tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Tartu Linna Rahvasaadikute Nõukogu Täitevkomitee

Tartu Linna Rahvasaadikute Nõukogu Täitevkomitee (lühendatult Tartu Linna RSN Täitevkomitee; 1978. aastani Tartu Linna Töörahva Saadikute Nõukogu Täitevkomitee, lühendatult Tartu Linna TSN Täitevkomitee) oli Nõukogude ajal Tartu kohaliku võimu juhtorgan. Täitevkomiteed juhtis esimees.
Nii rahvasaadikute nõukogu kui ka selle täitevkomitee loodi pärast Eesti okupeerimist ja liitmist Nõukogude Liiduga 1940. aastal. Täitevkomitee resideeris Tartu raekojas.
Rahvasaadikute Nõukogu Täitevkomitee roll.
Nõukogude Liidu sotsialistliku riigi- ja halduskorra eripära tõttu ei olnud kohalik võim niivõrd omavalitsusorgan kui riigivõimu kohalik esindus, kes allus pealegi Nõukogude Liidu Kommunistliku Partei (NLKP) kohalikule harule Eestimaa Kommunistlikule Parteile. Üleliiduliste ja vabariiklike regulatsioonide piires oli rahvasaadikute nõukogul ja selle täitevkomiteel kohalikes küsimustes siiski teatav autonoomia.
Täitevkomitee esimees täitis mitmeid traditsioonilise linnapea kohuseid ning tänapäeval nimetataksegi täitevkomitee esimeest tihtipeale harjumuspäraselt linnapeaks, ehkki see ei ole ajalooliselt täpne. Linna kui haldusorgani praktilise toimimise seisukohalt on Nõukogudeaegse täitevkomitee ning varasema ja hilisema linnavalitsuse vahel sellegipoolest järjepidevus.
Tartu bastionid

Tartu bastionid kavandati Tartu linna muldkindlustustena Rootsi võimu ajal 1660. aastate lõpul, igale kavandatud bastionidest anti hiljem Rootsi valitsejate nimed. Enne Põhjasõja algust saadi kaheksast bastionist valmis vaid neli, mõnda jõuti ka alustada. Nelja bastioni asendit võib linnaplaanilt tänapäeval hinnata Vallikraavi tänava kontuuri järgi.
Tartu varasemad kindlustused olid rajatud suurtükkide eelsel ajal ning sõdades hävinud, suurekaliibriliste tulirelvade kasutuselevõtt muutis aga kaitserajatiste ehitamist täielikult. 1653. aastal kaebas Tartu komandant Andreas Koskull tollasele Liivimaa kindralkubernerile Gustav Hornile, et linna kindlustused on täiesti lagunenud ning tornide vilets seisund ei luba kasutada neis asuvaid suurtükke. See oli tõenäoliselt üks põhjustest, miks Tartu 1656. aasta juulis venelaste piiramisele alistus.
Uute bastionide plaanid telliti saksa päritolu fortifikatsiooniinsenerilt Jacob Stael von Holsteinilt. 1660. aastate lõpul alustati kindlustusvööndi ehitust, mis katkes aga sõja tõttu.
Ehkki 1708. aastal Tartu Peeter I käsul laastati, tehti Katariina II valitsemisajal plaane Rootsi-aegsete Tartu kindlustuste taastamiseks ja laiendamiseks ning alustati ka selleks tarvilikke ehitustöid. Poliitilise olukorra muutudes tundis Vene keisririik end siiski üha kindlamalt ning 1782. aastal kustutati Tartu kui sisemaine asula kindluslinnade nimekirjast. Sellega seoses lubas Katariina II 18. sajandi vältel korduvalt tulekahjudest laastatud linna elanikel kasutada kindlustuste, nii bastionide kui ka linnamüüri materjali tsiviilehituseks.
Välislingid.
__SISUKORRATA__
Karl I (Braunschweig-Wolfenbüttel)

Karl I (1. august 1713, Braunschweig – 26. märts 1780, Braunschweig) oli Braunschweig-Lüneburgi hertsog ja Wolfenbütteli vürst aastast 1735 kuni oma surmani.
Perekond.
Karl abiellus aastal 1733 Preisimaa kuninga Friedrich Wilhelm I tütre Philippine Charlottega. Neil olid järgmised lapsed, kes jõudsid täisikka:
Karlil oli ka abieluväline laps, Christian Theodor von Pincier (1750–1824).
İlkay Gündoğan

İlkay Gündoğan (sündinud 24. oktoobril 1990 Gelsenkirchenis) on Saksamaa jalgpallur. 
Ta on Saksamaa jalgpallikoondise keskmängija ja mängib Hispaania kõrgliiga klubis FC Barcelona. Varem on ta mänginud Saksamaa kõrgliiga klubis Dortmundi Borussia ja Inglismaa kõrgliiga klubis Manchester City.
Koondisekarjäär.
Gündoğan debüteeris Saksamaa koondises 11. oktoobril 2011, kui mängiti Belgia meeskonnaga. 
Ta valiti Saksamaa koondisse 2012. aasta Euroopa meistrivõistlusteks. Saksamaa jõudis turniiril poolfinaali, kuid üheski mängus Gündoğan platsile ei pääsenud.
Esimese värava Saksamaa koondises lõi ta 26. märtsil 2013 MM-i valikmängus Kasahstani vastu.
Nii 2014. aasta maailmameistrivõistlustest kui ka 2016. aasta Euroopa meistrivõistlustest jäi ta vigastuse tõttu eemale.
Nissli substants

Nissli substants ehk Nissli sõmerus ehk kromatofiilne substants (inglise keeles "Nissl substance") on närviraku perikarüonis paiknev tsütoplasmavõrgustikku moodustav aine. Nissli substants koosneb granuleeritud tsütoplasma membraanist ja ribosoomidest.
Ribosoomidega seotuse tõttu moodustavad membraani graanulid karedapinnalise endoplasmaatilise retiikulumi. Kromatofiilne substans sisaldab ka vabu ribosoome. 
Nissli substantsi funktsioonideks peetakse valkude sünteesimist ning sekretsiooni.
Kromatofiilse substantsi morfoloogia erineb nii liigiti, indiviiditi kui ka neuroni tüüpide lõikes.
Terminoloogia.
Nissli substants on vananenud termin ja see on samastatud karedapinnalise endoplasmaatilise retiikulumiga.
Kromatofiilne substans on kantud kehtivasse inimese tsütoloogia ja histoloogia standardsõnavarasse Terminologia Histologicasse.
Nimetus.
Nissli substants on nimetatud selle esmakirjeldaja Saksa neuroloogi ja psühhiaatri Franz Nissli (1860–1919) järgi.
Välislingid.
"Selles artiklis on kasutatud ingliskeelset artiklit seisuga 09.07.2014."
Koneru Humpy

Humpy Koneru (indiapäraselt Koneru Humpy; sündinud 31. märtsil 1987 Gudivadas Andhra Pradeshi osariigis Indias) on India maletaja, rahvusvaheline suurmeister.
Jaanuaris 2010 oli tema FIDE Elo-reiting 2614, kolmandal kohal maailma naismaletajate seas. 2007. aastal möödus ta Susan Polgari reitingust 2577, tõustes maailma maleajaloos naismaletajate seas teisele kohale. Temast sai ka maailma teine naismaletaja, kes pärast Judit Polgári ületas Elo-reitingu 2600. Koneru tippreiting oli 2623 (juulis 2009).
Aastatel 2002–2008 hoidis Koneru maailma noorima naismaletajast suurmeistri rekordit (mitte üksnes naiste suurmeister), mille ta tegi 15 aasta 1 kuu ja 27 päeva vanuselt, edestades Judit Polgári rekordit kolme kuuga; hiljem möödus temast Hou Yifan.
Algselt panid vanemad Koneru eesnimeks Hampi, mis tuletati inglise sõnast "champion" ("tšempion"). Hiljem võttis ta isa nime uueks kirjapildiks Humpy, et see kõlaks venepärasemalt.
2001. aastal võitis ta tüdrukute juunioride maailmameistrivõistlused. 2006. aastal osales ta naiste maailmameistrivõistlustel, kuid langes teises ringis välja. 2008. aasta naiste maailmameistrivõistlustel jõudis ta poolfinaali, kuid sai lüüa Hou Yifanilt. 2009. aastal jagas ta Mumbai linnapea karikavõistlustel 1.–4. kohta Alexander Areštšenko, Magesh Panchanathani ja Jevgeni Mirošnitšenkoga.
2009. aastal süüdistas Koneru India Maleföderatsiooni (All India Chess Federation) selles, et tal ei lastud osaleda 37. maleolümpial Torinos. Tema isal Koneru Ashokil, kes oli ka tema treener, ei lubatud koos temaga turniiridele sõita. See vaidlus ei ole veel lõppenud. Samal aastal oli India Maleföderatsioonil vaidlus ka Geetha Narayanan Gopaliga.
Koneru osales FIDE naiste Grand Prix'l 2009–2011, jõudes teisele kohale, kvalifitseerudes 2011. aasta naiste maailmameistrivõistluste pretendendiks. Matši võitis Hou Yifan kolme võidu ja viie viigiga.
Praegu juhib Humpy Koneru FIDE naiste Grand Prix'l 2013–2014.
Kalev Kallemets

Kalev Kallemets (sündinud 18. aprillil 1979 Haapsalus) on Eesti ettevõtja ja poliitik, Fermi Energia OÜ juhatuse esimees. Ta oli XII Riigikogu liige.
Ta on lõpetanud 1997. aastal Taebla Gümnaasiumi. 2002. aastal lõpetas ta Tallinna Tehnikaülikooli majandusteaduskonna rahvamajanduse bakalaureuseõppes ja 2008. aastal Estonian Business Schooli finantsjuhtimise magistrikraadiga. 2009. aastast oli ta Tallinna Tehnikaülikooli doktorant (juhendaja Üllas Ehrlich). 27. augustil 2019 kaitses ta doktoritöö "Development of Resource Regime of Oil Shale Industry: A Case of Estonia" ("Põlevkivitööstuse ressursipoliitika arendamine Eesti näitel").Ta on Vironia korporatsiooni liige.
Ta töötas aastatel 2001–2002 Justiitsministeeriumis siseaudiitorina. 2002–2003 oli Eesti Reformierakonna Noortekogu peasekretär. 2003–2016 OÜ Gutsch juhatuse liige, 2008–2011 MTÜ Eesti Tuumajaam tegevjuht, 2011–2014 töötas ta Viru Keemia Grupp AS-is.
2019. aastal asutas ta ettevõtte Fermi Energia, mille eesmärgiks on arendada võimalust võtta Eestis kasutusele uue põlvkonna väike moodulreaktor. Tal on ettevõttes 40% osalus.
Poliitiline tegevus.
Ta kuulus aastatel 1998–2016 Eesti Reformierakonda. Kandideeris 1999. ja 2005. aasta kohaliku omavalitsuse volikogude valimistel Haapsalu linnavolikokku Reformierakonna nimekirjas (sai 1999. aastal kolm häält ja 2005. aastal kaks häält; kummalgi korral ei osutunud ta valituks); samuti kandideeris ta 2009. ja 2013. aasta kohaliku omavalitsuse volikogude valimistel Tallinna linnavolikokku (sai 2009. aastal 62 häält ja 2013. aastal 24 häält; kummalgi korral ei osutunud ta valituks (Reformierakonna nimekirjas)). Ta kandideeris Riigikogu valimistel aastatel 2003 ja 2007 (sai 2003. aastal 245 häält ja 2007. aastal 353 häält; kummalgi korral ei osutunud ta valituks (Reformierakonna nimekirjas)). 2011. aasta Riigikogu valimistel sai ta 469 häält. Ta ei osutunud valituks, kuid pääses 18. juunist 2014 asendusliikmena XII Riigikogu koosseisu. Ta kandideeris ka 2009. aasta Euroopa Parlamendi valimistel, kuid ei osutunud valituks.
Ta kandideeris 2015. aasta Riigikogu valimistel valimisringkonnas nr 2 ja sai 423 häält, kuid ei osutunud valituks.
Bunseni põleti

Bunseni põleti, mis saanud nime Robert Wilhelm Bunseni järgi, on tänapäeval levinud laboriseade. Põleti tekitab avatud gaasileegi, mida kasutatakse soojendamiseks, steriliseerimiseks ja põletamiseks. Gaas, mida kasutatakse Bunseni põletis, võib olla maagaas (põhiliselt metaan), vedelgaas, nagu näiteks propaan, butaan või nende segu.
Popasna

Popasna on linn Ukrainas Luhanski oblastis, Popasna rajooni keskus. Linn on Luhanskist 99 km kaugusel.
Popasna asutati 1878. aastal, linnaõigused sai 1938. aastal.
Linn asub 244 meetri kõrgusel merepinnast.
2013. aasta 1. jaanuaril elas asulas 21 917 inimest, asustustihedus 755,76 inimest ruutkilomeetri kohta. 2015. aasta veebruari alguseks oli sõja tõttu linna jäänud vaid umbes 3000 elanikku.
Ajalugu.
XXI sajand.
2014. aasta Ukraina kriisi ajal võtsid linna oma kontrolli alla venemeelsed separatistid.
2014. aasta 19. juunil võtsid linna oma kontrolli alla Ukraina relvajõud.
8. juulil võtsid separatistid linna taas oma kontrolli alla.
22. juulil 2014 võtsid linna oma kontrolli alla valitsusväed, haldushoonetele heisati Ukraina lipud.
Venemaa sissetungi ajal Ukrainasse algasid linna kaitselahingud 18. märtsil 2022 ning kestsid 7. maini 2022. Alates 8. maist 2022 on linn Vene vägede poolt okupeeritud.
Avdijivka

Avdijivka on oblastilise alluvusega linn Ukrainas Donetski oblastis, 22 km kaugusel Donetski keskusest põhjaloodes. Alates 17. veebruarist 2024 on linn Vene vägede poolt okupeeritud. 24. veebruaril 2022 alanud Venemaa sissetungi järel Ukrainasse on linn olulisel määral hävitatud. 
Avdijivkast lõunas, umbes poolel teel Donetskisse, asub Donetski lennuväli, mis on olnud Donbassi sõja ajal, alates 2014. aastast, valitsusvägede ja keskvalitsuse vastaste relvajõudude vaheliste ägedate lahingute tallermaaks.
Ajavahemikus 1. jaanuar 2015 kuni 4. august 2015 hukkus asulas sõjategevuse tõttu 31 tsiviilisikut, 87 tsiviilisikut sai vigastusi.
2023. aasta 18. märtsil külastas rindejoonel olevat asulat president Zelenskõi.
Rahvastik.
Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmeil elas asulas 37 210 inimest, kes jagunesid rahvusliku koosseisu järgi järgmiselt:
2014. aasta 1. juunil elas linnas 34 938 inimest, asustustihedus 1204,759 inimest ruutkilomeetri kohta.
2023. aasta 14. oktoobri seisuga, Venemaa ägedate rünnakute viiendal päeval, oli linna jäänud 1620 elanikku.
2023. aasta oktoobri lõpu seisuga oli linnas veidi üle 1000 elaniku.
Ajalugu.
Avdijivka asutati 1778. aastal, linna õigused sai 1956. aastal.
Aastatel 2022-2023 oli Avdijivka Vene-Ukraina sõjas eesliinil.
2024. aasta 17. veebruariks langes Avdijivka täielikult Venemaa okupatsiooni alla. Selleks ajaks oli suurem osa linnast lahingutes purustatud.
Basofiil

Basofiilid ehk basofiilsed granulotsüüdid (ladina keeles "basophilus") on paljudel selgroogsetel peamiselt verega ringlevad mittefagotsüütilised leukotsüüdid.
Basofiilid on tuumaga rakud ja need tekivad luuüdis, ringlevad veres ja neid on tuvastatud ka põrnas ja uuemate uuringute alusel ka lümfisõlmedes.
Basofiilide ülesandeks on immuunvastuse andmine parasiitide leviku aga ka nakkuse korral. Immuunvastuse andmine seisneb spetsiaalsete IgE retseptorite ühinemisel, mille tulemusel vabastatakse hoiustatud prostaglandiine, serotoniini ja histamiini. Histamiini vabastamise tõttu seostatakse neid ka mitmesuguste ülitundlikkusreaktsioonidega.
Basofiilid sünteesivad vajadusel (rohkem kui T-rakud) tsütokiini IL-4.
Basofiilid saavad väljuda vereringest ning siseneda sidekoesse, kus nad meenutavad nuumrakke (mastotsüüte).
Roomajatel.
Maolistel.
Madude veres liikuvaid basofiile ei ole lõpuni uuritud. Basofiilid on küll tuvastatud kuid ei osata kirjeldada nende täpseid funktsioone. Arvatakse, et nende ülesandeks on histamiini vabastamine.
Madude vereanalüüside basofiilide referentsväärtuste vahemikuks võetakse 0 - 1 %.
Inimestel.
Terminoloogia.
Basofiilid on kantud kehtivasse inimese tsütoloogia ja histoloogia standardsõnavarasse "Terminologia Histologica"-sse.
Patoloogia.
Hematoloogia.
Inimestel seostatakse basofiilidega mitmeid haiguslikke seisundeid nagu allergia.
On pakutud ka, et basofiilidel on roll mitmete autoimmuunhaiguste sümptomaatikas - näiteks süsteemne erütematoosluupus+neerude haaratusega, reumatoidartriit, astma, kontaktdermatiit jt.
Ajaloolist.
Basofiilid avastas 1897. aastal Paul Erlich.
Sergei Sirotkin

Sergei Olegovitš Sirotkin (Сергей Олегович Сироткин; sündinud 25. augustil 1995 Moskvas) on Venemaa vormelisõitja.
2014. aasta hooajal sõidab ta Vormel 1 sarjas Sauberi meeskonnas testsõitjana.
Karl Wilhelm Ferdinand

Karl Wilhelm Ferdinand (9. oktoober 1735 – 10. november 1806) oli Braunschweig-Lüneburgi hertsog ja Wolfenbütteli vürst 1780. aastast kuni surmani.
Perekond.
Karl Wilhelm Ferdinand oli abielus Suurbritannia kuninga George III õe Augustaga. Nad said järgmised lapsed:
Marguerite Pindling

Dame Marguerite Pindling (sünninimi Marguerite McKenzie; sündinud 26. juunil 1932) on Bahama ühiskonnategelane, kes oli 8. juulist 2014 kuni 28. juunini 2019 Bahama kindralkuberner.
Ta on kunagise Bahama peaministri Lynden Pindlingi lesk.
Valga kihelkond

Valga kihelkond (saksa keeles "Kirchspiel Walk", läti keeles "Valkas draudzes novads") oli haldusüksus Võnnu vojevoodkonnas ja Valga kreisis Liivimaa kubermangus Lätimaal.
Aloja kihelkond

Aloja kihelkond (saksa keeles "Kirchspiel Allendorf", läti keeles "Alojas draudzes novads") oli haldusüksus Liivimaal Pärnu vojevoodkonnas ja Volmari kreisis.
Ajalugu.
Kihelkond moodustati 1555. aastal. 1644. aastani oli see Umurga kihelkonna filiaaliks. Patronaadiõigus kuulus Ungurpilsi mõisa omanikule, kaaspatroonideks olid kihelkonna rüütlimõisate omanikud.
Helgi Ilo

Helgi Ilo (sündinud 6. juulil 1942 Tallinnas) on eesti endine raadiodiktor ja näitleja. 
Ta õppis aastatel 1949–1950 Pööravere algkoolis ja 1950–1960 Pärnu-Jaagupi Keskkoolis, olles kooli esimene kuldmedaliga lõpetaja. Aastatel 1961–1965 õppis ta Tallinna Riikliku Konservatooriumi lavakunstikateedris (2. lend). 
Aastatel 1965–1975 töötas ta näitlejana Eesti NSV Riiklikus Noorsooteatris, seejärel 1976–1993 diktorina Eesti Raadios ning 1993–2002 Statistikaametis personalijuhina. 
Ta on mänginud filmis "Ühe suve akvarellid" (1967, Eesti Telefilm).
Isiklikku.
Ta on olnud abielus teatrikunstniku ja graafiku Vello Tammega.
Astijärve kihelkond

Astijärve kihelkond ehk Burtnieki kihelkond (saksa keeles "Kirchspiel Burtneck") oli haldusüksus Liivimaal Pärnu vojevoodkonnas, Riia kubermangus, Riia asehalduskonnas ja Volmari kreisis.
Ajalugu.
Kihelkond moodustati aastal 1281. Patronaadiõigus kuulus Astijärve mõisa omanikule.
Dikļi kihelkond

Dikļi kihelkond (saksa keeles "Kirchespiel Dickeln", läti keeles "Dikļu draudzes novads") oli haldusüksus Liivimaal Volmari kreisis. 
Ajalugu.
Dikļi kihelkonnale pani alguse aastal 1630 kihelkonna alale ehitatud kabel, milles hakkasid teenistusi pidama Aloja kihelkonna õpetajad. See tõi kaasa Aloja ja Salatsi kihelkonna vahelise tüli, sest ka Salatsi kihelkond pidas neid alasid enda koosseisu kuuluvaks ning nii hakkasid seal käima ka Salatsi kirikuõpetajad. Kihelkondadevaheline sõda lõppes sellega, et piirkond allutati hoopis Umurgale.
Kihelkonna alad kuulusid aastani 1650 Umurga kihelkonda, seejärel üritas sealne piirkond iseseisvuda, ent aastal 1655 ei kiitnud konsistoorium seda heaks. Olukord, kus Dikļi pidas end iseseisvaks kihelkonnaks, aga kirik seda ei tunnistanud, kestis aastani 1669, mil Dikļi ka ametlikult iseseisvaks kihelkonnaks kuulutati. Aastast 1873 oli Dikļi abikirikuks Augstroze kirik. Patronaadiõigus kuulus Dikļi mõisale, kaaspatroonideks olid kihelkonna rüütlimõisate omanikud.
Lemsalu kihelkond

Lemsalu kihelkond ehk Limbaži kihelkond (ka "Lemsi kihelkond", saksa keeles "Kirchspiel Lemsal", läti keeles "Limbažu draudzes novads") oli haldusüksus Liivimaal Riia kubermangus Volmari kreisis. 
Ajalugu.
Kihelkond on kujunenud Riia peapiiskoppidele kuulunud Lemsalu piiskopilinnuse juurde. Aastal 1669 eraldus sellest Katriņa kihelkond, ent see liideti aastal 1709 tsaarivõimude poolt taas Lemsaluga. Patronaadiõigus kuulus alates aastast 1621 Riia linna raele. Alates aastast 1889 kuulus õigus Riia linnamõisate valitsusele.
Värska uus kalmistu

Värska kalmistu on kalmistu Võrumaal Setomaa vallas Värska alevikus. Asub ajaloolisel Setumaal.
Värskas moodustati õigeusu kogudus 1759. aastal ning siis ehitati ka puukirik (praegu on uuel kalmistul selle kohal väike kabel). Vana kirik lammutati 1904. aastal ning kõrvale ehitati uus kirik, mis pühitseti 1907. aastal. Siis asutati uue kiriku ümber ka uus kalmistu. Vana kalmistu jäeti seejärel maha. 
2014. aasta seisuga on kalmistu kasutuses ja hooldatud.
Rändraamatukogu

Rändraamatukogu ehk mobiilne raamatukogu (inglise "travelling library", "mobile library", "bookmobile"; eesti keeles ebatäpselt ka: "raamatukogubuss", "raamatubuss") on sisuliselt erivarustusega sõiduk lugejate teenindamiseks piirkondades, kus raamatukogu puudub või on kasutajatel sellele ligipääs mingil põhjusel raskendatud (nt äärealade, hooldekodude vms elanikud). Peale teavikute laenutamise saab mõnes rändraamatukogus kasutada ka Wi-Fi-t, vahel korraldatakse seal isegi väiksemaid üritusi.
Ehitus.
Rändraamatukoguna võib kasutada mitmesuguseid mootorsõidukeid, aga ka veoloomi. Kõige sagedamini on raamatukoguks ümber ehitatud buss või paikneb spetsiaalne üksus veoauto kerel. Harvem on kasutusel paadid, laevad, trammid vms. Loomi kasutatakse transpordivahendina peamiselt arengumaades, eelkõige kaameleid või eesleid.
Mõned näited:
Sõiduplaaniga määratakse kindlaks raamatubussi peatused ja konkreetsed nädalapäevad ning kellaajad, millal raamatukoguteenus on kättesaadav. Sageli on võimalik meelepärast kirjandust raamatukogu põhikogust ette tellida.
Ajalugu.
Esimene rändraamatukogu alustas Suurbritannias 19. sajandi teisel poolel. Ajaleht The British Workman teatas 1857. aastal "kõndivast" raamatukogust, mis tegutses Cumbria krahvkonnas. Viktoriaanlik kaupmees ja filantroop George Moore algatas selle projekti, et "levitada maaelanike hulgas head kirjandust".
19. sajandi lõpul hakati rändraamatukoguteenust osutama ka Ameerika Ühendriikides.
Kahe maailmasõja vahel võeti mitmel pool maailmas järjest uusi raamatubusse kasutusele, pärast II maailmasõda algas rändraamatukogude kiire areng. Mobiilsed raamatukogud saavutasid populaarsuse tipu 20. sajandi keskpaigas.
Saksamaal käitas esimest regulaarset raamatubussi Wormsi linnaraamatukogu aastatel 1925–1928.
Soomes alustas rändraamatukogu sõitmist vahetult enne I maailmasõda Vantaa piirkonnas.
Venemaal alustas esimene raamatubuss ringsõite 2003. aastal Volgogradis.
Eestis alustas esimene raamatukogubuss Katarina Jee sõite Tallinna Keskraamatukogu rändraamatukoguna 2008. aastal.
Soome raamatuautopäevad.
Alates 1992. aastast korraldatakse Soomes iga kahe aasta tagant eri paigas raamatuautopäevi.
Jüri Sepp

Jüri Sepp (sündinud 9. septembril 1952) on eesti majandusteadlane, Tartu Ülikooli majanduspoliitika professor ning TÜ nõukogu liige.
Haridus.
Jüri Sepp lõpetas 1970. aastal Tallinna 42. Keskkooli ning 1975. aastal Tartu Ülikooli majandusteaduskonna majandusküberneetika erialal. Aastatel 1977–1981 oli ta Tartu Ülikoolis aspirantuuris. Majandusteaduste kandidaadi kraadi kaitses ta 1982. aastal Eesti Teaduste Akadeemia Majandusinstituudis. Tema juhendaja oli professor Uno Mereste, töö teemaks oli "Jaekäibe aastasisesed kõikumised kaubandusorganisatsioonides".
Töökäik.
1975–1980 Tartu Ülikool, Majandusteaduskond; Teadur
1980–1984 Tartu Ülikool, Majandusteaduskond; Vanemõpetaja
1984–1994 Tartu Ülikool, Majandusteaduskond; Dotsent
1990–1992 EV kaubandusministeerium, aseminister
1994–2020 Tartu Ülikool, majandusteaduskond, majanduspoliitika professor
2020 - emeriitprofessor
Jüri Sepp oli Eesti Panga Nõukogu liige aastatel 1998–2008, TÜ majandusteaduskonna dekaan 1996–2005, TÜ nõukogu liige 1994-2021
Johanna Jõekalda

 
Johanna Jõekalda (sündinud 8. mail 1990) on eesti kunstnik ja arhitekt. 
Õppinud Eesti Kunstiakadeemia arhitektuuri ja linnaplaneerimise erialal ning Viini Rakenduskunsti Ülikoolis Greg Lynni juhendamisel. 
Jõekalda on kirjutanud arvamusartikleid Eesti kultuuriväljaannetele Maja, Ehituskunst ja Sirp.
Johan Tali

Johan Tali (sündinud 24. september 1986) on eesti arhitekt.
Johan Tali lõpetas 2006. aastal Tallinna Reaalkooli. Õppis Eesti Kunstiakadeemia arhitektuuri ja linnaplaneerimise erialal ning lõpetas magistrikraadiga Viini Rakenduskunsti Ülikooli Wolf D. Prixi ja Hani Rashidi juhendamisel. Tema magistritöö "Times Cube – a Media Cathedral, New York City" uuris meediast üleküllastumise tingimustes avaliku kogunemisruumi teket. 
Tali on töötanud eesti arhitektuuribüroodes AB Urban Mark, ZiZi &amp; YoYo ja QP Arhitektid, Austria büroodes soma architecture ja Wolfgang Tschapeller Zt Gmbh ning Berliinis paiknevates büroodes Studio Tomas Saraceno ja Graft. 
Paralleelselt arhitektina praktiseerimisega on Tali alates 2016. aastast Eesti Kunstiakadeemia arhitektuuri ja linnaplaneerimise osakonna doktorant. 
Isiklikku.
Tema vanemad on tekstiilikunstnik Kaire Tali ja kunstnik Andres Tali.
Siim Tuksam

Siim Tuksam (sündinud 29. oktoobril 1986) on praktiseeriv arhitekt, PART - Architecture, Research and Theory Practice kaasasutaja, Eesti Kunstiakadeemia arhitektuuriteaduskonna teadur ja algoritmilise puitarhitektuuri uurimisrühma kaasasutaja. 
Siimul on magistrikraad Viini rakenduskunsti ülikoolist 2013. aastast, olles veetnud vahetussemestri Lõuna-California arhitektuuriinstituudis. Õpingute ajal praktiseeris ta erinevates arhitektuuribüroodes nagu näiteks Gehry Technologies Pariisis ja Coop Himmelb(l)au Viinis. Alates lõpetamisest on ta arendanud oma praksist näituste, installatsioonide, kirjutiste ja arhitektuuriprojektide kaudu. Koos Johanna Jõekalda ja Johan Taliga oli ta 2014. aastal Veneetsia arhitektuuribiennaalil Eesti paviljoni Vaba Ruum kuraator. 
2015. aastal asutas ta koos Sille Pihlakuga PARTi Tallinna Arhitektuuribiennaali 2015. aasta põhinäituse “Keha ehitus” kureerimiseks. Teaduri ja PARTi partnerina on ta pühendunud tehastoodetud arhitektuuri kavandamise ja tootmise algoritmiliste tööriistade väljatöötamisele ning digitaalse arhitektuuri diskursuse edendamisele.
Aleksandra (eesnimi)

Aleksandra on naisenimi.
Lätis oli 2021. aasta 30. juuni seisuga eesnimi Aleksandra 6512 inimesel.
Rubižne

Rubižne on linn Ukrainas Luhanski oblastis, 120 kilomeetri kaugusel Luhanskist.
Rubižne asutati 1895. aastal, linna õigused sai 1934. aastal.
Linn asub 55 meetri kõrgusel merepinnast.
2013. aasta 1. jaanuaril elas linnas 60 374 inimest, asustustihedus 1788,33 inimest ruutkilomeetri kohta.
2014. aasta Ukraina kriisi ajal, aprilli keskpaigas, võtsid linna oma kontrolli alla venemeelsed separatistid.
10. juulil pantvangistasid "separatistid" kohaliku miilitsaülema.
2014. aasta 20. juulil piirasid valitsusväed linna ümber ja alustasid linna vabastamist separatistidest.
Venemaa sissetung (2022).
Venemaa relvajõud vallutasid linna invasiooni käigus Ukrainasse 2022. aasta 12. mail.
Ilmar Arens

Ilmar Arens (29. november 1912 Kuninga küla, Pärnu-Jaagupi kihelkond – 9. jaanuar 1994 Stockholm) oli eesti õigusajaloolane.
Ta õppis 1921. aastal Roodi algkoolis ja aastatel 1922–1927 Pärnu-Jaagupi algkoolis. Aastatel 1927–1932 õppis ta Vändra Põllumajanduslikus Ühisgümnaasiumis. Aastatel 1935–1941 õppis ta Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas, mille lõpetas "cum laude". Ta kuulus korporatsiooni Sakala.
Peale täitevkomiteede moodustamist Eesti NSVs jaanuaris 1941 määrati ta Tartu TK Rahandusosakonna juhatajaks.
Aastatel 1942–1943 oli ta ülikooli juures diplomeeritud edasiõppija ja 1943–1944 teaduslik stipendiaat. Ta tegi tollal uurimistööd Ingerimaal ja Peipsi taga, kaardistades sealseid eesti asundusi.
1944. aastal põgenes ta Saksamaale. Detsembris 1946 kaitses ta Heidelbergi Ülikoolis väitekirja "Das Wackenrecht und die rechtliche Schichtung der bäuerlichen Bevölkerung im estnischen Kreis Wiek am Anfang des 16. Jahrhunderts" ("Vakuõigus ja talurahva õiguslik kihistumine Eesti Lääne maakonnas 16. sajandi alguses") ja sai õigusteaduse doktori kraadi (pälvides selle kraadi esimese välismaalasena). Lisaks oli ta aastatel 1946–1948 külalislektor Balti Ülikoolis ja kuulus rahvusvahelise akadeemilise ajakirja Scholar toimetusse.
Novembris 1948 siirdus ta Rootsi, seejärel töötas ta aastatel 1948–1956 kindlustusseltsis. Aastatel 1956–1977 töötas ta teadurina Rootsi Riigiarhiivis. Samal ajal tegeles ta Uppsala Ülikoolis genealoogiliste uurimustega.
Ta oli ka Eesti Teadusliku Instituudi direktor; ta uuris õigusajalugu, pidas loenguid Eesti õigusest kuni 1963. Tema eriala olid keskaja nõiaprotsessid ja merendusajalugu. Ta avaldas saksa, rootsi ja inglise keeles uurimusi koguteostes ja perioodikas, koostas bibliograafiaid ja pidas teaduslikke ettekandeid. 
Isiklikku.
Tema vend Ernst Arens (1902–1980) oli kodu-uurija.
Tema poeg Olavi Arens (sünd 1940) on ajaloolane.
Siversk

 
Siversk on linn Ukrainas Donetski oblastis Bahmuti rajoonis.
Siversk asutati 1913. aastal, linna õigused sai 1961. aastal, kuni 1974. aastani oli linna nimi Jama ("Яма").
Linn asub 72 meetri kõrgusel merepinnast.
2013. aasta 1. jaanuaril elas Siverskis 12 145 inimest, asustustihedus inimest ruutkilomeetri kohta.
Ajalugu.
Siverski alad on olnud asustatud juba ammustest aegadest saadik. Sealt on leitud jälgi ränikivi töötlemisest VII–III aastatuhandel enne meie ajaarvamist. Väljakaevamistel on leitud 8 kurgaani, vase- ja pronksiaja asulapaiku (III–I aastatuhat eKr). Piirkonnas on elanud goodid, hunnid, avaarid, alaanid, bulgarid, kasaarid. 8.–10. sajandil ilmusid slaavlased.
Ukraina kriis.
2014. aasta Ukraina kriisi ajal, aprilli keskpaigas, võtsid linna oma kontrolli alla venemeelsed separatistid.
Juunis toimusid linna piirkonnas lahingud venemeelsete separatistide ja valitsusvägede vahel.
10. juulil lahkusid relvastatud terroristid linnast, hirmust sattuda pealetungivate Ukraina relvajõudude piiramisrõngasse.
10. juuli õhtupoolikul heisati haldushoonele Ukraina lipp.
Venemaa sissetung Ukrainasse.
Sjevjerodonetski ja järel alustasid vene väed 2022. aasta 3. juulil pealetungi Siverskile.
Friedrich Wilhelm (Braunschweig-Wolfenbüttel-Oels)

Friedrich Wilhelm von Braunschweig-Oels (9. oktoober 1771 – 16. juuni 1815) oli Oelsi ja Braunschweig-Lüneburgi hertsog ning aastatel 1806–1807 Wolfenbütteli vürst. Ta oli ohvitser, kes juhtis Musta korpust Napoleoni-vastases võitluses Saksamaal ja sai seetõttu hüüdnimeks Must Hertsog.
Perekond.
Tema õde Auguste Karoline on maetud Kullamaa kirikusse.
Friedrich Wilhelm abiellus 1. novembril 1802 Karlsruhes Badeni kroonprintsi Karl Ludwigi tütre Mariega. Paar sai järgmised lapsed, kellest kaks jõudsid täisikka:
Žyrovičy

Žyrovičy (transkribeerituna Žõrovitšõ, valgevene keeles Жыровічы, poola keeles "Żyrowice" või "Żyrowicze") on küla (endine alev) Valgevenes Hrodna oblastis Słonimi rajoonis, Žyrovičy külanõukogu halduskeskus. Asulas oli aastal 2005 2570 elanikku, aastal 2009 aga 2295 elanikku.
Žyrovičy suurimaks vaatamisväärsuseks on õigeusu kiriku valduses olev klooster, mille hooned pärinevad XVII–XVIII sajandist. Ka paljud selle küla majad on sel ajal ehitatud. Külas on kolm kirikut, küla lähistel asub ka neljas, XVIII sajandi lõpus rajatud puidust õigeusu kirik. Kloostris asub Jumalaema kujutav imettegev ikoon mõõtmetega 5,6 x 4,4 cm. Tegemist on ilmselt väikseima neitsi Maarjat kujutava ikooniga maailmas.
Külas on keskkool ja kunstikool; seal asub ka põllumajandustehnikum. Asulas on palju käsitööga tegelevaid ettevõtteid.
Ajalugu.
Žyrovičy alguseks loetakse aastat 1493, mil selle piirkonna valitsejaks sai Soltan, kes ehitas paika, kus kuulduste kohaselt olevat aastal 1470 leitud Jumalaema kujutav imettegev ikoon, kiriku. Kiriku ümber hakkas kasvama Žyrovičy küla. Asula kuulus toona Navahradaki vojevoodkonda Słonimi maakonda.
Žyrovičy kloostris pandi XV sajandil kirja valgevenekeelsed Žyrovičy evangeeliumid, mis on heaks näiteks tolleaegsest kirjakunstist ja miniatuuridest. Käsikirjad olid kloostris XIX sajandi keskpaigani, tänapäeval säilitatakse neid Leedus.
Aastal 1624 sai Žyrovičyst alev. Asula oli Leedu alade kreekakatoliku kiriku keskuseks, olles ühtlasi ka kaubanduskeskus. Aastal 1655 põletasid aga kasakad asula ja sealse kloostri maha.
Poola jagamisel läks Žyrovičy Venemaa koosseisu aastal 1795. Alev oli aastail 1810–1828 kreekakatoliku kiriku Bresti piiskoppide residents, aastail 1828–1838 Leedu uniaatide keskus, aastail 1840–1845 õigeusu kiriku Leedu piiskopkonna keskus. Asulas peeti kolm korda aastas laata.
Kuni 1917. aastani oli Žyrovičy Venemaa Keisririigi koosseisus, 1919–1939 kuulus Poolale. 1939–1991 kuulus Nőukogude Liidu koosseisu. Alevi staatuse kaotas asula aastal 1940.
Dikļi

Dikļi on küla ("ciems") Lätis Valmiera piirkonnas, Dikļi valla halduskeskus.
Asulat on esmamainitud 1436. aastal. Piirkonna varaseimad asulad olid liivlased. Kahe seal asunud liivlaste linnamäe järgi on asula ka nime saanud – 'kaks mäge' ehk läti keeles "divi kalni" (Grebi ja Bļodas) - "divkalne" - Dikāle - Dikļi. Aastail 2009–2021 kuulus küla Kocēni piirkonda.
Dikļis asuvad Dikļi mõisa härrastemaja ja Dikļi kirik, mis oli ka Dikļi kihelkonna kirikuks. Ka jääb sinna Dikļi kirikumõisa keskus. Kiriku kantsel, altar, ja hauaplaadi fragmendid on kunstimälestistena riikliku kaitse all. Kultuurimälestistest on riikliku kaitse all veel Dikļi mõisa häärber ja esimese Läti laulupeo toimumispaik.
Looduskaitse all on Dikļi mõisa allee, Mācītājmuiža pärn, valge mänd, Dikļi kiriku pärnad, Dikļi kiriku tamm, Dikļi saar, Dikļi suur pärn, Euroopa lehis, tamm, mänd ja neli pärna. Küla jääb Põhja-Vidzeme biosfääri kaitsealale.
Dikļis on raamatukogu. Külas on bussipeatused Dikļu skola (Dikļi kool), Dikļu pils ja Dikļi.
Słonimi rajoon

Słonimi rajoon on 2. järgu haldusüksus (rajoon) Hrodna oblastis Valgevenes. Rajooni pindala on 1470 km². 2009. aasta seisuga elas seal 67 288 inimest.
Rajoon moodustati 1940. aastal. Rajoon koosneb järgmistest külanõukogudest: Azhinavičy, Aziarnica, Dzieraviančycy, Dzieraŭnaja, Miževičy, Novadzieviatkavičy, Paŭłava, Sialavičy, Siańkoŭščyna, Žyrovičy, Vasilevičy ja Vialikija Šyłavičy külanõukogu. 
Rajooni halduskeskus on Słonimi linn. Teine tähtsam asula on Žyrovičy küla.
Rajooni suurimaks jõeks on Nemunase lisajõgi Ščara, teine suurem jõgi on rajooni piiril voolav Zelvianka. Rajoon on vahelduva reljeefiga, asudes osalt Navahrudaki kõrgustikul, osalt aga Słonimi kõrgustikul. Põhjaosa asub Neemeni madalikul, edelas asub aga Baranavičy tasandik. Valdavad kõrgused 180-200 meetrit üle merepinna. Kõrgeim koht ulatub 223 meetrit üle merepinna. 
2009. aasta seisuga olid elanikest 85,94% valgevenelased, 8,32% venelased, 2,69% poolakad, 1,74% ukrainlased ja 1,31% oli teistest rahvustest. 62,95% elanike emakeeleks oli valgevene keel, 33,54% elanike emakeeleks oli vene keel. Koduse keelena kõneles valgevene keelt 33,54% elanikke, vene keelt aga 58.4%.
Matīši kihelkond

Matīši kihelkond (saksa keeles "Kirchspiel St. Matthäi", läti keeles "Matīšu draudzes novads") oli haldusüksus Liivimaal Volmari kreisis. Kihelkond moodustati 1678. aastal Astijärve ja Väike-Salatsi kihelkonna maadest.
Ajalugu.
Patronaadiõigus kuulus riigile, pastori valis ametisse kirikukonvent ning kinnitas kindralkuberner.
Joseph Olita

Joseph Ogola Olita (31. märts 1944 – 1. juuni 2014) oli Keenia näitleja.
Ta sai tuntuks Idi Amini rolliga filmides "Rise and Fall of Idi Amin" ja "Mississippi Masala".
Erkki Helamaa

Erkki Ilmari Helamaa (11. oktoober 1924 Kärkölä – 4. juuni 2014 Helsingi) oli soome arhitekt. 
Ta oli aastatel 1971–1988 Tampere tehnikaülikooli professor Enne seda oli ta aastatel 1969–1971 professori kohusetäitja. Aastast 1976 oli ta ülikooli rektori asetäitja. Aastal 1988 jäi ta pensionile.
Erkki Helamaa projekteeris büroo- ja ärihooneid, aga koostas ka muu hulgas Aleksis Kivi, Akseli Gallen-Kallela ja Emil Wikströmi majamuuseumide renoveerimisprojektid.
Koos arhitektist abikaasa Kirsti Helamaaga asutas ta 1951. aastal oma arhitektuuribüroo. Aastatel 1955–1969 töötas ta ka koos Veijo Martikaisega loodud büroos Arkkitehtitoimisto Helamaa ja Martikainen.
Saatse kalmistu

Saatse kalmistu on kalmistu Setumaal, Saatse külas Setomaa vallas.
Saatses asutati õigeusu kogudus vähemalt 1766. aastal, siis ehitati puukirik ning kiriku kõrvale rajati ka kalmistu tõenäoliselt samal ajal. Vana kirik lammutati (praegu on selle kunagise altari kohal rist) ning nüüd ehitati kalmistule uus Saatse Suurmärter Paraskeva kirik, mis pühitseti 1801. aastal. 
Kalmistu on kasutuses ja hooldatud.
Podmotsa kalmistu

Podmotsa kalmistu on kalmistu Setumaal Podmotsa külas, tänapäevase haldusjaotuse järgi Setomaa vallas Võru maakonnas.
Kalmistu rajamise lugu pole teada. Kunagine külakalmistu on säilinud tänaseni, on kasutuses ja hooldatud. Eestis üldiselt hääbusid külakalmistud lõplikult 18. sajandil, ka Setumaal asuvad kalmistud enamasti kirikute juures. Podmotsa kalmistu on seega haruldane mälestis kunagisest kalmistukultuurist.
Aruküla kalmistu

Aruküla kalmistu on kalmistu Jüri kihelkonnas Harjumaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Pajupea külas Rae vallas Harju maakonnas.
Aruküla õigeusu kogudus rajati 1871. aastal. Õigeusu kirik ehitati 1873. aastal lähedalasuvasse Luime külla. Kalmistu rajati tõenäoliselt samuti sellel ajajärgul ning see asub kirikust linnulennult umbes poolteist kilomeetrit edela suunas.
2014. aasta seisuga oli kalmistu väheses kasutuses ja üldiselt hooldatud. Pindala on 1 ha. Praeguse asukoha järgi tuntakse seda ka Pajupea kalmistuna.
Kalmistu on arvatud ajaloomälestiseks, kui "ajastule tüüpiline 19.–20. sajandist pärinevate hauatähistega kalmistu".
Remedios Circle

Remedios Circle (ka Plaza de la Virgen de los Remedios, Remedios Rotonda, või Rotary Circle) on ringristmik Filipiinide pealinna Manila Malate rajoonis. Ringteel kohtuvad Remediose tänav, Jorge Bocobo tänav ja M. Adriatico tänav. Ringteele andis nime lähedal asuva Malate kiriku kaitsepühak neitsi Maarja – Nuestra Señora de los Remedios. Remedios Circle on üks kahest suuremast väljakust Malates, teine on Plaza Rajah Sulayman.
Koloniaalvalitsuse aegadel asus ringtee kohal surnuaed, tänapäeval on see aga Manila ööelu keskus ning populaarne kohtumispaik geidele, kes otsivad seksuaalsuhteid.
Esimese ringtee rajasid surnuaia ümber juba Hispaania koloniaalvõimud. Teises maailmasõjas toimunud Manila lahingu ajal 1945. aastal pommitati see aga maatasa. Pärast sõda andis katoliku kirik maa üle Filipiinide valitsusele, surnud maeti ümber Manila Lõunakalmistule ja ringtee taastati.
30. augustil 2009 tõi Filipiinide Ajakirjanike Liit sinna mälestusmärgi 19. sajandi ajakirjanikule Marcelo H. del Pilarile.
Remedios Circle on filmi "Bourne'i pärand" üks tegevuspaiku, kus toimub jälitusstseen.
Ezequiel Garay

Ezequiel Marcelo Garay González (sündinud 10. oktoobril 1986 Rosarios) on Argentina jalgpallur, keskkaitsja. Alates 2016. aastast mängib Garay Hispaania La Liga klubis Valencia.
Koondisekarjäär.
Debüüdi Argentina rahvuskoondises tegi Garay 22. augustil 2007 sõprusmängus Norra vastu.
Ta on kuulunud Argentina koondisse 2014. aasta maailmameistrivõistlustel ning 2011. ja 2015. aasta Copa Américal.
2008. aasta suveolümpiamängudel jalgpalliturniiril võitis Garay Argentina olümpiakoondisega kuldmedali.
Virve Pedari

Virve Pedari (16. juuli 1951 – 7. juuli 2014) oli eesti metallikunstnik.
Ta sündis Virumaal ja lõpetas Kunda Keskkooli. 1970. aastast õppis ta Eesti Riiklikus Kunstiinstituudis metallehistööd (juhendaja Leili Kuldkepp), ülikooli lõpetas ta 1975. aastal.
Seejärel töötas ta rahvatööndusettevõttes Kodu. Samal ajal hakkas ehteid kavandama ARS-Juveelile, kus töötas 1988. aastast autoriehete kunstnikuna.
Näitustel hakkas ta esinema viimase kursuse üliõpilasena. Tema teoseid on eksponeeritud ühisnäitustel Eestis ja mujal ning viiel isikunäitusel Eestis. Ta kuulus Eesti Kunstnike Liitu ja Eesti Metallikunstnike Liitu. Tema ehteid on muuseumide kogudes Eestis ja välismaal, neid kingiti ka president Lennart Meri riigivisiidil Rootsi kuninganna Silviale.
Burchard

Burchard (Burchard von Bellawary de Sycava ; ka Burchard-Bélavary) on baltisaksa aadlisuguvõsa, mis pärineb Ungarist.
Laossina kalmistu

Laossina kalmistu on kalmistu Setumaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Laossina külas Setomaa vallas Võru maakonnas.
Kalmistu rajamislugu pole teada, kuid sellest on andmeid juba 15. sajandist. Eestis üldiselt hääbusid külakalmistud seoses uute kihelkonnakalmistute rajamisega 18. sajandil, ka Setumaal võis vana tsässona juures paiknev külakalmistu hääbuda, kui ehitati uus kirik ja selle juurde rajati uus kalmistu.
Laossina kunagine külakalmistu on säilinud tänaseni, on kasutuses ja hooldatud ning on seega haruldane mälestis kunagisest kalmistukultuurist.
Erich I (Braunschweig-Calenberg-Göttingen)

Erich I (16. veebruar 1470 – 30. juuli 1540), kutsutud Vanemaks, oli Braunschweig-Lüneburgi hertsog ja Calenbergi vürst 1495. aastast kuni surmani.
Perekond.
Erichil oli oma teise naise Elisabethiga poeg ja kolm tütart:
Erich II (Braunschweig-Calenberg-Göttingen)

Erich II (10. august 1528 – 17. november 1584) oli Braunschweig-Lüneburgi hertsog ja Calenbergi vürst 1545. aastast kuni surmani.
Perekond.
Erich II oli kaks korda abielus. Mõlemad abielud olid lastetud.
Regorafeniib

Regorafeniib (BAY 73-4506, Stivarga) (ladina "regorafenibum") on keemiline aine, mis kuulub proteiini kinaasi inhibiitorite hulka. 
Regorafeniib leiab rakendust metastaatilise soolevähiga täiskasvanud patsientide ravis (suukaudne tablett), keda on eelnevalt olemasolevate ravimeetoditega ravitud või keda ei peeta nende ravide jaoks sobivaks.
Regorafeniib on ravimi geneeriline nimetus. Ravimi tootenimi on STIVARGA. STIVARGA on retseptiravim.
Nimetused ja tähised.
IUPAC-nimetus: "4-[4-({[4-Chloro-3-(trifluoromethyl)phenyl]carbamoyl}amino)-3-fluorophenoxy]-"N"-methylpyridine-2-carboxamide hydrate"
CAS-i registreerimisnumber on 755037-03-7. PubChemi number on 11167602. 
Farmakoterapeutiline rühm : kasvajavastased ained, proteiini kinaasi inhibiitor, ATC-kood on L01XE21. 
Legislatsioon.
Stivargat tohib Euroopa Liidus välja kirjutada. 
Stivarga® ("regorafenibum") on registreeritud Eesti ravimiregistris:
Annustamine ja kulud.
Soovitatav regorafeniibi annustamine on ravikuurina: 160 mg (4 tabletti, igaühes 40 mg) üks kord ööpäevas kolme nädala vältel, millele järgneb üks ravivaba nädal. Ühe ravikuuri tablettide maksumus on Eestis apteekides ligi 4600 eurot (kuus).
Kõrvaltoime ja ohud.
Stivarga võib põhjustada verejookse, südameisheemiat, infarkti, arteriaalset hüpertensiooni ja harva ka surmlõppest maksakahjustust. 
Regorafeniib võib loodet kahjustada.
Georg (Braunschweig-Calenberg)

Georg (17. november 1582 Celle – 2. aprill 1641 Hildesheim) oli Braunschweig-Lüneburgi hertsog ja Calenbergi vürst 1635. aastast kuni surmani.
Perekond.
Georg abiellus 1617. aastal Hessen-Darmstadti maakrahvi Ludwig V tütre Anna Eleonorega. Nad said järgmised teadaolevad lapsed:
Kastilaid

Kastilaid on poolsaareline sopistus Saaremaa lõunarannikul, Vätta poolsaare edelaosas. Kastilaid on sopilise rannajoonega, varem on see olnud saar. Halduslikult jääb Kastilaid Saaremaa valla territooriumile, seal asub Laheküla küla. Poolsaarele ulatub ka Kasti maastikukaitseala.
Sandla poolsaar

Sutu poolsaar ehk Nässuma poolsaar on poolsaar Saaremaal Sutu lahe idaküljel. 
Seal asuvad Nässuma hoiuala, Sandla hoiuala ja Sääretuka tuletorn.
Rubene kihelkond

Rubene kihelkond (saksa keeles "Kirchspiel Papendorf", läti keeles "Rubenes draudzes novads") oli haldusüksus Liivimaal Volmari kreisis.
Ajalugu.
Ümera aladel inimeste ristimise aegu ehitati esimene kirik lätlaste aladele just Rubenesse ja üks sealse koguduse vaimulikke oli Läti Henrik.
Patronaadiõigus oli jagatud Ķieģeļi ja Podzēni rüütlimõisate omanike vahel, kes osalesid pastori valimisel vaheldumisi.
Liepupe kihelkond

Liepupe kihelkond (saksa keeles "Kirchspiel Pernigel", läti keeles "Liepupes draudzes novads") oli haldusüksus Liivimaal Volmari kreisis. 
Ajalugu.
Kihelkonda on esmamainitud 1403. aastal. Kihelkonnale allus ka Skulte kihelkond, mis asus küll Riia kreisis. Patronaadiõigus kuulus kihelkonna rüütlimõisate omanikele.
Liepupe kihelkonna mõisad.
Kihelkonda jäi ka osa Ķirbiži ("Kürbis") rüütlimõisa maadest, samuti ka sealne mõisasüda, mis on kihelkonna kaardil tähistatud numbriga 36, ehkki mõisa ennast loeti kuuluvaks Salatsi kihelkonda.
Ida Schöpfer

Ida Schöpfer (22. oktoober 1929 Flühli – 7. juuni 2014 Flühli) oli Šveitsi mäesuusataja.
Ida Schöpfer võitis 1954. aastal Åres peetud maailmameistrivõistlustel kiirlaskumises ja Alpi kahevõistluses kuldmedali ning slaalomis hõbemedali.
Zelenopillja

Zelenopillja on küla Ukrainas Luhanski oblastis Sverdlovski rajoonis, umber 10 km kaugusel Venemaa piirist.
Zelenopillja asutati 1925. aastal.
Küla asub 217 meetri kõrgusel merepinnast.
2001. aasta 1. jaanuaril elas külas 147 inimest, asustustihedus 9,75 inimest ruutkilomeetri kohta.
2014. aasta 11. juulil hukkus Venemaa piiri suunalt, umbes 15 km kauguselt lähtunud Grad raketirünnakus Ukraina vägedele vähemalt 19 valitsusvägede sõdurit, 93 sai haavata.
Straupe kihelkond

Straupe kihelkond (harvem ka "Raupa kihelkond", saksa keeles "Kirchspiel Roop", läti keeles "Straupes draudzes novads") oli haldusüksus Liivimaal Volmari kreisis.
Ajalugu.
Läti Henriku järgi rajas Daniel liivlaste aladele saabudes kiriku Ropa nimelisse paika, mis aga viis aastat hiljem maha põletati.Kihelkonna alguseks on pigem siiski kiriku rajamine Lielstraupe lossi juurde aastal 1263. Patronaadiõigus kuulus Lielstraupe mõisa omanikule, teised kihelkonna rüütlimõisate omanikud olid kaaspatroonid.
Kihelkonda kuulus ka Augstroze kirik, mis rajati Augstroze vasallilinnuse juurde.
Ruhja kihelkond

Ruhja kihelkond ehk Rūjiena kihelkond (saksa keeles "Kirchspiel Rujen", läti keeles "Rūjienas draudzes novads") oli haldusüksus Rootsi-aegsel Pärnumaal ja Liivimaa kubermangus Volmari kreisis kuni 1889. aastani.
Ajalugu.
Ruhjasse ehitati kihelkonnakirik ilmselt ajavahemikul 1256−1261. Liivi sõjas põletati see 1560. aastal maha, kuid taastati 1688. aastal.
Ruhja kihelkond jagunes 1889. aastal kaheks: Põhja-Ruhja kihelkonnaks ja Lõuna-Ruhja kihelkonnaks. Mõlema haldusüksuse keskuseks jäi Ruhja kirik, kuid kogudustel olid erinevad pastorid. Patronaadiõigus kuulus riigile, pastori valis ametisse kirikukonvent ja kindralkuberner kinnitas selle.
Salatsi kihelkond

Salatsi kihelkond ehk Salacgrīva kihelkond (ka "Salaca kihelkond", saksa keeles "Kirchspiel Salis", läti keeles "Salacgrīvas draudzes novads", ka "Salacas draudzes novads") oli haldusüksus Rootsi aegsel Pärnumaal ja Liivimaa kubermangu Volmari kreisis.
Ajalugu.
Kihelkonna eelkäijaks võib pidada Metsepole kihelkonda, kuhu esitati aastal 1205 esimene kirik. Aastal 1226 rajati selle juurde Salatsi piiskopilinnus. Salatsi kihelkonda mainitakse siiski alles aastal 1512 ja kihelkondade ametlikku loetellu lisandus see 1555. aastal. Patronaadiõigus kuulus Uue-Salatsi ja Vana-Salatsi rüütlimõisate omanikele, kaaspatrooniks oli Ķirbiži mõisa omanik.
Laevkalme

Laevkalme on kivikalme tüüp, kus kalme äärekivid on laotud laevakujuliselt (kivilaev). Surnud on maetud laevkalmesse tehtud kivikirstudesse kas põletatult või laibana. Laeva illusiooni on suurendatud sellega, et kõrgemad kivid on paigutatud otstesse.
Oletatud on, et laevkalmeid valmistati soovist varustada surnud teises ilmas kõige vajalikuga. Samuti on arvatud, et laev oli vajalik surnuteilmas Helis.
Kivikalmed levisid Põhja-Euroopas alates neoliitikumist, kõige arvukamalt rajati neid nooremal pronksiajal ja viikingiajal. Eriti levinud olid need Ojamaal. Läänemerest ida pool on üksikud laevkalmed leitud Ahvenamaalt, Edela-Soomest, Eestis Tallinna lähistelt ja Sõrvest ning Lätis Kuramaalt.
Kõige suurem laevkalme oli vähemalt 170 m pikkune Jellingi kivilaev Taanis, mis ei ole tervena säilinud. Rootsi pikim laevkalme oli 67-meetrine. Kõige väiksemad laevkalmed on kõigest mõne meetri pikkused.
Eesti laevkalmed.
Eesti alalt on leitud kolm laevkalmet, kaks Sõrves (Sõrve laevkalmed) ja üks Tallinna lähedal Väol (Väo kalmed), mille rajamisaeg on dateeritud umbes aastasse 900 eKr. Eesti laevkalmete päritolumaaks peetakse Ojamaad.
Oswald Heinrich von Sass

Oswald Heinrich von Sass (27. mai 1856 Kuressaare – 14. mai 1913 Kuressaare) oli kunstnik ja mõisnik Saaremaal.
Kunstiõpinguid alustas von Sass Otto von Moelleri käe all, järgnesid õpiaastad Düsseldorfis ja Münchenis. 
1880. aastal naasis ta Saaremaale ja rajas oma Sandla mõisasse ateljee. Aastatel 1894–1898 töötas von Sass kunstiõpetajana Riias. Peaaegu igal aastal korraldas ta Kuressaares joonistamis- ja maalimiskursusi. 1907. aastal oli tal Kuressaares isikunäitus. Oma maali "Jeesuse taevaminek" kinkis ta Püha kirikule, kus see on siiani altarimaaliks.
Oswald von Sass lon loodusteaduste doktori ja mõisniku Ferdinand Arthur von Sassi vennapoeg. Tema poeg oli filmikunstnik Joachim von Sass (1902–1990).
Kivivarekalme

Kivivarekalme on kivikalme tüüp, kus kivid on asetatud selge konstruktsioonita laialivalguva madala varena. Kivivarekalmeid rajati ja kasutati Eesti alal alates 5. sajandist kuni hilisrauaajani. See kalmetüüp võib olla arenenud sarnasest kangurkalmest ja mõne kalme puhul on raske otsustada, kumba rühma ta kuulub.
Kangurkalme

Kangurkalme on kivikalme tüüp, kus kivid on laotud kompaktse, selgepiirilise ja maapinnalt kõrgemale ulatuva kivivarena, mille läbimõõt jääb üldjuhul 10–20 m piiridesse. 
Kangurkalmeid hakati Eesti alal rajama eelrooma rauaajal, levinuks muutusid nad rahvasterännuajal ja nende kasutamist jätkati ka nooremal rauaajal. Väliselt sarnanevad kangurkalmed kivikirstkalmete ja tarandkalmetega, erinevuseks on sisemiste konstruktsioonide puudumine. Kangurkalmest võib välja olla arenenud kivivarekalme.
Mikitamäe kalmistu

Mikitamäe kalmistu on endine kalmistu Setumaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Mikitamäe külas Setomaa vallas.
Kalmistu rajamislugu pole teada, kuid arheoloogiliste kaevamiste põhjal on arvatud, et sinna on maetud juba 16. sajandil. Kunagisel külakalmistul lõpetati matmine umbes 1830/1840. aastatel. 
Tänapäevaks on kalmistu peale ehitatud hooned ja rajatud aiad, kalmistuala läbib Tartu–Petseri tee. Kalmistul olnud tsässon teisaldati 1960. aastatel sadakond meetrit lõuna poole.
Sandla-Allirahu tulepaak

Sandla-Allirahu tulepaak on tulepaak Saaremaa vallas Allirahul.
Tulepaagi geograafilised koordinaadid on .
Allirahu tuulepaak ehitati 1887. aastal. Algselt oli tegemist kümne meetri kõrguse valgest palkidest ehitisega, mille tipus puidust sõõr. 1905. aastal ehitist renoveeriti, sellest sai kolmetahuline laudehitis kõrgusega 11 meetrit. 1912. aastal asendati tipus olev puidust sõõr neljatahulise terassõrestikuga, mille tippu, 13 meetri kõrgusele paigutati atsetüüllatern.
1984. aastal ehitati vana tulepaagi asemel uus, mis oli algul vaid viie meetri kõrgune, kuid 1988. aastal tehti kaheksameetriseks. 1994. aastal paigaldati päikese- ja tuuleenergial töötavad valgusseadmed, mis tõsteti 12 meetri kõrgusele – nähtavus oli 8 meremiili.
2007. aastal võeti maha Anseküla tuletorni metallsõrestik ja viidi Allirahule uueks tulepaagiks. See sõrestik on 10 meetri kõrgune ning tuli on tõstetud 14 meetri kõrgusele. Nähtavus on hinnanguliselt 7 meremiili.