Ühendatud Madalmaade suveräänne vürstkond

Ühendatud Madalmaade suveräänne vürstiriik (hollandi "Souvereine Vorstendom der Verëenigde Nederlanden") oli lühiealine suveräänne vürstkond ja Madalmaade ühendkuningriigi eelkäija, milles see aastal 1815 Lõuna-Madalmaadega taasühendati. Vürstkond kuulutati välja aastal 1813, kui Napoleoni sõdade võitjad asusid Euroopat poliitiliselt ümber korraldama, mille lõpuks kinnitas Viini kongress.
Väljakuulutamine.
Pärast Madalmaade vabastamist Preisi ja Vene sõjaväe poolt aastal 1813 moodustati triumviraat kolmest Hollandi aadlimehest, Frans Adam van der Duyn van Maasdam, Leopold van Limburg Stirum ja Gijsbert Karel van Hogendorp. See "Driemanschap" moodustas 20. novembril vabastatud maal ajutise valitsuse ja kuulutas päev hiljem välja Ühendatud Madalmaade vürstkonna. Oli iseenesestmõistetav, et mistahes uut režiimi juhib Willem Frederik, viimase Hollandi Vabariigi asehalduri Willem V poeg. Olles saanud "Driemanschap"i kutse, tuli Willem Frederik oma maapaost Inglismaal tagasi. Ta tuli laevaga HMS "Warrior" ja randus Scheveningeni rannal 30. novembril 1813, ja nõustus suveräniteediga vürstkonna üle 2. detsembril, kuulutades end Ühendatud Madalmaade "suveräänseks vürstiks".
Põhiseadus.
Hiljem samal aastal kutsus Gijsbert Karel van Hogendorp kokku komisjoni ja tegi sellele ülesandeks koostada põhiseadus. 29. märtsil 1814 kogunes Amsterdamis niinimetatud "Auväärsete kogu" hääletama lõppversiooni. 474 liiget 600-st selle kogu liikmest võtsid hääletusest osa ja nendest vaid 26 liiget, peamiselt katoliiklased, hääletasid vastu, põhjustades eelnõu suure enamusega vastuvõtmise. Põhiseadus, mis hakkas kehtima aasta pärast, tekitas tsentraalse monarhia, milles vürstil oli palju võimu, kuigi see sisaldas demokraatia elemente. Loodi ühekojaline Generaalstaadid, mille 55 liiget valiti Provintsistaatide poolt. Nood Staadid valiti omakorda linnade, maakohtade ja aadli poolt. Generaalstaadid olid algatusõigusega ja said võtta vastu või lükata tagasi kõiki kavandatud õigusakte. Lisaks sai vürst palju asju lahendada dekreetidega, piirates oluliselt Generaalstaatide vabadust. Provintside ja linnade võimu piirati märkimisväärselt võrreldes Hollandi Vabariigi ajaga. Mitmed põhiõigused võeti Prantsuse ajast. Põhiseadus sisaldas usuvabadust ning seal olid õigusemõistmise ja kriminaalprotseduuri sätted. Willem Frederik pühitseti kogu poolt ametlikult ametisse kui suveräänne vürst Amsterdami Uues kirikus 30. märtsil.
Taasühendamine.
Endises Austria Madalmaades, mille Prantsusmaa vallutas aastal 1794 ja annekteeris aastal 1795, saavutasid liitlased samuti kiiret edu. See esitas probleemi, et mida teha selle riigiga. Kolmkümmend kõige tähtsamat Brüsseli perekonda väljendasid soovi taastada vana Austria kindralkubernaat ja seda liitlased veebruaris 1814 ka oma sõjaväevalitsusega kavatsesid. Siiski väljendas Austria ise vähe huvi oma võimu taastamise suhtes. Seetõttu lubasid liitlased Chaumont'i lepingu salajastes lisades riigi ajutiselt uuele Hollandi riigile. Teemat lahendati edasi Pariisi rahuga 30. maist 1814, milles Belgia Maasi jõe vasakkaldal lubati (tulevasele) Hollandile (samas paremkalda ala saatus pidi määratama hiljem). Kuidas see tuli üles ehitada, tuli siiski veel otsustada, samas tõstatati Belgia rahva esindajate poolt Chaumont'is veebruaris teatud ootusi, mida tuli samuti mingil viisil austada. Need "lahtised otsad" pandi protokolli, mis sai tuntuks kui "Londoni Kaheksa Artiklit". Selle 21. juunil 1814 sõlmitud lepingu järgi anti Willemile endised Austria Madalmaad. Temast sai 1. augustil Belgia kindralkuberner, mis viis personaalunioonini Põhja- ja Lõuna-Madalmaade vahel. Järgnevalt püüdis ta saada nõusolekut (hoolikalt valitud) Belgia rahva esindajatelt Hollandi põhiseadusele, kuid kohtas vastuseisu nende poolt, kes kahtlesid kavas õõnestada katoliku kiriku positsiooni nendes provintsides. Taasühendamine viidi lõpule 16. märtsil 1815, kui Willem krooniti Brüsselis Madalmaade ühendkuningriigi kuningaks Willem I.