David Fincher

David Leo Fincher (sündinud 28. augustil 1962 Denveris) on USA muusikavideo- ja filmirežissöör. 
Tema tuntuimad filmid on „Sotsiaalvõrgustik“ („The Social Network“), „Lohetätoveeringuga tüdruk“ („The Girl with the Dragon Tattoo“), „Kaklusklubi“ („Fight Club“), „Kadunud“ („Gone Girl“) ja„Benjamin Buttoni uskumatu elu“ („The Curious Case of Benjamin Button“). Ta oli USA draamasarja „Kaardimaja“ („House of Cards“) (2013–2018) produtsent.
Elukäik.
David Leo Fincher sündis USA-s Colorado osariigis Denveri linnas, kuid tema lapsepõlv möödus California osariigis San Anselmos. Tema isa oli ajakirja Life ajakirjanik ja ema vaimse tervise õde. Fincherit hakkas filmindus huvitama juba väga noorena ning sellele aitas kaasa tema filmitegijast naaber George Lucas. Kui Fincher oli 14-aastane, kolis ta vanemate ja kahe õega Oregoni osariiki Ashlandi maakonda. Ta unistas San Franciscosse minemisest, et töötada Lucase filmitootmisettevõttes. Enne kui ta Lucase juurde tööle sai, oli tal teisigi filmindusega seotud töökohti, mis ainult süvendasid tema huvi eriala vastu. Kooli kõrvalt töötas ta kinomehaanikuna, seejärel vabatahtlikuna telejaamas ning viimaks animatsiooniettevõttes.
Töökäik.
19-aastaselt sai David Fincher tööd George Lucase stuudios Industrial Light &amp; Magic (ILM). Ta töötas seal operaatori assistendina. Seal töötades lõi Fincher kaasa visuaalide loomisele filmides „Twice Upon A Time“ (1983), „Return of the Jedi“ (1983), „Indiana Jones and the Temple of Doom“ (1984) ja „The NeverEnding Story“ (1984). Nende projektide abil hakkas Fincher looma enda selgesti eristuvat visuaalse loomingu stiili ning tal tekkis komme katsetada erinevate stiilidega, mis on tema filmides ka praegu eristatavad.
David Fincher lahkus 1984. aastal ILM-ist, et luua reklaam Ameerika Vähiliidule. Reklaamis oli vastsündinu, kes suitsetas sigaretti, mistõttu püüdis Fincher Los Angelese produtsentide tähelepanu. Edasi tegi ta reklaame ettevõtetele nagu Adidas, AT&amp;T, Coca-Cola, Budweiser, Pepsi ja Nike. 1987. aastal kaasasutas ta filmitootmisettevõtte Propaganda Films koos Dominic Sena, Greg Goldi ja Nigel Dickiga.
Järgmisena hakkas ta reklaamide kõrvalt tegelema ka muusikutele visuaalide loomisega. Tuntuimad tema lavastatud muusikavideod on Madonna „Express Yourself“ (1989) ja „Vogue“ (1990) ning Aerosmithi „Janie’s Got a Gun“ (1989). Neid videoid iseloomustasid üksikasjadeni läbimõeldud võtteplatsid ning osav operaatoritöö, mille abil Fincher kuulsust kogus. Lisaks eelnimetatutele lõi ta muusikavideoid ka teistele tuntud esitajatele nagu Michael Jackson ja The Rolling Stones.
Tema debüüt filmirežissöörina oli 1992. aastal linateosega „Alien 3“. Kuigi see film oli eriefektide eest Oscarile nomineeritud, ei võtnud rahvas filmi hästi vastu. See oli läbikukkumine ka Fincherile endale, sest tema koostöö 20th Century Fox filmistuudioga oli konarlik, kuna stuudio kritiseeris režissööri enda ettekujutust filmist. Samas arvatakse, et fännidelt saadud kaastunne aitas üldpildis Fincheri edule kaasa. Fincheri järgmine teos „Se7en“ tõi ta uustulnukana filmirežissööride maailma. 
Looming.
David Fincher on jätnud mulje, et talle ei meeldi tegelikult filmiloomise protsess üldse. Ta on öelnud, et naudib enda töö juures sellist stsenaariumi, mida on võimalik hästi enda peas ette kujutada ning näitlejate leidmist, proove ning kõiksugu kohtumisi või koosolekuid. Sellega tema kiidusõnad lõppevad ning ta on isegi öelnud, et vihkab ülejäänu tegemist. Tema töövõtted pole samuti kõigile meelepärased. Fincher on kurikuulus selle tõttu, et on nõudlik ja tema võttepäevad on alati pikad, kuna ta palub, et ühte stseeni tehtaks väga mitu korda.
David Fincheri loomingut on palju analüüsitud. Esmapilgul tunduvad kõik tema filmid sellised, mis uurivad tänapäevase meessoost ameeriklase psühholoogilist ja emotsionaalset seisundit ning seda naistegelaskujude arvelt. Tegelikult on pigem nii, et Fincheri loodud meeskarakterid käituvad hulljulgelt ja tema loodud naiskarakterid teavad kõike. See tähendab, et Fincheri filmides on naistegelased tihtipeale need, kes teavad vastuseid ka ilma kogemusteta, kuid meestegelased peavad lahenduseni jõudmiseks tegema hulljulgeid tegusid või sattuma õudsetesse olukordadesse.
David Fincheri loome on väga omanäoline ning selle peamine tunnusjoon on hämar valgustus filmides. Ta on ise oma tumedate kaadrite peale öelnud: „Sellisel viisil näen mina maailma.“ Ta on enda vähest valgustust põhjendanud ka sellega, et tema meelest on tihtipeale võtteplatsid ülevalgustatud, mistõttu ei tundu näitlejate nahk enam reaalne või valguse peegeldumine ei näe õige välja.
Näiteks Fincheri filmi „Fight Club“ puhul kiideti tema head režissööritööd, sest temale omaselt käis süngete teemade käsitlemine käsikäes tumedalt valgustatud kaadritega. Lisaks oli selles tunda ühiskondlikke mõjutusi: fašism, meeste marginaliseerimine ning sõjajärgne ärevus, mida saab samuti siduda nii mõnegi Fincheri teise filmiga. Seda konkreetset filmi on ka kirjeldatud kui veidrat, erootilist, mitmeti mõistetavat ning õelat loomingut. Üldistavalt iseloomustavad tema loomingut vägivald ja iroonia.
Tunnustus.
David Fincherit ja tema loomingut on nomineeritud paljudele auhindadele, näiteks 2021. aastal Oscarile. Tema film „Mank“ oli nomineeritud lausa kümnele auhinnale. 
Ta on saanud auhindu režissööritöö eest Briti Filmi- ja Telekunsti Akadeemialt (BAFTA) ja parima Ameerika filmi eest Bodili auhinna. Ta on olnud nomineeritud 2007. aastal Cannes’i filmifestivali ja 2021. aastal Austraalia Filmi- ja Telekunsti Akadeemia (AACTA) auhindadele. Lisaks on teda nomineeritud kõige hinnatumatele Primetime Emmy auhindadele, mille ta on ka võitnud.
Isiklikku.
Erinevalt David Fincheri avatusest oma loomingu suhtes on vähe teada tema isikliku elu kohta. Ta oli aastatel 1990–1995 abielus modell Donya Fiorentinoga. Neil sündis 1994. aastal tütar Phelix Imogen. Praegu on Fincher koos enda kauaaegse produtsendi Cean Chaffiniga.