tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Nosturi

Nosturi (soome keelest "Kraana") oli kultuurikeskus, kontserdimaja ja ööklubi Soomes Helsingi Punavuori linnaosas. See kuulus Elävän musiikin yhdistysele (ELMU).
See asus Hietalahtis Hietalahti laevatehase kõrval vanas kaubaterminalis. Nime sai selle kõrval asunud vana kraana (Hietalahti kraana nr 6) järgi. Aastate jooksul korraldati Nosturis mitmeid populaarseid muusikaüritusi. Hoome oli ELMU kasutuses aastatel 1999–2019. Enne seda tegutses ELMU lähistel asunud Lepakkos.
Nosturis astusid teiste seas üles HIM, Sukekiyo, Children of Bodom, Lordi, Laibach, Bloodhound Gang, CKY, Iconcrash, Anthrax, Motörhead, Papa Roach, DragonForce, Ensiferum, Jenni Vartiainen, Hanoi Rocks ja Turisas.
Nosturi lammutati aastal 2020, kui piirkonda hakati ehitama korterelamuid.
9. sümfoonia

9. sümfoonia on mitme sümfoonia:
Age Poom

Age Poom (10. septembril 1979) on eesti geograaf.
Poom lõpetas 1999. aastal Tallinna Mustamäe Gümnaasiumi. 2004. aasta omandas ta Tartu Ülikoolis bakalaureusekraadi keskkonnatehnoloogina. 2010. aastal kaitses ta samas teadusmagistrikraadi teemal „Eesti gümnaasiumiõpilaste ökoloogiline jalajälg“ ja 2017. aastal doktorikraadi teemal „Tarbimisest ja mobiilsusest tuleneva keskkonnakoormuse ruumilised aspektid“.
Poom on Tartu Ülikooli linnakeskkonna kaasprofessor. Tema uurimisvaldkond on inimgeograafia, ta uurib inimeste liikuvust ja tegevusruume füüsilise ja sotsiaalse keskkonna kontekstis.
Tunnustus.
2018 Tartu Ülikooli aumärk
Tõnis Karki

Tõnis Karki (24. detsember 1963) on eesti mikrobioloog.
Ta lõpetas 1988. aastal Tartu Ülikooli arstiteaduskonna ja kaitses 1996. aastal samas doktorikraadi teemal "Inimese laktofloora kvantitatiivne koostis ja selle määramise metoodika" (juhendaja Akivo Lenzner). 
Alates 2020. aastast on Karki Tartu Ülikooli akadeemiline sekretär. Varem on ta töötanud Tartu Ülikooli arstiteaduskonnas dotsendi ja vanemteadurina. Aastatel 2007–2019 oli ta Tartu Ülikooli Kliinikumi nõukogu liige ning aastatel 2009–2015 Eesti Kõrghariduse Kvaliteediagentuuri nõukogu liige.
Toompraost

Toompraost (saksa keeles "Dompropst") on keskajast pärinev vaimuliku tiitel. Toompraost on toomkiriku ehk katedraali vaimulike juht ning piiskopi asetäitja. Tänapäeval on toompraosti ametikoht kasutusel katoliku ja luteri kirikus. 
Tiitli ajalugu Vana-Liivimaal.
Toompraost oli piiskopi asetäitja. Seepärast osales ta tihti ka diplomaatilistel kohtumistel. 1469. aastal reisis Rooma Saksa-Rooma keiser Friedrich III. Tema kaaskonnas oli koos Tartu piiskop Andreas Peperiga ka tema toompraost Engelbert von Mallinckrodt. 
Toompraostid olid toomkapiitli liikmed. Seetõttu oli paljude jaoks toompraosti ametikoht väga väärtuslik (piiskop Hermann von Buxhövden määras Tartu toompraostiks oma venna Rothmari), tihtipeale sai toompraostidest piiskopi surma järel tema ametijärglane (nt 1424. aastal sai järgmiseks Riia peapiiskopiks toompraost Henning Scharpenberg).
Terje Mäesalu

Terje Mäesalu (sündinud 13. augustil 1974) on Eesti ametnik ja andmekaitsespetsialist.
Mäesalu lõpetas 2015. aastal Tartu Ülikoolis hariduskorralduse magistriõppekava ning 2023. aastal samas magistriõppekava „Infotehnoloogia mitteinformaatikutele“.
Mäesalu on alates 2019. aastast Tartu Ülikooli andmekaitse peaspetsialist. Aastatel 2000–2018 töötas ta Haridus- ja Teadusministeeriumis asjaajamise talituse juhatajana. 
Tunnustus.
2023 Tartu Ülikooli aumärk
Labidas (perekonnanimi)

Labidas on eesti perekonnanimi.
Seda perekonnanime on pandud Kabala mõisavallas Pilistvere kihelkonnas Viljandimaal (Labbidas), Mäeküla mõisavallas Hageri kihelkonnas Harjumaal (Labbidas) ja Roosna mõisavallas Ambla kihelkonnas Järvamaal (Lappidas). 2025. aasta 1. jaanuari seisuga on perekonnanimi Labidas Eestis alla viiel mehel ja alla viiel naisel.
Tartu Maarja-Magdaleena klooster

Tartu Maarja-Magdaleena klooster oli 13. sajandi lõpus Tartus asutatud dominiiklaste ordu klooster. Klooster oli pühendatud püha Maarja-Magdaleenale ning asus tänapäeva Munga tänaval linnamüüri ääres Munga tänavast põhja pool. 
Kloostrikirik oli ristkülikukujuline ning kooriruumita ehitis. Seina tugistasid kontraforsid. Rajatis oli kolmelööviline ning seitsmetraveeline. Kirikust põhja poole jäänud sulushooneid ei ole 17. sajandi linnaplaanidel kujutatud ja olid selleks ajaks tõenäoliselt juba hävinud. 1752. aastal ehitati kloostri kohale vene kirik. Richard Otto kaevas kloostri kiriku asukohta Munga tänava ja vene kiriku vahel 1909. aastal.
Ajalugu.
Tartu Maarja-Magdaleena klooster rajati 1298. aasta paiku. Samal aastal mainiti kloostri priorina Danieli, sellel ametikohal oli ta teadaolevalt kuni 1312. aastani. Varem, kuni 1298. aastani, oli ta olnud Riia dominiiklaste prior. Seetõttu toetas Tartu kloostri rajamist peamiselt Riia dominiiklaste klooster. 
Kloostri kaitsepühak oli püha Maarja-Magdaleena. 1400. aasta 14. juulil mainis paavst Bonifatius IX Tartu samanimelise kloostri kaplanit. 
Klooster kuulus dominiiklaste ordu "Teutonia" provintsi, 1303. aastal viidi see aga "Saxonia" provintsi alla. 1486–1517 kuulus klooster Hollandi observantlikule kogudusele. Klooster lõpetas 1525. aastal pildirüüste tõttu tegevuse. Edaspidi tegutses kloostrihoones relvaarsenal.
ÜRO Peaassamblee 80. istungjärk

ÜRO Peaassamblee 80. istungjärk on ÜRO Peaassamblee istungjärk, mis algas 9. septembril 2025. ÜRO Peaassamblee president on sakslane Annalena Baerbock.
DAF YA-126

DAF YA-126 on Hollandi sõjaväeveok. Seda tootis DAF aastatel 1951–1959 kokku ligi 3500 tk. Masin oli Hollandi sõjaväes Dodge Power Wagoni järeltulija. Pärast YA-126 tulid kasutusele veokid DAF YA 4440 / 4442 ja Land Roveri masinad.
Ecuadori-Peruu sõda

Ecuadori-Peruu sõda (ka teine Ecuadori-Peruu sõda või 41. aasta sõda (hispaania keeles "Guerra del 41")) oli sõda 5.–31. juulil 1941 Ecuadori ja Peruu vahel. See oli esimene kolmest nende kahe riigi vahel toimunud sõjast 20. sajandil.
Sõja ajal okupeeris Peruu Ecuadori lääneosa El Oro provintsi ja osa Loja provintsist. Kuigi Ecuadori-Peruu sõda toimus teise maailmasõja ajal, ei olnud see ilmasõjaga seotud, kumbki riik ei kuulunud ei Liitlaste ega Teljeriikide sekka.
Osapooled allkirjastasid relvarahu 31. juulil 1941. Järgmise aasta 29. jaanuaril allkirjastasid Ecuador ja Peruu Rio protokolli misjärel Peruu väed lahkusid Ecuadorist. Piiritüli sellega aga ei lõppenud ning vaen kahe naaberriigi vahel kestis kuni 1995. aasta Ecuadori-Peruu piirisõja ning Brasilia presidendi lepingu allkirjastamiseni oktoobris 1998.
Melissa Jefferson-Wooden

Melissa Jefferson-Wooden (neiupõlvenimi Jefferson; sündinud 21. veebruaril 2001 Georgetownis, Lõuna-Carolina osariigis) on Ameerika kergejõustiklane sprinter. Ta on valitsev maailmameister 100 meetris ja 200 meetris, olles võitnud tiitlid 2025. aasta maailmameistrivõistlustel. Varem võitis ta 2024. aasta suveolümpiamängudel 100 meetri jooksus pronksmedali. Ta võitis ka 2025. aasta Tokyo kergejõustiku maailmameistrivõistlustel kuldmedali 4 × 100 m teatejooksus.
Ta võitis ka 2024. aasta olümpiamängudel kuldmedalid 4 × 100 meetri teatejooksus, samuti 4×100 m teatejooksus 2022. ja 2023. maailmameistrivõistlustel ning 2024. aasta kergejõustiku teatejooksude maailmameistrivõistlustel.
Isiklik elu.
Ta abiellus Rolan Wooden II-ga 2025. aasta märtsis Floridas. Tseremoonial oli peiupoiss Isaiah Likely ja pruutneitsi Twanisha “Tee Tee” Terry. Kohal olid ka olümpiavõitjad Sha'Carri Richardson, Kenny Bednarek ja Christian Coleman. Paar elab Floridas.
Välislingid.
[[Kategooria:Ameerika Ühendriikide sprinterid]]
[[Kategooria:Sündinud 2001]]
Markus Ian Monak

Markus Ian Monak (sündinud 28. juulil 2000 Tallinnas) on Eesti tantsija, koreograaf-lavastaja ja produtsent. Ta on Ian Dance Company asutaja ning tegutseb vabakutselisena koreograafia, tantsuhuvihariduse ja loovjuhtimise valdkonnas.
Elu ja haridus.
Markus Ian Monak õpib hetkel koreograafia erialal Balti filmi-, meedia- ja kunstide instituudis (BFM). Lisaks on ta lõpetanud Mather Dance Company tantsuprogrammi Anaheimis, Californias. Ta on end täiendanud ka CLI Conservatory programmis Massachusettsis ning osalenud erinevatel tantsuintensiividel üle Euroopa. Tema erialaseks huviks on nüüdistants, koreograafia ja esituskunstide integreerimine lavaproduktsioonidesse.
Töö.
Ian Dance Company.
2018. aastal asutas Monak Tallinnas Ian Dance Company, mille eesmärk on koolitada uut põlvkonda professionaalseid tantsijaid ja koreograafe. Kompanii repertuaari kuuluvad konkursitantsud, muusikavideod, televisiooni- ja lavaprojektid. Ian Dance Company on treeninud üle saja tantsija, kellest osa on jätkanud õpinguid või asunud tööle professionaalidena.
Ian Dance Company lavastused „randmest tilgub valgust: hoia mind sealt“ (2022, koostöös Pääsu-Liis Kensiga) ning „what happens if you pass by: ma tean, et ma tulen kord jälle“ (2024) saavutasid korduvaid välja­müüke ja tunnustust.
ERBODY Agency.
Lisaks tegutseb Monak loovjuhi ja talendihaldurina, olles loojaks agentuurile Erbody Agency, mille tegevusvaldkond hõlmab nii koreograafiat kui ka tantsuvaldkonna puudutavate produktsioonide korraldamist.
Isiklik elu.
Markus Ian Monaki ema on produtsent Meeli Pärna ning vend tantsija ja koreograaf Mark Monak.
Tallinna sadama peakomandör

Tallinna sadama peakomandör (vene keeles "главный командир Ревелъскаго порта") oli aastatel 1722−1858 Tallinna sõjasadama ülem.
Ajalugu.
Tallinna sadama peakomandöri kui olulise sadama ülema ametikoht loodi 1722. aasta mereväereglemendiga, kuid peakomandöri esialgu ametisse ei nimetatud (see ametikoht täideti alates 1726. aastast). Alates 1838. aastast oli peakomandör ühtlasi Tallinna sõjakuberneriks (see korraldus jäi kehtima 1854. aastani); ametikohad olid ühendatud ka aastatel 1813−1825, mil sõjakuberneriks ja sadama peakomandöriks oli admiral Aleksei Spiridov. 1860. aastal kehtestatud muudatusega kaotas Tallinn peasadama staatuse ja sellest sai teise kategooria sõjasadam. Tallinna sadama peakomandöri ametikoht kaotati, sadama ülemaks sai nüüd sadamakomandör.
Vz. 58

Vz. 58 on Tšehhoslovakkia ründevintpüss. See kasutab moona 7.62×39mm. See võeti kasutusele 1950. aastate lõpus, Tšehhoslovakkias asendati vz. 58-ga poolautomaatvintpüss vz. 52 ja püstolkuulipilduja Sa 23.
Kuigi vz. 58 näeb välja sarnane Nõukogude Liidu relvale AK-47, on see ehituselt teistsugune. Samas kasutavad vz. 58 ja AK-47 sama laskemoona.
Vifhusen (Lübecki aadlisuguvõsa)

Vifhusen (kasutatud ka nimekuju Fieffhusen, Fifhusen, Fishusen) oli Vestfaalist pärit, Lübecki aadlisuguvõsa.
Lübecki Vifhuseni aadlisuguvõsa kuulus Lübecki patriitsiperekondade, toomhärrade ülemklassi. Nad kaotasid oma tähtsuse 14. sajandil ja taandusid lõpuks Lübecki valitsevast klassist, suguvõsa harud asusid elama Rostocki ja Stralsundi ning lõpuks ka teistesse Liivimaa linnadesse. Liivimaal suri Vifhusenite perekond välja umbes 1600. aastal.
Vestfaalist oli pärit ka aadliperekond Vifhusen (), kes ei olnud Lübecki suguvõsaga suguluses.
Lübecki Vifhuseni suguvõsa liikmed olid juba 13. sajandil Lübecki raehärrad. 1225. aastal oli raehärra Hermann von Vifhusen. 13. sajandil järgnesid Lübeckisse veel kaks perekonnaliiget: Gerhard von Vifhusen, kes oli Lübecki raehärra aastatel 1250 ja 1253, ning Vromold von Vifhusen, kes oli mitu korda raehärra aastatel 1257–1292, laekur aastatel 1257 ja 1259 ning Lübecki bürgermeister aastatel 1271 ja 1286. Vromold von Vifhusen esindas Lübecki rae nimel Taani kuningat umbes 1282. aastal ja Norra kuningat 1285. aastal. Diedrich von Fünffhausen oli 1296. aastal kanoonik-Schwerini toomhärra Schwerinis. Didrik von Vifhusen, 1345. aastal kanoonik Lundis.
Liivimaal.
Suguvõsa liikmed tegutsesid ka Liivimaal. Dietrich II Vyshusen/von Fishusen nimeline oli Tartu piiskop 1302/1303–1312/1313 Tartu piiskopkonnas. Veel üks Johannes von Vifhusen oli olnud Tartu toomkapiitli toomhärra 1320. aastail ning mitu Vifhuseni-nimelist toomhärrat oli Tartu toomkapiitlis ka 14. sajandi teisel poolel. 
Fromhold von Vifhusen (surn. 1369) oli algselt 1341 Riia toomhärra. 1348. aastal sai temast Riia peapiiskop, kes rajas 1357. aastast ka Dzērbene piiskopilinnuse. Fromholdi vend Johannes oli 1336 Tartu toomkapiitli skolastik, 1324–1346 kanoonik Saare-Lääne piiskopkonnas ja 1346–1373 Tartu piiskop, tema teine vend Theoderich oli 1346–1352 kanoonik Saare-Lääne piiskopkonnas ning vend Engelbert von Vifhusen oli rüütel. Kuna Fromhold ja tema vennad olid suguluses Liivimaa aadlisuguvõsadega, siis on tõenäoline, et ka nemad olid kas sündinud Liivimaal või seal vähemalt suurema osa oma elust veetnud. Fromhold, Johannes ja Theoderic Vifhusen olid Riia peapiiskop Engelbert von Doleni vennapojad.
Theoderich von Vifhuseni nimeline oli 1354–1363 Tartu piiskopkonna Tartu toompraost.
Woldemar de Vifhusen oli 1362. aastal Riia vasall. V. von Vifhusen oli 1385. aastal Tartu toomkapiitli kanoonik.
Vifhusenid olid ka mõisaomanikud: Wolmar ja Hans Vifhusen ostsid mõisa Virumaal 1451. aastal. Carl Vifhusen (surn. 1495) esineb Tartus 1457. aastal. Tema poeg Hans Vifhusen, ostis 1449. aastal Virumaal Tammispea mõisa ja küla ning Stackelberghofi mõisa ning omas 1499. aastal Berghoffi mõisa.
Astri Aas-Hansen

Astri Aas-Hansen (sündinud 16. detsembril 1970) on Norra poliitik ja jurist; ta on sotsiaaldemokraatliku Norra Töölispartei (Ap). Ta on Norra justiits- ja avaliku julgeoleku minister 4. veebruarist 2025. aasta veebruarist. Aastatel 2007–2013 töötas ta riigisekretärina.
Ta on pärit Lillesandist. Ta õppis õigusteadust Oslo ülikoolis. Aastatel 1995–2002 töötas ta Norra parlamendi Stortingi Tööpartei parlamendirühma nõunikuna. Seejärel asus ta tööle juristina.
Oktoobrist 2005 kuni veebruarini 2007 töötas ta Norra justiits- ja politseiministeeriumis minister Knut Storbergeti poliitilise nõunikuna. 9. veebruaril 2007 määrati ta Jens Stoltenbergi teise valitsuse riigisekretäriks. Sellisena jätkas ta tööd algselt Knut Storbergeti ja alates 2011. aasta novembrist Grete Faremo alluvuses. Tema ametiajal riigisekretärina viidi läbi 2011. aasta Norra terrorirünnakute uurimine. Seejärel jätkas ta tööd juristina.
Kevadel 2017 asus ta tööle Oslo ringkonnakohtus kohtunikuna. Aastal 2019 sai tast EOS-utvalgeti, Stortingi Norra luureteenistuste järelevalveorgani, aseesimees, aastal 2021 sai tast organi esimees. Aastatel 2020–2022 oli ta ka koroonakomisjoni liige, mis vastutas COVID-19 pandeemiaga seotud haldusmeetmete hindamise eest.
4. veebruaril 2025 määrati ta Jonas Gahr Støre valitsuses Norra justiits- ja avaliku julgeoleku ministriks. Tema eelkäija oli Keskpartei poliitik Emilie Enger Mehl, kes astus ametist tagasi seoses Keskpartei lahkumisega valitsusest.
Nadia Battocletti

Nadia Battocletti (sündinud 12. aprillil 2000 Clesis) on Itaalia pikamaajooksja.
2024. aasta Euroopa meistrivõistlustel Roomas tuli ta nii 5000 meetri kui ka 10 000 meetri jooksus Euroopa meistriks. 5000 meetri jooksus püstitas ta ajaga 14.35,29 nii EMi kui ka Itaalia rekordi, 10 000 meetri jooksus tulemusega 30.51,32 Itaalia rekordi. 2024. aasta olümpiamängudel Pariisis parandas ta taas mõlemal alal rahvusrekordit ja võitis 10 000 meetri jooksus ajaga 30.43,35 Beatrice Chebeti järel hõbemedali ning oli 5000 meetri jooksus ajaga 14.31,64 neljas.
2025. aasta maailmameistrivõistlustel Tokyos võitis ta kaks medalit. 10 000 meetri jooksus parandas ta rasketes tingimustes taas Itaalia rekordit ja võitis Beatrice Chebeti järel hõbemedali ajaga 30.38,23. 5000 meetri jooksus võitis ta Chebeti ja Faith Kipyegoni järel pronksmedali ajaga 14.55,42.
Isiklikku.
Nadia Battocletti isa on jooksutreener ja endine tippjooksja Giuliano Battocletti. Nadia ema on Maroko päritolu.
Battocletti on õppinud Trento ülikoolis ehitusinseneeriat.
Kambodža-Tai piirivaidlus

Kambodža-Tai piirivaidlus on territoriaalvaidlus Kambodža ja Tai vahel mõnede kahe riigi vahelise piiri äärsete alade pärast. Tüli sai alguse viiekümnendatel, kui Kambodža Prantsusmaa võimu alt iseseisvus ja võttis eesmärgiks saada endale Preah Viheari tempel. Aastal 1962 otsustas Rahvusvaheline Kohus (RK) Kambodža kasuks. Tüli piirialade pärast jäi mõneks aastaks Kambodža kodusõja tõttu tagaplaanile, kuid kaks riiki ei jõudnud ikka ühisele arusaamale omavahelise piiri täpse asukoha asjus. Aastal 2008 lahvatas kahe riigi vahel piiri pärast kohati verine konflikt, kuna Kambodža esitas Preah Viheari UNESCO maailmapärandi nimistusse ning Tais puhkesid selle tõttu valitsusvastased meeleavaldused. Kriisi lahendamiseks paluti abi Rahvusvaheliselt Kohtult, kes 2013. aastal oma 1962. aasta otsust täpsustas. Konflikti selles järgus tekkisid küsimused ka Prasat Ta Muen Thomi ja Prasat Ta Krabey templite kuuluvuse kohta. Pärast seda oli olukord uuesti rahulik kuni 2025. aastal puhkesid kahe riigi vahel seni veriseimad kokkupõrked.
Konflikti juurpõhjused on Siiami (Tai endine nimi) ja Prantsuse Indohiina (Kambodža koloniaalvõimu all) vahel aastatel 1904 ja 1907 sõlmitud lepingud. Kuigi piir veelahkmetel Dângrêki mägedes on kindel, erineb prantsuse maamõõtjate joonistatud piir reaalsusest mitmes kohas, sh Preah Viheari juures. Rahvusvahelises Kohtus väitsid Tai esindajad, et Siiam prantsuse kartograafide piiriga ei nõustunud ning et ligipääs templile on märksa lihtsam Tai poolt; RK otsustas aga, et Kambodžal on õigus, kuna Siiami võimud Prantsuse kaartidele ega Prantsuse võimule templis vastu ei vaielnud. Kambodža näeb templeid enda omadena, kuna tegu on iidse vana Khmeeri Impeeriumi templitega, mis kultuuriliselt on lähem Kambodžale kui Taile.
Kambodža ja Tai vahel on vaidlus ka merepiirides, mis sai alguse seitsmekümnendate esimeses pooles. Aastal 2001 sõlmisid riigid selles osas vastastikuse mõistmise memorandumi ning otsustasid merealasid koos arendama hakata, kuid reaalsuses sellega eriti kaugele jõutud ei ole.
Maaelu Uudishimukeskus

Maaelu Uudishimukeskus (lühend MUHK) on Eesti Põllumajandusmuuseumi ekspositsioonikeskkond, mille esimene osa avati 24. aprillil 2025 Ülenurmel. 
Keskus tutvustab loomade heaolu ja tervise teemasid, keskuses elavaid taluloomi ning muuseumi varakambrit ehk avatud hoidlat. Keskuse laudas elavad päris loomad, sealhulgas lambad, kitsed, ponid, küülikud, kanad, haned, pardid, kalkunid ja vutid. Loomad on osa muuseumikeskkonnast. 
MUHKi esimene etapp keskendubki loomade pidamisele ja heaolule, avades teemasid nii ajaloolisest kui ka tänapäevasest vaatenurgast. Ekspositsioon toob esile, kuidas loomade pidamise viisid, pidamistingimused ja inimeste igapäevased otsused mõjutavad loomade elu ning milline roll on tarbijate valikutel. 
Külastajatele pakutakse käed-külge eksponaate ja interaktiivseid lahendusi, mis võimaldavad paremini mõista loomakasvatuse ja toidutootmise seoseid. 
MUHKi teine osa, mis käsitleb mulla tervist ja selle seoseid meie igapäevase toidulauaga, avatakse 2026. aasta teises pooles.
Santa Maria foris portas

Santa Maria foris portas ('Püha Maria väljaspool müüre') on Castelseprio arheoloogiakaitsealal asuv, langobardide ehitatud väike varakeskaegne kirik, mille unikaalseimaks osaks on idaapsiidi seintel säilinud freskod. Kirik paikneb, nagu nimi ütleb, väljaspool kindlusemüüri, kuid on osa mälestistekompleksist.
Kirik.
Ehitis on piklik trikonhi taoliselt paikneva kolme poolümara apsiidiga ehitis (põhja- ja lõunakülje apsiidid on hilisemad), mis mõne arvamuse kohaselt on püstitatud 9. sajandil, mõne hinnangu järgi juba 7. ja 8. sajandi vahel.
Freskod on ainult idaapsiidis. Kaks hilisemat külgapsiidi olid freskode avastamise ajaks 1944. aastal lammutatud, ent need taastati.
Arheoloogilised kaevamised on näidanud, et kirik on ehitatud täiesti omaette paiknevana, võib-olla ülikute kabeliks. Vaid ida- ja lõunaapsiidi vahelt on leitud väikese nelinurkse ehitise müürid, mis võis olla käärkamber. Nii kiriku seest kui ka ümbert on leitud palju haudasid, mõned neist silmapaistvate raiddekooriga hauakividega, millest osa on eksponeeritud Castelseprio Antiquariumi muuseumis.
Freskod.
Freskod on loodud erakordse kunstiline meisterlikkusega ja stiil laseb aimata tugevat Bütsantsi mõju. Kujutiste hulgas leidub haruldasi motiive ja süžeesid, milles mõned on läänekiriku kontekstis ainsad teadaolevad. Dateeringu üle vaieldakse, tõenäoliseks peetakse perioodi 9. sajandi esimesel poolel, ent pakutud on ka varasemat aega, 7.-8. sajandit.
Freskotsükkel paistab olevat pühendatud Jeesus Kristuse sünnile ja lapsepõlvele nii kanoonilistest kui ka apokrüüfilistest evangeeliumidest pärit ainestikust, eriti Jakobuse protoevangeeliumist ja Pseudo-Matteuse evangeeliumist.
Seina alumist osa katab rippuvat kangast või kardinat kujutav maaling ("velarium") ja lindude kujutised; jutustav tsükkel paikneb kahe korrusena ja saab alguse vasakul ülal ingli kuulutusega Maarjale ja Maarja külastuse stseeniga.
Pärast vahepealset hävinud osa, millel võis olla ümmarguse ringi sees asetsev kujutis ("clypeus"), jätkub jutustus apokrüüfilise episoodiga, proovilepanekuga kibeda vee joomisega, millega Maarja pidi tõestama oma neitsilikkust. Apsiidi keskel ülal on "clypeus" Kristus kõigevalitseja kujutisega. Sellest paremal jätkub jutustus Joosepi unenäoga, milles ingel teatas talle Maarja emaduse jumalikust päritolust.
Peegelpildis vasakpoolse seinaga on freskotsüklis taas paiknenud "clypeus", mille osi on säilinud, ja selle järel Maarja ning Joosepi teekond Petlemma, sellest allpool aga ingli kuulutus karjastele Kristuse sündimisest.
Järgnev stseen, kuningate kummardamine, paikneb kõrval asetseval seinal ja viimane säilinud loost, Jeesuse esitamine templis, on teisel pool akent. Võidukaare siseseinal on keskel kujutatud "Etoimasia" ('valmistamine'), idakirikus rohkem tuntud pildisüžee tühja trooniga, mis ootab Kristuse teist tulemist. Kahel pool trooni lendavad kaks inglit ja troonile on asetatud kroon ja rist.
L1A1

L1A1 Self Loading Rifle (L1A1 SLR) on Suurbritannia vintpüss. See on litsentseeritud koopia Belgia relvast FN FAL. Relv on olnud kasutusel mitmete Rahvaste Ühenduse riikide sõjavägedes.
L1A1 ja FAL-i vahel on teatavad erisused, kuna L1A1 on toodetud Briti mõõtühikute järgi, FAL aga meetrisüsteemi järgi. Paljusid FAL-i osasid saab kasutada L1A1 peal (ja vastupidi), kuid näiteks salv ja kaba on erinevad.
Enamus Rahvaste Ühenduse L1A1 püssidest on poolautomaatsed. Automaatversioon, mida saab kasutada ka kergekuulipildujana, on nimetusega L2A1. Automaatversioonil on raskem vintraud, teistsugune sihik, harkjalg ja suurem salv (kuigi saab kasutada ka poolautomaatse L1A1 väiksemat salve). Automaat oli kasutusel ainult Kanadas ja Austraalias, mujal eelistati kergekuulipilduja roll täita Breniga.
Johannes von Vifhusen

Johannes von Vifhusen oli katoliku kiriku vaimulik, aastatel 1346–1373 Tartu piiskop.
Johannes von Vifhusen oli 1324–1346 kanoonik Saare-Lääne piiskopkonnas, 1336 Tartu toomkapiitli skolastik ja 1346–1373 Tartu piiskopkonna Tartu piiskop, Riia peapiiskopkonnas.
Tema vend, Fromhold von Vifhusen (surn. 1369) oli Riia toomhärra, Riia toomprior ning 1348–1369 Riia peapiiskop, ka tema teine vend Theoderich von Vifhusen oli katoliku vaimulik, vend Engelbert von Vifhusen oli rüütel.
Kristo Muru

Kristo Marten Muru (sündinud 31. jaanuaril 2007) on eesti rallikrossisõitja.
Haridus.
Lõpetas 2023. aastal Jakob Westholmi Gümnaasiumis 9. klassi ja jätkas õpinguid Gustav Adolfi Gümnaasiumis.
Tegevus rallikrossis.
Rallikrossiga alustas Kristo Muru 2023. aastal. Esimeseks mentoriks oli vanem vend Marko Muru (2024. aasta Euroopa meistrivõistluste pronksmedalist). 
Esimesel täishooajal 2024. aastal lõpetas Kristo Muru Läti-Leedu rallikrossi karikavõistlused teise kohaga. Hetkene põhitreeningrada asub Viljandis. Treeningud ehk testid toimuvad iga poole aasta tagant. 
Isiklikku.
Kristo Muru õpib Gustav Adolfi Gümnaasiumi 12. klassis. Ta on vallaline ja elab Tallinnas Kakumäel.
Jalgrattakumm

Jalgrattakumm on rehv, mida kasutatakse jalgratta või muu sellise liikumisvahendi rattal. Jalgrattakummid sobivad tihti ka muudele sõidukitele, näiteks ratastoolidele. Kumm annab jalgrattale vedrustuse, aitab tagada tasakaalu ja pöörata ning pidurdada. Samas on veeretakistus tuuletakistuse järel tugevuselt teine pidurdav faktor. Kaasaegsed vahetatavad ning täispuhutavad rattarehvid aitasid kaasa jalgratta levikule üle maailma.
Lektotüüp

Lektotüüp (ing. k lectotype) on taksonoomiline tüüpnäidis, mis määratakse, kui algselt liigi kirjeldamiseks kasutatud holotüüp ehk ametlik tüüpeksemplar, on kadunud või hävinud.
Termin.
Uue liigi kirjeldamisel ja nimetamisel lähtutakse ühest selle liigi esindajast, millest saab tüüpeksemplar ehk holotüüp. Tüüpeksemplari puudumisel, originaali kaotsi minemisel või hävinemisel määratakse uus eksemplar liigi esindamiseks ning seda nimetatakse lektotüübiks. Üldjuhul hoitakse selliseid eksemplare muuseumites või ülikoolide kogudes. Eksemplarid peavad säilima pikaajaliselt ja olema uurijatele kättesaadavad. Holotüübid ja lektotüübid on olulised uuritavate organismide määramisel ning liikide analüüsimisel.
Uue taimeliigi kirjeldamisele ja nimetamisele lisaks valmistatakse reeglina ka herbaareksemplar so nõuetekohaselt kuivatatud ja dokumenteeritud taimenäidis, mis saab selle liigi tüüpeksemplariks. Tüüpeksemplariks võib sobida ka joonis taimest.
Loomaliikide puhul sobib eksemplariks osa kehast, nagu suled, karvad, sarv või koeproovid, aga ka pildimaterjal. Fossiilide tüüpeksemplariks sobib vaid osa kehast.
Näiteks Eestis avastatud ja kirjeldatud sambaliigi Wulfi turbasambla "Sphagnum wulfianum" tüüpeksemplar asub Eesti Maaülikooli samblaherbaariumis. Inimese "homo sapiensi" tüüpeksemplari pole määratud, kuid lektotüübiks kuulutas William Thomas Stearn 1959. aastal taksonoomia esiisa Carl von Linné. Linné säilmed asuvad Uppsala toomkiriku hauakambris. Homo sapiensi liigi kirjeldamine ja eksemplari määramine on tarbetu, sest inimese liigi olemasolu ning tunnuseid ei seata kahtluse alla.
Smith &amp; Wesson Model 3000

Smith &amp; Wesson Model 3000 on Ameerika Ühendriikide haavlipüss. Seda müüs seitsme- ja kaheksakümnendatel Tennessee relvatootja Smith &amp; Wesson. M3000-t toodeti Jaapanis Howa relvatehases.
Agni (täpsustus)

Agni on hinduismi jumal.
Agni või AGNI võib tähendada ka järgmist:
Samvel Karapetjan

Samvel Karapetjan (armeenia Սամվել Սարգսի Կարապետյան; sündinud 18. augustil 1965) on Armeenia ja Venemaa ettevõtja.
2020. aastal osales ta Armeenia ekspresidendi Robert Khotšharjani vanglast vabanemiseks nõutava kautsjoni maksmises.
Ambérieu-en-Bugey

Ambérieu-en-Bugey (hääldatakse [amber'jöö ön büžee]) on vald Prantsusmaal Aini departemangus Auvergne-Rhône-Alpes'i piirkonnas. 
See on osa Lyoni suurlinnastust ja ajaloolisest Bugey looduspiirkonnast. Selle keskus on Belley ringkonna rahvarohkeim linn. 2022. aastal elas seal 15 554 inimest.
See on ka Ambérieu-en-Bugey kantoni keskus, mis hõlmab kaheksateist valda, 2022. aasta seisuga 31 885 elanikuga. Lisaks on see samanimelise linnapiirkonna keskus, kus 2022. aasta seisuga elas 18 576 inimest.
Selle elanikke kutsutakse prantsuse keeles "Ambarrois"ks [ambarroa]. Ambérieu on nimetatud Villa Ambariacuseks 853. aastal ja seejärel Ambayreuks 1240. aastal. 
Linna nimi oli Ambérieu kuni 31. märtsini 1955, mil linna nimeks sai Ambérieu-en-Bugey.
Linn on tuntud kui oluline raudteesõlm, aga ka selle poolest, et sellele on antud sõjaväeline aumedal "Croix de Guerre 1939-1945".
Nagu näitab Euroopa biofüüsikaline maakasutuse andmebaas Corine Land Cover (CLC), iseloomustab valla maakasutust metsade ja poollooduslike keskkondade olulisus (49% 2018. aastal), mis on ligikaudu võrdne 1990. aasta osakaaluga (49,3%). 
Üksikasjalik jaotus 2018. aastal on järgmine: metsad (49%), linnastunud alad (21,7%), tööstus- või kaubanduspiirkonnad ja sidevõrgud (12,7%), heterogeensed põllumajanduspiirkonnad (11,3%), haritav maa (3,5%), kunstlikud mittepõllumajanduslikud haljasalad (1,1%), niidud (0,6%).
2022. aastal oli omavalitsuses eluruumide koguarv 7973 (võrreldes 5185-ga 1999. aastal). Nendest eluruumidest olid 7107 esmased eluruumid, 125 teisesed eluruumid ja 741 olid tühjad.
Need eluruumid koosnesid 3579 ulatuses eraelamutest ja 4312 ulatuses korteritest. Nendest 45,1% olid omanikud, 53,1% olid üürnikud ja 1,8% kasutasid oma eluruume tasuta.
Sakraalmälestised.
Selles asub 16. sajandi polükroomne puidust altarimaal, mis on ajaloomälestis ja kujutab seitsmel maalil stseene Õnnistatud Neitsi Maarja elust, ning vitraažaknad, mis kujutavad Kastiilia Blanche'i ja Püha Katariinat.
Looduslikud vaatamisväärsused.
Linnas on mitu parki: Vareilles' linnaosas asuv „Lac Bleu” ehk Sinise järve park; Échelles'i linnaosas asuv pargike, mis on liigitatud tähelepanuväärseks aiaks ja kus igal aastal juulis toimub džässifestival "Džäss Pargis" (Jazz dans le parc); ja lõpuks Grand Dunois' park (Parc du Grand Dunois).
Mitmed filmid on osaliselt filmitud Ambérieu-en-Bugeys: 2001. aastal Laurent Cantet' "L'Emploi du temps" ja 2004. aastal "Cause toujours!", autoriks Jeanne Labrune.
Vallaga seotud isikud.
Ambérieu-en-Bugey on Aini departemangu üks 34 vallast, kellel on sõprussuhted Saksamaa omavalitsusega. Selleks on Mering Baieri liidumaal. Sõprussuhted sõlmiti 1973. aastal.
Nikolai Masso

Nikolai Masso (8. aprill 1905 Seli vald, Pärnumaa – 12. veebruar 1948 Tallinn) oli eesti agronoom.
Ta õppis 1928–1932 (lõpetas) Tartu Ülikooli põllumajandusteaduskonnas, liiviklane.
1925–1926 karjakontrollassistent Pärnu-Jaagupis, 1926–1928 Karjakontrollühingute Liidu asjaajaja-instruktor Tallinnas, 1928–1932 Tartu ringkonna karjakontrolli ekspert, 1932–1934 Põllutöökoja vanem karjakontrolli konsulent, alates 1935 Eesti Hollandi-Friisi Karja Tõuseltsi teaduslik sekretär ja Põllutöökoja veisekasvatuse eriteadlane. Agronoomide Koja nõukogu mõlema koosseisu liige.
Isiklikku.
Tema abikaasa oli kokandusõpetaja, kokk ja kokaraamatute autor; nende poeg Tiit Masso on ehitusinsener, pojatütar on politoloog Iivi Anna Masso.
Ferdinand Sööt

Ferdinand Osvald Sööt (8. september 1904 Karula vald, Võrumaa – 20. juuli 1968 Baltimore) oli eesti agronoom.
Ta õppis 1924–1937 (lõpetas) Tartu Ülikooli põllumajandusteaduskonnas, rotalus.
Alates 1932 Põllumajandusliku Raamatupidamistalituse ametnik, konsulent ja juhataja, hiljem Põllutöökoja Nõuandetalituse juhataja. Agronoomide Koja nõukogu teise koosseisu liige alates 1939. Eesti Põllumajandusliidu asjaajaja-direktor 1943–1944. 1944 põgenes Saksamaale, 1949 liikus edasi USA-sse, ehitusettevõtja Baltimore'is.
Ernst Ant

Ernst Ant (17. märts 1902 Roela vald, Virumaa – 6. oktoober 1944 Läänemeri) oli eesti agronoom.
Ta õppis 1922–1934 (lõpetas) Tartu Ülikooli põllumajandusteaduskonnas, raimlalane.
1919–1923 oli ta algkooliõpetaja Virumaal. 1925–1927 Eesti Sooparanduse Seltsi instruktor, 1928–1932 Lääne maakonna agronoom, 1932–1934 Põllutööministeeriumi asundusameti agronoom, alates 1934 asundusinspektori abi. Agronoomide Koja nõukogu teise koosseisu liige alates 1939. Hukkus Eestist põgenemisel laeval "Nordstern".
Väike merineitsi (skulptuur)

Väike merineitsi (taani keeles "Den lille havfrue") on pronksist merineitsi kuju, mis asub Kopenhaageni linnas. Skulptuuri autor on taani kujur Edvard Eriksen ning see paikneb Langelinie kaldapromenaadil Kopenhaageni sadamalahes, mis suubub Läänemerre ja asub ka Amalienborgi kuningliku palee läheduses. Tänapäeval on see kuju Kopenhaageni tuntuim maamärk.
Skulptuur põhineb Hans Christian Anderseni 1837. aastal ilmunud muinasjutul "Väike merineitsi". Kuju on väike ja tagasihoidlik, kuid sellest hoolimata on see Kopenhaageni sümbol ja olnud oluline turismimagnet alates selle avamisest 23. augustil 1913. Viimastel aastakümnetel on see kuju korduvalt sattunud vandaalitsemise ja poliitiliste protestide sihtmärgiks.
Frederiku kirik

Frederiku kirik (taani keeles: "Frederiks kirke"), rahvapäraselt tuntud kui Marmorkirik ("Marmorkirken"), on luteri kirik Kopenhaagenis, Taanis.
Tegu on ümmarguse põhiplaaniga hoonega, mille ehitamist alustati 1749. aastal Taani kuninga Frederik V soovil, et tähistada Oldenburgi dünastia Taani troonil oleku 300. aastapäeva. Kiriku algne rokokoo stiilis kavand pärines arhitekt Nicolai Eigtvedilt.
Ehitus peatati 1770. aastal, kuna see osutus liiga kalliks. Tööd jätkusid üle sajandi hiljem erainitsiatiivil ning kirik valmis 1894. aastal arhitekt Ferdinand Meldahli juhtimisel. Meldahl muutis algseid plaane ja kujundas barokse kiriku, millel on Skandinaavia suurim kuppel, mis oli inspireeritud Rooma Püha Peetruse basiilikast.
Marmorkirik asub Frederiksstadeni linnaosas, otse Amalienborgi lossi vastas.
Aurore

Aurore (ladinakeelsest "aurora" 'kuldne') on prantsuse keeles esinev, 17. sajandil moe kontekstis kasutusele tulnud värvinimetus, mis pidi viitama päikesetõusuaegse taeva värvusele; ajalooliselt tähistas see mahedat pastelset oranžikaskollast, heleoranži või kullakollasena kirjeldatud värvitooni, kuid kohati võib see uuemal ajal tähistada ka roosat.
Värvinimetusel on rohkelt positiivseid konnotatsioone, seda peetakse pehmeks, soojaks, helendavaks, läbipaistvaks, selgeks ja puhtaks tooniks, mis seostub süütuse ning nooruslikkusega ja mis meenutab hommikut, kevadet või suve ja päikest, rõõmu ja rikkust.
Ajaloost.
1701. aastal ilmunud Antoine Furetière'i leksikon "Dictionnaire universel" kirjutab märksõna "Aurore" ('koidik') juures:
"On nomme Couleur d'aurore, un certain jaune dore &amp; ecclatant comme celle qui paroist souvent dans les nues au lever du soleil. Lis couleurs d'aurore se sont estant alunées &amp; gaudecs fortement , &amp; rabattues avec le raucour dissous en cendre gravelée, potassê, ou soute."
'Värvinimetus "aurore", teatud kollane, kuldne ja pimestav nagu see, mis sageli ilmub pilvedes päikesetõusul. [...]"
Variatsioonid.
20. sajandi algul Société française des chrysanthémistes välja antud värvikataloog "Répertoire de couleurs pour aider à la détermination des couleurs des fleurs, des feuillages et des fruits" kirjeldab kuldset ("aurore") värvitooni kui "siidikaubandusest pärit nime – lõhekarva kuld" ("or saumon des doreurs"), mida raamat peab taimede kirjeldamisel raskesti kohaldatavaks, tuues märkuses punaka kuldse metalliktooniga värvinäidise juures esile tooni peegeldust ja muutlikkust: "Kullavärv esitab paljusid muutlikke toone, mis tekivad päikesetõusul. Vastasoleva kuldse värvi peegeldus annab sellest vaid ebatäiusliku ettekujutuse."
Värvuse "aurore" vasteks annab prantsuskeelsete värvinimetuste portaal pourpre.com soojade, veidi piimjalt pastelsete punakaskollaste toonivahemiku .
Värvinimetuste portaal Code-Couleur annab värvitooni vastes sooja pastelse kollase .
Pantone värvitoon 12-0642 "Aurora" on helekollane 
ISCC-NBS-i värvisõnaraamatu "Color:Universal Language and Dictionary of Names" järgi on "aurore" keskmine roosa ("moderate pink") . Toonid "Aurora (Orange)" ja "Orange Aurora" on murtud kollakasroosa , sügav kollakasroosa või keskmine punakasoranž , "Aurora Yellow" on murtud oranž , keskmine oranž , murtud või keskmine oranžkollane või helekollane .
Kunstitarvete tootja Cansoni Mi-Teintes' seeria pastellpaberi toon nr 103 on "aurore", see on väga kahvatu soe heleroosa .
DMC tikkimisniitide valikus on 761 "rose aurore" pastelne oranžikasroosa .
Frederiksstaden

Frederiksstaden on Taani pealinna Kopenhaageni linnaosa. See rajati kuningas Frederik V valitsusajal 18. sajandi teisel poolel ning seda peetakse üheks tähtsaimaks rokokoo stiilis arhitektuurikompleksiks Euroopas. 
Linnaosa rajati, et tähistada Oldenburgi dünastia Taani troonile tõusmise 300. aastapäeva. Linnaosa iseloomustab sirge ja laia tänavavõrguga, täisnurkse planeeringuga tänavastik. Projekti eest vastutas Adam Gottlob Moltke ning peaarhitektiks oli Nicolai Eigtved. Frederiksstadenis asub Amalienborgi palee – Taani kuningliku perekonna residents –, mille keskel paikneb kuningas Frederik V ratsamonument, mille autor on François Joseph Saly. Samas asub ka Frederiku kirik (Marmorkirik). Läheduses paikneb ka 2005. aastal ehitatud Kopenhaageni ooperimaja.
Frederiksstadenis asub ka Frederiksi haigla, mis oli esimene tänapäevane haigla Taanis. Tänapäeval asub seal Taani Disaini- ja Kunstimuuseum.
Langobardide Itaalia valitsemiskeskused aastaist 568–774

Langobardide Itaalia valitsemiskeskused aastaist 568–774 on UNESCO maailmapärandi nimistu objekt Itaalias (itaalia keeles "Longobardi in Italia: i luoghi del potere"), mis hõlmab seitset ajalooliste ehitiste kompleksi, mis on germaanlaste langobardide valitsusaja pärand Itaalias nende sissetungist 6. sajandil kuni langobardide kuningriigi lõpuni 774. aastal. Objekt kanti UNESCO maailmapärandi nimistusse 2011. aastal.
UNESCO maailmapärandi nimistusse kuuluvad selle koosseisus järgmised mälestised:
Mercedes-Benz W186

Mercedes-Benz 300, tehasekoodiga W186, on luksusauto, mida Mercedes-Benz tootis aastatel 1951–1957. See oli Mercedese toonane lipulaev, olles ligi 5 meetrit pikk ja teljevahega 3,05 meetrit.
Mudel 300 (1951–1954).
W186 esitleti esmakordselt aprillis 1951 toimunud Frankfurdi autonäitusel, seeriatootmine algas novembris.
Esimesena oli saadaval neljaukseline sedaan 300 (186.011, katuseluugiga 186.015), vihjates auto kolmeliitrisele (2996 cm³) M186 (186.920) reaskuuele mootorile. Kahe Solexi karburaatoriga andis see võimsuseks 85 kW (115 hj), suutes nii 1,77 tonni kaaluva auto kiirendada 0–100 km/h 18 sekundiga. Tippkiirus oli 155 km/h.
300 oli sõjaeelsetel disainidel põhinev, kuid modernsema disainiga kere, mis oli asetatud Mercedese X-raamiga šassiile. Kui samal näitusel esitletud sedaan 220 (W187) kasutas Mercedese täiesti uue disainiga M180 mootorit, siis M186 oli sisuliselt 1940. aasta prototüübil 260 (W159) kasutatud 2,6-liitrise M159 mootori edasiarendus.
Märtsis 1952 hakati tootma ka neljaukselist kabrioletti **Cabriolet D** (186.014). Sedaani hinnaks oli 19 900 DEM, kabrioletil 23 700 DEM.
Hüüdnimi "Adenauer".
W186 ja selle järglasmudel W189 said rahvasuus hüüdnimeks Adenauer Lääne-Saksamaa Liitvabariigi esimese liidukantsleri Konrad Adenaueri järgi, keda tema ametiajal (1949–1963) sõidutati kokku kuue seda tüüpi autoga (Adenaueril endal polnud elu jooksul kunagi juhiluba).
Lisaks sõidutati W186-ga ka teisi Lääne-Saksamaa valitsusjuhte, nagu liidupresident Theodor Heuss ja rahandusminister Ludwig Erhard. Esimene föderaalvalitsuse auto anti Adenauerile üle 8. detsembril 1951 Bonnis. Alates 1994. aastast paikneb see auto Bonnis Saksamaa Liitvabariigi Ajaloomuuseumis.
Mudel 300b (1954–1955).
Aprilliks 1954 oli toodetud 4563 sedaani ja 455 kabrioletti, kui välja tuli uuendatud mudel 300b. Mootori surveaste suurenes 7.5:1-le, millega suurenes ka võimsus 92 kW (125 hj)-le. Lisaks sai auto eesmised õhuaknad ja vaakumiga pidurivõimendi.
300b hinnaks oli 22 000 DEM, kabrioletil 24 700 DEM. Kokku toodeti augustini 1955 1639 sedaani ja 136 kabrioletti.
Mudel 300c (1955–1957).
Septembris 1955 esitleti Frankfurdi autonäitusel järgmist mudelit 300c, millel oli suurem tagaaken ja laiemad rehvid. Lisaks oli ka lisavarustusena saadaval kolmekäiguline Borg-Warneri automaatkäigukast, mis tähendas 1500 DEM hinnalisa.
300c oli saadaval sedaanina (186.016, katuseluugiga 186.017), hinnaks 22 000 DEM, ja kabrioletina (186.033), hinnaks 24 700 DEM. Kabriolett polnud aga populaarne ja selle tootmine lõpetati juunis 1956.
Adenaueri soovidele vastu tulles ehitati ka 10 cm pikema teljevahega variant, millel oli ka tagaistmeid nihutatud 40 mm tahapoole. Seda hakati juunist 1956 müüma hinnaga 25 000 DEM. Kokku toodeti 1367 sedaani, 51 kabrioletti ja 62 pika teljevahega sedaani.
Viimased W186 toodeti juulis 1957. Augustis hakati tootma uuendatud varianti 300d (W189).
Mercedes-Benz W189

Mercedes-Benz 300d, tehasekoodiga W189, on luksusauto, mida Mercedes-Benz tootis aastatel 1957–1962. See oli 300 (W186) järglasmudel ja oma tootmisajal Mercedese lipulaev, pikkusega ligi 5,2 meetrit ja teljevahega 3,15 meetrit.
Uuendused ja tehnoloogia.
300d esitleti augustis 1957. Kuigi disain oli sarnane W186-le, märkis uus kerekood auto juures suuremaid muudatusi. Senisest 300c sedaanist ja pika teljevahega sedaanist sai nüüd standardiks viimane. B-piilari puudumise tõttu nimetati uut kerestiili "pillarita faetoniks".
W189 sai endale uuendatud 2996 cm³ M189 mootori (189.981, automaatkäigukastiga 189.980). Kuigi see põhines endiselt M186-l, oli sellel karburaatorite asemel nüüd maailma toonasel kiireimal toodanguautol 300SL (W198) ennast tõestanud Boschi mehhaaniline kütuse sissepritse, millega suurenes võimsus 118 kW (160 hj)-le. Automaatkäigukast oli nüüd standardvarustuses.
Mudelivalik ja eritellimused.
300d hakati müüma novembris 1957. Algselt oli saadaval sedaan (189.010, katuseluugiga 189.011) hinnaga 28 500 DEM. Olles riigijuhtide ja ettevõtjate poolt kõrgelt hinnatud, olid 300d-le lisavarustuses saadaval ka klaasist vahesein, VHF autotelefon ja diktofon.
Detsembrist 1958 oli 300d-le saadaval ka 3500 DEM maksev Behri õhukonditsioneer, olles esimene Mercedes, millega see oli saadaval. Lisaks toodi uuesti välja kabriolett (189.033) hinnaga 37 000 DEM.
1960. aastal toodeti ka kolm pika kerega Pullman erimudelit, millel oli teljevahet pikendatud 45 cm – neist üks oli limusiin ja teised kaks landoletid (tagant lahtise katusega). Ühel landoletil asendati tagaiste ühe tugitooliga ning see anti detsembris 1960 Johannes XXIII-le. Teine landolett ja limusiin jäid Daimler-Benzi omandusse esindusautodena, mida renditi välja kas valitsusele või ettevõtetele spetsiaalürituste jaoks.
Tootmise lõpp ja "Adenauer" hüüdnimi.
Viimased autod toodeti märtsis 1962. Kokku toodeti 3073 sedaani (lisaks 1 šassii), 65 kabrioletti, 1 limusiin ja 2 landoletti. 1964. aastal vahetas 300d välja 600 (W100).
Koos eelkäija W186-ga on ka W189-l rahvasuus hüüdnimi Adenauer Saksamaa Liitvabariigi esimese liidukantsleri Konrad Adenaueri järgi, keda tema ametiajal (1949–1963) sellega sõidutati. Oma ametiajal sõitis ta kokku kuue 300/300d tagaistmel. Tema viimane auto (300d) anti föderaalvalitsuse kasutusse jaanuaris 1959. Kantslerikohalt lahkudes oktoobris 1963 ostis ta auto valitsuselt välja ja sõitis sellega veel eraisikuna kuni oma surmani 1967. aastal. See on nüüd eksponeeritud Stuttgardis Mercedes-Benzi muuseumis. Adenaueri paraadautodel olid lisavarustuses ka kirjutuslauad, sireenid, kardinad, vaheseinad ja katuseluuk või landolett-konfiguratsiooniga poolkatus.
Foreign Policy

Foreign Policy on Ameerika Ühendriikide ajakiri. See hakkas ilmuma 1970. aastal ning käsitleb rahvusvahelisi suhteid, maailma uudiseid ning Ameerika Ühendriikide sisepoliitikat. Foreign Policy toodab uudiseid veebis igapäevaselt ning ilmub trükitud kujul neli korda aastas.
Foreign Policy kuulub ettevõtte Graham Holdings (endine The Washington Post Company) tütarettevõttele The FP Group.
Nankin (värvus)

Jaune nankin ('Nankingi kollane', 'nankingkollane') ehk nankin on prantsuse keeles moe valdkonnas kasutusele tulnud värvinimetus, mis on tuletatud Hiina päritoluga samanimelise tekstiili nimetusest ja tähistab teatavat kollast värvitooni. Värvinimetus on omadussõnana kasutusel olnud ka ingliskeelses ruumis ("nankeen"), saksa keeles ei tuletatud tekstiili nimetusest värvuse nimetust.
Tooni seostatakse rikkalikkuse, orientaalse ja eksootilisega.
Kirjeldus.
Seletav sõnastik "Trésor de la Langue Française informatisé" defineerib tooni roosakasoranžina, seemiskollase ja aprikoosivärvi vahepealsena, ent enamasti peetakse seda märksa kollasemaks tooniks.
19. sajandi Saksa kaubandussõnaraamat kirjeldab nankingriide värvust kollakaspunakana, mis on Hiina puuvillaliigi "Gossipium religiosum" kiu loomulik, pesukindel värvus.
Variatsioonid.
Veebisõnastik "La langue française" annab tooni "nankin" värvivasteks veidi pastelse kollase , sama vaste annab värvinimetuste portaal Code-Couleur 
Prantsuskeelne värvinimetuste portaal pourpre.com annab tooni ("jaune nankin") vasteks toonivahemiku pastelsest punakaskollasest heleda kollaseni .
ISCC-NBS-i värvisõnaraamatu "Color: Universal Language and Dictionary of Names" järgi võib värvus "Nankeen (Yellow)" olla helekollane , kahvatukollane või hallikaskollane ja tooni samastakse ka Napoli kollase värvusega.
20. sajandi algul Société française des chrysanthémistes välja antud värvikataloog "Répertoire de couleurs pour aider à la détermination des couleurs des fleurs, des feuillages et des fruits" märgib värvuse "jaune nankin" kohta, et see on tarvitusele tulnud tekstiilisõnavarast ja annab tooni vasteks tumeda kaadmiumkollase või kaadmiumoranži värvuse , "nankin rougeâtre" on pastelne punakaskollane.
Kindlustusühistu

Kindlustusühistu (ehk vastastikune kindlustsusselts) on kindlustusasutus, mis kuulub täielikult kindlustusvõtjatele. See asutatakse tulundusühistu ärivormis ning tegutseb kasumita. Kindlustusühistu eesmärgiks on pakkuda õiglase hinnaga vajalikku teenust oma liikmetele, kes on samaaegselt kindlustusvõtjad.
Nanking (riie)

Nanking on labases või toimses siduses kootud tugev, sile ja jäik puuvillriie, algselt Hiinast imporditud, mille nimetus on tuletatud Hiina linna Nanjingi nimest. Ajalooliselt oli nankingriie värvimata, loomuliku puuvillatooniga, mis polnud mitte valge, vaid kohalikule puuvillaliigile omaselt kollakaspunakas.
Prantsuse ja inglise keelde on tekstiili nimetusest tuletatud värvinimetus "nankin" / "nankeen", mis tähistab tekstiili iseloomulikku heledat kollakat värvust.
Elva Kilps

Elva Kilps (30. aprill 1928 Narva – 9. august 1992 Tallinn) oli eesti arhitekt.
Ta lõpetas 1947. aastal Rakvere 1. Keskkooli.
Ta alates 1947. aastast Tallinna Polütehnilise Instituudi (TPI) ehitusteaduskonna arhitektuuriosakonnas, lõpetas selle 1953. aastal.
Ta kuulus nende TPI lõpetanud arhitektide hulka, kes aastatel 1952–1953 suunati tööle Karjala-Soome NSV-sse (nn Eesti arhitektuuridessant). Töötas aastatel 1953–1958 Karjala-Soome NSV-s / Karjala ANSV-s Petroskoi linna peaarhitekti valitsuses.
Eestisse naasnud, oli ta aastatel 1958–1963 Tallinna Linna TSN TK arhitektuuriosakonnas arhitekt, 1963–1965 Eesti Tööstusprojektis grupijuht ja generaalplaneerimisosakonna peaspetsialist ning 1966–1983 Eesti Projektis grupijuht.
Ida-Karjala

Ida-Karjala on piirkond Kirde-Euroopas, mis tänapäeval jaguneb Soome ja Venemaa vahel.
Kui Karjala jagunes 14. sajandil Rootsi ja Novgorodi vabariigi (hiljem Moskva tsaaririigi) vahel Lääne- ja Ida-Karjalaks, siis piir erines tänasest oluliselt ja oli sajandi jooksul küllatki liikuv.
Lõplikult kujunes Lääne- ja Ida-Karjala piir pärast Hamina rahu ja 1860. aastate piirimuudatusi Siestarjoe ümbruses Venemaa keisririigi valduse aegu.
Pärast Talvesõda liideti osa Lääne-Karjalat (Viiburi ja Käkisalme ümbrus) Ida-Karjala aladega ja moodustati Karjala-Soome NSV. 1947. aastal liideti osa endist Lääne-Karjalat (Viiburi ja Käkisalme ümbrus) hoopis Leningradi oblastiga ning Karjala-Soome NSV-sse jäid Lääne-Karjalast ainult Sortavala ja Pitkäranna ümbrus.
Tänapäeval mõistetakse Ida-Karjala all üldiselt Karjala Vabariiki. Selle põhjosas on alasid läinud Murmanski ja Arhangelski oblastisse ning lõunaosas on Lääne-Karjala ajaloolisi alasid (Laadoga Karjala, Raja-Karjala, Sortavala ja Pitkäranna ümbrus).
CV.ee

CV.ee / CV-Online on suurima levikanalite võrgustikuga tööportaal Eestis. CV.ee / CV-Online pakub värbamisteenust Balti riikides ning kuulub Alma Media rahvusvahelisse Alma Career gruppi. 
Top Tööandja.
Top Tööandja on iga-aastane parimate tööandjate uuring, mis põhineb töötajate hinnangutel. Top Tööandjad selgitatakse välja 9 erinevas kategoorias – nii ettevõtete seas, mis tulevad vastajatele esimesena tööandjana meelde, kui ka erinevatest ärivaldkondadest, mis on valitud kindla meetodi alusel.
Top Tööandja uuringut on läbi viidud üle 10 aasta. Uuringu peamine eesmärk on aidata tööandjatel määratleda oma positsiooni tööturul ning edendada atraktiivset tööandja brändi.
Alcalá de los Gazules

Alcalá de los Gazules on asula ja vald Hispaanias Andaluusias Cádizi provintsis.
See asub Cádizi mäeaheliku (Sierra de Cádiz) jalamil ja seda läbib Ruta del Toro matkarada. Alcalá de los Gazulesi linn on ajaloolis-kunstiliste mälestiste nimistus alates 1984. aastast. See asub Los Alcornocalesi looduspargis (vald on ka üks kolmest vallast, mis hõlmab osa Aljibe mäestikust). Esimene stabiilne asustus pärineb aastast 189 eKr, kuid selle praegune nimi saadi moslemite vallutusest, kui linn nimetati ümber "Qal'at al-Jazula"ks ehk "Gazulesite kindluseks". Valla peamised sissetulekuallikad on turism ja põllumajandus.
Alcalá de los Gazules oli araablaste käes üle 500 aasta, kuni Ferdinand III selle 1248. aastal vallutas ja hiljem sai sellest osa Medinaceli hertsogi valdustest. Vabadussõja (1808-1814) ajal mängis linn juhtivat rolli, kuna 1809. aastal loodi siia ratsamiilits Prantsuse vägede vastu võitlemiseks. Sellest hoolimata hävitasid Napoleoni väed linna.
Valla juht ja linnapea oli 2025 aastal Javier Pizarro kes on sellel ametikohal alates 13. juunist 2015. Ta kuulub Hispaania Sotsialistlikusse Töölisparteisse (PSOE).