tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Ernst Gottlieb Laamann

Ernst Gottlieb Laamann (1700 Egeln Magdeburgi lähedal – 7. jaanuar / 18. jaanuar 1741 Viru-Nigula) oli Eesti vaimulik.
Laamann sündis Egelnis Magdeburgi lähedal, praeguse haldusjaotuse järgi Salzlandkreisis Saksi-Anhalti liidumaal. Usuteadust õppis ta (immatrikuleeriti aprillis 1719) Wittenbergi Ülikoolis. Pärast ülikooli lõpetamist oli pastor Arveliuse peres koduõpetajaks. Ordineeriti 22. augustil / 2. septembril 1733 õpetajaks.
Ta oli aastatel 1733–1741 (kutsuti 15. veebruaril / 26. veebruaril 1733) Viru-Nigula koguduse õpetaja.
Isiklikku.
Tema äi Eberhard Reimers oli Laiuse Püha Jüri koguduse õpetaja (hooldas ka Palamuse ja Maarja-Magdaleena kogudust), väimees Johann Heinrich Maximilian Mylius oli Vaivara ja Laiuse Püha Jüri koguduse õpetaja (hooldas ka Palamuse Püha Bartholomeuse kogudust).
Jimmy Page

James Patrick Page (sündinud 9. jaanuaril 1944 Suurbritannias Hestonis) on inglise muusik ja laulukirjutaja. 
Ta alustas karjääri stuudiomuusikuna Londonis ja oli ansambli The Yardbirds liige 1966. aastast kuni 1968. aastani, mil see lagunes. Seejärel asutas ta 1968. aasta lõpu poole inglise rokkansambli Led Zeppelin.
Gibson paigutas Jimmy Page'i 2010. aastal oma kõigi aegade 50 tippkitarristi edetabelis teisele kohale ja ajakiri Classic Rock 2007. aastal "100 metsikuma kitarrikangelase" edetabelis neljandale kohale. Ajakirja Rolling Stone edetabelis "100 kõigi aegade suurimat kitarristi" hinnati Page 2003. aastal üheksanda koha vääriliseks. Jimmy Page on valitud rock'n'rolli kuulsuste halli kaks korda: ansambli The Yardbirds koosseisus (1992) ja ansambli Led Zeppelin koosseisus (1995).
Robert Whytt

Robert Whytt (6. september 1714 Edinburgh – 15. aprill 1766) oli šoti arst ja neurofüsioloog.
Robert Whytt oli praktiseeriv arst ja suurepärane eksperimentaator ning teda võib pidada neurofüsioloogia pioneeriks. Whytt kirjeldas, kuidas pupillid reageerivad valgusele (Whytti refleks). Whytt vaatles last, kelle pupillid olid fikseerunud ja ei reageerinud valgusele. Lapse aju uurides leidis ta tsüsti, mis surus talamuse optilisele piirkonnale. Sellest järeldas Robert Whytt, et see on põhjuseks, miks silm ei reageeri valgusele. Ta dokumenteeris esimesena ka kliinilise tuberkuloosse meningiidi juhtumi. Lisaks tegi ta kindlaks peamised seljaaju refleksid ja leidis, et seljaajul on väga oluline roll reflekside edasikandmisel. Whytt võttis kasutusele termini "stiimul". Selle all mõtles ta lühiajalist füüsilist mõjutust, mis kutsub närvisüsteemis esile ärrituse. Ta demonstreeris ka, et lihaskontraktsioonid sõltuvad närvisüsteemist.
Elulugu.
Robert Whytt sündis 1714. aastal Edinburghis. Seal õppis ta ka meditsiini ning pärast jätkas õpinguid Londonis (William Cheseldeni õpilasena) ja Pariisis Jacob Winslow' õpilasena. Seejärel jätkas Whytt õpinguid Hollandis Leidenis Hermann Boerhaave käe all. Sel ajal oli Leiden Euroopa anatoomilise õppe tähtsaim keskus. Magistrikraadi sai ta Rheimsi Ülikoolis 1736. aastal ning 1737. aastal läks edasi Saint Andrewsi Ülikooli, kus ta õppis Alexander Monro käe all. 1738. aastal kutsuti ta Edinburghi Kuningliku Arstide Kolledži (Royal College of Physicians) liikmeks ning 1763. aastal sai Robert Whyttist selle president. 1747. aastal sai Whyttist Edinburghi Ülikooli arstiteaduste professor ja ta valiti 1752. aastal Kuningliku Seltsi liikmeks. Ta hakkas kasutama laimivett põiekivide raviks ja saavutas sellega kuulsuse. 
Whytt suri 1766. aastal 52-aastaselt. Tema eraelu ei olnud kuigi õnnelik. Tema isa suri enne Roberti sündi ja ema siis, kui poiss oli kõigest kuueaastane. Vanem vend suri, kui Robert oli 14-aastane. Whytt oli abielus Helen Robertsoniga, kuid naine ja kaks last surid. Kahe aasta pärast abiellus ta Louisa Balfouriga, kes suri 1764. aastal. Nende 14 lapsest olid Whytti surres elus veel vaid kuus.
Sojuz TMA-02M

Sojuz TMA-02M oli Venemaa kosmosemissioon Rahvusvahelisse kosmosejaama. Reisi eesmärgiks oli transportida Ekspeditsioon 28 meeskond Rahvusvahelisse kosmosejaama. TMA-02M oli Sojuzi kosmoselaeva 110. lend; esimene lend toimus aastal 1967. Sojuz jäi kosmosejaama külge kogu Ekspeditsiooni 28 pardal viibimise ajaks, et vajadusel toimida evakueerimissõidukina. 
Sojuz alustas oma lendu Baikonuri kosmodroomilt teisipäeval, 7. juunil kell 21.12 UTC. Sojuzi oodatav saabumise aeg rahvusvahelisse kosmosejaama oli neljapäeval, 9. juunil. Kosmoselaeva pardal oli kolmest inimesest koosnev meeskond (Sergey Volkov, Venemaa; Michael E. Fossum, USA; Satoshi Furukawa, Jaapan), kes jäid Rahvusvahelisse kosmosejaama kuni novembri keskpaigani.
August Salum

August Johannes Salum (19. mai 1894 Sarakuse vald, Võnnu kihelkond, Tartumaa – 16. juuni 1969 Põltsamaa) oli eesti loomaarst ning poliitik, IV ja V Riigikogu liige.
August Salum võttis osa Vabadussõjast. 
Aastatel 1924–1926 õppis ta Tartu Ülikooli arstiteaduskonnas, 1927–1930 ja 1936–1939 Tartu Ülikooli loomaarstiteaduskonnas.
Oli 2. septembrist 1930 IV Riigikogu asendusliige (Hans Milleri asemel) ja V Riigikogu liige. Pärast V Riigikogu tegevuse lõppemist lõpetas ta 1939. aastal Tartu Ülikooli loomaarstiteaduskonna.
Aastatel 1939–1941 töötas ta loomaarstina Saarel, 1941–1944 Palamusel, 1944–1953 Jõgeval, 1953–1965 Põltsamaal. Aastal 1965 jäi ta pensionile. Elu lõpus elas ta Põltsamaal. Ta on maetud Põltsamaa kalmistule.
Isiklikku.
Tema onupoeg oli kontrabassimängija Ludvig Juht. 
Tema poeg oli Ambla, Järva-Madise, Pilistvere ja Kursi koguduse õpetaja Vello Salum. 
Tema väimees oli malekohtunik ja poliitikavaatleja Lembit Vahesaar.
Šatura

Šatura on linn Venemaal Moskva oblastis, Šatura linnaringkonna keskus. Asub Moskvast 124 km idas.
1423. aastal oli praeguse linna kohal küla, mille juurde 1918. aastal hakati ehitama turbaküttega elektrijaama. 1919 rajati Šaturstroi küla, mis 1928 liideti lähiküladega aleviks ja sai nimeks Šatura. 1936 sai linnaõigused.
Linnas asub Venemaa TA laseri- ja infotehnoloogiainstituut.
Lars Erik Mozelli

Lars Erik Mozelli (28. november 1828 Kuopio – 23. veebruar/7. märts 1886 Tallinn) oli Soome ja Eesti vaimulik.
Ta õppis Kuopio triviaalkoolis ja gümnaasiumis. Aastatel 1848–1854 õppis ta (immatrikuleeriti 22. juunil 1848) Helsingi Ülikoolis. Ordineeriti 5. detsembril 1854 Kuopios õpetajaks.
Ta oli pärast ordineerimist Pielavesi koguduse (Põhja-Savo maakonnas) adjunktõpetaja, hiljem Liperi ja Rääkkylä koguduse (mõlemad Põhja-Karjala maakonnas) adjunktõpetaja. Aastatel 1859–1886 oli ta (introdutseerit 9. oktoobril/21. oktoobril 1859) Tallinna Soome-Rootsi Mihkli koguduse ülempastor ("pastor primarius"). Aastatel 1866–1870 oli ta ka Ruhnu Püha Magdaleena koguduse vikaar. Aastatel 1869–1884 oli ta ka Tallinna linnakonsistooriumi assessor.
Ta oli aastast 1860 Eesti Piibliseltsi komitee liige. Ta kirjutas eestikeelse Piibli tõlkimise ajaloost, saksakeelne uurimus ilmus aastal 1862 Piibliseltsi toimetistes. Aastal 1873 otsustas Stockholmi Evangeelne Isamaaline Sihtasutus ("Evangeliska Fosterlandsstiftelsen") tema soovitusel saata mõned misjonärid-kooliõpetajad Eestimaa rootslaste aladele. Selle tulemusena avati Paslepas ka rootslastele koolmeistrite seminar (Paslepa seminar).
Harald Robert Gustav Hornberg

Harald Robert Gustav Hornberg (9. veebruar / 21. veebruar 1875 Tartu – 5. november / 18. november 1914 Peterburi) oli Eesti vaimulik.
Ta lõpetas Tartus gümnaasiumi ning õppis aastatel 1894–1899 Tartu Ülikooli usuteaduskonnas. Ta ordineeriti 11. märtsil / 24. märtsil 1901 õpetajaks.
1901. aastal kandideeris ta Pöide koguduse õpetajaks. Aastatel 1901–1909 oli ta Vastseliina Katariina koguduse õpetaja. Aastatel 1909–1913 oli ta Pihkvas luterlik vaimulik ning 1913–1914 Peterburi Peetri koguduse õpetaja.
Karl Leichter

Karl Leichter (13. oktoober 1902 Näpi küla, Sõmeru vald – 7. märts 1987 Tallinn) oli eesti muusikateadlane ja -kriitik.
Ta lõpetas 1929. aastal Tartu Kõrgema Muusikakooli muusikateooria ja kompositsiooni erialal (Heino Elleri klassis) ning 1931. aastal Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonna. Aastatel 1929–1931 töötas ta Eesti Rahvaluule Arhiivis, aastatel 1936–1938 oli Helsingis ja Stockholmis Eesti Rahva Muuseumi stipendiaat. 
Ta toimetas Eesti Kultuurkapitali helikunsti sihtkapitali väljaandeid ja kirjutas muu hulgas Mart Saarest.
Muusikakriitikuna oli ta Heino Elleri koolkonna esindaja.
Isiklikku.
Tema abikaasa Laine Leichter oli tšellist ja tšellopedagoog.
Kapral

Kapral on kogenud sõduri sõjaväeline auaste Eesti kaitseväes ja teistes peamiselt preisi traditsioonidega armeedes.
Peamiselt briti traditsioonidega armeedes on kapral "(corporal)" allohvitseri esimene sõjaväeline auaste.
Eesti Kaitsevägi.
Eesti Kaitseväes on kapral reamehest ühe astme võrra kõrgemal ja nooremseersandist ühe astme võrra madalamal. 
Kapraliks ülendatakse tublisid või teenistuskogenud reamehi (sealhulgas ajateenijaid) üldjuhul täiendava koolituseta. Ajateenijate allüksuses on see tavaliselt ühtlasi jaoülema abi ametikoht. Kaprali ametikoht Eesti kaitseväes on näiteks: 
Eesti Mereväes vastab kaprali auastmele vanemmadrus. 
Kaprali auastme võib saada ka nooremallohvitseri kursuse läbinu, kes ei sooritanud mõnda eksamitest positiivselt. Pärast puuduva või negatiivse soorituse uut sooritamist on tal võimalus saada nooremseersandi auaste.
Ameerika Ühendriigid.
Ameerika Ühendriikide maaväes on kapral ("Corporal") "Specialistiga" samal astmel (E-4/OR-4), kuid on esimene allohvitseri auaste ja seega omab rohkem võimu ("Specialist" on sõduri auaste), ja seersandist ("Sergeant") (E-5/OR-5) ühe astme võrra madalamal.
Kaprali auastet antakse aga harva, tavaliselt ülendatakse jefreitor ("Private First Class") (E-3/OR-3) "Specialistiks" ja sealt võimalusel seersandiks. Kaprali auaste antakse üldiselt sõdurile, kes on läbinud juhi baaskursuse (Basic Leader Course) või kellel on vähemalt kaks sõdurit tema otseses alluvuses.
Ameerika Ühendriikide merejalaväes on kaks kaprali auastet - nooremkapral ("Lance Corporal") (E-3/OR-3) on kõrgeim sõduri auaste, ühe astme võrra kõrgemal jefreitorist ("Private First Class") (E-2/OR-2), talle järgneb kapral ("Corporal") (E-4/OR-4), mis on esimene allohvitseri auaste ja ühe astme võrra madalam seersandist ("Sergeant") (E-5/OR-5).
Teoreetiliselt peaks merejalaväes seersant olema jaoülem ja kapral grupiülem. Kuna aga allohvitseride ülendusi on väga raske saada, on praktikas tavaliselt jaoülemaks kapral ja grupiülemaks nooremkapral. Tihti võib nooremkapral olla ka jaoülemaks.
Fotoinhibitsioon

Fotoinhibitsioon on nähtus, kus fotosünteesi pärsib liiga tugev valgus.
Liiga tugev valgus põhjustab elektronide transpordiahela inaktiveerumist ultraviolettkiirguse mõjul, suurendab valgushingamist ja klorofülli fotooksüdatiivset lagunemist.
Peter Koch noorem

Peter Koch (19. august 1658 Tallinn – 10. september 1710 Tallinn) oli Eesti vaimulik.
Ta õppis Tallinna gümnaasiumis ja lõpetas selle 22. juunil 1681. Edasi asus ta õppima (immatrikuleeriti 12. augustil 1681) Kieli Ülikooli, seejärel (immatrikuleeriti 5. oktoobril 1682, oli kohal veel aastal 1685) Wittenbergi Ülikooli. Aastal 1686 oli ta koduõpetajaks Alu mõisas. Ordineeriti 7. juunil 1689 õpetajaks.
Ta oli aastatel 1689–1710 Jüri koguduse õpetaja. Ida-Harju praostkonna praostiks sai ta 16. detsembril 1706.
Ta on kirjutanud pühendusluuletuse Gebhard Salemannile, mis ilmus trükis Kielis septembris 1682.
Isiklikku.
Tema isa oli Tallinna Püha Vaimu koguduse õpetaja Peter Koch, vanaisa oli Tallinna Püha Vaimu koguduse õpetaja Georg Salemann, tema onu Joachim Salemann oli Tallinna Oleviste koguduse õpetaja, Tallinna superintendent ja Eestimaa piiskop.
Kahvel (male)

Kahvel on males olukord, kus mängija ründab oma malendiga korraga mitut vastase malendit. Kahvlit tekitava käigu tegemist nimetatakse "kahvli panemiseks" või "kahvli andmiseks".
Ä

 
Ä (ä) on ladina kirja täht, mis on saadud a-tähest diakriitilise märgi treema abil. 
Ä on arenenud ligatuurist, milles A kohale kirjutati väike E.
Ä-d kasutatakse eesti, soome, saksa, rootsi, põhjafriisi, slovaki, koltasaami, Inari saami, letseburgi ja türkmeeni keele kirjutamisel. Tatari ja aserbaidžaani keele puhul kasutatakse tähte 'ä' juhul, kui pole võimalik kasutada tähte 'ə'. 
Kirillitsas on mõne keele tähestikus sarnane täht Ӓ.
Eesti keel.
Eesti keeles märgib see täht illabiaalset madalat eesvokaali. 
Eesti tähestikus on see täht õ- ja ö-tähe vahel. See on tähestiku 25. täht, võõrtähtedega 28. täht.
HTML-kood Ä jaoks on &amp;Auml; või &amp;#196;. Väiketähe ä kood on &amp;auml; või &amp;#228;.
Suurtähe Ä Unicode'i kood U+00C4, väiketähe ä oma U+00E4. MS-DOS-is on Ä kood 142 ja ä oma 132. Windows-1252-s vastab suurtähele kood 196 ja väiketähele kood 228.
Telegraafisõnumite korral asendatakse ä-täht tähekombinatsiooniga "AE". Arvuti ja vanemate mobiiltelefonide kasutajad asendavad ä-tähte numbriga 2, sümboliga @, märgikombinatsiooniga a" või mõnel muul viisil.
Jorge Semprún

Jorge Semprún Maura (10. detsember 1923 Madrid – 7. juuni 2011 Pariis) oli hispaania kirjanik.
1943. aastal vahistas Gestapo Jorge Semprúni ja deporteeris ta Buchenwaldi koonduslaagrisse.
Ta elas suurema osa elust Prantsusmaal ja kirjutas peamiselt prantsuse keeles. Ta kirjutas nii romaane, näidendeid kui ka stsenaariume.
1996. aastal valiti Jorge Semprún esimese mitteprantslasena Goncourti akadeemia liikmeks.
Aastatel 1988–1991 oli ta Hispaania kultuuriminister.
Eesti keeles on ilmunud tema esimene romaan "Suur reis" (tõlkinud Enn Sarv; Loomingu Raamatukogu 32–35, 1965).
Harilik härghein

Harilik härghein ("Melampyrum nemorosum") on soomukaliste sugukonda härgheina perekonda kuuluv rohttaimeliik.
Harilik härghein on üheaastane ühekojaline taim. Ta on poolparasiit, kes kasvab tavaliselt puude või põõsaste juurte küljes.
Ta on levinud peaaegu kõikjal Euroopas; Eestis on ta sage. Taim kasvab metsas, metsaserval ja niiskematel niitudel.
Harilik härghein kasvab 15–55 cm kõrguseks. Tal on püstine karvane vars, lillad kõrglehed ja erkkollased õied. Terveservalised lihtlehed kinnituvad vahelduvalt.
Taim õitseb juunist augustini. Ta paljuneb seemnetega. Vili on piklik teravatipuline kahest küljest avanev kupar. Seemned on mustad.
Ö

Ö (ö) on ladina kirja täht, mis on saadud o-tähest diakriitilise märgi treema abil. 
Ö on arenenud ligatuurist Oͤ, milles on o-tähe kohal väike e-täht.
Ö-d kasutatakse enamasti ümardatud eesvokaalide [ø] ja [œ] märkimiseks. Seda kasutatakse eesti, soome, karjala, vepsa, ungari, saksa, rootsi, islandi, põhjafriisi, koltasaami, Inari saami, aserbaidžaani, türgi ja türkmeeni keele kirjutamisel.
Kirillitsas on mõne keele tähestikus sarnane täht Ӧ.
Eesti keel.
Eesti keeles märgib see täht labiaalset keskkõrget eesvokaali. 
Eesti tähestikus on see täht Ä- ja Ü-tähe vahel. See on tähestiku 26. täht, võõrtähtedega 29. täht.
Eestikeelses tekstis esineb Ö omatähtedest kõige harvemini, selle tähesagedus on 0,3–0,4%.
Condé-sur-l'Escaut

Condé-sur-l'Escaut on vald ("commune") Prantsusmaal Nordi departemangus.
See asub Belgia piiri ääres, 12 km Valenciennesist kirdes, 51 km Lille'ist kagus ning 90 km kaugusel Brüsselist Haine'i ja Schelde jõe ühinemiskohas. Piirkond on tuntud söekaevanduste poolest. Aastatel 2008–2014 oli linnapea Daniel Bois.
Ajalugu.
Paiga nimi tuleb keldi sõnast "condate" ('ühinemiskoht') ning viitab kahele jõele. Latiniseeritud vorm "Contatum" oli kasutusel Rooma riigi ajal ning "Condé" alates 14. sajandist. Praegust nime "Condé-sur-l'Escaut" kannab vald aastast 1886.
Paiknedes kahe jõe ühinemise kohas, oli paigal sõjaline tähtsus juba enne Rooma võimu. 855–889 asusid seal ajutiselt viikingid.
Keskajal ja renessansiajastul oli piirkond vaidlusalune ja liikus palju kordi ühe võimu alt teise alla. 1676. aastal võttis Louis XIV linna oma valdusse ning see sai 1678. aastal Prantsusmaa osaks.
Teise maailmasõja ajal okupeerisid linna sakslased, kes kasutasid elanikke töölistena lähedastes söekaevandustes. 2. septembril 1944 vabastasid linna USA väed. Söekaevandamine lõpetati 1989. aastal. Rahvaarv on pärast 1975. aasta kõrgpunkti (13 994 elanikku) langenud.
Muusikaajaloos on Condé-sur-l'Escaut tuntud renessansihelilooja Josquin des Prezi kodukoha ja matmispaigana. Tema maja asus turuplatsi ääres. Pärast tema surma peatusid majast mööduvad protsessioonid seina külge kinnitatud neitsi Maarja kuju ees ning laulsid Josquini kuuehäälset motetti "Pater Noster". Ta maeti kirikusse, mis hävitati 1793. aastal.
Šansoon

Šansoon (pr "chanson" 'laul' ← ld "cantio") on üldiselt igasugune tekstikeskne prantsuse laul, tavaliselt polüfooniline ja ilmalik. 
Varaseimad šansoonid olid eepilised luuletused, mida esitasid lihtsal monofoonilisel meloodial žonglöörid. Need kirjeldasid tavaliselt mineviku kangelaste kuulsaid tegusid. Kõige tuntum neist on "Rolandi laul". Väga väheste selliste varaste šansoonide muusika on säilinud.
Tüüpiliselt tähistab šansoon keskajast või renessansist pärit polüfoonilist prantsuse laulu. Mõiste "šansoon" hõlmas selliseid kindla vormiga žanre nagu näiteks ballaad, "rondeau", "virelai". Varasemad šansoonid olid kahe-, kolme- või neljahäälsed. Mõnikord saatis lauljaid muusikainstrument.
Esimene tähtsam šansoonilooja oli Guillaume de Machaut 14. sajandil, kes lõi kolmehäälseid kindla vormiga laule. Guillaume Dufay ja Gilles Binchois olid järgmise põlvkonna tähtsamad šansooniloojad. 15. sajandi lõpu ja 16. sajandi alguse tähtsamad heliloojad selles žanris olid Johannes Ockeghem ja Josquin des Prez, kes enam ei püsinud rangete vorminõuete piirides, vaid hakkasid sarnaselt kaasaegsete motettidega šansoonides kasutama imitatsiooni. 16. sajandi keskpaiga heliloojad, teiste hulgas Orlandus Lassus, said šansoonide kirjutamisel mõjutusi itaalia madrigalist.
Paljud varased instrumentaalteosed olid šansoonide kaunistustega variatsioonid, nii tekkis uus žanr kantsoon, mis oli sonaadi eelkäija.
Esimene šansoone sisaldav trükitud noodikogumik oli "Harmonice Musices Odhecaton", mille andis välja Ottaviano Petrucci Veneetsias 1501. aastal. Selles oli 96 erinevate heliloojate šansooni.
Šansoon tänapäeval.
Tänapäeva Prantsusmaal mõeldakse šansooni all tavaliselt muusikat lauljatelt nagu Jacques Brel, Georges Brassens, Édith Piaf, Charles Aznavour, Léo Ferré ja Serge Gainsbourg. Šansooni on võimalik ülejäänud prantsuse "popmuusikast" eristada selle järgi, et see järgib muusikas prantsuse keele rütmi, mitte inglise keele oma.
NGC 7006

NGC 7006 (ka Caldwell 42) on Delfiini tähtkujus asuv kerasparv.
NGC 7006 avastas William Herschel 21. augustil 1784.
See asub 135 000 valgusaasta kaugusel ja selle näiv tähesuurus on 10,6.
Tuskegee süüfiliseuuring

Tuskegee süüfiliseuuring oli Ameerika Ühendriikide Terviseteenistuse tehtud kliiniline uuring, mis toimus aastail 1932–1972 Alabama osariigis Tuskegees. 
Eksperimendi käigus uuriti ravimata süüfilise loomulikku kulgu vaeste põlluharijatest afroameerika meeste näitel. Uurimisaluseks olevad inimesed arvasid, et nad saavad lihtsalt tasuta meditsiinilist abi, ega teadnud uuringu täpsemaid detaile.
1932. aastal alustati uuringut 600 vaesest põlluharijate klassist mustanahalise mehega, kellest 399 olid eelnevalt nakatunud süüfilisse ja 201 ei olnud. Katsealustele oli tagatud tasuta ravi, toit ja matusekindlustus. Kuid neile ei öeldud, et neil on süüfilis, ning tegelikult ei ravitud neil seda.
1940. aastatel tunnistati penitsilliin efektiivseks süüfiliseravimiks. Tuskegee uuringu läbiviijad oleksid pidanud katsealustel süüfilise välja ravima ning eksperimendi lõpetama või eraldama katsealustest kontrollgrupi, kelle peal penitsilliini katsetada, kuid nad ei teinud seda. Nad varjasid patsientide eest teavet penitsilliini kohta ning takistasid neil saamast süüfiliseravi mujalt. 1972. aastal jõudsid uuringu eetilised vastuolud ajakirjandusse, mis põhjustas uute regulatsioonide seadmist meditsiinilistes uuringutes osalevate inimeste õiguste kaitseks.
Heino Mägi

Heino Mägi (14. detsember 1928 Lutike, Palupera vald – 24. mai 2011) oli eesti pedagoog. 
Heino Mägi õppis Neeruti algkoolis ja Otepää Gümnaasiumis. Õpetajaks õppis ta Tartu Õpetajate Seminaris, Tartu Õpetajate Instituudis (lõpetas kiitusega) ja Tallinna Pedagoogilises Instituudis (lõpetas kiitusega).
1948. aastal töötas ta Vana-Otepää 7-klassilise Kooli ajalooõpetajana. 1956. aastast töötas Heino Mägi 33 aastat Otepää Keskkooli direktorina.
Annie Girardot

Annie Suzanne Girardot (25. oktoober 1931 Pariis – 28. veebruar 2011 Pariis) oli prantsuse teatri- ja filminäitleja.
1960. aastal mängis Girardot Luchino Visconti filmis "Rocco ja tema vennad", kus tema partneriteks olid Alain Delon ja Renato Salvatori. Sellele järgnesid osatäitmised filmides "Mourir d’aimer", "Les feux de la Chandeleur", "La Zizanie" jne. 2001. aastal mängis ta Michael Haneke filmis "Klaveriõpetaja" ja 2005. aastal filmis "Varjatud". 
Giradot oli abielus Renato Salvatoriga 1962–1988 kuni mehe surmani. Neil oli tütar Giulia Salvatori, kes on samuti näitleja.
2006. aastal diagnoositi Annie Girardot'l Alzheimeri tõbi. 
Annie Girardot maeti Père-Lachaise'i kalmistule. 
Tunnustus.
Veneetsia filmifestivali auhind Volpi karikas
Césari auhind
Kaj Tiel Plu

Kaj Tiel Plu on ansambel, mis esitab rahvalaule, peamiselt Katalooniast, kuid esperantokeelsete tekstidega.
Ansambel debüteeris aastal 1986 Rahvusvahelisel Noorte Esperantistide Festivalil (Internacia Junulara Festivalo) duetina koosseisus Josep Tordera i Bordas (Pep Tordera) ja Xavier Rodon i Morera (Xevi Rodon). 
Järgnesid mõned ebakorrapärased esinemised peamiselt noorte esperantistide kokkutulekutel Ungaris, Hollandis, Itaalias, Prantsusmaal ja Hispaanias.
Sel ajal said ansambli liikmeteks Josep Maria Milla i Saldon ning Carles Vela i Aulesa.
Seejärel mõned kontserdid erinevate nimetuste all ("Kordoj", "Kataluna kvaropo", "Kaj Tiel Plu"). 
Aastal 1989 andis ansambel välja esperantokeelse lauluraamatu "Fajreroj (Unua kataluna kantareto)".
Alates aastast 1992 kontserdid toimusid harva, kuna Pep Tordera asus elama Ameerikasse. 
Ansambel taaselustus 83. Esperanto maailmakongressil, aastal 1998.
Algas regulaarne kontserditegevus (sealhulgas väljaspool esperanto-üritusi) ja hakati välja andma albumeid.
"Kaj Tiel Plu" albumitel on rahvalaule mitmelt rahvuselt:
katalaani keelest, oksitaani keelest, Hispaania juutidelt jne.
Saint-Quentin

Saint-Quentin () on linn Prantsusmaal Aisne'i departemangus. See on departemangu üks neljast alamprefektuurist ("sous-prefecture") ehk ringkonna halduskeskusest. Linn on kolme kantoni keskuseks.
Ajalugu.
Linna asutasid roomlased keiser Augustuse valitsusajal ning see sai nimeks "Augusta Viromanduorum". Varasel keskajal tekkis sinna mungaklooster. Praeguse nime sai pühak Saint-Quentini järgi, kes 3. sajandil suri seal märtrisurma.
9. sajandist oli Saint-Quentin Vermandois' piirkonna keskus ning alates 10. sajandist kasvas jõudsalt. 13. sajandil oli see väga edukas tänu oma tekstiilitööstusele. See oli ka tähtis kaubanduskeskus, olles Prantsusmaa piiril. 14. sajandil kannatas Saint-Quentin oma asukoha tõttu: seda räsis Prantsuse-Inglise Saja-aastane sõda. 15. sajandil oli see üheks vaidlusalustest aladest Prantsuse kuninga ja Burgundia hertsogite vahel. Mitmete katkupuhangute tõttu vähenes elanikkond ning ka majandus oli madalseisus. 15. sajandi lõpu ja 17. sajandi keskpaiga vahel oli linn pideva ebaõnne sihtmärk. 1557. aastal rüüstas linna Hispaania sõjavägi, mille järel seisis see kaks aastat mahajäetuna. 1559. aastast tehti põhjalikke taastamistöid, keskaegset linnamüüri täiendati mitmete moodsate kindlustustega. 1636. aastal käisid piirkonnast taas üle katk ning näljahäda, milles suri umbes 3000 inimest. 16. sajandil oli linna tekstiilitööstus spetsialiseerunud peene linase riide tootmisele, mis tõi 18. sajandil majandusliku õitsengu, kui tekstiile eksporditi mujale Euroopasse ja Ameerikasse. Prantsuse esimese keisririigi ajal põhjustasid ekspordiraskused majanduslanguse. Napoleon rahuldas linnavalitsuse palve kindlustuste lammutamiseks, et linn saaks maad harida väljaspool enda piire. 1814–1815 oli linn Vene armee okupatsiooni all. 19. sajandil oli Saint-Quentini majandus taas edukas tänu ettevõtjatele, kes pidevalt uusi tehnoloogiaid otsisid.
I maailmasõda tabas Saint-Quentini rängalt. 1916. aastal oli see sõjategevuse keskmes. Märtsis, pärast elanikkonna evakueerimist, rüüstati linna põhjalikult ja hävitati või viidi kaasa tööstusseadmed. 1918. aasta märtsis toimunud operatsiooni käigus sai kannatada 80% hoonetest. Hoolimata riiklikust toetusest oli linna ülesehitamine pikk ja vaevaline. 1911. aasta rahvaarv
(11 000) taastus alles 1950. aastate keskpaigaks. Majanduslik edu kestis kuni 1970. aastate keskpaigani, kui prantsuse tekstiilitööstusega hakkasid võistlema arengumaad.
Linnapead.
Aastatel 2008–2014 oli linnapea Pierre André.
Salanõukogu

Salanõukogu on organ, mis nõustab riigipead – tavaliselt, kuid mitte alati monarhi. Algselt oli see valitseja lähimate nõunike kogu, mis nõustas monarhi salajastes riigiasjades. Salanõukogu liiget nimetatakse salanõunikuks.
Kirg

Kirg (vanakreeka keeles πάσχω – 'kannatus', 'piin') on termin, mida kasutatakse väga tugevate tunnete tähistamiseks mõne asja või inimese suhtes. Kirg on intensiivne emotsioon, vastupandamatu tunne, entusiasm või iha millegi järele.
Rene Descartesi käsitluses on kired hinge tajud, tundmused või emotsioonid, mis on seotud hinge endaga ning mis on põhjustatud, alal hoitud ja võimendatud teatud hinge liikumiste poolt. On olemas 6 algkirge, mis on lihtsad ja primitiivsed. Kõik teised on nende alaliigid või kombinatsioonid. Algkired on: uudishimu/üllatus, armastus, viha/vihkamine, iha, rõõm ja kurbus.
Benedictus (Baruch) Spinoza emotsioonide õpetus on mõjutanud psühholoogiat. Keha funktsiooniks on tekitada kirgi. Mõistuse funktsiooniks on luua idee keha loodud kirgedest. Juhul kui need kaks toimuvad korraga, siis tekib emotsioon. Kirgede jaotus Spinoza järgi: himu, rõõm ja kurbus. Kõik ülejäänud emotsioonid on nende kolme kombinatsioonid.
Jean Molinet

Jean Molinet (1435 Desvres – 23. august 1507 Valenciennes) oli prantsuse luuletaja, kroonik ja helilooja. Ta on kõige enam tuntud kui Roosiromaani proosasse ümberpanija.
Ta õppis Pariisis ja astus 1463 Burgundia hertsogi Charles Südi teenistusse, asudes Georges Chastellaini sekretäriks. 1464. aastal kirjutas ta poliitilise teose "La complainte de Grece". Ta asus 1475 Chastellaini asemele historiograafiks ning samuti oli ta Austria Margareti raamatukoguhoidja. Tema kroonika hõlmab aastaid 1474–1504 ja avaldati 1828. aastal J. A. Buchoni toimetatuna. Selle ajaloolist väärtust peetakse Chastellaini kroonika omast väiksemaks.
Ta oli Burgundia luulekoolkonna Grands Rhétoriqueurs juhtfiguur. Koolkonda iseloomustas sõnamängude laialdane kasutamine. Tema nõbu Jean Lemaire de Belges elas mõnda aega koos temaga Valenciennesis ning pidas ennast Molinet' õpilaseks.
1501. aastal sai temast Valenciennesi Notre-Dame'i kiriku kanoonik. Ta suri seal 1507. aastal.
Molinet oli ka helilooja, kuigi talle omistatakse vaid üks "rondeau" "Tart ara mon cueur sa plaisance". See neljahäälne teos oli väga populaarne, nagu näitab selle koopiate lai levik. Samuti on ta Josquin des Prezi moteti "Nymphes des bois" teksti autor.
Valenciennes

Valenciennes (hollandi "Valencijn", ld "Valentianae") on linn ja vald ("commune") Prantsusmaal Nordi departemangus.
Iraani rahvad

Iraani rahvad on ajalooline etniline-lingvistiline grupp, mida ühendab iraani keelte rääkimine. Nende ajalooline asuala on olnud peamiselt tänapäeva Iraanis ja erinevates Kesk-Aasia piirkondades nagu Tadžikistan, enamuses Afganistan, osaliselt Iraak, Türgi, Pakistan ja hajutatult Kaukasuse mäestik.
Nad kujunesid varasest indo-iraani unioonist hilisel pronksiajal, ja nad ilmusid ajalooareenile varasel rauaajal. Pärslased lõid 6. sajandil eKr Ahhemeniidide riigi, mil sküüdid domineerisid Euraasia steppe. Koos arvukate kunstiliste, teaduslike, arhitektuuriliste ja filosoofiliste saavutustega ning paljude kuningriikide ja impeeriumitega mis ületasid paljud antiikmaailma omad, olid iraani rahvad tihedates sidemetes kreeklaste, roomlaste, indialastega ja hiinlastega. Lisaks arvavad paljud õpetlased, et muistsed iraani rahvaste religioonid zoroastrism, mitraism ja manihheism mõjutasid filosoofiliselt kristlust ja judaismi. Varased iraani rahvad on esivanemateks paljudele tänapäeva iraanlastele.
Iraanlased

Iraanlased (ka pärslased) on muistsete iraani rahvaste järglased, kes peamiselt elavad tänapäeva Iraanis. 
Nad räägivad indoeuroopa keelkonda kuuluvaid keeli, peamiselt farsi keelt. Usuliselt on nad enamuses islamiusulised šiiidid.
Olga Knipper-Tšehhova

Olga Leonardovna Knipper-Tšehhova (vene Ольга Леонардовна Книппер-Чехова; 21. september 1868 – 22. märts 1959 Moskva) oli vene teatrinäitleja.
Olga Knipper oli abielus Anton Tšehhoviga 1901–1904, kuni viimase surmani.
Ta oli Moskva Kunstiteatri esinäitleja. Oma näitlejadebüüdi tegi ta Aleksei Tolstoi tragöödias "Tsaar Fjodor Joannovitš", mille lavastas Konstantin Stanislavski.
Perekond ja suguvõsa.
Tema ema oli tuntud laulja ja muusikapedagoog Anna Knipper. Olga vanem vend Konstantin oli insener ja noorem vend Vladimir oli tuntud ooperilaulja.
Tal oli vähemalt kaks last: tütar Olga oli saksa filminäitleja ja poeg Lev oli helilooja.
Miilitsa piirkonnainspektor

Miilitsa piirkonnainspektor oli NSV Liidu ja liiduvabariikide Siseministeeriumi territoriaalüksuste, Rahvasaadikute Nõukogu Täitevkomitee Siseasjade osakondade juhtivkoosseisu (ohvitseride) kuulunud avaliku korra taganud miilitsaametnike ametinimetus.
Miilitsa piirkonnainspektor oli Rahvasaadikute Nõukogu Täitevkomitee Siseasjade osakondade ja nende allüksuste juhtivkoosseisu kuulunud ohvitseride/ametnike ametinimetus, lisaks NSV Liidu SM töötajate olid ka sõjaväelistele auastmetele. Piirkonnainspektoriks määrati isik, kes omas spetsiaalset juriidilist kesk- või kõrgemat haridust ning täitis linna või maarajoonides avaliku korra ning sisejulgeoleku tagamise ülesandeid. Igale piirkonnainspektorile kinnitati teatud osa linna või rajooni siseasjade osakonna teenindatavast territooriumist. Eesti Vabariigis vastab sellele ametikohale piirkonnakonstaabli ametikoht.
Piirkonnainspektori ülesandeks oli "sotsialistliku seaduslikkuse kindlustamine", ta korraldas oma tegevust vastavalt Eesti NSV seadustele, kohaliku omavalitsusorganite – linna või rajooni Rahvasaadikute Nõukogu Täitevkomitee otsuste ja korralduste alusel ning vastavalt NSV Liidu SM käskkirjadele ja muudele normatiivaktidele.
Miilitsa piirkonnainspektori põhiülesanneteks olid:
Erilist tähtsust omas piirkonnainspektori töö õigusrikkumiste üld- ja individuaalprofülaktika, milles ta toetus rahvamaleva ja üldsuse igakülgsele abile.
Oma teenistuskohustuste täitmisel oli piirkonnainspektoril õigus:
Miilitsa piirkonninspektoril oli õigus erandjuhtudel ja -korras kasutada sambovõtteid ja tulirelva.
Soome puss

Soome puss (soome keeles "puukko") on traditsiooniline Soome või Skandinaavia stiilis pussnuga, mis on tuntud puutööriist.
Soome pussi kuju pärineb rauaeelsest ajast. Skandinaavias on leitud pronksist ja rauast nuge, mis ehituselt Soome pussist ei erine. 10.–12. sajandil olid sellised noad levinud kõikjal Põhja-Euroopas, kaasa arvatud Põhja-Venemaal. Soome puss hakkas teistest Põhja-Euroopa nugadest erinema ja rahvuslikuks sümboliks kujunema suhteliselt hilja, 17. sajandi lõpus ja 18. sajandil.
Kainuu maakonnast Hyrynsalmist pärit relvasepp Kalle Keränen õppis nugade valmistamist Fiskarsis 1867–1868 Sheffieldist pärit inglasest sepa Thomas Woodwardi juures. Seejärel avas Keränen oma ettevõtte Kainuun Puukko, mis hakkas kõige uuemaid metallitöötehnikaid kasutades tootma väliselt traditsioonilisi nuge. Neid hakati nimetama Woodwardi järgi "tommi puukko".
Soomlased kasutasid pussi külmrelvana talvesõja ajal. See tekitas Punaarmees laialdast hirmu. Punaarmee komandörid rääkisid alluvatele hirmujutte Soome pussi kasutamisest, et neid distsiplineerida. Soome pussi eeskujul töötati NSV Liidus välja niinimetatud luuraja nuga (NR-40, нож разведчика 1940).
Kui teise maailmasõja ajal saadeti okupeeritud Eestisse eestlastest koosnenud luuresalk Erna, jätsid nad tapetud punaväelaste juurde Soome pussi, et kohalikke süüdistama ei hakataks.
1977. aastal keelustati Soomes pusside kaasaskandmine linnades. Kuid selle seaduse täitmist ei nõuta väga rangelt. Näiteks ehitustöölised käivad sageli lõunal, endal puss riietel nähtaval kohal rippumas, ja põhjas on tavaline, et jahimehed liiguvad ringi täies jahiriietuses, mille hulka kuulub puss.
Soome puss on tänapäeval ainus tsiviilese, mida sõjaväelased võivad oma vormi juures avalikult kanda. Enamik noorsõdureid tuleb sõjaväkke oma pussiga. Sõdurid, allohvitserid ja kadetid kannavad vormi juures sageli graveeritud või muul viisil kaunistatud pussi, mis tähistab seda, et nad on läbinud väljaõppe. Selle poolest erineb puss pistodast, mida kaasas ei kanta. Pussi kaasaskandmist põhjendatakse vajadusega omada käepärast tööriista.
Tänapäeval on Soome pussid levinud suveniirid.
Paul Loppenowe

Paul Loppenowe (1. veebruar/13. veebruar 1826 Kaive, Cēsise lähedal – 1. juuni/14. juuni 1901 Tallinn) oli baltisaksa päritolu Eesti vaimulik.
Loppenowe sündis Kaives, Cēsise lähedal. Ta õppis aastatel 1835–1844 Riia gümnaasiumis. Aastatel 1844–1849 õppis ta Tartu Ülikooli usuteaduskonnas. Aastatel 1849–1863 oli ta Narvas Konstantin Hunniuse poeglaste erakooli vanade keelte õpetaja. Prooviaastal oli ta Konstantin Hunniuse juures Narva Johannese koguduses. Ordineeriti 2. veebruaril/14. veebruaril 1861 Peterburis õpetajaks.
Ta oli aastatel 1861–1863 Narva soome-rootsi Püha Mihkli koguduse ja filiaalkoguduse Kosemkina (Narvusi) adjunktõpetaja (pidades Kosemkinas ka eestikeelseid jumalateenistusi, mõlemas ülemuseks pastor Andreas Schening). Oli aastatel 1863–1896 Jõelähtme koguduse kirikuõpetaja (kutsuti kevadel 1863, introdutseeriti 14. juulil/26. juulil 1863). Jäi aastal 1896 emerituuri. Emerituuris olles elas Tallinnas.
Loppenowe andis välja Kentmanni geograafiaõpiku juurde kaardid, kirjutas külakoolidele vene keele õpiku ("Vene keel küla koolis" 1877, ka kordustrükid) ja aritmeetikaõpiku ("Rehkendamine küla koolis"). Tema eestvõttel rajati 1869. aastal Prangli saarele kool.
Ville Niinistö

Ville Matti Niinistö (sündinud 30. juulil 1976 Turus) on Soome poliitik, Euroopa Parlamendi liige.
Ta oli 24. juunist kuni 26. septembrini 2014 Alexander Stubbi valitsuse keskkonnaminister. Ta oli keskkonnaminister ka Jyrki Kataineni valitsuses (22. juunist 2011 kuni 24. juunini 2014).
Ville Niinistö lõpetas Turu Ülikooli poliitikaajaloolasena.
Aastast 2007 kuni 2019 oli ta Eduskunna liige.
11. juunil 2011 valiti ta Rohelise Liidu esimeheks. Ta lahkus ametist 2017. aastal.
2019. aasta Euroopa Parlamendi valimistel valiti ta 111 714 häälega Euroopa Parlamendi liikmeks.
Isiklikku.
Ville Niinistö oli abielus Rootsi roheliste endise kaasesimehe Maria Wetterstrandiga.
Ville Niinistö on Sauli Niinistö vennapoeg.
Fever (Kylie Minogue)

"Fever" (eesti keeles 'Palavik') on Austraalia laulja Kylie Minogue'i kaheksas album. See ilmus aastal 2001.
Album tõi Kylie tagasi edetabelite tippu. Cathy Dennis ja Rob Davis kirjutasid menuloo "Can't Get You Out of My Head", mis avaldati esimese singlina. Singel jõudis 40 riigis edetabeli tippu ja seda müüdi üle 4 miljoni eksemplari.
Laul sai populaarseks ka Ameerika Ühendriikides, kus Kylie karjäär polnud pärast 1980. aastate hitte edenenud.
Albumit on müüdud ​​veidi üle kaheksa miljoni eksemplari. Ka teised albumi singlid "In Your Eyes", "Love at First Sight" ja "Come into My World" olid rahvusvahelised hitid.
Ülemaailmsed Rohelised

Ülemaailmsed Rohelised ("Global Greens") on üleilmne roheliste parteide ja roheliste liikumiste võrgustik. 
Ühendus loodi 2001. aastal Austraalias Canberras toimunud konverentsil. Teine ülemaailmne konverents toimus 2008. aastal Brasiilias São Paulos.
Staraja Kulatka rajoon

Staraja Kulatka rajoon on 2. järgu haldusüksus Venemaal Uljanovski oblasti lõunaosas. Piirneb lõunas Saratovi oblastiga.
Elanikest 95% on tatarlased, 2% venelased ja 1% tšuvašid.
Rajoonis on 5 kohaliku omavalitsuse üksust. Põhiline tegevusala on põllumajandus.
Rajoonis ilmub tatarikeelne ajaleht "Kumjak kjutš".
Maailma Tuleviku Nõukoda

Maailma Tuleviku Nõukoda (ka Maailma Tuleviku Nõukogu, inglise keeles "World Future Council", WFC) on sõltumatu institutsioon, mis püüab kõnelda ja praeguses maailmas lahendusi leida tulevaste põlvkondade positsioonilt.
Selle rajas 2007. aastal Jakob Uexküll. Nõukoja peakorter asub Hamburgis.
Inza

Inza on linn Venemaal Uljanovski oblastis, Inza rajooni keskus. Asub Inza jõe ääres, Uljanovskist 167 km edelas. 
Ajalugu.
Asula rajati 1897. aastal raudteejaama juurde. Linnaõigused sai 1946. aastal.
Herbert Girardet

Herbert Girardet (sündinud 1943 Essenis) on saksa publitsist ja keskkonnaaktivist.
Koos Jakob von Uexkülliga on ta Maailma Tuleviku Nõukoja asutajaid.
Eremiitpõrnikas

Eremiitpõrnikas ("Osmoderma eremita") on putukaliik põrniklaste sugukonnast, üks Euroopa suurimaid põrnikaliike. Ta on kogu Euroopas ohustatud. Eestis haruldane.
Välimus ja elutsükkel.
Eremiitpõrnikas on üleni mustjaspruun, ülapoolel selgesti märgatava roheka või pronksja helgiga. Putuka eesseljal hakkab silma sügav pikivagu, mis on emastel siiski märksa lamedam. Tähelepanu köidab isaste mardikavalmikute võime eritada neile ainuomast feromoonina toimivat lõhna, mis on sedavõrd tugev, et inimene võib seda looduses vahel tunda mitme meetri kauguselt. See meenutavat vene parknaha (juhtnaha) lõhna, aga sarnanevat ka aprikoosi või ploomi lõhnaga. 
Vastsed arenevad korduvalt kestudes kolm kuni neli aastat. Valmikud on aktiivsed juulis-augustis, kuid neid pole kerge märgata, sest enamasti jäävad nad väheliikuvatena haudepuu õõnsusse või suurematesse tüvelõhedesse, kust väljuvad harva. Veelgi harvem näeb valmikuid õitel, lennul või tammemahlast toitumas. Liigi tegutsemisjälgedest hakkavad haudepuul sageli kõigepealt silma tõukude iseloomuliku kujuga suured ekskremendid. Mõnikord võib puuõõnsuses varjuvate mardikate olemasolu reeta ka valmikute tugev lõhn.
Süstemaatika.
Liigi süstemaatika on viimasel kümmekonnal aastal põhjustanud uurijate lahkarvamusi: eri autorite andmeil on Euroopas kaks kuni neli "Osmoderma" liiki või alamliiki. Näiteks Läti mardikanimestikus (2004) on eremiitpõrnika taksonina märgitud hoopis alamliik "Osmoderma eremita lassallei".
Levik.
Eremiitpõrnikat on leitud peaaegu kõigist Euroopa riikidest. Selle liigi levila põhjapiir läbib Põhja-Euroopa lõunaosa. Põhjapiiril on teda praegu arvukamalt Lõuna-Rootsis, Taanis ja Lätis. Lõuna-Soomest on teada vaid üks, kuid elujõuline populatsioon, Lõuna-Norrast leiti eremiitpõrnikat viimati aga üle saja aasta tagasi.
Eestist oli veel kümmekond aastat tagasi teada vaid selle liigi üksainus väga vana leid Tartust (dateerimata isend ülemöödunud sajandist). Nüüdseks on avastatud eremiitpõrnika väikseid populatsioone ja tegutsemisjälgi Koiva jõe äärsetel puisniitudel ja nende lähikonnas, kus esmalt märgati mardikat 1995. aastal, samuti Abruka saarel.
Elupaik.
Mardika tüüpiline elupaik on päikesele avatud vana hõre tammik ja tammepuisniit, kus leidub õõnsaid ja pehastunud, kuid veel elusaid tammetüvesid. Samavõrd on põrnika meeliselupaigad ka vanad alleed, pargid ja viljapuuaiad. Eremiitpõrnika tõugud arenevad peamiselt tammeõõnsuste niiskes mädapuidus, sageli ka teistes haigetes, ent tavaliselt elavates jalalseisvates õõnsustega jämedates lehtpuutüvedes.
Priit Sibul

Priit Sibul (sündinud 31. detsembril 1977 Valgas) on Eesti poliitik. Ta on XV Riigikogu liige.
Elulugu.
Priit Sibul on lõpetanud 1996. aastal Valga Gümnaasiumi, 1998. aastal Tallinna Majanduskooli rahanduse ja krediidi erialal ja 2007. aastal Tartu Ülikooli majandusteaduskonna ärijuhtimise erialal.
Ta on töötanud Maksuametis revidendina ja aastatel 1998–2000 pearevidendina. 2001. aastal oli ta Tallinna linnavalitsuses spetsialist. 
Priit Sibul on Erakonna Res Publica üks asutajaid 1999. aastal, aastatel 2001–2007 oli ta Erakonna Res Publica arendusjuht ja tegevsekretär.
Aastatel 2007–2011 oli ta Põlva maavanem. 
12. juunil 2011 valiti ta Isamaa ja Res Publica Liidu peasekretäriks, kuid lahkus sellelt kohalt 2012. aasta oktoobris. 8. juunil 2017 kinnitas Isamaa ja Res Publica Liidu volikogu Priit Sibula taas erakonna peasekretäriks. Sellel ametikohal oli ta Isamaa Erakonna liikmena 2023. aastani.
Alates 1999. aastast on ta kandideerinud Valga linnavolikokku, ta valiti volikokku 2004. ja 2009. aastal.
Priit Sibul on olnud XII, XIII ja XIV Riigikogu (fraktsiooni esimees 2015–2017, 2019–2021, 2022–2023, aseesimees 2017–2019, 2021–2022) liige ning on XV Riigikogu liige.
Ta on seotud apteegireformi tagasipööramisega, mida on nimetatud korruptiivseks sammuks.
Isiklikku.
Priit Sibul on abielus, tal on viis last: kaks tütart ja kolm poega.
Ta on õigeusklik ja EAÕK Saatse Püha Paraskeva koguduse liige. Ta on panustanud palju Ilmjärve kiriku taastamisse, kus ta on kiriku kellamees.
Isa kaudu on Sibul juurtelt seto, mistõttu Sibul mõistab seto keelt.
Aktiivmeetmed

Aktiivmeetmed (vene keeles "активные мероприятия") olid KGB ehk NLKP KK rahvusvahelise osakonna poolt vastu võetud direktiivide alusel läbi viidud välisriikide poliitilise juhtkonna ning elanikkonna arvamuste ja hinnangute mõjutamisele suunatud psühholoogilise ja infosõja operatsioonid. Neid kasutati nii kodu- kui ka välismaal ja neis kasutati deinformeerimist, propagandat, dokumentide võltsimist, poliitilisi mõrvu, poliitilisi repressioone ja poliitiliste dissidentide tagakiusamist. Väljendit on kasutatud ka FSB samalaadsete tegevuste kohta.
Eesmärgid.
Ameerika Ühendriikide Kongressi andmetel oli Nõukogude Liidu aktiivmeetmete eesmärgiks Ameerika Ühendriikides:
KGB kõrgemas punalipulises koolis välja antud õppematerjalides tõlgendati aktiivmeetmeid kui
«vaenlase keskkonnas ja tema lähikonnas agentuurpositsioonide loomise üritusi, operatiivkombinatsioone läbiviimiseks vaenlasega, tema desinformeerimiseks, kompromiteerimiseks ja vastase jõudude lagundamiseks, operatiivhuvi pakkuvate isikute NSV Liidu territooriumile viimiseks, luureinformatsiooni hankimiseks jne».
Aktiivmeetmete teostamine.
NSV Liidu poliitilise juhtkonna poolt välja töötatud ja kinnitatud desinformatsiooni ja mõjutusoperatsioone teostas välismaal luure ja teabehanketegevusega tegelenud NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Komitee Esimese peavalitsuse A-teenistus ("Служба А"). 
Mõjuoperatsioonide läbiviimiseks loodi NSV Liidu Riikliku julgeoleku ametkonnas D-valitsus 1959. aasta jaanuaris, kuid desinformatsiooni ja valeandmete edastamisega välisriiikide luureorganisatsioonidele, tegelesid Nõukogude luureteenistused juba 1922. aastast , kui moodustati ÜK(b)P KK Poliitbüroo otsusega OGPU juures desinformatsiooni spetsiaalbüroo, mille koosseisu kuulusid: OGPU Vastuluureosakonna, Nõukogude sõjaväeluure peavalitsuse ja NSV Liidu Välisasjade Rahvakomissariaadi esindajad.
Praktilist desinformatsioonimaterjalide ettevalmistamist Punaarmee ja Nõukogude sõjalisest olukorrast viis läbi 3 Tööliste ja talupoegade Punaarmee Luurevalitsuse töötajat, kes alustasid tööd 22. detsembril 1922..
Eesmärgiga nõrgendada NSV Liidu vastaseid kasutas teenistus ära ka pahaaimamatuid inimesi, kes polnud kaugeltki kommunistid. Eesmärgina NATO tuumaheidutuse nõrgestamiseks kasutati 1980. aastail Lääne-Euroopas levinud tuumarelvavastased valitsusvälised survegrupid, keda rahastati või kasutati „sobiva” infoga varustamiseks. Nende liikumistega oli võimalik suunata rohelise mõtteviisiga inimesi ja teadlasi, kes võisid olla ka täiesti apoliitilised ning seepärast Nõukogude Liidu huvidega mitteseostatavad. Nii osales tuumavastases liikumises näiteks Euroopa Komisjoni välissuhete volinik (2009), komisjoni asepresident Catherine Ashton.
Eesti maatõugu veis

Eesti maatõugu veis (vananenud mitmuse vormis nimetus: "eesti maakari") on aborigeenne piimaveise tõug Eestis. Ta on Eesti vanim veisetõug. 
Tõul on kultuuri- ja ajalooline tähtsus. Eesti maatõugu veise aretustöö suunamiseks on asutatud Eesti Maakarja Kasvatajate Selts.
Kui enne 1940. aastat elas Eestis umbes 20 000 maatõugu veist, siis 2022. aasta seisuga on neid alles umbes 760.
Hiidämblik

Hiidämblik ("Dolomedes fimbriatus") on ämblik hiidämbliklaste sugukonnast. Ta on levinud ka Eestis.
Hiidämblik eelistab niiskeid elupaiku. Ta peab jahti veepinnal joostes ja võib ohu korral sukelduda.
Emase hiidämbliku kehapikkus võib olla kuni 22 mm ja jalgade siruulatus 70 mm.
Andreas Schening

Andreas Schening (ka Anders Schening; 27. jaanuar 1810 Kerimäki, Soome – 8. juuli / 20. juuli 1868 Ingerimaa) oli Eesti vaimulik.
Schening sündis Soomes Kerimäel (praeguse haldusjaotuse järgi Lõuna-Savo maakonnas Savonlinna lähedal). Ta õppis koolis Savonlinnas ja aastatel 1825–1830 gümnaasiumis Viiburis. 1830. aastal asus ta õppima (immatrikuleeriti 30. novembril 1830) usuteadust Helsingi Ülikoolis. Ordineeriti 19. detsembril 1838 Porvoos õpetajaks.
Oli lühikest aega vaimulik Sääminkis (Lõuna-Savo maakonnas). Aastatel 1839–1845 oli ta Peterburi Maria soome koguduse adjunktõpetaja. 10. maist / 22. maist 1845 oli ta Narva soome-rootsi Püha Mihkli koguduse ja selle filiaalkoguduse Kosemkina õpetaja. 
1864. aastal lasi ta ehitada Korovinasse (Narvusisse) kabeli, kus ta muu hulgas pidas neli korda aastas eestikeelseid jumalateenistusi. Narva eestlaste teenimiseks võttis ta 1860. aastate alguses adjunktõpetajateks noored vaimulikud Paul Loppenowe ja Ferdinand Gottlieb Tannenbergi.
Tiina Intelmann

Tiina Intelmann (sündinud 25. augustil 1963) on Eesti diplomaat, aastast 2021 Euroopa Liidu suursaadik Somaalias.
Elulugu.
Tiina Intelmann lõpetas 1987. aastal Leningradi ülikooli itaalia keele ja kirjanduse alal ning töötas seejärel õpetaja ja tõlkijana. 
Ta töötab välisministeeriumis alates 1991. aastast. Aastatel 1999–2002 oli ta Eesti alaline esindaja Viinis OSCE juures. Märtsist 2005 kuni 2011. aastani oli ta Eesti alaline esindaja ÜRO juures. Jaanuarist novembrini 2011 oli ta Eesti suursaadik Iisraelis ja juunist 2011 ühtlasi suursaadik Montenegros. 
12. detsembril 2011 valiti ta Rahvusvahelise Kriminaalkohtu assamblee presidendiks. Ta oli selles ametis 2014. aastani. 
Aastatel 2014–2017 oli ta Euroopa Liidu delegatsiooni juht Libeerias. 2017–2021 oli Intelmann Eesti suursaadik Suurbritannias.
2021. aasta 1. septembrist on ta Euroopa Liidu suursaadik Somaalias.
Tuilaepa Sailele Malielegaoi

Tuilaepa Lupesoliai Sailele Malielegaoi (sündinud 14. aprillil 1945) on Samoa poliitik, alates 23. novembrist 1998 kuni 24. maini 2021 Samoa peaminister. Ta on ühtlasi välisminister.
Ta õppis Aucklandi ülikoolis ja oli esimene samoalane, kes sai magistrikraadi majandusteaduse alal.
Tuilaepa Sailele Malielegaoi kuulub valitsevasse Inimõiguste Kaitse Parteisse. 
Aastal 1980 valiti ta parlamenti. 
Eelmise peaministri Tofilau Eti Alesana valitsuses oli ta rahandusminister.
Suomen Kuvalehti

Suomen Kuvalehti on Soome ajakiri, mis kajastab aktuaalseid sündmusi ning vahendab uudiseid ja analüüse poliitika, majanduse, kultuuri ja teaduse teemadel.
Ajakiri asutati 1916. aastal. Selle väljaandja on Otavamedia Oy. Ajakirja rahvusvaheline standardnumber on .
Suomen Kuvalehti ilmub kord nädalas reedeti. Ajakiri on A4-formaadis. Selle trükiarv on umbes 100 000.
Alates 1996. aastast on ajakirja peatoimetaja Ville Pernaa.
Alates 1975. aastast annab Suomen Kuvalehti välja iga-aastast ajakirjandusauhinda.
Dirk Nowitzki

Dirk Werner Nowitzki (sündinud 19. juunil 1978 Würzburgis) on Saksamaa endine elukutseline korvpallur, kes mängis kogu 21-aastase NBA karjääri Dallas Mavericksis ja tuli 2011. aastal NBA meistriks.
NBA karjäär.
1998. aasta NBA "draft"'ist valis Nowitzki üheksanda Milwaukee Bucks, kes vahetas sakslase kohe edasi Dallas Mavericksi. 
Kogu NBA karjääri Dallases mänginud Nowitzki valiti 2007. aastal NBA põhihooaja kõige väärtuslikumaks mängijaks ning ta viis Mavericksi 2011. aastal meeskonna ajaloo esimese ja seni ainsa NBA meistritiitlini, võites seejuures ka finaalseeria kõige väärtuslikuma mängija auhinna.
Nowitzki vedas Dallase NBA finaali ka 2006. aastal, kuid siis jäädi mängudega 2:4 alla Dwyane Wade'ile ja Miami Heatile. 2011. aasta finaalis mängiti samuti Heatiga, kellega olid selleks ajaks liitunud ka LeBron James ja Chris Bosh, kuid Dallas võitis keskmiselt 26 punkti ja 9,7 lauapalli toonud Nowitzki juhtimisel tasavägise seeria 4 : 2.
Nowitzki viskas karjääri jooksul 1522 mänguga kokku 31 560 punkti (keskmiselt 20,7 punkti mängus), millega hoiab NBA läbi aegade parimate edetabelis Michael Jordani järel ja Wilt Chamberlaini ees kõrget kuuendat kohta.
Rahvuskoondis.
Nowitzki võitis Saksamaa rahvuskoondisega 2002. aasta maailmameistrivõistlustel pronksmedali ja 2005. aasta Euroopa meistrivõistlustel hõbemedali.
Spektraalanalüüs

Spektraalanalüüs on aine keemilise koostise kindlakstegemine kiirgus- või neeldumisspektrite abil.
Spektraalanalüüsi eelised keemilise analüüsi ees: