tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Laulasmaa–Lohusalu tee

Laulasmaa–Lohusalu tee (registrinumber 11395) on kõrvalmaantee Lääne-Harju vallas Laulasmaa ja Lohusalu külas. Tee pikkus on 3,8 km.
Tee saab alguse Tallinna–Rannamõisa–Kloogaranna tee 33. kilomeetril Laulasmaa külas. Tee lõpeb Lohusalu külas Lohusalu sadamas, kus teeb tagasipöördeks silmuse. Tee ei ületa ühtegi silda, küll aga 4 truupi. Teega ristub 3. kilomeetril Lohusalu puhkekodu tee. Teele jääb 5 bussipeatust: Puhkekodu, Heliküla, Pansionaat, Lohusalu, Lohusalu sadam.
Tee on mustkattega. Tee on klassita, viimasel kilomeetril on tee klass V. Liiklussagedus teel on 1000–3000 autot ööpäevas. Teel on kiiruspiirangud (30, 40, 50 km/h). Teevalgustus on tee viimasel kilomeetril.
Lohusalu puhkekodu tee

Lohusalu puhkekodu tee (registrinumber 11396) on kõrvalmaantee Lääne-Harju vallas Lohusalu külas. Tee pikkus on 0,2 km.
Tee saab alguse Laulasmaa–Lohusalu tee 3. kilomeetril. Tee ei ületa ühtegi silda ega truupi. Bussipeatusi teele ei jää.
Tee on mustkattega. Tee on klassita. Liiklussagedus teel on kuni 200 autot ööpäevas. Teel on kiiruspiirang (50 km/h).
Klooga aiandusühistu tee

Klooga aiandusühistu tee (registrinumber 11397) on kõrvalmaantee Lääne-Harju vallas Laulasmaa külas. Tee pikkus on 1,8 km.
Tee saab alguse Tallinna–Rannamõisa–Kloogaranna tee 33. kilomeetril ja lõpeb sama tee 35. kilomeetril. Tee ei ületa ühtegi silda, küll aga 7 truupi. Teele ei jää ühtegi bussipeatust.
Tee on pinnatud kruusatee. Tee on klassita. Liiklussagedus teel on kuni 200 autot ööpäevas. Teel on kiiruspiirang (30 km/h). Teevalgustus puudub.
Louis Leroy

Louis Leroy (11. juuli 1812 Pariis – 30. juuli 1885 Pariis) oli prantsuse ajakirjanik, kunstikriitik, graveerija, maalikunstnik ja näitekirjanik, kuid ajalukku on ta läinud eelkõige oma satiirilise retsensiooniga väljaandes "Le Charivari", milles ta kritiseeris impressionistide esimesest näitusest, andes niimoodi kogemata sellele kunstivoolule nime.
Leroy kirjutas oma näitust mahategeva retsensiooni vaatajatevahelise dialoogi vormis. Pilgates nõnda ühe tollel ajal tundmatu kunstniku maali, pani ta artiklile pealkirjaks "Impressionistide näitus". Leroy kuulutas, et Claude Monet' "Impressioon. Tõusev päike" ("Impression, soleil levant") on parimal juhul visand ning seda saab vaevalt pidada lõpetatud kunstiteoseks.
Näitus ise ("Exposition des Impressionnistes") peeti fotograaf Nadari salongis ja oli organiseeritud "Société anonyme des peintres, sculpteurs et graveurs"'i (Anonüümse maalijate, skulptorite ja graveerijate seltsi) poolt. Ühendusse kuulusid Camille Pissarro, Claude Monet, Alfred Sisley, Edgar Degas, Pierre-Auguste Renoir, Paul Cézanne, Armand Guillaumin ja Berthe Morisot.
Kunstnikud võtsid termini kiiresti omaks ja nüüdseks on sellest kujunenud nimetus ühele kunstiajalugu enim mõjutanud voolule.
Aba piiskopkond (katoliku kirik)

Katoliku kiriku Aba piiskopkond ("Dioecesis Abana") asutati 2. aprillil 1990, mil see eraldati Umuahia piiskopkonnast. Piiskopkonna keskus on Aba linn Nigeerias. 
Piiskopkond on Owerri peapiiskopkonna alluvuses. 
Piiskopkonna pindala on 2494 ruutkilomeetrit. 
Piiskop on Vincent-Valentine-Egwuchukwu Ezeonyia. 
Territooriumil elas 2006. aasta seisuga 2,322 miljonit inimest, kellest 731 234 olid katoliiklased. 
Kogudusi oli 52, kogudusepreestreid 97, munkpreestreid 19. Munki oli kokku 19, nunni 121.
Aba piiskopkond

Nigeeria Aba linn on kahe piiskopkonna keskus:
Kloogaranna mere tee

Kloogaranna mere tee (registrinumber 11398) on kõrvalmaantee Lääne-Harju vallas Kloogaranna külas. Tee pikkus on 1,1 km.
Tee saab alguse Tallinna–Rannamõisa–Kloogaranna tee 37. kilomeetril. Tee ei ületa ühtegi silda, küll aga 3 truupi. Teele ei jää ühtegi bussipeatust.
Tee on mustkattega. Tee on klassita. Liiklussagedus teel on 200–500 autot ööpäevas. Teel on kiiruspiirang (20 km/h). Tee on valgustatud.
Klooga suvilate tee

Klooga Suve tee (registrinumber 11399) on kõrvalmaantee Lääne-Harju vallas Kloogaranna ja Tuulna külas. Tee pikkus on 1,1 km.
Tee saab alguse Tallinna–Rannamõisa–Kloogaranna tee 37. kilomeetril. Tee ei ületa ühtegi silda, küll aga kaht truupi. Teele ei jää ühtegi bussipeatust.
Tee on mustkattega. Tee on klassita. Liiklussagedus teel on 200–500 autot ööpäevas. Teel on kiiruspiirang (50 km/h). Teevalgustuse kohta andmed puuduvad.
Laagri–Harku tee

Laagri–Harku tee (registrinumbriga 11401) on kõrvalmaantee Saue ja Harku vallas. Tee pikkus on 6,3 km. Harkust kuni Laagrini on tee aadressiks Instituudi tee ja Laagri alevikus Veskitammi tänav.
Tee saab alguse Tallinna–Pärnu–Ikla maantee 14. kilomeetril Laagri alevikus. Tee kulgeb läbi Laagri ja Harku aleviku ning Alliku ja Hüüru küla. Tee lõpeb Tallinna–Paldiski maantee 13. kilomeetril Hüüru küla ja Harku aleviku piiril. 
Tee ületab ühe silla (Laagri sild üle Pääsküla jõe tee teisel kilomeetril) ja 10 truupi. Tee teise ja kolmanda kilomeetri vahel on ringristmik maanteega 11420. Teele jääb seitse bussipeatust: Rahnu, Metsa, Pilliroo, Alliku, Tammemäe, Rohtla ja Eri.
2017. aastal valmis maantee kõrval kulgev kergliiklustee.
Tee on asfaltkattega. Tee klass on V. Liiklussagedus teel on 1000–3000 autot ööpäevas, Harku alevikus 3000–6000 autot ööpäevas. Kiiruspiirang 50 km/h on Alliku külas ning Harku ja Laagri alevikus, ülejäänud teel on piirang 70 km/h. Teevalgustus on maantee põhilistel ristmikel ja kergliiklustee ääres kogu selle pikkuses.
Liiva kalmistu

Liiva kalmistu on kalmistu Tallinnas Nõmme linnaosas Liiva asumis aadressil Kalmistu tee 34. 
Liiva kalmistu kabel.
Kalmistu maa-alal paikneb 1935. aastal valminud kabel (arhitektuurimälestis) ja Punase terrori ohvrite mälestusmärk. Liiva kabel on projekteeritud arhitekt Herbert Johansoni poolt 1934. aastal. Tegemist on klomppaest funktsionalistliku sakraalehitisega.
Ajalugu.
Kalmistu võeti kasutusele 1935. aastal. Esimesena maeti Liiva kalmistule D-kvartalisse 28. jaanuaril 1935 ilmaliku kombetalitusega tolleaegne Eesti Sotsialistlikku Tööparteisse kuulunud Riigikogu liige Hans Martinson. Kalmistu ametlik avamine leidis aset alles 22. septembril 1935.
Kalmistu peasissepääs, kabel ja mälestusmärk moodustavad käsitletaval maa-alal kandva telje. See on Liiva kalmistu sümbol, tunnusobjekt kalmistu külastajatele.
Oma 64-hektarilise pindalaga oli Liiva 1978. aastani Tallinna suurim kalmistu. Looduselt ja pinnaselt on ta oma ülesandeks kõigiti sobiv.
Algselt oli kalmistu planeerimisel silmas peetud põhimõtet säilitada matmispaikadeks eraldatud kvartalite vaheradadel puutumatut metsamaastikku, kuid hiljem on matuste arvukuse kasvades sellest loobutud. Algsed vaheteed on hästi avarad. Osa kalmistu territooriumist üle Valdeku tänava idas on säilinud veel puutumata ja korrastamata metsaalana. Seni kasutusel olevates kvartalites domineerivad kalmude asetus sirgetes ridades ja rangete betoonääristega ümbritsetud matmispaigad. Liiva kalmistul leidub ka laiu kvartaleid reahaudadega (invaliididekodude patsientide ja teiste, enamasti omasteta surnute matmiseks), mida algul küll haljastatakse, kuid mis hiljem jäävad mahajäetud kalmudena vaesestama kalmistu üldilmet.
Pirita kalmistu

Pirita kalmistu (ka "Pirita uus kalmistu") on kalmistu Tallinnas Pirita linnaosas aadressil Rummu tee 7a. Ajalooliselt jäi kalmistu Harjumaale Jõelähtme kihelkonda. Kalmistu pindala on 0,75 ha.
Uus kalmistu rajati Viimsi ja Nehatu valla elanikele 1896. aastal, esimesed matused on 1898. aastast. 
1930. aastatel korrastati kalmistut ja remonditi piirdeaiad, kuid kõiki plaane (kabeli ehitamine, kalmistu laiendamine jms) ei jõutud teostada. 
Kalmistu suleti matmiseks 1977. aastal ning sinna ei eraldata enam uusi matusekohti. 1988. aastast lubatakse taas matta olemasolevatele pereplatsidele.
Pirita kalmistu on kultuurimälestiste riiklikku registrisse kantud ajaloomälestis.
Siselinna kalmistu

 
Siselinna kalmistu on Tallinna linna hallatav kalmistute kompleks Tallinnas Kesklinna linnaosas Juhkentali asumis, kontori aadress Toonela tee 7. Praegu 18 hektari suurune kalmistukompleks paikneb Tallinna lõunaküljel, Tartu maanteest poole kilomeetri võrra läänes, Ülemiste järvest üle Järvevana tee.
Siselinna kalmistu haldab kolme eri aegadel tekkinud kalmistut:
Tihti loetakse kompleksi osaks veel neli lähikonnas asuvat kalmistut, kuid need ei kuulu Tallinna linna hallatava kompleksi koosseisu: 
Vana-Kaarli kalmistu.
Eestlaste 1864. aastal asutatud Tallinna Kaarli kiriku Kaarli koguduse Vana-Kaarli kalmistu rajati, kuna Kalamaja kalmistu jäi kogudusele kitsaks. Vana-Kaarli kalmistu on kõrvalasuvast Nevski kalmistust (nn vene kalmistust) üheksa aastakümmet noorem.
Sissepääs Vana-Kaarli kalmistule asub Toonela teel ja kulgeb läbi Vana-Kaarli kalmistu väravaehitise-kabeli. Vana-Kaarli ja Aleksander Nevski kalmistuid lahutab kunagine kõrge paekivimüür, mille põhjapoolses osas on lahtine ava, kustkaudu kulgeb avar tee ühelt kalmistult teisele.
Vana-Kaarli kalmistul on samuti arhailine miljöö ning võib näha mõndagi tähelepanuväärset, nagu üle saja aasta vanu kalmutähiseid. Nii mõnigi 19. sajandist pärinev paekivi- või sepisrist on muutunud haruldaseks. Kalmistu peateest paremal võib näha 1,5 meetri kõrgust punasest graniidist sammast helilooja ja Tallinna Kõrgema Muusikakooli ühe esimese õppejõu Peeter Süda büstiga.
1927. aastal loodud kalmutähis (skulptor Ferdi Sannamees) hävis Teise maailmasõja ajal 1944. aastal ning taastati algsel kujul 1970. aastal Sannamehe kipsmudelite järgi. 1990. aastate algul pronksbüst varastati ja asendati graniitbüstiga.
Kärsspealised

Kärsspealised ("Rhynchocephalia" ehk "Sphenodontia") on roomajate klassi kuuluv selts.
See on üks neljast roomajate seltsist, milles on tänapäeval elavaid liike (teised on kilpkonnalised, soomuselised ja krokodillilised).
Kärsspealiste seltsi kuulub kõigest üks tänapäevane sugukond: tuataaralased ("Sphenodontidae"). Sellesse kuuluvad üks perekond ja kaks liiki, kes elavad Uus-Meremaal ja selle läheduses asuvatel tillukestel saartel:
Tänapäeva roomajatest on kärsspealistele kõige lähedasemad soomuselised (maod ja sisalikud), kellega nad ühendatakse soomussisalike alamklassi.
Kärsspealised on omapärane loomarühm selle poolest, et neil on pealael kolmas silm. Pea ülapoolel, silmadest veidi tagapool paikneb naha all kiirusilm. Selle elundi otstarve ei ole täielikult välja selgitatud. See on valgustundlik, kuid nägemiseks ei kõlba, vaid pigem tajub valgustatuse astet.
Evolutsioon.
Esimesed kärsspealised on teada varatriiasest ligi 250 miljonit aastat tagasi. Mõned neist olid tuataarale eriti lähedased.
Kärsspealised põlvnevad soomussisalike kõige primitiivsemast rühmast eellohelistest, mis on tänapäevaks välja surnud. Nad erinevad eellohelistest sarvlõugade olemasolu poolest. Nende hambad on luude külge kasvanud, samal ajal kui eellohelistel kinnituvad need eraldi sompudesse. Selle tunnuse poolest on tänapäeva kärsspealised isegi eellohelistest primitiivsemad ja põlvnevad järelikult selle rühma mingitest seni leidmata vormidest. 
Tuataara on kärsspealiste tekkest saadik väga vähe muutunud. Tema ehitus sarnaneb üsnagi oma rohkem kui 200 miljonit aastat tagasi elanud eellaste omaga. Ka teiste soomuseliste esivanemad nägid sel ajal umbes samamoodi välja ja sellepärast on tuataara uurimine ülioluline tänapäeva roomajate põlvnemise seisukohast.
Pärnamäe kalmistu

Pärnamäe kalmistu on kalmistu Tallinnas Pirita linnaosas Laiaküla ja Lepiku asumis, kontor on aadressil Pärnamäe tee 36.
Praeguse Pärnamäe suurkalmistu alal on olnud kolm varasemat kalmistut – Iru vanadekodu vana kalmistu, Laiaküla kalmistu
ja Iru vanadekodu uus kalmistu. Tänapäeval pole ajalooliste kalmistute ja uue suurkalmistu vahel mingeid piire.
1950. aastate II poolel hakati projekteerima uut suurt kalmistut Tallinna linna jaoks, sest 1930. aastatel rajatud linnakalmistud (Metsa- ja Liiva kalmistu) olid kiiresti täitunud. Projekti koostasid arhitekt Anton Soans ja maastikuarhitekt Lidia Pettai. Algselt oli kavas rajada seal ka uus sõjaväekalmistu, kuid hiljem sellest mõttest loobuti.
Pärnamäe kalmistu ametlikuks kasutuselevõtmise ajaks loetakse 27. novembrit 1963, kui uue kalmistu 1. sektorisse maeti Elfriede Alev.
1993. aasta sügisel avati Pärnamäe kalmistu Eesti esimene krematoorium.
Sündinud 3. novembril

"Siin loetletakse 3. novembril sündinud tuntud inimesi.
Tuataara

Tuataara ehk hateeria ("Sphenodon punctatus") on Uus-Meremaa saartel elav kärsspealiste seltsi tuataaralaste sugukonda kuuluv roomajaliik, kärsspealiste seltsi ainus elusolev liik.
Tuataara on elanud Uus-Meremaa peasaartel, kuid seal tõenäoliselt võõrliigina levinud rottide mõjul (kes nende mullas hauduvaid mune söövad) hävinud ja säilinud üksnes väiksematel saartel Uus-Meremaa peasaarte lähiümbruses. 
Mõnel saarel elab haruldane tuataara alamliik "Sphenodon punctatus guntheri", keda peeti kuni 2009. aastani eraldi liigiks.
Mõnedele rottideta kaitsealadele Uus-Meremaal on tuataarat tagasi toodud, ning 2008. aastal on seal leitud esimesi munadega pesi.
Täiskasvanud tuataarad on kuni 50–75 cm pikkused. 
Tuataara on morfoloogiliselt viimase 225 miljoni aasta jooksul arvatavasti vähe muutunud, kuid on leitud, et tema genoomis on juhuslike muutuste sagedus suurem kui teistel roomajatel. 
Tuataarad elavad looduses keskmiselt 60-aastaseks, kuid vangistuses on üle 100 aasta vanuseid isendeid. Arvatakse, et nad võivad elada 200-aastaseks. Tuataarad saavad suguküpseks 10-aastaselt, kuid kasvavad esimesed 35 eluaastat.
Tuataarade koguarvu hinnatakse 50 000–100 000 isendile.
Kiia–Vääna–Viti tee

Kiia–Vääna–Viti tee (registrinumber 11410) on kõrvalmaantee Harku ja Saue vallas. Tee pikkus on 13,6 km.
Tee saab alguse Tallinna–Paldiski tee 19. kilomeetril Püha ja Kiia küla piiril. Tee kulgeb läbi Püha, Kiia, Vahi, Vääna, Vaila, Liikva, Viti ja Suurupi küla. Tee lõpeb Tallinna–Rannamõisa–Kloogaranna tee 17. kilomeetril Viti ja Suurupi küla piiril. Tee ületab kaht silda (Vahioja sild üle Pihuoja tee 3. kilomeetril, Vaila sild üle Vääna jõe tee 9. kilomeetril) ja kaheksat truupi. Teele jääb 10 bussipeatust: Kiia, Uuevälja, Vahiküla, Kruusaaugu, Vääna kool, Vääna, Vaila, Liikva, nimeta.
Teega ristub 6. kilomeetril Vääna – Keila-Joa tee ja 11. kilomeetril Liikva–Rannamõisa tee.
Kuni Vaila külani on tee mustkattega, edasi kuni Liikva–Rannamõisa teeni asfaltkattega, tee lõpuosa katte kohta andmed puuduvad. Tee klass on alates Liikva–Rannamõisa teest kuni lõpuni V, tee alguses andmed tee klassi kohta puuduvad. Kuni Vääna – Keila-Joa teeni on liiklussagedus 1000–3000 autot ööpäevas, edasi kuni Liikva–Rannamõisa teeni 500–1000 autot ööpäevas ning tee lõpuosas andmed liiklussageduse kohta puuduvad. Kiiruspiirangud on tee alguses ja Vääna – Keila-Joa teeristi piirkonnas (50 ja 70 km/h). Teevalgustus on Vääna – Keila-Joa teeristi piirkonnas.
Vääna – Keila-Joa tee

Vääna – Keila-Joa tee (registrinumber 11411) on kõrvalmaantee Harku ja Lääne-Harju vallas. Tee pikkus on 6,4 km.
Tee saab alguse Kiia – Vääna-Viti tee 6. kilomeetril Vääna külas. Tee kulgeb läbi Vääna, Naage, Adra ja Türisalu küla ning Keila-Joa aleviku. Tee lõpeb Tallinna–Rannamõisa–Kloogaranna tee 27. kilomeetril Keila-Joa alevikus. Tee ei ületa ühtegi silda, küll aga kolm truupi. Teele jääb kolm bussipeatust: Vääna, Tisleri talu, Loigu.
Teega ristub 1. kilomeetril Kumna–Vääna tee.
Tee katte ja klassi kohta andmed puuduvad. Liiklussagedus teel pole teada. Kiiruspiirangud on tee alguses ja Türisalu küla piiril (50 ja 70 km/h). Teevalgustuse kohta andmed puuduvad.
Sündinud 28. juunil

"Siin artiklis loetletakse 28. juunil sündinud tuntud inimesi.
Külliki Saldre

Külliki Saldre (kuni 1986. aastani Külliki Tool; sündinud29. detsembril 1952 Keavas) on eesti näitleja.
Haridus.
Ta on lõpetanud 1971. aastal Rapla Keskkooli ning 1976. aastal Tallinna Riikliku Konservatooriumi lavakunstikateedri (7. lend) näitleja erialal. Enne seda oli ta õppinud Tallinna 2. Tehnikakoolis fotograafiat.
Töökäik.
Ta on töötanud näitlejana Eesti Draamateatris (1976–1984) ja Ugala teatris, seejärel olnud aastatel 1995–1997 vabakutseline näitleja.
Alates 1998. aastast on ta Vanemuise teatri draamanäitleja, kes on mänginud ka muusikalides.
Lisaks lavatööle on ta mänginud filmides "Reigi õpetaja" (karjatüdruk), "Salakütt" (kassetis "Karikakramäng", Membi), "Rat King", "Kertu" (Anu), "Nullpunkt" (klassijuhataja), "Klassikokkutulek 2" (matuseline), "Supilinna salaselts" (arst), "Tõde ja õigus" (Aaseme perenaine) ja "Tagurpidi torn".
Tal on olnud rolle ETV telelavastustes "Kuninganna Maudi maa", "Soo", "Truu naine", "Kuidas kuningas kuu peale kippus", "Meie maja tsirkus" ning Eesti Raadio kuuldemängudes. Saldre mängis telesarjas "Riigimehed" kantslerit, sarjas "Mägede varjud" uurija Üllet ning väiksemaid osi sarjades "Hakkab jälle pihta" ja "Pilvede all" (Anu).
Isiklikku.
Tema õde on teatrikunstnik Krista Tool ja vend filosoof Andrus Tool.
Tema abikaasa oli näitleja ja lavastaja Viljo Saldre (1952–2020), neil on poeg ja tütar. Tütar Maarja Ojamaa (sündinud 1983) on kultuurisemiootik.
Hiinalinn (Tartu)

Hiinalinn (ametlikult Jaamamõisa linnaosa) rajati Tartusse pärast II maailmasõda Nõukogude armee ohvitseride peredele, kelle jaoks ehitati tänini säilinud ühekorruselisi puumaju. 
1970.–1980. aastatel ehitati Hiinalinna ka mitmekorruselisi tüüp- ja paneelmaju. Hiinalinna tänavad kandsid selliseid nimesid nagu Gvardeiskaja, Kolhoznaja, Stahhanovi jne. Tartu linnavalitsuse korraldusega 31. jaanuarist 1995 need tänavanimed muudeti.
Perpendikulaarsete tänavatega linnaosa Juudaoja lõunaküljel Jaama tänava ääres. Vanem osa puumajade ja aedadega asub Raadi lennuväljapoolsel küljel. Jõepoole on ehitatud uuemaid tüüp- ja paneelmaju. Hiinalinn on tänini kasutusel elurajoonina. Hiinalinna taaselustamise projektiga rajatakse sinna uusi mitmekorruselisi elumaju.
Hiinalinna aiad.
Hiinalinna aiad on tekkinud lähedalasuvate paneelmajade Vene lennuväe töötajate omal algatusel ning selles kandis on kujunenud omamoodi kogukond. Aedadesse on rajatud kohati ka hütte. Materjalidena kasutati sageli jääke.
Piirkonnas on hakatud 2000. aastatel korraldama kunsti- ja muid üritusi.
Seoses Tartu üldplaneeringu 2030 järgi ehitatava teega kavatsetakse aiad lammutada. Suur osa aiamaadest likvideeriti 2023. aasta augustis.
Victor Terras

Viktor Evald Voldemar Terras (välismaal elades kasutas nimekuju Victor Terras; 21. jaanuar 1921 Põltsamaa – 17. detsember 2006 Chevy Chase, Maryland, USA) oli ameerika ja eesti kirjandusteadlane.
Terras lõpetas aastal 1938 Gustav Adolfi Gümnaasiumi, seejärel jätkas õpinguid Tartu Ülikoolis slaavi ja germaani filoloogia, indoeuroopa keeleteaduse ning ladina ja kreeka keele alal ülemastmes 1941. aastal (magistrikraadi sai 1942). Ta töötas aastatel 1943–1944 Tartu Ülikoolis ladina ja kreeka keele lektorina.
Ta kaitses Chicago ülikoolis 1963. aastal väitekirja Fjodor Dostojevskist ja sai doktorikraadi. 
Seejärel töötas professorina Illinoisi Ülikoolis, Wisconsini Ülikoolis ja Browni ülikoolis. 
Ta on olnud organisatsiooni American Association of Teachers of Slavic Languages and Literatures president ja International Dosotoevsky Society asepresident.
Teoseid.
Terras on avaldanud ligi 20 raamatut (inglise, saksa, vene ja serbohorvaadi keeles) ning mitusada teadusartiklit.
Matemaatiline bioloogia

Matemaatiline bioloogia on teadusharu, mis tegeleb elussüsteemide matemaatiliste mudelitega ehk bioloogiliste rakendustega matemaatiliste mudelite koostamise ja uurimisega. 
Lähedase tähendusega on biomatemaatika, mida võib täpsemini määratleda kui rakendusmatemaatika haru, milles tegeldakse bioloogilise sisuga matemaatikaülesannete lahendamisega. Mõnes käsitluses loetakse biomatemaatika ja matemaatiline bioloogia sünonüümseteks.
Matemaatilist bioloogiat võib pidada teoreetilise bioloogia osaks. Matemaatilisel bioloogial on suur ühisosa ka biofüüsika ja bioküberneetikaga.
Harud.
Üheks vanemaks ja laia kasutusalaga matemaatilise bioloogia haruks on biostatistika, mis tegeleb peamiselt statistiliste mudelite väljatöötamisega bioloogiliste andmestike töötlemiseks.
Väga ulatuslik ja rikaste teoreetiliste probleemidega on dünaamiliste mudelite rakendamine bioloogias. Selle peamiseks matemaatiliseks vahendiks on diferentsiaalvõrrandite süsteemid ja nende numbriline lahendamine.
Põhiliselt 1990. aastail välja kujunenud matemaatilise bioloogia haru on bioinformaatika, mis tegeleb peamiselt molekulaarbioloogiaga seotud matemaatiliste probleemidega.
Eraldi teadusharudena on välja kujunenud ka matemaatiline ökoloogia, matemaatiline populatsioonibioloogia, matemaatiline geneetika.
Prosimii

Prosimii või Prosimiae on aegunud esikloomaliste takson, mis hõlmas praeguse strepsiriinsete primaatide alamseltsi ning lisaks veel kandlased ja tupaialased.
Eestikeelset terminit "poolahvilised" (ka "poolahvid") kasutati vanemas kirjanduses "Prosimii" vastena, nüüd mõeldakse selle all ainult strepsiriinsete primaatide alamseltsi ("Strepsirrhini").
"Loomade elus" jaotatakse poolahvilised ("Prosimii") kuueks sugukonnaks:
Nüüdisaegse arusaama kohaselt moodustab "Prosimii" parafüleetilise rühma. On jõutud üksmeelele, et tupaialased moodustavad omaette tupaialiste seltsi, mis ei ole esikloomaliste kõige lähem sugulasselts. Kandlased paigutatakse nüüd enamiku autorite poolt erinevalt teistest poolahviliste sugukondadest haploriinsete primaatide alamseltsi. Ülejäänud liigid moodustavad strepsiriinsete primaatide alamseltsi. 
Väljasurnud esikloomalistest kuuluvad poolahviliste hulka "Adapidae" ja "Omomyidae".
Kontrollpunkt

Kontrollpunkt (ingl k "checkpoint", "control") on orienteerumises, rogainis, seiklusspordis ja matkaspordis maastikul tähistatud koht, mida võistlejad peavad läbima. 
Kontrollpunkti tähisena kasutatakse enamasti rahvusvahelist orienteerumistähist, milleks on kolmnurkne püstprisma valge ja oranži külgtahuga (külgtahu mõõdud 30 x 30 cm). 
Kontrollpunktide läbimise tõendamiseks kasutatakse kas elektroonilist märkesüsteemi (Eestis ja veel mitmes Euroopa riigis on selleks peamiselt SportIdent) või tuleb kontrollpunktis asuva kompostriga teha märge kontrollkaardile.
Kontrollpunkti mõistet kasutatakse ka sõjanduses ja piirivalves, tähistades kohta, kus toimub läbipääsu kontroll.
Aleksandr Kosmodemjanski

Aleksandr Kosmodemjanski (Александр Анатольевич Космодемьянский, aastani 1930 Aleksandr Kozmodemjanski, Александр Анатольевич Козмодемьянский; 27. juuli 1925 Ossino-Gai, Gavrilovka rajoon, Tambovi oblast – 13. aprill 1945) oli Nõukogude suurtükiväeohvitser. Aastal 1945 oli ta vanemleitnant ja liikursuurtükkide SU-152 patarei komandör. Langes lahingus Ida-Preisimaal.
Talle on antud Nõukogude Liidu kangelase nimetus. Ta on hiljem ümber maetud Moskvasse, Novodevitšje kalmistule oma õe, samuti Nõukogude Liidu kangelase, Nõukogude diversandi Zoja Kosmodemjanskaja kõrvale. Nende ema Ljubov Kosmodemjanskaja on kirjutanud Teises maailmasõjas langenud lastest raamatu "Jutustus Zojast ja Šurast".
Lemuroidea

 
Lemuroidea on esikloomaliste seltsi ülemsugukond poolahviliste alamseltsist. Sinna arvatakse kõik Madagaskari poolahviliste sugukonnad: leemurlased, sireleemurlased, kääbusleemurlased, indrilased ja aielased.
Tegu on Madagaskari endeemse taksoniga. Selle esmakirjeldaja on John Edward Gray.
Neile on muu hulgas omased hammaskamm, tualettküünis tagajäseme teisel varbal, silmakoopa tagune kaar, mis silmakoobast täielikult ei sule, ning algeline ninapiirkond. 
Nad on väikesed või keskmist kasvu ning pikliku kehaga. Nad on enamasti öise eluviisiga, elavad puudel, toituvad putukatest või viljadest. Nende võrkkest on kohastunud öise eluviisiga (neil puudub värvinägemine). 
Neil on haardjäsemed. Pöial või suur varvas vastandub erineval määral ülejäänud sõrmedele või varvastele. Küüned on lamedad, välja arvatud tualettküünis). Saba on tavaliselt suur, kuid ei haardu. 
Klassifikatsioon.
Ülemsugukonna "Lemuroidea" klassifikatsioon on järgmine:
Sünoodiline kuu

Sünoodiline kuu ehk kuukuu (ladina "lunatio") on ajavahemik ühest Kuu loomisest järgmiseni ehk Kuu üks sünoodiline periood.
Kuukalendris on sünoodiline kuu täpselt kuutsükli pikkune. Kuutsüklid võivad tänu Maa ja Kuu orbiitide ekstsentrilisusele erineda keskmisest kuni 15 tundi.
Keskmiselt on sünoodiline kuu 29,530589 päeva ehk 29 päeva, 12 tundi, 44 minutit ja 3 sekundit pikk.
Liikva–Rannamõisa tee

Liikva–Rannamõisa tee (registrinumber 11412) on kõrvalmaantee Harku vallas. Tee pikkus on 5,2 km.
Tee saab alguse Kiia–Vääna–Viti tee 11. kilomeetril Liikva külas. Tee kulgeb läbi Liikva, Sõrve, Ilmandu ja Rannamõisa küla. Tee lõpeb Tallinna–Rannamõisa–Kloogaranna tee 10. kilomeetril Ilmandu ja Rannamõisa küla piiril. Tee ei ületa ühtegi silda, küll aga 3 truupi. Teele jääb 4 bussipeatust: Liikva, Sõrve, Kuusiku, Tuuleveski.
Tee katte ja klassi kohta andmed puuduvad. Liiklussagedus teel on 500...1000 autot ööpäevas. Kiiruspiirangute kohta andmed puuduvad. Teevalgustus esineb lühikesel lõigul tee 4. kilomeetril.
Ranna tee (Tabasalu)

Ranna tee (registrinumber 11413) oli kõrvalmaantee Harku vallas Tabasalu alevikus. Tee pikkus oli 1,0 km.
Tee sai alguse Tallinna–Rannamõisa–Kloogaranna tee 7. kilomeetril ning lõppes Harku–Rannamõisa tee 4. kilomeetril Tabasalu aleviku ja Rannamõisa küla piiril. Tee ei ületanud ühtegi silda ega truupi, teel ei olnud bussipeatusi.
Tee oli asfaltkattega. Tee klass oli V. Liiklussagedus teel oli 1000–3000 autot ööpäevas. Teel oli kiiruspiirang (50 km/h). Tee oli valgustatud.
Endise riigitee ulatuses on tee kohalik maantee (tänav Tabasalu alevikus) ja liikluspind (aadressiobjekt).
Jõesuu silla tee

Jõesuu silla tee (registrinumber 11474) on kõrvalmaantee Lääne-Harju vallas. Tee pikkus on 0,3 km.
Tee saab alguse ja ka lõpeb Paldiski–Padise tee 5. kilomeetril. Tee algus on Laoküla ja Põllküla piiril. Tee lõpp on Madise külas. Tee ületab ühe silla (Jõesuu sild üle Vasalemma jõe), kuid mitte truupe. Teele ei jää ühtegi bussipeatust.
Tee on osaliselt kruusatee, osaliselt mustkattega. Tee on klassita. Liiklussagedus teel on kuni 200 autot ööpäevas. Kiiruspiirangute ja teevalgustuse kohta andmed puuduvad.
Kuldne Kalev

Kuldne Kalev oli ajalooline korvpallimeeskond, kes osales NSV Liidu meistrivõistlustel korvpallis.
Korvpalliklubi Kalev osales okupeeriva riigi NSV Liidu meistrivõistlustel nii Tallinna Kalevi kui ka Tartu Kalevi nime all. 
Tallinna Kalev võttis meistrivõistlustest osa 1944.–1947. aastal ja 1953.–1954. ning 1958. aastal (1948.–1952. osalevate tartlaste meeskond kandis nimetust Tartu ÜSK) ja alates 1977. aastast kuni 1991. aastani. Muul perioodil esindas Eesti NSV-d Tartu Kalev.
Kalevi esimene kuldaeg ehk Joann Lõssovi hinnangul nn briljantaeg oli 1940. aastate lõpus ja 1950. aastate alguses, kui klubiks oli Tartu ÜSK ja treeneriks Edgar Naarits. Sellel perioodil tuli Tartu võistkond Nõukogude Liidu meistriks (1949.), saavutas meistrivõistlustel 2. 3. ja 4. koha ning tuli 8 linna turniiri võitjaks (1950.). Võistkonda kuulusid Joann Lõssov, Ilmar Kullam, Heino Kruus, Ernst Ehaveer, Heino Krevald, Harri Russak, Georg Rekker, Viktor Laats jt. Nendest neli esimest olid ka NSV liidu koondmeeskonna kandidaatideks.
Kuldseks Kaleviks nimetatakse samuti 1960. aastatel ja 1970. aastate alguses võistelnud Tartu Kalevi meeskonda, kes oli sisuliselt Eesti koondis, koosnedes nii Tartu kui Tallinna parematest mängijatest. Võistkonna parimaks saavutuseks oli 1967. aastal toimunud NSV Liidu rahvaste spartakiaadil Eesti NSV esindusena võidetud hõbemedal (see tulemus läks arvesse ka kui riigi meistrivõistluste 2. koht). Meistrivõistluste parimateks kohtadeks teistel aastatel olid 4., 5. ja 6. kohad. Meeskonna liidriteks olid Anatoli Krikun, Priit Tomson, Aleksei Tammiste, Tõnno Lepmets, Jaak Lipso ja Jaak Salumets, kes kuulusid ka NSV Liidu koondisse. Juhtivateks mängijateks olid lisaks Ülo Laumets, Valdu Suurkask, Heino Lill, Avo Jans, Jaan Lentsius jt. Peatreeneriks Kuldsel Kalevil oli algselt Ilmar Kullam (1961.–1971.), hiljem olid treeneriteks ka Heino Krevald ja August Sokk.
Kuldseks Kaleviks kutsutakse veel Tallinna Kalevi meeskonda, kes 1991. aastal tuli Nõukogude Liidu meistriks Jaak Salumetsa (peatreener 1985.–1991.) juhtimisel. Võistkonnas mängisid Tiit Sokk, Rauno Pehka, Aivar Toomiste, Margus Metstak, Aivar Kuusmaa, Andrus Nagel, Sergei Babenko, George Jackson, Aleksandr Karavajev, Gert Kullamäe, Marek Noormets, Ivo Saksakulm.
Sun FM

Sun FM oli Eesti regionaalne raadiojaam, mis tegutses alates 2004. aasta detsembrist kuni 2009. aasta juulini.
Sun FM asus Tartus, kuid raadio leviala ulatus Lõuna-Eestist Lääne-Eestini, kattes suuremat osa Tartu, Viljandi, Jõgeva ja Pärnu maakonnast ning ulatudes osaliselt Põlva, Võru ja Valga maakonda. Jaam pakkus kuulajatele meelelahutuslik-informatiivset programmi. Muusikalise suunitluse osas asetus raadiojaam eesti jaamade seas Raadio 2 ja Raadio 3 vahele, mängukava ulatus BBC Radio 1 laadis moodsa levimuusika valikust 1980. aastate popmuusikani.
Sun FM oli reklaamiraadio.
Ajalugu.
Sun FM-i loomisele eelnes Raadio Kuku külge ühendatud Eesti vanima eraraadiojaama Tartu Raadio tegevuse lõpetamine 2003. aastal. Teiste seas ka endistest Tartu Raadio töötajatest kasvas välja initsiatiivgrupp, mis valmistas 2004. aastal ette uut Tartumaa piirkonna raadiojaama. Sama aasta augusti lõpus eetriloa saanud jaam oli esimest korda eetris 2004. aasta 17. detsembril.
Esialgu oli jaama nimi Tartumaa Raadio, 11. novembrist 2005 aga Tartu FM. 2006. aasta novembris väljastas kultuuriministeerium raadiojaama omanikfirmale Kullasadu Invest OÜ ringhäälinguloa Pärnu levipiirkonnas tegutsemiseks. Sama aasta 20. detsembril nimetati Tartu FM leviala laienemise tõttu ümber Sun FM-iks ning jaam hakkas oma programmi edastama ka Pärnu levipiirkonnas.
2008. aasta lõpus omandas aktsiaseltsi Kalev tütarettevõtte AS Kalev Meedia 100-protsendilise osaluse Sun FM-i omanikfirmas Kullasadu Invest ja Tartus tasuta nädalalehte välja andvas osaühingus Tartu Ekspress. OÜ Kullasadu Invest osade eest nimiväärtustega 300 000 krooni kohustus Kalev Meedia tasuma hiljemalt 2009. aasta 31. detsembriks.
Koostööprojektide raames on Sun FM teinud koostööd näiteks Tartu tudengite sügis- ja kevadpäevadega. Populaarseks on osutunud ülekanded SEB Tartu nelikürituselt. 2008. aasta 1. aprillil käisid Sun FM-is uudiseid lugemas Tartu linnapea Urmas Kruuse ning Vanemuise teatri näitleja ja lavastaja Ain Mäeots.
Sun FM lõpetas tegevuse majandusraskuste tõttu 2009. aasta suvel ning ettevõtte suhtes algatati pankrotimenetlus. 2. septembril 2009 toimunud istungil otsustas Tartu maakohus lõpetada OÜ Kullasadu Invest tegevuse raugemise tõttu.
Kuulajaskond.
Vastavalt TNS Emori septembris 2008 avaldatud päevikuuringule kuulati Sun FM-i peamiselt 20–49-aastaste eestlastest linnaelanike seas. Tartu kuulajad moodustasid raadio kuulajaskonnast 54%, Tallinna kuulajad 22% ja Lääne-Eesti kuulajad 6%. Selle uuringu andmetel jõudis Sun FM 25 000 – 28 000 kuulajani nädalas.
Tegijad.
Alates jaama loomisest oli Sun FM-i tegevjuht Eve Eensaar.
Saatejuhid, ajakirjanikud, toimetajad.
2009. aasta jaanuari seisuga, sulgudes ametikoht või saate pealkiri.
Hammaskamm

Hammaskamm on tupaialistel ning paljudel strepsiriinsetel primaatidel alalõua keskmistest hammastest moodustuv kammitaoline ette suunatud moodustis. 
Tupaialistel moodustub see neljast lõikehambast, primaatidel lisanduvad ka silmahambad. 
Hammaskammi kasutatakse puudelt vaigu kogumiseks ja karvastiku hooldamiseks (komfortkäitumine).
Atlandi heeringas

Atlandi heeringas ehk harilik heeringas ("Clupea harengus") on heeringlaste sugukonda heeringa perekonda kuuluv kalaliik.
Atlandi heeringas jaguneb neljaks alamliigiks. Läänemerd asustab räim ehk silk ehk läänemere heeringas ("Clupea harengus membras"). Skandinaavia heeringas ehk kevadkuduheeringas koeb Norra ranniku läheduses, Orkney ja Shetlandi saarte ookeanipoolsetes vetes, Fääri saarestiku ümbruse mandrinõlval ja piki Islandi lõunarannikut. Suvikuduheeringas elab Islandi ja Fääri saarte vetes, Gröönimaa lõunaranniku fjordides ning eriti Uus-Inglismaa ja Nova Scotia šelfialal. Põhjamere heeringa kogu elutsükkel möödub Põhjameres. 
Atlandi heeringas võib kasvada kuni 45 cm pikkuseks ja kaaluda üle poole kilogrammi. Kõige raskemad isendid kaaluvad märgatavalt üle 1 kg.
Nende peamise toidu moodustavad aerjalalised, krillid, noolussid ja väikesed kalad. Atlandi heeringa vaenlased on hülged, vaalad, tursad ja mitmed teised suuremad kalad.
Kalavarud.
Atlandi heeringas on maailma üks tähtsamaid töönduskalu. Neil on tohutu ulatuse ja suure produktiivsusega turgutusala. Nende kasv on kiire, eluiga ulatub 15–18 aastani ja tänu sellele koosneb nende kuduasurkond paljudest vanuserühmadest. 
Seoses püügi intensiivistumisega on palju tähelepanu pööratud heeringa arvukuse uurimisele. Norra teadlased varustasid kümneid tuhandeid kalu terasplaadikestega, mis lasti vedrupüstoli abil heeringa kehaõõnde. Seda märgistamisviisi taluvad heeringad täiesti rahuldavalt. Heeringad lasti merre tagasi. Hiljem kontrolliti püütud heeringatest valmistatud kalajahu elektromagnetitega ja osa märgiseid saadi kätte. Heeringavaru määrati valemi põhjal, mille järgi märgistatud kalade üldhulga ja taaspüütud heeringate suhe võrdub varu ja saagi suhtega. Endise Nõukogude Liidu ihtüoloogid määrasid hüdroakustilise seadme abil heeringaparvede ruumala talvituskohtades ja nende tiheduse veealuse fotografeerimise teel. Mõlemad meetodid andsid sarnase tulemuse: skandinaavia heeringate varu ulatus parima täienduse perioodil 12–12,5 miljoni tonnini.
Suvikuduheeringate viljakus on tunduvalt suurem kui skandinaavia heeringatel, aga nende varu on mitu korda väiksem. 
Heeringad Araali meres.
Aastatel 1954–1956 prooviti atlandi heeringat aklimatiseerida Araali merre. Kolm aastat peale marja toomist Araali hakkasid kalad seal juba kudema. Esimestel aastatel kasvasid need läänemere heeringa alamliiki kuulunud kalad Araalis väga hästi, tunduvalt paremini kui Liivi lahes või Wisła lahes, kust nad pärinesid. Heeringad sõid vähikesi ("Diaptomus" ja "Dikerogammarus)", kuid sellest hoolimata hakkas nende arvukus peagi vähenema. Toidupuuduse, vaenlaste ja toidukonkurentide rohkuse tõttu ei tekkinudki nendest Araali meres töönduslikku kalavaru. Väikesearvuline heeringapopulatsioon elas Väike-Araali järves veel 2008. aasta paiku. 
Heeringa tänav.
Aastatel 1865–1948 kandis praegune Turu tänav Tallinnas nime "Heeringa tänav" (saksa "Heringstrasse", vene "Селедочная ул."), mis tõenäoliselt pandi algselt mõne sellel tänaval asunud heeringapoe järgi.
Tualettküünis

Tualettküünis on teatud esikloomaliste jalgadel spetsialiseerunud küüs või küünis karvastiku hooldamiseks. Sellega tõmmatakse läbi karvade kohtadest, kuhu suu ja hammaskamm ei ulatu.
Tualettküünis on kõigil strepsiriinsetel primaatidel ja kandlastel. Kandlastel on tualettküünis nii teisel kui ka kolmandal varbal. Strepsiriinsetel primaatidel on ta teisel varbal, välja arvatud aie, kellel on teisel kuni viiendal varbal küünte asemel küünised, ning teadlaste hulgas pole üksmeelt, kas neist mõnda (ja siis milliseid) võib pidada tualettküüniseks.
Tualettküünis koosneb keratiinist ning meenutab kujult tavalist küünist, kuid ei ole nii terava tipuga.
Hailaadsed

Hailaadsed ehk haid ("Selachomorpha") on kõhrkalade klassi varilõpuseste alamklassi kuuluv ülemselts.
Hailaadsete hulka kuulub 20 sugukonda ja umbes 250 liiki. Nad on levinud kõigis meredes ja ookeanides. Magevees kohatakse neid harva. Nad asustavad nii rannalähedast madalvett kui avamerd, sealhulgas suuri sügavusi. Mõnel liigil on suur töönduslik tähtsus.
Haidel on pikk keha, mis ei ole seljalt ja kõhult lamendunud. Kujult meenutab see torpeedot ja on väga heade hüdrodünaamiliste omadustega. Haid on suurepärased ujujad ja sellepärast on nende uimed hästi arenenud. Sealjuures on õlavöötme parem- ja vasakpoolne toes selja poolt vaadates lahus. Lõpusepilud asuvad pea külgedel. Mõnel liigil on silma eesnurgas pilkkile ehk liikuv silmalaug.
Haidel on palju suuri ja teravaid hambaid. Hammaste ehitus on neil mitmekesine ja sugukondi saab selle põhjal eristada. Nendel liikidel, kes toituvad suurtest saakloomadest, on hammastik väga võimas ja kujutab kohutavat relva.
Kõige suuremad haid on vaalhai (kuni 20 m) ja hiidhai (kuni 15 m). Need on tänapäeva kõige suuremad kalad. Kõige väiksemad kalad kuuluvad ogahailaste ja kärphailaste sugukonda ning on vaid 1,5–4 dm pikad.
Kõik haid on loomtoidulised. Enamik neist on röövkalad. Bentosest toituvaid liike on nende seas vähe. Ainult vaalhai ja hiidhai kuuluvad planktonitoiduliste kalade hulka.
Haide peamised meeled on haistmine ja vee vibratsiooni tajumine küljejoone abil. Nad võivad eristada väga väikeseid muutusi vee keemilises koostises. Isegi silmaklappide abil pimedaks tehtud haid liikusid viivitamatult oma elukohaks oleva basseini sellesse ossa, kuhu visati saakloomade tükikesi või valati toitainete puhast värvitut ekstrakti. Eriti tugevasti meelitab haisid ligi värske veri, isegi kui vees on seda tühisel hulgal. Kui basseini lisati vett, milles olid olnud vigastatud või isegi hirmutatud kalad, suurendas seegi haide aktiivsust. Nähtavasti meelitavad haisid ligi ka ainevahetuse saadused, mida erutatud saakloomad vette eritavad. Vee vibratsioon, mida tekitavad saaklooma järsud liigutused, kandub suure kiirusega kaugele ja suurendab otsekohe näljaste haide aktiivsust. Nende faktidega ongi seletatav haide peaaegu silmapilkne ilmumine harpuunitud vaalade juurde, kes verest tühjaks jooksevad, samuti allveeküttimisel tabatud kalade ja oskamatult vees rabeleva ehmunud ujuja juurde. Seevastu nägemine on haidel nõrk. Nende silma eraldusvõime on väike ja kolvikeste puudumise tõttu silma võrkkestas ei suuda nad värvusi eristada.
On teada palju juhtumeid, kus hai on inimest rünnanud ja ta isegi tapnud. Enamik surmajuhtumitest jääb tiigerhai, mõrtsukhai, liivhai ja vasarhai arvele, kuigi inimest rünnanud on veel paarkümmend hailiiki ja mõned surmajuhtumid jäävad nendegi arvele. Dokumentaalselt on tõestatud 29 liiki haide rünnakud inimesele ja potentsiaalselt ohtlikud on poolsada liiki. Enamik rünnakuid toimub troopikas, kuid üksikud õnnetusjuhtumid on toimunud ka parasvöötmes 13–18 °C juures. Kallaletungi ohvriks langevad tavaliselt üksinda ujujad.
Karja mõis

Karja mõis (saksa keeles "Karrishof") oli riigimõis, hiljem rüütlimõis Saaremaal Karja kihelkonnas. Tänapäeval jääb mõisasüda Karja külla.
Ajalugu.
Varasem ajalugu.
Mõis pärineb keskajast. Esimest korda on seda mainitud 1558, mil ta oli suuri Karja kihelkonna alasid hõlmav piiskopi ametimõis. Taani võimuperioodil sai sellest riigimõis.
Karja eramõis 1798−1919.
1798. aastal kinkis Vene keiser Paul I mõisa ratsaväekindral Otto Wilhelm von Derfeldenile (1737−1819), kes müüs selle 1808. aastal major Jakob Johann von Derfeldenile (1764−1829); seejärel lahkus ta Eestist ja viis endaga Venemaale kaasa kuus mõisast pärit pärisorja. 1825−1835 oli mõis panditud Carl Jordanile, kes loovutas selle edasi Aurelie Julie von Müllerile (1797−1839). Viimase pärisomandiks kirjutati mõis samal aastal. 1843. aastal omandas mõisa Konstantin Ludwig Otto von Müller (1787−1859). Järgnevalt läks mõis parun Johann Gustav Ernst von Nolckenile (1809−1891). 1873. aastal langes mõis Konrad von Sengbuschile (1831−1913). Mõis võõrandati 1919. aastal tema pärijatelt.
Mõis pärast võõrandamist.
Võõrandamisjärgselt jäi Sengbuschide suguvõsa valdusse jäänukmõis ("Restgut"). Härrastemajas asus 1927/1929 asutatud Karja kodumajanduskool, mis hiljem tegutses Leisil. Pärast 1940. aasta juunipööret ei peetud kodumajanduskooli tegevust vajalikuks ja see likvideeriti. Teise maailmasõja järel asus häärberis haigla ja katsepunkt, hiljem sovhoosi kontor.
Tänapäeval on Karja mõisas Karja lugemis-teabetuba, mis asutati 1998 aastal, ja valla kommunaalameti kontor. Säilinud on mitu kõrvalhoonet, enamasti küll ümberehitatuna (näiteks Karja pagariäri).
Mõisa koosseis.
Karja mõis jagunes kolmeks külaks: Angla, Purtsa ja ajalooline Pamma (mis jagunes omakorda neljaks tütarkülaks). 1795. aastaks olid Karja mõisa piirid stabiliseerunud, kuid 1868 eraldus Karja mõisast Pamma mõis. Pärimuse järgi lasi Pamma mõisnik seejärel hävitada seitse talu.
Mõisaansambel.
Mõisa peahoone on püstitatud mitmes järgus. See on otstest kahekorruseline, keskelt ühekorruseline. Ühekorruseline puitosa (tänapäeval on see krohvitud) on kahekorruselistest kiviotstest vanem. Hoone tagaküljel on klassitsistlik sammastele toetuv katusealune. Tõenäoliselt on hoone enamik osi ehitatud XIX sajandi jooksul, mil ta oli eravalduses olev rüütlimõis. Samas võib see pärineda ka XVIII sajandi lõpust: sellele viitavad tollal levinud paarisaknad. Vasakpoolne kahekorruseline ots lisati hoonele igatahes XX sajandil.
Junior Achievement Eesti

SA Junior Achievement Eesti (varem Junior Achievementi Arengufond) on ettevõtlus- ja majandusõpet edendav organisatsioon, mille tegevusvaldkondade hulka kuuluvad ettevõtlus- ja majandusalaste õppeprogrammide väljatöötamine üldharidus- ja kutsekoolide tarbeks, õppekirjanduse loomine,õpetajaskonna koolitamine ning ettevõtlusharidusalaste õpilassündmuste korraldamine.
Taust.
Junior Achievement (JA) loodi 1919. aastal Ameerikas kui ettevõtlusalast ja majandusõpet andev mittetulundusorganisatsioon. Järgnevate aastate jooksul on JA programmi läbinud üle 87 miljoni õpilase enam kui sajas riigis. 
Eestisse jõudis Junior Achievement 1992. aastal, kui esimeste eestlastena omandasid Mari Suurväli ja Ida Tšekulajeva JA õpetaja tunnistuse. 1994. aastal registreeriti SA Junior Achievementi Arengufond (JAA) äriregistris. 1996. aastal ühines JAA Euroopa õpilasfirmade liikumist koordineeriva organisatsiooniga Junior Achievement - Young Enterprise Europe. Praegu kannab organisatsioon nime Junior Achievement Eesti (JA Eesti). 
Tegevus.
JA Eesti tegevuse eesmärk on arendada noortes ettevõtlikkust ja otsustusvõimet ning kujundada neist majanduslikult mõtlevad inimesed alljärgnevate üldhariduskoolidele suunatud ettevõtlusõppe programmide abil:
Algklassidele
Põhikoolile
Gümnaasiumile
Hugh Paterson

Hugh E. H. Paterson (26. detsember 1926 – 12. oktoober 2019) oli Austraalia evolutsiooniteoreetik ja entomoloog.
Ta on töötanud Lõuna-Aafrikas Witwatersrandi Ülikoolis, hiljem Austraalias Brisbane'i Ülikoolis.
Ta on uurinud organismidevahelisi vastastikuse äratundmise mehhanisme, ning arendanud arusaamist bioloogilisest liigist. Ta formuleeris liigi tuvastuskontseptsiooni ("recognition concept of species"), mille kohaselt liigid moodustuvad kaaslase äratundmise kaudu ja liikidevahelised hiaatused on selle tegajärg (erinevalt isolatsioonikontseptsioonist, mille kohaselt esmane on isolatsioonimehhanism).
Bambusleemur

Bambusleemur ehk poolmaaki ("Hapalemur") on esikloomaliste perekond leemurlaste sugukonnast. 
Taksonoomia ja süstemaatika.
Perekonna tüüpliik on hall-poolmaaki ("Hapalemur griseus", varem "Lemur griseus"). Kokku kuulub bambusleemurite perekonda 6 nüüdisaegset liiki.
Varem arvati sellesse perekonda ka praeguse perekonna "Prolemur" liigid, sealhulgas lainina-poolmaaki ("Prolemur simus", varem "Hapalemur simus").
Perekonda on veel nimetatud "Hapalolemur" (Giebel 1855) ja "Myoxicebus" (Elliot 1913). 
Levik.
Kõik bambusleemurid elavad Madagaskaril.
Välimus.
Nad sarnanevad teiste leemurlaste sugukonna loomadega. 
Bambusleemuritel on hallikaspruun karvastik, mis liigiti varieerub punakast rohekani. 
Koon on lühem kui teistel leemurlasetel, ning kõrvad ümaramad ja karvasemad.
Kerepikkus on olenevalt liigist 25–46 cm, saba on sama pikk või pikem. Kaal on 1–2,5 kg. 
Elupaik.
Bambusleemurid eelistavad niiskeid metsi, kus kasvab bambus. Peale selle elavad nad maa peal ja puudel. 
"Hapalemur alaotrensis" elab Alaotra järve roostikes ning veedab suure osa ajast vees, erinedes teistest leemurlastest, kes käivad vee ääres ainult joomas. 
Eluviis.
Bambusleemurid võivad tegutseda igal päevaajal, kuid sageli on nad aktiivsed koidu eel. 
Nad jooksevad, ronivad ja hüppavad ühtviisi hästi. "Hapalemur alaotrensis" ujub hästi. 
Bambusleemurid elavad kolme- kuni viieliikmelistes rühmades, mis tõenäoliselt on ühest isasest, ühest või kahest emasest ning nende järglastest koosnevad perekonnad. 
Neil suhtlevad mitmesuguste häälitsustega, mis on röhkimisega sarnanevad lühikesed madalatoonilised norinad.
Toitumine.
Nad söövad peaaegu eranditult bambust, mis aitab neil hambaid teritada. 
Pole teada, kuidas nad tulevad toime bambuses sisalduvate mürgiste tsüaniididega. 
Paljunemine.
Tiinus kestab 135–150 päeva, ning lõpeb septembris kuni jaanuaris, mil emasloom toob ilmale kaks järglast.
Pojad võõrutatakse piimast umbes neljakuuselt (selleks ajaks leidub piisavalt toitu).
Eluiga.
Bambusleemurid elavad kuni 12 aastat.
Ohud.
Bambusleemuride looduslike vaenlaste seas on fossa, röövlinnud ja boamaod. 
Kõige suurem oht lähtub inimestelt. Lisaks sissetoodud koertele ja kassidele ohustab neid metsade raadamine ja jahipidamine. Hall-poolmaaki on veel suhteliselt sagedane, teised liigid on ohustatumad. Nad kuuluvad CITES-i lisasse I.
Meteoorivool

Meteoorivool on mingi taevakehaga (näiteks komeedi või asteroidiga) seotud meteooride nähtavale ilmumine. Suurem osa nähtavatest meteooridest kuulub mõnda meteoorivoolu, enamik vooludest on väga nõrgad – tunni jooksul on neisse kuuluvatest meteooridest ideaaltingimustel näha vaid mõni üksik. 
Leidub ka väike arv meteoorivoolusid, mida teatakse juba ammu ning mis paistavad silma suhteliselt suure tunniarvu poolest. Tuntuimad neist on perseiidid, drakoniidid, orioniidid, leoniidid, geminiidid, lüriidid ja kvadrantiidid. Tunniarv on neil vooludel tavaliselt vahemikus 10–120. Nimetuse saavad meteoorivoolud tähtkuju järgi, milles asub nende radiant ehk koht taevas, kus lõikuvad meteoorijälgede pikendused.
Tähesadu on sellise eriti tugeva meteoorivoolu rahvakeelne nimetus, kui taevas on igal hetkel näha vähemalt kaht meteoorijälge. Sel juhul on meteoorivoolu tunniarv seniidis umbes 1000.
Tähesadusid tekitavaid meteoorivoole on vähe, leoniidide ja jakobiniidide ehk drakoniidide meteoorivoolud on põhjustanud korduvaid tähesadusid. Mõned ajaloolised tähesajud on tekkinud ka seni tundmatute meteoorkehade pilvede pool.
Veneoja (oja)

Veneoja (ka Kõrgesilla oja) on oja Viljandimaal Põhja-Sakala vallas, mis saab alguse Ilbaku külast 2 km läänes ja suubub Savimäe kraavi, mis omakorda suubub Lemmjõkke. 
Kõrgesilla oja on umbes 4,1 km pikk. Sügiseti ja kevaditi on kõrge tulvavee tõttu oja veetase kõrgem. Oja on suhteliselt lai (kevaditi ja sügiseti kuni 3 meetrit).
Inimesed sõdurisinelis

"Inimesed sõdurisinelis" on 1968. aastal valminud sõjafilm.
Filmi aluseks on Paul Kuusbergi romaani "Enn Kalmu kaks mina" ning see räägib Eesti Laskurkorpuse 7. roodu 1. rühma 3. jao formeerimisest ja sõjateest Velikije Luki lahingust Tehumardi lahinguni.
Filmis kõlava laulu "Laul kaugest kodust" viisi lõi Eino Tamberg ja sõnad kirjutas Ralf Parve.
Kõrgesilla

Kõrgesilla oja on jõgi Viljandi maakonnas.
Kõrgesilla ehk Korgõsilla on küla Võru maakonnas.
Kõrgesilla ehk Võssoki Most on küla Setumaal Venemaa Pihkva oblasti territooriumil.
Abanindranath Tagore

Abanindranath Tagore (bengali keeles অবণীন্দ্রনাথ ঠাকুর ("Abanīndranāth Ṭhākur"); 7. august 1871 Kolkata – 5. detsember 1951 Kolkata) oli India kunstnik ja kirjanik. 
Koos oma vanema venna Gaganendranath Tagore'iga rajas ta India kunstis Bengali koolkonna, mille eesmärk oli viljelda lääne mõjudest vaba rahvuslikku kunsti.
Seitse sammu

Seitse sammu on Junior Achievementi Arengufondi majandusõppe programm 1.-6. klassi õpilastele, mille eesmärk on tutvustada õpilasele ühiskonna toimimise aluspõhimõtteid. Programmi on võimalik kasutada koduloo tunnis või integreerida erinevate õppeainetega. 
Programmi jooksul õpitakse läbi seitsme sammu tundma ühiskonda kui tervikut:
Ametiguru

"Ametiguru" on Junior Achievementi Arengufondi veebipõhine majandusõppemäng algklassidele, mille eesmärk on tutvustada õpilasele ameteid, elukutseid ja nendega seotud sõnavara. 
"Ametiguru" sisuks on kirjalikele ja visuaalsetele vihjetele põhinedes terminite äraarvamine. Sõnu on kokku üle 200. 
Mängu "Ametiguru" mängitakse veebikeskkonnas, kus igal õpilasel on oma kasutajakonto.
Inimene, ettevõte, maailm

"Inimene, ettevõte, maailm" on Junior Achievementi Arengufondi majandusõppe programm põhikooli õpilastele, mille eesmärk on näidata õpilastele seost hariduse ja elus tehtavate valikute vahel. 
Programm koosneb kolmest osast: