tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Võuküla linnus

Võuküla linnamägi ehk Kindralihaud on muinaslinnus Põlva maakonnas Räpina vallas Võuküla külas.
Mälestise kirjeldus.
Linnamägi asetseb Võhandu jõe kõrgel jõe läänekaldal neemikul. Lõuna pool liitub linnuseala muu kaldapealsega ja siit on tulnud seda valliga tugevamini kindlustada. Kolmnurkse põhiplaaniga linnusekoha 45 m pikkuse idakülje moodustab Ahja jõe enam kui 10 m kõrgune kaldajärsak, aga osa platoo idaservast näib olevat jõkke varisenud. Lõunapoolses osas on 2,5 m kõrgune vall. Poolkaarena ümber linnuseõue lõuna-lääne- ja põhjaküljel kulgeva liivavalli kõrgus on 1 m.
Linnust piirab kagu-, lõuna- ja lääneosas madal kraav.
Linnuseõue pikkus on 30 m, 17 m laiune, pindala on 650–700 ruutmeetrit. Kultuurikiht näib puuduvat.
Kaitseehituse iseloomu järgi otsustades kuulub linnamägi II aastatuhande algusse.
Voose linnamägi

Voose linnamägi on oos Harju maakonnas Anija vallas Rasivere külas.
Kirjeldus.
Kilomeetripikkuse oosi kõrgeim koht (30 meetrit) asub selle järsunõlvalisel kaguosal. Mäe edelanõlv on tasane, kirdenõlv astmeline, loode suunas madaldub oos ühtlaselt. Mäe külgedel on kuusemets ja võsa, lagedal mäelael keldriga ehitise vundament.
Oletatav linnus.
Kohalike inimeste arvates on tegu linnamäega ja varem oletasid seda ka arheoloogid. Nähti võimalust, et Henriku Liivimaa kroonikas Lohu linnuse piiramise kirjelduse juures mainitud ümbruskonnas asunud kolmest väiksemast linnusest üks asus Voosel.
Oosi madalamast osast on väidetavalt leitud sütt ja artefakte, kuid see koht on 1920. aastatel kündmise tõttu kadunud. Mäe 2005. aasta arheoloogiline uurimine seal inimese rajatud kindlustusi ega kultuurikihti ei tuvastanud ning järeldas, et Voosel linnamäge polnud.
Raadio HIT FM

Raadio HIT FM oli Eestis tegutsenud muusikaraadio. See alustas tööd 17. novembril 2014 ning lõpetas tegevuse 31. oktoobril 2019 seoses riikliku raadiosageduste kasutusloa lõppemisega.
Peamiselt mängiti 1980.–1990. aastate hitte ning lisaks ka varasemate ja hilisemate kümnendite menulugusid.
Raadiojaamas figureerisid põhiliselt selle asutajad Priit Allas, Aivar Sirelpuu ja Urmas Linnamägi. Reedel ja laupäeval (kella 22–01) oli eetris saade "HIT FM ÖÖRAADIO", kus mängiti kuulajate lemmiklugusid ning lisaks postkastile oli avatud otse-eetri telefon.
Raadiojaama toimetus asus Tallinnas Solarise keskuses.
Sagedused: Tallinn 88,3 MHz, Tartu 103,0 MHz, Pärnu 96,4 MHz.
Soela sadam

Soela sadam on väikesadam, mis asub Saaremaal Soela külas Soela väina kaldal. Sadama koordinaadid on 58 37’ 3.43’’ N 22 35’ 36.66’’ E
Kuni 2017. aastani asus halduslikult Leisi vallas.
Soela on Saaremaa kõige põhjapoolsem sadam. Lähedal asuvad Triigi, Sõru ja Orjaku sadam. 
Sadama juures tegutseb Soela Sadama Selts, mis on asutatud 2008. aastal. Seltsi abiga on ehitatud uus sadamahoone, süvendatud akvatooriumi ja rekonstrueeritud sadamakaid.
Haapsalu-Noarootsi märgala

Haapsalu-Noarootsi märgala on Ramsari märgalade nimekirja kuuluv rahvusvahelise tähtsusega märgala Loode-Eestis Lääne maakonnas. 
Haapsalu-Noarootsi märgala hõlmab Silma looduskaitseala koosseisu kuuluva Haapsalu Tagalahe ja Noarootsi poolsaare jäänukjärvede piirkonna, samuti Osmussaare maastikukaitseala ja Nõva-Osmussaare hoiuala. Haapsalu-Noarootsi märgala kanti Ramsari nimekirja 8. veebruaril 2011. Märgala kogupindala on 274,5 km², sealhulgas 42,8 km² maismaad ja 231,7 km² merd.
Haapsalu-Noarootsi märgala hõlmab haruldasi ja ainulaadseid märgalatüüpe. Seal esineb rannikulõukaid, rannaniite ja veealuseid karisid.
Haapsalu Tagalahe aladel pesitseb 225 linnuliiki. Laht on tähtis kevadrände vahemaandumispaik valgepõsk-laglele ja väike-laukhanele. Ala on üks Läänemere põhjaosa tähtsamaid aulide talvitumispiirkondi, Osmussaare ümbruses talvitub hinnanguliselt kuni 50 000 auli. Märgalal pesitseb ka Läänemere piirkonnas väheneva arvukusega niidurüdi.
Evald Kampus

Evald Kampus (26. detsember 1927 Suure-Kõpu vald, Viljandimaa – 3. mai 2017 Tartu) oli eesti teatriteadlane ja -tegelane.
Ta lõpetas 1949. aastal Tallinna Õpetajate Instituudi eesti keele ja kirjanduse õpetaja erialal ja 1957. aastal Tartu Riikliku Ülikooli eesti filoloogia erialal.
1950. aastate esimeses pooles töötas ta Otepää Keskkooli eesti keele ja kirjanduse õpetajana.
Aastatel 1957–1988 oli ta Vanemuise teatri kirjandusala juhatajana, 1988–1990 välissuhete korraldajana, 1990–2000 toimetaja ja nõunikuna. 
Ta oli Eesti Teatriliidu liige 1960. aastast. 1981. aastast oli ta Soome Kirjanduse Seltsi välisliige. Aastatel 1994–2004 oli ta Vanemuise Seltsi juhatuse esimees, alates 2006. aastast seltsi auliige.
Kantsimäe linnusease

Kantsimäe linnusease on muinaslinnuse tüüpi linnamägi Rapla maakonnas Märjamaa vallas Rangu külas endise Kubjaste talu maadel.
Kirjeldus.
Linnusease asub endise Märjamaa mõisast 450 m loode pool, tõustes astanguna 2-3 m võrra ümbrusest kõrgemale. Ida- ja lõunakaares ei ole märgata eristatavaid tunnuseid, kus mälestis täpselt lõpeb. Ovaalse kujuga õueala mõõtmed on 35 x 45 m. Idapoolses osas asub raudkividest kuhilik, mille läbimõõt on 10 x 12 m ja kõrgus on 1,5 m. Linnuseaseme dateeritud I aastatuhande teise poolde ja II aastatuhande algusse.
Karitsa Juprimägi

Karitsa Juprimägi on ebamäärase ilmega linnusekoht Lääne-Viru maakonnas Rakvere vallas Karitsa külas.
Mälestise kirjeldus.
Karitsa Juprimägi asub endises Rakvere kihelkonnas. Platoo on kitsas ja ebatasane. Kõige laiem, 15 meetrit, on see põhjapoolses osas, kitsenedes 6-7 meetrini. Linnusekoha ida- ja läänepoolne külg on kuni 22 meetrit kõrge ja järsk, selle põhjus on inimtekkeline. Samuti asub põhjaosas 140 m lõuna pool pikki läbi vallseljaku kulgev 1,5 m sügavune ja 5 m laiune kraavitaoline nõgu. Läänepoolses otsas oli püütud nõlva laugjamaks muuta, mistõttu tekkis mõne meetri laiune astang. Kuid puuduvate vallide tõttu jääb lõuna suunas ebaselgeks. Kui vaadata inimtekkelisi linnamäe osi, siis võib arvata, et selle ehitamine oli pooleli jäänud.
Keblaste Taramägi

Keblaste Taramägi, tuntud ka kui Keblaste Taaramägi, on muinaseestlaste Linnamägi Pärnu maakonnas, Lääneranna vallas, Piisu külas.
Asukoht.
Linnamägi asub Keblaste mõisast 2,5 km ja Mihkli kirikust 3 km lõuna pool, Piisu külast 1,5 km edelas, Piisu-Võitra vanast teest ligikaudu 2,75 km, soisel võsastunud heinamaal.
Kirjeldus.
Paari meetri kõrgusel ovaalse kujuga kõrgendikul asuva muinaslinnuse õueala 60 m pikkune ja 45 m laiune. Pindala on 1800–2000 ruutmeetrit. Õueala ümbritsev valli laius on 14 m, kõrgus 1,5 m. Kõigeparemini on vall jälgitav põhja- ja ida küljel, kehvemini aga lääneküljel. Vall koosneb peamiselt liivast ja kruusast. Muinaslinnus on arvatavasti pärit I-II aastatuhandest.
Kirjandus.
Evald Tõnisson. "Eesti muinas­linnad". Muinasaja teadus 20. Tartu-Tallinn 2008.
Asta Veski

Asta Vilma Veski (30. mai 1911 – 11. veebruar 1999) oli eesti keeleteadlane.
1966. aastast toimetas ta Tartu Riiklikus Ülikoolis välja antud sarja "Keele modelleerimise probleeme", olles sarja esimene toimetaja. 
Tunnustus.
1996 Tartu Ülikooli suur medal
Isiklikku.
Tema isa oli Johannes Voldemar Veski ja ema Lukreetsia (Lukrecia) Wilhelmine Veski.
Ravimimürgistus

Ravimimürgistus ehk mürgistus ravimitega ehk ravimite liigannustamine ("intoxicatio medicamentis") ehk üledoos on osadel loomadel (sh inimesel) nii legaalsete kui ka illegaalsete humaan- või veterinaarravimite manustamise tõttu tekkida võivate mürgistusseisundite koondnimetus.
Ravimimürgistuse põhjustanud ravimi toimemehhanismid ja ebasoodsa seisundi teke võib erineda nii liigiti, indiviiditi kui ka arenguastmeti ning oleneda ka manustatud ravimi toimeainest ja kogustest.
Ülekantud tähenduses võidakse ravimimürgistusena mõista ka oma keha mürgitamist ravimitega.
Inimestel.
Ravimimürgistus võib olla nii tahtlikult esile kutsuda püütud (tahtlik enesekahjustus rahvusvahelise haiguste klassifikatsiooni 10. versioonis jaotis X64 tahtlik enesemürgistus muude ja täpsustamata rohtude, ravimite ning bioloogiliste ainetega ja nende toime [X60]-
[X64]) või ka ettevaatamatusest põhjustatud õnnetusjuhtum (harilikult väikelastel).
Ravimimürgistuse hulka arvatakse ka eksikombel vale aine andmise või võtmise tagajärg.
Kodeerimine.
Rahvusvahelise haiguste klassifikatsiooni 10. versioonis klassifitseeritakse mürgistused ravimitega alampeatükis T36-T50 
Mürgistused rohtude, ravimite ja bioloogiliste ainetega ("intoxicatio remediis, medicamentis et substantiis biologicis"):
Mürgistused rohtude, ravimite ja bioloogiliste ainetega (RHK-10 jaotistena)
Kodeerimisel arvatakse välja 
Ravimimürgistuse esmaabi.
Ravimimürgistuse kahtluse või tegeliku ravimimürgistuse korral tuleks kannatanul ja/või tema lähedastel (ka saatjatel) helistada võimaluse korral kas mürgistusteabekeskusse v, hädaabinumbril 112 (Euroopa hädaabinumber) ja kutsuda kiirabi või pöörduda erakorralise meditsiini osakonda.
Lena Philipsson

Lena Philipsson (kodanikunimega Maria Magdalena Filipsson; sündinud 19. jaanuaril 1966 Vetlandas) on rootsi laulja.
Ta esindas Rootsit 2004. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel İstanbulis lauluga "It Hurts" ning sai finaalis 170 punktiga viienda koha. Alates 2024. aastast on ta ansambli Roxette laulja.
Airi Värnik

Airi Värnik (sündinud 26. oktoobril 1939) on eesti psühhiaater ja suitsidoloog, vaimse tervise professor Tallinna Ülikoolis.
Ta on üks Eesti enimviidatud sotsiaalteadlasi.
Haridus.
Airi Värnik lõpetas 1958. aastal Tartu 3. Keskkooli (kuldmedaliga), 1965. aastal Tartu Riikliku Ülikooli ravi erialal, spetsialiseerus psühhiaatria erialale Tartu Riikliku Ülikooli Psühhiaatriakliiniku ordinatuuris aastatel 1967–1969. 1973. aastal kaitses ta Leningradi Behterevi Instituudis meditsiiniteaduste kandidaadi kraadi gerontopsühhiaatria teemalise dissertatsiooniga "Preseniilsete psühhooside kliinik ja katamnees". 1997. aastal kaitses ta Stockholmi Karolinska Instituudis doktorikraadi väitekirjaga "Suicide in the Baltic Countries and in the Former Republics of the USSR", juhendaja professor Danuta Wasserman.
Töö.
Airi Värnik on töötanud Jämejala Psühhoneuroloogiahaigla psühhiaatrina (1964–1967) ja Tallinna Vabariikliku Psühhoneuroloogiahaigla (alates 1991 Tallinna Psühhiaatriahaigla) psühhiaatrina (1970–1993). Aastatel 1987–1993 tegutses ta Tervishoiuministeeriumi mittekoosseisulise kohtupsühhiaatria peaeksperdina. 1992. aastal asutas ta Eesti-Rootsi Vaimse Tervise ja Suitsidoloogia Instituudi ja töötab siiani selle instituudi juhatajana. Alates 1998. aastast on ta Tartu Ülikooli sotsiaalpsühhiaatria külalisprofessor. Aastatel 2004–2005 oli ta Stockholmi Karolinska Instituudi suitsidoloogia professor, 2005–2010 sama instituudi külalisprofessor. Alates 2007. aastast Tallinna Ülikooli Sotsiaaltöö Instituudi ja 2016-2020 Loodus- ja Terviseteaduste Instituudi vaimse tervise professor, alates 2020 emeriitprofessor.
Teadustegevus.
Aastatel 1991–2024 on ilmunud enam kui 200 teaduspublikatsiooni, mille autor või kaasautor on Airi Värnik, h-indeks 60. Ta on Eesti Arstide Liidu ja Eesti Psühhiaatrite Seltsi asutajaliige, Rahvusvaheline Suitsiidipreventsiooni Assotsiatsiooni Eesti esindaja, Rahvusvahelise Suitsiidiuuringute Akadeemia liige, Euroopa Psühhiaatria Assotsiatsiooni liige, Maailma Bioloogilise Psühhiaatria Assotsiatsiooni liige ja mitme rahvusvahelise teadusajakirja toimetuse kolleegiumi liige. Aastatel 2002–2006 oli ta Eesti Vabariigi Presidendi Akadeemilise Nõukogu sisekaitse ja julgeoleku komisjoni liige. Aastatel 2002–2003 Rahvusvahelise Suitsiidiohvri lähedaste probleemidega seotud võrgustiku (INSS) president. Aastatel 2013–2014 15. Euroopa suitsiidide ja suitsidaalse käitumise sümpoosiumi (27-30. august 2014 Tallinnas) (ESSSB15) president.
Starõi Aidar

Starõi Aidar on küla Ukrainas Luhanski oblastis Stanõtsja Luhanska rajoonis, umbes 20 km kaugusel Luhanski keskusest loodes.
Siverski Donetsi vasakpoolse lisajõe Aidari kallastel asuva Starõi Aidari kõrgus merepinnast on 77 meetrit.
Starõi Aidar asutati 1752. aastal.
2001. aasta rahvaloenduse andmeil elas asulas 283 inimest, asustustihedus inimest ruutkilomeetri kohta.
Regensteini krahvkond

Regensteini krahvkond oli keskaegne riigike Saksa-Rooma riigis.
Ajalugu.
Regensteini lossikrahve Heimburgi lähistel on esmamainitud aastal 1169 seoses krahv Konrad von Regensteiniga, kes oli Blankenburgi krahvi Poppo I (1095–1164) poeg, kes ise oli Halberstadti piiskopi, krahv Reinhardi vennapoeg Ripuari "Reginbodo" suguvõsast.
Kuulsaim Regensteini krahv oli Albert II (1310–1349), kes 1330. aastatel oli sageli tülis ümbritsevate valduste juhtidega, nagu Halberstadti piiskopid ja Quedlinburgi abtiss. Need lood romantiseeriti Gottfried August Bürgeri ballaadis "Röövelkrahv" (saksa "Der Raubgraf"), pandi muusikasse Johann Philipp Kirnbergeri poolt ja samanimelise romaani kirjutas Julius Wolff.
15. sajandil viis krahviperekond oma residentsi Blankenburgi; Regensteini loss oli aegunud ja jäi varemetesse. Viimane krahviperekonna võsu, krahv Johann Ernst, suri aastal 1599. Koos Blankenburgiga langes see tagasi Halberstadti piiskopkonnale. Varsti pärast seda Blankenburg ja Regenstein eraldati. Regenstein jäi Halberstadtile, samas Blankenburg annekteeriti Braunschweig-Wolfenbütteli hertsogite poolt.
Kongla linnamägi

Kongla linnamägi ehk Keldrimägi on muinaseestlaste linnamägi Lääne-Viru maakonnas Viru-Nigula vallas Iila külas.
Mälestise kirjeldus.
Kolmnurkse põhiplaaniga, nõgusa pinnamoega õueala suurus on 1450–1500 m². Loodepoolses küljes on linnuseplatoo kaitseks rajatud 27 m pikkune ja 0,5 m kõrgune paekividest vall. Linnus pärineb oletatavasti I aastatuhande II poolest pKr.
Kurese ringvall-linnus

Kurese ringvall on ringvall-linnuse tüüpi linnusekoht Pärnu maakonnas Lääneranna vallas, Kurese külast 850 m edela pool.
Kirjeldus.
Peaaegu ruudukujuline ilma kultuurikihita õueala mõõtmed on 55 x 53. Õueala ümbritseb meetri kõrgune ja 7 m laiune vall. Vallis on kaks 1,5 meetrist ava, üks põhja-kirdeküljel ja teine lääne-loodeküljel. Need võisid olla väravakohad. Vall näib koosnevat peamiselt kividest ja mullast. Muistis pärineb I aastatuhandest ekr.
Oandimägi

Oandimägi ehk Käpa Munamägi on linnamägi Valga maakonnas, Otepää vallas, Vana-Otepää külas, Uandimäe
Mälestise kirjeldus.
15-20 m kõrgune korrapäraselt ovaalne, kumeralt langeva õueala on ida- lääne suunas 80 m, põhja-lõuna suunas 65 m. Põhjanõlva ülaservast ligikaudu 5 m madalamale on kaevatud astang. Väravakoht asub linnuseõue idaotsas. Linnamäel on ebaühtlase paksusega kultuurikiht (10-30 cm). Mäenõlva edelapoolses osas paikneb 70x15 m platoo, mille otsas asub otsavall. Selle valli pikkus 19 m, laius 7 m ja kõrgus mäejalamilt 10 m. Kaitseehitusest pärinevast tukist saadud süsinikuproov viitab 12. sajandile. 14c proovid: 960+-35 bp; 1017-1160 prk (Tln-883).
Kuldar Taveter

 
Kuldar Taveter (sündinud 27. märtsil 1965) on eesti informaatik.
Haridus.
Ta on õppinud Tallinna Polütehnilises Instituudis 1983–1988 (lõpetas); Tallinna Tehnikaülikooli magistrantuuris 1993–1995, Tallinna Tehnikaülikooli Infotehnoloogia teaduskond, Informaatikainstituut, doktorantuur 1995–2004. TTÜ, doktorikraad, 2004, (juh) Boris Tamm; Gerd Wagner, A Multi-Perspective Methodology for Agent-Oriented Business Modelling and Simulation (Mitmevaateline äriprotsesside agentorienteeritud modelleerimise ja simuleerimise metodoloogia) 
Töökäik.
5. aprillil 2024 otsustas Tartu Ülikooli senat edutada arvutiteaduse instituudi infosüsteemide kaasprofessori Kuldar Taveteri professori ametikohale.
Teadustöö mujal.
Soome Riiklik Tehnikauuringute Keskus, Infotehnoloogia osakond, teadur ja projektijuht 1997–2005; 
Melbourne'i Ülikool, Austraalia, teadur 2005–2008; 
Lõuna-Carolina Ülikool, USA, Fulbrighti stipendiaat 2011; 
Swinburne'i Tehnikaülikool, Tervise, kunsti ja disaini teaduskond, erakorraline professor 2015–2017; 
Eesti teadus- ja arendustegevuse büroo Brüsselis Belgias, stažöör 2017; 
Shanghai Teaduse ja Tehnoloogia Ülikool, Shanghai, Hiina RV, külalisprofessor 2016; 
Sarawaki Ülikool, Malaisia, Arvutiteaduse ja infotehnoloogia teaduskond, külalisprofessor 2017–2018; 
Swinburne Tehnikaülikool, Tervise, kunsti ja disaini teaduskond, Melbourne, Austraalia, kaasatud professor 2018–...
Teaduskorralduslik tegevus.
Uurimisprojekti juht Soome Riiklikus Tehnikauuringute Keskuses 2003−2004; Konverentsi IEEE-DEST 2007 tudengite sektsiooni organisaator ja eesistuja 2006−2007; Konverentsi ASWEC 2007 tööstuse sektsiooni organisaator ja kaaseesistuja 2007; Töötoa VORTE 2007 organisaator ja kaaseesistuja 2007; Juhtkomitee liige: EL-i võrgustumisprojekt (COST Action) “Agreement Technologies” 2009−2012; Doktorantide konsortsiumi kaasesimees, The 11th International Baltic Conference on DB and IS, DB&amp;IS2014 June 8-11, 2014, Tallinn, ESTONIA 2014; juhtkomitee liige: EL-i võrgustumisprojekt (COST Action) “Multi-Paradigm Modelling for Cyber-Physical Systems” 2015−2018; juhtkomitee liige: EL-i võrgustumisprojekt (COST Action) “Indoor living space improvement: Smart Habitat for the Elderly” 2017−2021; juhtkomitee liige: EL-i võrgustumisprojekt (COST Action) “From Sharing to Caring: Examining Socio-Technical Aspects of the Collaborative Economy” 2017−2021; The 13th International Baltic Conference on Databases and Information Systems 1-4 July 2018, Trakai, Lithuania doktorantide konsortsiumi mentor 2018.
Bajorai

Bajorai on Leedu linna Kretinga osa. Saksa keeles "Bajohren". Asub Kretinga lõunaosas Kretinga-Klaipėda raudtee ääres. Kuni aastani 1954 oli Bajorai iseseisev alev.
Ajalugu.
Kuralastele kuulunud ala hõivas aastaks 1253 Saksa ordu. XVI-XIX sajandil asus seal kolm küla - Šlažiai, Lampsaičiai ja Bajorai. Aastal 1892 ehitati Kretingast Memelisse raudtee, Bajoraisse rajati piirijaam, mille ümber tekkis alev. Aastal 1895 ühendati ülejäänud kaks küla Bajoraiga. Alevis asusid telliselööv ja algkool. Enamik sealseid elanikke olid luterlased.
Aastal 1919 eraldati Bajorai Saksamaast, piirkonda hakkas haldama Prantsusmaa. Klaipėda ülestõusu tagajärjel liideti piirkond Leeduga.
Sõdadevahelisel perioodil tegutsesid Bajorais meierei, telliselööv, pood, võõrastemaja. Jõel asus vesiveski koos saekaatriga. Aastal 1926 rajati alevisse vangla, kus hoiti ka poliitilisi vange, sealhulgas Klaipėda piirkonna natsipartei liikmeid.
Aastal 1939 hõivas piirkonna taas Saksamaa. Paljud leedulased evakueeriti alevist. Sakslased vabastasid vangis olnud natsid, vangla põletati maha.
Bajorai liideti Kretingaga aastal 1954.
Kretinga mõis

Kretinga mõis (leedu keeles "Kretingos dvaras") on endine mõis Leedus Kretinga rajoonis Kretingas.
Kretinga mõisat on esimest korda mainitud XV sajandil. Toona kuulus see Žemaitija valitsejatele Kęsgailadele. Aastast 1532 oli tegemist riigimõisaga. Eravaldusse läks see taas aastal 1572, mil mõisa omanikuks sai Jan Hieronimowicz Chodkiewicz. Aastal 1621 läks mõis abielu kaudu Sapiehade suguvõsa kätte. Aastast 1745 kuulus Kretinga Massalskitele. Aastal 1795 läks mõis krahv Potocki valdusse, aga aastal 1806 sai mõisa omanikuks Platon Zubov. Zubovitelt läks mõis aastal 1874 Tyszkiewiczite valdusse.
Mõisakompleksi vanimaks osaks on XVIII sajandi alguses rajatud park. Toona rajati viljapuuaed, pärnaallee ja kastaniallee. XIX sajandi alguses kujundas Platon Zubov pargi inglise pargiks.
Kui mõisa omanikeks said Tyszkiewiczid, siis rajasid nad sinna oma residentsi. Viljapuuaed kujundati ümber, parki lisati palju uusi liike, pärnaallee kujundati tunnelilaadselt ümber. Alleede ristumispaikadesse paigaldati skulptuurid, lisandusid lillepeenrad ja rosaariumid. Peahoone ette püstitati skulptuuriga purskkaev. Pargis kasvatati nii faasaneid kui ka viinamäetigusid. Parki ehtis kolmest tiigist kaskaad. Idast piiras parki kastaniallee, linnatänavatest eraldas parki maakividest ja tellistest müür. Müürile vaatamata oli park avatud nii Kretinga linna rahvale kui ka talumeestele.
Mõisakompleksi kuulus 29 hoonet, tänapäeval on neist säilinud 23, sealhulgas vesiveski, sepikoda, aedniku maja.
Peahoone on uusklassitsistlikus stiilis. Seal asusid valge peosaal, roheline saal ja punane muusikasaal, kabinetid, söögisalongid, perekonnaportreedega galerii, kabel maaliga "Neli evangelisti" ja muidki kunstiväärtusi. Paleega oli ühendatud talveaed, kus kasvasid eksootilised taimed. Seal asus tehislik juga, samuti voolas seal oja, kus ujusid kuldkalad.
Esimese maailmasõja ajal laastas mõisa seal peatunud Saksa sõjavägi. Tulekahjus sai kannatada häärber ja hävis talveaed. Pärast sõda asusid Tyszkiewiczid mõisa taastama, ent tööd edenesid aeglaselt, kuna maareform oli mõisa tulubaasi tublisti kärpinud. Töödele aitas kaasa see, et Kazimieras Justinas Tiškevičius avas mõisas vabriku, kus valmistati komme ja siirupit. Lisaks rentis ta mõisakompleksi kuulunud arvukatest hoonetest osa välja teistele ettevõtjatele. Peahoone varemetes läänetiib tuli siiski lammutada, samuti idatiiva lagunenud veranda ja rõdu.
Uuesti laastati mõis aastal 1940, mil sinna asus pärast Leedu annekteerimist Punaarmee väeosa. Hävis talveaed, mille asemele ehitati sõdurite söökla. Samuti rikuti mitmed kunstimälestised. Pärast seda, kui Saksamaa väed olid Kretinga hõivanud, taastas mõisa viimane omanik Aleksander Tyszkiewicz siiski talveaia ja restaureeris mõisa peahoone.
Pärast sõda jäi mõisakompleks kauaks tähelepanuta. Seda asuti taastama aastal 1992, mil peahoonesse kolis Kretinga muuseum. Praegu on pargis umbes 900 m² lillealasid, seal kasvab 23 kohalikku ja 64 võõrliiki.
Kretinga rajoon

Kretinga rajoon on 1. järgu haldusüksus (rajoon) Leedus endise Klaipėda maakonna aladel. Rajoon piirneb loodes Lätiga.
Rajooni pindala on 989 km². 2014. aasta seisuga elas seal 40 147 inimest.
Rajoon moodustati 1950. aastal. Rajoon koosneb järgmistest valdadest: Darbėnai, Imbarė, Kartena, Kretinga (maavald), Kretinga (linnavald), Kūlupėnai, Salantai ja Žalgirise vald.
Halduskeskus on Kretinga linn. Teised suuremad asulad on Salantai linn ning Darbėnai ja Kartena alevid. 2011. aasta seisuga olid elanikest 98,36% leedulased, 0,75% venelased, 0,12% ukrainlased, 0,08% valgevenelased, 0,07% lätlased ja 0,56% oli teistest rahvustest.
Rajooni suurimad jõed on läänepiiril voolavad Šventoji jõgi ja Dangė ning Minija oma lisajõe Salantasega.
Kretinga rajooni territoorium jääb osaliselt Salantai regionaalpargi territooriumile.
Tõlgend

Tõlgend ehk interpretant on üks mõistetest Charles Peirce'i semiootikas.
Tõlgend on üks kolmest märgiprotsessi liikmest (teised on esitis ja objekt).
Mardustõlvik

Mardustõlvik ("Ophiocordyceps") on perekond kottseeni seltsist helekottseenelaadsed ("Hypocreales") sugukonnast "Ophiocordycipitaceae".
Sellesse perekonda kuulub umbes 140 liiki. 
Mardustõlvikud elavad putukatel, näiteks sipelgatel. Kasvatades oma viljakeha elusa putuka kehast, võivad nad ka mõjutada putuka närvisüsteemi nii, et putuka käitumine muutub.
Mardustõlvikulised

Mardustõlvikulised ("Ophiocordycipitaceae") on sugukond kottseeni seltsist helekottseenelaadsed.
Selle sugukonna seened on parasiitse eluviisiga.
Agemäe linnus

Agemäe linnus on muistne linnamägi Tartu maakonnas Kastre vallas Roiu ja Kurepalu vahel Age maastikukaitsealal Mõraoja lõunaküljel, ojaoru ja sellesse suubuva uhtoru vahelisel pikal neemikul, Age veskikoha taga. 
Linnuse kirjeldus.
Linnust kaitsesid ülejäänud külgedest nõlvad, maapoolsest otsast on linnus olnud kaitstud valliga, mis on säilinud õuepinna suhtes ligi 1 m kõrgusena. Linnuse-esise platoo suhtes 1,5–2 m kõrgune vall on rajatud peamiselt kruusast ja saviliivast. Valli tasane pealispind on olnud vähemalt 4 m lai. Valli välisküljel asus vähemalt 1,5 m sügavune vallikraav, kuid see on heakorratööde käigus hävinud. Valli ja linnuseõue on aegade jooksul kahjustatud kruusavõtmisega, seega on linnamäest nüüdseks vähe alles jäänud.
Arheoloogilised uuringud.
2011. aastal toimusid arheoloogilised kaevamised, mille käigus linnuse alalt leitud savinõukildude hulgas oli palju tekstiilkeraamikat. Tekstiilkeraamika kasutamine lõppes Lõuna-Eestis I aastatuhande keskel. Kogu leitud ja uuritud keraamika on tehtud käsitsi. Kaevamistel ilmnes, et valli all on säilinud õhuke tume, rohkelt savinõukilde ja kalaluid sisaldav kultuurkihiviirg.
Zialony Bor

Zialony Bor (valgevene-eesti transkriptsioonis Zjaljonõ Bor, poola keeles "Zielony Bór") on alev (töölisasula) Valgevenes Minski oblastis Smalavičy rajoonis. Asula on Zialony Bori külanõukogu halduskeskus.
Zialony Boris on raamatukogu ja keskkool. Asulas on kaks turbavabrikut, üks neist Valgevene-Suurbritannia ühisettevõte.
Ajalugu.
Asustus tekkis praeguse alevi kohale aastal 1812, mil rahvas sealt sõja eest varju otsis. Kiirem kasv algas aastal 1947, mil sinna rajati montaažitsehh. Zialony Bori alev tekkis aastal 1954, mil ühendati kaks turbatootmisettevõtte "«Смалявіцкае»" tööliste asulat – Tarasik ja Zialony Bor.
Kalina soolinnus

Kalina soolinnus on arvatav linnusekoht Ida-Viru maakonnas Alutaguse vallas Kalina rabas.
Kirjeldus.
Kalina rabas liivaseljandikul asuvad nõlvad ei tõuse üle ühe meetri. Kuid vallitaolised moodustised annavad selleks looduslikud eeldused, et seal võis olla linnusekoht. Kuid nõrkade kaitserajatiste tõttu võib pidada seda kindlustatud pelgupaik-linnuseks. Pelgupaik-linnus on dateeritud I aastatuhande esimesse poolde. Kuid võimalik, et seda kohta kasutati hiljemgi lihtsa pelgupaigana sõjalise ohu eest.
J. J. Cale

J. J. Cale (ka JJ Cale, sünninimi John Weldon Cale; 5. detsember 1938 – 26. juuli 2013) oli Ameerika Ühendriikide muusik, laulja ja laulukirjutaja.
Ta on tuntud selliste laulude nagu "Call Me the Breeze", "After Midnight", "Cocaine" ja "Same Old Blues" järgi. Suurem osa Cale'i loomingust on salvestatud soololugudena, kuid albumil "The Road to Escondido" esines ta koos Eric Claptoniga.
Cale suri südamepuudulikkusse juulis 2013 San Diegos Californias 74-aastaselt.
Liigesevõie

Liigesevõie ehk sünoovia (ladina keeles "synovia") 
on osade loomade sünoviaalliigeste liigeseõõntes paiknev bioloogiline kehavedelik, mida eritab sünoviaalkile.
Liigesevõide maht ning biokeemiline ja histoloogiline koostis võivad erineda nii liigiti, indiviiditi kui ka arenguastmeti.
Liigesevõide funktsioonideks on liigesekõhre toitmine ja liigesepindade niisutamine ning liigese ainevahetuses osalemine.
Liigesevõie sisaldab vett, valke, ensüüme, hüalüroonhappeid, mineraalaineid, suhkrut, mikroelemente (nagu näiteks alumiinium, nikkel, koobalt, kaadmium jt) ja rakke. 
Pole teada kas liigesevõide koostis on liigeseõõntes sama või on selle koostis õõntes varieeruv.
Termini "sünoovia" võttis kasutusele šveitsi päritolu arst ja loodusteadlane Paracelsus 1520. aastal, kirjeldamaks kehavedelikke, mis meenutasid munavalget (läbipaistev, limane, veniv).
Liigesevõie on kantud kehtivasse rahvusvahelisse inimese anatoomia standardisse "Terminologia Anatomica".
Patoloogia.
Liigeseõõntesse võib lisaks liigesevõidele koguneda ka verd ja mädanikku, kuid neid seostatakse patoloogiliste protsessidega.
Reumatoidartriit ja sünoovia.
Reumoatoidartriiti põdevate patsientide sünoovias on tuvastatud reumatoidfaktorid ja ragotsüüte), T-rakke, B-rakke, makrofaage jt rakke.
Ruskeala marmorikarjäär

Ruskeala marmorikarjäär on marmorikarjäär Venemaal Karjala Vabariigis Sortavala rajoonis.
Kaevanduse rajamist alustati 1765. aastal. Ruskeala marmorit on kasutatud Iisaku ja Kaasani katedraali seintel, sellega on kaunistatud Ermitaaži aknaid, metroojaamu ja muid Peterburi ehitisi. Marmorit on kaevandatud mitmekihiliselt kuni 60 m sügavusest. 
Endise marmorikaevanduse ümber on kõrgele kaldapealsele, piiretega alale rajatud valgustatud teedega mägine park. Turistidele avatud mitmekümnemeetrises sügavikus asuva karjääri pikkus on kuni 450 m, laius 60–100 m ja sügavus 30–50 m. Karjäär on täitunud Tohmajoki jõeveega sestpeale, kui soomlased selle Talvesõja aegu õhkisid. Marmorikarjääri pole enam võimalik tühjaks pumbata. Maapealsest kaevandusest on näha üksikuid paljandeid ja lahtimurtud tükke. Ruskeala karjääridest on saanud 1998. aastast Venemaa looduskaitseala, mida saab aasta läbi külastada. Sügava veekihi all võivad sukeldujad leida soomlaste mahajäetud kraana ja veoauto. Ruskeala park asub Ruskeala külas Karjala Vabariigis, mis jääb Värtsilä piiripunktist 27 ja Sortavala linnast 1 km kaugusele.
Vene Entomoloogia Ühing

Vene Entomoloogia Ühing on entomoloogiateemaline erialaselts Venemaal.
Ühing loodi 1859. aastal. Selle esimene president oli Karl Ernst von Baer. Asutajate hulgas oli ka Alexander von Middendorff.
Žodzina

Žodzina (poola keeles "Żodzino") on linn Valgevenes Minski oblastis Smalavičy rajooni territooriumil. Linn asub Plisa jõe ääres, 42 kilomeetri kaugusel riigi pealinnast Minskist. Linna läbib Orša ja Minski vaheline raudtee.
Ajalugu.
Asula asutas aastal 1643 Bogusław Radziwiłł, selle esimene nimi oli "Багуслаў Поле". Minski vojevoodkonda ja Minski maakonda kuuluv asula kandis aastaks 1688 nime "Жодзіна Слабада". Poola teisel jagamisel 1793. aastal liideti Venemaaga. Aastal 1871 ehitati läbi Žodzina raudtee.
1919. aastal hakkas Žodzina kuuluma Valgevene NSV koosseisu. Aastal 1958 ühendati Žodzina asula, lähedalasuvad Zarečča ja Krušynki küla ning soojuselektrijaama ja teehooldusmasinate tehase töölisasulad Žodzina aleviks. Samal ajal asutati sinna autotehas. Aastal 1963 sai Žodzinast linn.
Haridus.
Žodzino linnas on 8 keskkooli ja 2 gümnaasiumit, muusikakool ja kunstikool. Lisaks on seal polütehnikum ja kutseharidust andev lütseum. Linnas on kaks Valgevene Teaduste Akadeemia õppekeskust, ühes tegeldakse loomakasvatuse, teises maaharimise ja sordiaretusega.
Majandus.
Žodzina linnas on elektroenergeetika, metallitöötlemise, puidutöötlemise, ehitusmaterjalide valmistamisega tegelevad ettevõtted, lisaks veel kergetööstus ja toiduainete tööstus. Žodzinas on soojuselektrijaam. Antakse välja ajalehte Жодзінскія навіны. Suurimaks ettevõtteks on Valgevene autotehas BelAZ, kus valmistatakse veoautosid.
Ieriķi raudteejaam

Ieriķi raudteejaam on raudteejaam Valga–Riia raudteeliinil Cēsise piirkonnas Drabeši vallas Ieriķis.
Jaamas asub lisaks peateele viis kõrvalteed, ooteplatvorme on seal kaks. Päevas peatub Ieriķis üheksa reisirongi. Jaam asub Riiast 73,8 km kaugusel.
Jaama lähistel algas Valga–Riia raudteeliinist hargnenud Ieriķi–Gulbene–Abrene raudtee Ramotskoje–Schwanenburgi raudteelõik. Sel raudteel järgnes Melturile Amata raudteejaam. Aastatel 1889–1919 kandis jaam nime "Ramocki". Raudtee valmimisajal jäi see Võnnu kreisi Āraiši kihelkonda Ieriķi mõisa maadele.
Lotmani loengud

Juri Lotmani loengud on akadeemiline loengusari, mida korraldab Tartu Ülikooli semiootika osakond.
Loengusari asutati aastal 2014. Sellega meenutatakse professor Juri Lotmani teaduslikku pärandit.
Esimese loengu pidas ameerika keeleteadlane ja semiootik Edna Andrews, teise John Hartley.
Antonio Bonombra

Antonio Bonombra oli Itaalia vaimulik, Accia (Korsika saarel) piiskop aastatel 1467–1480, surnud 1480. Ta saatis paavst 
Sixtus IV esindajana teekonnal Moskvasse Zoe Palaiologinat, suurvürst Ivan III abikaasat. Sel 1472. aasta reisil külastas Antonio Bonombra ka Eestit. Oma diplomaatilise ülesande eest võlgnes piiskop tänu ilmselt asjaolule, et nii tema kui ka Sixtus IV olid ühekandimehed, pärit Liguuriast Savona linnast.
Istog

Istog on linn Kosovos. Asub riigi kirdeosas.
Linna nimi tuleneb serbiakeelsest sõnast "istok" 'allikas'.
Istogist oli pärit poliitik Ibrahim Rugova ning jalgpallurid Azdren Llullaku ja Fatmire Bajramaj.
Kirna matkarada

Kirna matkarada asub Alam-Pedja kaitsealal. Matkarada läbib Pedja jõe äärseid lamminiite ja lammimetsi. Raja kogupikkus on 7 km.
Joann Saarniit

Joann Saarniit (ka Joann Voldemar Saarniit, Johannes Woldemar Saarniit ja Voldemar-Johan Saarniit; 11. mai 1909 Luuga maakond, Venemaa – 19. august 1984 Toronto) oli väliseesti maalikunstnik ja graafik Kanadas.
Joann Saarniit sündis Luuga lähedal vedurijuhi pojana. Ta õppis Tallinna 26. algkoolis ja aastast 1925 Riigi Kunsttööstuskoolis August Janseni ja Kristjan Raua õpilasena. Lõpetas kooli aastal 1932 dekoratiivmaali erialal aga täiendas end edasi ja 1939. aastal lõpetas ta diplomiga dekoratiivse kunsti alal. Enne teist maailmasõda töötas Toidukaubastus kunstnik-dekoraatorina. 
27. juulil 1941 mobiliseeriti ta Punaarmeesse. Ta viibis Udmurdi ANSV-s Kambarka rajoonis Kambarkas, kus töötas 791. ehitus-töökolonni naftabaasis. Seejärel oli ta Eesti Laskurkorpuses, sealt tahtis üle minna sakslaste poolele, kuid langes vangi ja määrati karistusüksusesse. Kevadel 1943 jõudis ta uuesti pärisrindele, kust 1. mai öösel õnnestus nelja eestlasega sakslaste poolele üle joosta. Venelaste pealetungil sattusid mehed uuesti punaväe kätte ning mõisteti 15 aastaks sunnitööle. 1943. aastal õnnestus tal teel vangilaagrisse Smolenski lähedal põgeneda ning ligi aasta kestnud põgenemisteekonna lõpuks jõuda Rootsi, kus leidis eest omal käel sinna jõudnud abikaasa ja pisipoja. Rootsis elatus eesti raamatuid kujundades ning reklaamplakateid ja dekoratsioone joonistades. Üheks tööks oli Kopenhaageni baptistide maailmakongressil eesti näituse korraldamine. 1948. aastal emigreerus Saarniit Rootsist ühena 350 reisijast Walnuti põgenikelaeval Kanadasse Halifaxi.
Ta töötas Torontos reklaamifirma osakonnajuhatajana ning pidas oma maali- ja rakenduskunstistuudiot. 1962. aastal toimus Torontos Punase Risti abiga esimese eestlasena tema isikunäitus ning järgmisel aastal andis kunsti- ja kirjanduskriitik ning kunstnik Harri Asi välja tema loomingut tutvustava lühimonograafia. Saarniit joonistas ka karikatuure, mida avaldati ajakirjas Vaba Eestlane.
Elu hilisematel aegadel maalis ta vanast Sumerist, mille vastu tal oli suur huvi.
Boboli aed

Boboli aed on Firenze ajalooline park. Pitti palee juurde suurhertsogi aiana rajatud park on ühendatud suverääni ja tema perekonna kaitseks mõeldud sõjalise eelposti, Belvedere kindlustusega. Boboli künkal asuv aed, mida külastab aastas enam kui 700 000 inimest, on üheks olulisemaks itaalia aia näiteks maailmas. Boboli on tuntud oma arhitektuuriliste ja maastikuliste vormide ning skulptuurikogu poolest, milles on esindatud autorid antiikajast kuni 20. sajandini.
Alul Medicite ning seejärel Lorraine'i ja Savoia dünastia residentsiks olnud Pitti palee taha jääv aed valmis ajavahemikus 15. kuni 19. sajand ning selle pindala on umbes 45 000 m².
2013. aastal oli muuseumikompleks, kuhu kuuluvad ka Hõbedamuuseum, Kostüümide galerii, Portselanimuuseum ja Bardini aed, Itaalias külastajate arvult kuuendal kohal.
Harjashännalised

Harjashännalised ("Thysanura" ehk "Zygentoma") on selts putukaid.
Sellesse seltsi kuulub umbes 400 liiki. 
Liigid Eestis.
Eestis on leitud järgmisi harjashännalisi. Rohkem ei pruugigi olla.
Männiritsikas

Männiritsikas ("Barbitistes constrictus") on Euroopas elav ritsikaliste hulka kuuluv sihktiivaline. 
Männiritsika vastsed ronivad puude latvadesse ja jäävadki sinna. Vaid emased tulevad munemiseks uuest maapinnale. Männiritsika laulu kõrge heli on inimese kõrvale suuresti kuulmatu. 
Eestis on ta sagedasem Lõuna-Eestis.
Tšehhis on männiritsikas kõige sagedasem kuusikuservades.
Smalavičy

Smalavičy (valgevene-eesti transkriptsioonis Smaljavitšõ, poola keeles "Smolewicze") on linn Valgevenes Minski oblastis, Smalavičy rajooni halduskeskus. Linn asub Plisa jõe ääres, 35 kilomeetri kaugusel riigi pealinnast Minskist. Linna läbib Orša ja Minski vaheline raudtee.
Linna nimi tuleneb tõrvast (valgevene keeles "смала"). Linna elanike peamiseks tegevusalaks on paljude sajandite jooksul olnud tõrvaajamine.
Haridust annavad kolm keskkooli, muusikakool ja spordikool. Smalavičys on kino, kultuurimaja ja kolm raamatukogu. Tööstusest on linnas masinaehituse, puidu töötlemise ja ehitusmaterjalide (raudbetoon) valmistamisega tegelevad ettevõtted, lisaks veel piimakombinaat.
Vaatamisväärsusteks on vanalinn ja XIX sajandil ehitatud sünagoog.
Ajalugu.
Smalavičyt mainitakse esmalt aastal 1448, toona kuulus see Kreva vürstidele. Aastal 1508 olevat asula Konstanty Ostrogskile kingitud, ent ajaloolane Viačasłaŭ Nasievič on tulnud järeldusele, et seda tõendav dokument on võltsitud.
XVI sajandi teisel poolel läks Smalavičy Radziwillide valdusse. Aastal 1586 asutas Krzysztof Radziwiłł Smalavičy alevi. Mõnda aega eksisteeris edasi ka Smalavičy küla. Asulad kuulusid Minski vojevoodkonda ja Minski maakonda.
Poola teisel jagamisel 1793. aastal liideti Smalavičy Venemaaga. Ühtlasi läks alev Sayn-Wittgensteinide valdusse, XIX sajandi alguses ehitasid Wittgensteinid sinna lossi, ent juba aastal 1819 põles see maha. 1871 ehitati läbi Smalavičy raudtee, asula juurde tekkis Wittgensteinovski jaam. Aastaks 1883 oli alev läinud Hohenlohede valdusse. Toona olid suurem osa alevi elanikest juudid.
Raudtee tõi kaasa ka tööstusettevõtete tekke. Aastal 1890 rajati asulasse veski ja saekaater, aastal 1894 teine saekaater ja puidutööstus, aastal 1895 kolmas saekaater. Aastal 1909 hakati seal valmistama klaasi.
1919. aastal hakkas Smalavičy kuuluma Valgevene NSV koosseisu. Aastal 1924 sai alevist rajoonikeskus. Linn aastast 1968.
Majasoomukas

Majasoomukas ehk harilik soomuklane ("Lepisma saccharina" ehk "Lepisma saccharinum") on tihti majades elav tiibadeta putukas seltsist harjashännalised, perekonnast soomukas. 
Kasvavad tavaliselt 5–20 (30) millimeetri pikkuseks. Nende keha katvate soomuste värv on hõbedasinine, millest tuleneb tema ingliskeelne üldnimi: "silverfish". Lisaks eristatavale värvile saab majasoomukat tuvastada ka nende pikkade kõverate tundlate ja tagumise otsa kolme harjase järgi.
Võib elada kuni 5 aasta vanuseks. Ta eelistab temperatuuri 22–27 kraadi; jahedamas on areng aeglasem. Eelistab kõrget õhuniiskust.
Ta suudab seedida tselluloosi, mistõttu võib toiduks kasutada muuhulgas paberit ja riiet.
Tänapäeva levik on kosmopoliitne, kuid pärit on ta troopikast.
Deontiline loogika

Deontiline loogika on modaalloogika haru, mis uurib niisuguste sõnade (ja mõistete) nagu "lubatav" ("lubatud"), "lubamatu" ("keelatud"), "kohustuslik" ("kohustus", "kohus", "nõutav", "mittekohustuslik", "fakultatiivne", "peaks", "peab", "ülemäärane", "tähtsusetu", "tähtis", "vähim, mida teha annab", "parem kui", "parim", "hea", halb", "nõue", "vabadus", "võim", "immuniteet" vahelisi loogilisi suhteid.
Koos episteemilise loogika ja ratsionaalse valiku teooriaga on deontoloogiline loogika üks filosoofia valdkondi, mis uurib normatiivseid mõisteid ja normatiivseid väljendeid.
Ajalugu.
Deontilise loogika alged tekkisid 14. sajandil, kui hakati tähele panema paralleele aleetiliste modaalsuste ja deontiliste mõistete vahel (Knuuttila 1981).
Katse deontilist loogikat (Mally deontoloogiline loogika) luua tegi 1926 ilmunud artikliga Ernst Mally, kes nimetas seda uurimisvaldkonda deontikaks ("Deontik"). Teda ei mõjutanud 20. sajandil aleetilise modaalloogika alal tehtu, kuid ta rajas esimesena deontilise loogika lauseloogika süntaksile ja kasutas esimesena deontilisi konstante. Tema süsteemis oli tõsiseid raskusi, näiteks ei suutnud ta eristada seda, mis peaks olema, sellest, mis on. 
Deontilisele loogikale kui sümbolloogika harule pani aluse Georg Henrik von Wright 1951. aastal ajakirjas Mind ilmunud artikliga "Deontic Logic". Termini pakkus välja C. D. Broad. Termin (nagu ka "deontika") on tuletatud vanakreeka sõnast δέον.
Smalavičy rajoon

Smalavičy rajoon on 2. järgu haldusüksus (rajoon) Minski oblastis Valgevenes. Rajooni pindala on 1394 km². 2012. aasta seisuga elas seal 42 800 inimest.
Rajoon moodustati 1924. aastal. Aastal 1962 likvideeritud rajoon moodustati taas aastal 1965. Rajoon koosneb järgmistest külanõukogudest: Aziaryckasłabadzki, Dračkava, Kurhańnie, Piekalini, Plisa, Zabałoćcie, Zialony Bori, Žodzina ja Usiaži külanõukogu.
Halduskeskus on Smalavičy linn. Rajooni territooriumil asub ka selle koosseisu mitte kuuluv Žodzina linn. Teine tähtsam asula on Zialony Bori alev. Rajooni territooriumile jääb ka Minski rahvusvaheline lennujaam. 
Rajooni tähtsamad jõed on Hajna, Plisa, Vuša ja Vołma. Suurim järv on Sudable. Rajoon asub suuremalt osalt Kesk-Biarezina tasandikul, loodeosa aga Minski kõrgustikul. Kõrgused ulatuvad valdavalt 170–200 meetrit üle merepinna. Kõrgeim koht asub Karpiłaŭka küla lähistel (266 meetrit).
2009. aasta seisuga olid elanikest 90,72% valgevenelased, 6,58% venelased, 1,05% ukrainlased ja 1,65% oli teistest rahvustest. 73,24% elanike emakeel oli valgevene keel, 23,78% elanikel aga vene keel. Koduse keelena kasutas valgevene keelt 34,58% elanikke, vene keelt aga 58,11%.
Kõrista linnamägi

Kõrista linnamägi on linnamägi Põlva maakonnas Kanepi vallas Karilatsi külas.
Mälestise kirjeldus.
Ovaalse kujuga 5-6 m kõrguse künka mõõtmed jalamist jalamini on põhja-lõuna suunas umbes 120 m ja ida-lääne suunas 60–70 m. Mäe keskosa on kunstlikult kõrgendatud. Selge kultuurikihi puudumise tõttu oli muistis esialgu kaitse all pelgupaigana. 2005. aastal tehtud šurfist ilmnes, et mäelae keskosas oli liivapinnas 80 cm paksuselt segatud ja sisaldas veidi söetükke, millest võetud 14c poov on dateeritud 11.-12 sajandisse või ka 13. sajandi algusse.
14C proovid: 967+- 55 bp; kal 983-1189, 1201-1209 (95,4%) prk (tln-3008)
Surnud 21. mail

"Siin loetletakse 21. mail surnud tuntud isikuid."
Makita Kabelimägi

Makita Kabelimägi ehk Looga Kabelimägi on muinasaegne linnamägi ja keskaegne matmispaik Valga maakonnas Otepää vallas Makita külas.
Kirjeldus.
Järsunõlvalisel 10 m kõrgusel kolmnurkselt kitseneva pealispinnaga künkal asuva õueala pikkus on 20 m ja laius 13 m. Võimalik, et juba enne kalmistu rajamist on mäe pealispinda inimtekkeliselt tasandatud ja lühiajaliselt kindlustatud elukohana. Mäe idanõlval kulgeb künkalaest 5-6 m madalamal ebaühtlase laiusega terrassitaoline vöönd, mis on tekkinud nõlva järsemaks kasvamise tõttu. Mäe loodepoolse tipu nõlval leidub suuri, meetrise läbimõõduga raudkive. Kultuurkihi puudumine, mullatööde väike maht ja leidude vähesus annab alust arvata, et kindlustustööd on pooleli jäänud.
Makita Kabelimäel toimusid arheoloogilised uuringud 1986. ja 1987. aastal. Läbikaevatud künkalaelt leiti 158 13.–18. sajandi laibamatust ja umbes 25 m² suurune põletusmatustega ala, mis on keskaegsete matmispaikade puhul tavatu. Põletusmatustega seostub väga palju savinõukilde. Need ning kalmelt leitud loomaluud annavad märku praeguseks unustatud matuserituaalidest. Erinevalt tavalistest Eesti külakalmistutest olid paljud hauad kaetud kividega. Ka leiumaterjal on eripärane, iseloomulik Novgorodi- ja Pihkvamaale.
Mustla ringvall

Mustla ringvall on ringvall-linnuse tüüpi linnamägi Saaremaal Pahavalla külas Kolga-Jakobi talu maadel.
Kirjeldus.
Kuke oja järsul lõunakaldal asuva ringvall-linnuse läbimõõt koos valliga on 45 m. Vall ümbritseb siseõue ning on kohati vaevumärgatav, selle kõrgus ei ületa 50 sentimeetrit. Sealt on leitud kuni 40 cm läbimõõduga kive. Kultuurikiht näib seal puuduvat. Sarnaselt teiste varaste ringvall-linnustega võib Mustla oma kuuluda eelrooma rauaaja lõppu või rooma rauaaja algusse.
Purtse Taramägi

Purtse taramägi on neemiklinnuse tüüpi linnamägi Ida-Viru maakonnas Lüganuse vallas Liimala külas Linnamäel.
Kirjeldus.
Purtse jõe läänekaldal jõesuudmest mõnesaja meetri kaugusel asetseva linnamäe ebakorrapäraselt ovaalse kujuga neemikuga. Linnuseõue pindala on 2100 ruutmeetrit. Selle nõlvade suurim kõrgus on 15 m. Neemiku jõepoolsel otsal kulgeb 2 m laiune ja 40 cm kõrgune kivimüür. See on laotud paeplaatidest. Kirdeosas asuv kuivmüüritis on ehitatud raudkividest ning kõrgus 50 cm.
Palanga mõis

Palanga mõis (leedu keeles "Palangos dvaras") oli mõis Leedus Palangas.
Palanga mõis tekkis aastal 1824, mil Palanga ja selle ümbruse maad ostis Michal Tyszkiewicz. Mõisakompleksi hakkas rajama tema poeg Józef Tyszkiewicz. Palanga mõis kuulus üksnes Tyszkiewiczite suguvõsale, jäädes nende valdusse võõrandamiseni 1941. aastal.
Mõisakompleksi kuuluvad lisaks peahoonele suur park, kabel Birutė mäel (künkal, kus olevat elanud suurvürst Kęstutise abikaasa Birutė), valvurimaja ja Lourdesi groti koopia.
Peahoone ehitati aastail 1897–1902. Hoone arhitekt on Franz Heinrich Schwechten. Aastast 1963 asub hoones Palanga Merevaigumuuseum. Peahoone ees seisab Vilkėnase mõisast pärinev skulptuur "Rebekka".
Pargi kujundas prantsuse maastikuarhitekt Édouard André koos poeg René-Édouard André ja belglase Buyssen de Couloniga. Seda hakati kujundama aastal 1897. Sinna istutati Leedu ajaloolaste hinnangul 500 liiki eri botaanikaaedadest toodud puid ja põõsaid, park nimetati Birutė pargiks. Park on vabakujundusega, seda ehivad purskkaev, lillepeenrad ja rosaariumid. Pargi pindala on ligikaudu 100 ha, seal paikneb seitse skulptuuri. Tänapäeval asub pargis Palanga botaanikaaed.
Mõisa valduste vanim hoone on kabel, mis 1869. aastal püstitati Birutė künkale ning pühitseti pühale Jürile.
Boaedon fuliginosus

Boaedon fuliginosus on maoliik.
Klassifikatsioon.
Maoliigil "Boaedon fuliginosus" klassifitseeritakse roomajate andmebaasis järgmised alamliigid:
Levila.
Neid kägistajamadusid võib kohata Aafrikas- sh Sambias.
Alpes-Maritimesi departemangu haldusüksuste loend

Siin on toodud ära kõik Alpes-Maritimesi departemangu haldusüksused (ringkonnad, kantonid ja vallad). Lisaks on toodud ka INSEE kood. 
Kantonid.
Departemangus on kokku 27 kantonit. Kõikide kantonite halduskeskus kattub kantoni nimega. Vallad Antibes (kogupindalaga 26,48 km²), Cagnes-sur-Mer (kogupindalaga 17,95 km²), Cannes (kogupindalaga 19,62 km²), Le Cannet (kogupindalaga 7,71 km²), Grasse (kogupindalaga 44,44 km²) ja Nice (kogupindalaga 71,92 km²) on jagatud mitme kantoni vahel. Igasse kantonisse mille vahel on vald jagatud kuulub ka kindel territoriaalne osa vallast. Kursiivis on toodud jagatud vallaga kantonite pindala kus puudub jagatud valla osa kantoni kogupindalast. Kui kantonis on ainult jagatud valla osa, siis selle kantoni pindala ei ole saadaval.
Vallad.
Loetelu departemangu 163 vallast 1. jaanuari 2024. aasta seisuga:
"(Tabeli kohaselt on departemangu pindalaks 4298,58 km²)"
Thelotornis mossambicanus

Thelotornis mossambicanus on maoliik.
Levila.
Neid võib kohata Somaalias, Keenias, Tansaanias, Sambias ja Mosambiigis.
Kokkupuuted inimestega.
Need tagasihoidlikud maod elavad valdavalt puudel ja inimestega kohtuvad harva. 
Nende madude inimeste suhtes mürkmadudeks liigitamise kohta pole piisavalt andmeid, peas paiknevad (erinevalt enamikust mürkmadudest) Duvernoy näärmed.
Philothamnus

Philothamnus on "Colubridae" sugukonna maoperekond.
Klassifikatsioon.
Perekonda "Philothamnus" klassifitseeritakse roomajate andmebaasis järgmised maoliigid:
Levila.
Neid võib kohata Sahara-taguses Aafrikas.
Henno Kirikmäe

Henno Kirikmäe (3. september 1921 Auvere vald – 28. jaanuar 2014 Stockholm) oli eesti pedagoog ja koolijuht, Stockholmi Eesti Algkooli direktor.
Ta on õppinud Tallinna Õpetajate Seminaris, kus ta omandas matemaatikaõpetaja kutse; aastal 1941 lõpetas ta Tartu Õpetajate Seminari. Aastail 1942–1943 õppis ta Tartu Ülikooli majandusteaduskonnas. Et mitte lasta end mobiliseerida Saksa sõjaväkke, siirdus ta aastal 1943 Soome, kus tast sai soomepoiss ehk 200. jalaväerügemendi võitleja. 
1944. aastal naasis ta Eestisse ning põgenes Kihnu kaudu purjekaga Rootsi, kus elas algul Gotlandil põgenikuelu. Aastatel 1945–1946 õppis ta Stockholmi Ülikoolis.
Õpetaja ja koolidirektor.
Ta on töötanud õpetajana Tartu 16. Algkoolis. Aastatel 1946–1949 oli ta Rootsis eesti laste suvekodus kasvataja. Aastatel 1950–1975 töötas ta õpetajana Stockholmi Eesti Algkooli vanemates klassides, õpetades matemaatikat, geograafiat, võimlemist ja puutööd. 1975. aastal valiti Henno Kirikmäe sama Stockholmi Eesti Kooli juhatajaks ning töötas selles ametis kuni pensionile minekuni 1985. aastal. Ta pidas kooliga sidet ka hiljem ning külastas kooli viimast korda augustis 2013.
Lisaks töötas ta aastail 1956–1966 õpetajana Stockholmi Linna Majapidamiskoolis.
Muu pedagoogiline töö.
Alates 1946. aastast ja koolivaheaegadel aitas Henno Kirikmäe mitmel pool Rootsis eesti laste suvekodusid korraldada ning oli aastail 1950–1962 Gotlandil Ojamaa suvekodu juhataja.
Ta oli Eesti Algkooliõpetajate Ühingu ja Eesti Õpetajate Keskühingu liige ning mõnd aega ka mõlema ühingu esimees. Toimetas õpetajate häälekandjat Bülletään ja avaldas artikleid nii õpilaste koolivälisest tegevusest kui ka õpetajate kutseorganisatsioonidest.
Henno Kirikmäe tegeles spordiga ja laulis palju aastaid Stockholmi Eesti Meeskooris.
Philothamnus semivariegatus

Philothamnus semivariegatus on maoliik.
Levila.
Neid võib kohata Sahara-taguses Aafrikas:
Senegalis, Gambias, Malis, Guineas, Libeerias, Elevandiluurannikul, Ghanas, Burkina Fasos, Togol, Beninis, Nigeerias;