Ilmar Talve

Ilmar-Aleksander Talve (1936. aastani Thalfeldt; 17. jaanuar 1919 Mga alev, Petrogradi kubermang – 21. aprill 2007 Turu) oli peamiselt Rootsis ja Soomes tegutsenud eesti kirjanik ja etnoloog. Tema tegevust hinnatakse oluliseks nii Eesti, Rootsi kui ka Soome rahvakultuuri uurimisel. Kirjanikuna on ta tuntud oma novellide ja romaanide poolest.
Elulugu.
Lapsepõlve ja suurema osa noorusest veetis Ilmar Talve Tapal, kus omandas ka keskhariduse. Õpingud jätkusid 1938. aastal Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonnas, kus ta õppis etnograafiat, folkloristikat ja kirjandust. Alates 1940. aasta augustist töötas ta õpingute kõrvalt ka Eesti Rahva Muuseumis. Ülikooli lõpetas Talve 1942. aastal "cum laude". 1943. aasta aprillis põgenes ta Saksa mobilisatsiooni eest Soome (samas paadis koos kapten Karl Talpakuga), kus osales vabatahtlikuna Jätkusõjas. 1944. aasta augustis pöördus ta koos teiste soomepoistega kodumaale tagasi. Ta vahistati Saksa okupatsioonivõimude poolt ja saadeti Saksamaale, kus ta 1944–1945 viibis võõrtööliste ("Fremdenarbeiter") laagris Flensburgis. Sealt õnnestus tal 1945. aastal põgeneda Rootsi.
Rootsis jätkas ta aastatel 1947–1951 Stockholmi Ülikoolis õpinguid etnograafia alal ja oli sama ülikooli juures aastatel 1954–1957 stipendiaat. Aastal 1960 kaitses doktoritöö.
Ilmar Talve töötas 1945. aastast assistendina Põhjamaade Muuseumi juures, kus osales ka 1957. aastal ilmunud Rootsi rahvakultuuri atlase "Atlas över svensk folkkultur" koostamises.
Aastast 1959 elas ta Soomes Turu linnas, oli aastatel 1960–1962 Turu Ülikooli dotsent ja aastast 1962 professor. Ilmar Talve oli rahvateaduste õppetooli rajaja Turu Ülikoolis ja selle kauaaegne juhataja. Aastast 1986 jätkas ta teadustegevust emeriitprofessorina.
Soomes tegeles ta põhjalikult töölis- ja linnaolustiku uurimisega. Tema koostatud on Soome rahvakultuuri ülevaateteos "Suomen kansankulttuuri", mille esmatrükk ilmus 1979. aastal. Eesti etnoloogia seisukohalt on Talve olulisimaks teoseks 2004. aastal ilmunud "Eesti kultuurilugu. Keskaja algusest Eesti iseseisvumiseni".
Ta oli Eesti Kirjanike Liidu liige ja Eesti Kirjanduse Seltsi auliige.
Ilmar Talve suri 21. aprilli 2007 pärastlõunal Turu haiglas.
Aastal 2008 ilmus Ilmar Talve Eesti-aineliste artiklite valimik "Vanem ja noorem Eesti" (koostanud Simo Runnel, Ilmamaa, Tartu, 296 lk).
Kirjanduslooming.
Kirjanikuna on Ilmar Talve avaldanud jutustusi, romaane, mälestusi, vesteid, arvustusi ja publitsistikat. Kirjanduslikku tegevust alustas ta juba Eestis. Aastal 1934 ilmusid ajakirjanduses tema esimesed följetonid (valimik paguluses kirjutatud vesteid on avaldatud raamatus "See oli sel ajal kui...", LR 1990, nr 52).
Rootsis elades kuulus ta aastast 1946 kirjanduslikku rühmitusse Tuulisui. Tema esikteos oli 1948. aastal Vadstenas ilmunud novellikogu "Ainult inimene", kus ta kajastab isiklike muljete vahendusel oma põlvkonna saatust Teises maailmasõjas.
Esimese romaanina nägi 1952. aastal trükivalgust poliitiline romaan "Maja lumes", mis kirjeldab väikeriigi saatust totalitaarsete suurriikide haardes. Aastal 1959 Lundis välja antud "Juhansoni reisid" on humoorikas romaan kolme eesti sõduri seiklustest sõja-aastatel. Tema kirjandusliku loomingu tipuks peetakse 1988. aastal Lundis ilmunud kaheköitelist romaani "Maapagu", mis kajastab Noor-Eesti liikmete elu ja tegevust Euroopa riikides perioodil 1906–1917.
Hiljem, aastatel 1997–1999 avaldas Ilmar Talve veel kolmeköitelise autobiograafia: "Kevad Eestis", "Kutsumatu külaline" ja "Kolmas kodumaa". Aastal 2004 ilmus see ka tõlgituna soome keelde.
Isiklikku.
Ilmar Talve abikaasa oli Liisa Marjatta Karvinen (1922–1966). Neil oli kolm last:
Akadeemiline kuuluvus.
Ilmar Talve kuulus EYS Veljestosse ("coetus" 1938), kus tema akadeemiliseks isaks oli Karl Ristikivi.