tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Kantküla (Kose)

Kantküla on Harjumaal Kose vallas asuv küla.
Seda kohanime on esmamainitud 1462. aastal kujul "Kantküll", ent ühtlasi kirjutati siis, et see küla olevat tühi. 17. sajandi lõpul nimetati isikut "Kankülla Madis". 1726. aasta adramaarevisjoni andmeil elas Ojasoo mõisas 4 Kanti lisanimega talupoega. Mellini kaardil 1796 on küla kohale märgitud vaid telliselööv ("Ziegeley"). Asustatud külana on Kantküla esimest korda nimetatud alles 1900. aasta paiku (Канткюля). Kantküla asus Kose kihelkonnas ja kuulus Harmi mõisale.
Kuni 2013. aastani kuulus küla Kõue valda.
Arvatavasti tuleb küla nimi kas sõnast "kand" 'tagaosa' või "känd".
Kantküla põhjaosas on Punamäe talurühm, mida on varem nimetatud Tagametsa külaks.
Külast voolavad läbi Kantküla oja ja Sange oja. Kahe oja ühinemiskoht küla põhjaosas jääb Ojasoo-Kantküla looduskaitsealale.
Küla kirdenurka läbib Tallinna–Tartu–Võru–Luhamaa maantee.
Katsina

Katsina on küla Harju maakonna Kose vallas.
Kuni 2013. aastani kuulus küla Kõue valda.
Küla lõunaosas asub Kojamäe raba.
Küla idanurka läbib Tallinna–Tartu maantee.
Kiruvere

Kiruvere on küla Harju maakonna Kose vallas.
Kuni 2013. aastani kuulus küla Kõue valda.
Külas asuvad Kiruvere järv ja Paunküla veehoidla. Küla läbib Sae–Paunküla kanal, millega juhitakse vett Jägala jõest Paunküla veehoidlasse.
Küla põhjaossa jääb osa Põhjaku rabast.
Kukepala

Kukepala on küla Harju maakonna Kose vallas Tallinna–Tartu maantee ääres.
Kuni 2013. aastani kuulus küla Kõue valda.
Küla idapiir puutub kokku Pirita jõega.
Kõrvenurga

Kõrvenurga on küla Harju maakonna Kose vallas.
Kuni 2013. aastani kuulus küla Kõue valda.
Külas asuvad Kautla järv, Kautla Mudajärv, Nõmme järv ja osaliselt ka Hiieveski järv.
Suur osa küla territooriumist on metsa alla ning seda läbivad arvukad kraavid.
Külast itta jääb Kautla raba.
Kõue

Kõue on küla Harju maakonna Kose vallas.
Asulat läbib Kõue–Virla tee ja seal lõppeb Triigi–Kõue tee.
Küla lõunapiir jookseb mööda Kuivajõge.
Külast on pärit Eesti alpinist ja fotograaf Jaan Künnap.
Küla alale jääb kaks kultuurimälestist: asulakoht ja ohverdamiskoht "Hiiepajuauk".
Ajalugu.
Ürikutes on Kõuet ("Køy") esimest korda mainitud 1241. aastal Taani hindamisraamatus. Küla suuruseks hinnati 19 adramaad, millega see oli üks selle piirkonna suuremaid asulaid.
1917–1939 oli küla osa Triigi vallast, mis enne seda kandis Aleksandri valla nime. 1939. aastast kuulus küla Kõue valda.
Pärast Kõue valla taasmoodustamist kuulus see Kõue valda kuni 2013. aastani, mil Kõue ja Kose vald liitusid.
Laane (Kose)

Laane on küla Harju maakonna Kose vallas.
Kuni 2013. aastani kuulus küla Kõue valda.
Suur osa küla territooriumist on metsa all.
Küla kagunurgas asub osa Põhjaku rabast.
Küla läbib Paunküla–Vetla tee.
Leistu

Leistu on küla Harju maakonna Kose vallas.
Kuni 2013. aastani kuulus küla Kõue valda.
Küla läbib Paunküla–Vetla tee.
Kultuurimälestistest asuvad külas asulakoht ja kivikalme "Surnumägi".
Lutsu (Kose)

Lutsu on küla Harju maakonnas Kose vallas.
Kuni 2013. aastani kuulus küla Kõue valda.
Küla läänepiir kulgeb mööda Sokusoont ja põhjapiir mööda Alansi oja.
Martin Jervan

Martin Volmer Jervan VR I/2 (1. mai (vkj) / 13. mai 1891 Volmre-Kopli talu (tänapäeval Paldiski maantee 114–116, Haabersti linnaosa, Tallinn), Järve küla, Harku vald, Harjumaa – 15. oktoober 1942 Tšeljabinski vangilaager) oli Eesti arst ja sõjaväelane (kindralmajor-meedik).
Haridus.
Ta õppis Haabersti vallakoolis (1897–1898), P. Leysti era-algkoolis (1898–1900) ja Tallinna Aleksandri Gümnaasiumis (1900–1910). Seejärel lõpetas 1914. aastal Tartu Ülikooli arstiteaduskonna ja sooritas arstieksamid Petrogradis 1916. Akadeemiliselt oli ta Korporatsioon Fraternitas Estica liige.
Esimeses maailmasõjas ja Vabadussõjas.
Esimese maailmasõja ajal mobiliseeriti 17. novembril 1914 ja määrati 335. maakaitseväe osasse nooremaks arstiks, teenis vahelduvalt 17. diviisi laatsareti noorema ordinaatorina ja sama diviisi 66. jalaväe Butõrka polgu noorema arstina, 27. augustist 1917 sama diviisi 17. suurtükiväebrigaadi vanemarst. Oli sõjaväearst Kroonlinnas ja Daugavpilsi rindel, ning 1917. aasta oktoobrist Tallinnas, kus temast sai 3. jalaväepolgu nooremarst. 
Nädal enne Vabadussõda sai 21. novembril 1918 1. jalaväepolgu vanemarstiks ja teenis 30. maist 1919 kuni Vabadussõja lõpuni 1. Diviisi arstina Narvas. Narvas puhkes sel ajal tähniline tüüfus, mis ähvardas kogu linna. Oli vaja tõsist tööd, et panna sellele piir. Ka Martin Jervan haigestus ja põdes seda raskel kujul. 15. jaanuaril 1920 määrati ta Sõjavägede Tervishoiuvalitsuse ülema Arthur Lossmanni abiks.
Töö Eesti Vabariigis.
Pärast sõda oli ta 1926. aastast sanitaarteenistuse lektor Kõrgemas Sõjakoolis, 16. novembrist 1935 Kaitseväe Tervishoiuvalitsuse ülem ja sai 24. veebruaril 1937 kindralmajor-meediku auastme. 
Martin Jervan pidas Tartu Ülikooli arstiteaduskonna üliõpilastele loenguid (1938–1939) ja avaldas töid Sõduris ja Eesti Arstis.
18.-19. juunil 1939 võõrustas ta Eestis läbisõidul viibinud Poola sõjaväe tervishoiudepartemangu ülemat Stanisław Rouppertit ja tutvustas talle muuhulgas ka sõjaväe puhkekodu, supelasutusi ja kuurorti Pärnus.
Edasine saatus.
Pärast Eesti okupeerimist 1940. aastal määrati ta Eesti sõjaväest formeeritud 22. Territoriaal-Laskurkorpuse sanitaarteenistuse ülemaks.
10. märtsil 1941 arreteeriti ja viidi sama aasta suvel Vene NFSV-sse, kus hukati Tšeljabinski vangilaagris.
Isiklikku.
Martin Jervan sündis Tallinna külje all Harku vallas Haabersti mõisa Järve külas Volmri-Kopli talus taluperemehe, Tallinna Eesti Põllumeeste Seltsi asutajaliikme ja Tallinna Oleviste kirikuteenri Mart Jervani ja Margarethe Elisabeth Joriku pojana. Tema üks ristivanemaid oli Tallinna Oleviste koguduse õpetaja Traugott Hahn. 
Tema vanalelle pojapoeg veltveebel Rudolf Gustav Martin Jervan (ka Rudolf Järvan; sündinud 17. novembril (vkj)/ 29. novembril 1895 Haabersti mõisas) oli samuti Vabaduse Risti kavaler, kelle saatus on teadmata.
Korvõielised

Korvõielised ("Asteraceae" või "Compositae") on kaheiduleheliste klassi astrilaadsete seltsi kuuluv õistaimede sugukond.
Sugukonna teaduslik nimi "Asteraceae" tuleneb perekonna aster nimest. Paralleelnimi "Compositae" tuleneb taime õisiku ehitusest: suur hulk õisi moodustavad kokku ühe suure õiesarnase ebaõie. Eestikeelne nimetus tuleneb samuti õisiku ehitusest: selleks, et kõiki õisikut moodustavaid õisi ära mahutada, on õiepõhi laienenud ja muutunud korvikujuliseks.
Korvõieliste ebaõis on omandanud paljud tunnused, mis harilikult on omased ühele õiele, näiteks ühised kandelehed, mis on moondunud ning meenutavad välimuselt ja toimimiselt tupplehti. Nad on tavaliselt rohelised, kuid mõnel liigil võivad olla eredalt värvunud.
Korvõielisi uurivat botaanika haru nimetatakse sünanteroloogiaks. Esimese sellealase teose kirjutas Theophrastos.
Korvõielised on käpaliste kõrval teine suurim õistaimede sugukond: selles on ligikaudu 1900 perekonda. Korvõieliste liikide arvu on raske määrata, sest olenevalt liigi kriteeriumidest on süstemaatikud eristanud 14 000 – 25 000 liiki. Eestis on eristatud ligi 300 liiki. Liikide arvu ebakindlus on seotud apomiksise suure osakaaluga mitmes korvõieliste perekonnas (nt hunditubakas "Hieracium", karutubakas "Pilosella", võilill "Taraxacum"), mistõttu neis ei moodustu selgelt eristunud liike ja nende kirjeldamisel sõltub palju süstemaatikute kokkuleppest liigi määratlemisel (enamasti kirjeldatakse neis perekondades suurel hulgal pisiliike). 
Korvõielised on eriti vormirohkelt esindatud parasvöötmes. Suhteliselt sageli kohtab neid avatud kuivades kohtades. Tihedates troopikametsades on korvõielisi vähem: seal esineb neid epifüütidena võrades.
Enamik korvõielisi on rohttaimed. Esineb ka põõsaid, puid ja ronitaimi. Teistest taimerühmadest on korvõielisi üldjuhul iseloomuliku ehitusega õisiku järgi lihtne eristada.
Tavaliselt tolmeldavad korvõielisi putukad ja sellepärast on nad olulised putukate kasvatamisel. Esineb ka tuultolmlemist ja apomiksiat.
Valmis seemned levivad sageli tuule abil. Teise levinud moodusena on seemnetel haagikesed või kidad, millega nad jäävad mööduvate loomade (näiteks inimeste) külge kinni ja kukuvad emataimest kaugel maha.
Korvõielised tekkisid eotseenis umbes 49 miljonit aastat tagasi. Perioodil 42–36 miljonit aastat tagasi toimus sugukonnas aktiivne mitmekesistumine ning perekondade ja liikide teke.
On täpselt teadmata, mis põhjustas korvõieliste niisuguse edu. Oletatavasti on selles oma osa nende võimel salvestada energiat fruktaanidena, peamiselt inuliinina, mis annab eelise kuivades kohtades.
Alfred Adler

Alfred Adler (7. veebruar 1870 Viin – 28. mai 1937 Šotimaa) oli Austria meditsiinidoktor ja psühholoog, individuaalpsühholoogilise koolkonna rajaja. Teda nimetatakse sageli Sigmund Freudi mantlipärijaks. Õpetaja ja õpilase erinevus: Adler ei tunnistanud kunagi, et vaimuhäirete põhjus on ainuüksi seksuaalprobleemides, vaid interpreteeris unenägusid – millele Freudki toetus – laiemalt, kogu alateadvust haaravatena. 
Adler sündis Viinis. Isa oli keskklassist juudist arst, Adler õppis ise ka arstiks, sai kraadi 1895. aastal. Oli Viinis psühhoanalüütilise seltsi president, läks 1911 Freudist lahku, kuna tekkisid oma ideed, misjärel nad Freudiga enam kunagi ei kohtunud. Elundi alatalitlust uurides märkas, et haigus tabab kõige nõrgemat elundit, aga see ei tähenda veel haigust, kuna leiab aset kompensatsioon. Adler pani aluse individuaalpsühholoogiale. 
Poliitilistelt vaadetelt oli Adler vasakpoolne ja lävis tihedalt sotsialistidega. Ka oma tulevase abikaasa, Venemaalt pärit Raissaga tutvus ta sotsialistide ühingu koosolekutel. Nad abiellusid 1897. aastal ja nende abielust sündis neli last.
Ljudmila Putina

Ljudmila Putina (vene "Людмила Александровна Путина", (neiupõlvenimi Škrebnjova; sündinud 6. jaanuaril 1958 Kaliningradis) on Venemaa presidendi Vladimir Putini endine abikaasa. 
6. juunil 2013 teatas paar ühisintervjuus telekanalile Rossija-24 oma abielu lõppemisest. 1. aprillil 2014 teatas Kremli pressiesindaja Dmitri Peskov, et abielu on ametlikult lahutatud.
2016. aastal abiellus Ljudmila Putina Artur Otšeretnõiga ja kannab sestpeale perekonnanime Otšeretnaja.
Elukäik.
Nooruses oli ta stjuardess kohalikel Kaliningradi lendudel. 
1996. aastal lõpetas ta Leningradi Riikliku Ülikooli hispaania keele erialal. 
28. juulil 1983 abiellus ta Vladimir Putiniga. Neil on kaks tütart: Marija (sünd. 1985) ja Katerina (sünd. 1986 Dresdenis). Tütred õppisid Moskva Saksa Koolis, kuni Putin sai Venemaa peaministriks.
1993. aastal sattus Ljudmila Putina autoõnnetusse, kus sai raskelt viga. Pärast paranemist hakkas ta õigeusklikuks kristlaseks. 
Ljudmila Putina on vene keelt ja venekeelset haridust edendava fondi kuraator. On väidetud , et 2000. aasta Venemaa Teaduste Akadeemia algatatud õigekirjareform katkestati Ljudmila Putina vastuseisu tõttu.
Omavalitsuste Teataja

Omavalitsuste Teataja oli 13. aprillil 1938 dekreedina välja antud seaduse järgi kavatsetud ametlik väljaanne, kus oleksid avaldatud kohalike, kutsealaste omavalitsuste ja vähemusrahvuste kultuuriomavalitsuste määrused, korraldused, otsused, teadaanded ja kuulutused.
Tegelikult lükati Omavalitsuste Teataja ilmumist edasi ja tegelikult see ei ilmunudki.
Kodanlik õhukaitse

Kodanlik õhukaitse (lühend KÕ; ka "passiivne õhukaitse") on tsiviilelanikkonna relvastamata kaitse õhurünnakute vastu sõja korral. Eestis asutati kodanlik õhukaitse 1936. aastal. 1940. aastal, pärast Nõukogude Liidu okupatsiooni, asendati kodanlik õhukaitse kohaliku õhukaitsega, mis 1961. aastal nimetati ümber tsiviilkaitseks. 
"Eesti Vabariik oma geograafilise asendi ja territooriumi väikese sügavuse tõttu võib sõja korral ootamatult sattuda vaenlase õhukallaletungide ohtu. Õhurünnakute kahjude vältimiseks ja kõrvaldamiseks ei jätku üksi sõjaväe- ja politseijõududest, vaid siin on tarvilik kogu elanikkonna kaasabi, et ühiseil pingutusil tõkestada kahjude levikut. Seepärast on tarvis varakult organiseerida ja ette valmistada kodanikke õhukaitse-tegevusele ja teostada korraldustöid, milleta kodanlik õhukaitse pole mõeldav." (Kodanliku Õhukaitse (KÕ) üldkava § 1, RT 1938, 54, 508.)
Kodanliku õhukaitse ülesanded olid:
1) valmistada ette kodanikke enesekaitseks õhuohu vastu;
2) hoida alal korda õhukallaletungide korral;
3) organiseerida õhualarmi, moondamist, gaasiluuret, gaasikaitset ja aerobakterioloogilist kaitset;
4) korraldada sanitaarala ning esma- ja arstiabi andmist õhurünnakutest kannatanud kodanikkudele;
5) korraldada õhurünnakute tagajärjel tekkinud kahjutulede kustutamist, gaasistatud kohtade degaseerimist, rikutud veevärgi, valgustus- ja sidevõrgu kordaseadmist, liiklemisummistuste ja teiste üldiste kahjude kõrvaldamist;
6) valmistada ette ja korraldada kodanikkude evakuatsiooni paigus, kus see õhuohu tõttu tarvilik.
Eesti territoorium jagunes KÕ ringkondadeks, mis vastasid samanimeliste prefektuuride piirkondadele; ringkonna juhiks oli prefekt. Valga ringkond koosnes ainult Valgamaast ja seda juhtis Valga politseijaoskonna komissar. KÕ ringkonnad jagunesid jaoskondadeks, mida juhtis kohaliku politseijaoskonna komissar. Jaoskonnad jagunesid rajoonideks.
KÕ teenistus jagunes kohustuslikuks ja vabatahtlikuks. Kodanliku õhukaitse kohustus kestis 15.–60. eluaastani. Siseministeeriumi Politseitalituse kodanliku õhukaitse ja tuletõrje juhataja oli Rudolf Vaharo. Vabatahtlik KÕ toimus Vabatahtliku Kodanliku Õhukaitse Liidu (VKÕL) kaudu, mis asutati 28. veebruaril 1938. Liidu esimees oli Artur Keller.
Kodanliku õhukaitse ajakiri oli Õhu- ja Gaasikaitse.
Harku tööpõlgurite töölaager

Harku tööpõlgurite töölaager oli 1938. aastal asutatud Kohtuministeeriumi Vangimajade talituse alluvuses olnud kinnipidamisasutus tööpõlgurite sunduslikult tööle õpetamiseks, harjutamiseks ja rakendamiseks.
1938. aastal viidi Harku alaealiste parandusasutus üle Laitse mõisa rajatud Laitse alaealiste parandusasutusse. Harku asutuse maa-alale rajati Harku tööpõlgurite töölaager.
Tööpõlgurite laagrisse paigutati isikuid 7. juulil 1938 vastu võetud tööpõlgurite töölaagrite seaduse alusel. Laagrisse saadeti jaoskonnakohtuniku otsusega kuueks kuuks kuni kolmeks aastaks.
Lossifoogtikohus

Lossifoogtikohus (saksa keeles "Revalsches Domschloßvogteigericht") oli Toompea linna valitsus- ja kohtuorgan.
Selle koosseisu kuulusid lossifoogt (saksa k. "Schloßvogt"), kaks Toomgildi oldermanni ja kaks vanemat. Kohtul ei olnud sekretäri ja asjaajamist juhtis lossifoogt isiklikult. Kohtu juures olid gildiraamatupidaja, üks või kaks maaklerit ja üks kohtuteener. Lossifoogtile maksis palka riik, teistele kohtuliikmetele Toomgild. Lossifoogtikohtu liikmetest moodustati kassavalitsus, maksukomisjon ja aktsiisivalitsus.
Kohtu istungid toimusid kaks korda nädalas.
Lossifoogtikohus kaotas oma valitsemisõigused 1878. aastal (Toompea liitmisel Tallinna linnaga), tegutses edasi ainult kohtuna ja likvideeriti lõplikult 1889. aastal, viimane Toompea lossifoogt oli 1883–1889 Roman von Antropoff.
Koosseis 1843. aastal.
vt. ""
Riskikuller

"Riskikuller" on USA märulifilm, mis esilinastus 11. oktoobril 2002. 
Filmi lavastajad on Louis Leterrier ja Corey Yuen. Filmi peategelane (riskikuller) on Jason Statham, kes sooritab suure osa filmis leiduvaid kaskadööritrikke.
Film on avaldatud nii inglise, prantsuse kui ka hiina keeles.
Filmile on tehtud järg "Riskikuller 2" 2005. aastal ja "Riskikuller 3" 2008. aastal.
Arne Oit

Arne Oit (3. detsember 1928 – 28. november 1975) oli eesti helilooja ja akordionist.
Ta on läinud Eesti muusikalukku andeka ja viljaka laululoojana, kelle meloodilised helindid leidsid kergesti tee rahva südamesse. Suure panuse eesti muusikasse andis ta nii virtuoosse džässiimprovisaatorina kui ka Eesti Raadio ja Riikliku Filharmoonia lauluvõistluste algataja ja eestvedajana.
Elulugu.
Arne Oit lõpetas 1947. aastal Jakob Westholmi Gümnaasiumi, 1950. aastal Tallinna Muusikakooli muusikateooria alal ning 1956. aastal Tallinna Riikliku Konservatooriumi kompositsiooni alal (juhendajad Mart Saar ja Heino Eller).
Akordionimängu õppis ta koolipoisina omal käel, kuid saavutas sellise taseme, et 1947. aastal palgati ta restorani Du Nord akordionistiks. Aastatel 1947–1949 musitseeris ta Erich Kõlari juhitud ansamblis Rütmikud, mis viljeles muu hulgas ka improvisatsioonilist džässi. Aastatel 1951–1955 töötas ta Riikliku Filharmoonia estraadiorkestris ja 1955–1974 Emil Laansoo juhitud Eesti Raadio instrumentaalansamblis ning oli akordionistina Eesti parimaid džässiimprovisaatoreid.
1956. aastast töötas ta Eesti NSV Riikliku Filharmoonia estraadiosakonnas, sealhulgas 1960. aastast inspektorina. Just seal töötades pani ta 1959. aastal aluse estraadilaulude võistluskontsertide sarjale, mis aastatel 1976–1986 kandis Arne Oidi nimelise lauluvõistluse nime. Tema ärgitusel hakkas oma levimuusikavõistlust "Tippmeloodia" (1971–1975) korraldama ka Eesti Raadio.
Looming.
Arne Oit koostas aastatel 1967–1975 mitmeid jätkväljaannetena ilmunud noodikogumikke, näiteks akordionipalade kogumikke "Tantsurütmis" ja "Kutse tantsule". Tema eestvedamisel ja koostamisel ilmus alates 1967. aastast (kuni Oidi surmani) perioodilise väljaandena ka mugavas taskuformaadis laulukogumik "Laulge kaasa!", mis viis väga operatiivselt rahva sekka isegi kõige uuemate estraadilaulude noodid ja sõnad.
Heliloojana kirjutas lisaks lauludele nii instrumentaalmuusikat kui ka operette ja muusikale. Eriti suure poolehoiu on võitnud tema lastemuusikalid "Väikevend ja Karlsson katuselt" (1967), "Karlsson tembutab jälle" (1972) ja "Tom Sawyeri seiklused" (1972).
Tunnustus.
Oidi laulud olid rahva hulgas väga populaarsed ning võitsid auhindu ka lauluvõistlustel.
Eesti NSV Riikliku Filharmoonia estraadiosakonna esimesel võistluskontserdil 1959. aastal sai tema laul "Meie Mall" esimese preemia. Hiljem pälvisid auhindu näiteks laulud "Tsirkus", "Nii kaugel kõik", "Vana meloodia", "Suveöö", "Tuhaväljade tuul", "Lõke preerias", "Unustuste jõel" jm.
Isiklikku.
Tema vend oli tehnikateadlane Edgar Oit ja õde oli arhitekt Ines Jaagus.
Tiiu Kokla

Tiiu Kokla (sündinud 29. jaanuaril 1932) on eesti tõlkija ja toimetaja. Ta on tõlkinud soome, ungari ja saksa keelest luulet ja proosat.
Robinson Crusoe saar

Robinson Crusoe saar (hispaania keeles "Isla Robinsón Crusoe") Vaikses ookeanis asuva Juan Fernándeze saarestiku suurim saar.
Robinson Crusoe saar asub Lõuna-Ameerika rannikust 674 kilomeetrit läänes. Saarestikku kuuluvad veel Alejandro Selkirki saar ja Santa Clara. Kogu saarestik kuulub Tšiilile.
Geoloogilises mõttes asub kogu saarestik Lõuna-Ameerika laama ja Nazca laama piiril. Saarestik on vulkaanilise päritoluga ja selletõttu mägine.
Saar on 93 km² suur. Saare kõrgeim punkt on 916 meetri kõrgune El Yungue. 2002. aastal elas seal 633 elanikku. Kõik nad asusid saare põhjakaldal Cumberlandi lahe ääres San Juan Bautista külas.
Saare lääneotsas on pikk ja kitsas poolsaar, mille nimi on Cordon Escarpado. Poolsaare tipust 1,5 km kaugusele lõunasse jääb pisike Santa Clara saar.
Saare kliima on lähistroopiline kuumade ja kuivade suvede ning jahedate ja vihmaste talvedega. Lääneosa on natuke madalam ja kuivem kui idaosa.
Ajalugu.
Saare avastas 1574 Hispaania kapten Juan Fernandez, kes oli ühtlasi esimene, kes saarel maabus. Tema nime kannab kogu saarestik.
Saar kannab Robinson Crusoe nime sellepärast, et 1704. aastal elas seal 4 aastat ja 4 kuud täielikus üksinduses saarele jäetud Alexander Selkirk. Meremehe saatus on aineseks Daniel Defoe romaanile "Robinson Crusoe". Robinson Crusoe nime andis saarele Tšiili valitsus 1966, varem oli saar tuntud kui Más a Tierra, mis tähendab hispaania keeles 'maale kõige lähem saar', või Aguas Buenas.
14. märtsil 1915 toimus saare lähedal Más a Tierra lahing, milles 2 Suurbritannia kergeristlejat ja 1 relvastatud kaubalaev kohtasid Saksamaa kergeristlejat, Maximilian von Spee eskaadrisse kuulunud SMS Dresdenit, ja uputasid selle. Hukkus 4 Saksa meremeest, ülejäänud 315 võeti vangi.
2010. aasta Tšiili maavärin tekitas saarel 5 meetri kõrguse tsunami, milles hukkus 5 inimest. Tsunami hävitas suure osa külast.
Elu saarel.
Alates 1977 on kogu saar looduskaitse all, kuna seal elab mitu punasesse raamatusse kantud taimeliiki.
Saarlased elavad peamiselt traditsioonilises stiilis, nad elatuvad peamiselt suurte vähkide langustlaste püügist ja müügist. Siiski on saarel mõned sõidukid (ehkki pole teid, millel nendega sõita), hulk telereid ja satelliitide kaudu toimiv Interneti-ühendus.
Saare läänetipus on väike lennuväli. Lennuaeg Santiagost saarele on peaaegu 3 tundi. Ühendus lennuvälja ja San Juan Bautista küla vahel toimub laevadega.
Saarel käib sadu turiste aastas. Üks vaatamisväärsus on põhjalastud Saksa ristleja SMS Dresden.
Alejandro Selkirki saar

Alejandro Selkirki saar (varem ka Más Afuera saar) on Tšiilile kuuluv saar Vaikses ookeanis Juan Fernándeze saarestikus, 181 kilomeetrit Robinson Crusoe saarest idas. Asukoht: . Erinevate allikate järgi on saare pindala 33, 44,6 või 48 km². Saare kõrgeim punkt ulatub 1329 meetrit üle merepinna. 
Saar on vulkaanilise päritoluga ning selle vanuseks hinnatakse 1–2 miljonit aastat. Saar on asustamata. Sellel asub suur merilõvide koloonia. 
Saar on nime on saanud šoti meremehe Alexander Selkirki järgi, kes elas Robinson Crusoe saarel üksinduses neli aastat.
Klintsõ

Klintsõ on linn Venemaal Brjanski oblastis. Asub Valgevene ja Ukraina piiri lähedal.
Klintsõ on asutatud 1707. aastal ja sai linnaks 1925.
Linn on alates 19. sajandist tekstiilitööstuse keskus.
Jegorjevsk

Jegorjevsk on linn Venemaal Moskva oblastis, Jegorjevski rajooni keskus. Asub Moskvast 101 km kagus.
Jegorjevski kohal on teada Võssokoje küla alates 1462. aastast. 1778 sai linnaõigused.
Milan Babić

Milan Babić (serbia "Милан Бабић"; 26. veebruar 1956 Kukar, Horvaatia – 5. märts 2006 Haag) oli Horvaatia serblasest poliitik. Babić oli hariduselt hambaarst, kuid hakkas poliitikuks 1990. aastal. 1991–1995 oli ta tunnustamata Krajina Serblaste Vabariigi president. 1991. aastal viis ta serblaste kontrolli all olevatel aladel koos Vojislav Šešelji ja Ratko Mladićiga läbi etnilise puhastuse.
Tema üle mõisteti kohut Haagis Endise Jugoslaavia tribunalis ning tunnistati süüdi inimsusvastastes kuritegudes. Ta oli esimene, kes osaliselt oma süüd ka tunnistas. Talle mõisteti 13-aastane vanglakaristus. 6. märtsil 2006 leiti ta surnuna oma kongist, kus ta oli sooritanud enesetapu.
Krasnogorsk

Krasnogorsk on linn Venemaal Moskva oblastis, Krasnogorski rajooni keskus.
Krasnogorsk asub Moskva jõe ääres Moskvast 23 km läänes ja halduslikult piirneb Moskvaga.
Loodus.
Krasnogorsk asub Smolenski-Moskva kõrgustikul. Maapind laskub Moskva jõe suunas, loodest kagu poole. Absoluutsed kõrgused piirkonnas on vahemikus 190–220 m.
Kogu linna ja selle ümbruse pinnase aluspõhja moodustavad juura savid, mis kaitsevad veehorisonte. Pinnavetega on kogu ümbruskond rikkalikult kindlustatud ja nende põhjal on korraldatud Krasnogorski veevarustus.
Krasnogorski kliima on mõõdukalt mandriline. Aasta keskmine temperatuur on +4,5 °C. Kõige kuumemad kuud on juuli (+19,0 °C) ja august (+17,2 °C), kõige külmemad veebruar (−9,1 °C) ja jaanuar (−8,8 °C). Aasta keskmine sademete hulk on 598 mm.
Ajalugu.
Krasnogorski kandis elasid inimesed juba paljude tuhandete aastate eest. Arvatavasti olid need soomeugrilased. Hiljem asusid sinnakanti elama slaavlased.
Krasnogorsk ise on väga noor linn, eriti võrreldes ümberkaudsete linnadega. Veel 20. sajandi alguses oli tänapäeva Krasnogorski maa-alal mitu küla. Kuid sealkandis tegutsevat Pavšino pärusmõisa on mainitud juba Vassili Pimeda testamendis 1462.
19. sajandi teisel poolel ilmus nendesse küladesse kerge- ja keemiatööstus: tekstiilitootmine, riidevärvimine, happetootmine. 1901 rajati sinna raudtee, aga Pavšino raudteepeatus rajati alles 1908.
1922 nimetati Pavšino aleviks. 1926–1927 viidi sinna üle Podolski mehaanikatehas, mis oli asutatud 1905 Riias Saksa optikaettevõtte Carl Zeiss filiaalina. 1931 kinnitati üldplaan, mille kohaselt Pavšinosse rajatakse NSV Liidu suurim optikaettevõte, asulat laiendatakse ja nimetatakse ümber Optikogorskiks. Kuid nimi muudeti kiirelt, 10. aprillil 1932 ümber Krasnogorskiks. Samal aastal rajati sinna tehas Standardbeton, mis tootis suurte mõõtmetega betoonkonstruktsioone. Krasnogorsk sai linnaõigused 7. oktoobril 1940.
Teise maailmasõja ajal jõudis 1941 rinne kõigest mõne kilomeetri kaugusele linnast. Pärast sakslaste tagasilöömist rajati samal aastal linna vangilaager ja Keskne Antifašistlik Kool, kus püüti (ja isegi edukalt) sakslasi ümber kasvatada. Kool viidi 1943. aasta kevadel üle Gorkisse. Kooli vilistlaste põhjal organiseeriti komitee Vaba Saksamaa, mis oli mõjukas Saksa DV loomisel.
Tänapäeval on Krasnogorsk üks kõige kiiremini kasvavaid Moskva eeslinnu. Seal avati 26. detsembril 2009 esimene väljaspool Moskvat asuv Moskva metroo jaam, Mjakinino metroojaam.
Saaremaa robirohi

Saaremaa robirohi ("Rhinanthus osiliensis") on soomukaliste sugukonda ja robirohu perekonda kuuluv taimeliik.
Saaremaa robirohi on Eesti endeem, s.t kasvab ainult Eestis, Saaremaa lääne- ja loodeosas. 
Ta on üheaastane, ühekojaline rohttaim, kõrgus 20–50 cm. Tema eripäraks on vartel olevad näärmekarvad. Saaremaa robirohi, nagu teisedki robirohud, on poolparasiit – ta juurestik on vähearenenud, kuid juurtel on haustorid, mille abil taim kinnitub teiste taimede juurtele ja ammutab neist toitaineid. Kasvab allikasoodel ja päris- ja puisniitudel. 
Aastast 1958 on saaremaa robirohi looduskaitse all ja kuulub II kategooria looduskaitsealuste taimede hulka. Eesti punases raamatus on ta kolmandas ehk haruldaste liikide kategoorias. Taime ohustab peamiselt allikasoode ja soostunud niitude kuivendamine.
Saaremaa robirohu leidis ja kirjeldas esimesena 1933. aasta hilissuvel botaanikahuviline arst Bernhard Saarsoo.
Vahel on saaremaa robirohtu käsitletud ka rumeelia robirohu alamliigina ("Rhinanthus rumelicus" subsp. "osiliensis").
Lööra

Lööra on küla Harju maakonnas Kose vallas Kuivajõe ääres.
Kuni 2013. aastani kuulus küla Kõue valda.
Kultuurimälestistest asub külas üks kultusekivi.
Marguse

Marguse on küla Harju maakonnas Kose vallas Kose–Purila maantee ääres.
Kuni 2013. aastani kuulus küla Kõue valda.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel elas külas 13 inimest. Kõik olid eestlased.
Nutu

Nutu on küla Harju maakonnas Kose vallas.
Nutule lähimad külad on kirdes Vahetüki, lõunas Kadja ja läänes Vaopere.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel elas külas 8 inimest. Kõik olid eestlased.
Nimi.
Nime käänatakse sisekohakäänetega (nt Nutusse või Nuttu).
Tõenäoliselt on küla saanud nime talupoja lisanime järgi. Seda saab kõrvutada sõnaga "nutt : nutu" ja eesnime Knut mugandustega Nuudo ja Nuut.
1929. aastal on kirja pandud rahvapärimus, mille järgi on asula saanud nime mõisa samanimelise rendikoha järgi. Talu olnud väga vaene ja rent olnud suur. Peremees käinud Triigi mõisas nutmas ja kaebamas ning palunud renti vähendada. Sellest saanud nime Nutu talu, millest pärastpoole kasvanud terve küla.
Ajalugu.
Nutu mõis eraldati Triigi mõisast 1659. Varem oli seal samanimeline küla. Nutu mõisa on mainitud 1695. ja 1726. aastal kujul "Nutz". Nutu karjamõisa on nimetatud 1815. aastal kujul "Nutz" ja 1871. aastal kujul "Nutto". 1726. aastal on nimetatud talupoega "Nutto Johann" ja 1765. aastal ka küla kujul "Nuß". Küla kuulus Kose kihelkonda.
Kuni 2013. aastani kuulus küla Kõue valda.
Loodus.
Küla põhjapiir kulgeb mööda Kuivajõge.
Külast läände (naabermaakonda) jääb Mustsoo, mida ümbritsev Aela maastikukaitseala ulatub vähesel määral ka Nutu küla alale.
Nõmmeri

Nõmmeri (varasema nimega "Nõmmeküla") on küla Harju maakonnas Kose vallas Ardu külje all.
Kuni 2013. aastani kuulus küla Kõue valda.
Küla läbib Tallinna–Tartu–Võru–Luhamaa maantee.
Küla läänepiir jookseb suuresti mööda Pirita jõge ja põhjapiir mööda Hiieveski oja.
Ojasoo

Ojasoo on küla Harju maakonnas Kose vallas Kuivajõe ääres.
Rahvastikuregistri andmetel elas Ojasoo külas 1. detsembri 2018 seisuga 79 inimest. Neist olid 43 mees- ja 37 naissoost.
Kuni 2013. aastani kuulus küla Kõue valda.
Küla läbib Kose–Purila maantee.
Küla keskel on Ojasoo järv.
Seal asus Vana-Harmi mõis ehk Ojasoo mõis.
Külas asuvad looduskaitsealused Ojasoo männid ning kaitsealune Ojasoo lehis.
Küla põhjaossa ulatub Ojasoo-Kantküla looduskaitseala.
Pala (Kose)

Pala on küla Harju maakonnas Kose vallas.
Kuni 2013. aastani kuulus küla Kõue valda.
Külast läände jääb Legisesoo ja itta Pususoo laugastikuga loodeosa Laukesoo. Sooalad on kaitstud Laukesoo looduskaitseala koosseisus. Legisesoost saab alguse Paunaste kraav. 
Külas asub kolm arheoloogiamälestist.
Paunaste

Paunaste on küla Harju maakonnas Kose vallas Kõue–Virla tee ääres.
Kuni 2013. aastani kuulus küla Kõue valda.
Küla territooriumile ulatub Laukesoo looduskaitseala. Külast voolab läbi Paunaste kraav.
Paunküla

Paunküla on küla Harju maakonnas Kose vallas Pirita jõe ääres.
Kuni 2013. aastani kuulus küla Kõue valda.
Külast on leitud kaks aardeleidu (Paunküla aardeleiud)
Seal asus Paunküla mõis. Paunküla mõisa park on võetud kaitse alla.
Küla järgi on nime saanud läheduses asuv Paunküla veehoidla.
Külas asub kolm arheoloogiamälestist (kaks asulakohta ja kalmistu "Surnumägi").
Paunkülas asus Eesti NSV Siseministeeriumi ja hiljem Politseiameti Objekt P-6-68, administratiivhoone ja 3 abihoonet
Puusepa (Kose)

Puusepa on küla Harju maakonnas Kose vallas.
Kuni 2013. aastani kuulus küla Kõue valda.
Küla läänepiir jookseb mööda Pirita jõge.
Külas asub üks arheoloogiamälestiseks arvatud asulakoht.
Rava (Kose)

Rava on küla Harju maakonnas Kose vallas.
Kuni 2013. aastani kuulus küla Kõue valda.
Küla läbib Ojasoo–Ardu tee ning selle kagunurka ka Tallinna–Tartu maantee.
Külas asub teises maailmasõjas hukkunute ühishaud.
Arheoloogiamälestiseks on arvatud kalmistu "Kääbastemägi".
Anabari valimisringkond

Anabari valimisringkond on valimisringkond Naurul. 
See moodustub Anabari, Anibare ja Ijuwi ringkonnast. 
Valimisringkonnas elab 1240 inimest ning selle pindala on 5,1 km2.
Anabari valimisringkonnast valitakse Nauru parlamenti kaks saadikut. Praegused saadikud (seisuga jaanuar 2007) on Riddell Akua ja Ludwig Scotty.
Valimistulemused.
3. mail 2003 toimunud valimistel valiti Ludwig Scotty ja teisena Riddell Akua. Kandideerisid veel James Deireragea, Godfrey Waidabu ja David Gadaraoa.
23. oktoobril 2004 toimunud valimistel valiti Ludwig Scotty ja teisena Riddell Akua. Kandideerisid veel James Deireragea, Godfrey Waidabu ja Tyrone Deiye.
Ringkond

Ringkond on haldusüksuse tüüp, mõnedes riikides ühtlasi ka omavalitsusüksus. Ringkonnad varieeruvad suuruselt eri maades, nad võivad hõlmata mitmeid maakondi, kuid ringkond võib olla ka mingi munitsipaalüksuse allüksus.
Hiina.
Hiina Rahvavabariigis on ringkond 2. järgu haldusüksus.
Suurbritannia.
Inglismaa.
Ringkonnad Inglismaal ("districts") on omavalitsusüksused. Piirkondades, kus kehtib kahetasandiline kohalike omavalitsuste struktuur, moodustab ringkond tavaliselt alumise tasandi üksuse (ülemise tasandi üksuseks on sel juhul krahvkond). 
Wales.
Walesis ametlikult terminit "district" ('ringkond') ei kasutata. Wales on jagatud 22 tervikomavalitsuseks.
Šotimaa.
Ringkonnad ("districts") olid Šotimaal aastail 1975–1996 omavalitsusüksused. 
Põhja-Iirimaa.
Ringkonnad (districts) Põhja-Iirimaal on omavalitsusüksused. Kogu Põhja-Iirimaa territoorium on jagatud 26 ringkonnaks.
Venemaa.
Venemaal võib ringkond tähendada föderaalsubjektide haldusüksust, näiteks rajoon (район) või rahvusrajoon (национальный район), omavalitsusüksust, näiteks (munitsipaalrajoon (муниципальный район) või suurema linna haldusüksust – linnarajoon (городской район).
Nauru keel

Nauru keel ("dorerin Naoero") on mikroneesia keelte hulka kuuluv keel, mida kõneldakse Naurul, kus see on kõrvuti inglise keelega ametlik keel. 
Kõnelejate arv on umbes 6000. 
Murded.
Aastal 1937 Sydneys avaldatud aruande kohaselt oli Naurul kuni 1888. aastani, mil Saksamaast sai Nauru koloniaalvõim, ning enne esimeste nauru keeles avaldatud tekstide avaldamist hulk murdeid. Erinevused olid osalt nii suured, et eri paikadest pärit inimestel oli ilmseid raskusi üksteisest arusaamisega. Sedamööda, kuidas kasvas võõrkeelte mõju ning avaldati rohkem naurukeelseid tekste, kujunes ühtne kirjakeel, mida edendasid ka sõnaraamatud ning Alois Kayseri ja Philip Delaporte tõlked.
Tänapäeval murdeerinevusi praktiliselt enam ei ole. Ainult Yareni ringkonnas ja selle lähemas ringkonnas kõneldakse veel Yareni murret, mille erinevused kirjakeelest on siiski juba peaaegu kadunud.
Mikroneesia keeled

Mikroneesia keeled on malai-polüneesia keelte haru, millesse kuuluvaid keeli kõneldakse Mikroneesias. 
Sellesse keelterühma kuulub 20 keelt, mida klassifitseeritakse mitmel erineval viisil. Nauru keelel on võrreldes teiste keeltega niipalju erijooni, et teisi mikroneesia keeli nimetatakse pärismikroneesia ehk tuummikroneesia keelteks.
Riidamäe

Riidamäe on küla Harju maakonnas Kose vallas Ojasoo–Ardu tee ääres.
Kuni 2013. aastani kuulus küla Kõue valda.
Küla läbib Kaustajõgi.
Rõõsa

Rõõsa on küla Harju maakonnas Kose vallas.
Kuni 2013. aastani kuulus küla Kõue valda.
Suur osa küla territooriumist jääb Paunküla maastikukaitseala koosseisu. Kaitsealal asub ka mitmeid järvi (Lindjärv, Rahkjärv, Rõõsa järv, Suur Kaksjärv, Väike Kaksjärv jt). Külas on ka tehisjärved Lohmussaare järv ja Sandissaare järv.
Rõõsa küla juurdesõit on mööda Kose–Ardu teed. Küla lõunaosa läbib Tallinna–Tartu–Võru–Luhamaa maantee, kuid neljarealiselt kiirteelt ei ole Rõõsa külla mahasõitu.
Saarnakõrve

Saarnakõrve on küla Harju maakonnas Kose valla lõunaosas.
Kuni 2013. aastani kuulus küla Kõue valda.
Küla läbib Tallinna–Tartu–Võru–Luhamaa maantee.
Külast põhja jääb Mustla raba. Läände aga Pususoo.
Mööda küla idapiiri voolab Lintsi jõgi.
Külas asus Saarnakõrve mõis. Mõisa hooned on hävinud.
Küla lähistelt Pususoo rabasaarelt leiti 2011. aastal metsavendade punker koos raudpulkadega vaatluspuu, küttepuude riida, kaevu ja laua jäänustega. Aastatel 2013–2014 viidi seal läbi arheoloogilised kaevamised, mille käigus leiti hulgaliselt metsavendade kasutatud esemeid. Uurijatel õnnestus saada kontakt ka inimstega, kes teadsid punkri taustalugu ja kel oli fotosid, mis näitasid punkrielu selle kasutusajal. Leide on eksponeeritud Eesti Sõjamuuseumis.
Sae (Kose)

Sae on küla Harju maakonnas Kose vallas Pirita jõe ääres.
Kuni 2013. aastani kuulus küla Kõue valda.
Küla läbis varem Tallinna–Tartu maantee (uus neljarealine trass rajati kaugemale lõunasse). Külast saab alguse Paunküla–Vetla tee.
Naurulased

Naurulased on Mikroneesia saare põhirahvas.
Naurulasi on umbes 18 000. Neist 6000 elab Naurul, 1000 Austraalias ja 8000 Ameerika Ühendriikides.
Päritolu.
Naurulaste päritolu pole lõpuni selge.
Võib-olla on nad saarele jõudnud umbes 1200 toimunud rahvaste rändamise käigus. Tõenäoliselt olid naurulaste esivanemad merd sõitnud või merehätta jäänud polüneeslased ja melaneeslased, kes saarele elama jäid. Tolles piirkonnas olid mikroneeslased juba melaneeslaste hulka segunenud.
Silmsi (Kose)

Silmsi on küla Harju maakonnas Kose vallas Paunküla veehoidla ääres.
Kuni 2013. aastani kuulus küla Kõue valda.
Külas asub arheoloogiamälestiseks arvatud asulakoht.
Küla läbib Tallinna–Tartu–Võru–Luhamaa maantee.
Sääsküla (Kose)

Sääsküla on küla Harju maakonnas Kose vallas Ojasoo–Ardu tee ääres.
Kuni 2013. aastani kuulus küla Kõue valda.
Küla põhjapiir jookseb mööda Kaustajõge.
Triigi (Kose)

Triigi on küla Harju maakonnas Kose vallas.
Kuni 2013. aastani kuulus küla Kõue valda.
Külas asub Triigi mõis ehk Kõue mõis. Mitmed mõisahooned ja mõisapark on arvatud kultuurimälestisteks.
Küla läänepiir jookseb mööda Kuivajõge ning edelapiir mööda Triigi peakraavi, mis samas Kuivajõkke suubub. Küla põhjaosa läbib ka Kaustajõgi.
Uueveski

Uueveski on küla Harju maakonnas Kose vallas Kuivajõe ääres.
Kuni 2013. aastani kuulus küla Kõue valda.
Vahetüki

Vahetüki on küla Harju maakonnas Kose vallas Kuivajõe ääres. Seal suubub Kuivajõkke Paunaste kraav. 
Kuni 2013. aastani kuulus küla Kõue valda.
Vanamõisa (Kose)

Vanamõisa on küla Harju maakonnas Kose valla idaosas.
Kuni 2013. aastani kuulus küla Kõue valda.
Suur osa küla territooriumist on kaetud metsaga. Küla ümbritsevad põhjast, idast ja lõunast paljuski sood. Küla põhjaosa jääb Kõrvemaa maastikukaitsealale. Küla piiril asub Peetsaare järv.
Külas asus Peetsaare metsavahikoht. Samuti paiknes seal Vanamõisa mõis, mis oli Saarnakõrve mõisa karjamõis. Samas on pakutud, et see võis olla ka algne Saarnakõrve mõisa asukoht.
Virla

Virla on küla Harju maakonnas Kose vallas Kõue–Virla tee ääres.
Kuni 2013. aastani kuulus küla Kõue valda.
Küla läbib Kuivajõgi, mis saab alguse samast lähedalt.
Küla idaossa jääb Legisesoo.
Kultuurimälestistest asuvad külas asulakoht ja kalmistu Kabelimägi.
Äksi (Kose)

Äksi on küla Harju maakonnas Kose vallas Kose–Purila maantee ääres.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel elas külas 25 inimest. Kõik olid eestlased. 1. jaanuaril 2014 elas Äksis Rahvastikuregistri andmetel 22 inimest.
Kuni 2013. aastani kuulus küla Kõue valda.
Külas asub Äksi suur rahn. Samuti asub seal üks arheoloogiamälestiseks arvatud kultusekivi.
Silmsi (Järva)

Silmsi on küla Järva maakonna Järva vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Koigi valda.
Sae (Vinni)

Sae on küla Lääne-Viru maakonna Vinni vallas.
Aastatel 1992–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Rägavere vallas.
Sae küla läbib Voore oja. 18. sajandi kaartide järgi on Voore ojal olnud vesiveski ("Lider").
Puusepa (Võru)

Puusepa on küla Võru maakonna Võru vallas.
Aastatel 1992–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Lasva vallas.
Kantküla (Vinni)

Kantküla on küla Lääne-Virumaal Vinni vallas.
Kantküla on esmamainitud 1241. aastal Taani hindamisraamatus kujul "Kandukyl". Millalgi 16. sajandil oli küla jagatud Mõdriku ja Rägavere vahel.
1540. aastal on küla nime mainitud nimega "Kantkull" ja 1726 nimega "Kancüll". Küla asus Viru-Jaagupi kihelkonnas ja kuulus Rägavere mõisale. Küla põhjaossa rajati Roosna karjamõis, mille alale rajati 1922 Roosna asundus. Hiljem liideti see Kantkülaga.
1977. aastal liideti Kantkülaga Liivu, mida on esmamainitud 1913. aastal kujul "Liwa", ja Metsaserva küla, mida on esmamainitud 1970. aastal.
Aastatel 1992–2017 (kuni Eesti omavalitsuste haldusreformini) asus küla Rägavere vallas.
Külanimi lähtub arvatavasti sõnast "kand" 'tagaosa' või "känd". Tänapäeval hääldub n selles nimes peenendatuna, sest seostub rahva meeles sõnaga "kant : kandi".
Kantküla (Jõgeva)

Kantküla on Jõgevamaal Jõgeva vallas asuv küla.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Torma valda.
Küla on esmamainitud 1419. aastal kujul "Candekull." Hiljem mainitud nimekujud: 1599 – "wieś Kankula", 1638 – "Kantkula" ja 1839 – "Kaintkull". Küla asus Laiuse kihelkonnas ja kuulus Laiuse mõisale.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli külas 65 elanikku, neist 58 (89,2%) olid eestlased.
Paul Johansen võrdles Kantküla nime Soomes asuva Kantokyläga. Sellest lähtudes tuletas Valdek Pall külanime sõnast "kand" ('tagaosa') või "känd". Tänapäeval hääldatakse külanimes n-häälik peenendatult, sest on rahva meelest segunenud sõnaga "kant".
Aude

Aude on küla Harju maakonnas Saue vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Nissi valda.
Küla läbib Riisipere–Vasalemma tee.
Külast lõunasse jääb Orkjärve soo, mille kaitseks on moodustatud Orkjärve looduskaitseala, mis ulatub ka Aude küla alale. Osaliselt ulatub küla territooriumile ka rabas paiknev Laanemaa järv ehk Orkjärv.
Jaanika

Jaanika on küla Harju maakonnas Saue vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Nissi valda.
Küla poolitab põhjast lõunasse kulgev Keila–Riisipere raudtee ning selle ääres, küla põhjapiiril, asub Jaanika raudteepeatus.
Külast läheb läbi Ääsmäe–Haapsalu–Rohuküla maantee. Viadukt üle Keila–Riisipere raudtee jääb Jaanika küla piiresse. Nimetatud viadukti juurest saavad küla piires alguse Riisipere–Nurme tee ja Riisipere–Vasalemma tee (viimase algus tegelikult Jaanika ja Vilumäe piiril). Jaanika jaama tee jääb tervenisti küla territooriumile.
Küla territooriumil asub osaliselt Orkjärve looduskaitseala. Asulas oli ka Jaanika mõis, mis kuulus riigimees Otto Tiefile.
Kaljuronimine

Kaljuronimine on liikumine kaljudel või tehisseintel, kasutades selleks käte, jalgade ja tahtejõudu või kunstlikke abivahendeid. Kaljuronimist harrastatakse nii alpinismi ühe osana kui ka iseseisva spordialana.
Alaliigid.
Kaljuronimine jaguneb laias laastus kaheks: vabaronimine ja abironimine.
Mõlemat ronimisviisi võib harrastada ka sooloronimisena, st ronida üksi. Üksi ronimine ei tähenda tingimata julgestuse puudumist. Ronijal on võimalik ennast ise julgestada, kuid pikematel radadel eeldab see mitmekordset üles-alla liikumist. Vajalik on ronimine, laskumine ning uuesti tõus tugiköiel. Julgestuseta ronimist oleks korrektne nimetada selleks, mis ta on, ehk julgestuseta ronimiseks. Tihti kasutatakse mõistet "sooloronimine", mis pole tegelikult täpne. 
Vabaronimine jaguneb omakorda mitmeks liigiks:
Stiilid.
Stiili all võib mõista nii raja läbimise meetodit kui ka kalju iseärasustest tingitud ronimisviisi.
Raja läbimise viisid
Kalju iseärasustest tingitud stiil
Varustus.
Kaljuronimises kasutatava varustuse hulk sõltub suuresti ronimise liigist. Boulderingi puhul piisab vaid spetsiaalsetest ronimissussidest ja julgestusmatist, abironimise puhul aga on kahese seongu varustuse nimekirjas sadu ühikuid ja maksumus läheneb hoogsalt sajale tuhandele kroonile.
Üldine varustuse liigitus
Raskuskategooriad.
Kaljuronimise raskuskategooriad on mõeldud raja raskuse edasiandmiseks mingi konkreetse süsteemi kaudu. See muudab rajad ja marsruudid omavahel võrreldavaks ja annab võimaluse otsustada raja jõukohasuse üle. Valdav osa vabaronimise süsteeme põhineb vaid raja tehnilise raskuse hindamisel ehk sellel, kui rasked on raja läbimiseks tehtavad liigutused ja kui palju energiat raja läbimine nõuab. Osa skaalasid, näiteks Suurbritannias kasutatavad, annavad teavet ka raja ohtlikkuse ja julgestusvõimaluste kohta. Oma kohalikud süsteemid on loodud paljudes riikides, kus vähegi kaljusid leidub.
Maailmas levinud skaalad
Parksepa

Parksepa on alevik Võru maakonnas Võru vallas.
Parksepas elab ligi 700 elanikku. Seal asub lasteaed, üle 500 õpilasega keskkool, kaks poodi ja Parksepa raamatukogu. 
Alevikus tegutseb Parksepa rahvamaja mitme isetegevus- ja huviringiga, samuti spordiklubi, noortekeskus ja Parksepa ehk Kanariku järv.
Oluline roll Parksepa alevikuks kujunemisel oli Võru EPT-l, mille allüksustest moodustunud ettevõtteid tegutseb alevikus tänini.
Tönnes Maydell (täpsustus)

Tönnes Maydell on olnud mitme Maydellide perekonda kuulunud inimese nimi:
Lehetu

Lehetu on küla Harju maakonnas Saue vallas. 
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Nissi valda.
Lepaste

Lepaste (18. sajandi kaartidel "Leppast") on küla Harju maakonnas Saue vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Nissi valda.
Tönnes Maydell

Tönnes Maydell "vanem" (suri 25. septembril 1600 Pärnus) oli Eestimaa aadlik, Rootsi sõjaväelane (admiral) ja Eestimaa rüütelkonna 1. peamees.
Maydelli isa oli Tönnes Maydell (t.a. Johann Maydell), kes oli Saare-Lääne piiskopi vasall. 
Ta astus ilmselt 1560. aastatel Rootsi riigi teenistusse ning tegi küllaltki muljetavaldavat karjääri: 1590. aasta esindas ta Rootsi poolt rahuläbirääkimistel Vene Tsaaririigiga, mis lõpetas 1590. alanud Vene-Rootsi sõja (mille tulemused kinnitas 1595. aastal Täyssinä rahu), 1593. aastal oli ta ka Rootsi delegatsiooni esindaja Poola kuninga Zygmunt III Waza juures.
Tönnes Maydell oli ta mitmete Rootsi kindluste ülem Eestimaal (1581–1582 Toolse, 1582–1584 Tallinna, 1584–1586 Haapsalu asehaldur ja 1586, 1595 Koluvere lossipealik). Alates 20. septembrist 1570 Tallinna kodanik. 
Tönnes Maydell tõusis 1593. aastal Eestimaa rüütelkonna 1. peameheks (1593–1598) ning Rootsi Peipsi järve flotilli admiraliks. 
Maydell suri tõenäoliselt 25. septembril aastal 1600, ent kindlat teavet selle kohta pole. On teada, et päev varem koostas ta testamendi ning sama aasta 31. detsembril oli ta surnud. 
Talle kuulusid Harjumaal Hageri Maidla (Pernorm; Wredenhagen) mõis ja Läänemaal 12. juulil 1594 Rootsi-Poola kuninga Sigismund III-e poolt kingitud Koluvere linnuselääni Maidla (Tockumbeck) mõisa moodustanud külad. 
Kirjanduses.
Maydell on peamiselt tuntud oma vastukirjaga Balthasar Russowi kroonikale, kus ta viimast rumalaks taluhärjaks ehk matsist mittesakslaseks (eestlaseks) sõimab. Asja muudab irooniliseks see, et Maydellide suguvõsa pärineb eesti aadlike seast. Maydelli tegelaskuju on kasutanud Jaan Kross oma teoses "Kolme katku vahel".
Perekond.
Ta oli abielus Catharina Schneideriga (Snider), kes oli Tallinna kodaniku Andresz Schneideri ja tõenäoliselt Catharina Honerjegeri tütar. Abielust sündisid:
Mustu

Mustu on küla Harju maakonna lõunapiiril Saue vallas. 
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Nissi valda.
Küla territooriumile jääb üks arheoloogiamälestiseks arvatud asulakoht ja ohverdamiskoht (Hiiemägi).
Suurem osa Mustu soost jääb naabermaakonda kuuluva Pajaka küla territooriumile.
Küla kagunurk jookseb mööda Jutapere jõge.
Nurme (Saue)

Nurme on küla Harju maakonnas Saue vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Nissi valda.
Külas asub kahest lahustükist koosnev Alema looduskaitseala.
Küla territooriumile jäävad Ellamaa ja Nurme raba, mis on mõlemad läbi kaevatud.
Külas asus Nurme mõis, mille peahoone on alates 1980. aasta tulekahjust varemetes.
Küla läbivad Vaimõisa–Nurme tee, Riisipere–Nurme tee ja Lehetu–Nurme tee. Neist viimase ääres asub ka Nurme mõisa park ja allee.
Odulemma

Odulemma on küla Harju maakonnas Saue vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Nissi valda.
Küla kirdepiir kulgeb mööda Hingu oja ja loodepiir mööda Ääsmäe–Haapsalu–Rohuküla maanteed. Küla läbib Riisipere–Kernu tee.
Odulemmas asub kaks arheoloogiamälestiseks arvatud asulakohta ja viis kaitsealust kultusekivi.
Külas tegutses Odolemma kool. Nii 19. sajandi lõpus valminud vana koolihoone kui ka 1930. aastatel valminud uus koolihoone on hävinud.
Rehemäe

Rehemäe on küla Lääne maakonnas Lääne-Nigula vallas.
Külas on Rehemäe bussipeatus. 
Küla edelaosa jääb Marimetsa-Õmma hoiualale. 
Küla tekkis aastal 1977, mil liideti Kuke küla ja Rõuma küla Nissi külanõukogus asunud osa. Rõuma osas asus ka Rehemäe talu. Küla ladel asus hiljem Saida sovhoosi Rehemäe osakond. Enne 1. märtsi 2017 kuulus küla Harju maakonda Nissi valda.
Siimika

Siimika on küla Harju maakonnas Saue vallas. 
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Nissi valda.
1977. aastal liideti Siimika külaga Selgküla.
Tabara

Tabara on küla Harju maakonnas Saue vallas.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Nissi valda.
Tabara külas on säilinud 19. sajandi teise poole miljöö ja hoonestus. Iseloomulikud on seal käänulised külateed ja puudesalus õued, uuemaid juurdeehitisi on vähe.
Asukoht.
Tabara küla asub Saue vallas Harju maakonnas, umbes 38 kilomeetri kaugusel Tallinnast. Küla piirneb lõunas Viruküla ja Kivitammi, läänes Siimika, põhjas Aude ja läänes Vilumäe külaga. Kagupiiril on Ääsmäe–Haapsalu–Rohuküla maantee.
Loodus.
Küla põhjaservas asub Orkjärve soo, mis kuulub Orkjärve looduskaitseala alla.
Küla nimi.
Küla vanim teadaolev nimekuju on 1241. aastast "Tapaiarhu". Hilisemad ajaloolised nimevormid on 1394 "Tappierve", 1586 "Tapper" ja 1726 "Dabora". Paul Johanseni seletuse järgi võis külanimi algselt koosneda oletatavast isikunimest "Tapaja" ja sõnast "aru" (varasemates allikates "arve") tähenduses 'kuiv kõrge maa'. Julius Mägiste on seostanud nime teise poole läänemeresoome sõnadega "aro", "aroi".
Teine võimalik seletus lähtub asjaolust, et praegune Orkjärve raba küla põhjaosas võis varem olla järv. Sel juhul võis nime teine pool olla "järv" : "järve" ning esimene pool võis pärineda kas taimenimetusest "tapp" või "taba"-algulistest kalandusse puutuvatest sõnadest.
Rahvapärimus.
Kohaliku pärimuse järgi oli Viruküla–Padise tee äärne raba kunagi järv, mille juures oli tapetud rüüstajate eest pakku läinud inimesi. Kirjanduses, arhiivides ja Läti Henriku kroonikas sellele sündmusele otsest kinnitust pole, küll aga on leitud kaudseid viiteid sarnastele sündmustele.
Tuntud inimesi.
Tabara külas sündis ja kasvas lavastaja Priit Põldroos.