Paavo Haavikko

Paavo Juhani Haavikko (25. jaanuar 1931 Helsingi – 6. oktoober 2008 Helsingi) oli soome proosakirjanik, luuletaja ja kirjastaja. 
Haavikkot peetakse üheks 20. sajandi lõpu Soome olulisemaks proosakirjanikuks ja luuletajaks. Haavikkolt on ilmunud üle 70 teose. Tema luulekogusid on tõlgitud 12 keelde. Lisaks luulele kirjutas ta proosat (sh ajaloolisi teoseid), näitekirjandust, ooperilibretosid jm. Haavikko enda väitel ei ole ta aga kirjutanud ühtegi muinasjuttu. 
1984. aastal pälvis ta Neustadti rahvusvahelise kirjandusauhinna ja 1991. aastal kunstiakadeemiku aunimetuse. Akadeemikuks ja Helsingi Ülikooli audoktoriks sai ta ilma ise akadeemilist karjääri tegemata.
Aastatel 1967–1983 oli ta Otava kirjastuse peatoimetaja ning 1970. aastatel kuulus ka Otava, Yhtyneet Kuvalehdet Oy ja Rautakirja Oy juhatusse. Haavikko oli ka metsa- ja kinnisvaraärimees.
Elukäik.
Paavo Haavikko vanemad olid Heikki Adrian Haavikko ja Rauha Pyykönen. Haavikko sündis Helsingis Kallio linnaosas. Koolis oli ta kehvapoolne õpilane (jäi kaks korda klassi kordama). Kallio keskkooli lõpetas ta 1951. aastal, ülikooli ei astunud.
Haavikko oli kaks korda abielus. 1955. aastal abiellus ta kirjanik Marja-Liisa Vartioga, paaril sündis kaks last: Johanna (1956–1996) ja Heikki (s 1960). Abielu kestis naise surmani 1966. aastal. Marja-Liisa Vartio surma järel ei kirjutanud Haavikko pikka aega midagi, vaid tegutses aastatel 1967–1983 Otava kirjastuse peatoimetajana. 1971. aastal abiellus Haavikko kirjandusloolase Ritva Rainioga. Väga raskelt mõjus Haavikkole tema kõigest 40-aastase tütre Johanna surm. Johanna suri 17. juunil 1996, samal kuupäeval kui tema ema.
1969. aastal nimetati kõigest 38-aastane ja ülikoolihariduseta Haavikko oma varasemate teoste põhjal Helsingi Ülikooli filosoofia audoktoriks. Haavikko ise märkis 2001. aastal: "Olen rohkem ettevõtja kui kirjanik, kuigi olen kirjutanud palju ja kiirustades."
1975. aastal asutas Haavikko kirjastuse Art House. Kirjastus asub Helsingis Bulevardi tänaval samas majas, kus oli ka Haavikko isa kontori- ja paberitarvete kauplus. 1980. aastate lõpus ostis kirjastuse Tietosanoma Oy ja sellest sai silmapaistev teatmekirjanduse väljaandja. Haavikko ettevõtete hulka kuulus ka Pudasjärvel ja Ronisuol turbatootmisega tegelenud Polar-sammal Oy, samuti kuulus Haavikko perele peamiselt Põhja- ja Ida-Soomes üle tuhande hektari metsa.
21. detsembril 2007 ilmus Suomen Kuvalehtis 76-aastase Paavo Haavikkoga intervjuu, milles ta ennustas, et elab veel kolm aastat. Paavo Haavikko suri 2008. aasta oktoobris 77-aastaselt pikaajalise haiguse tõttu. Päev enne surma andis Soome Kirjanike Liit Haavikkole kirjanike liidu tunnustusauhinna.
Pärast Haavikko surma ilmus kaks tema elulugu. 2009. aastal avaldas Mauno Saari raamatu "Haavikko-niminen mies". Haavikko poeg Heikki Haavikko üritas teose avaldamist peatada ja nõudis isa autoriõiguste pärijana raamatu eelkontrolli võimalust, kuid Helsingi ringkonnakohus lükkas taotluse tagasi. 2015. aastal avaldas Heikki Haavikko ise oma isast mälestusteraamatu.
2021. aastal avaldas Otava kirjastus Martti Anhava mahuka monograafia "Niin katosi voitto maailmasta".
Looming.
Soome kirjandusteadlane Kai Laitinen on Haavikkot iseloomustanud järgmiselt: "Haavikko on 1950. aastate Soome modernistlikest luuletajatest tähelepandavaim. Tema hääl eristub kõigist teistest kohe ja kergesti. Tema luule tundemärgid on kujundite sujuv liikumine ja üllatavad seosed, rütmide kõnekeelne ilmekus ja oskus väljendada end korraga mitmel tasandil."
Haavikko esimene luulekogu "Tiet etäisyyksiin" avaldati 1951. aastal, kui ta õppis keskkooli viimases klassis. Varasel luuleperioodil kirjutas ta pihtimusluulet, keskendudes armastuse ja surma teemale. Läbivalt on tema luules olnud esiplaanil ka ajaloo, mineviku-tuleviku ja müütide teema. Ajalooteema tähtsus Haavikko loomingus kasvas eriti 1960. ja 1970. aastatel. Teda peetakse luulekeele uuendajaks, kellel on olulist öelda inimloomuse, väärtuste suhtelisuse, elamise, aja ja maailma kohta. Tema luulekogudel on tähtis koht Soome kirjanduse modernismis.
Proosakogumik "Lasi Claudius Civiliksen salaliittolaisten pöydällä" (1964) ja eriti kogumiku novell "Lumeton aika", mis kujutas sotsialistliku süsteemi omaks võtnud Soomet, äratas avaldamise ajal tähelepanu. Kui novell 1967. aastal inglise keeles avaldati, lisati tõlkele märkus, et tegemist on väljamõeldisega. Kirjanikud Markku Eskelinen ja Raine Koskima on oma uurimuses "Haavikko 2001" iseloomustanud novelli kui oportunismi kriitikat.
Haavikko esikromaan "Yksityisiä asioita" (1960) käsitleb 1918. aasta sündmusi ebatavalisest vaatenurgast ja näitab, kuidas ajalooliste sündmuste keerises elab inimene ennekõike oma elu. Romaani tõlkis eesti keelde Harald Lepik ("Isiklikud asjad", Tallinn: Perioodika, 1967).
Esimene näidend "Münchhausen" (1960) tekitas poleemikat, sest Haavikko oli loonud kapriissel, absurdilaadsel fantaasial ja isikupärasel huumoril põhineva stiili, mis tekitas publikus nõutust. Ilta-Sanomat avaldas retsensiooni, mille järel kaebas Haavikko lehe kohtusse. Haavikko sai kohtus võidu, mille tulemusena Sanoma Oyj gruppi kuuluvad väljaanded ei kirjutanud temast tükk aega midagi. Hilisematest näidenditest sai populaarseimaks "Sulka" (1973). Haavikko kirjutas libretosid Aulis Sallineni ooperitele, näiteks "Kuningas lähtee Ranskaan" (1974) ja "Ratsumies" (1974). Lisaks kirjutas ta kolumne väljaannetele Uusi Suomi ja Suomen Kuvalehti.
1970. aastatel hakkasid Haavikkot eriti huvitama võimu-, poliitika- ja majandusküsimused. Nende teemade käsitlemist alustas ta näidendis "Agricola ja kettu" (1968), kus tegelaskujudes võib ära tunda Juho Kusti Paasikivi ja Jossif Stalini. Sama liini jätkas ta kuuldemängudes kuningas Harald Pitkäikäinenist, kelle prototüüp oli Soome president Urho Kekkonen. Aastatel 1974–1983 lavastas Ilkka Toiviainen YLE Raadioteatris viis kuuldemängu kuningas Haraldist:
Eesti Raadioteatris lavastas 1990. aastal kuningas Harald Pikaealisest kuuldemängu Einar Kraut.
Kuuldemängu "Audun ja jääkarhu" eest pälvis Haavikko 1967. aastal esimesena maineka YLE Raadioteatri Sokeaini preemia. 1979. aastal lavastas Salme Reek kuuldemängu ka Eesti Raadioteatris.
Haavikko paistis silma ka filmistsenaristina. Ta kirjutas stsenaariumi Alfred Kordelini kriminaalfilmile "Mommilan veriteot 1917" (1973) ja oli üks Maunu Kurkvaara filmi "Menestyksen maku" (1983) stsenariste. Koos Anssi Mänttäri ja Heikki Katajistoga dramatiseeris Haavikko filmi jaoks oma näidendi "Kuningas lähtee Ranskaan", mis linastus 1986. aastal ja mille režissöör oli Anssi Mänttär. Tema tuntuim stsenaarium on "Kalevalal" põhinev neljaosaline telesari "Rauta-aika", mille lavastas Kalle Holmberg 1982. aastal.
Haavikkot peetakse Soome aforismide reformijaks, kuna ta arendas mõtteid sarjadena. 1972. aastal ilmunud kogumikule "Puhua, vastata, opettaa" järgnes veel mitu kogumikku. Haavikko aforisme iseloomustavad iroonilised, paradoksaalsed ja mitmetähenduslikud pöörded. Paljud tema väljaütlemised muutusid rahva ühisvaraks. Kogumik "Puhua, vastata, opettaa" ilmus eesti keeles 1976. aastal Loomingu Raamatukogu sarjas ("Neliteist valitsejat. Rääkida, vastata, õpetada", tõlkijad Eha Lättemäe, Minni Nurme ja Paul-Eerik Rummo). See väljaanne tõi tõlkija Piret Saluri sõnul Loomingu Raamatukogule kaasa suuri ametlikke ebameeldivusi.
Põnevusromaani "Barr-niminen mies" esimese trüki avaldas Haavikko 1976. aastal varjunime Anders Lieksman all.
Haavikko kirjutas ka kaks autobiograafilist teost: "Yritys omaksikuvaks" (1987) ja "Erään opportunistin iltapäivä" (1988).
Haavikko sai tuntuks omamoodi rahvusliku ettekuulutajana, sageli ka hingelise ja majandusliku hävingu prohvetina.
Teoseid eesti keeles.
"Kogutud luuletuste" avaldamise algataja, tõlkija Piret Saluri sõnul oli Nõukogude ajal Haavikko looming niisama hästi kui keelatud, seega eestindatud on ainult murdosa Haavikko loomingust.