tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Joseph-Michel Montgolfier

Joseph-Michel Montgolfier (26. august 1740 – 26. juuni 1810), vanem Montgolfier' vendadest, oli prantsuse paberivabrikant ja üks kuumaõhupalli leiutajatest. 
Koos oma venna Jacques-Étienne Montgolfier'ga valmistas Joseph-Michel Montgolfier esimese edukalt lennanud kuumaõhupalli. Esimene mehitatud lend toimus 1783. aastal. Aastal 1784 katsetas ta ka lihtsat langevarju, kasutades katsetes looma, tavaliselt lammast.
Vaino Kallas

Vaino Kallas (12. november 1927 Krundiküla, Häädemeeste vald, Pärnumaa – 9. aprill 2019) oli Eesti vabadusvõitleja, harrastusajaloolane ja raadioamatöör, mitme ajalooraamatu autor.
Borghese galerii

Borghese galerii (itaalia keeles Galleria Borghese) on endise Villa Borghese Pinciana ruumides asuv kunstigalerii Roomas Itaalias. Muuseumis on pandud välja Gian Lorenzo Bernini, Agnolo Bronzino, Antonio Canova, Caravaggio, Raffaeli, Peter Paul Rubensi, Tiziani ja teiste kunstnike teosed.
2008. aastal külastas muuseumi 486 885 inimest, 2016. aastal 527 937 inimest.
Peamised teosed.
Valikloend galeriis välja pandud teostest ja nende autoritest tähestikulises järjekorras.
Mart Lajal

Mart Lajal (sündinud 13. jaanuaril 1965) on eesti motosportlane. 
Ta on osalenud Dakari rallil.
Reena Koll

Reena Koll (sündinud 15. novembril 1996) on Eesti teivashüppaja.
Tema nimel on endine Eesti naiste teivashüppe rekord 4.36 (25. juuli 2018, Tartu). Sisetingimustes hüppas 9. veebruaril 2016 Eesti absoluutrekordiks 4.31. 5. veebruaril 2013 Tartus peetud Martin Kutmani mälestusvõistlustel püstitas ta sisetingimustes Eesti absoluutrekordiks 4.24. 14. jaanuaril 2012 Tartus hüppas ta 4.15. See oli ka Eesti rekord. 26. jaanuaril 2013 hüppas ta 4.20.
Enne välisrekordi 4.36 püstitamist hüppas 16. juunil 2018 4.35. Tema varasem välisrekord oli 24. juulil 2014 hüpatud 4.20. 22. juunil 2013 hüppas ta rekordiks 4.15.
Seitsmevõistluses on tema parim punktisumma 5125 (24. august 2012).
Reena Koll sai 2012. aastal Vabariigi Presidendi Kultuurirahastu noore sportlase preemia.
Erich Loit

Erich Loit (20. mai 1928 Erra – 10. jaanuar 2012 Tallinn) oli eesti muusik, dirigent ja muusikapedagoog.
Ta alustas muusikaõpinguid Rakveres, spetsialiseerudes viiulile. Hiljem õppis Tallinna Muusikakoolis muusikateooriat ja orkestridirigeerimist. Muusikakooli lõpetas Loit 1951. aastal. Hiljem omandas ta muusikalise kõrghariduse vioola erialal Tallinna Riiklikus Konservatooriumis, mille lõpetas 1959. aastal.
1954. aastast töötas Erich Loit teatris Estonia vioolamängijana ja oli samas aastatel 1964–1973 ka rühmakontsertmeister. Estoniast siirdus ta pensionile 2003. aastal.
Ühtlasi õpetas Loit Tallinna Muusikakooli ja Tallinna Muusikakeskkooli orkestriklassides.
Aastatel 1964–1994 oli Loit Vabariikliku Noorte Viiuldajate Ansambli dirigent ja kunstiline juht. Ka ansambel asutati tema eestvedamisel. 1985. aastal XX üldlaulupeol, samuti mitmel koolinoorte laulupeol, aga ka rahvatantsu- ja muusikapeol oli ta keelpilliorkestrite juht. 1994. aastal oli ta tantsupeo muusikaline juht.
Lisaks praktilisele muusikalisele tegevusele ja muusika õpetamisele töötas Loit Eesti Teatri- ja Muusikamuuseumi teadurina. Tema sulest on ilmunud teosed "Muusikainstrumendid ja orkestrid" (1976) ning "Ma ise ilutegija" (2003), samuti on ta koostanud ülevaateteose "Vabariiklik Noorte Viiuldajate Ansambel" (1984).
Erich Loit maeti 14. jaanuaril 2012 Pärnamäe kalmistule.
Aerostaat

Aerostaat (kreeka keelest "aero" 'õhk' + "statos" 'seisev'), on õhust kergem, õhukese kestaga õhus püsiv ümara kujuga seadeldis, mille tõstejõud saavutatakse aerostaatilise üleslükke jõul. Aerostaadi ruumala täidab tõstejõudu tekitav õhust kergem gaas või ka ümbritsevast õhust märgatavamalt soojem/soojendatav õhk (vt Archimedese seadus). 
Jõuseadmeta aerostaati nimetataks õhupalliks, mis triivib õhuvooludes. Jõuseadme ja (pool)jäiga kestaga juhitavaid aerostaate nimetatakse dirižaabliteks või ka tsepeliinideks (näiteks "Hindenburg").
Dibëri maakond

Dibëri maakond ("Qarku i Dibrës") on 1. järgu haldusüksus (maakond) Albaanias. Piirneb idas Põhja-Makedooniaga.
Maakonna keskus on Peshkopia linn.
Maakond jaguneb kolmeks ringkonnaks: Bulqiza ringkond, Dibëri ringkond ja Mati ringkond.
Christopher Loeak

Christopher Loeak (11. november 1952 – 8. august 2025) oli Marshalli Saarte poliitik, kes oli 10. jaanuarist 2012 kuni 11. jaanuarini 2016 Marshalli Saarte president.
Christopher Loeak oli pärit Ailinglaplapi atollilt. Ta õppis Hawaii Pacificu ülikoolis ja Spokane'i Gonzaga ülikoolis õigusteadust.
Ta valiti esimest korda parlamenti 1985. aastal. Aastatel 1988–1992 oli ta justiitsminister, 1992–1996 sotsiaalminister, 1996–1998 haridusminister, 1998–1999 Raliki saarte minister.
Pärast 2011. aasta parlamendivalimisi kogunenud parlament valis 3. jaanuaril 2012 sõltumatuna kandideerinud Christopher Loeaki presidendiks. Ta sai 21 häält tollal ametis olnud presidendi Jurelang Zedkaia 11 hääle vastu.
City Nights

"City Nights" on Teele Viira esimene soolosingel. Laulu autorid on Priit Uustulnd ja Teele Viira ise. Pala on üks Eesti Laul 2012 kahekümnest poolfinalistist. Laulule tehakse ka muusikavideo.
Durrësi maakond

Durrësi maakond ("Qarku i Durrësit") on 1. järgu haldusüksus (maakond) Albaanias. Läänes moodustab loodusliku piiri 61,8 km Aadria mere rannikut.
Maakonna keskus on Durrësi linn.
Maakond jaguneb kaheks ringkonnaks: Durrësi ringkond ja Kruja ringkond.
Lezhë maakond

Lezhë maakond ("Qarku i Lezhës") on 1. järgu haldusüksus (maakond) Albaanias.
Läänes moodustab maakonna loodusliku piiri Aadria meri. Sisemaal asub Mirdita mägismaa. Suuremad jõed on Drin, Mat ja Fan.
Maakonna keskus on Lezhë linn.
Maakond jaguneb kolmeks ringkonnaks: Kurbini ringkond, Lezhë ringkond ja Mirdita ringkond.
Alu mõis

Alu mõis (saksa keeles "Allo") oli rüütlimõis Rapla kihelkonnas Harjumaal. Nüüdisajal jääb Rapla maakonna Rapla valla territooriumile. Mõisakompleks asub Alus.
Ajalugu.
Vanimad teated Alu mõisa kohta pärinevad 1409. aastast. Aastatest 1306–1422 on Alus (Allo) mainitud von Alweneid, 1523. aastani Dönhoffe, umbes 1550. aastast Pirita kloostri küla. Tõenäoliselt oli mõisa keskuses juba keskajal kivihoonestus. 1594. aastal kuulus mõis Wrangellidele.
17. sajandil kuulus mõis Uexküllidele ja Wrangellidele. Pärast Põhjasõda vahetas mõis sageli omanikke, kuuludes Rosenitele, kuni Hans Diedrich von Rosen (maetud 1738) müüs 26. aprillil 1705 Alu mõisa Bengt Heinrich von Bistramile, Bistramite ning Tiesenhausenite omandusse.
1858. aastal läks Alu mõis naabruses asuva Sikeldi mõisa omaniku Otto von Lilienfeldi valdusse, kes lasi lammutada vanad hooned ning rajada uue härrastemaja.
Mõisa viimane omanik oli Rudolf von Lilienfeldt, kellelt see 1919. aastal võõrandati.
Mõisakompleks.
Mõisa härrastemaja hakati 1862. aastal ehitama arhitekt Paul Alischi, kes oli ka Kreenholmi Manufaktuuri arhitekt, projekti järgi. Hoone valmis 1875. aastal, saanud oma lõpliku kuju Friedrich Modi projekti järgi. Viiekorruselise nurgatorni, sakmelise rinnatise ja kuubikukujulise vormiga uusgooti stiilis ehitis on mõjutatud keskaegsest linnusearhitektuurist.
1920.–1930. aastatel asus endises härrastemajas Alu algkool. Teise maailmasõja järel oli hoone Eesti Põllumajandustehnika kasutuses. 1999. aastal omandas kunagise Alu mõisa peahoone Kaitseliit, rajas sinna oma õppekeskuse ning sellega seoses lasi 2000. aastate alguses hoone restaureerida.
Härrastemaja juures asub park koos tiigiga.
Vähestest säilinud kõrvalhoonetest on silmapaistvam uusgooti stiilis ait.
Kultuurimälestiste registris on Alu mõisa peahoone registrinumbriga 15323, park registrinumbriga 15324 all ning ait-kuivati registrinumbriga 15325.
1999. aastal ostis Kaitseliidu peastaap Rapla vallalt Alu mõisahoone ja rajas sinna koolituskeskuse
Pjotr Aleksejev

Pjotr Fjodorovitš Aleksejev (1813? Peterburi – 1870? Holmogorõ, Arhangelski kubermang) oli vene luuletaja, üliõpilaslaulik ja gümnaasiumiõpetaja.
Aleksejev sündis arvatavasti 1813. aastal Peterburis ja alustas samas ka oma haridusteed. 1834–1838 järgnesid ülikooliõpingud Tartus, kus ta alustas kameralistikaga, aga suundus hiljem meditsiiniteaduskonda, kuid ei lõpetanud stuudiumi. 1829. aastast oli ta vastasutatud vene üliõpilaskorporatsiooni Ruthenia liige ja sellesse aega jäävad samuti tema esimesed luulekatsetused.
Luuletaja esimesed luuletused, "Koidik" ja "Minu täht", ilmusid 1838. aastal. Aasta hiljem trükiti ajakirjas Otetšestvennõje zapiski (Oтечествeнные записки – 'isamaalised kirjutised') tema tõlge Friedrich Schilleri ballaadist "Sukelduja" ("Der Taucher") ja almanahhis "Утреннaя заря" ('koidupuna') ilmus Aleksejevi luuletus "Ööbik" ("Соловей"). Schillerit tõlkis ta ka hiljem ("Rõõm").
Aleksejev tegutses algul Tartu erapansionaatides vene keelt ja kirjandust õpetades ning sellest kujunes peagi tema põhitegevus.
1840. aastal ilmus tema luulekogumik "Лирические стихотворения и сказки" ("Lüürilised luuletused ja muinasjutud"), mis sai positiivse vastuvõtu osaliseks. Tartus kujunes välja laus vene üliõpilastest koosnev luulekoolkond, kus tõusis kõige selgemalt esile Nikolai Jazõkovi luule, aga kelle loomingut matkivat üliõpilaslaulu viljelesid mitmed Ruthenia korporantidest poeedid, nagu Aleksandr Karamzin, Nikolai Ivanov jt.
Aastatel 1839–1861 (teistel andmetel hoopis 1840–1861) oli ta õpetaja Varssavi õpperingkonna haridusasutustes ning seal anti 1841. aastal välja ka tema romantiline poeem "Мель-Дона", mis räägib Tartus tekkinud traagilise lõpuga armukolmnurgast. Kriitikud ei andnud sellele teosele armu. Samal perioodil tükiti Peterburis ära mitmed tema teosed, nagu "Kaasaegne hääl vene sõdalaste auks ja kuulsuseks" (1854), "Närtsimatu luuderohi Issandas lahkunud valitseja Nikolai I kalmule" (1859), "Troonipärija, Tema Keiserliku Kõrguse Nikolai Aleksandrovitši täisealiseks saamise puhul" (1859) ja "Rahva tänulikkus Tema Keiserlikule valitsejale Aleksander II le" (1861), kuid suuremat tähelepanu need ei pälvinud.
Säilinud on ka 1844–1849 loodud, aga avaldamata jäänud luuletused ja kogumik luuletaja enda eluolu ning argieluvaateid kirjeldavat luulet aastatest 1854–1867. Viimaste seast leiab ka luulevormis kirjelduse 30. juulil 1860 toimunud kohtumisest ukraina kirjaniku Tarass Ševtšenkoga.
Aastatel 1861–1864 õpetas ta Arhangelskis ladina keelt ning töötas seejärel lühikest aega Šiauliai gümnaasiumis. 1869. aastal läks ta riiginõuniku auastmes pensionile ja suri järgmisel aastal Holmogorõs Arhangelski kubermangus.
Pjotr Aleksejevi vähene panus kirjandusse ning originaalsete tähtteoste puudumine on jätnud ta siiski vene kultuuris teisejärguliseks kirjameheks. Olulisem osa selle luuletaja loomingust jäi Tartus veedetud üliõpilasaastatesse.
Biblioteca Ambrosiana

Biblioteca Ambrosiana (Ambrosiuse raamatukogu) on kardinal Federico Borromeo poolt 1607. aastal asutatud ajalooline Milano raamatukogu.
Raamatukogu asub Ambrosiuse palee (itaalia keeles "Palazzo dell'Ambrosiana") ruumides. Samas hoones asub ka Pinacoteca Ambrosiana, mille asutas samuti kardinal Borromeo.
Läitenöör

Läitenöör on suurema hulga süütlite läitmiseks kasutatav abivahend, mis kujutab endast põleva ümbrisega kaetud traati, mille läbimõõt on 2–4 mm.
Sõltuvalt nööri tüübist liigub leek mööda läitenööri kiirusega 2–20 cm/sek.
Süütlite ühendamine läitenööriga tehakse spetsiaalsete klambrite abil ning süütenööri südamik peab olema kontaktis läitenööri põleva kestaga.
Süütetaht

Süütetaht ehk hõõgtaht on süütlite läitmiseks kasutatav abivahend, mis kujutab endast kaaliumsalpeetriga immutatud puuvilla- või linakiududest nööri.
Süütetahi läbimõõt on 6–8 mm ja põlemiskiirus 0,3–0,5 cm/min. Põlemine toimub kõrgel temperatuuril hõõgudes ja selle kiirus on sõltuvuses tuule kiirusest.
John Nelson Darby

John Nelson Darby (18. november 1800 – 29. aprill 1882) oli evangelist. 
Ta tõlkis Piibli inglise keelde heebrea ja kreeka keelest.
Süütel

Süütel on lõhkelaengute initsieerimiseks kasutatav vahend, mis koosneb süütenöörist ja kapseldetonaatorist.
Süütlis kasutatav süütenöör peab olema vähemalt nii pikk, et leegi jõudmine kapseldetonaatorisse ei toimuks kiiremini kui ühe minuti jooksul. Erandjuhtudel võib kasutada ka lühemat süütenööri, aga näiteks süvislaengute puhul on nõutav veel pikem süütenöör (minimaalselt 1 meeter).
Süütenööri detonaatorisse ühendatav ots peab olema lõigatud risti nööri teljega ning detonaatori tagumine osa, kust süütenöör sisse lükatakse, peab olema kinni valtsitud, et süütenööri õige koha peal kindlalt paigal hoida.
Süütamise lihtsustamiseks lõigatakse süütenööri läidetav osa 45–60-kraadise nurga ulatuses viltu. Süütel läidetakse kasutades tuletikku, läitlit, läitenööri, läitepadrunit, süütetahti või teist süütenööri. Elektriliste kapseldetonaatorite juures kasutatakse lõhkamismasinat, kuid siis on ka tingimused teised ja detonaatorijuhtmed moodustavad osa elektrilõhkevõrgust.
Enam kui 4 meetri pikkune süütel peab olema dubleeritud ning mõlemad nöörid süüdatakse üheaegselt.
Üks lõhkaja ei tohiks süüdata järjestikku üle viie süütli. Süütlite pikkus peab olema piisav, et lõhkaja jõuaks enne plahvatust ohutusse kohta.
Idomeneus

Idomeneus (kreeka Ἰδομενεύς) oli vanakreeka mütoloogias Kreeta valitseja Deukalioni poeg ning Minose ja Pasiphae lapselaps. Ta oli Orsilochose isa.
Idomeneus oli üks Helena kosilastest. Kuna kõik kosilased olid vandunud, et kaitsevad Helena tulevast abielu, tuli ka Idomeneus Menelaosele appi, kui Paris viimaselt naise röövis. Idomeneus juhtis Trooja sõjas kreetalaste 80-laevalist sõjaväge. 
"Iliases" on Idomeneus tähtis tegelane. Ta on vanem kui enamik Kreeka väejuhte, ent teda kujutatakse suurepärase sõjamehena. Ta oli üks üheksast mehest, kes pakkusid end vabatahtlikuna kahevõitlusesse Hektoriga, samuti üks neist kreeklastest, kes olid peidus Trooja hobuses.
Pärast sõja lõppu jäi Idomeneuse juhitud laevastik koduteel tormi kätte, milles hävisid 79 laeva 80-st. Idomeneus tõotas pääsemise puhul ohverdada Poseidonile esimese Kreetal kohatud elusolendi. Selleks osutus ta aga enda poeg Idamantes. See, kas ta poja ohverdas või mitte, on loo eri versioonides esitatud erinevalt. Ühes versioonis oli kogu ta pere valmis end ohverdama, misjärel Poseidon leebus ja jättis kõik ellu. Enamikus müüdiversioonides pagendati Idomeneus Kreetalt: kas tegeliku pojatapu tõttu või seepärast, et vahepeal oli võimu enda kätte haaranud uus valitseja Leukos. On säilinud ka versioon, mille järgi Idomeneus lihtsalt naasis Kreetale ja valitses seal rahus kuni surmani.
Idomeneuse loo teemal on Wolfgang Amadeus Mozart kirjutanud ooperi "Idomeneo" (1781).
Süütenöör

Süütenöör on püssirohuga täidetud nöör plahvatuse korraldamiseks, mis kannab edasi lõhkaja poolt süüdatud leeki.
Süütenööre kasutatakse militaarvallas, mäenduses ja ilutulestiku korraldamisel.
Süütenöör koosneb asfalteeritud puuvillast või plastikust kestast, mille sees on peeneteralisest mustast püssirohust pressitud südamik.
Süütenööri läbimõõt on tavaliselt 5–6 mm ja selle püssirohusisaldus on umbes 6 g meetri kohta.
Eestis on kasutusel põhiliselt vene päritolu süütenöör põlemiskiirusega 60 cm/min ja Soome päritolu süütenöör põlemiskiirusega 50 cm/min. Ilutuletiku rakettide juures kasutatakse muid, spetsiaalselt selleks otstarbeks valmistatud süütenööre.
Süütenöör valmistatakse tavaliselt 10 meetri pikkuste vihkudena ning neid kasutusele võttes tuleb veenduda, et nendes ei esineks muljumisjälgi ega murdekohti, pragusid, harunenud kohti, märgumisjälgi ega jämedamaid või peenemaid kohti. Samuti tuleks kontrollida põlemiskiiruse vastavust ettenähtule, sest defektne süütenöör võib põhjustada õnnetusjuhtumeid.
Süütenööri lõigatakse terava noaga puidust alusel.
Kui süütenööri üks ots ühendatakse kapseldetonaatorisse, siis lõigatakse see risti nööri teljega, et nööri südamik ja detonaatori primaarlaeng omavahel kokku puutuksid. Süütenöör lükatakse detonaatorisse ja kinnitatakse sinna tagumise osa valtsimisega, kasutades spetsiaalseid tange. Detonaatoriga ühendatud süütenööri nimetatakse süütliks.
Süütenööri läitmine toimub kas tuletiku, läitli, süütetahi, põleva süütenööriga või mõne erivahendiga. Lihtsustamaks süütamist lõigatakse süütenööri läidetav osa 45–60-kraadise nurga all viltu.
Tulenevalt kindlast põlemiskiirusest saab süütenööri kasutada viivituselemendina, kuid kuna süütenööri põlemiskiirus ei ole alati päris ühtlane, peab plahvatustele soovitud järjestuse andmiseks süütenööride pikkuste erinevus ületama 10% süütli enese pikkusest.
Kiiu mõis

Kiiu mõis (saksa keeles "Kida" või "Kyda") oli rüütlimõis Kuusalu kihelkonnas Harjumaal. Nüüdisajal jääb kunagine mõis Harju maakonna Kuusalu valla territooriumile.
Ajalugu.
Kiiu mõisa on esmamainitud 1418. aastal, mil mõisa omanikud olid vennad Hans ja Klaus Soye. Kiiu hõlmas ka Sääre küla, Mäepää ja Pirsuhallika külasid. Mõisa varasemale eksisteerimisele viitab aga asjaolu, et 1348. aastal toimus seal Harju-Viru seisustepäev, mis eeldab ürituse läbiviimiseks vajalike ehitiste olemasolu.
1505. aastal omandas mõisa Hermann Lode, kellelt see 1517. aastal Fabian von Tiesenhausenile läks. Viimane lasi sinna rajada väikese Kiiu vasallilinnuse. Fabiani järel valdas mõisa tema Caspar von Tiesenhausen, kes aga Poola poolele üle läks, mistõttu mõis 1566. aastal riigistati. Rootsi riigile.
20. oktoobril 1614 läänistas Gustav II Adolf mõisa Jakob De la Gardiele truu teenistuse eest, aga osalt ka Caspar von Tiesenhauseni võla tõttu.
1666. aastal müüs Jakobi poeg Axel Julius De la Gardie Kiiu mõisa 18 000 riigitaalri eest oma õele Christina Catharina Stenbockile. 17. sajandi lõpus mõis redutseeriti.
1699–1907 moodustas Kiiu koos Kolga, Kõnnu ja Loo mõisaga fideikomissi.
Tsaar Peeter I käsul immiteeriti mõis 1714. aastal Christina Catharina Stenbocki tütrepoja krahv Gustav Otto Douglase käsutusse.
16. veebruaril 1724 kuulutati Kiiu keiser Peeter I privileegiga Stenbockide pärusomandiks. Mõisaomanikuks sai Bengt Ludwig Stenbock (1694–1737), viimase surma järel aga tema vend Friedrich Magnus Stenbock (1696–1745). Viimaselt päris mõisa tema poeg Karl Magnus Stenbock (1725–1798), temalt omakord pojapoeg Magnus Stenbock (1780–1816). Temalt päris mõisa poeg Ludwig Stenbock (1812–1849), temalt aga vennapoeg Magnus Stenbock (1804–1885). Viimase pärija oli tema pojapoeg krahv Eric Stenbock (1860–1895). Ericu surma järel päris mõisad tema lell krahv Michael Stenbock (1837–1910).
1907. aastal ostis Wilhelm Nerling 350 000 rublaga Kiiu mõisamaad. Talumaad kinnitati 1912. aastal Tallinna Ringkonnakohtu määrusega Michaeli pojale Wssewolod Stenbockile.
Mõisakompleks.
Vasallilinnus.
Mungatornina tuntud Kiiu vasallilinnusest on algupäraselt säilinud kolm alumist korrust. Teine korrus oli kasutusel elukorrusena, kolmas ja neljas korrus kaitsekorrustena. Linnus restaureeriti 1973. aastal, mil lisati ka arvatav neljas korrus ning kolmanda korruse puidust kaitsekäik ehk urdaaž.
Hilisem hoonestus.
18. sajandi lõpus rajati mõisa ühekorruseline kivist härrastemaja. 20. sajandi alguses teostati hoone juugendstiilis ümberehitus. Fassaadile lisati voluutviiluga pealeehitis, ehitati haritorn ning hoone sai väikeste ruutudega aknad. 
Härrastemaja kujundust on aja jooksul lihtsustatud – puudub osa fassaadikaunistusi. Ümberehitatud kujul on säilinud ka üksikud kõrvalhooned.
Peale Vabadussõda Eesti Vabariik mõisakompleksi endisele omanikule tagasi ei andnud, peahoonest sai Kiiu vallamaja, pärast Kuusalu vallamaja.
Nõukogude perioodil paiknes endises härrastemajas kolhoosikontor ning nüüdisajal asub seal Kuusalu vallavalitsus. 
Aastatel 2017–2018 rekonstrueeriti Kiiu mõisahoone üldise riigihanke korras.
Kooli park

Kooli park on park Türil. Park piirneb Koidula, Hariduse ja Kooli tänavaga.
Pargi loomise idee autor oli Türi majandusgümnaasiumi aiandusõpetaja Artur Viks. Pargi projekti koostas Viks koos vanemate klasside õpilastega. Pargi rajamist alustati 1934. aasta kevadel linna kartulimaale. Artur Viks juhtis puude istutamist, millesse olid kaasatud kooli õpilased ja õpetajad. Põhja poole istutati okaspuud ja lõuna poole lehtpuud. Esmase haljastusefekti pidid andma kiiresti kasvavad paplid, mis projekti järgi tulnuks 15 aasta pärast välja raiuda. 
Park valmis 1936. aasta suvel linna kümnendaks aastapäevaks. Viksi juhendamisel laiendasid aianduskooli õpilased oluliselt ka kooli õppeaedu ning korrastasid linna haljasalasid.
Galleria Doria Pamphilj

Doria Pamphilj galerii on suur, Doria Pamphilj palees ("Palazzo Doria Pamphilj") Roomas välja pandud kunstiteoste erakogu, mille omanik on Genova päritolu Rooma Doria-Pamphili-Landi (või Doria-Pamphilj-Landi) aristokraadipere. 
Väljapandud teosed.
Valikloend galeriis välja pandud töödest ja nende autoritest tähestikulises järjekorras.
Lorenzo Lotto
Liigvalla mõis

Liigvalla mõis (saksa keeles "Löwenwolde", 18. sajandi L. A. Mellini kaardi järgi "Lewald") oli mõis Koeru kihelkonnas Järvamaal. Tänapäevase haldusjaotuse järgi jääb kunagine mõis Lääne-Viru maakonna Väike-Maarja valla territooriumile.
Mõisakeskus asus Liigvalla külas.
Ajalugu.
Keskajal oli Liigvalla mõis Kärkna kloostri omanduses. 16. sajandi lõpus sai sellest rüütlimõis. Omanike Löwenwoldede järgi sai mõis ka oma saksakeelse nime. 16. sajandi lõpus sai mõisa teenistuse eest Eestimaa asehaldur Jürgen Boye, kes jagas Liigvalla mõisa 1639. aastal oma kahe poja vahel, ühest poolest tekkis Piibe mõis. 
1676. aastal ostis mõisa Rootsi armees ja sai seal ooberst Otto von Rehbinder (1640–1710), kellele lisaks Liigvalla mõisale kuulusid ka Udriku ja Tamsalu mõis ning kaks mõisa Soomes. Rehbinderite käes oli Liigvalla mõis kuni mõisate reduktsioonini, 1720. aastal sai Rehbinderite perekond mõisa tagasi, 1771. aastal müüdi mõis mõneks ajaks Arend Diedrich von der Pahlenile ja 18. sajandi lõpus kuulus mõis taas Rehbinderitele, Gustav Wilhelm von Rehbinder (1761–1832) lasi ehitada esindusliku härrastemaja. Kahekorruseline hilisbarokne peahoone valmis 1797. aastal. 
Mõisa päris 1833. aastal tema tütar Dorothea Helene Margarethe Elisabeth von Benckendorff (1788–1856) (sünd. von Rehbinder), kes oli abielus Jäneda mõisa omaniku Paul Friedrich von Benckendorffiga (1784–1841). 1859. aastal päris nende poeg Gustav Hermann Christoph von Benckendorff (1815–1883) Liigvalla ja Jäneda ning 1843. aastal Varangu mõisa. 1884. aastal sai tema poeg Paul Ludwig Hermann von Benckendorff (1845–1902) päranduseks Liigvalla ja Ao mõisa ning Vägeva karjamõisa. 1903. aastal päris Liigvalla, Ao ja Varangu mõisa tema tütar Anna Marie Amata von Schilling (1878–1972) (sünd. Benckendorff). Mõisa viimane omanik oli Nikolai von Schilling, kellelt mõis 1919. aastal võõrandati.
Mõisakompleks.
Kunagise Liigvalla mõisa kahekorruseline hilisbarokne peahoone valmis 1797. aastal. Varangu mõisa härrastemajaga sarnaneva hoone projekteeris tõenäoliselt Tartu arhitekt Johann Heinrich Bartholomäus Walther.
Ümberehitatud kujul on säilinud ka mõned kõrvalhooned.
Kultuurimälestiste registris on Liigvalla mõisa peahoone , Liigvalla mõisa park ja Liigvalla mõisa piirdemüür .
José Luis Villanueva

José Luis Villanueva (19. märts 1913; Binondo, Manila – 1983) oli Filipiinide poksija.
Villanueva sai kukk-kaalus (kuni 119 naela ehk 54 kg) 1932. aasta Los Angelese olümpiamängude poksivõistlustel pronksmedali, kaotades poolfinaalis hilisemale kuldmedali- ja olümpiavõitjale Horace Gwynne'ile (Kanada) ning võites 3. koha kohtumises Joseph Langi (USA). 
Villanueva oli esimene Filipiinide poksija, kes on võitnud olümpiamedali.
Isiklikku.
José Luis Villanueva poeg Anthony on samuti tuntud Filipiinide poksija.
Vahemere alpikann

Vahemere alpikann ("Cyclamen persicum") on nurmenukuliste sugukonda alpikanni perekonda kuuluv mitmeaastane rohttaim.
Vahemere alpikanni looduslikuks levilaks on Palestiina, Küprose, Kreeta ja Rhodose saared ning Tunise ümbrus.
Kasvukohana eelistab mäekülgi, põõstastikke ning puude aluseid.
Vahemere alpikannil on kaks looduslikku varieteeti ja mitmeid vorme, mida eristatakse üksteisest õitseaja ning kroonlehtede värvi järgi.
Kooli tänav

Kooli tänav on paljudes Eesti asulates.
Kooli tänav (Paide)

Kooli tänav on tänav Paides.
Lai tänav on umbes 360 meetrit pikk. 
Tänav algab Pärna tänavalt, kulgeb loodesse ja ristub Pärnu tänavaga, kus ta ka lõppeb.
Kooli tänav ristub Kastani, Peetri ja Uue tänavaga.
Tänava ääres asub Peetri park.
Kooli tänav (Tartu)

Kooli tänav (kuni 1934. aastani "Näituse tänav") on tänav Tartus.
See algab Jaan Tõnissoni tänavalt, kulgeb loodesse ja lõpeb Näituse tänaval. Tänav on umbes 320 meetrit pikk. Tänaval on kõrvalharu, mis kulgeb ümber Miina Härma Gümnaasiumi ja selle spordiväljaku.
Kooli tänava ääres paiknevad Miina Härma Gümnaasium (aadress Tõnissoni 3) ja Mart Saare monument.
Tänav on nimetatud Tartu linnavolikogu otsusega 14. veebruarist 1934.
Nöbinina

"Nöbinina" on 2011. aastal Eestis valminud kümneosaline seriaal lastele.
Esimene osa oli Eesti Televisiooni eetris 25. detsembril 2011.
Stsenaariumi kirjutas Kristiina Kassi raamatu "Nõianeiu Nöbinina" ainetel ja loo lavastas režissöör Elo Selirand. 
Peaosa mängib Mari Pokinen, teistes rollides on Kersti Tombak, Anu Lamp, Ülle Kaljuste, Hannes Kaljujärv, Laura Nõlvak, Tanel Ingi, Päär Pärenson, Mirtel Pohla, Krista Lensin, Ott Kartau, Kaidor Kahar, Priit Volmer ja teised. Laulud lõi Peeter Volkonski.
Reinhold Johann von Fersen

Krahv Reinhold Johann von Fersen (1646 Tallinn – 1716 Stockholm) oli Rootsi riigitegelane ja sõjamees.
Fersenite suguvõsast põlvnev Reinhold Johann sündis Rootsi riigitegelase ja väejuhi vabahärra Hans von Ferseni (1625–1683) ja tema abikaasa Katharina Elisabethi (neiuna Burt; surnud 1666) pojana.
Reinhold Johann von Fersen alustas oma sõjaväeteenistust välismaal. 1675. aastal astus ta Rootsi teenistusse ning võitles Skåne sõjas. 1684. aastal sai ta oobersti auastme. 1688–1692 oli ta Västerbotteni lääni maapealik. Võttis Põhjasõja ajal osa Rootsi vägede 1702. aasta sissetungist Poolasse, misjärel ülendati kindralmajoriks ja nimetati Göteborgi ülemkomandandiks. 1705–1710 oli ta Hallandi lääni maapealik.1709 ülendati ta kindralleitnandiks ja määrati Riia kuberneriks. 1711 sai ta kuninga nõunikuks ja ülendati 1712 kindralsuurtükimeistriks ("generalfälttygmästare")
28. märtsil 1712 sai ta Rootsi krahvitiitli. ja introdutseeriti krahvisuguvõsana Rootsi rüütelkonda nr 56 all.
1715–1716 oli ta Svea õuekohtu president.
Talle kuulusid Maardu ja Jõelähtme mõis Eestimaal ning Abja mõis Liivimaal.
Perekond.
Reinhold Johann von Fersen abiellus 1682. aastal Anna Sophia Staël von Holsteiniga (sündinud vabapreili Ungern-Sternberg; 1645–1720), kes oli kindralmajor Jakob Staël von Holsteini lesk ning vabahärra Wolmar von Ungern-Sternbergi tütar. Abielust sündis:
Spokane

Spokane on linn Ameerika Ühendriikides Washingtoni osariigis, Spokane'i maakonna suurim linn ja halduskeskus.
Linn asub osariigi idapiiri lähedal umbes 180 km kaugusel Kanada piirist Spokane'i jõe kaldal. Tema geograafilised koordinaadid on .
2010. aasta rahvaloenduse andmetel elas Spokane'is 208 916 inimest.
Linnas on traditsiooniliselt tegeldud metsatööstuse, mäetööstuse ja raudteetranspordi teenindamisega, tänapäeval on suuremate tööandjate seas ka IT-, biotehnoloogia- ja tervishoiuettevõtted.
Linna lähedal asub Spokane'i rahvusvaheline lennujaam.
Spokane'is on kaks eraülikooli, Gonzaga ülikool ja Whitworthi ülikool.
Spokane'is toimus 1974. aasta maailmanäitus.
Linnast on pärit Bing Crosby.
Spokane'i jõgi

Spokane'i jõgi on jõgi Ameerika Ühendriikides Washingtoni ja Idaho osariigis. Ta on Columbia jõe vasakpoolne lisajõgi.
Jõgi saab alguse Coeur d'Alene'i järvest Idahos ning suubub Columbia jõkke Franklin D. Roosevelti järve lähedal. Jõe pikkus on 179 km.
Jõe kaldal asub Spokane.
Jõe vesi on väga saastunud. Eelkõige leidub seal raskmetalle, mis on pärit piirkonna metallurgiaettevõtetest. Varem lasti ka Spokane'i linna kanalisatsioonivesi otse jõkke.
Stop Online Piracy Act

Stop Online Piracy Act ('internetipiraatluse tõkestamise seadus') ehk SOPA on Ameerika Ühendriikide Esindajatekojas 26. oktoobril 2011 esitatud seaduseelnõu (number H.R. 3261), mis laiendab USA politsei ja jõuagentuuride ning autorikaitseorganisatsioonide õigusi võitluses autoriõigusega kaitstud intellektuaalomandi ebaseadusliku levitamise ja võltsimise vastu internetis.
Eelnõu esitasid Texase vabariiklane Lamar S. Smith ja veel 12 saadikut mõlemast parteist.
Õigusakti on laialdaselt kritiseeritud ning seda on nimetatud tehnoloogiatööstust kahjustavaks ja sõnavabadust piiravaks.
18. jaanuaril 2012 katkestasid ingliskeelne Vikipeedia, itaaliakeelne Vikipeedia ja Vikipeediad veel mõnes keeles ligipääsu saidi inforuumile 24 tunniks, et protestida selle seaduseelnõu vastu. Protestiaktsioone kavandasid ka mitmed teised tehnoloogiaettevõtted ja veebilehed, sealhulgas Google, Facebook, Twitter, Yahoo!, eBay, LinkedIn, AOL, Reddit, Zynga, WordPress, Roblox, Avaaz.org jt.
Megauploadi sulgemine.
19. jaanuaril 2012 sulgesid USA võimud populaarse failijagamislehe Megaupload. Kuna suur osa selle veebilehe kasutajatest jagasid seal legaalset materjali, vihastas see teguviis paljusid internetikasutajaid ja suurendas SOPA vastaste hulka. Küsimusi on tekitanud ka veebilehe omanikfirma töötajate vahistamine FBI poolt teistes riikides, nt Uus-Meremaal. Sulgemine pole küll otseselt seotud SOPA-ga, kuid rünnaku ajastus tekitas avalikkuse silmis seose. On küsitud, et kui sellised asju võib juhtuda ka ilma seaduseelnõu läbiminekuta, siis mis saaks veel SOPA vastuvõtmise järel. Protestiks Megauploadi sulgemise vastu ründasid häkkerid mitme SOPA-t toetava organisatsiooni ja ka FBI kodulehti.
Autorsuse vargus SOPA kampaanias.
Tähelepanu on pälvinud asjaolu, et SOPA eelnõu esitaja Lamar R. Smithi kampaanialehel www.texansforlamarsmith.com on kasutatud taustafotot, mille autorit, fotograaf DJ Schultet, kampaaniasaidil ei mainita. Foto on küll avaldatud Creative Commonsi vaba litsentsi all, mis ei nõua autorile tasu maksmist, kuid nõuab autorile viitamist. Kui SOPA oleks juba jõustunud, võiks kampaanialehe autorsuse varguse tõttu sulgeda. "Minu pilte on kohatult kasutanud (varastanud) igaüks alates mingist Pakistani kutist kuni Missouri Vabariiklike Naiste Klubi ja ühe Hiina firmani, mis neid hulgi müüb, nii et õiguste kaitsmist on vaja, kuid SOPA eelnõu ei lahenda probleemi," kommenteeris eelnõu DJ Schulte. "Selle eelnõuga püüavad suured meelelahutuskorporatsioonid haarata kontrolli interneti üle, see kahjustab innovatiivset ja avatud internetti, kus jagatakse ja kasvatatakse uusi ideid ja kunsti."
Pio Monte della Misericordia

Pio Monte della Misericordia on kirik Napoli ajaloolises keskuses Lõuna-Itaalias. Kirik on tuntud seal asuvate kuulsate kunstiteoste poolest, mille hulgas on ka Caravaggio "Taevaõnnistuse seitse tegu".
Heategeva vennaskonna ("Pio Monte della Misericordia" 'halastuse vaane mägi') asutas 1602. aastal rühm noori aadlikke ning esialgu käis see koos Napoli katedraali juurde viiva trepi juures asuvas Gian Giacomo di Conforto projekteeritud väikeses kirikus. 1658.–1678. aastani kirikut laiendati ning arhitekt Francesco Antonio Picchiatti ühendas sellega läheduses asuvad hooned ja rajatised, mille tulemusel moodustus paleest ja renoveeritud kirikust koosnev hoonetekompleks.
Kiriku peaaltaril asub Caravaggio "Taevaõnnistuse seitse tegu". Seal on veel ka Luca Giordano, Carlo Sellitto, Fabrizio Santafede, Battistello Caracciolo ja teiste kunstiteosed.
Anna Haava tänav

Anna Haava tänav on Anna Haava järgi nimetatud tänav Tartus Vaksali ja Tähtvere linnaosas.
Tänav algab Jaan Tõnissoni tänavalt, kulgeb loode suunas ja lõpeb kolme tänava kohtumiskohas (teised kaks on Vikerkaare ja Karl August Hermanni tänav), ristudes Kooli, Vabriku tänava ja Näituse tänavaga. Anna Haava tänav on umbes 480 meetrit pikk.
Anna Haava 7 ja 7a asub Eesti riigitegelase Jaan Tõnissoni kunagine maja, mille omanik Heldur Tõnisson jättis unarusse ja mis seisis kakskümmend aastat tühjana. Alates 2010. aasta oktoobrist hõivasid maja skvotterid, hoones korraldati vaba kultuuri liikumisega seotud üritusi. Valdar Parve pidas õigeks maja hügieenilistel põhjustel lammutada.
Kuni 1. oktoobrini 1954 nimetati tänavat "Tööstuse tänav"aks ("Industriestraße", "Gewerbe Straße").
Jarkko Nieminen

Jarkko Kalervo Nieminen (sündinud 23. juulil 1981) on Soome endine tennisist.
Nieminen jõudis kolmel korral suure slämmi turniiri veerandfinaali: 2005 USA lahtistel meistrivõistlustel, 2006 Wimbledoni turniiril ja 2008 Austraalia lahtistel meistrivõistlustel.
Ta mängis 12 ATP turniiri finaalis ja võitis neist kaks turniiri: 2006. aastal Aucklandis ja 2012. aastal Sydneys.
2015. aasta suvel teatas ta, et lõpetab tennisekarjääri sama aasta hooaja lõpus. Viimase näidiskohtumise pidas ta 9. novembril väljamüüdud Hartwall Areenal Roger Federeri vastu, kaotades 6:7(4), 6:7(7).
Tiit Lääne

Tiit Lääne (sündinud 21. oktoobril 1958) on eesti spordiajakirjanik ja koduloolane.
Tiit Lääne on lõpetanud 1977. aastal Jõgeva keskkooli ja 1986. aastal Tallinna Pedagoogilise Instituudi kehakultuuri erialal. 
Sport.
Spordist hakkas huvituma 1968. aastal Vaimastvere koolis. 
Ta on 1977 Eesti juunioride meister 10 km käimises. 1981 kümnevõistluses ja 1991 kettaheites spordiseltsis Jõud meistrivõistluste pronks. Mänginud Eesti meistrivõistlustel Jõgeva jäähoki-, jalgpalli ja jääpallimeeskonnas. Kuulunud jääpallis Eesti koondisse ja tulnud 2002 minijääpallis Eesti meistriks. 
Töökäik.
Ta on töötanud aastatel 1978–1979 kehalise kasvatuse õpetajana. Töötanud (spordi)toimetajana 1979–1987 Jõgeva rajooni ajalehel Punalipp põllumajandus- ja spordiosakonna juhatajana, 1987–1992 Maalehe erikorrespondendina, 1993–1995 Päevalehe sporditoimetajana, 1996–1997 Spordilehe toimetajana, 1998–2000 Maalehes, 2000–2002 Eesti Päevalehes, 2002–2006 Eesti Spordilehes, 2006–2007 Eesti Päevalehes ja 2007–2008 Sporditähes sporditoimetajana ning hiljem TEA Kirjastuses. Ajalehe Vooremaa peatoimetaja.
Ta on olnud aastatel 2015–2017 Jõgeva vallavolikogu esimees ja 2020–2021 Jõgeva vallavanem.
Liikmesus.
Ajakirjanike Liidu (1985), Eesti Spordiajakirjanike Seltsi (1992) ja Rahvusvahelise Spordiajakirjanike Liidu liige (1996). 
Eesti Spordiajaloo Seltsi asutajaliige (1989) ja auliige (2014), kuulunud 1989–1997 ja 2003–2007 seltsi juhatusse. 
2009. aastast Eesti spordi biograafilise leksikoni kolleegiumi liige. 
2016. aastast Jõgevamaa Spordiliidu Kalju juhatuse liige ja 2019. aastast selle president. 
2017. aastast Jõgevamaa Spordiveteranide Klubi ja 2019. aastast Eestimaa Spordiliidu Jõud juhatuse liige (aasta tegija 2004). 
2020. aastast EOK esindajate kogu liige.
Mart Orav

Mart Orav (sündinud 8. juunil 1958 Tartus) on eesti kirjandusloolane ja toimetaja.
Ta on õppinud Tartu 1. Keskkoolis (lõpetas aastal 1976) ja Tartu Riikliku Ülikoolis eesti keelt ja kirjandust.
Orav on avaldanud artikleid eesti pagulaskirjanikest, Ants Orasest, Heiti Talvikust, Eesti PEN-klubist, Arbujaist, ajakirja Akadeemia ajaloost, Aleksander Aspelist jpm. 
Ta on ka palju teiste autorite raamatuid toimetanud ja trükiks ette valmistanud. 
Mart Orav on olnud Tartu kultuurkapitali nõukogu, kultuuriministeeriumi juures asuva klassikakirjastamise nõukogu ja Eesti Kultuurkapitali kirjanduse sihtkapitali nõukogu liige. Ta töötab ajakirja Akadeemia humanitaar- ja sotsiaalvaldkonna toimetajana.
Sakla raamatukogu

Sakla raamatukogu on raamatukogu Sakla külas Saaremaa vallas Saare maakonnas.
Raamatukogu asutati 1947. aastal.
Mati Põdra

Mati Põdra (sündinud 15. jaanuaril 1968) on eesti dirigent ja muusikapedagoog. 
Mati Põdra on sündinud Tallinnas, lõpetanud Tallinna Muusikakeskkooli ja Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia kontrabassi erialal. 
Aastatel 1995–2009 töötas ta Pärnu Sütevaka Humanitaargümnaasiumis muusikateoreetiliste ainete ja muusikaajaloo õpetajana, 2009–2011 Islandi Vabariigis Thorshöfnis instrumendiõpetajana, 2011–2013 Jana Tringi erakoolis kitarriõpetajana. Alates aastast 2011 on ta Lihula Muusika- ja Kunstikoolis vaskpuhkpillide ja löökpillide õpetaja. 2022. aastal asutas Põdra Lääneranna Muusikakooli. 
Õppeaastal 2010/2011 oli ta Narva Lasteülikooli lektor. 
Mati Põdra algatusel hakati alates 2008. aastast Kaitseliidu orkestreid uuesti kasutama suvistel võidupüha paraadidel. Alates 2013. aastast koordineerib ta Kaitseliidu kooli juures orkestrite õppetegevust kogu organisatsioonis.
Mati Põdra on rahvusvaheliselt tunnustatud arranžeerija, kelle seatud muusikateoseid on mänginud puhkpilli- ja sümfooniaorkestrid nii Eestis kui ka Venemaal, Lätis, Soomes, Norras, Islandil, Austrias ja Saksamaal. 2009. aasta üldlaulupeoks "Üheshingamine" koostas ta puhkpilliorkestritele viisipõimiku Uno Naissoo meloodiatest ja 2014. aasta üldlaulupeol kõlas puhkpilliorkestrite esituses viisipõimik "See kaunis maa" Kustas Kikerpuu loomingust. 2019. aasta üldlaulupeoks valmis koostöös Mart Siimeriga teos "Ärka, kannel ja harf!" puhkpilliorkestritele.
Limnoplankton

Limnoplankton on kitsamas tähenduses järvede ja veehoidlate plankton (järveplankton ehk järvehõljum ehk eulimnoplankton), laiemas tähenduses (mida vastandatakse haliplanktonile ehk mereplanktonile) aga mageveekogude plankton.
Limnoplankton kitsamas mõistes.
Järveplankton on üldiselt rikkalik ja kohapeal tekkinud. 
Bakterioplanktoni arvukus on vähetoitelistes järvedes 1–3, rohketoitelistes järvedes 6–12 miljonit rakku 1 cm3 kohta. Fütoplankton koosneb peamiselt räni-, rohe-, rusk-, vaguvibur- ja koldvetikaist. Nende hulk ja koosseis muutuvad aastaajati enamasti tugevasti, sõltudes peaasjalikult vee temperatuurist, mineraaltoitainetest ja vette jõudnud valgusest. Zooplanktoni hulk on kõige suurem suvel. Zooplanktoni moodustavad peamiselt aerjalalised, vesikirbulised, keriloomad ja protistid.
Prado muuseum

Prado muuseum on muuseum Hispaanias Madridis. Seal asub üks maailma suuremaid kunstikogusid.
Kogusse kuulub ligikaudu 8200 joonistust, 7600 maali, 4800 trükist ja 1000 skulptuuri, lisaks muid museaale. Välja on pandud kunstiteoseid 12. sajandist kuni 19. sajandi alguseni. Eksponeeritud on tähtsamate Hispaania, Itaalia ja flaami kunstnike, sealhulgas Francisco de Goya, Diego Velázqueze, Sandro Botticelli, Michelangelo Caravaggio, El Greco, Artemisia Gentileschi, Giambattista Pittoni, Andrea Mantegna, Raffaeli, Rembrandti, Peter Paul Rubensi, Hieronymus Boschi ja paljude teiste teoseid.
Prado on Hispaania suurim ja külastatuim muuseum ning 2020. aasta andmetel maailmas külastatavuselt 16. kohal. 
Ajalugu.
Hoone, kus asub tänapäeval Prado muuseum, ehitati 1785. aastal Hispaania kuninga Carlos III soovil arhitekt Juan de Villanueva plaani järgi ning oli algselt kavandatud majutama ajalookogu. Otsuse kohendada see kuninglikuks maali- ja skulptuurimuuseumiks langetas tema lapselaps Fernando VII. Muuseum avati hoones 1819. aasta novembris. Sel ajal kuulus kogusse 1510 pilti. 
Koos kogu laienemise ja külastajate hulga kasvuga on hoonet 19. sajandist alates ümber ehitatud. Praeguseks on Villanueva kavandatud hoonele lisatud uus hoone (arhitekt Rafael Moneo), mis on vana hoonega ühendatud.
Kogud.
Prado muuseumi kogud põhinevad kuninglikul kunstikogul, mida hakati laiendama 16. sajandil alguses Aragóni ja Kastiilia kuninga Carlos I, seejärel Habsburgide ja Bourbonide dünastia valitsemisajal. Kuninglikku kogusse kuuluvad näiteks sellised teosed nagu Rogier van der Weydeni "Kristuse ristilt võtmine" (u 1435), Hieronymus Boschi "Maiste naudingute aed" (u 1490–1510), El Greco "Portree kätt rinnal hoidvast härrasmehest" (1583), Francisco de Goya "Hispaania kuninga Carlos IV perekond" (1800), "Andrea Mantegna "Neitsi surm" (u 1462–1464), Raffaeli "Püha perekond" (ka "La Perla", 1518–1520), Tiziani "Karl V Mühlbergis" (ka "Karl V ratsaportree", 1548) ja Albrecht Düreri autoportree (1498).
Kogule lisandusid Trinidadi muuseumi ("Museo de la Trinidad") maalid, nende seas Jan van Eycki kooliga seostatav kolmeosaline altarimaal "Elukaev" (1440–1450) ja El Greco "doña" María de Aragóni kooli kabeli jaoks loodud viis maali. 
Pärast muuseumi ametlikku avamist on kogusse lisatud annetuste, päranduste ja ostudena 2300 maali, hulgaliselt skulptuure, trükiseid, joonistusi ja muid kunstiteoseid. 
Ühe suurema kunstnikukogu, ligikaudu sada teost, moodustavad Francisco de Goya tööd. Esindatud on enamik ta tähtsamaid töid, nagu "Alasti "maja"" (1790–1800), "Hispaania kuninga Carlos IV perekond" (1800), "2. mai 1808" (1814), "3. mai 1808 (Ülestõusnute mahalaskmine)" (1814) ja "Saturn õgib oma lapsi" (1819–1823).
August Johanson

 
August Johanson-Järve (4. august 1891 – 4. aprill 1960). Alatskivi vald, Tartumaa.
Osales Eesti Vabadusvõitluses, vanemallohvitser, Eesti Vabaduse Risti II liigi kavaler. Võitles Sakala Partisanide Pataljonis. Pataljoni järgi nimetati ka Vabadussõjas osutatud teenete eest saadud talu Sakalaks. Talu on siiani perekonna valduses. 
Isiklikku.
Lapsed: Linda Järve; Ülo Järve; Selma Järve; Olev Järve (Johanson); Uudo-Kalle Järve. 
Lastelastest on tuntuim Uudo-Kalle tütar Kersti, kes tegeleb kikkpoksiga rahvusvahelisel tasandil.
Baskin

Baskin on perekonnanimi.
Jaanuaris 2012 oli Eesti rahvastikuregistrisse kantud 8 perekonnanime Baskin kandvat inimest.
Heinrich von Neff (1880−1951)

Heinrich ("Rikko") Carl Timoleon von Neff (Venemaal tuntud kui "Genrihh Genrihhovitš von Nef", vene keeles "Генрих Генрихович фон Неф") (2. oktoober (ukj 14.) 1880 Muuga mõis – 1951 Ida-Friisimaa, Lääne-Saksamaa) oli baltisaksa päritolu Venemaa sõjaväelane, auastmelt kindralmajor.
Elulugu.
Päritolu ja haridustee.
Heinrich von Neff põlvnes 1860. aastal aadeldatud suguvõsast. Ta oli Muuga fideikomissvaldaja Reinhold Heinrich Gaston von Neffi (1841−1906) ja tema abikaasa vabapreili Emilie Natalie Alexandrine Johanna von Stackelbergi (1845−1916) kuues laps. Hariduse omandas ta esmalt Nikolai kadetikorpuses. 1893. aastal asus ta õppima Paažikorpuses, mille ta lõpetas 1900. aastal alamporutšikuna.
Venemaa keisririigi ohvitser.
Neff arvati sõjaväeteenistusse juba 1898. aastal. Pärast Paažikorpuse lõpetamist teenis 4. kaardiväe kütipolgus. Osales Vene-Jaapani sõjas, kus oli roodukomandör ja ülendati porutšikuks. Pärast sõjategevuse lõppu jätkas teenistust 4. kaardiväe kütipolgus. Alates 1910. aastast oli ta selle väeosa 5. roodu komandör. I maailmasõja alguseks oli ta ülendatud kapteniks. Sõja ajal sai temast pataljonikomandör ja 1915. aastal ülendati polkovnikuks. Ta paistis silma vaprusega: ta pälvis nii Georgi mõõga kui Püha Georgi ordeni IV klassi. Aastast 1917 kuni demobiliseerimiseni oli ta 463. Krasnoholmi jalaväepolgu komandör. Seejärel naasis Eestimaale, kus elas Saksa okupatsiooni ajal oma vennale kuuluvas Muuga mõisas.
Tegevus Venemaa kodusõja ajal.
1918. aasta oktoobris astus ta ühena esimestest Pihkva vabatahtliku korpuse teenistusse. Peagi nimetati ta 3. Režitsa kütipolgu komandöriks. Sama aasta novembris soovis Neff viia Ostrovi maakonnas läbi mobilisatsiooni, kuid sattus seetõttu konflikti Põhjakorpuse komandöri kindralmajor Aleksei Jefimovitš Vandamiga (1867−1933). Pärast seda kui viimane koos oma staabiülema kindralmajor Maljaviniga tagasi astusid, sai Neffist 22. novembril korpuse komandör. Tal õnnestus Punaarmee 7. armee osad üksused Eestist välja ajada, kuid juba jaanuaris kõrvaldati ta korpusekomandöri ametikohalt, kuna teda süüdistati sakslaste soosimises. Tema kõrvaldamise lisapõhjuseks oli asjaolu, et ta vastustas Eesti iseseisvust − korpus oli aga 1918. aasta novembris allutatud Eesti väejuhatusele. 1919. aasta juunis sai temast Loodearmee reservvägede juhataja ja juulis ülendati ta kindralmajoriks. Sama aasta detsembris arvati ta reservi. Pärast Loodearmee laialisaatmist jäi elama Eestisse.
Hilisem elukäik.
1920. ja 1930. aastatel elas Neff Eestis ja ta töötas kaubafirmas "BIM". 1939. aastal lahkus ta Umsiedlungi käigus Saksamaale. Ta suri interneerimislaagris Ida-Friisimaal.
Perekond.
Neff naitus 1917. aastal Irina Holmströmiga (1896−1936), kes oli hiljem Looderamee halastajaõde. Ta asus elama New Yorki, kus lõpetas elu enesetapuga. Abielu jäi lastetuks. Kindrali vanem vend staabirittmeister Timoleon (Leo) Karl von Neff (1871−1919) teenis samuti Loodearmees ja hukkus lahingus Narva all.
Anthony Villanueva

Anthony N. Villanueva (18. märts 1945 – 13. mai 2014) oli Filipiinide poksija.
Villanueva sai sulgkaalus (kuni 57 kg) 1964. aasta Tōkyō olümpiamängude poksivõistlustel hõbemedali, kaotades finaalis kuldmedali- ja olümpiavõitjale Stanislav Stepaškinile (NSV Liit). 
Villanueva poksis oktoobrist 1965 kuni septembrini 1967 ja uuesti 10. mai 1975 elukutselisena. Ta pidas kokku 5 kohtumist, millest võitis 1 kohtumise ja kaotas 3 (neist 2 nokaudiga) kohtumist. Ühe kohtumise tulemus ei ole teada.
Isiklikku.
Anthony Villanueva isa José Luis oli samuti tuntud Filipiinide poksija.
Vjekoslav Bevanda

Vjekoslav Bevanda (sündinud 13. mail 1956 Mostaris) on horvaadi päritolu Bosnia ja Hertsegoviina poliitik, kes oli 12. jaanuarist 2012 kuni 11. veebruarini 2015 Bosnia ja Hertsegoviina ministrite nõukogu esimees (peaminister).
Ta kuulub Bosnia ja Hertsegoviina Horvaadi Demokraatlikku Liitu.
Vjekoslav Bevanda on õppinud majandusteadust ning töötanud muu hulgas lennunduse ja panganduse alal. Aastatel 2007–2011 oli ta Bosnia ja Hertsegoviina Föderatsiooni rahandusminister.
2. Tankitõrjekompanii

2. Tankitõrjekompanii oli Eesti katteväeosa asukohaga Võrus.
Kompanii rahuaegsesse koosseisu kuulus juhatus, juhtimisrühm (vaatlusjagu ja sidejagu) ja 3 kahurirühma, igas rühmas 3 kahurit, kokku 106 meest, 4 maastiku sõiduautot, 5 maastiku side- ja raadioautot, 9 maastiku suurtükiautot, 2 kerget veoautot, töökojaauto, köögiauto, tsisternauto ja 3 mootorratast (neist 2 korviga).
Sõjaaegsesse koosseisu kuulus juhatus, üldrühm, juhtimiserühm (vaatlusjagu ja sidejagu) ning 3 rühma, igaühes 3 tankitõrjekahurit ja üks raskekuulipilduja, kokku 138 meest, 9 kahurit, 3 kuulipildujat, 27 autot ja 6 mootorratast. Koosseisu muudatusega alates 30. detsembrist 1939 nähti ette raskekuulipildujate asemel kergekuulipildujad ning veoautode asemel 31 hobust, uueks isikkoosseisuks 134 meest.
1. juunil 1940 oli nimekirjas 127 ja kohal 112 meest.
Kompanii ülem oli kapten Peeter Kraus.
Liitumisreaktsioon

Liitumisreaktsioon on orgaaniline reaktsioon, milles kaks või enam molekuli ühinevad üheks suuremaks molekuliks.
Liitumisreaktsioonidesse astuvad kaksik- või kolmiksidet sisaldavad molekulid: alkeenid (C=C), alküünid (C≡C), karbonüülrühma (C=O), imiinrühma (C=N) jt sisaldavad ühendid. Näiteks etüleeni broomimine:
H2C=CH2 + Br2 → BrH2C-CH2Br
Mehhanismid.
Olenevalt reaktsioonis osalevate ühendite keemilisest olemusest eristatakse nelja põhilist liitumisreaktsiooni mehhanismi: 
Siia kuulub ka liitumispolümerisatsioon (ahelpolümerisatsioon), mille puhul aktiivse intermediaadi genereerimine (initsieerimine) toimub analoogselt eeltoodud mehhanismidega. Need on katioonne polümerisatsioon, anioonne polümerisatsioon, radikaalpolümerisatsioon ja koordinatsioonipolümerisatsioon.
"Sün"- ja "anti"-liitumine.
Orgaaniliste liitumisreaktsioonide korral tähendab "sün"-liitumine mõlema liituva rühma ühinemist kaksik- või kolmiksidemega ühelt ja samalt poolelt.
"Anti"-liitumise korral ühinevad rühmad molekuliga selle vastaspooltelt.
Suuropi Komandantuur

Suuropi Komandantuur oli Eesti sõjaväe merekindluste territoriaalne rannakaitseüksus aastail 1918–1940. Selle koosseisu kuulusid Suurupi poolsaarel asuvad patareid nr 6 (234 mm), 9 (120 mm) ja 13 (76 mm), kokku 121 meest.
Suuropi rannapatareid.
Merejõudude juhataja päevakäsuga nr 1641 31. oktoobrist 1919 kästi patareid nimetada järgmiselt:
Patarei nr 6 koosseisus oli lahinguvalmis 1919. aastal vaid üks 234 mm kahur, teine kahur patareis sai laskekorda 1919. aasta suve lõpuks, kolmanda kahuri tegi Sadamatehas korda 1922. aasta kevadeks. 1924. aastal lisandus neljas 234 mm kahur Naissaarelt.
Patarei ülem oli kapten Arvid Melkov (1919–1920), major Karl Aleksander Freimann (1920–1927), vanemleitnant Rudolf Käo.
Rannapatareile lisandusid hiljem järgmised suurtükipatareid:
Rahuaegse koosseisu järgi olid Aegna saare komandantuuris 1930. aastatel osaliselt komplekteeritud järgmised patareid:
Alates 3. jaanuarist 1938 nimetati komandantuuri plaanidel ja katastris Sulevi talumaakohaks (128,5 hektarit).
1. septembril 1939 oli merekindluste Suuropi komandantuuris:
Suuropi komandandid.
6. septembril 1940 võeti endised Eesti merekindluste patareid Nõukogude Punalipulise Balti laevastiku koosseisu ning komandantuuride põhjal moodustati Balti laevastiku Läänemere rajooni rannakaitse kaks divisjoni. Naissaarel ja Suurupil paiknenud patareidest moodustati 96. üksik rannakaitse suurtükidivisjon ja Viimsi poolsaarel paiknenud Miiduranna ja Tammneeme patareid hakkasid need kuuluma koos Aegna patareidega 94. üksikusse rannakaitse suurtükidivisjoni.