Reformeeritud kristlus

Reformeeritud kristlus (ka "reformeeritud traditsioon", "reformeeritud teoloogia", levinud on ka nimetus "kalvinism") on 16. sajandi reformatsioonis kujunenud protestantismi lai haru, mis rõhutab Pühakirja autoriteeti, Jumala suveräänsust ning kiriku õpetuse ja praktika korrastatust. Traditsioon tekkis peamiselt Šveitsis ja Reini-äärsetes keskustes (nt Zürich, Genf ja Strasbourg) ning levis seejärel Euroopas ja üle maailma. Varaste mõjukate teoloogide seas olid Ulrich Zwingli, Johann Calvin, Martin Bucer, Heinrich Bullinger, Peter Martyr Vermigli, Theodor Beza ja John Knox.
Nimetus ja ulatus.
Terminit „kalvinism” on kirjanduses kasutatud mitmeti – mõnikord kitsalt Johann Calvini õpetuse või soterioloogilise kokkuvõtte tähenduses, mõnikord aga kogu reformeeritud traditsiooni sünonüümina. Kuna traditsioon on ajalooliselt ja geograafiliselt mitmekesine ega taandu ühe reformija õpetusele, eelistatakse nüüdisajal nimetust reformeeritud kristlus või reformeeritud teoloogia.
Suhe katoliikluse ja luterlusega.
Reformeeritud kirikud lahknesid Rooma-katoliku kirikust ning erinesid luterlusest mh arusaamas Kristuse kohalolust armulauas (reformeeritud traditsioon rõhutab vaimset/spirituaalset kohalolu ja osadust usu läbi), jumalateenistuse korralduses ja kirikukorralduses.
Ajalooline ülevaade.
Reformeeritud kristlus kujunes 16. sajandi reformatsiooni käigus eeskätt Šveitsi ja Reinimaade keskustes. Varaseks keskuseks oli Zürich, kus tegutsesid Ulrich Zwingli ja Heinrich Bullinger, ning Genf, kus kujunes Johann Calvini ja Theodor Beza juhtimisel välja mõjukas kalvinistlik õpetus ja kirikukord. Oluline keskus oli ka Strasbourg, kus tegutsesid Martin Bucer ja Peter Martyr Vermigli. Need keskused kujundasid välja õpetuslikult ja liturgiliselt eristuva „reformeeritud“ haru, mis erines nii luterlusest kui ka Rooma-katoliku kirikust.
16.–17. sajandil levis reformeeritud kristlus Šotimaale (John Knox ja presbüterlus), Madalmaadesse, Saksamaale, Prantsusmaale (hugenotid), Inglismaale ja sealt edasi Põhja-Ameerikasse ning Ida-Euroopasse (nt ungarlaste seas). Sel perioodil kujunes välja ka konfessionaalne tuumik, mille moodustasid mitmes piirkonnas vastu võetud usutunnistuskirjad: Belgia usutunnistus (1561), Heidelbergi katekismus (1563), Dordrecht'i kaanonid (1619) ja Westminsteri usutunnistus ning selle suured ja väikesed katekismused (1646–1648). Need tekstid raamistasid reformeeritud teoloogia põhiartiklid ja nende vastanduse nii katoliikluse kui ka teiste protestantlike suundadega.
18.–19. sajandil muutus reformeeritud traditsioon globaalseks, levides koos koloniaalimpeeriumide ja väljarändega Ameerikasse, Aafrikasse ja Aasiasse. Kujunesid rahvuslikud reformeeritud ja presbüterlikud kirikud (nt Reformed Church in America Põhja-Ameerikas, Šotimaa ja Ungari reformeeritud kirikud), mille kaudu omandas traditsioon nii rahvuslikke kui ka sotsiaalpoliitilisi jooni.
19. sajandi lõpus kujunes Madalmaades Abraham Kuyperi ja Herman Bavincki töö tulemusena välja neokalvinism – reformeeritud teoloogia suund, mis rõhutas Jumala suveräänsust kõigis eluvaldkondades, ühiskonna ja kultuuri „läbistamist“ kristliku maailmavaatega ning loomise ja lunastuse orgaanilist seost. Neokalvinism püüdis vastata modernsuse, sekulariseerumise ja pluralismi väljakutsetele, jäädes samal ajal konfessionaalse kalvinismi raamidesse.
20. ja 21. sajandil on reformeeritud kristlus kujunenud rahvusvaheliselt võrgustunud traditsiooniks, millele annavad tooni üleilmsed katusorganisatsioonid (nt Maailma Reformeeritud Koguduste Ühendus) ning erinevad teoloogilised suunad. Üheks nähtavaks alamvooluks on olnud evangeelne uuskalvinism (inglise keeles "New Calvinism" või "Young, Restless, Reformed"), mis on 21. sajandi alguses eriti Põhja-Ameerika evangeelses liikumises uuesti rõhutanud kalvinistlikku armuõpetust, Jumala suveräänsust, õpetuslikku konservatiivsust ja komplementaarset soorollide käsitust.
Haridus ja ülikoolid.
Reformeeritud traditsiooni üheks iseloomulikuks jooneks on olnud tugev rõhuasetus haridusele ja akadeemilisele teoloogiale. Juba 16. sajandi esimesest poolest alates rajati mitmeid akadeemiaid ja ülikoole, mille eesmärk oli koolitada nii vaimulikke kui ka ilmalikke juhte reformeeritud õpetuse vaimus.
Üheks varaseimaks keskuseks oli Lausanne’i akadeemia (Académie de Lausanne), mille Berni võimud rajasid 1537. aastal ning mida juhtisid reformeeritud õpetajad, nagu Pierre Viret ja Guillaume Farel. Tegemist oli esimese protestantliku ja reformeeritud akadeemiaga prantsuskeelses maailmas.
1559. aastal asutati Genfi akadeemia (Schola Genevensis), mida peetakse tänapäevase Genfi ülikooli eelkäijaks. Selle rajajaks ja eestvedajaks oli Johann Calvin, kelle eesmärk oli luua reformeeritud teoloogia ja humanistliku hariduse keskus, kus koolitataks nii vaimulikke kui ka linna magistraate.
Madalmaades rajati 1575. aastal Leideni ülikool (Universiteit Leiden), mille asutajaks oli Oranž Willem. Ülikool oli algusest peale mõeldud protestantliku – sh reformeeritud – õpetuse ja humanistliku teaduse kindlusena ning mängis keskset rolli Hollandi Vabariigi vaimuelus.
Saksa aladel oli oluliseks keskuseks 1584. aastal rajatud Herborni akadeemia (Academia Nassauensis) Herbornis. Tegemist oli kalvinistliku kõrgkooliga, mis kujunes tuntuks kui lepinguteoloogia ("federal theology") ja pansofismi üks olulisi sünnikohti. Kuigi akadeemiat ei tunnustatud ametlikult ülikoolina, täitis see funktsionaalselt ülikooli rolli reformeeritud vaimulike ja haritlaste koolitajana.
Reformeeritud traditsioon oli tugev ka Madalmaade 17. sajandi ülikoolides, nagu Groningeni ülikool, Franekeri ülikool ja Harderwijki ülikool, mis köitsid üliõpilasi nii Hollandist kui ka Kesk- ja Ida-Euroopast (sh ungarlasi ja teisi reformeeritud taustaga üliõpilasi).
Lisaks neile suurematele keskustele tegutses 16.–17. sajandil Prantsuse reformeeritud kiriku juures terve võrgustik nn reformeeritud akadeemiaid (nt Saumur, Nîmes, Montpellier, Sedan, Die), mille ülesandeks oli koolitada vaimulikke reformeeritud kogudustele ja tagada teoloogilise hariduse ühtlane tase. 1620. aasta rahvussinodil Alès’is kehtestati kõigile neile akadeemiatele ühtsed statuudid, mis nägid ette õppetöö teoloogias, heebrea ja kreeka keeles, filosoofias, retoorikas ja matemaatikas.
Nii kujunes reformeeritud kristlusest üks varauusaegse Euroopa kõige hariduskesksemaid konfessionaalseid traditsioone, mille mõju on nähtav mitme tänapäeval tunnustatud ülikooli tekkeloos ja identiteedis.
Uusaja ning nüüdisaja ülikoolid &amp; seminarid.
Uusajal ja 19.–21. sajandil on reformeeritud traditsioon olnud tihedalt seotud nii üldhariduslike ülikoolide kui ka spetsialiseeritud teoloogiliste seminaride rajamisega. Sageli kujunesid need koolid rahvuslike kirikute või kindlate konfessionaalsete perekondade (presbüterlased, kongregatsionalistid, reformeeritud kirikud) intellektuaalseteks keskusteks.
Olulisi näiteid Euroopast ja Põhja-Ameerikast: 
Lisaks rahvuslikele ülikoolidele ja seminaridele koondab rahvusvaheline Maailma Reformeeritud Koguduste Ühendus ("World Communion of Reformed Churches", WCRC) liikmeskirikuid ja nende teoloogilisi õppeasutusi ühistesse programmidesse (nt Global Institute of Theology), mis pakuvad reformeeritud taustaga üliõpilastele ühist teoloogilist õpet eri maailmajagudest.
Usutunnistuskirjad.
Reformeeritud kirikud eristuvad teiste protestantlike konfessioonide kõrval oma usutunnistuskirjade kaudu. 
Olulisemad on:
Õpetus (kokkuvõte).
Reformeeritud teoloogiale on iseloomulik:
„Viis punkti” (TULIP).
Nn „kalvinismi viis punkti” on soterioloogiline kokkuvõte, mis võtab lühidalt kokku Dordrecht'i sinodi (1618–1619) kaanonites sõnastatud vastuse remonstrantidele (Jacobus Arminiuse järgijatele, nn arminiaanidele). Ingliskeelne akronüüm TULIP on hilisem mnemoonika.
Kaasaegsed täpsustavad terminid: "radical depravity" (radikaalne rikutus), "pervasive depravity" (läbiv rikutus). Vastavad kaanonid III/IV, art 1–3, 11–12. 
Mõnikord nimetatakse ka "sovereign election" (suveräänne valik). Vastab kaanon I, art 7–10. 
Kaasaegne eelistus: "definite atonement" või "particular redemption". Vastab kaanonitele II, art 8–9. 
Kaasaegne termin: "effectual grace" või "effectual calling" (mõjus/efektiivne arm, mõjuv kutsumine). Vastavad kaanonid III/IV, art 10–14. 
Kaasaegne variant: "preservation of the saints" (pühade säilitamine (Jumala poolt)). Vastab kaanonitele V, art 3–7.
Tuleb märkida, et uurimustes hoiatatakse TULIPi kui hilise mnemoonika ületähtsustamise eest; alusallikaks on kaanonid ise ning laiem konfessionaalne korpus.
Lepinguteoloogia ("covenant theology").
Reformeeritud traditsioon tõlgendab Piibli ajalugu lepingute kaudu: 
Lepinguteoloogia kujunes välja 16.–17. sajandi teoloogide (Bullinger, Olevianus, Coccejus, Turretin) töö kaudu ning mõjutas otsustavalt hilisemat protestantlikku dogmaatikat.
Kirikukorraldus.
Reformeeritud kogudused kasutavad erinevaid eklesioloogilisi mudeleid; ajalooliselt on domineerinud presbüterlik kord, leidub ka kongregatsionalistlikke vorme ning mõnes traditsioonis episkopaalseid elemente.
Levik ja organisatsioonid.
Reformeeritud kirikuperekonna suurim rahvusvaheline katusorgan on Maailma Reformeeritud Koguduste Ühendus ("World Communion of Reformed Churches", WCRC). Organisatsiooni liikmeskirikutes on ligikaudu 100 miljonit liiget, üle 230 liikmeskiriku enam kui 105 riigis.