Olena Stepaniv

Olena Ivanivna Stepaniv (ukraina keeles Олена Іванівна Степанів; 7. detsember 1892 – 11. juuli 1963) oli Austria-Ungari ja Ukraina sõdur, ühiskonnategelane ja majandusteadlane. Ta on tuntud kui Ukraina armee esimene naisohvitser.
Elu.
Stepaniv sündis 1892. aastal Austria-Ungaris (tänapäeva Ukrainas) Võšnivtšõkis. 1912. aastal osales ta Konstantõna Malõtska Lvivis korraldatud naiste komitee kohtumisel, et valmistuda sõjaks. Teised koosolekul osalejad olid Olena Zaliznjak, Marija Biletska ja Olha Bassarab. Nad soovitasid kasutada Rahvuslikust Lahingufondist kogutud raha Ukraina Sitši laskurite rahastamiseks.
Esimese maailmasõja ajal oli ta Lvivi ülikooli üliõpilane. Üliõpilasena anti talle rühma juhtimine. Ta väitis, et liitus Ukraina Sitši laskuritega meheks riietununa. Tema maskeeringut märgati ja arutati, kas ta tuleks kinni pidada; ta päästeti, kui Volodõmõr Starosolskõi sekkus ja veenis värbajaid teda registreerima. Mõned neist üksikasjadest muutusid, kui ta seda lugu ümber jutustas. Hinnanguliselt pääses rindele vaid 34 ukrainlannat, sealhulgas Stepaniv ja tema sõber Hanna Dmõterko.
Stepaniv osales ka lahingus Makijivka pärast koos Ukraina Sitši laskurite leegioniga ning teda autasustati ülendamisega teiseks leitnandiks ja medaliga vapruse eest. Temast sai tuntuim Ukraina naissõdur. Naissõduritest teatati rahvusvaheliselt ja nende postkaarte jagati, kuid kõige suurema tuntuse saavutas Stepaniv. Ajakirjanik ja näitekirjanik Ferenc Molnár teatas, et nägi naissoost laskureid meestega kõrvuti teenimas, kandmas vormirõivaid ning saamas medaleid ja ametikõrgendusi. Ühe allika järgi olid Stepaniv, Sofija Haletško ja Irõna Kuz esimesed naised, kes 20. sajandil meestega võrdsetel alustel sõdisid, kuid teine allikas toob teisigi näiteid.
Stepaniv langes venelaste kätte vangi pärast seda, kui tema ja teised jäid maha, et varjata taandumist Bolehhivis. Teda hoiti Taškendis sõjavangis, kus ta viibis kuni 1917. aastani. Ta aitas korraldada 1918. aasta ülestõusu Taškendis, kuna oli leegioni sõjalise ülemnõukogu liige. Aastatel 1918–1919 juhtis ta taas rühma, seekord Ukraina Galiitsia armees Lääne-Ukraina Rahvavabariigi sõjaväes.
Kui sõda lõppes, naasis Stepaniv haridustee juurde ja omandas doktorikraadi. 1927. aastal osales ta II Ukraina loodusteadlaste ja arstide kongressil. 1930. aastal avaldas ta raamatu, milles on kirjas mälestused aastatest 1912–1914. See oli üks 75 teosest, mis ta oma elu jooksul avaldas.
Stepaniv asus õpetama gümnaasiumis, mille asutasid basiilika õed Lvivis; ta jäi sinna kuni 1935. aastani, mil Poola ordu juhid ta õpetamise lõpetasid. Seejärel asus ta tööle Ridna Škola ühingusse, mis oli ukraina keele eest seisnud alates 1881. aastast. Ta töötas ka Ukraina Kooperatiivide Auditeerimisliidus ja oli tuntud isiksus.
1942. aastal juhtis Stepaniv Lvivis statistikaosakonda. Ta kogus ja avaldas andmeid ning öeldi, et väljaannete eesmärk oli riigi okupantidele häbi tekitada. Sõja ajal töötas ta Lvivi ülikoolis, kuid pärast sõja lõppu saadeti ta 1949. aastal Ukraina patriotismi tõttu Mordvasse töölaagrisse. Teda hoiti seal kuni 1956. aastani.
Eraelu.
Stepaniv abiellus Roman Daškevõtšiga, kes oli jurist ja Ukraina Rahvaarmee kindral-horunžõi (kindrallipnik). 1926. aastal sündis neil poeg Jaroslav Daškevõtš.
Surm ja pärand.
Stepaniv suri Lvivis 1963. aastal. Temast on olemas väljamõeldud elulood.
1991. aastal nimetati Lvivis tema järgi ümber tänav, viidates temale kui esimesele naisele, kellest sai Ukraina armee allohvitser.
2002. aasta oktoobris nimetati Jelizaveta Tšaikina tänav Ukraina pealinnas Kiievis ümber Olena Stepanivi tänavaks.