tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Dusetos

Dusetos () on linn Leedus Utena maakonnas Zarasai rajoonis, Dusetose valla halduskeskus. Asub merepinnast 120 meetri kõrgusel Sartai järve lähedal.
Vaatamisväärsusteks on 1825. aastal valminud kihelkonnakooli hoone, 2008. aastal avatud skulptuuride park, 1888. aastal valminud katoliku kirik ja selle XVIII sajandil valminud kellatorn. Linnas on Sartai regionaalpargi administratsioon ja külastuskeskus.
Ajalugu.
Dusetost on esmamainitud 1520. aastal. Toona rajati sinna ka esimene kirik. Asula tekkis Dusetose küla ja Radživillide Užpaliai valdustest eraldatud mõisa (tänapäeval Didžiadvarises) maadele. Sealse juudi kogukonna kohta on teateid aastast 1530, samal aastal asutati sinna kihelkonnakool. Dusetosest sai alev XVI sajandi alguses.
Tsaariajal oli alevi venekeelne nimekuju Дусяты. Alev põles aastail 1806, 1862, 1868, 1905 ja 1910. Aastal 1825 hävis tules vana kihelkonnakooli hoone ja selle asemele ehitati uus. 1919. aastal toimus Dusetose juures lahing Leedu sõjaväe partisaniüksuste ja Punaarmee vägede vahel. Aastal 1935 tegutsesid alevis kaks auruveskit, seal asus ka meierei.
Aastal 1941 vabastasid asula Juuniülestõusu käigus Leedu väed. 26. augustil hukkasid Saksa okupatsiooniväed Dusetose ja Zarasai juudid. Teise maailmasõja järel tegutsesid Dusetose ümbruskonnas Leedu metsavennad. 1950. aastal sai Dusetos linnaõigused. 1951. aastal ehitati sinna kultuurimaja.
Hobuste võiduajamised.
XIX sajandi alguses hakati Sartai järve jääl korraldama hobuste võiduajamisi. 1905. aastal hakati neid pidama koos rahvapidustustega. 1933. aastal võttis nende korraldamise enda peale Leedu põllumajandusministeerium. Teise maailmasõja ajal võiduajamiste korraldamine katkes, ent 1950. aastal hakati neid taas korraldama.
Nimi.
Linna poolakeelne nimekuju on "Dusiaty".
Dusetose nimi on hüdronüüm, linn on nime saanud Dusetose jõelt (Šventoji jõe ülemjooksu varasem nimetus).
Kohaliku legendi kohaselt saatnud kord peremees oma sulase hobuseid ostma. Kaks hobust pidanud tal ühelt sõelalt sööma; sulane ei suutnud aga loomade säärast kohtlemist taluda ja lõikas sõela kaheks, nii et mõlemad hobused said oma sööginõu. Peremees kihutanud sulase seepeale minema. See jäänud Dusetose kohale elama ja kui talt küsitud, miks ta seal elab, siis mees vastanud: "Kahe sõela pärast" ("Už du sietus"). Nii saanudki sealne paik nime.
Elanike arv.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Dusetose elanikest leedulasi 90,1%, venelasi 6,83%.
Tamagotchi

Tamagotchi (たまごっち) on Jaapanis loodud kaasaskantav "digitaalloom". Esimesena tuli see müügile 1996. aastal Jaapani lelu- ja videomängude firma Bandai poolt. 2010. aastaks oli maailmas müüdud üle 76 miljoni Tamagotchi. 
Nimi "Tamagotchi" on tulnud kahest jaapanikeelsest sõnast "tamago", mis tähendab tõlkes "muna", ning "tomodachi", mis tähendab tõlkes "sõber", või kombinatsioonist "tamago" ja "chi", mis tähendab tõlkes "armas".
441

441. aasta (CDXLI) oli Juliuse kalendri aasta, mis algas kolmapäeval. Arvu 441 on selle aasta tähistamiseks kasutatud alates varakeskajast, kui Euroopas sai valdavaks Anno Domini ajaarvamine.
Elektrėnai

Elektrėnai () on linn Leedus, Elektrėnai omavalitsuse ja Elektrėnai valla halduskeskus. 
Linn asub merepinnast 95 meetri kõrgusel Elektrėnai veehoidla ääres. Elektrėnai jääb Vilniusest 47 kilomeetrit lääne poole.
Asutati 1961. aastal Elektrėnai elektrijaama ehitusega seoses. Aastal 1962 sai linnaõigused. Aastal 1968 toimus sel Leedu esimene džässifestival "Jaunystė 68". Aastal 1996 valmis sealne katoliku kirik.
Linn on tuntud oma jäähokitraditsioonide poolest. Pikka aega oli Elektrėnai Leedus ainus hästivarustatud jäähokiväljakuga linn. Praegugi on enamik Leedu jäähokikoondise mängijaid pärit Elektrėnaist.
Linna jäähokiklubi SC Energija on Leedu meister ja mängib ka Läti hokiliigas.
Linnas on kultuuri- ja kunstimuuseum.
Ajalugu.
Asutati 1961. aastal Elektrėnai elektrijaama ehitusega seoses. Aastal 1962 sai linnaõigused.
Elanikkond.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Elektrėnai elanikest leedulasi 83,09%, venelasi 8,62%, poolakaid 3,46%,valgevenelasi 1,59% ukrainlasi 1,44% ja tatarlasi 0,27%.
Haridus.
Linnas asub Elektrėnai kutsehariduskeskus.
Haridust annavad gümnaasium, progümnaasium ja algkool. Linnas on ka Darius Kasparaitise jäähokikool.
Eveline Widmer-Schlumpf

Eveline Widmer-Schlumpf (sündinud 16. märtsil 1956 Felsbergis) on Šveitsi poliitik, Liidunõukogu liige 2008–2015. 2012. aastal oli ta Šveitsi liidupresident.
2008. aastast kuulub ta Šveitsi Kodanlik-Demokraatlikku Parteisse, enne seda oli ta Šveitsi Rahvapartei liige.
Widmer-Schlumpf on omandanud Zürichi Ülikoolis kõrghariduse õigusteaduse alal, ta on töötanud advokaadi ja notarina. Poliitilistel ametikohtadel on ta töötanud 1985. aastast.
1. jaanuarist 2008 on ta olnud Liidunõukogu (föderaalvalitsuse) liige. Valitsuses on tema vastutusvaldkonnaks rahandus. 14. detsembril 2011 valiti ta liidupresidendiks, tema volitused sellel ametikohal kestsid 1. jaanuarist 31. detsembrini 2012.
Ežerėlis

Ežerėlis () on linn Leedus endise Kaunase maakonna aladel Kaunase rajoonis merepinnast 95 meetri kõrgusel. Linnas on keskkool, kultuurimaja ja raamatukogu.
Ajalugu.
Ežerėlis on asutatud 1915. aastal turbatootmisasulana. Teise maailmasõja ajal oli seal väike mustlaste geto. Sõja järel tegutsesid asula ümbruses leedu metsavennad, sealne turbatööstus aga kaasajastati ja Ežerėlisest sai alev. 1956 sai Ežerėlis linnaõigused. Sealne kirik valmis aastal 1998, mil asulast sai kihelkonna keskus.
Elanikkond.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Ežerėlise elanikest leedulasi 97,09%, venelasi aga 1,81%.
421

421. aasta (CDXXI) oli 5. sajandi 21. aasta.
Lõhketöö

Lõhketöö on erinevate looduslikku ja tehislikku päritolu materjalide kontrollitud ja juhitav purustamine ja teisaldamine, nende struktuuri ja vormi muutmine lõhkeaine plahvatuse abil ning lõhkematerjalide hävitamine.
Lõhketöid teostavad lõhkajad ehk minöörid, kasutades selleks lõhkeaineid ja lõhkamisvahendeid.
Kuna lõhketööd on kõrgendatud riskiastmega tegevus, siis on selle juures ette nähtud rangete ohutusnõuete järgimine ning lõhketöid sooritav isik peab kindlasti olema vastava väljaõppega. Näiteks Eesti kaitseväes on see rahuaja tingimustes reguleeritud "Kaitseväe lõhketööde ohutuseeskirjaga".
Lõhketööde läbiviimise meetod valitakse vastavalt lõhkamiskohas valitsevatele konkreetsetele tingimustele ja toetudes kasutada olevatele tehnilistele võimalustele. Seejuures arvestatakse lõhkeainete erikulu ja plahvatusala suurust ning leitakse sobilikud laengusuurused. Laengud valmistatakse ja paigaldatakse vastavalt kehtivatele nõuetele ning seejuures püütakse tagada maksimaalne ohutus inimestele, nende varale ja keskkonnale.
Lõhkematerjal

Lõhkematerjal on lõhkeaine või lõhkamisvahend (nagu detonaator, detoneeriv nöör, süütenöör jm lõhkelaengu initsieerimiseks ettenähtud toode), mis sisaldab lõhkeainet.
Tulenevalt lõhkematerjalide suurest ohtlikkusest on nende transport, hoiustamine, turustamine ja kasutamine rangelt reguleeritud vastavate õigusaktidega.
Lõhkaja

Lõhkaja ehk minöör on isik, kes lõhkeaineid ja lõhkamisvahendeid kasutades teostab kontrollitud plahvatusi ehk teeb lõhketöid.
Lõhketöid võib teha ainult lõhkaja kvalifikatsiooni omav isik. Eesti kaitsejõududes on neli lõhkaja kategooriat: A, B, C ja D. Neist suurima pädevusega on D-kategooria lõhkaja, kes peab olema suuteline teostama mis tahes keerukusega lõhketöid.
Lõhkaja põhiliste tööülesannete hulka kuuluvad
Lõhkamisvahend

Lõhkamisvahend on lõhkelaengu initsieerimiseks kasutatav toode.
Lõhkamisvahendid on näiteks detonaator, detoneeriv nöör ja süütenöör.
Rauno Pehka

Rauno Pehka (sündinud 1. jaanuaril 1969 Keilas) on eesti korvpallur ja korvpallitreener.
Aastatel 1991–2004 Eesti korvpallikoondisse kuulunud Pehka tuli klubikorvpallis Nõukogude Liidu, Läti, Belgia ja Eesti meistriks.
Haridus.
Pehka õppis aastatel 1976–1984 Tallinna 44. Keskkooli inglise keele eriklassis ja seejärel TSIK-is, mille lõpetas 1987. aastal.
Korvpallurikarjäär.
Klubi.
Pehka tuli ajateenistuses olles Riia ASK-s mängides (1987–1989) Läti meistriks ja võitis 1988. aastal Läti karika, profikorvpallurina tuli 1994. aastal Riia SWH Broceni meeskonnas Läti meistriks ja võitis karika.
Pehka on tulnud aastatel 1992, 1995–1998, 2002 ja 2003 BC Kalevi ja BC Tallinna meeskonnas Eesti meistriks. Ta on mänginud ka Iisraeli klubides Beitar Ramat Gan (1992–1993) ja Maccabi Irony Ramat Gan (1998–1999) ning Belgias Oostende Telinduse meeskonnas (2000–2001), kellega tuli Belgia meistriks ja võitis superkarika.
Koondis.
Pehka võistles aastatel 1991–2004 Eesti koondises 134 mängus ning saavutas 1993. aasta Euroopa meistrivõistlustel 6. koha ja 2001. aasta Euroopa meistrivõistlustel 14. koha.
Treenerikarjäär.
Pehka on olnud aastatel 2008–2009 Eesti koondise abitreener, aastatel 2010–2012, 2014 ja 2019 poiste U16, aastatel 2013 ja 2016 noormeeste U18 ning aastatel 2018 ja 2020 U14 poiste koondise treener.
Pehka tegutses aastatel 2007–2013 Korvpalliliidus meistriliiga tegevjuhi ja aastatel 2012–2020 Audentese spordiklubi korvpallitreenerina.
Isiklikku.
Tal on abikaasa Maie Kuusikuga pojad Ron-Arnar (sündinud 1998) ja Ran-Andre (sündinud 2001), kes on korvpallurid.
Pavel Gratšov

Pavel Gratšov (vene Павел Сергеевич Грачёв; 1. jaanuar 1948 Tuula oblast – 23. september 2012 Krasnogorsk, Moskva oblast) oli Nõukogude Liidu ja Venemaa sõjaväelane, Venemaa poliitik. 
Nõukogude Liidu kangelane (1988), endine Venemaa kaitseminister (1992–1996), esimene Venemaa armeekindral.
Gelgaudiškis

Gelgaudiškis () on linn Leedus Šakiai rajoonis. Linn on Gelgaudiškise valla halduskeskus. Asub Panemunė regionaalpargi territooriumil Nemunase jõe kaldal 51 meetri kõrgusel merepinnast.
Linnas kaevandatakse savi. Gelgaudiškises on raamatukogu ja kultuurikeskus, haridust annavad keskkool ja vaimse puudega laste erikool.
Vaatamisväärsused on Gelgaudiškise metsapark, kus on rohkesti põlispuid ja kus kasvas 2009. aastani Leedu jämedaim kuusk; 1868. aastal valminud katoliku kirik ja Gelgaudiškise mõisa hoonetekompleks.
Elanikkond.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Gelgaudiškise elanikest leedulasi 97,95%, valgevenelasi 0,79% ja venelasi 0,62%.
Ajalugu.
XV sajandi alguses kuulus Nemunase teisel kaldal asuv Skirsnemunė mõis Jurgis Gedgaudasele. Nemunase lõunakaldal asus karjamõis, mis hakkas kandma nime "Gedigaudiškis". 1504. aastal läks see Sapiehade valdusse. 1578. aastaks oli mõisa juurde tekkinud ka alev, kus asus puust kirik. 1585. aastal sai asulast kohaliku kihelkonna keskus. Gelgaudiškise nime kasutati esimest korda 1599. aastal.
1635. aastal sai alev kaubanduslikud eesõigused. 1655. aastal rüüstasid seda Rootsi väed. XVIII sajandi alguses jagunesid sealsed valdused kaheks karjamõisaks. Kui alev pärast Poola jagamist Preisimaa koosseisu kuuluma hakkas, hakkas see kuuluma Keudellide suguvõsale.
1819. aastal asutati Gelgaudiškises kihelkonnakool. 1864. aastal põles vana kirik maha, uus kirik valmis 1868. aastal. Kuni XX sajandini oli alev eravalduses, 1905. aastal streikisid 400 sealse mõisa töölist. Asula hakkas kasvama 1930. aastatel, mil sinna rajati üks Leedu suuremaid telliselööve. Gelgaudiškisest sai linn 1958. aastal.
Grigiškės

Grigiškės () (poola "Grzegorzewo") on linn Leedus, mis allub Vilniusele, moodustades selle koosseisus Grigiškėse valla. Asub Nerise ja Vokė jõe kallastel merepinnast 90 meetri kõrgusel ja Vilniuse kesklinnast 17 km kaugusel.
Linna tähtsaim ettevõte on paberitehas AB „Grigiškės“, seal asub ka haigla. Haridust annavad kaks gümnaasiumi, kaks algkooli ja kunstikool.
Ajalugu.
Linn tekkis 1923. aastal rajatud paberivabriku juurde. Piirkond oli siiski varem asustatud, sellest annavad tunnistust Grigiškėse ja Neravai tumulused. Ka asusid linna kohal Kunigiškise, Kauno Vokė ja Salos-Afindevičiuse küla.
Paberivabriku asutas insener Grzegorz Kurec, kelle järgi on asula ka nime saanud. Ta valis selleks paiga, kuhu sai vabriku tarbeks puitu parvetada nii mööda Nerist kui ka Vokė jõge. Palgiparvetamise hõlbustamiseks rajas ta linna akvedukti, hiljem valmis ka kanal Merkysi ja Vokė jõe vahele.
Vabrik arenes eriti teise maailmasõja järgsetel aastatel, mil sinna asus Valgevene aladelt tulnud töölisi, hiljem ka Siberist asumiselt naasnud rahvast, kel ei lubatud Vilniusse elama asuda. Linnaõigused sai asula 1958. aastal, sel aastal algas koolides ka leedukeelne õpe. 
1992. aastal moodustati sinna katoliku kihelkond. Kihelkonna kabel valmis 1995. aastal. 21. detsembril 1999 liideti linn ja selle ümbruse vald ametlikult Vilniusega; varem oli piirkond kuulunud Trakai rajooni. 2016. aastal alustati korjandust kihelkonnale oma kiriku ehitamiseks.
Vladimir Titov

Vladimir Titov (vene Владимир Георгиевич Титов; sündinud 1. jaanuaril 1947 Sretenskis Tšitaa oblastis) on Nõukogude Liidu kosmonaut, Nõukogude Liidu kangelane (1988).
Lõhkelaeng

Lõhkelaeng ehk laeng on plahvatuseks ette valmistatud ja sihipäraselt paigaldatud lõhkeaine kogus.
Laengu suurust mõõdetakse massiühikutes ja see sõltub nii kasutatava lõhkeaine kui ka lõhatava materjali omadustest, lõhatava objekti mõõtmetest ja kujust, laengu paigutusest ning lõhkamise eesmärgist. Lõhketööde tegemisel arvestatakse laengusuuruse arvutamisel nii lõhkeaine erikulu kui ka plahvatusel moodustuva purustusala vajalikku suurust.
Lisaks massile iseloomustab lõhkelaenguid veel laengutihedus, mis väljendab laengu massi ja ruumala suhet. Lõhkeaine detonatsioon toimub kõige kiiremini optimaalse laengutiheduse juures. Kui see on liiga väike, võib detonatsiooni asemel toimuda plahvatuspõlemine või plahvatus. Kui see on liiga suur, väheneb jällegi detonatsioonikiirus, kuna keemilise reaktsiooni levik on raskendatud.
Igasugune laeng on tõhusam, kui see on paigutatud maksimaalselt suletud keskkonda, et energia ülekanne laengult teda ümbritsevale oleks võimalikult suur.
Lõhkelaenguid initsieeritakse kas leegi, elektrisädeme või detonatsioonilainega.
Laengute liigitamine.
Laenguid võib liigitada nende ehituse, kuju, paigutuse, toime või valmistusviisi järgi.
Ehituse järgi saab laenguid jagada pidevateks, mille üksikosad ei ole omavahel eraldatud, ja hajusateks, mille osade vahel on kas õhk, topis (liiv, savi jm) või vesi.
Kujust tulenevalt eksisteerivad koondlaengud, piklikud laengud ja kujulaengud. Neist viimased matkivad üldjuhul purustatava objekti vormi. Piklikud ja koondlaengud erinevad üksteisest külgede suhte poolest – piklikel laengutel on külgede suhe 1:4 või suurem.
Paigutuse järgi on olemas sise- ja välislaengud. Seejuures saab välislaengud liigitada kontaktlaenguteks ja puutevabadeks laenguteks. Välislaengu eriliigi moodustab kumulatiivlaeng.
Toimest sõltuvalt võib pinnase ja kivimite lõhkamisel kasutatavaid laengud jaotuda suru-, kobestus- ja väljapaiskelaenguteks.
Valmistamisviisi järgi liigitatakse laengud omavalmistatuteks ja tööstuslikult valmistatud standardlaenguteks.
Soome sild

Soome sild on Eesti ja Soome ühisolemise ja ühenduse metafoor.
Soome silla motiiv esineb eesti ja soome rahvalauludes (laulutüüp "Sõitsin üle Soome silla"), samuti Kalevipoja ja Vanapagana muistendites, kus kividest silla ehitamisega algust tehakse, kuid lõpule ei jõuta.
Soome silda on mainitud rahvuseeposes "Kalevipoeg" kuuendas loos (Mõõga ostmine, Liigud ja taplus, Tamme raiumine ).
Saare eit tõi koju heinamaalt leitud kotka, kelle tiiva all oli mehike. Saarel kasvas suur tamm, mille maharaiumiseks polnud saare taat sobivat meest leidnud. Mehikesele pakuti tamme maharaiumise eest kuldakaussi. Too oli nõus, läks tamme juurde ja kasvas mitme sülla kõrguseks. Mees raius tamme kolm päeva, misjärel tamm langes, latv lainetesse, tüvi kattis terve saare.
Tüvest tehti tugev silda,
Painutati kena parvi
Kahel haarul üle mere.
Üks viis saarelt Viru randa,
Teine haaru Soome randa,
See′p see kuulus Soome silda.
Vello Viisimaa

Vello Viisimaa (1935. aastani Vello Vismann; 1. jaanuar 1928 Tallinn – 14. veebruar 1991 Tallinn) oli eesti opereti- ja estraadinäitleja. 
Ta töötas aastatel 1944–1980 Estonia teatris: 1944–1949 näitleja ja inspitsiendina ning aastail 1950–1980 operetisolistina. Hiljem tegutses Pajusi rahvamaja juhina. 
Ta mängis tuntud filmides "Mehed ei nuta" ja "Noor pensionär". 
1991. aastal pälvis ta postuumselt Meie Matsi mälestusauhinna. 
Aastal 2002 paigaldati talle Pajusi rahvamajas Saaremaa marmorist mälestustahvel.
Isiklikku.
Tema isa oli Aarne Viisimaa, abikaasa oli eesti baleriin Teesi Viisimaa.
Surulaeng

Surulaeng ehk kamuflettlaeng on selline lõhkelaeng, mis pannakse plahvatama maa all ning selle toimel moodustub maapõue kas kerakujuline või vaba pinna suhtes väljavenitatud tühemik ehk kamuflett. Lõhkelaengu toime ei jõua maapinnani.
Kobestuslaeng

Kobestuslaeng on selline lõhkelaeng, mille plahvatamisel moodustub maapõue plahvatuslehter, kus kivim kobestub, aga lehtrist välja ei paisku.
Väljapaiskelaeng

Väljapaiskelaeng on selline lõhkelaeng, mille plahvatusel moodustub väljapaiskelehter. Suurem osa laengu kohal paiknenud pinnasest paiskub plahvatuse mõjul lehtrist välja.
Villavere

Villavere on küla Lääne-Viru maakonnas Viru-Nigula vallas.
Martela

Martela Oyj on Soome ettevõte, Soome suurim ja Põhjamaade suuruselt kolmas kontorite ja avalike ruumide sisustaja ja kontorimööbli tootja.
Martela on 1945. aastal asutatud perefirma, toonase nimega Tehokaluste Oy . Ettevõtte peakorter on Helsingis, tootmisüksused asuvad Soomes Nummelas, Kiteel ja Raisios, Rootsis Bodaforsis ja Poolas Varssavis. Tütarettevõtted on lisaks Soomele Rootsis, Norras, Poolas ja Venemaal. 
Martela toodab ka hotelli- ja koolimööblit. Martela mööbel on saanud maailma tunnustatumaid disainiauhindu, sealhulgas mitu IF Design Awardi, Red Dot Awardi ja ADEX Design Awardi.
Ajalugu.
Ettevõtte asutas Matti Martela, kes töötas Riihimäel enese asutatud puidutööstusettevõttes. Tal olid äriringkondades head suhted ja ta teadis, et uue kontorimööbli järele on nõudlus. Seetõttu asutas Martela ettevõtte, mille eesmärk oli välja töötada ja turustada mõistlikult projekteeritud kontorimööblit, mis vastaks kaasaja standarditele.
Esialgu kandis ettevõte Tehokaluste nime. Erinevalt enamikust konkurentidest ei hakanud see kohe ise mööblit tootma, vaid püüdis keskenduda disainile. Selle eest vastutas sisekunstnik Vladimir Rumjantsev. Juba enne seda, kui ettevõte õieti asutatud oli, saabus Soome valitsuselt esimene tellimus: Soome põllumajandusministeeriumi ümberasujate osakonna direktor Veikko Vennamo tellis 50 kirjutuslauda. Tootja ei jõudnud neid veel kättegi toimetada, kui telliti veel 50 kirjutuslauda. See oli tegevust alustava ettevõtte jaoks suur tellimus, mis pani aluse Martela ja Tehokaluste headele suhetele. Valitsus oli palju aastaid Tehokaluste suurim klient.
2010. aastal oli Martela kontserni käive 108,4 miljonit eurot, töötajaid oli 601. Ettevõtte peamised turud on Läänemere piirkonna maad, Norra, Holland, Ukraina, Ungari ja Jaapan. 
Martela aktsiad on alates 1986. aastast noteeritud Helsingi börsil.
Rafael Lozano

Rafael Lozano Muñoz (sündinud 25. jaanuaril 1970 Córdobas) on Hispaania endine poksija.
Lozano osales helveskaalus (kuni 48 kg) 1992. aasta Barcelona olümpiamängude poksivõistlustel, kuid kaotas veerandfinaalis oma kohtumise hilisemale kuldmedali- ja olümpiavõitjale Rogelio Marcelole (Kuuba) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja. Ta sai helveskaalus (kuni 48 kg) pronksmedali 1996. aasta Atlanta olümpiamängude poksivõistlustel, kaotades poolfinaalis hilisemale hõbemedalivõitjale Mansueto Velascole (Filipiinid) ja hõbemedali 2000. aasta Sydney olümpiamängude poksivõistlustel, kaotades finaalis kuldmedali- ja olümpiavõitjale Brahim Asloumile (Prantsusmaa). 
Lozano osales helveskaalus (kuni 48 kg) 6. maailmameistrivõistlustel (Sydney, 1991), kuid kaotas 2. ringis oma kohtumise ja jäi edasisest medaliheitlusest välja, 8. maailmameistrivõistlustel (Berliin, 1995), kuid kaotas veerandfinaalis oma kohtumise hilisemale hõbemedalivõitjale Bernard Inomile (Prantsusmaa) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja ning 9. maailmameistrivõistlustel (Budapest, 1997), kuid kaotas 3. ringis oma kohtumise hilisemale hõbemedalivõitjale Roel Velascole (Filipiinid) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja.
Lozano osales helveskaalus (kuni 48 kg) 29. Euroopa meistrivõistlustel (Göteborg, 1991), kuid kaotas veerandfinaalis oma kohtumise hilisemale kuldmedalivõitjale ja Euroopa meistrile Ivailo Marinovile (Bulgaaria) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja, 30. Euroopa meistrivõistlustel (Bursa, 1993), kuid kaotas oma kohtumise 2. ringis ja jäi edasisest medaliheitlusest välja, 32. Euroopa meistrivõistlustel (Minsk, 1998), kuid kaotas veerandfinaalis oma kohtumise hilisemale hõbemedalivõitjale Ivan Stapovičile (Leedu) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja ning 33. Euroopa meistrivõistlustel (Tampere, 2000), kuid kaotas veerandfinaalis oma kohtumise hilisemale pronksmedalivõitjale Marian Velicule (Rumeenia) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja. Ta sai helveskaalus (kuni 48 kg) pronksmedali 31. Euroopa meistrivõistlustel (Vejle, 1996), kaotades poolfinaalis hilisemale hõbemedalivõitjale Oleh Kirjuhhinile (Ukraina)
Lozano poksis maist 2001 kuni novembrini 2010 elukutselisena. Ta pidas kokku 28 kohtumist, millest võitis 25 (neist 13 nokaudiga) ja kaotas 3 (neist 2 nokaudiga) kohtumist.
Bodafors

Bodafors on tiheasustusega paikkond Rootsis Jönköpingi läänis Nässjö vallas.
2010. aastal elas Bodaforsis 1886 inimest.
Bodaforsis tegutseb mitu suurt mööblitootmisettevõtet, sealhulgas Soome firma Martela tootmisüksus.
Harry Browne

Harry Edson Browne (17. juuni 1933 New York – 1. märts 2006 Franklin) oli Ameerika Ühendriikide finantsnõustaja, publitsist ja poliitik.
Ta oli 1996. ja 2000. aastal Libertaarse Partei presidendikandidaat.
Reuven Feuerstein

Reuven Feuerstein (21. augustil 1921 Botoşani, Rumeenia – 29. aprill 2014) oli Iisraeli psühholoog.
Ta oli tuntud oma vahendatud õpetamise ja arendamise meetodite poolest.
Maggie Stiefvater

Maggie Stiefvater (sünninimi Heidi Hummel, sündinud 18. novembril 1981) on ameerika kirjanik.
Elukäik.
Kirjutanud suure müügieduga noorte fantaasiaromaane. Ta elab Ameerika Ühendriikides Virginia osariigis. 
Ta on lõpetanud Mary Washington College'i, pärast seda töötanud portreekunstnikuna. 
16-aastaselt vahetas Stiefvater eesnime Heidi ametlikult Margaretiks. 
Ta on abielus ja tal on kaks last.
Otto Joost

Otto Joost (6. märts 1904 Torma vald, Tartumaa – 11. veebruar 1976 Tallinn) oli Eesti sõjaväelane (kapten, 1939).
Teenistuskäik.
Eesti sõjaväe kujundamisel Punaarmee 22. Eesti Territoriaalseks Laskurkorpuseks, jätkas teenistust 415. sidepataljonis. 
Ta arreteeriti NKVD poolt 14. juunil 1941.
Mauri Sariola

Mauri Aukusti Sariola (25. november 1924 – 9. august 1985) oli soome kirjanik. Tema kriminaalromaanides lahendab kuritegusid komissar Olavi Susikoski.
Viljaka prosaistina avaldas Sariola ligi 80 romaani. On kasutanud pseudonüümi Esko Laukko.
Elulugu.
Mauri Sariola sündis õpetaja peres. Hariduse omandas Hämeenlinnas ja Toijalas. Teise maailmasõja ajal oli sideväes, võttes osa ka Lapi sõjast. 1945. aastal astus Helsingi Ülikooli, kus õppis mitu aastat õigusteadust. Sariola on töötanud advokaadibüroos (1947–1948), pangas direktorina (1949–1959) ja õpetajana põhikoolis. Teinud kaastööd mitmele ajakirjale ja ajalehele. Aastatel 1956–1966 oli ta krimireporter Helsingin Sanomates. 
Oma esimese romaani "Laukausten hinta (Salama 25)" avaldas Mauri Sariola 1956. aastal. Kohturomaan "Laia tee seadus" ("Lavean tien laki", 1961) pälvis 1969. aastal Prantsusmaa kriminaalkirjanduse auhinna "Prix du Roman d'Aventures"
Artur Tuldava

Artur Tuldava (kuni 29. septembrini 1936 Artur Haman; 11. august 1897 Velise vald, Läänemaa – 16. veebruar 1942 Sanhino, Sverdlovski oblast) oli Eesti diplomaat.
Elulugu.
Ta lõpetas aastal 1915 Tallinna Nikolai I Gümnaasiumi. Aastatel 1915–1918 õppis ta Peterburi sõjameditsiini akadeemias ja 1919 (matrikli nr 10) Tartu Ülikooli filosoofia-, 1919–1920 arsti- ja 1920–1923 õigusteaduskonnas (vahepeal, 1923–1924, Pariisi Ülikooli õigusteaduskonnas) ning 1925–1926 Tartu Ülikooli õigusteaduskonnas (lõpetas "cum laude"); Eesti Üliõpilaste Seltsi vilistlane.
Ta osales Esimeses maailmasõjas, oli aastal 1919 Tapa gümnaasiumi ja aastatel 1919–1920 Tartu Linna tütarlastegümnaasiumi õpetaja, 1923–1925 Eesti Vabariigi Pariisi saatkonna 1. sekretär, 1925 ja 1929–1935 Välisministeeriumi administratiiv-juriidilise büroo juhataja, 1926–1929 Varssavi saatkonna 1. sekretär, 1929–1935 ja 1939–1940 Välisministeeriumi protokolliülem. Aastal 1935 "chargé d'affaires" Stockholmis, 1935–1939 Kopenhaagenis, 1940 Välisministeeriumi poliitilise osakonna direktor, Välisministeeriumi kodanliku õhukaitse üldjuht ja esmaabi tegevkonna juht.
Eesti okupeerimise ja annekteerimise järel vahistati Artur Tuldava Tallinnas 14. juunil 1941 ja suri eeluurimise ajal Nõukogude Liidu vangilaagris.
Isiklikku.
Tema abikaasa Elisabeth Tuldava (neiuna Siimo, 1896–1985) oli naistearst. Keeleteadlane ja Nõukogude Liidu luuraja Juhan Tuldava oli nende poeg.
Feliks Leesik

Feliks Johannes Leesik (5. jaanuar 1898 Koruste, Rõngu vald, Tartumaa – 23. veebruar 1967 Borås) oli eesti arst. 
Ta õppis aastail 1919–1922 ja 1923–1928 (lõpetas) Tartu ülikooli arsti- ja 1922–1923 õigusteaduskonnas, Eesti Üliõpilaste Seltsi vilistlane.
Ta oli 1929–1932 Tartu ülikooli 1. haavakliiniku assistent, 1932–1944 Petseri haigla juhataja. 
1944. aastal põgenes ta Saksamaale, kust siirdus 1947. aastal Rootsi. 1949–1960 oli ta kirurg Göteborgi Sahlgrenska haiglas ning Boråsi, Eksjö ja Nässjö haiglates, alates 1960. aastast eraarst Boråsis.
Hans Mõttus

Hans Mõttus (9. juuli 1898 Õisu vald, Viljandimaa – 22. märts 1942 Kamõšlov, Sverdlovski oblast) oli Eesti arst ja sõjaväelane (kapten).
Ta õppis 1919–1924 (lõpetas) Tartu Ülikooli arstiteaduskonnas, Korporatsioon Sakala vilistlane.
Ta teenis 1. Jalaväerügemendis, 2. Diviisi laatsaretis ja Ratsarügemendis.
Elmar Kull (metsaülem)

Elmar Kull (25. aprill 1898 Sürgavere vald, Viljandimaa – 30. juuli 1949 Geislingen) oli Eesti metsaametnik.
Ta õppis aastail 1919–1925 (lõpetas) Tartu Ülikooli metsandusosakonnas, korporatsiooni Sakala vilistlane.
1935. aastal oli Elmar Kull Roela metsaülem, hiljem Rakvere revident-metsaülem. 
1944. aastal põgenes ta Saksamaale, kus suri.
GE C36-7

GE C36-7 on kuueteljeline diiselvedur, mida tootis aastatel 1978–1989 GE Transportation Systems.
Veduril on diisel-elektriline veoajam, mis annab võimsuseks 2684 kW (3600 hj) ja suurimaks kiiruseks kuni 112 km/h. 
Vedur suudab vedada kuni 5500 tonni raskust rongi.
2001. aastal müüdi 58 USA-s kasutatud vedurit koos 19 vanema versiooni C30-7Ai-ga AS Eesti Raudteele. Esimene partii vedureid (10 tk) saabus mais 2002.
Algselt rööpmelaiusele 1435 mm valmistatud vedurid ehitati enne Eestisse toomist ümber siinsele rööpmelaiusele 1520 mm (indeks „i“ tähistab rööpmelaiuse ümberehitamist).
Eestis kannavad C36-7i tüüpi vedurid numbreid vahemikus 1500–1557 ning moodustavad enamiku raudteetranspordi ettevõtte AS Operaili praegusest veduripargist. 
Võrreldes varem Eestis kasutatud Vene päritolu liiniveduritega on C-seeria vedurid oluliselt töökindlamad ja ökonoomsemad, kuid mõnevõrra suurema teljekoormusega. 
Selle tõttu ei saa vedureid kasutada ka näiteks piiriülesteks vedudeks.
Vedurite remondiks ja hoolduseks avati 2003. aastal spetsiaalne Muuga depoo.
2021. aastal ehitas AS Operail Tapa depoos C36 veduri põhjal Baltimaade ja lähiregiooni esimese LNG-liiniveduri. 
Veduri ehitustööd kestsid viis kuud, mille jooksul ehitati ümber veduri kütusepaak, kuhu lisati LNG-mahutid ning paigaldati ka muud vajalikud süsteemid. 
2023. aasta lõpul müüs riigiettevõte Operail 32 Ameerika diiselvedurit vanarauaks.
921. Laskurpolk

921. Laskurpolk oli Teine maailmasõja ajal NSV Liidu Punaarmee koosseisus formeeritud jalaväeväeosa, mis kuulus 249. Eesti Laskurdiviisi koosseisu.
249. Eesti Laskurdiviisi 921. Laskurpolgu moodustamist alustati 3. märtsil 1942. aastal Uurali sõjaväeringkonnas.
Pataljonikomandörid: kapten Herman Pappel, leitnant Eduard Pulver
Täiendav informatsioon.
1942. aasta detsembris alanud Velikije Luki operatsiooni käigus 21. ja 22. detsembril toimus 249. Eesti Laskurdiviisi 921. ja 925. Laskurpolgu sõjameeste suurim vangilangemine või vabatahtlik nõukogude poolelt sakslaste poolele ületulek.
Caravaggio teoste loend

Alltoodud loendis on esitatud Itaalia maalikunstniku Michelangelo Merisi da Caravaggio teosed kronoloogilises järjestuses.
Jieznas

Jieznas () (poola keeles "Jezno") on linn Leedus Prienai rajoonis. Jieznas on Jieznase valla halduskeskuseks. Linna lõunaosas asub 0,744 km² pindalaga ja keskmiselt 2,85 meetrit sügav Jieznase järv (suurim sügavus 4,44 m).
Linnas on raamatukogu, postkontor ja gümnaasium. Vaatamisväärsusteks on sealse mõisa hoonetekompleks, aastal 1670 valminud katoliku kirik ja kalmistul asuv aastal 1770 ehitatud kabel. 
Ajalugu.
Asula nime on esmamainitud 1492. aastal, mil mainiti, et Jieznase mõis on suurvürstide valdus. Kazimieras Būga arvates on selle paikkonna nimi pärit jatvingidelt. Asulat on esmamainitud 1581. aastal, mil see oli alev.
Aastal 1633 sai sealse mõisa omanikuks Stefan Pac ja asula kujunes pikaks ajaks Pacide residentsiks. Aastal 1634 muudeti sealne XVI sajandi lõpus ehitatud kalvinistide kirik katoliku kirikuks. Aastal 1643 lasi Stefan Pac siiski katoliiklastele uue kiriku ehitada. Aastal 1670 pühitseti sisse Krzysztof Zygmunt Paci initsiatiivil rajatud uus katoliku kiriku hoone. 
Põhjasõja ajal rüüstasid alevit rootslased. Aastal 1812 kujunes alev Napoleoni vägede koondumispaigaks, sealne mõisnik oli aga Napoleoni adjutant. Ta võttis osa ka Novembriülestõusust. Aastal 1837 põlesid maha nii Jieznase alev kui ka mõis, mõisakompleksi ei hakatud õnnetuse järel aga taastama. Vene võimu all oli asula nimekuju Езно.
Augustis 1915 hõivasid Jieznase Kaunase kindluse vallutanud ja sealt lõuna poole liikuma hakanud Saksa väed. Aastal 1919 toimus Jieznase lähistel Leedu vabadussõja üks esimesi lahinguid Punaarmee ja leedulaste ning neid toetavate Saksa vägede vahel. Algselt oli Punaarmee edukas, ent neli päeva hiljem sundisid leedulased nad alevist lahkuma. Aastal 1930 oli alevis 117 maja, seal tegutsesid ka saekaater ja auruveski. XX sajandi algul kasutati alevi kohta nimesid Jeznas ja Jėznas.
2. septembril 1941 lasid asula hõivanud Saksa väed maha 144 Jieznase juuti. Teise maailmasõja järel tegutsesid Jieznase ümbruses Leedu metsavennad. 28. detsembril 1956 sai Jieznas linnaks. Sinna rajati õmblusvabrik ja Kaunase elektrikilbitehase filiaal, seal asus ka traktoriremonditöökoda.
Elanikkond.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Jieznase elanikest leedulasi 98,13%.
Joniškėlis

Joniškėlis () (poola "Johaniszkiele") on linn Leedus Pasvalysi rajoonis. Linn on Joniškėlise valla halduskeskuseks. Joniškėlis asub Mažupė jõe kaldal merepinnast 85 meetri kõrgusel.
Linnas on keskkool, raamatukogu ja kultuurimaja. Linnas kaevandatakse savi. Vaatamisväärsusteks on Joniškėlise mõisa hoonetekompleks, katoliku kirik, mis ehitati aastal 1792, aastal 1808 ehitatud kihelkonnakooli hoone ja aastal 1811 ehitatud haigla.
Elanikkond.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Joniškėlise elanikest leedulasi 98,75% ja teiste rahvaste esindajaid 1,25%.
Ajalugu.
Asulat on esmamainitud aastal 1684. Samal aastal ehitati sinna esimene kirik. Aastal 1736 sai Joniškėlis aleviks.
Mõisa omanik Ignacy Karp andis oma testamendis korralduse rajada asulasse haigla. Kui haigla valmis, oli see esimene maahaigla Leedu aladel. XIX sajandi alguses rajati alevisse ka kihelkonnakool. See oli esimene kool Leedus, kus õpilastele õpetati ka põllumajandust.
Knygnešystė ajal tegutses alevi lähistel üks tähtsamaid salakaubavedajaid Jurgis Bielinis. Too andis seal salaja välja ajalehte Baltasis erelis.
Leedu Vabadussõja ajal moodustas alevi rahvas Punaarmee vastu võitlemiseks oma partisanide salga, millest sai hiljem Leedu üheksas jalaväepolk. Aastal 1916 avati alevit läbiv kitsarööpmeline raudtee. Üks liin ühendas Joniškėlist Žeimelisega, teine alevit läbiv raudtee ühendas aga Pasvalyst ja Šiauliai Gubernija linnaosa. Hiljem (1937–1938) rajati alevist veel liin Panevėžysi suunas. See tõi kaasa alevi kasvu, sinna rajati vesiveski ja meierei. Linnaõigused sai Joniškėlis 1950. aastal. Aastaks 1983 olid linna läbivad raudteeliinid suletud.
Kazlų Rūda

Kazlų Rūda () (saksa keeles vanasti "Koselrode") on linn Leedus Kazlų Rūda omavalitsuses, Kazlų Rūda valla halduskeskuseks. Kazlų Rūdast hargnevad raudteed Kaunase, Kaliningradi ja Šeštokai suunas. Kazlų Rūda asub merepinnast 95 meetri kõrgusel.
Linna ümbrus on metsane; sealsete metsade vahel paiknevad linna läheduses (viis kilomeetrit põhja pool) Kazlų Rūda sõjaväelennuväli ja Kazlų Rūda polügoon.
Linnas on arvukalt metsanduse ja puidutöötlemisega tegelevaid ettevõtteid. On ka tekstiilitööstuse ja lihatoodete ettevõtteid. Linnas on raamatukogu.
Haridust annavad gümnaasium, kaks põhikooli ja algkool, lisaks on linnas kool erivajadustega lastele.
Elanikkond.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Šakiai elanikest leedulasi 97,51%, venelasi 1,13%, valgevenelasi 0,27% ja ukrainlasi 0,84%.
Ajalugu.
Asulat on esimest korda mainitud 1744. aastal. Toona oli seal kaevurite asula, kus XIX sajandi keskel toodeti 10 tonni rauda aastas.
1861. aastal valmis Peterburi–Varssavi raudtee Königsbergi viiv haru, mille äärde rajati Kazlų Rūda raudteejaam, jaama juurde tekkis aga alevik. Aastal 1911 avati seal raudteetööliste lastele venekeelne kool. Aastast 1914 on teada, et alevis toodeti vilti ja seal asus turuplats. Aastal 1915 rajasid Saksa okupatsiooniväed alevi juurde sõjavangide laagri, ühtlasi ehitasid nad alevist kitsarööpmelise raudtee Pavilkijyse asulasse.
Pärast sõja lõppu ehitati alevist Šeštokaisse viiv raudteeharu. Sinna rajati elektrijaam, avati kolm saekaatrit ja kaks veskit. Aastal 1925 valmis katoliku kiriku hoone.
Teise maailmasõja ajal (enne Saksa okupatsioonivägede saabumist) ja järel tegutsesid alevi ümbruses Leedu metsavennad. Veel 1950. aastal oli alevi lähistel kuus metsavendade salka.
1950. aastal sai Kazlų Rūda linnaks. Aastail 1950–1962 oli see samanimelise rajooni keskus.
Kavarskas

Kavarskas (, poola keeles "Kowarsk") on linn Leedus Utena maakonnas Anykščiai rajooni Kavarskase vallas ja on selle valla halduskeskus.
Linn asub merepinnast 82 meetri kõrgusel Šventoji jõe ääres. Jõele rajati aastal 2002 Kavarskase hüdroelektrijaam võimsusega 1,5 MW, selle käigus moodustus jõele Kavarskase paisjärv. Paisjärve varustab Nevėžise jõe veega aastal 1968 rajatud ja Traupise alevi juurest alguse saav kanal. Linnas asuvad looduskaitsealused Kavarskase tufiallikad.
Linnas on postkontor, keskkool ja raamatukogu. Vaatamisväärsusteks on Kavarskase kirik (ehitatud aastail 1857–1887), mille juures asuvad kolm kellatorni (valminud aastail 1769, 1883 ja 1889), XIX sajandil valminud kabel ja tulpkabel aastast 1929. Ukmergėsse viiva tee ääres asub aastal 1936 püstitatud Leedu kõrgeim rist.
Ajalugu.
XV sajandil asus linna kohal Mažoji Pienionysi mõis. Aastal 1563 püstitati selle juurde aastal 1463. Sajandi lõpus oli selle mõisa omanikuks Stanisław Kowarski, kelle järgi on saanud nime ka mõisa juurde kujunev asula.
Asulat on esimest korda mainitud 1538. aastal, mil see sai alevi staatuse. Algselt oli selle nimi Kovarskas, tänapäevase nime sai see aastal 1960.
Kovarskas kuulus hiljem Astikastele, Ogińskitele, Tyszkiewiczitele ja Siesickitele. Aastal 1797 rajati alevisse kihelkonnakool. Aastal 1842 põles suur osa Kavarskasest maha. Tsaariajal kasutati alevi kohta venekeelset nimekuju Коварскъ.
Aastal 1905 läks linn tsaari valdusse. Aastal 1914 rajati sinna veski ja saekaater. Esimese maailmasõja päevil rüüstasid sõdurid linna ja põletasid selle maha.
Nõukogude võimud küüditasid 11 Kavarskase elanikku. Teise maailmasõja ajal põles maha alevi keskosa, hävis ka sealne veski. Suvel 1941 hukati sealsed juudid. Sõja järel tegutsesid alevi ümbruskonnas Leedu metsavennad. Nõukogude perioodil oli Kavarskas kohaliku kolhoosi keskasulaks. Kavarskas sai linnaks 1956.
Elanikkond.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Kavarskase elanikest leedulasi 97,15% ja venelasi 1,5%.
Arbuusisuhkrus

"Arbuusisuhkrus" ("In Watermelon Sugar") on ameerika kirjaniku Richard Brautigani lühiromaan, mis ilmus 1968. aastal.
Romaan jutustab idüllilist, vägivallatut elu elavast kogukonnast, kes on organiseerunud keskse hoone ümber, mille nimi on iDEATH ("minaSURM"). Paljud asjad selles keskkonnas on valmistatud arbuusisuhkrust, ehkki ehitusmaterjalina tarvitatakse ka männipuitu ja kivi ning kütust valmistatakse forellirasvast. Romaani maastik muutub pidevalt. Päike on iga päev eri värvi, luues eri värvi arbuuse, ning ka keskhoone muutub sageli.
Raamat on Eestis ilmunud Enn Soosaare tõlkes kahes trükis: 1977. aastal Loomingu Raamatukogus ning 2003. aastal kirjastuses Hotger. Raamatu ühe peategelase järgi on saanud lavanime ansamblist Jäääär tuntud eesti muusik InBoil ning tema hilisem ansambel InBoiler.
"Arbuusisuhkrus" on avaldanud olulist mõju muusikale ja kirjandusele, sellest on tehtud teatrilavastusi. Eestis lavastas "Arbuusisuhkrus" 2009. aastal Tallinna Linnateatris Jaanus Rohumaa.
Kybartai

Kybartai () (poola keeles "Kibarty", saksa keeles "Kibarten") on linn Leedus Vilkaviškise rajoonis. Linn on Kybartai valla halduskeskuseks. Linn asub merepinnast 70 meetri kõrgusel, Kaliningradi oblasti piiri ääres.
Kybartais on piiripunkt. Linna läbib Peterburi-Berliini raudtee Vilniusest Kaliningradi viiv haru. Kybartais toodetakse naftat.
Linnas on raamatukogu. Haridust annavad gümnaasium ja põhikool, linnas on ka erikool õpiraskustega lastele. Kirikutest on Kybartais aastal 1870 ehitatud õigeusu kirik, aastal 1928 ehitatud katoliku kirik ja aastal 2001 ehitatud uusapostellik kirik.
Elanikkond.
1923. aasta rahvaloenduse andmeil oli Kybartai elanikest leedulasi 45,57%, sakslasi 26,73%, juute 19,22%, venelasi 5,85% ja poolakaid 0,66%.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Kybartai elanikest leedulasi 93,85%, venelasi 2,71%, mustlasi 1,81%, poolakaid 0,33%, sakslasi 0,3%, valgevenelasi 0,26% ja teiste rahvaste esindajaid 0,53%.
Ajalugu.
Legendi kohaselt rajasid asula viis venda-kunstnikku. Kybartai tekkis Bona Sforza ajal, mil koloniseeriti ka ülejäänud Sūduva.
Linnaõigused sai asula aastal 1856. Asula kasvule pani alguse aastal 1861 sinna rajatud raudteejaam, mis asus Peterburi–Berliini raudtee Vilniusest Königsbergi viival harul. Aastal 1870 sai Kybartai õigeusu kihelkonna keskuseks. Aastaks 1914 oli linnas 10 000 elanikku.
Linna laastas rängalt Esimene maailmasõda. Sellele vaatamata asutati seal aastal 1919 esimene Leedu jalgpalliklubi (FK Sveikata Kybartai). Teine maailmasõda laastas taas rängalt linna.
10. juulil 1995 linnas sadanud raheterad on ametlikult Leedu suurimad – nende diameeter oli 120 millimeetrit.
Tuntud elanikke.
Linnas on sündinud Issaak Levitan.
Kuršėnai

Kuršėnai () on linn Leedus Šiauliai rajoonis, Kuršėnai valla halduskeskus. Asub Venta jõe ääres merepinnast 105 meetri kõrgusel. Linna läbib Liibavi–Romno raudtee, sealt hargneb ka raudtee Kretinga suunas.
Linnas on piimakombinaat ja suhkruvabrik, seal kaevandatakse savi ja valmistatakse ehitusmaterjale. Linn on vana keraamikatööstuse keskus. Vaatamisväärsusteks on aastal 1933 ehitatud katoliku kirik ja kalendrimuuseum.
Elanikkond.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Kuršėnai elanikest leedulasi 96,92%, venelasi 1,98%, mustlasi 0,17%, ukrainlasi 0,15%, poolakaid 0,13%, valgevenelasi 0,09% ja teiste rahvaste esindajaid 0,56%.
Ajalugu.
Kuigi linn asub ajaloolisel žemaitide asualal, on selle nimi tulenenud ilmselt seal elanud kuralastest. Kuršėnaid on esimest korda mainitud 12. sajandil. Esimene kirik rajati sinna aastal 1523. Aastal 1561 sai Kuršėnaist alev.
Aastal 1564 hakkas asula kuuluma Despot-Zenowiczitele, pärast seda aga Pacidele. Viimased omanikud olid Gruževskised, kellele alev kuulus kuni Teise maailmasõjani.
Kuršėnai hakkas arenema XIX sajandi teisel poolel, mil valmis Liibavi–Romno raudtee. 26. juulil 1919 toimus alevi all esimene bermondtiaadi lahing Leedu territooriumil. Linnaks sai aastal 1946.
Kaasani ülikool

Kaasani ülikool (ametliku nimega Kaasani (Volga piirkondlik) Föderaalülikool) on Venemaa föderaalülikool Kaasanis Tatarstanis. 
Ajalugu.
See on üks Venemaa vanimaid ülikoole, asutatud 1804. aastal. Suure Prantsuse kodanliku revolutsiooniga ra­kendas keisrinna Katariina II abinõusid, et tõkestada revolutsiooniideede levikut Venemaal. Keiser Paul I, jätkates Katarii­na II sisepoliitilist kurssi, keelas 1798. aastal, venelastel välismaa ülikoolidesse õppima mineku.
Valitsus sunnitud asutama rea uusi ülikoole Venemaa keisririigis: Kaasanis (1804), Harkovis (1805) ning taastama Tartu ülikooli (1802) ja Peterburi ülikooli (1819). Kaasani ülikool oli kõige idapoolsem Venemaa ülikoolidest. Kaasani ülikooli looja oli maailmakuulus vene matemaatik Nikolai Lobatševski (1792–1856), kes ligikaudu 20 aastat järjest (1827–1845) oli Kaasani ülikooli rektoriks. Tema valitsusajal jõudis Kaasani ülikool Venemaa kõige paremini varustatud ja prestiižsemate ülikoolide hulka. 1830 valmis ülikooli peahoone, milles asusid raamatukogu, keemialaboratoorium, observatoorium ja haiglad. 1834 hakkas ilmuma ajakiri "Kaasani ülikooli toimetised". 
1835 jagati ülikool kolmeks teaduskonnaks: filosoofia-, õigus- ja meditsiiniteaduskonnaks. 1844 avastas Kaasani ülikooli professor Carl Claus ruteeniumi. 1830–1840. aastatel kujunes Kaasani ülikoolis välja idakeelte teaduskond, kus õpetati ja uuriti kõiki tähtsamaid idapoolseid keeli (mongoli, türgi, tatari, armeenia, pärsia, hiina, sanskriti, tiibeti ja mandžu keelt. Rahvahariduse Ministeeriumi otsusega Kaasani ülikooli idakeelte teaduskonna tegevuse lõpetati ja tema õppejõud paiguti ümber Peterburi ülikooli. 
Kaasani ülikoolis töötas soome-ugri keelte õppejõuna 1886–1890 Mihkel Veske ja õigusteaduse professorina 1842–1843 Friedrich Georg von Bunge.
Voroneži ülikool

Voroneži Riiklik Ülikool on ülikool Voronežis. 
Ülikool peab end uhkusega Tartu Ülikooli tütarülikooliks. See on asutatud Esimese maailmasõja ajal Voroneži evakueeritud Tartu ülikooli varade ja personali baasil 1918. aasta juunis. 
Ülikoolil on 18 teaduskonda. Seal õpib üle 21 000 üliõpilase.
Arthur Prysock

Arthur Prysock (2. jaanuar 1929 Spartanburg, Lõuna-Carolina – 7. juuni 1997 Hamilton, Bermuda) oli USA džässlaulja.
Teise maailmasõja ajal läks ta Hartfordi Connecticuti osariigis, et töötada lennundustööstuses. 1944. aastal kutsus Buddy Johnson ta ansamblisse laulma ning Prysock osales ka mitmel ringreisil. 1952. aastal alustas ta soolokarjääri.
Maffeo Barberini portree

Kardinal „Maffeo Barberini portree“ (umbes 1598/1599) on Itaalia kunstniku Michelangelo Merisi da Caravaggio maal. 
Firenze väljapaistvast Barberinide perekonnast pärit Maffeo Barberini oli maalimise ajal 30–aastane kiiret karjääri tegev kiriku prelaat ning Caravaggio patrooni, kardinal Francesco Maria Bourbon del Monte Santa Maria sõber. Barberini oli ka ise luuletaja ja kaunite kunstide metseen. 
Maffeo Barberini jätkas kunstniku toetamist ka hilisematel aastatel – 1603. aastal tellis ta Caravaggiolt maali "Iisaki ohverdus".
Kudirkos Naumiestis

Kudirkos Naumiestis () on linn Leedus Šakiai rajoonis. Linn on Kudirkos Naumiestise valla halduskeskuseks. Asub Kaliningradi oblasti piiri ääres Šešupė ja Širvinta jõe ühinemispaigas, merepinnast 52 meetri kõrgusel.
Haridust annab gümnaasium. Linnas on raamatukogu.
Gümnaasiumi juures asub muuseum, linnas on ka Vincas Kudirkase muuseum. Vaatamisväärsusteks on veel Pranas Sederevičiuse skulptuuripark, aastal 1783 ehitatud katoliku kirik koos selle juures asuva karmeliitide kloostriga ja õigeusu kabel aastast 1930.
Elanikkond.
1897. aasta rahvaloenduse andmeil oli Kudirkos Naumiestise elanikest juute 45,52%, leedulasi 22,3%, sakslasi 8,94%, venelasi 8,77%, poolakaid 7,66% ja ukrainlasi 6%.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Kudirkos Naumiestise elanikest leedulasi 98,73% ja venelasi 0,8%.
Ajalugu.
Asulat on esmamainitud 1561. aastal ("Duliebaičiai"). Toona kuulus see Duliebaitistele. Aastal 1939 sai see nimeks Vladislavovas (poola keeles "Władysławów"). Linnaõigused sai asula 1643. aastal. Kui linn pärast Poola jagamist Preisimaa koosseisu kuuluma hakkas, kandis see nime "Neustadt-Schirwindt".
Aastal 1900 muudeti linna nimi Naumiestiseks, kuigi see nimi oli rahva seas käibel juba XVIII sajandil. Tänapäevase nime sai linn aastal 1934. Teise maailmasõja ajal hävis suur osa linnast.
Milan Čič

Milan Čič (2. jaanuar 1932 Zákamenné, Tšehhoslovakkia, tänapäeval Slovakkia – 9. november 2012 Bratislava, Slovakkia) oli Slovakkia poliitik, endine peaminister (1989–1990).
Molėtai

Molėtai (, poola "Malaty") on linn Leedus endise Utena maakonna aladel. Molėtai on Molėtai rajooni ja Luokesa valla halduskeskus. Linn asub Vilniusest 63 kilomeetrit põhja pool merepinnast 155 meetri kõrgusel.
Linnas asub Molėtai observatoorium. Molėtais on postkontor, raamatukogu ja kultuurikeskus, haridust annavad gümnaasium, põhikool ja algkool. Vaatamisväärsusteks on koduloomuuseum, aastal 1905 ehitatud kirik, aastal 1914 rajatud vesiveski ja Leedu etnokosmoloogia muuseum.
Ajalugu.
Asulat on esimest korda mainitud 1387. aastal, mil Jogaila andis selle Vilniuse piiskoppide valdusse. Piiskoppidele kuulus asula kuni XVIII sajandi lõpuni. Aastal 1517 rajati sinna mõis, mille juurde rajati ka pruulikoda ja viinaköök. Aastal 1522 rajati sinna esimene kirik. Alevi staatuse sai Molėtai 1539. aastal.
Aastal 1690 ehitati alevisse veski ja kõrts. Aastal 1728 rajati sinna sünagoog. Aastal 1765 elas Molėtais 170 juuti. Aastal 1777 mainitakse esimest korda sealset kihelkonnakooli. Aastail 1783, 1829 m, 1860, 1888, 1907, 1908, 1944 ja 1949 alev põles.
Kolmanda Poola jagamise järel läks sealne mõis Pamarneckite valdusse, hiljem Huten-Czapskyte valdusse. Aastal 1797 andsid tsaarivõimud sealse mõisa Prantsuse kindrali G. de Choiseul-Gouffieri valdusse. Novembriülestõusu ajal toimus asula all lahing ülestõusnute ja tsaariarmee vahel. Tsaariajal oli alevi venekeelne nimekuju Маляты. Aastal 1866 elas alevis 755 juuti; asulas oli toona vaid üks tänav, milleks oli Utenat Vilniusega ühendav maantee.
Aastail 1923–1925 tükeldati sealse mõisa maad ehituskruntideks. Sinna rajati elektrijaam, veski ja meierei. XX sajandi esimesel poolel kandis alev nime Malėtai.
29. augustil 1941 hukati ligi 700 Molėtai juuti. Sisuliselt kaotas alev sel päeval 80% oma elanikkonnast. Teise maailmasõja ajal tegutsesid alevi ümbruskonnas Armia Krajowa üksused, sõja järel Leedu metsavennad. Aastail 1940–1941 ja 1944–1953 küüditasid Nõukogude võimud 22 Molėtai elanikku. Asula sai linnaõigused 28. detsembril 1956.
Elanikkond.
1923. aasta rahvaloenduse andmetel oli Molėtai elanikest juute 81,2%.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Molėtai elanikest leedulasi 94,26%, venelasi 2,8%, poolakaid 2,4% ja valgevenelasi 0,17%.
438

438. aasta (CDXXXVIII) oli 5. sajandi 38. aasta.
Obeliai

Obeliai () (poola "Abele", vene keeles Абели) on linn Leedus Panevėžysi maakonnas. Linn on Obeliai valla halduskeskuseks. Linn asub Kriauna jõe kaldal merepinnast 87 meetri kõrgusel, seda läbib Daugavpilsi ja Radviliškise vaheline raudtee (linnas asub Obeliai raudteejaam).
Haridust annab gümnaasium. Linnas asub raamatukogu. Vaatamisväärsusteks on sealne ajaloomuuseum ja aastal 1868 valminud katoliku kirik.
Linna järgi on nimetatud Kunda lademe Obeliai kihistu.
Ajalugu.
Asulat mainitakse esimest korda 1519. aastal. Aastal 1529 oli Obeliai alev. Aastal 1629 püstitati linna esimene kirik.
XVIII sajandil hakkas Obeliais tegutsema kihelkonnakool. Aastal 1873 valmis alevit läbiv raudtee, mille järel asula kiiremini kasvama hakkas. Tol ajal oli asulas elektrigeneraator, alevis tegutsesid kaks veskit, seal asus üks saekaater. Aastal 1896 toimus Obeliai mõisas üks esimesi streike Leedu aladel. 1899 Obeliai põles.
Enne Teist maailmasõda oli linnas suur juudi kogukond. 25. augustil 1941 lasti sealsed juudid maha (kokku 1160 hukatut). Linn aastast 1956. Nõukogude ajal oli Obeliai kohaliku sovhoosi keskasula.
Elanikkond.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel oli Obeliai elanikest leedulasi 91,71% ja venelasi 6,24%.
Pagėgiai

Pagėgiai () (saksa keeles "Pogegen") on linn Leedu edelaosas, Pagėgiai omavalitsuse halduskeskus. Linn asub Väike-Leedus Gėgė jõe kaldal, merepinnast 28 meetri kõrgusel.
Haridust annavad gümnaasium ja algkool, linnas on ka raamatukogu. Vaatamisväärsusteks on luteri kirik (aastast 1933) ja katoliku kirik (1930)
Ajalugu.
Esimest korda mainitakse aastal 1281, toona elasid seal skalvid. Aastal 1875 ehitati läbi asula Memeli ja Tilsiti vaheline raudtee. Kahe maailmasõja vahelisel ajal kuulus Memeli piirkonda.
Aastal 1923 sai Pagėgiaist linn. Tol ajal oli seal ligi 4000 elanikku. Teise maailmasõja ajal asus linnas koonduslaager „Oflager-53“ (Buchenwaldi koonduslaagri filiaal).