeuse meres Saroni lahes Atika lähedal. Saarel asub Aígina linn, kus elab pool saare elanikest.
Saare nimi tähendab kreeka keeles 'kitsesaar'.
Saare pindala on 85 km². Seal elab 2001. aasta seisuga 13 552 inimest. Ta kuulub Atika maakonda Pireuse prefektuuri.
Kaks kolmandikku saarest hõlmab kustunud vulkaan Oros, mis kerkib 531 m kõrgusele. Vulkaan asub põhja–lõunasuunalises ahelikus, mis jätab ainult äärmise ida- ja lääneserva viljakale tasandikule.
Saarel kasvatatakse teravilja, puuvilla, viinapuid, mandlipuid, oliivipuid ja viigipuid, kuid kõige tähtsam 21. sajandil toodetav vili on pistaatsiapähkel. Populaarsust kogub käsnade kasvatamine.
Ajalugu.
Ajaloolisel ajal asustasid Aiginat doorlased, kuid juba ammu enne seda, alates 18. sajandist eKr oli saar tähtis kaubanduskeskus. 
Ta on olnud ajaloos oluline 6.–5. sajandil eKr,
mil vermiti münte, loodi pikkus- ja raskusühikute süsteem, rajati Zeusi pühamu, dooria stiilis Aphaia tempel, teater ja staadion.
Ateenlased olid aiginalaste konkurendid kaubanduses ja poliitikas. Sellepärast vallutasid nad 456 eKr Aigina. Selle elanikud said varjupaiga Spartas. Pärast Aigospotamopi lahingut 405 eKr said aiginalased oma saare tagasi.
133 eKr alistus Aigina Rooma ülemvõimule.
Uuesti sai Aigina tähtsaks 1820. aastatel, mil sinna asus sõltumatu Kreeka valitsus.
Euboia

Euboia (kreeka keeles Εύβοια ("Évvoia")) on saar Egeuse meres. See on Kreeta järel suuruselt teine Kreeka saar nii pindalalt kui ka elanike arvult (198 130 elanikku 2001. aastal). 
Geograafia.
Euboia saar on 150 km pikk ja 6–50 km lai. Saare pindala on 3684,8 km².
Euboia on Chalkída uue silla kohal eraldatud mandrist kõigest 160 m laiuse Euripose väinaga. Lõunas olevast Atikast eraldab Euboiat väin, mida nimetatakse Petalióni laheks. Edelas olevast Boiootiast eraldab Euboiat väin, mida nimetatakse Põhja-Euboia laheks. Läänes asuvad Fthiótida ja Óthryse mäed, loodes asuvast Magneesiast eraldab Euboiat Pagasitikóse laht. Kirdes asuvad Põhja-Sporaadid ja kagus Küklaadid, mille suurimast ja ühtlasi lähimast saarest Ándrosest eraldab Euboiat Kafiréa väin.
Euboia olulisimad neemed on Artemísio neem põhjas, Kými neem kirdes ja Kafiréa neem kagus.
Euboia maastik on mägine. Kõrgeimad tipud on 1745 m kõrgune Dírfys saare keskosas ja 1398 m kõrgune Óchi saare kagutipus.
Euboia suurim linn on edelarannikul asuv Chalkída, mis asub kohas, kus saare kaugus mandrist on kõige väiksem (u 35 m). Suuremad asulad on veel Loutrá Aidipsoú looderannikul, Istiaía põhjarannikul, Kými kirderannikul, Kárystos lõunarannikul ja Alivéri edelarannikul. Olemas on linnadevaheline teedevõrk.
Juba antiikajal ehitati 30 m pikkune ujuksild, mis viis mandrilt Euboiale.
Ajalugu.
Vana-Kreeka ajal elasid Euboial peamiselt joonlased. Sel ajal peeti Euboiat viljakaks piirkonnaks.
Euboia tähtsaimad linnad Chalkis (tänapäeva Chalkída) ja Eretria kujunesid 8. sajandil eKr ärikeskusteks. Neil oli kolooniaid Sitsiilias, Itaalias ja Chalkidikel. 7. sajandi esimesel poolel toimus linnade vahel sõda Lelantoni tasandiku pärast, mis oli esimene ülekreekaline koalitsioonisõda.
Ateena riigimees Solon võttis 6. sajandil eKr Ateenas Aigina rahaühiku asemel kasutusele Euboia rahaühiku, mis oli kergem ja ennegi laialt käibel. See kiirendas nii Atika kui Euboia majanduse arengut.
506 eKr vallutas Ateena Chalkise ja 490 eKr hävitas Pärsia Eretria. Ateena I mereliitu kuulus tosinkond Euboia linna ja nende lahkulöömiskatse surus Perikles 446 eKr maha. 411 eKr said Chalkis ja Eretria jälle iseseisvaks.
Hellenismi ajal oli Chalkis tugev kindlus.
Antiikajal kaevandati Euboialt mitmesuguse värvusega peeneteralist Karystose marmorit ja ehedat väävlit. Kaevandati ka vaske, aga juba 3. sajandiks eKr olid sealsed varud ammendunud.
Rahvastik.
2001. aasta rahvaloenduse andmetel elas saarel 198 130 inimest.
Aderkas

Aderkas on Liivimaa, Eestimaa ja Saaremaa aadlisuguvõsa. 
Esimese allikates esineva perekonnaliikmena on teada Riia peapiiskopi vasall Johannes de Adricas (1277).
Itaalia jalgpallikoondis

Itaalia jalgpallikoondis on Itaalia jalgpalliliidu esindusmeeskond, mis esindab Itaaliat rahvusvahelistel jalgpallivõistlustel.
Ajalugu.
Nii nagu paljud riigid, võlgneb ka Itaalia tänu jalgpalli avastamise eest inglise meremeestele ja kaupmeestele, kes seda mängu Põhja-Itaalias 19. sajandi lõpus tutvustasid. Harrastus levis kiiresti ning Itaalia jalgpalliliit asutati juba 1898. aastal. FIFA-sse astuti 1905. aastal. Esimese maavõistluse pidas Itaalia 1903 Prantsusmaaga ning Milanos võideti vastaseid 6:2.
Peatreener Vittorio Pozzol olid oskused, mis tegid Itaaliast 1930. aastatel kahekordse maailmameistri. 1934. aastal aitasid argentina päritolu kaitsja Luisito Monti väljapaistev mäng ning Angelo Schiavio ja Giuseppe Meazza väravad itaallastel kodus toimunud MM-il võita finaalis Tšehhoslovakkia 2:1. Kaks aastat hiljem võitis Itaalia meeskond Berliini olümpiamängudel kuldmedali ning 1938. aastal kaitses Pariisis maailmameistritiitlit. Silvio Piola lõi kokku viis väravat, neist kaks itaallaste 4:2 võiduga lõppenud finaalis Ungari vastu.
Järgmist tõusu tuli Itaalia jalgpallifännidel oodata aga 30 aastat. Selle sisse mahtus võõrmängijate mõõdutundetu import ning tugevale kaitsele ("catenaccio") rajatud väravatevaese jalgpalli periood. Murest rahvuskoondise ebaedu pärast keelustas Itaalia jalgpalliliit 1964. aastal võõrmängijate osalemise Itaalia liigas (see keeld tühistati alles 1980. aastal).
Heas usus tehtud kardinaalse otsuse esimesed tulemused andsid end veel oodata, sest 1966. aasta MM-il põrus Itaalia koondis alagrupiturniiril, kaotades Põhja-Koreale.
1968. aasta EM-i finaalis sai Itaalial lisamängus jagu Jugoslaaviast 2:1 ja tuli Euroopa meistriks. Koondise võidus oli oluline roll poolkaitsjatel Gianni Riveral ja Sandro Mazzolal, samuti ründaja Luigi Rival. Samad mehed viisid Itaalia finaali ka 1970. aasta MM-il Mehhikos, kuid finaalis Brasiiliaga maailmameistriks tulla ei suudetud ja lepiti hõbemedalitega.
1978. aasta MM-il ja 1980. aasta EM-il sai Itaalia neljanda koha.
1982. aastal Hispaanias oli taas käes tähetund – 3:1 eduga finaalis Saksamaa LV üle tuldi kolmandat korda maailmameistriks. MM-i kangelane oli ründaja Paolo Rossi kuue väravaga.
1994. aastal USA-s jõuti finaali, kuid seal tuli tunnistada brasiillaste osavust ja jäädi teiseks.
Euro 2000 finaalturniiril mängisid itaallased end esikohamängule, kuid siis olid kullakavatsuste rikkujaks prantslased.
2006. aastal tuldi jalgpalli maailmameistriks, kui finaalis alistati penaltitega Prantsusmaa.
2021. aasta EM-l tuli Itaalia teist korda Euroopa meistriks kui finaalis alistati penaltiseerias 3:2 Inglismaa.
Mängijad.
Praegune koosseis.
Itaalia koondis 2020. aasta Euroopa meistrivõistlustel.
Rekordinternatsionaalid.
Seisuga "4. juuni 2021"
Suurimad väravakütid.
"Seisuga 4. juuni 2021"
Paksus kirjas on praegused koondislased.
Erik XIV

Erik XIV (13. detsember 1533 Stockholm – 26. veebruar 1577 Örbyhus) oli Rootsi kuningas 1560–1568.
Erik XIV oli Gustav I Vasa ja Saksi-Lauenburgi Katarina vanim poeg, Johan III ja Karl IX vend.
Tema järjekorranumber ei tähenda õigupoolest seda, et ta oleks olnud Rootsi 14. Eriku-nimeline kuningas. Johannes Magnus kirjutas Rootsi ajaloo, mille tarbeks ta leiutas Rootsi müütiliste kuningate nimistusse 6 Karli enne Karl Sverkerssoni ja 5 Erikut enne Erik Võidukat. Need kuningad, keda on kujutatud eranditult positiivselt, on välja mõeldud arvatavasti Rootsi printside Eriku ja Johani peale mõeldes, kellele see raamat oligi pühendatud. Kui Erik ja Johan kuningaks said, siis võtsid nad Johannes Magnuse pakutud nummerduse omaks.
Kuningaks saanuna (1560, kroonimine 29. juunil 1561 Uppsalas) asutas Erik krahvi ja vabahärra seisused – varem Rootsi aadlikel tiitleid ei olnud. Ta sekkus 1561 Liivi sõtta, võttes juunis vastu Eestimaa aadlike ustavusvande.
Erik umbusaldas oma vendi, eriti Soome hertsogit Johanit, ja piiras alates 1561. aastast nende õigusi. 1563 alustas ta Johani vastu sõda, vallutas viimase pealinna Turu ja vangistas Johani koos abikaasaga. Eriku umbusaldas ei piirdunud oma vendadega, vaid laienes teistelegi kõrgaadlikele, näiteks Sturedele. Mitu neist lasi ta hukata.
1563 viis ta Rootsi sõtta Taani, Poola ja Lübecki vastu, alustades Põhjamaade seitsmeaastast sõda.
Kosinud edutult Inglismaa kuninganna Elizabeth I, abiellus Erik 1568 soome lihtsõduri Maunu tütre Kaarinaga (rootsipäraselt Karin Mansdotter). 
Samal aastal kukutati ta vendade Johani ja Karli poolt ning vangistati. Vennad hoidsid teda üheksa aastat vangis, sealhulgas Turu ja Kastellholmi kindluses, kus Erik oli kunagi ise vangis hoidnud oma venda Johanit. 1577 lasi kuningas Johan III oma vanema venna hernesupiga mürgitada.
Perekond.
Erik XIV isa oli Gustav I Vasa ja ema oli Katharina von Sachsen-Lauenburg.
Erik abiellus 1568 Karin Månsdotteriga. Sellest abielust sündisid
Erikul oli ka lapsi väljaspool abielu. Kõigi nende laste ema oli Agda Persdotter.
Bananal

Bananal on saar Araguaia jõe keskjooksul Brasiilias. 
Bananal on maailma suurim jõesaar (pindala 20 000 km²).
Sofia Gyllenhielm

Sofia Johansdotter Gyllenhielm (1559–1583 Tallinn) oli Rootsi kuninga Johan III vallastütar, Pontus De la Gardie abikaasa ning Jakob ja Johan De la Gardie ema. 
Sofia Johansdotter sündis Johan III ja Karin Hansdotteri abieluvälisest suhtest. Lapsepõlve veetis ta ema juures Soomes.
1576. aastal sai temast oma tädi Elisabet Vasa õuedaam. Samal aastal kihlas isa ta oma soosiku, prantsuse päritolu Rootsi väejuhi Pontus De la Gardiega. 1577. aastal aadeldati Sofia, tema vend Julius ja õde Lucretia ning nad said perekonnanimeks Gyllenhielm. 14. jaanuaril 1580 toimus nende pulmapidu Vadstena lossis. See oli suur tseremoonia, kus oli nii palju külalisi, et kirikus purunes nende raskuse all palkon ja vähemalt üks inimene hukkus. Juuresolevad katoliiklased tõlgendasid seda Jumala kättemaksuna kuninga õukonnale, kes olid protestandid.
Sofia Gyllenhielm kolis koos oma abikaasaga 1581 Tallinna. Ta suri sünnitusel 1583. aasta juunis ja on maetud sarkofaagi Tallinna Toomkirikus.
Perekond.
Sofia Johansdotter abiellus 14. jaanuaril 1580 Vadstena lossis prantsuse päritolu Rootsi väejuhi Pontus De la Gardiega. Abielust sündisid
1559

1559. aasta (MDLIX) oli 16. sajandi 59. aasta.
1585

1585. aasta (MDLXXXV) oli 16. sajandi 85. aasta.
Friedrich V (Pfalzi kuurvürst)

Friedrich V (26. august 1596 – 29. november 1632 Mainz) oli Saksa-Rooma riigi Pfalzi kuurvürstkonna kuurvürst 1610–1623 ja Böömimaa kuningas Friedrich I nime all 1619–1620.
Friedrich V valiti Böömimaa kuningaks pärast Saksa-Rooma keisri Matthiase surma 1619. aastal, ta krooniti Böömimaa kuningaks Prahas 4. novembril 1619. Et ta oli Böömimaa kuningas ainult ühe aasta, sai ta hüüdnimeks Talvekuningas. 
1619. aastal suri Saksa-Rooma keiser ja Austria valitseja Matthias lastetuna, ent ta oli valinud pärijaks oma nõo Steiermargi hertsogi Ferdinandi, kes sai Böömimaa kuningaks ja keisriks Ferdinand II nime all. Ferdinand oli vaga katoliiklane, ning ta tahtis kõigis oma valdustes läbi viia vastureformatsiooni, mistõttu ta oli Böömimaal, kus olid enamuses protestandid (luterlased, kalvinistid ja utrakvistid ehk mõõdukad hussiidid), ebapopulaarne.
Böömimaa kuningas oli valitav ning Böömimaa mässulised valisid 1619. aastal enda valitsejaks Pfalzi kuurvürsti Friedrich V, 1610. aastal surnud Friedrich IV poja. Samal ajal valisid lojalistid Böömimaa kuningaks Ferdinand II ning ta kinnitati ka Saksa-Rooma keisriks. Ferdinand luges seejärel Friedrich V mässuliseks ning nendevaheline konflikt muutis sõja Habsburgide valduste sisesõjast üleriigiliseks konfliktiks. Kolmekümneaastane sõda jagatakse neljaks perioodiks: Böömi-Pfalzi periood (1618–1623, Taani periood (1625–1629), Rootsi periood (1630–1635) ja Prantsuse-Rootsi periood (1635–1648).
Otsustav Valgemäe lahing toimus 8. novembril 1620 Praha juures. Böömi 30 000-meheline sõjavägi oli kirju koosseisuga. Pfalzi ja Böömi sõjavägi ületas oma suuruselt liigalaste oma, kelle väejuhataja oli andekas kindral, madalmaalane krahv Johann T'Serclaes von Tilly. Friedrich V, saanud teada, et lahing on alanud, sõitis oma vägede juurde, kuid jõudis kohale liiga hilja, sest lahing oli tema saabumise ajaks juba kaotatud. Kuigi Praha ja teiste Böömi linnade kaitsmiseks olid Friedrichil head väljavaated, pages ta Böömimaalt ja raskendas sellega oma olukorda veelgi.
Friedrich V oli olulisim protestandist monarh Kolmekümneaastase sõja algul, kuid ta võideti 1623. aastal lõplikult oma sugulase, Wittelsbachi dünastiast Baieri katoliiklasest hertsogi Maximilian I poolt, kes asus valitsema ka Pfalzi üle. Friedrich säilitas Haagis eksiilis oma tiitli, kuid reaalselt tal Pfalzi troonile enam tõusta ei õnnestunud. 
Friedrich V pojal Karl I Ludwigil õnnestus võim Pfalzi kuurvürstkonna üle taastada alles 1648. aastal. 
Isiklikku ja järglased.
Friedrich V abiellus 1613. aastal Inglismaa ja Iirimaa kuninga ning Šotimaa kuninga James I ning Taani ja Norra kuninga (1559–1588) Frederik II tütre Anne tütre Elizabeth Stuartiga (1596–1662).
Bornholm

Bornholm on saar Läänemere edelaosas.
Saare pindala on 589 km².
Suuremad asulad on keskus Rønne, Nexø, Åkirkeby, Hasle, Allinge-Sandvig, Svaneke ja Tejn.
Alates 1660. aastast on Bornholm kõige idapoolsem suur Taani saar.
2007. aastast kuulub Taani Pealinnapiirkonda.
Saksamaa jalgpallikoondis

Saksamaa jalgpallikoondis on Saksamaa jalgpalliliidu esindusmeeskond, mis esindab Saksamaad rahvusvahelistel jalgpallivõistlustel.
Ajalugu.
Sakslased tõusid Euroopa edukaimaks jalgpallimaaks pärast teist maailmasõda . Ehkki jalgpalliharrastus levis Inglismaalt sakslasteni juba 19. sajandi teisel poolel, ei olnud selle mängu areng Saksamaal nii kiire kui mitmes teises Euroopa riigis. Kahe maailmasõja vahel ei kannatanud Saksamaa koondise tulemused kaua aega võrdlust Austria "wunderteam"'iga.
1934. aasta maailmameistrivõistlustel õnnestus Saksamaal pronksimängus edestada Austriat 3:2.
Järgmisteks maailmameistrivõistlusteks (1938) oli Austria juba Suur-Saksamaa osa, kuid uuelt asumaalt saadud mängijatele vaatamata ei jõutud Prantsusmaal peetud finaalturniiril avaringist kaugemale. Esimene mäng Šveitsiga lõppes 1:1, kordusmängu võitis Šveits 4:2.
1954. aastal oli Saksamaal meeskond, mis oli võimeline võitma maailmameistrivõistlused. Turniir ei alanud sakslastele rõõmustavalt, sest alagrupis jäädi alla Ungarile 3:8. Finaalis olid samad meeskonnad uuesti vastamisi ning nüüd saatis edu juba sakslasi, kes võitsid 0:2 kaotusseisust lõpuks 3:2.
1966. aasta MM-il mängisid sakslased finaalis Inglismaa vastu ja said hõbemedalid. 1970. aastal võideti pronksimängus Uruguay meeskonda.
1972. aasta EM-il alistas Saksamaa finaalis NSV Liidu 3:0. Kaks aastat hiljem (1974) triumfeeris Saksamaa koondis kodusel MM-il, finaalis võideti Hollandit 2:1.
1976. aasta EM-il jäid sakslased finaalis alla Tšehhoslovakkiale penaltitega 3:5. Enne seda oli kumbki meeskond löönud 2 väravat. 1980. aastal tuldi teist korda Euroopa meistriks, võites Belgiat 2:1.
1982. ja 1986. aasta MM-il tuli sakslastel leppida hõbedaga, 1990 viis aga legendaarne mängija Franz Beckenbauer treenerina sakslased kolmandat korda maailmameistriks.
Pärast üllatuskaotust 1992. aasta EM-i finaalis Taanile 0:2 tuldi kolmandat korda Euroopa meistriks 1996. aastal Inglismaal, võites Tšehhit 2:1.
2002. aasta MM-il jõuti välja finaali, kus jäädi alla Brasiiliale. Sakslaste uuteks tähtedeks tõusid Michael Ballack ja Oliver Kahn.
2006. aasta MM-il Saksamaal jõuti poolfinaali, kus kaotati 0:2 Itaaliale (2006. aasta maailmameistrile) ja pronksimängus võideti Portugali 3:1 nii, et lõpuks tuldi kolmandale kohale.
2010. aasta MM-il Lõuna-Aafrika Vabariigis jõuti poolfinaali, kus kaotati 0:1 Hispaaniale.
2014. aasta MM-il Brasiilias tuli Saksamaa jalgpallikoondis maailmameistriks, alistades finaalis lisaajal Argentina jalgpallikoondise 1:0.
Praegune koosseis.
Saksamaa koondis 2024. aasta Euroopa meistrivõistlustel.
Johan III

Johan III (20. detsember 1537 Östergötland, Stegeborgi loss – 17. november 1592 Stockholm) oli Rootsi kuningas 1568–1592.
Noorus ja võimuletõus.
Johan oli Gustav I Vasa ja Margareta Eriksdotteri poeg, enne kuningaks saamist 1556–1563 Soome hertsog, kus ta 1558. aastal rajas Pori linna. 1581 võttis ta endale Soome suurvürsti tiitli.
Erinevalt oma vennast Erik XIV-st, kes ei sallinud poolakaid ja kaalus isegi sõda nende vastu, oli Johan poolakatega heades suhetes ja kosis Poola kuninga Zygmunt I Vana tütre Katarina Jagellonica, kellele ta vend Poola kuningas Zygmunt II August andis kaasavaraks 1558. aastal Liivimaa ordu poolt panditud linnused Liivimaal Ruhja, Asti, Härgmäe, Trikata, Helme ja Karksi. Erikule Johan III iseseisvus ei meeldinud ja ta kutsus Johani Stockholmi. Johan keeldus, mispeale Erik XIV vägi vallutas 1563 pärast piiramist Turu ja Johan III vangistati koos oma naisega, Turu kindlusesse Soomes. 
1567. aasta mais hakkasid süvenema Erikus hullumeelsuse märgid: ta hakkas käskima hukata inimesi, kes talle reeturitena tundusid, isegi kui nad päriselt reeturid ei olnud, ja pussitas oma käega surnuks Lotringist saabunud Rootsi saadiku Nils Sture. Riigi juhtimine läks Riiginõukogu kätte. Septembris lõppes Johani vangistus. Varsti Erik paranes ning sai trooni tagasi, kuid ei käskinud Johanit uuesti vangistada ja too hakkas kohe plaanima ülestõusu Eriku vastu, tuues ettekäändeks, et too olevat abiellunud lihtrahva hulka kuuluva Karin Månsdotteriga.
Johani ülestõusu toetas enamus Rootsi aadlist, kes polnud rahul Eriku väljastatud vahistamis- ja hukkamiskäskudega, mille täideviimise eest hoolitses kuninga nõunik ja riiklik süüdistaja Jöran Persson. 1568. aasta septembris sundis Johan Eriku troonist loobuma ja sai ise Johan III nime all uueks kuningaks. Ta laskis Jöran Perssoni vahistada, kohtus süüdi mõista ja hukata. Sellel olid ka isiklikud põhjused, sest Persson oli lasknud Johanil vanglas elada märksa hullemates tingimustes kui Erik oli käskinud.
Siiski ei tundnud Johan end seni kindlana, kuni Erik elas. 1571 käskis ta valvuritel Erik mürgitada, kuid see käsk jäi täitmata, õigupoolest täideti alles 26. veebruaril 1577, mil Erik mürgitati hernesupiga. Lahkamine näitas, et Erik suri arseenimürgitusse.
Valitsusaeg.
Pärast Eriku kukutamist jätkas Johan Kahekümneviieaastast sõda, milles lõpuks võideti Moskva tsaaririiki. Sõda lõppes 10. augustil 1583 sõlmitud Pljussa vaherahuga. Kahekümneviieaastases sõjas mängis kindlasti olulist rolli ka Johani hea läbisaamine Rzeczpospolitaga, kes oli sõjas rootslaste olulisim liitlane.
Perekond.
Johan abiellus 4. oktoobril 1562 Vilniuses Katarina Jagellonicaga (1526–1583). Abielust sündisid:
Johan abiellus 21. veebruaril 1584 Gunilla Bielkega (1568–1592), kes oli endise Östergötlandi asehalduri Johan Axelsson Bielke tütar. Bielke oli 16-aastane, kuningast 31 aastat noorem ja imekaunis. Johan ise väitis, et soovib vanaduspõlveks enda kõrvale ilusat naist ja et välismaa printsesside portreesid ei saa usaldada. Abielust sündis
Oma armukese Karin Hansdotteriga oli Johanil teadaolevalt neli last:
Zimbabwe riigipeade loend

Zimbabwe riigipeade loend loetleb alates riigi iseseisvumisest 1965. aastal seda valitsenud riigipead sõltumata nende ametinimetusest.
Aastatel 1965–1979 kandis riik Rodeesia nime, aastal 1979 oli ametlikuks nimeks Zimbabwe Rodeesia ja alates 1980. aastast Zimbabwe.
Rodeesia riigipead (1965–1979).
11. novembril 1965 kuulutas senine Suurbritannia koloonia Rodeesia ennast ühepoolselt iseseisvaks. Riigipeaks nimetati Briti kuninganna, kuid Suurbritannia Rodeesia iseseisvust ei tunnistanud ja kuninganna pakutud ametikohta vastu ei võtnud. Vaatamata sellele tunnistas Rodeesia teda ühepoolselt riigipeana kuni vabariigi väljakuulutamiseni 2. märtsil 1970.
Reaalselt täitis aastatel 1965–1970 riigipea ülesandeid valitsemist teostavaks ametiisikuks ("Officer Administering the Government") nimetatud asepeaminister Clifford Dupont, kellest sai hiljem riigi esimene president.
Rahvusvahelist tunnustust Rodeesial ja tema riigipeadel ei olnud.
Zimbabwe Rodeesia riigipead (1979).
Aastast 1972 riigis kestnud kodusõda sundis briti kolonistide juhitud valitsust kuulutama aprillis 1979 välja vabad valimised, mille tulemusena tuli sama aasta 1. juunil võimule mõõdukate rahvuslaste (neegrite) valitsus. Riigi nimi muudeti Zimbabwe Rodeesiaks.
Ka uus valitsus ei suutnud sõda lõpetada ega saavutada rahvusvahelist tunnustust, mistõttu 12. detsembril 1979 sai riigist taas Suurbritannia koloonia.
Zimbabwe riigipead (1980. aastast).
18. aprillil 1980 taasiseseisvus riik Zimbabwe nime all nende rahvuslike parteide juhtimisel, mis olid alates 1972. aastast pidanud kodusõda ja boikoteerinud 1979. aasta valimisi. See riik saavutas rahvusvahelise tunnustuse ja eksisteerib tänaseni.
Brač

Brač (ladina "Bretia", itaalia "Brazza") on saar Aadria meres Dalmaatsia saarestikus Splitist kagus. See on umbes 40 km pikk ja 12 km lai. 
Saare pindala on 395 km². Mandrist eraldab seda Brači väin, mis on kuni 78 meetrit sügav ja kitsaimas kohas 5 km lai. Lääne pool asub Šolta saar ja Splitska vrata väin, lõuna pool Hvari saar ja kuni 91 meetri sügavune Hvari väin.
Saar koosneb lubjakivist. Kõrgeim punkt on Vidova gora (778 meetrit).
2011. aasta rahvaloenduse andmetel elas saarel 14 434. Suurim asula on umbes 3000 elanikuga Supetar.
Bračil asub mitu varakristlikku kirikut.
Brači lubjakivist on ehitatud Diocletianuse palee Splitis, keskaegsed Šibeniki ja Trogiri katedraalid, Valge Maja Washingtonis, parlamendihooned Viinis ja Budapestis.
Jeju saar

Jeju (korea 제주, McCune-Reischaueri süsteemis "Cheju") on Lõuna-Koreale kuuluv saar Korea poolsaarest lõunas Ida-Hiina meres.
Saare pindala on 1950 km². 2018. aastal elas saarel 692 032 inimest.
Saar on mägine ja subtroopilise kliimaga.
Saare ja Jeju provintsi keskus on Jeju.
Chíose saar

Chíos (vanaaja kontekstis Chios; kreeka keeles ja vanakreeka keeles "Χίος") on pindalalt viies Kreeka saar Egeuse mere idaosas 7 km kaugusel Türgi Anatoolia rannikust, millest seda eraldab Chíose väin.
Saar on tuntud mastiksiekspordi poolest, mistõttu nimetatakse seda mastiksisaareks. Vaatamisväärsusteks on keskaegsed külad ja 11. sajandil rajatud Néa Moní klooster, mis kuulub UNESCO maailmapärandi nimistusse.
Peamine linn on Chíos.
Oliver Kahn

Oliver Rolf Kahn (sündinud 15. juunil 1969 Karlsruhes) on endine saksa jalgpallur ja Saksamaa jalgpallikoondise väravavaht.
Ta mängis Saksamaa rahvuskoondises 86 mängu ja neist 49 mängus oli ta kapten. Esimese mängu rahvuskoondises pidas ta 23. juunil 1995 Bernis Šveitsi vastu ja Saksamaa võitis 2:1. Viimase koondisemängu pidas ta 8. juulil 2006 Portugali vastu 2006. aasta maailmameistrivõistluste pronksimängus, kus tegutses hiilgavalt ja aitas Saksamaal võita 3:1.
Saksamaa koondises on ta tulnud maailmameistrivõistlustel hõbedale 2002 ja pronksile 2006. Neist esimesel valiti ta MM-i parimaks sportlaseks, parimaks väravavahiks ja MM-i sümboolsesse koondisse.
Ta on valitud kolmel korral maailma parimaks väravavahiks (1999, 2001, 2002).
Kahn sai väljaõppe ja jõudis Bundesligasse sünnilinna meeskonna Karlsruher SC särgis, kuid suurema osa karjäärist mängis suurklubis Müncheni Bayern. Ta jäi alati Saksamaa kõrgliigale truuks ja on 557 kohtumisega Bundesliga ajaloo üks pikema staažiga mängijaid.
Kuna ta oli tavaliselt väravavaht, on mõistetav, miks ta ei löönud ise ühtki väravat. Kõige lähemal oli ta värava löömisele Bayerni 6:0 võidumängus Cottbusi Energie vastu 23. veebruaril 2002, kui ta viimasel minutil asus realiseerima meeskonnakaaslase Samuel Kuffouri teenitud penaltit, aga lõi selle posti.
Isiklikku.
Tema pikkus profisportlasena oli 188 cm ja kaal 87 kg.
Oliver Kahn abiellus 1999. aastal Simonega, neil on poeg David (sündinud 1998) ja tütar Katharina-Maria (sündinud 2003). Kui 2003. aastal Simone kaheksandal raseduskuul selgus, et mehel on kõrvalsuhe endise baaridaami Verena Kerthiga, lahvatas sellest suur meediaskandaal ja abielupaar kolis lahku, kuid abielu lahutati alles 2009. aastal. 
Oliver Kahni vanaema oli lätlane.
Eivissa

Eivissa (katalaani keeles "Eivissa", hispaania keeles "Ibiza") on suurim saar Pitiuuside seas, mis moodustavad Baleaaride läänerühma. Saare suurim linn on Eivissa linn.
Elba

Elba (ladina keeles "Ilva", etruski keeles 'raud') on Itaaliale kuuluv saar Toscana ranniku lähedal, Korsikast idas.
Elba on jäänuk kunagisest maismaasillast, mis ühendas Korsikat mandriga. Elbast põhja jääb Liguuria meri ja lõunasse Türreeni meri. Saarest idas on Piombino väin, mis eraldab teda mandrist, läänes on Korsika väin, mis eraldab teda Korsikast. Teisel pool Piombino väina asub Piombino linn, kus on elanikke umbes sama palju kui Elbal.
Elba on väga mägine. Kuigi tema pindala on 244 km², ulatub tema kõrgeim tipp 1018 meetrini üle merepinna. Elbalt on näha nii mandrit (Piombino väin on kümmekonna kilomeetri laiune) kui Korsikat (Korsika väin on küll 50 km lai, kuid kummalgi saarel on väina ääres enam kui kilomeetri kõrgused mäed).
Elbal elab 1. jaanuari 2008 seisuga 31 572 inimest. Suurimas linnas Portoferraios elas 12 013 inimest. Saarel on 9 valda (kommuuni).
Hoolimata sellest, et rahvastiku tihedus saarel on üle 100 inimese ruutkilomeetri kohta ja saarel käib palju turiste, elab saarel ikkagi palju loomaliike, sealhulgas muflon ja metssiga.
Elbal valitseb vahemereline kliima. Aasta keskmine sademete hulk on 595 mm. Kõige sajusemad kuud on november (86 mm) ja oktoober (82 mm). Kõige kuivemad kuud on juuli (13 mm) ja juuni (24 mm).
Ajalugu.
Saarel leidub rauamaaki. Sellega oli Elba tuntud juba antiikajal. Umbes 1000 eKr asustasid Elba etruskid, kes kaevandasid rauamaaki ning töötlesid seda Elba vastas mandril paiknevais Populonias ja Arretiumis. Rauamaagi töötlemise kõrge tase soodustas etruski kultuuri õitsengut. 
Alates 300 eKr kuulus Elba roomlastele. Pärast Hispaania vallutamist lõpetati Elbal rauamaagi kaevandamine, muuhulgas puidu puudumise tõttu. 
Pärast Rooma riigi langust rüüstasid saart barbarid ja saratseenid. 11. sajandi alguses läks ta Pisa vabariigi koosseisu. Kui viimane müüdi 1398 Viscontidele Milanost, omandas saare Appiani suguvõsa, Piombino isandad. 1546 omandas saare Cosimo de' Medici, kes kindlustas Portoferraio ja nimetas selle Cosmopoliks. 1577 tagastati ülejäänud saar Appianidele. 1596 vallutas Hispaania kuningas Felipe II Porto Azzurro ja rajas sinna kaks kindlust. 1802 vallutas saare Prantsusmaa ja saare majandus elavnes.
Alates 3. maist 1814 kuni 27. veebruarini 1815 oli Elbal pagenduses Napoleon I. Ta valitses seda saart keisrina ja tal lubati alles jätta oma isiklik väeüksus, mis koosnes 600 mehest. Napoleon korraldas saarel majanduslikke ja sotsiaalseid reforme: osalt igavuse peletamiseks, osalt siirast soovist saarlaste elukvaliteeti parandada. Elba saarel viibis ta täpselt kolmsada päeva, seejärel lahkus ta Prantsusmaale, kus valitses veel sada päeva, ja pagendati teist korda, seekord Saint Helena saarele. Viini kongress andis saare Toscana suurhertsogiriigile ja 1860 sai see osaks Itaalia kuningriigist.
Prantsuse väed vallutasid Elba uuesti 17. juunil 1944, vabastades selle sakslastest. Vigased luureandmed ja sakslaste tugev kaitse tegid lahingu oodatust raskemaks.
Ellesmere

Ellesmere (ka Ellesmere'i maa) on Kanadale kuuluv saar Põhja-Jäämeres.
Ellesmere'i eraldavad kagus paiknevast Gröönimaast Smithi väin ja Narese väin, lõunas paiknevast Devoni saarest Jonesi väin ja Cardigani väin ning läänes asuvast Axel Heibergi saarest Eureka väin ja Nanseni väin.
Saare pindala on 196 235 km². Ellesmere on pindalalt Kanada kolmas (Baffini saare ja Victoria saare järel) ning maailma 10. saar.
Ellesmere on väga mägine. Kõrgeim tipp on põhjaosas asuv Barbeau (2616 m), mis asub saare põhjaosas Ühendriikide ahelikus. Saare keskosas on Victoria ja Alberti mäed, mille kõrgeim tipp on 2201 m kõrgusel.
Saart liigendavad sügavad fjordid, millest suurim on läänerannikul paiknev Greely fjord. Lahtede vahel on poolsaared, millest suurimad on Johani poolsaar idas (selle lähedal on 2347 m kõrgune tipp), Fosheimi poolsaar läänes, Põhja-Lincolni maa kagus ja Bjorne'i maa edelas (selle lähedal on 1905 m kõrgune tipp).
Saare kõige olulisemad neemed asuvad põhjarannikul: Yelvertoni lahe suudmes asuv Alerti neem, kõige põhjapoolsem Columbia neem ja kõige kirdepoolsem Hecla neem.
Arktilise kliima tõttu on Ellesmere'i maa väheasustatud. Saarel on kolm asulat: Alert, Eureka ja Grise Fiord. Kokku elas saarel 2001. aastal püsivalt 168 inimest. Lisaks on saarel neli ainult suviti asustatud polaarjaama: Ward Hunt Island põhjarannikul, Lake Hazen põhjaosa keskel, Tanquary Fiord Greely fjordi tipus ja D'Iberville Fiord Greely fjordi lõunakaldal.
Saarel asub Quttinirpaaqi rahvuspark.
Jens Lehmann

Jens Gerhard Lehmann (sündinud 10. novembril 1969 Essenis) on Saksamaa jalgpallikoondise endine väravavaht.
Koondises debüteeris Lehmann 18. veebruaril 1998, kui Saksamaa mängis Masqaţis Omaaniga ning võitis 2:0. Ta on Saksamaa jalgpallikoondises mänginud kolmedel maailmameistrivõistlustel. Ta teatas oma tagasiastumisest veidi rohkem kui kuu pärast 2008. aasta Euroopa meistrivõistlusi.
Karjäär.
Lehmann alustas karjääri 1988 klubis FC Schalke 04, kuhu ta jäi kümneks aastaks.
Ehkki väravavahid tavaliselt skoori ei tee, lõi ta nende aastate jooksul siiski kaks väravat: 1995 München 1860 vastu 6:2 võidumängus viimase värava penaltist ja 1997 Dortmundi Borussia vastu viimasel minutil viigivärava.
1998 siirus ta AC Milani, kuid mängis halvasti, langes pärast 5 mängu esirivistusest välja ja lahkus aasta lõpus ise.
Alates 1999 mängis Lehmann Dortmundi Borussias. Ta aitas oma klubil tulla Saksamaa meistriks 2002 ja jõudes samal aastal UEFA karikafinaali, kus Borussia kaotas Rotterdami Feyenoordile.
Sel hooajal võitles Borussia Saksamaa meistritiitli pärast Leverkuseni Bayeriga. Kohtumises SC Freiburgiga lõi Lehmann vastase ründajat pärast temaga kokkupõrkamist karistusalas. Lehmann sai mängukeelu 4 mänguks. Pärast seda oli hooaja lõpuni jäänud 3 vooru ja Borussia oli Bayerist 5 punktiga taga. Ent võitnud järjest kõik kolm mängu 1. FC Kölni, SV Hamburgi ja Bremeni Werderi vastu, tuli Borussia siiski Saksamaa meistriks. Nendes võitudes oli ka Lehmannil väga oluline osa.
Suvel 2003 läks Lehmann Londoni Arsenali, kus ta vahetas välja David Seamani. Lehmann mängis meistrivõistlustel kaasa kõik kohtumised. Arsenal ei kaotanud neist ühtki ja tuli Inglismaa meistriks. Viimati oli ainsagi kaotuseta meistriks tulnud Prestoni North End 1889.
Järgmisel hooajal ei mänginud Lehmann nii hästi ning mitmes mängus saadeti tema asemel platsile Manuel Almunia, kes aga polnud parem. Inglismaa karikavõistluste finaalis Manchesteri Unitedi vastu esines Lehmann väga mõjuvõimsalt, mistõttu normaal- ja lisaaeg lõppesid 0:0 ning penaltiseerias tõrjus Lehmann Paul Scholesi penalti, mistõttu Arsenal võitis 5:4.
Saavutused.
Schalke koosseisus võitis ta 1997. aastal UEFA karika.
AC Milani koosseisus võitis ta 1999. aastal Serie A.
Dortmundi Borussia koosseisus võitis 2002. aastal Bundesliga ja jõudis UEFA karikafinaali.
Londoni Arsenali koosseisus võitis ta 2004. aastal Premier League'i ja Inglismaa superkarika, 2005 Inglismaa karikavõistlused jalgpallis ning jõudis 2006 UEFA meistrite liiga finaali.
Tunnustus.
UEFA valis Jens Lehmanni 1997. ja 2006. aastal Euroopa aasta parimaks väravavahiks.
Jalgpalli 2006. aasta maailmameistrivõistlustel valiti Lehmann MM-i sümboolsesse koondisse.
Samal aastal valis UEFA ta klubihooaja parimaks väravavahiks.
Eraelu.
Jensa Lehmannil on naine Conny, kellega tal on kaks last, Mats ja Lieselotta, ning kasupoeg Lasse.
Tarjei Vesaas

Tarjei Vesaas (20. august 1897 Vinje – 15. märts 1970 Oslo) oli Norra kirjanik.
Hakanud loovkirjutama 1923. aastal, saavutas ta suurema edu sümbolistlike romaanidega "Det store spelet" ("Suur mäng"; 1934) ja "Kvinner ropar heim" (1935).
Tema poliitilist ja sotsiaalset ärkamist märgib teos "Kimen" ("Seeme"; 1940).
1964. aastal sai ta Põhjamaade Nõukogu kirjandusauhinna 1963. aastal ilmunud romaani "Is-slottet" ("Jääloss") eest.
Timo Hildebrand

Timo Hildebrand (sündinud 5. aprillil 1979 Wormsis) on endine saksa jalgpallur, väravavaht.
Saksamaa jalgpallikoondises mängis ta aastatel 2004–2007 seitse korda. Hildebrand debüteeris koondises 28. aprillil 2004, kui mängiti Bukarestis Rumeeniaga ja kaotati 1:5.
Isiklikku.
Timo Hildebrand on 186 cm pikk.
Andreas Hinkel

Andreas Benjamin Hinkel (sündinud 26. märtsil 1982) on Saksamaa jalgpallikoondise endine kaitsja.
Saksamaa rahvuskoondises tegi Hinkel debüüdi 30. aprillil 2003, kui Bremenis mängiti Serbia ja Montenegroga ning võideti 1:0. Koondises mängis ta aastatel 2003–2009 kokku 21 korda.
Isiklikku.
Andreas Hinkel on 182 cm pikk ja kaalub 76 kg.
Arne Friedrich

Arne Friedrich (sündinud 29. mail 1979 Bad Oeynhausenis) on endine Saksamaa jalgpallur, kaitsja.
Klubikarjäär.
Kuni 2012. aastani mängis mitmes Saksamaa klubis. 2012. aasta märtsis sõlmis lepingu MLS klubiga Chicago Fire. Debüüdi uues klubis tegi 16. aprillil 2012 kohtumises Houston Dynamo vastu. Esimese värava lõi 12. augustil 2012 mängus Philadelphia Unioni vasu.
Koondisekarjäär.
Friedrich debüteeris Saksamaa rahvuskoondises 21. augustil 2002, kui Sofias mängiti Bulgaariaga 2:2 viiki. Ta esindas Saksamaad kokku 82 mängus ning lõi ühe värava.
Christian Wörns

Christian Werner Wörns (sündinud 10. mail 1972 Mannheimis) on saksa endine jalgpallur, Saksamaa jalgpallikoondise kaitsja.
Kui Wörns aastal 1984 klubisse Waldhof Mannheim üle läks, tegi ta seal kõigi aegade nooruselt neljandana (17 aastat 3 kuud 30 päeva) debüüdi Saksamaa kõrgeimas liigas. 
Wörnsi suurimad saavutused on Saksamaa meister 2002 Borussia Dortmundiga ja DFB-Pokali võit 1993 Bayer Leverkuseniga.
Christian Wörns on Saksamaa rahvuskoondises mänginud 65 korda (seisuga 23. august 2005). Debüüdi tegi ta juba 22. aprillil 1992 Prahas, kui Tšehhoslovakkiaga mängiti 1:1 viiki. Ta mängis ka 1998. aasta jalgpalli maailmameistrivõistlustel Prantsusmaal, 2000. aasta Euroopa jalgpallimeistrivõistlustel Hollandis ja 2004. aasta Euroopa jalgpallimeistrivõistlustel Portugalis. Seitse korda on ta olnud koondise kapten. 
Isiklikku.
Christian Wörns on 185 cm pikk.
Jens Nowotny

Jens Daniel Nowotny (sündinud 11. jaanuaril 1974 Malschis) on endine saksa jalgpallur, kaitsja.
Saksamaa rahvuskoondises mängis ta esimest korda 30. aprillil 1997, kui Bremenis alistati Ukraina tulemusega 2:0. Rahvuskoondises mängis ta 2007. aastani 48 mängu ja lõi ühe värava.
Isiklikku.
Jens Nowotny on 187 cm pikk ja kaalub 87 kg.
Albert Verwey

Albert Verwey (15. mai 1865 Amsterdam – 8. märts 1937 Noordwijk aan Zee, Holland) oli hollandi luuletaja, õpetlane ja kirjandusajaloolane.
Ta hakkas luuletama väga noorelt, esimene luulekogu "Persephone" ilmus 1883. aastal. 
Ta oli 1885. aastal asutatud ajakirja De Nieuwe Gids üks asutajaid.
Hiljem andis ta välja oma ajakirja De Beweging (1905–1919).
Rudi Völler

Rudolf Völler (tuntud kui Rudi Völler; sündinud 13. aprillil 1960 Hanaus) on Saksamaa jalgpallikoondise endine peatreener ja endine mängija (ründaja).
Ta mängis koondises 90 mängus ja lõi 47 väravat. Alates 2. juulist 2000 oli Völler Saksamaa koondise peatreener. 24. juunil 2004 teatas ta koondise peatreeneri kohalt tagasiastumisest, mille põhjuseks oli koondise ebaõnnestunud esinemine 2004. aasta Euroopa jalgpallimeistrivõistlustel.