Poitiers' lahing (732)

Poitiers' lahing toimus oktoobris 732 Prantsusmaa ala keskosas Toursi ja Poitiers' vahel, sellepärast nimetatakse seda lahingut ka Toursi lahinguks või Toursi ja Poitiers' lahinguks. Lahingus olid vastamisi Frangi riigi (frankide ja burgundide) väed Frangi riigi majordoomuse Karl Martelli juhtimisel keda toetas ka Akvitaania hertsogkonna vägi Karli vana vastase Akvitaania hertsogi Odo Suure juhtimisel, ning suur Umaijaadide kalifaadi muslimitest sissetungijate vägi Al-Ándalusi asevalitseja ("wālī", nimetati ka emiiriks) ‘Abd ar-Raḩmān al-Ghāfiqī juhtimisel, mis olid tulnud rüüsteretkele Akvitaaniasse ja tunginud sügavale Galliasse. Lahingus lõid kristlaste väed muslimite vägesid ning emiir ‘Abd ar-Raḩmān tapeti. Pärast ägedat võitlust saavutasid võidu frangid ja burgundid . Muslimite väejuht kaliifi "wālī" ‘Abd ar-Raḩmān al-Ghāfiqī langes lahingus, ja tema järelejäänud väed taganesid Pürenee poolsaarele. Mõnede allikate järgi olid frangid arvestanud sellega, et lahingut tuleb järgmisel päeval jätkata, leidsid aga hommikul, et araablaste leer on maha jäetud.
Araabia keeles nimetatakse seda ka بلاط الشهداء ("balāţ ash-shuhadā") 'märtrite usutee' või معركة بلاط الشهداء ("ma‘rakat balāţ ash-shuhadā") 'märtrite välja lahing". 
Kaasaegsed kroonikud käsitasid seda võitu jumaliku kohtumõistmisena ning andsid Karlile lisanime "Martellus" 'Haamer', mis võis olla allusioon Makabeide ülestõusu "Haamrile" Juudas Makkabile. Samas mainiti seda lahingut üksnes möödaminnes ega esitatud seda pöördelise sündmusena.
Kuigi lahing jäi kogu keskaja vältel kuulsaks, omandas see tugeva sümboolse tähenduse alles 19. sajandi historiograafia mõjul ning inspireeris paljusid kunstnikke. Eriti uusajal kujunes kontseptsioon, mille järgi selle lahinguga peatati islami ekspansioon läänes, islami edasitung Pürenee poolsaarelt põhja poole Lääne-Euroopasse. Paljud ajaloolased, näiteks Edward Gibbon, on pidanud seda lahingut maailma ajaloo pöördepunktiks, sest see märgistas islami ekspansiooni lõppu Lääne-Euroopas ning säilitas kristluse valitseva usundina Euroopas, samal ajal kui islam vallutas Rooma riigi ja Pärsia riigi jäänused. Saksa ajaloolane Leopold von Ranke märkis, et "Poitiers oli pöördepunkt ühel maailma ajaloo tähtsamatest epohhidest". Gibbon nägi Karl Martellis koguni kristluse päästjat. Samal ajal nägi ta selles ka alusepanekut Karolingide riigile ja Frangi riigi domineerimisele Euroopas järgneval sajandil. "Frankide võimu ülesehitamine Lääne-Euroopas kujundas maailmajao saatust ja Toursi lahing oli selle võimu vundament." Sellest ajast peale on seda lahingut kasutatud poliitilises kommunikatsioonis nii Prantsusmaal kui ka mujal, et vastandada kristlastest frangid ja muslimitest Umaijaadid, esitades ühe rüüsteretke peatamist – neid oli tolle aja Akvitaanias palju, nii Umaijaadide kui ka frankide omi – oma aja põhjapaneva sündmusena, omistades sellele religioosse ja ideoloogilise tähenduse, arvestamata seda, kui vähe sellest lahingust teada on.
Tänapäeva historiograafia on sündmuse tähtsusest rääkides jälle vaoshoitum. Muslimid ei püüdnud Gallia alasid vallutada, vaid tegu oli karistus- ja rüüsteretkega. Üldiselt nähakse tänapäeval seda lahingut osana Karl Martelli võimu konsolideerumisest: algul oli ta veel pidanud end aadliopositsiooni vastu Frangi riigis maksma panema. Asi oli selles, et (alles hiljem selle nime saanud) Karolingide ülemvõim juurdus Merovingide nõrkuse tõttu kõigepealt majordoomuseametis. Poitiers' lahing märgistab sammu Karolingide võimu kindlustamisel Frangi riigis ja nende mõju laiendamisel Akvitaaniale: lahingust väljus tugevamana majordoomus Karl Martell, hertsog Odo aga, kes oli Karli appi kutsunud, oli nõrgenenud. Akvitaania hertsogid ei suutnud enam peatada ei andaluslaste ega frankide rünnakuid. Karolingide poliitiline mõju hertsogkonnale ja nende kohalolek Vienne'i jõest lõunas muutusid reaalseks (hertsogkonna rüüstamised ja seejärel Bordeaux' vallutamine). Seega märgistab lahing eelkõige Karolingide tegeliku kohaloleku laienemist Akvitaanias.
Frangid võitsid lahingu, kuid see ei peatanud moslemite vallutust Prantsusmaa alal, nagu tihti arvatakse. Al-Ándalusi asevalitseja ‘Abd ar-Raḩmān surm lahingus tegi lõpu andaluslaste sissetungidele Akvitaania kaudu, kuid sissetungid jätkusid Rhône'i oru kaudu alates 734. aastast. Alles aastal 759, kui Pippin Lühikese väed Septimaania täielikult vallutasid, lõppes saratseenide kohalolek põhja pool Püreneesid. Umaijaadid suutsid uuesti Frangi riigi lõunaossa tungida aastatel 890–973.
Nagu ütleb keskaja ajaloo professor Élisabeth Carpentier, on sellest lahingust väga vähe teada. Kindlalt ei ole teada ei selle toimumiskohta, kuupäev ega osalevate vägede suurus. Täpse toimumiskoha ebaselgus on viinud selleni, et lahingut on eri aegadel, eri autorite poolt ja eri keeltes erinevalt nimetatud. 
Vaenupooled.
Frangi riik oli Lääne-Euroopa juhtiv sõjaline jõud. See hõlmas suurema osa tänapäeva Saksamaa ja Hollandi alast ning osa tänapäeva Prantsusmaa alast: Austraasia, Neustria ja Burgundia. Frangi riik oli hakanud kujunema Lääne-Rooma riigi tegelikuks pärijaks, võideldes ülemvõimu pärast germaani hõimude hordidega piiridel, näiteks metsikute saksidega. Olid ka sisetülid Akvitaania hertsogi Odo Suurega.
Karl Martelli juhitud Frangi riigi väed koosnesid peamiselt raskejalaväest, milles oli eri hinnangutel 15 000 kuni 75 000 meest, tõenäoliselt jääb see arv siiski pigem vahemiku alumisse otsa. Karl oli selleks lahinguks valmistunud terve aastakümne, treenides oma jalaväge väsimatult nii, et see suudaks kindlalt vastu panna islami vägede kardetud raskeratsaväele. Selleks harjutas Karl oma jalaväge aastaringselt võitlema Vana-Kreeka faalanksi taolises formatsioonis, kus distsiplineeritud ja tihIedalt koondunud jalavägi suutis raskeratsaväe pealetungi pidurdada. Kui moslemid 732. aastal Karl Martelliga vastamisi läksid, koosnes tema sõjavägi juba kogenud veteranidest, kellest mõned olid teda teeninud juba 717. aastast. Ajaloolane Paul K. Davis kirjutab, et Karli vägede tuumiku moodustas professionaalne jalavägi, kes oli motiveeritud ja distsiplineeritud pärast lugematuid sõjakäike üle suure osa Euroopa. Lisaks kasutas Karl vastase luuramiseks ja häirimiseks kohalikku maakaitseväge.
Hispaniasse ja seejärel Galliasse tungis Umaijaadide kalifaat, mis oli tol ajal juhtiv sõjaline jõud. Umaijaadid olid juba vallutanud suure osa Põhja-Aafrikast ja Pärsia, nii et nad valitsesid paljurahvuselist impeeriumi, mis ulatus Pürenee poolsaarest läänes tänapäeva Pakistanini idas. Väed, mida juhtis Tariq ibn-Ziyād, ületasid Gibraltari väina ja kehtestasid Pürenee poolsaarel muslimite võimu, samal ajal kui teised muslimite väed sõdisid Pakistanis 6500 km ida pool. Enne kui Umaijaadid puutusid kokku frankidega, olid nad juba võitnud tolle aja kahte võimsamat sõjalist jõudu – Sassaniidide riiki, mis neelati täielikult alla, ja Ida-Rooma keisririiki, mis pidi loovutama Süüria, Armeenia ja Põhja-Aafrika. Keiser Leo III suutis aga Umaijaadide viimase sõjakäigu ajal Akroinoni lahingus 739. aastal kaitsta Anatooliat.
Muslimite väed, mida juhtis ‘Abd ar-Raḩmān al-Ghāfiqī, koosnes suuremalt jaolt berberite kergeratsaväest, väiksema osa moodustas araablaste raskeratsavägi. Väe suurus oli eri hinnangutel 60 000 kuni 200 000 ratsanikku, tõenäoliselt oli see skaala alumises osas. Vägi oli jagatud osadeks, et rüüstata erinevaid rikkaid ja tähtsaid frankide keskusi. Kuus päeva enne lahingut kutsus ‘Abd ar-Raḩmān kõik väed röövretkedelt kokku. Kui lahing algas, olid mõlemad sõjaväed täies suuruses.
Jõudude vahekord.
Vägede tegelik suurus on teadmata. Kõik kaasaegsed allikad ütlevad, et moslemite vägedel oli suur arvuline ülekaal, kuid pole selge, kui suur. Hilisematele araabia allikatele tuginedes hindas inglise ajaloolane Edward Shepherd Creasy, et muslimitel oli vähemalt 80 000 meest. Paul K. Davise hinnangul oli moslemitel 80 000 ja frankidel 30 000 meest, kuid ta märgib, et teiste tänapäeva ajaloolaste hinnangul oli nende väe suurus vahemikus 20 000 kuni 80 000. Ajaloolane Edward J. Schoenfeld märgib lihtsalt, et "hinnangud, et moslemitel oli üle 50 000 sõduri ja frankidel veel rohkem, on logistiliselt võimatud", eitades sellega vanemaid hinnanguid 60 000 kuni 400 000 moslemit ja 75 000 franki. Teine tänapäeva sõjaajaloolane Victor Davis Hanson, arvab, et kummalgi sõjaväel oli umbes 30 000 meest. Tänapäeva ajaloolased võivad olla tegelikule arvule lähemal kui keskaja allikad, sest nende hinnangud põhinevad arvutustel, kui palju mehi ja loomi oli logistiliselt võimalik toita. Nii Davis kui ka Hanson rõhutavad, et mõlemad sõjaväed pidid hakkama saama sellega, mida nad ümbruskonnast leidsid, sest neil ei olnud varusid pikemaks sõjakäiguks.
Kaotused.
Kaotuste suurus on teadmata. Keskaja õpetlased arvasid, et Martelli kaotused olid umbes 1500 meest, moslemitel aga kuni 375 000 meest. Need arvud on tõenäoliselt ebausaldusväärsed, muu hulgas sellepärast, et "Liber Pontificalis" andis täpselt samad arvud Odo varasema võidu puhul Toulouse'i lahingus (721). Juba benediktlane Paulus Diaconus märkis oma teoses "Historia gentis Langobardorum" (umbes 785), et neid "Liber Pontificalise" kaotuste arve kasutati ka Odo võidu puhul Toulouse'i all, ehkki ta väitis ekslikult, et koos Odoga võitles seal Karl Martell. Hilisemad allikad, ilmselt "mõjutatuna Fredegari kroonikast, omistasid ainult samad saratseenide kaotused Martellile ja Poitiers' lahingule". "Vita Pardulfi" (8. sajandi keskpaik) märgib, et pärast lahingut Al-Ándalusi tagasi minnes liikusid ‘Abd ar-Raḩmāni väed laastates ja rüüstates läbi Limousini. See viitab sellele, et neid ei hävitatud nii põhjalikult, nagu kujutab Fredegari kroonika jätk.
Taust ja eellugu.
Islami ekspansioon Euroopas oli kestnud kakskümmend aastat. See oli alanud sissetungiga Pürenee poolsaare kristlikku läänegootide kuningriiki 711 ning laienenud Frangi riigi aladele Gallias, mis olid olnud Rooma riigi võimu all. Muslimite sõjakäigud olid jõudnud Akvitaaniasse ja Burgundiasse, nad olid pidanud suurema lahingu Bordeaux' all (Bordeaux' lahing) ja teinud rüüsteretke Autuni.
8. sajandi alguses vallutas Umaijaadide kalifaat peamiselt islamiseeritud berberitest koosneva sõjaväega Pürenee poolsaare. 
Moslemitest maurid, keda juhtis al-Ándalusi asevalitseja ja kindral As-Samḩ ibn Mālik, pöörasid Pürenee poolsaare vallutamise kiiluvees pilgu Septimaaniale, mis paiknes Püreneedest põhja pool. See oli Läänegootide kuningriigi osa, mis oli jäänud Chlodovech I poegade vallutustest puutumata. Nad vallutasid selle läänegootidelt 719. aasta paiku suhteliselt vaevata. Nad seadsid oma peakorteri sisse sadamalinnas Narbonne'is, mida nad nimetasid "Arbūnah". Linna peamiselt ariaanidest elanikele võimaldasid nad leebed tingimused. Narbonne'ist laiendasid maurid oma võimu ja alistasid Alet', Béziers', Agde'i, Lodève'i, Maguelonne'i ning Nîmesi linna, mis olid jäänud läänegooti hertsogite võimu alla.
Septimaania kubernerid korraldasid seejärel rüüsteretki ("ghazawāt") Akvitaania hertsogkonda. Akvitaania hertsog (ja Vaskoonia hertsog Odo pidi seetõttu hakkama muslimitega võitlema. 721. aastal õnnestus tal Toulouse’i lahingus sissetungijad peatada, olles esimest korda frankide liitlane. Odo üllatas As-Samḩ ibn Māliki vägesid ja tappis As-Samḩ ibn Māliki. Kuid see ei peatunud muslimite rüüsteretki. Baseerudes Narbonne'is, tegid nad retki loode suunas. 725. aastal jõudsid nad välja Autuni linnani Burgundias.
Et Odo oli ohustatud nii lõunast (araablaste poolt) kui ka põhjast (frankide poolt), sõlmis ta 730. aastal liidu ‘Uthmān ibn Nă'isah'ga, keda frangid nimetasid Munuzaks – see oli berberite emiir hilisema Kataloonia alal, kes allus al-Ándalusi asevalitsejale Ambizae (‘Anbasah ibn Suḩaym al-Kalbīle). Liidu kinnitamiseks abiellus ‘Uthmān Odo tütre Lampade'iga, ning sellest ajast lõppesid araablaste rüüsteretked üle Püreneede, mille lähedal paiknes Odo valduste lõunapiir. Munuza püüdis luua Cerdanyas iseseisvat vürstiriiki. Kui 730. aastal nimetati ametisse uus al-Andalusi asevalitseja ‘Abd ar-Raḩmān ibn ‘Abd Allāh al-Ghăfiqī, korraldas ta 731. aastal mässulise Munuza vastu karistusretke, mille käigus Munuza sai lüüa ja tapeti. 
‘Abd-ar Raḩmāni pööras nüüd tähelepanu Munuza liitlasele Odole. Umbes kümme aastat pärast Umaijaadide väe kaotust Toulouse'i lahingus 721. aastal alustas ‘Abd ar-Raḩmān uut sõjaretke üle Püreneede vägedega, mille põhilise osa moodustasid berberid ja Pürenee poolsaarelt värvatud väeosad.
. Mosaraabi kroonika eristab seal "saratseene" ehk Araabia ja Süüria aladelt tulnud araablasi, kes olid varasemal ajal islami vastu võtnud, ning "maure" ehk Põhja-Aafrikast pärit berbereid. Berberite suure osakaalu tõttu muslimitest vallutajate seas nimetatakse neid üldiselt ka maurideks. ‘Abd ar-Raḩmāni sissetungi põhieesmärk ei olnud vallutus, vaid rüüstamine. ‘Abd-ar Raḩmāni hiiglaslik vägi koosnes araablaste raskeratsaväest, berberite kergeratsaväest ja kalifaadi kaugemate osade vägedest. Üks anonüümne araabia autor kirjutab: "Vägi liikus läbi kõikide paikade nagu laastav torm." Umaijaadide väed tungisid Akvitaaniasse, rüüstasid maad ja vallutasid Bordeaux' eeslinnad. Odo kogus nende tõrjumiseks väe Bordeaux' alla, kuid sai Garonne'i ja Dordogne'i jõe vahel Bordeaux' lahingus lüüa ning põgenes. Bordeaux rüüstati. Kristlaste mahanottimine oli julm. Isidorus Pacensis kirjutab: "Solus Deus numerum morientium vel pereuntium recognoscat" ('Ainult Jumal teab surijate või hukkujate arvu'). Moslemite ratsavägi laastas selle osa Galliat. Nende enda allikad jutustavad: "Ustavad tungisid läbi mägede, trampisid üle ebatasase ja tasase maa, rüüstades nii kaugele, kui frangid ulatusid, ja tapsid kõiki mõõgaga nii palju, et kui Odo nendega Garonne'i jõe ääres võitlusse astus, põgenes ta.“ Pärast Odo vägede hävitamist ning Gallia lõunaosa rüüstamist ja hävitamist pöördusid moslemite väed põhja poole, jälitades põgenevat Odot ja laastades kõik, mis teel ette jäi.
Odo pöördumine frankide poole.
Odo palus frankidelt abi. Karl Martell oli valmis abi andma alles siis, kui Odo oli nõustunud alistuma frankide ülemvõimu alla. Paistab, et muslimid ei olnud enne Poitiers' lahingut frankide jõust teadlikud ega pööranud üldse eriti tähelepanelu germaani rahvaste jõule. Tundub, et muslimid ei olnud enne Püreneede ületamist põhja pool luuranud, sest nad olid teadmatuses Karl Martellist ja tema kasvavast võimust, mis haaras juba alates 717. aastast suure osa Euroopast.
Muslimite pealetung Loire'i poole.
732. aastal liikus araablaste vägi edasi põhja poole Loire'i jõe suunas, kuid tagalakaravan ja suur osa väest jäi maha. Sissetungijad surusid maha kogu vastupanu Gallia lõunaosas, ja et nad ei kohanud organiseeritud vastupanu, jagunesid nad mitmeks kergemaks üksuseks, mis rüüstasid ja laastasid, põhijõud aga tulid järele. Tõenäoliselt korraldati muslimite sissetung nii hilja sügisel (oktoobris) sellepärast, et sissetungiv armee pidi elatuma sellest, mida saadi rekvireerida ja röövida, mistõttu tuli oodata, kuni saak on koristatud.
721. aastal Toulouse'i lahingus oli Odo saanud araablaste üle kergesti võidu sellepärast, et tal õnnestus teha üllatusrünnak – vaenlane oli enesekindel ja pahaaimamatu. Araablaste ratsavägi ei jõudnud end avatud lahinguks valmis panna ning sai ootamatu ümberpiiramise ja kaose tõttu lüüa. Üksteist aastat hiljem Bordeaux' all oli araablaste ratsavägi hästi ette valmistatud. Neil oli enne lahingut aega mobiliseeruda ja selle tulemusena tapeti peaaegu kogu Odo vägi, moslemite kaotused olid aga minimaalsed. Odo põgenes põhja poole. Nagu Euroopas üldse, ei olnud Odo ratsanikel jaluseid ja seetõttu ei olnud neil ka turvisega ratsaväge. Peaaegu kogu tema vägi koosnes jalaväest. Moslemite raskeratsavägi lõhkus kristlaste jalaväe liinid juba esimese rünnakuga. Kui jalaväe liinid olid lõhutud, said moslemid kristlasi kergesti tappa. 
Sissetungijad jätkasid Lõuna-Gallia laastamist.
‘Abd ar-Raḩmān tungis edasi, liikus Poitiers' poole ning rüüstas ja võib-olla süütas Poitiers' Saint-Hilaire-le-Grandi kiriku. 
Et teda ahvatlesid Toursi Saint-Martini abtkonna rikkused, suundus ta seejärel ühe oma suurema üksusega Toursi poole. See klooster oli Lääne-Euroopa tähtsaim kristlik pühapaik. Seal asusid Gallia kaitsepühaku püha Martini reliikviad; reliikviate hävitamine oleks tähendanud lüüasaamist frankide dünastiale, mis samuti oli tema kaitse all.
Majordoomus Karl, kes tuli Odole appi, kogus veteranidest (peamiselt frangi jalaväelastest) sõjaväe ja liikus lõuna poole. Pärast Vinchy lahingut ja Néry lahingut]] (719]) oli temast saanud Frangi riigi tegelik valitseja. Ta vältis vanu Rooma teid, lootes jääda märkamatuks ja moslemeid üllatada. Et ta kavatses kasutada faalanksiformatsiooni, oli talle väga oluline asuda positsioonile, kus ta saab ise lahinguvälja valida ja piirata vastase ratsaväe liikumisvõimalusi. Ta pidi leidma kaldus, metsaga kaetud tasandiku, seadma oma sõdurid rivvi ja ootama, kuni moslemid tema juurde tulevad. See eeldas, et moslemid ei ründa teda enne, kui ta on valmis.
Lahingupaik.
Poitiers' lahingu täpne koht ei ole kindlalt teada.
Enamik ajaloolasi oletab, et lahing toimus kohas Toursi ja Poitiers' vahel selle koha lähedal, kus Claini jõgi suubub Vienne'i jõkke, kahe jõe vahel Châtellerault' linnast lõunas. Seal asus ka Vana-Poitiers, millest möödus vana Rooma tee, mida mööda muslimid nähtavasti tulid, sellal kui frangid olid nähtavasti asunud positsioonile Vienne'i ületuskohas tänapäeva Cenon-sur-Vienne'i juures. Lahinguväli pidi sel juhul olema jõeületuskoha ning 3 km kaugusel asuvate külade Vouneuil-sur-Vienne'i ja Moussais-la-Bataille vahel. Tänapäeval meenutab lahingut panoraamtahvlitega memoriaal Moussais' lähedal.
Välja on pakutud koguni 38 võimalikku asukohta. Élisabeth Carpentier' järgi: "On teada ainult see, et Karl Martell võitis kuskil Poitiers' ja Toursi vahel, Poitiers territooriumil ühe lahingu."
Lahingukohta on paigutatud kord Akvitaania põhjaossa Vouneuil-sur-Vienne'i küla lähedale, kord päris Tours'i lähedale (lahingu toimumispaik oli sel juhul Frangi riigi ja tollal iseseisva Akvitaania hertsogkonna piiril), kord Poitiers' lähedale. Edward Gibbon paigutab selle Toursi ja Poitiers' vahele Karl Ferdinand Werner nimetab Moussais' linna ja kuupäeva 2. oktoober 732. 
Lahingu araabiakeelne nimetus on ühe 11. sajandi allika järgi معركة بلاط الشهداء "ma‘rakat Balāț ash-Shuhadā' " 'Märtrite sillutise lahing', mida 19. sajandil tõlgiti kui 'märtrite sillutis' või 'märtrite tee'. Selle tõlke järgi võis lahing aset leida vana Rooma tee ääres Poitiers'st põhja pool Vienne'i departemangus, seega Claini jõe paremal kaldal. Sama hüpoteesi esitab ka Rouche: "kokkupõrge leidis aset Rooma teel Poitiers'st Toursi poole, Moussais's".
Ent ajaloolane Françoise Micheau täpsustas (2005. aastal), et sõna "balāţ" tõlge oleks hoopis "palee" või "uhke ehitis"; sellepärast ta oletab, et lahing võis toimuda rikka Saint-Martini abtkonna lähedal. Nimetus "Toursi lahing", mis on inglise keeles endiselt kasutusel, oli Prantsusmaal kaua käibel.
Jean Deviosse rõhutab, et lahing ei toimunud Poitiers' lähedal, sest Moulière'i mets oleks takistanud Umaijaadide ratsaväe liikumist.
Ühed ajaloolased eelistavad paigutada lahingu Cenon-sur-Vienne'i valda, kohta, Claini jõgi asub suubub Vienne'i, teised paigutavad selle Poitiers’ ja Toursi vahele, Preuilly-sur-Claise'i valda, kus on leitud Merovingide-aegseid haudu kunagise abtikiriku kõrvalt, või siis Ballan-Miré lähedale.
Ferdinand Lot lükkab ümber teatud autorite tendentslikud allikatõlgendused, mille eesmärgiks on tihti soosida mingit piirkonda või mingeid ideoloogilisi seisukohti. Ta jõuab järeldusele, et selline hüpoteeside uputusest ei ole ajaloo üldises kontekstis kasu ning et allikad on liiga napid, et teha sõjalist analüüsi.
Lahingu aeg.
Traditsiooniliselt peetakse lahingu toimumisajaks 10. oktoobrit 732, kuid täpne toimumisaeg ei ole teada. Oktoobrikuusse on see paigutatud kroonikate kaudsete andmete järgi, arvestades sõdimise võimalikku hooaega ja põllutööde aega. Araabia allikates paigutatakse lahing ramadaanikuusse.
Kuigi kroonikates leiduvad üksikasjad võimaldavad lahingu toimumise aja enam-vähem määrata, on Poitiers' lahingu täpne dateering ajaloolaste seas endiselt vaieldav. Paljud allikad pakuvad kuupäevad 732. ja 733, enamasti oktoobri esimesel poolel.
Euroopa kroonikute järgi toimus lahing oktoobrikuu laupäeval. Araabia kroonikut aga ütlevad, et see leidis aset ramadaanikuu esimesel laupäeval. Hidžra kalendri 114. aastal oli 25. oktoober 732.
Ajaloolased, kes eelistavad paigutada Poitiers' lahingu Bordeaux' lahingule (732) järgnenud aastasse 33, arvavad, et territoorium, mida teisel pool Püreneesid vallutada tuli, on liiga suur; tänapäeval arvatakse siiski, et tegu oli röövretkedega, ja see, et Püreneedest Vienne'i jõudmiseks kulus alla nelja kuu, tundub sel eeldusel usutav.
Léon Levillain ja Charles Samaran dateeriva lahingu 11. oktoobrile 732.. Ivan Gobry jälle väidab, et lahing toimus 17. oktoobril 733. Tema väitel annab aastaarvu 732 ainult Moissaci kroonika, mis koostati sada aastat pärast sündmust. Fredegari kroonika jätkaja, kes oli lahingu kaasaegne, ja Kastiilia kroonik, Toledo peapiiskop Rodrigo Jiménez de Rada (13. saand), annavad samuti aastaarvu 733. Seda kinnitavad araabia autorid, kes annavad aastaarvuks hidžra 115. aasta. "Abbé" Joseph-Épiphane Darras (1825–1878) teatab, et ühes Hildesheimi annaalide käsikirjas on kirjas, et lahing toimus laupäeval, oktoobrikuu kuupäeval, mille algus on kustutatud, nii et järel on "VII". Ükski 732. aasta oktoobri laupäev ei ole 17. ega 27. aga 17. oktoober 733 on küll laupäev.
21. sajandi alguses paigutas ajaloolane Peter Brown lahingu 733. aastasse.. Näiteks medievistid Paul Fouracre ja Carole Hillenbrand peavad küsimust endiselt lahtiseks ja mõlemat aastat võimalikuks.
Lahingu käik.
Nädal aega toimusid manöövrid ja väikesed kokkupõrked Poitou ja Touraine'i piirialal. Pärast neid kokkupõrkeid toimus otsustav lahing. ‘Abd ar-Raḩmān laskis oma ratsaväel frankide peale tormi joosta. Frankide väed moodustasid tõkke "nagu liikumatu müür, mõõgad käes, nagu jääkindlus", ootasid rünnakut, odad suunatud kilpide tagant välja.. Paistab, et selles pildis on tõetera, sest just frankide vägede tugevus avaldas araablastele ja berberitele muljet. Algas tihe käsitsivõitlus ja frankidel õnnestus vastased tagasi lüüa. Ent need ei saanud teist korda rünnata, sest vaskoonid, keda juhtis Odo, ründasid vaenlast tagantpoolt ja jooksid tormi muslimite laagrile. Uskudes, et nende sõjasaak ja perekonnad on ohus, taganesid mauri võitlejad oma laagrisse. Nad kandsid suuri kaotusi ja ‘Abd ar-Raḩmān tapeti. Ellujäänuid, kes olid sunnitud taganema lõuna poole Püreneesid, ründasid mäekurudel vaskoonid..
Järgmise päeva koidikul andis Karl rünnakukäsu, kuid laagris polnud kedagi – moslemid olid öösel põgenenud.
Kohalik pärimus.
Ülem-Quercy kohaliku legendi järgi ei saanud ‘Abd ar-Raḩmān Poitiers' lahingus surma, vaid taandus oma tagalasse Narbonne'i. Frankide väed Karl Martelli juhtimisel olevat teda jälitanud ning ta olevat koos oma sõjaväega tapetud 733. aastal Louchaptis Sangou kalju ("falaise de Sangou") juures. See asub Loti departemangus Marteli vallas. Kohaliku pärimuse järgi asetseb vallavalitsuse hoone lahingu toimumispaigas. 
Ettevalmistused ja manöövrid.
Kui muslimite väed olid Odo väed purustanud, olid nad kõigi allikate järgi täiesti üllatatud, kui nad avastasid, et nende tee Toursi poole on tõkestanud teine suur sõjavägi, mis oli lahingurivistuses ja võitlusvalmis. Karl oli täiel määral saavutanud selle üllatusefekti, mille peale ta lootis. Ta võttis sisse kaitsepositsiooni faalanksit meenutavas formatsioonis. Araabia allikate järgi oli see suur nelinurk puude ja tõusuga, mis pidurdasid ratsaväerünnaku hoogu.
Seitse päeva seisid sõjaväed vastamisi, oli ainult väikesi kokkupõrkeid. ‘Abd ar-Raḩmān oli rüüsteretkeväed kokku kutsunud ja moslemid ootasid nüüd, et sõjavägi oleks täies koosseisus. Aga isegi siis, kui vägi oli koos, olid nad ärevil. Ükski hea väejuht – ja ‘Abd ar-Raḩmān seda oli – ei taha lasta vastasel valida lahingu aega ja kohta, ja nüüd oli ikkagi selline olukord. Moslemitel oli ka raske hinnata Karli vägede suurust, sest Karl kasutas puid ja metsa, et tema väed paistaksid suuremad. ‘Abd ar-Raḩmān ootas, kuni tema enda vägi on koos. See aga andis Karlile aega koguda veel veterane ja mobiliseerida kohalikku rahvakaitseväge, kuigi tuli välja, et seda saab kasutada peaaegu ainult toidu, loomade ja muu varustuse hankimiseks ja vaenlase kiusamiseks.
Karl panustas sellele, et ‘Abd ar-Raḩmān on lõpuks sunnitud lahingusse astuma, et pääseda edasi ja rüüstata Toursi. Kumbki pool ei tahtnud alguses rünnata. Frangid olid oma karu- ja hundinahkadega külma eest hästi kaitstud ning neil oli maastikuline eelis. Araablased ei olnud külmaks ilmaks nii hästi valmis ja nad ei tahtnud franke rünnata, sest nad arvasid, et need on arvulises ülekaalus. Araablased soovisid, et frangid tuleksid puude vahelt välja, et nad oleksid araablaste ratsaväe suhtes haavatavamad. Frangid soovisid, et araablased tuleksid üles puude vahele, mis vähendaks ratsaväe eelist tunduvalt. Karl võitis selle mängu. Lahing algas seitsmendal päeval, sest ‘Abd ar-Raḩmān ei tahtnud talve lähenedes lahingut lõputult edasi lükata.
Võitlus.
Rahman lootis endiselt oma ratsaväe taktikalisele üleolekule, pikkadele piikidele ja mõõkadele ning saatis selle mitu korda rünnakule. Seekord aga ei etendanud moslemite ratsavägi otsustavat osa nagu paljudes varasemates lahingutes.
Ühel vähestest kordadest, kui keskaegne jalavägi jäi koondatud ratsaväerünnaku ees kindlalt püsima, suutsid distsiplineeritud frangi sõdurid seista vastu araablaste rünnakutele, kuigi araablaste ratsavägi tungis mitmel korral frankide nelinurga sisemusse. Üks araabia kroonik jutustab: "Moslemite ratsanikud ründasid kartmatult ja sageli otse vapralt vastupidava frankide pataljoni vastu, ja mõlemal poolel langes palju mehi." Kuid vaatamata araablaste raevukatele rünnakutele frankide liinid ei murdunud. Aastatepikkune igapäevane väljaõpe kiriku vara toel oli andnud Karlile just selle, mida ta oli soovinud, ja tema kogenud veteranid pidasid vastu araablaste ratsaväe ägedale rünnakule, mida tol ajal peeti võimatuks.
Pööre.
Lahing oleks siiski võinud lõppeda hoopis teisiti, kui moslemite väed oleksid jäänud kontrolli alla. Lääne ja moslemite islami allikad on ühel meelel selles, et lahing oli äge ja et moslemite raskeratsavägi murdis frankide faalanksist läbi.
Moslemid, kes tungisid nelinurka sisse, püüdsid Karli tappa, kuid ihukaitsjad ümbritsesid teda ega lasknud araablasi läbi. Frankide teatel levis samal ajal, kui lahing käis edasi-tagasi, lev9is araablaste väes äkki kuuldus, et franki luurajad ohustavad Bordeaux' all saadud sõjasaaki. Nüüd katkestas suur osa moslemite vägedest võitluse, et minna tagasi leeri ja kaitsta sõjasaaki. Moslemite allikate teatel oli Karl saatnud luurajad välja lahingu teisel päeval (frangi allikate väitel kestis lahing ainult ühe päeva), ja need hakkasid rüüstama moslemite leeri võttes enda valdusse varustusevankreid, Gallias võetud orje ja muud sõjasaaki. Karl oli saatnud luurajad välja, et tekitada moslemite leeris kaos ja vabastada nii palju orje kui võimalik, lootes, et vaenlane taandub lahinguväljalt. See õnnestus üle ootuste hästi. Lahingumöllus tundus moslemi väele, et see on taganemine, ja nad läksid paanikasse, nii et nad põgenesid lahinguväljalt. Sellest saigi varsti üldine taganemine. Kui ‘Abd ar-Raḩmān püüdis oma põgenevate meeste seas korda taastada, piirasid frangid ta ümber ja tapsid. Nüüd ei olnud kedagi, kes oleks moslemite täieliku taganemise peatanud, ja kõik moslemid läksid leeri tagasi. "Kõik põgenesid, ja vaenlased jäliitasid neid," kirjutas üks araabia ajaloolane. Ent selleasemel et põgenevaid vaenlasi jälitada, võtsid frangid uuesti faalanksipositsiooni sisse ja jäid sinna kogu ööks, uskudes, et lahing jätkub koidu ajal.
Järgmine päev.
Et moslemid võitlusse ei astunud, kartsid frangid varitsust. Karl arvas esialgu, et moslemid püüavad teda kõrgendikult alla avamaastikule meelitada, ja seda ta tahtis iga hinna eest vältida. Alles siis, kui frangi sõdurid olid vaenlase leeri põhjalikult luuranud, selgus, et laager oli öö jooksul kiiruga maha jäetud. Kõik, mida ei saanud käe otsas ära viia, oli maha jäetud, ja moslemite vägi oli suundunud tagasi Pürenee poolsaarele koos selle osaga saagist, mille sai kiiresti kaasa viia.
Araabia kroonikates on öeldud, et pärast ‘Abd ar-Raḩmāni surma ei suutnud eri piirkondade väejuhid – berberid, araablased, pärslased jt – kokku leppida uues ülemjuhatajas, kes oleks neid lahingusse juhtinud. Ainult ‘Abd ar-Raḩmānil oli kaliifi antud fatvaa ja seega absoluutne autoriteet usklike sõdurite üle. Moslemid oleksid võib-olla ikkagi suutnud franke võita, kui nad oleksid suutnud koonduda ühe juhi ümber, kuid rahvusliku kirevuse tõttu ei suudetud ‘Abd ar-Raḩmānile asendajat leida.
Kaasaegsete allikate teated.
Mosaraabi kroonika aastast 754, mille on kirja pannud tundmatu Andaluusia autor, „kirjeldab lahingut üksikasjalikumalt kui ükski teine ladina- või araabiakeelne allikas.“ Kroonika ütleb lahingu kohta: "Odo jälitamise ajal otsustas ‘Abd ar-Raḩmān Toursi hävitada, purustades selle lossid ja põletades maha kirikud. Seal kohtus ta Austraasia konsuliga nimega Karl, mehega, kes oli noorpõlvest saadik tõestanud oma väärtust sõjamehena ning oli sõjaasjade tundja ja kelle Odo oli nüüd appi kutsunud. Kui kumbki pool oli teist peaaegu seitse päeva rünnakutega piinanud, panid nad lõpuks end lahinguvalmis ja võitlesid ägedalt. Põhjamaalased jäid kõigutamatuks nagu müür, hoides kokku nagu liustik oma külmast kodust. Silmapilguga hävitasid nad araablased mõõkadega. Austraaslased, kellel oli rohkem sõdureid ja kes olid võimsalt relvastatud, tapsid kuningas ‘Abd ar-Raḩmāni, kui nad ta leidsid, löögiga rinda. Aga järsku, nähes araablaste arvukaid telke, panid frangid põlglikult mõõgad tuppe ja lükkasid lahingu järgmisele päevale edasi, sest öö oli kätte tulnud, kui lahing kestis. Päikesetõusu ajal nägid eurooplased araablaste telke paigutatuna nii, nagu need olid olnud eelmisel päeval. Et nad ei teadnud, et telgid on tühjad, ja arvasid, et sees istuvad võitlusvalmis saratseenid, saatsid nad mehed luurele ja avastasid, et kõik ismaeliitide väed on paiga maha jätnud. Öö jooksul olid nad tihedates ridades oma maale taganenud."
Fredegari kroonika jätk annab stiliseeritud lahingukirjelduse: "Vürst Karl seadis vapralt oma mehed nende vastu lahingurivvi ja sõjamehed tormasid neile kallale. Kristuse abiga paiskas ta nende telgid ümber ja kiirustas lahingusse, et nad tapatalgutes puruks lüüa. Kui kuningas Abdirama tapeti, hävitas ta, ajas väe taganema, võitles ja võitis. Nii triumfeeris võitja oma vaenlaste üle."
Fredegari kroonika jätku neljas raamat kirjutab veel, et "ta ründas neid kui meisterlik sõjamees." Ja "hajutas nad enda ees nagu viljaterad tuule käes."
Oletatakse ka, et Beda "Historia ecclesiastica gentis Anglorum" (ptk XXIII) viitab sellele lahingule: "... kohutav saratseenide nuhtlus laastas Frangimaad hirmsa veresaunaga, kuid peagi said nad sellesama maa peal oma kurjusega ärateenitud karistuse.
Strateegiline analüüs.
‘Abd ar-Raḩmān oli hea väejuht, aga Poitiers’ all tegi ta mitu saatuslikku viga. Gibbon osutab, et kõigepealt eksis ta sellega, et ei luuranud vaenlast piisavalt ja laskis end üllatada vaenlase suure sõjaväega, ning seejärel sellega, et ei läinud Karli vastu kohe lahingusse. Karl sai ‘Abd ar-Raḩmāni üllatada sellepärast, et ta vältis suuri Rooma teid ja liikus kõrvalteid mööda. Nii sai ta valida lahingu koha ja aja.
‘Abd ar-Raḩmān eeldas, et frangid ei tule oma Akvitaania rivaalile Odo Suurele appi, või ta ei hoolinud sellest. Sellepärast ei lasknud ta enne lahingut luurata tema vägede tugevust. Ta ei jälginud frankide vägesid ega Karli liikumisi. Kui ta oleks seda teinud, oleks ta väeosade eraldumise peatunud ja kohe kogu oma jõuga frankide vastu lahingusse läinud.
Creasy arvas, et muslimite strateegiliselt parim valik selles olukorras oleks olnud lahingut vältida ning lahkuda koos röövitud saagiga, paigutada garnisonid vallutatud linnadesse Lõuna-Gallias ning tulla tagasi alles siis, kui nad saavad sundida Karli võitlema niisugusel lahinguväljal, mis annab eelise muslimitele kui esimestele rõngasrüüdes rüütlitele.
Kui ‘Abd ar-Raḩmān oleks otsesest kokkupõrkest Karliga hoidunud, oleks Karl saanud oma soodsalt kõrgendikult pealt vaadata, kuidas frankide alasid ohustatakse või rüüsteretketega hävitada. Creasy märgib: "Kui meenutada, et Karlil ei olnud alatist sõjaväge, siis on väga tõenäoline, et ta ei saanud kasutada ettevaatlikumat teguviisi, jälgides ja kurnates sissetungijate vägesid, venitades vastasseisu. Nii julm ja ulatuslik oli saratseenide kergeratsaväe hävitustööd Gallias, et vihaste frankide raevu oleks olnud võimatu pikemat aega pidurdada. Isegi kui Karlil oleks õnnestunud veenda oma mehi passiivselt jälgima, kuidas araablased ründavad linnu ja laastavad territooriume, ei oleks ta suutnud hoida väge koos väljaspool tavalist sõjahooaega."
Kui arvestada kahe sõjaväe erinevust, pidas Karl hiilgava kaitselahingu. Frankide vägi koosnes peamiselt jalaväest, kõik olid turviseta, vastas aga seisid araabia ratsanikud, kes kandsid turvist; berberid ei olnud nii raskelt kaitstud. Kohas ja ajal, mille Karl ise oli valinud, kohtus ta ülekaaluka väega ja võitis seda.
Pierre Rouche, kes tugineb otseselt Córdoba anonüümi jutustusele, leiab:
"Karl Martelli väed koosnesid Poitiers' lahingus tegelikult veel täielikult jalaväelastest."
André Clot' järgi oli saratseenide kaotuse üks põhjus see, et nende tagala oli kaugel. Peale selle koosnes sissetungijate vägi peamiselt Põhja-Aafrika berberitest, kellel olid pered kaasas. See takistas sõjalisi manöövreid ja aeglustas liikumist, sest mehed pidid kaitsma naisi ja lapsi. Clot ütleb lõpuks, et Akvitaania hertsog Odo ründas lahingu lõpus laagrit, kus olid saratseenide pered, mistõttu saratseenide jooksid paanikas laiali. Ent Blanc ja Naudin tegid kindlaks, et mõte, et saratseenidel olid Poitiers' lahingus pered kaasas, pärineb Paulus Diaconuselt, kes kirjutas alates aastast 786, kuid pidas silmas hoopis sissetungi Akvitaaniasse, mitte Poitiers' lahingut.
James G. Patterson võtab artiklis "The Myth of the Mounted Knight" kokku Victor Davis Hansoni tööd frangi ratsaväe üleoleku kohta, kuid jõuab järeldusele, et "probleem, mille Poitiers' lahing sellele traditsioonilisele tõlgendusele, seisneb selles, et frankide väed võitlesid jalgsi, mitte hobustel. Laine laine järel purunes moslemite ratsavägi frankide faalanksi vastu ja see purustati. Tegelikult olid frankide võidus otsustavad nende paremad turvised – rõngassärgid, mida tugevdasid lamedate rõngaste ketid – ja raudne distsipliin."
Järellugu.
Poitiers' lahing märgistas islami ekspansiooni lõppu põhjas ja või selles soosis Karl Martelli ambitsioone. Araablaste vägi taandus üle Püreneede, ja Karl Martell jätkas järgnevatel aastatel moslemite väljaajamist Galliast. Vastates Akvitaania hertsogi Odo abipalvele, kasutas Karl moslemite vägede edasitungi ära, et saada jagu piirkonda, mis ei tahtnud tema võimule alluda. Karl vallutas nüüd Bordeaux' ja kinnitas kanda Akvitaanias. Odo oli sunnitud tunnistama Karli ülemvõimu. Kui Odo 735 suri, soovis tema poeg Hunold (Hunald) iseseisvust. Kuigi Karl tahtis Akvitaania hertsogkonna otse endale allutada ja läks Akvitaania lojaalsust kindlustama, käitus Hunald iseseisva hertsogina. Karl tunnustas hertsogkonda, kuid kui araablased 736. aastal uuesti Provence'i tungisid, ei jäänud Hunaldil muud üle kui isa eeskujul Karli ülemvõimu tunnustada.
736. aastal alustas kalifaat taas massiivset sissetungi, seekord üle mere ja ‘Abd ar-Raḩmāni poja juhtimisel. Sissetungijate vägi maabus Narbonne'is ja vallutas Arlesi. Karl suundus Provence'i moslemite kindlustuste juurde, kus ta vabastas Montfrini ja Avignoni, ning koos langobardide kuninga Liutprandiga ka Arlesi ja Aix-en-Provence'i – Nîmes, Agde ja Béziers, mis olid olnud moslemite käes alates 725. aastast, langesid ning nende kindlustused hävitati.
Seekord arvasid moslemid, et nad ei ole Karli alahinnanud, ja lasksid tal endale läheneda, lubades tal vallutada Provence'is linna linna järel, oodates kannatlikult franke, et anda lõplik lahing. Kuid nad olid ülehinnanud aega, mis frankidel kuluks, et rajada raskeratsavägi, mis toetaks haavatavat jalaväge. Kõigest viie aastaga oli Karl Martell kasutusele võtnud jaluse ja turvisega rüütlid. Kui ta nüüd moslemeid ründas, oli tal hoopis teistsugune sõjavägi, kui nad olid oodanud. Esiteks purustas ta moslemite väed Arlesis ja valmistus seejärel kohtuma põhijõududega Narbonne'i juures, kus ta need Berre'i lahingus 737 purustas. Mõned ajaloolased peavad Narbonne'i võitu kristliku Euroopa jaoks sama tähtsaks kui Poitiers’ lahingut. Moslemite väed seisid esimest korda silmitsi frankide raskeratsaväega, mida Karl Martell kasutas koos jalaväega. Tal ei õnnestunud siiski vallutada Narbonne'i, mida kaitsesid koos moslemitest araablased ja kristlastest (ariaanidest) läänegoodid, kuid ta puhastas Provence'i moslemitest ja surus nad tagasi Narbonne'i linna ja Septimaaniasse, nii et neil ei jäänud muud üle kui end linnade müüride taha kindlustada. Selle asemel et siduda oma sõjavägi aastatepikkuse piiramisega, rahuldus Karl Martell väheste järelejäänud sissetungijate isoleerimisega Narbonne'i ja Septimaania linnadesse. Linna lõpliku alistamise jättis ta oma pojale Pippinile, kes tegigi seda 759. aastal, ajades ülejäänud araablased tagasi Pürenee poolsaarele. Tema pojapoeg Karl Suur oli esimene kristlik valitseja, kes alustas rekonkistat – moslemite võimu all olevate kristlike alade vabastamist. Girona vabastati 785. aastal ja Barcelona 801. aastal. Moodustati puhvertsoon Hispaania mark. Karl Suur võitis 800. aastal Kangelaste metsa lahingu Saintonge'is, lüües rüüsteretkel olevate moslemite väge. Moslemitel jäid 10. sajandi lõpuni Provence'i kindlused, kust nad korraldasid sissetunge (vt Tourtouri lahing).
Hoolimata lüüasaamistest Poitiers' (732) ja Narbonne'i (737) all jäi Umaijaadide riik lõunas suureks ohuks Lääne-Euroopa riikidele, kes kartsid moslemite sissetungi kordumist Euroopas. See oht kadus korraga 750. aastal, kui Umaijaadide kalifaat kodusõja tõttu pärast Zābi lahingut lagunes ja Umaijaadide suguvõsa peaaegu täielikult hävitati, välja arvatud mõned printsid, kes põgenesid Aafrikasse ja edasi Pürenee poolsaarele, kus nad rajasid Umaijaadide emiraadi, mis oli opositsioonis Abbasiidide kaliifi võimuga Bagdadis.
Michel Rouche peab Poitiers' lahingu tõeliseks kaotajaks Akvitaania hertsogit Odot. See võit tõi Pippiniididele prestiiži, mis mõne aasta pärast aitas kaasa Merovingide poliitilisele kõrvalejäämisele.
Saksa ajaloolase Karl Ferdinand Werneri sõnul raputasid Karl Martelli vägivallateod Provence'i piirkonda. Werner arvas ka, et hüüdnimi Martel 'Vasar' võis tulla Karli brutaalselt halastamatutest repressioonidest, mitte tema lahingutehnikast moslemite vastu. Ta oli nagu kõike purustav vasar..
Allikad.
Antiikaja ja varakeskaja lahingute kohta on vähe allikaid. 
Vähesed araabia autorid mainivad seda episoodi. Poitiers' lahingu kohta öeldakse ainult, et ‘Abd ar-Raḩmān ja tema kaaslased "surid märtrisurma". Esimene autor, Egiptuse ajaloolane Ibn ‘Abd al-Ḩakam, teatab (aastal 861), et sõjaretk toimus hidžra 115. aastal (veebruar 733 – veebruar 734). Mosaraabi kroonika paigutab lahingu kohta nimega "Balāţ as-shuhadā"ks ('märtrite allee'
või uuema tõlke järgi 'märtrite palee'), hidžra 114. aastasse (märts 732 – veebruar 733). Hilisemad ajaloolased, nagu Ibn al-Athīr (13. sajand) ja Ibn ‘Idhārī (14. sajand), kordavad samu teateid.
8. ja 9. sajandi ladinakeelseid allikaid on rohkem, kuid need jäävad ebatäpseteks. Enamik kroonikaid mainib 732. aasta sündmust lühidalt ja sarnases sõnastuses, märkides lihtsalt, et "Karl võitles saratseenidega ühel oktoobrikuu laupäeval. Lorschi annaalid on täpsemad.
Sigebert Gembloux'st ütleb, et "hertsog Eudes, kes oli Karlist igati nõrgem, kutsus tema vastu Hispaania saratseene" (Chronica); Fredegari jätkaja (kellest ta lähtub) väidab, et "Eudes, kes oli võidetud ja alandatud, kutsus appi saratseenide truudusetu rahva". Teised ajaloolased, kes tuginevad lõunapoolsetele allikatele, nagu Moissaci kroonika (14. sajand), esitavad sündmusi lühidalt. Nagu Metzi annaalid (11. sajand), mainib Moissaci kroonika sündmust lühidalt ja sarnaselt, märkides, et "Karl võitles saratseenidega ühel oktoobrikuu laupäeval."
Tihti mainitakse Beda teost "Historia ecclesiastica gentis Anglorum", kuid John Tolani järgi kirjutas Beda kõnealuse lõigu 729. aastal ning pidas silmas hoopis Toulouse'i lahingut, mis oli aset leidnud veel varem, 721. aastal.
Ainsat üksikasjalikku jutustust saab lugeda 8. sajandi keskelt pärinevast Mosaraabi kroonikast, mille autorid, kristlikud mungad, kes elasid 8. sajandi keskel võib-olla Toledos või Córdobas, kirjeldavad lahingut ja toovad Umaijaadide vägede lüüasaamise põhjuseks omavahelised lahkhelid. Jutustusele Poitiers' lahingust eelneb jutustus Toulouse'i lahingust (721), milles araablaste asevalitseja As-Samḩ langes Toulouse'i müüride all Akvitaania valitseja Odoga silmitsi seistes, ja järgneb jutustus Berre'i lahingust (737, frankide väed purustasid ümberpiiratud Narbonne'ile appi tulnud araablaste väe; hoolimata sellest võidust ei suutnud Karl Martell linna vallutada). Rouche'i sõnul nägid Mosaraabi kroonika autorid selles frankide võidus ka "lootust võimalikule vabanemisele islami poliitilisest võimust."
Historiograafia.
Poitiers' lahingu tähtsus.
Lääne ajalugu.
Kristlikud kaasaegsed, alates Bedast kuni Theophaneseni kirjeldasid lahingut ning levitasid innukalt oma arusaama selle tähendusest. Hilisemad uurijad, nagu Gibbon, väitsid, et kui Karl Martell oleks saanud lüüa, oleksid maurid killustunud Euroopa tõenäoliselt suhteliselt hõlpsasti vallutanud. Gibbon kirjutas ühes oma kuulsamas peatükis: "Võidumarsside read olid pikenenud üle 1600 km Gibraltarist Loire'i kallastele; sama distantsi kordumine oleks viinud saratseenid Šotimaa kõrgustikeni ja Poola äärele; Rein ei ole ületamatum kui Niilus ja Eufrat, ja araablaste laevastik oleks ilma merelahinguta võinud Thamesi suudmesse sisse purjetada. Võib-olla oleks Koraani tõlgendamine olnud Oxfordi koolides õppeaine, ja kõnepultides oleks ümberlõigatud rahvas näidanud turvalisust ja tõde Muḩammadi ilmutustes."
Saja aasta pärast toetas Gibboni järeldust Belgia ajaloolane Godefroid Kurth, kes kirjutas, et Poitiers lahing "oleks pidanuks jääma üheks tähtsamaks sündmuseks maailma ajaloos, sest selle lahingu tulemus otsustas, kas Euroopas võidab kristlik tsivilisatsioon või islam.“
Saksa ajaloolased kiitsid Karl Martelli eriti vaimustunult; Friedrich Schlegel räägib "võimsast võidust" ja ütleb, et „Karl Martelli käsi päästis ja lunastas kristlikud rahvad läänes hävitava islami surmava käe eest.
Saksa ajaloolane Leopold von Ranke märgib: "Kaheksanda sajandi algus oli üks maailma ajaloo tähtsamaid ajastuid. Ühelt poolt ähvardas muhameedlus vallutada Itaaliat ja Galliat, teiselt poolt hakkas iidne sakside ja friiside puuslikekummardamine taas üle Reini tungima. Sel kristlusele ohtlikul hetkel ilmus noor saksa prints Karl Martell ja kaitses kristlust kogu energiaga, mida enesekaitse nõue tingis."
Inglise ajaloolane Henry Hallam märgib, et ilma Karl Martelli võitudeta ei oleks olnud Karl Suurt, Saksa-Rooma riiki ega Paavstiriiki; need riigid rajanesid Karl Martelli tegevusel islami piiramisel Euroopas ajal, mil kalifaat oli veel ühendatud ja suuteline selliseid vallutusi käivitama. Samuti Inglismaalt pärit ajaloolane Thomas Arnold arvas, et Karl Martelli võit Poitiers' all ületas isegi Arminiuse võidu Rooma leegionide üle Teutoburgi metsa lahingus: "Karl Martelli võit on nende vabastavate võitude seas, mis on sajandite jooksul inimkonna õnne mõjutanud."
Iiri ajaloolane John Bagnell Bury kirjutas: "Lahingut on sageli peetud suurima tähtsusega maailmaajalooliseks sündmuseks, sest pärast seda lõppes moslemite sissetung Euroopasse lõplikult."
Araabia ajalugu.
Paistab, et kaasaegsed araabia ajaloolased tundsid Poitiers' ja Narbonne'i kaotuste vastu palju vähem huvi kui lääne ajaloolased. Tunnustatud inglise ajaloolane Bernard Lewis kirjutab: "Araabia ajaloolased, kui nad seda üldse mainisid, kirjeldasid seda kui väikest kokkupõrget." Austria ajaloolane Gustave E. von Grunebaum kirjutab: "Tagasilöök on võib-olla tähtis Euroopa vaatepunktist, kuid tolle aja moslemite jaoks, kes ei näinud selles ohtu mingile suuremale plaanile, ei olnud sellel mingit laiemat tähendust." Kaasaegsed araabia ajaloolased ja kroonikud tundsid palju rohkem huvi samaaegse katastroofilise Konstantinoopoli piiramisega 718. aastal, mis lõppes hävitava lüüasaamisega.
Creasy jälle arvab: "Lahingu püsivat tähtsust moslemite silmis ei kinnitavad mitte ainult nende kirjeldused sellest kui "surmavast löögist" ja "häbiväärsest kaotusest", mida nende autorid pidevalt kasutavad, vaid ka see, et saratseenid ei teinud hiljem enam ühtegi tõsist katset vallutada alasid Püreneedest põhja pool."
13. sajandi Maroko autor Ibn ‘Idhārī al-Marrākushī mainib lahingut oma Magribi ajaloos "Al-bayān al-mughrib fī akhbār al-Maghrib". Ibn ‘Idhārī kirjutas: "‘Abd ar-Raḩmān ja paljud tema mehed leidsid märtrisurma "balāţ ash-shuhadā"l ('märtrite teel')." Antonio Santosuosso märgib, et „nad nimetasid Poitiers' ja Toursi vahel olevat lahinguvälja märtrite teeks". Ent nagu Henry Coppée on selgitanud, anti „sama nimi ka Toulouse'i lahingule ja paljudele teistele lahinguväljadele, kus moslemid lüüa said – nad olid alati usu eest langenud märtrid."
Samuti on näha, et araabia jutustustes ajavahemikust 722–850 mainitakse franke rohkem kui ühtki teist kristlikku rahvast peale bütsantslaste, mis võib viidata sellele, et tolleaegsed araabia õpetlased ei pidanud kaotust väikeseks ega ebaoluliseks.
Tänapäeva analüüs.
Ajaloolaste vaidlus lahingu tegeliku tähtsuse üle algas 19. sajandi lõpus, kui see lahing oli väga populaarne. Konsensust ei ole kerge saavutada, kui laiendada vaidlus kogu Vahemere-äärsesse piirkonda.
Henry Hallam, William E. Watson, Matthew Bennett, Edward Gibbon, Godefroid Kurth, Leopold von Ranke jt on arvanud, at kui Karl Martell oleks Poitiers' lahingu kaotanud, poleks olnud ühtegi teist jõudu, kes oleks suutnud kaitsta Lääne-Euroopat moslemite edasitungi eest. Henry Hallam kirjutab: "Seda võib pidada üheks vähestest lahingutest, mille teistsugune tulemus oleks dramaatiliselt muutnud ajaloo käiku kõigil järgnevatel aegadel – nagu Maratoni lahing, Gaugamela lahing, Metauruse lahing, lahing Katalaunia väljadel ja rahvastelahing." Matthew Bennett märgib: "...vaid väheseid lahinguid mäletatakse tuhat aastat hiljem..., aga Poitiers' lahing on erand ... Karl Martell lõi tagasi moslemite pealetungi, mis oleks võinud viia kogu Gallia vallutamiseni, kui see oleks saanud jätkuda.“ Tõenäoliselt ei adunud Karl Martell ja teised lahingu peategelased kohe, millise maailmaajaloolise tähtsusega sündmuses nad osalesid. Inglise ajaloolane John Julius Cooper, teine Norwichi vikont, üks juhtivaid autoriteete Bütsantsi alal, arvab, et peatades Poitiers' all moslemite edasitungi hoidsid frangid sõna otseses mõttes alles kristluse niisugusena, nagu me seda tunneme.
Belgia ajaloolase Henri Pirenne'i meelest oli see lahing sisuliselt vasturüüsteretk: "tõenäoliselt ei päästetud midagi muud peale ühe korraliku rüüsteretke". Seevastu Pascal Buresi leiab: "See kaotus tähistab keskaegse islami ekspansiooni lõppu Läänes ning sellel on olulisi tagajärgi: [see võimaldades Karl Martellil ja frankidel] sekkuda [süstemaatliselt] piirkonnas, mis keeldus tema autoriteedile allumast" ja ulatub kogu Lõuna-Prantsusmaale.
Araabia Lähis-Ida ajaloo eriteadlane Françoise Micheau leidis, et ‘Abd ar-Raḩmāni sõjaretke peamine eesmärk oli sõjasaak, mitte vallutus. "Córdoba araablaste jaoks oli tegu sõjaretkega (araabia keeles "ghazwah"), mille eesmärk oli rüüstata Gallia rikkusi, mitte "sissetung"." Jean Deviosse ja Élisabeth Carpentier annavad sellele vaatele rohkem varjundeid. Nad väidavad, et röövretked olid ka vahend territooriumi tundmaõppimiseks. Mitu aastat edukaid röövretki võisid viia vallutuseni. 
Deviosse juhib tähelepanu ka muslimite sõjakäigu taktikalisele korraldusele. Laevastik viis ühe osa sõjaväest maha Camargue'is. Rhône'i orgu mööda jõuti Sensi linnani, mis pärast piiramist vallutati. Samal ajal ületas ‘Abd ar-Raḩmăn kaugemal Püreneed. Nii tahtis ta sundida vastaseid jagunema ja suuri vahemaid läbima. ‘Abd ar-Raḩmăn nõudis ka, et tema mehed loobuksid osast sõjasaagist, et paremini võidelda (sõjavägi ei nõustunud sellega). Kui ‘Abd ar-Raḩmăn oleks olnud ainult saagi peal väljas, oleks ta võinud lahingust kõrvale hoida.
Hispaania arabist Emilio González Ferrín väidab, et Poitiers' lahing on müütiline. Tema sõnul oli 8. sajand Hispanias kodusõdade aeg, kus sõjapealikud võitlesid läänegootide pärandite pärast ning olid liiga hõivatud oma kohaliku positsiooni kindlustamisega, et minna seiklema üle Püreneede. Pealegi polnud Hispania sel ajal piisavalt arabiseerunud ega islamiseerunud, et rääkida tõelisest araablaste sissetungist. Pürenee poolsaare arabisatsioon ja islamisatsioon toimusid kultuurilise mõju ja rännete kaudu kogu 8. sajandi jooksul ning muutusid märgatavaks alles sajandi teisel poolel, kui ‘Abd ar-Raḩmān I rajas Córdoba emiraadi, Poitiers' lahingust palju hiljem. Ja see ei olnud veel Córdoba kalifaat, mille rajas alles hiljem, 10. sajandi alguses, tema kauge järeltulija ‘Abd ar-Raḩmān III. Ferríni meelest seletab liikumist üle Püreneede pigem põgenemine kui vallutus. Võib oletada põgenike rännet konfliktide ja näljahädade tõttu Pürenee poolsaarel. "Araablaste sissetungist" rääkida on rohkem mõtet Vahemere rannikul maabumise kaudu, nagu võis juhtuda Mauride massiivi juures. Ta märgib ka, et Guadalete lahingul (711) ja Poitiers' lahingul (732) puuduvad kaasaegsed tunnistused, mis toetaksid teooriat araablaste äkilisest sissetungist. Araabiakeelsed kroonikad, mis nendest jutustavad, koostati üle pooleteise sajandi hiljem ning püüavad pigem õigustada kehtivat võimu kui teha kindlaks ajaloolist tõde.
Hispaania ajaloolase Alejandro García Sanjuáni silmis kordab González Ferríni tõlgendus Ignacio Olagüe teesi, mille ta on esitanud teoses "Araablased pole kunagi Hispaaniat vallutanud".
, andes sellele akadeemilise legitiimsuse, mida see omal ajal tunnustatud medevialistidelt ei olnud saanud. Ta nimetab seda negatsionismiks ja historiograafiliseks pettuseks ning tunneb muret selle taaselustumise pärast viimastel aastatel teatud akadeemilistes ringkondades ja internetis. García Sanjuán rõhutab Olagüe mõjutatust fašismist ja González Ferríni avaldava kirjastuse Almuzara natsionalistlikku suunitlust.
Toetus Poitiers' lahingule kui maailma muutnud sündmusele.
William E. Watson (1993), üks tunnustatumaid ajaloolasi selle perioodi alal, toetab tugevalt seisukohta, et Poitiers' lahing oli makroajalooline sündmus, kuid distantseerub Edward Gibboni sõnavalikust: "On üsna selge, et Poitiers' lahingut võib pidada üheks tähtsamaks sündmuseks Frangi riigi ajaloos, kui vaadata lahingu tulemust selle tähelepanuväärse jutustuse valguses, mis räägib sellest, kuidas moslemid kehtestasid edukalt islami poliitilise kontrolli ja kultuurilise domineerimise kogu endise Rooma-kristliku maailma ida- ja lõunaosas. Palestiina, Süüria, Egiptuse ja Põhja-Aafrika ranniku (kuni Marokoni) kiire vallutamine muslimite poolt 7. sajandi jooksul tõi kaasa islami kultuuri püsiva, võimule rajatud kehtestamise varem kristlikus ja valdavalt mittearaabia piirkonnas. Läänegootide kuningriik langes moslemitest vallutajate kätte üheainsa lahinguga Barbate jõe ääres 711. aastal ja Hispaania-Portugali kristlikul elanikkonnal kulus tervelt seitse sajandit, et Pürenee poolsaarel võim tagasi saada. Rekonkista viidi lõpule 1492. aastal, vaid mõni kuu enne seda, kui Christoph Kolumbus sai ametliku toetuse oma otsustavale reisile üle Atlandi ookeani. Kui Karl Martell oleks Poitiers's samamoodi kaotanud nagu kuningas Roderik Barbate lahingus, siis on kaheldav, kas mõni passiivsetest valitsejatest Merovingide riigis oleks hiljem suutnud saavutada seda, mis tema andekal majordoomusel ei õnnestunud. Et Karlist sai Frangi riigis Karolingide dünastia esiisa ja Karl Suure vanaisa, võib isegi üsna kindlalt väita, et Lääne-Euroopa hilisem ajalugu oleks kulgenud hoopis teisiti, kui ‘Abd ar-Raḩmān oleks 732. aastal Poitiers's võitnud."
Watson lisab: "Kui uurida moslemite Püreneedest põhja poole suunatud surve motiive, võime Poitiers’ all toimunud frankide ja Al-Ándalusi moslemite kokkupõrkele omistada pikaajalise ajaloolise tähtsuse, eriti kui arvestada tähelepanu, mida araabia kirjandus frankidele pööras, ning moslemite edukaid vallutusi mujal keskaja jooksul."
John Henry Haaren, kes kirjutas 1900. aasta paiku, teeb raamatus "Famous Men of the Middle Ages" järelduse: "Poitiers' lahingut peetakse üheks otsustavatest lahingutest maailma ajaloos. See otsustas, et Euroopas jääb võim kristlaste, mitte moslemite kätte."
Bernard Grun annab raamatus "Timetables of History", mis ilmus uuesti 2004. aastal, järgmise hinnangu: "732. aastal tõkestas Karl Martelli võit Poitiers' lahingus araablaste pealetungilaine lääne poole."
Ajaloolane Norman Cantor, kes spetsialiseerus keskajale, kirjutas 1993: "Võib tõsi olla, et araablased olid sel ajal jõudnud suutlikkuse piirini ja nad ei oleks vallutanud Frangi riiki, kuid nende lüüasaamine (Poitiers' lahingus) 732. aastal peatas nende edasise pealetungi põhja suunas."
Hugh Kennedy märgib: "see sai tõeliselt tähendusrikkaks, sest kinnistas Karl Martelli ja karolingide võimu Prantsusmaal, kuid sellel olid ka sügavad tagajärjed muslimite Hispaanias. See tähendas "ghanīmah"-majanduse [st "rüüstemajanduse"] lõppu."
Sõjaajaloolane Paul Davis väitis 1999. aastal: "Kui moslemid oleksid Poitiers' all võitnud, siis on raske näha, mida eurooplased oleksid saanud teha, et neile vastu seista."
Samamoodi rõhutab George Bruce Harbottle'i klassikalise sõjaajaloo teose "Dictionary of Battles" uusversioonis: "Karl Martell, kes võitis muslimite sõjaväe, lõpetas sisuliselt moslemite katsed vallutada Lääne-Euroopat."
Antonio Santosuosso, käsitletava ajajärgu ekspert, esitab huvitava, nüüdisaegse käsitluse Karl Martellist, Poitiers' lahingust ja hilisematest ‘Abd ar-Raḫmăni poja vastu peetud sõjakäikudest (736–737). Santosuosso väidab veenvalt, et need hilisemad võidud sissetunginud muslimite vägede üle olid lääne kristluse kaitsmisel ja lääne kloostriliikumise säilitamisel vähemalt sama tähtsad kui Poitiers' lahing. Need kloostrid olid õpetatuse keskused, mis lõpuks viisid Euroopa keskajast välja. Pärast araabia allikate uurimist põhjendab ta samuti veenvalt, et tegu oli selgelt sissetungivägedega, mille kaliif saatis välja mitte ainult Poitiers’ lahingu eest kätte maksma, vaid ka selleks, et alustada kristliku Lääne-Euroopa vallutamist ja tuua see kalifaadi alla.
Poitiers' lahingu maailmaajaloolise tähtsuse eitamine.
Teised ajaloolased ei nõustu selle hinnanguga. Alessandro Barbero kirjutab: "Tänapäeva ajaloolased püüavad Poitiers' lahingu tähtsust vähendada ja osutavad sellele, et Karl Martelli poolt purustatud araablaste väe eesmärk ei olnud mitte Frangi riiki vallutada, vaid lihtsalt rüüstata jõukat Toursi Saint-Martini kloostrit."
Samamoodi kirjutab Tomaž Mastnak: "Uusaja ajaloolased on loonud müüdi, kus seda võitu esitatakse nii, et see päästis kristliku Euroopa moslemite käest. Näiteks Edward Gibbon nimetas Karl Martelli kristluse päästjaks ja Poitiers' lahingut maailma ajalugu muutnud kokkupõrkeks… See müüt on meie ajani elus… Kuid need, kes olid lahingu kaasaegsed, ei ülehinnanud selle tähtsust. Fredegari kroonika jätkajad, kes tõenäoliselt kirjutasid 8. sajandi keskpaiku, kirjeldasid lahingut lihtsalt ühena kokkupõrgetest kristlaste ja saratseenide vahel – isegi ühena nende sõdade reas, mida Frankide valitsejad pidasid sõjasaagi ja territooriumi vallutamiseks… Üks Fredegari kroonika jätkajatest esitas Poitiers' lahingut sellena, mis see tegelikult oli: episood kristlike valitsejate vahelises võitluses, kui Karolingid püüdsid Akvitaaniat oma võimu alla tuua."
Liibanoni-ameerika kristlik ajaloolane Philip Hitti usub, et tegelikult ei otsustatud Poitiers' lahinguväljal mitte midagi. Moslemite voog oli juba tuhandete kilomeetrite kaugusel oma alguspunktist Gibraltari väina juures – rääkimata nende baasist Al-Qayrawānis (Kairos) – ning see oli väsinud ja jõudnud loomuliku piirini."
Vaatepunkti, et lahingul ei olnud mingit suuremat tähtsust, sõnastab võib-olla kõige paremini Franco Cardini, kes kirjutab: "Kuigi sündmuse tähtsuse pisendamise või "müüdi hajutamisega" tuleb olla ettevaatlik, ei pea keegi enam seda lahingut otsustavaks. "Müüt" sellest kindlast sõjalisest kokkupõrkest elab tänapäeval edasi meediaklišeena, mida on raske kustutada. On teada, kuidas frankide ja paavsti propaganda ülistas võitu, mis saavutati Toursi ja Poitiers' vahel…
Sissejuhatuses raamatule "The Reader's Companion to Military History" võtavad Robert Cowley ja Geoffrey Parker kokku tänapäevase versiooni sellest vaatenurga Poitiers' lahingule: "Sõjaajaloo uurimine on viimastel aastatel läbi teinud drastilised muutused. Vanamoodne torupillide ja trummide meetod enam ei tööta. Sellised tegurid nagu majandus, logistika, luure ja tehnoloogia saavad nüüd selle tähelepanu, mis varem läks lahingutele, sõjakäikudele ja hukkunute arvule. Niisugused sõnad nagu "strateegia" ja "taktika" on saanud sisu, mida eelmine põlvkond ei oleks kasutatud. Hoiakute muutumine ja uued uurimused on muutnud meie arusaama sellest, mis kunagi tundus kõige olulisem. Näiteks jäävad paljud neist lahingutest, millest Edward Shepherd Creasy jutustas oma kuulsas 1851. aasta raamatus "The Fifteen Decisive Battles of the World", siin peaaegu mainimata, ja kokkupõrge muslimite ja kristlaste vahel Poitiers' ja Toursi all 732. aastal, mida kunagi peeti murranguliseks sündmuseks, on ümber hinnatud lihtsalt tugevaks rünnakuks."
Khalid Yahya Blankinship on väitnud, et Poitiers' lahingus saadud slüüasaamine oli üks vigu, mis aitas kaasa Umaijaadide kalifaadi langusele: "Marokost Hiinani põhines Umaijaadide kalifaadi laienemine ja edu džihaadil – relvastatud võitlusel, mille eesmärk oli allutada kogu maailm Jumala seadusele, võitlus oli sajandi vältel toonud suurt materiaalset edu, mis äkitselt peatus, millele järgnes valitseva Umaijaadide dünastia kokkuvarisemine aastal 750. Džihaadiriigi lõpp näitab esmakordselt, et selle kokkuvarisemise põhjusi ei tule otsida mitte üksnes sisekonfliktis, nagu on väidetud, vaid ka mitmest koos mõjuvast välistegurist, mis ületasid kalifaadi reageerimisvõime. Need välistegurid algasid purustavate lüüasaamistega Bütsantsis, Toulouse'is ja Poitiers's ning viisid aastal 740 suure berberite ülestõusuni Pürenee poolsaarel ja Põhja-Aafrikas."
Teise vaatenurga esitab Santosuosso, kes leiab, et võidud Poitiers's ja Narbonne'is (mida ta peab olulisemaks) avaldasid samuti kaugeleulatuvat mõju, sest need aitasid tuua Euroopasse araablaste õpetatuse, mis viis lõpuks Euroopa keskajast välja.
Kokkuvõte.
Sõjaajaloolane Victor Davis Hanson teeb kokkuvõtte debatist Poitiers' lahingu üle, tuues tsitaate ajaloolastelt, kes on lahingu makroajalooliste tagajärgede rõhutamise poolt või vastu: "Tänapäeva teadlased on avaldanud arvamust, et Poitiers, millest on kaasaegsetes allikates nii nõrgalt räägitud, oli kõigest rüüsteretk, nii et see on lääne müüdiloome konstruktsioon või et muslimite võit oleks aidanud kaasa frankide edasisele domineerimisele. On selge, et Poitiers märgistas Euroopa eduka kaitse (muslimite vastu) üldist jätkumist. Kohe pärast Poitiers' võitu jätkas Karl Martell aastakümneid Lõuna-Prantsusmaa puhastamist moslemitest ründajatest ja omavahel võitlevate kuningriigite ühendamist Karolingide riigi aluseks ning kohalikes mõisates väljaõppinud ja usaldusväärsete vägede juurdevoolu tagamist."
Ka tänapäeva ajaloolane Paul Davis viitab mõlemale poolele debatis selle üle, kas Poitiers' lahing oli tõesti maailmaajalooline sündmus. Ta kirjutab: "...selle üle, kas Karl Martell päästis kristliku Euroopa, on palju vaieldud. Üks on aga selge: võit tagas frankide ülemvõimu Gallias rohkem kui sajandiks."