Jääkaru

Jääkaru ("Ursus maritimus") on karulaste ("Ursidae") sugukonna karu ("Ursus") perekonna imetajaliik, kes elab eelkõige Arktikas ning on maismaa suurim kiskjaline ("Carnivora"). 
Kuna jääkaru veedab suurema osa oma elust merejääl, siis võib teda nimetada ka merekaruks, sest selline on tema ladinakeelse nime otsene tõlge. 
Välimus.
Täiskasvanud isane jääkaru kaalub 300–800 kg ja kehapikkus ninast sabaotsani on 2–2,5 m. Emane jääkaru kaalub 150–300 kg ja kehapikkus ninast sabaotsani on 1,8–2 m. Jääkarud on erinevates elupaikades erineva suurusega: kõige väiksemad on Teravmägede jääkarud ja kõige suuremad Beringi väina piirkonnas elavad karud. Jääkaru turjakõrgus neljal käpal olles on ligikaudu 1,5 m. Jääkaru jalatalla suurus: 30 cm pikk ja 25 cm lai. 
Jääkaru on hästi kohastunud eluks arktilises keskkonnas. Tema tihe karvkate koosneb kahest kihist: seest õhumullidega täidetud ca 15 cm pikkustest pealiskarvadest, mis on rasused, kaitsevad ka märgumise eest ja muudavad karvastiku säravvalgeks ning ca 5 cm pikkustest aluskarvadest, mis hoiavad hästi soojust. Pealiskarvades olev õhk soodustab ka veepinnal püsimist. Jääkaru nahk on must. Naha all on 5-10 cm paksune rasvakiht, mis hoiab sooja, aga on ka hea energiavaru . Paksu rasvakihi ja karvastiku tõttu on soojakadu minimaalne.
Eluviis.
Jääkarud on üldiselt üksiku eluviisiga. Erandiks on poegade eest hoolt kandev emakaru eest ning paaritumisperiood, mil isased ja emased lühiajaliselt koos viibivad. Looduses on jääkaru eluiga 25–30 aastat. Vangistuses on registreeritud vanim eluiga Detroiti loomaaias elanud emasel, kes suri 1991. aastal 43 aasta ja 10 kuu vanuses. 
Jääkarud veedavad suurema osa aastast rüsijää lahvanduste piirkonnas. Kõige meelsamini viibivad nad lahvanduspiirkonnas, kus lisaks jääle on avavett ja maapinda. Nad on harilikult aktiivsed kogu aasta vältel. Toidu otsimisega tegelevad nii päeval kui ka öösel. 
Jääkaru on kohastunud ka eluks vees. Tal on esikäppade varvaste vahel ujunahad. Tugevad esikäpad on tal aerudeks ning tagakäpad lisavad ujudes hoogu ning töötavad tüürina. Loom on võimeline sukelduma kuni kolmeks minutiks, mil ta ninasõõrmed sulguvad ning korraga on ta võimeline ujuma mitu päeva. Kiirus võib ujumisel olla kuni 10 km tunnis. Jääkaru pikim teadaolev ujumissessioon kestis järjestikku 232 tundi (9,67 päeva), mille jooksul täiskasvanud emane karu läbis Beauforti mere külmades (vaid 2–6 °C) vetes ujudes 687 km . 
Toitumine ja jahipidamine.
Jääkaru toitub kõige rohkem hüljestest. Peamine toiduallikas on viigerhüljes ("Pusa hispida"), mis on suuruse poolest paras igas vanuses jääkarule. Teine oluline saakloom on habehüljes ("Erignathus barbatus"), keda õnnestub enamasti tabada eelkõige suuremal isakarul. Grööni hüljes ("Pagophilus groenlandicus") on Arktika arvukaim hülgeliik. Kuna nad moodustavad pesitsusajal suuri kolooniaid, on nende pojad jääkarudele kerge saak. Teised hülgeliigid sattuvad jääkaru toidulauale harvem. Arktilistel aladel levinud hiiglaslik morsk ("Odobenus rosmarus") oleks küll toiduna hea, kuid tema küttimine on jääkarule väga ohtlik, sest tal on kuni ühemeetrised hiiglaslikud kihvad. Vaal sattub jääkaru toidulauale harva ja enamasti vaid siis, kui ta on jäänud jääpankade vahele lõksu.
Hüljestele peavad nad jahti jääaukude juures, kus hülged käivad õhku hingamas või hiilivad jääl lebavate isendite juurde. Jääkarud tapavad hülge ainsa käpalöögiga. Hilissuvel ja varasügisel patrullivad jääkarud kaldal, otsides surnud vaalalisi ja morski. Ühe loomakorjuse juurde võib koguneda 10–20 karu. Suvel, kui ligipääsetavad on suuremad piirkonnad, muutub jääkarude toidulaud palju mitmekesisemaks. Pisinärilised, polaarrebased, täiskasvanud pardid ja hahad ning nende munad on siis karude toiduahela oluliseks täienduseks. Jääkarud söövad – nagu ka nende sugulased – taimetoitu, näiteks marju, seeni, samblikke, rohtu, oblikaid jms.
Paljunemine.
Jääkarude suguküpsus saabub 3–5-aastaselt. Jääkarude paaritumisaeg on varasuvel, aprilli keskpaigast kuni hilise juunini. Sel ajal läbivad isased emaste otsingul pikki vahemaid. Kuna jääkarud on üksikelulised, siis püsib sigimisperioodil paar koos vaid umbes nädala, mille järel isakaru lahkub ning läheb uutele jahimaadele või uue paarilise otsingule.
Oktoobris-novembris hakkab emakaru pesa ehitama, milleks on lumealune suur koobas, pika suudme ja kahe kambriga. Suudme ta sulgeb ning jääb talveunne. Tiinus kestab emasloomal 195–265 päeva. Järglased sünnivad tavaliselt detsembris ning koopas püsitakse kuni kevadeni. Poegi sünnib korraga 1–3 (kõige sagedamini 2) ning pesakondi on emasloomal elu jooksul kuni viis, mis teeb temast ühe väiksema sündimusega imetaja. 
Esimestel kuudel sõltuvad järglased täielikult emast. Nad on sündides 30–36 cm pikad, pimedad, hammasteta ning kaetud vaid õhukese karvkattega. Nende kaal jääb 0,5 kg juurde. Tänu ema rammusale piimale kasvavad karupojad kiiresti. Poegade sünnist kuni esimese koopast väljumiseni emakaru ei söö ning elab kogutud rasvavarudest. 
Järglased püsivad emaga koos 2,5–3 aastat, mil nad õpivad küttimist, ujumist ja ellujäämist karmides oludes.
Vaenlased.
Kuna jääkaru on tippkiskja ehk ta asub toiduahela tipus, siis looduslikud vaenlased tal puuduvad. Küll aga ohustavad teda salakütid, kes jahivad liha ja nahka. Samuti võivad nad hukkuda võideldes teiste jääkarudega. Pojad langevad saagiks teistele karnivooridele nagu näiteks hundid või polaarrebased ning vahel harva ka emaskarule, kui ta on alatoidetud ega ole võimeline hülgeid küttima.
Jääkarud on eriti vastuvõtlikud trihhinelloosile, mis on liha- ja kõigetoiduliste imetajate nakkushaigus ning mille nad saavad toitumise teel haigelt hülgelt.
Levila.
Arktika, Gröönimaa, Põhja-Ameerika ja Aasia põhjaalad. 2019. aasta oktoobris avaldas Rahvusvaheline Looduskaitseliit (IUCN) jääkarude spetsialistide rühm uue jääkaru populatsioonide hinnangu, mis näitab, et jääkarude alampopulatsioonidest neli alampopulatsiooni on tugevas languses, kusjuures kaheksa populatsiooni andmed on endiselt puudulikud. Hea uudis on see, et viis populatsiooni on püsinud stabiilsena ning kahel on näha isegi tõusutrendi.
Jääkaru ökoloogiline roll.
Jääkaru kui tippkiskja mängib Arktika ökoloogilises tasakaalus suurt rolli. Jääkarud on spetsialiseerunud jahtima jää pinnal hülgeid, kust nad tarbivad eelisjärjekorras naha alt kaloririkast rasva. Jääkarud ja viigerhülged ("Phoca hispida") on üksteise populatsioonide kontrollimisega seotud nii tugevalt, et teades ühe liigi populatsiooni, on võimalik eeldada ka teise arvukust.
Kliimasoojenemise tagajärjel on merejää ulatus ja kestvus vähenemas ning jääkarud on sunnitud aina pikemat aega veetma maismaal. Kuna nad ei ole kohanenud maismaal hülgeid jahtima, siis peavad nad pikemat aega läbi ajama enda peamise söögita. Sellest tingituna on jääkarud sunnitud kohanema uute oludega ning maismaal langevad aina enam saagiks pesitsevate lindude munad. Jääkarud mõjutavad tugevalt lindude arvukust, jõudes pesadeni varakult võivad nad rohkem kui 90% pesadest rüüstata enne tibude koorumist.
Kuigi jääkarud on tippkiskjad, siis aeg-ajalt langevad ka nemad teiste loomade saagiks. Haruldane, kuid dokumenteeritud on jääkarupoja murdmine polaarhuntide poolt ning ohuks võivad olla ka mõõkvaalad ("Orcinus orca"). Jääkarudest maha jäänud korjused on oluliseks toiduallikaks teisele loomadele, näiteks jääkajakale ja polaarrebasele.
Kliimamuutus.
Oma evolutsiooni ajaloo jooksul on jääkarud kogenud mitut soojenemis- ja jahenemisperioodi. Maa kliima on planeedi ajaloo vältel pidevalt muutunud ning see jätkub ka tulevikus. Kuigi viimase mõnesaja tuhande aasta jooksul on olnud praegusest ka soojemaid perioode, siis teist nii kiiret temperatuuritõusu lähiajaloost ei leia. Kõige enam on soojenenud Arktika, kus temperatuur on tõusnud planeedi keskmisest enam kui kaks korda kiiremini. Viimase 40 aastaga on kadunud pea pool Põhja-Jäämere jääkattest. Merejää on aga Arktika ökosüsteemis üks olulisem komponent. Kõige tundlikum jää vähenemise suhtes on toiduahela tipus olev jääkaru. Enim avaldab kliimamuutus mõju liigi ökoloogiale, levikule ja arvukusele.
Kliimamuutustest tingitult on jääkarude peamine elupaik, merejää, meeletu kiirusega vähenenud. 2021. aasta seisuga on karude asetsemise tihedus merejää pinna kohta Barentsi meres, kus on merejää pindala hulk veel kriitiliselt madalal tasemel, 0,001 karu kohta. See-eest Lõuna-Hudsoni lahes ulatub karude esinemistihedus pindala kohta 0,02 karuni ning sõltuvalt aastaajast on merejää täielikult sulanud ja karud on sunnitud kolima maismaale.
Väljasuremise ohud.
Jääkarule on kliimamuutustega seoses kõige kriitilisemaks ohuallikaks elupaikade ja jahimaade kadumisest tingitud toitainete puudus ja nälgimine. Jääkarud jahivad hülgeid avamere jääkihil, kuid kliimasoojenemisest tulenevalt sulab jää enne, kui karud jõuavad kasvatada piisava rasvakihi. Samuti peavad karud jääpankade vahel rohkem ujuma ja sellega rohkem energiat kulutama. Kliimasoojenemine põhjustab jääkarudele muidki ebameeldivusi: suureneb ülekuumenemise oht ja kaovad poegimisalad. Toitainete puudus raskendab paljunemist ja järglaste täiskasvanuikka jõudmist. Jää sulamine raskendab ka tiinetel jääkarudel talvitumiseks ja poegimiseks koobaste tegemist, sest liigses soojas on oht, et koopa lagi kukub kokku ning isolatsioon on kehvem.
Jääkarud on küllaltki paindliku iseloomuga loomad, kes võivad hakkama saada muutustega ning leppida alternatiivse saagiga, kuid sellegipoolest on keeruline ette näha kui hästi nad saavad liigina hakkama tulevikus. Ilmne on see, et elupaikade kaotus avaldab suurt mõju nii levikule kui ka arvukusele. Teadlased on arvamusel, et senise soojenemise jätkudes võib käesoleva sajandi keskpaigaks kaduda 2/3 jääkarude populatsioonist. Alates 2008. aastast kuuluvad jääkarud USA ohustatud liikide hulka. 
2019. aasta oktoobris avaldas Rahvusvaheline Looduskaitseliit (IUCN) jääkarude spetsialistide rühm uue jääkaru populatsioonide hinnangu, mis näitab, et jääkarude alampopulatsioonide arv on viimasel ajal vähenenud neli korda, kusjuures kaheksa populatsiooni andmed on endiselt puudulikud. Viis populatsiooni on siiski püsinud stabiilsena ning kahel on näha isegi tõusutrendi.
Kaitse.
Kõikides riikides, kus jääkaru elab, on ta kaitse all ning tema küttimist piiratakse. Pärast Teist maailmasõda oli jääkarusid alles vaid 5000 isendit. Tänapäeval on jääkaru arvukust kogu maailmas hinnanguliselt kuni 40 000 isendit. Jääkaru tulevik sõltub arktilise keskkonna tõhusast kaitsest.
Jääkarude säilimise võimalused.
Loomapargid.
Esimeseks võimaluseks jääkarusid säilitada on loomapargid. Suurte kiskjate pidamine loomaparkides annab avalikkusele võimaluse nende loomade kohta rohkem teada saada ning mõista, kuidas inimtegevus on nende ellujäämist mõjutab. Lisaks võimaldab loomapark kaitstud keskkonnas teadlastel uurida jääkarude bioloogilisi aspekte, mida on looduses raske uurida. 
Müra vähendamine.
Koobasaladel saab mõju emastele karudele minimeerida, vähendades karusid häirivat müra, asendades tööstusliku müra sobivamate helidega. Seejuures jätkates ka tööstust – selline oleks stsenaarium, millest võidavad kõik ning see võib anda karudele parima võimaluse elus püsimiseks.
Energiatarbimise vähendamine.
Peamiseks jääkarusid päästvaks teguriks oleks vähendada oma energiatarbimist. Ameerika zooloog Steven Amstrupi sõnul on jääkarude säilitamine suuresti temperatuuri tõusu minimeerimise küsimus. Optimeerides liikide majandamist, minimeerides küttimist ning nafta- ja gaasitootmise häireid, suureneks jääkarude populatsioon tõenäoliselt Põhja-Kanadas ja Gröönimaal. Kui põletame fossiilkütuseid söe, nafta või gaasi saamiseks, eraldub Maa atmosfääri tavapärasest rohkem süsinikdioksiidi (CO2). Selle asemel, et soojus atmosfäärist välja pääseks, püüab CO2 kogunemine soojust kinni. See toob kaasa õhutemperatuuri üldise soojenemise, mille tulemuseks on muud muutused, sealhulgas ookeanide soojenemine ja merejää kadu. Ilma juurdepääsuta merejääle on jääkarudel raskusi piisava toidu leidmisega, eriti tiinetel emastel, kes peavad poegade sünnitamise ja imetamise ajal oma rasvavarusid koguma. Sellise kiire kliimasoojenemise tulemusel paljud loomad hukkuvad.
Jääkarud Tallinna loomaaias.
Tallinna loomaaia avamise ajal 25. augustil 1939 olid jääkarud loomaaias esindatud. Nad olid pärit Saksa rändtsirkuste ja -loomaaedade omanike Hagenbeckide rändloomaaia koosseisust. Vahetult pärast Teist maailmasõda Tallinna loomaaias jääkarusid ei olnud. 
1964. aastal saabusid Tallinna loodusest püütud jääkarupojad Kuubi ja Kara. Kuubi suri 1986, Kara elas siin 1997. aastani ja suri 34. eluaastal.
1987. aastal saabus Tallinna Kaasani loomaaias sündinud 2,5-aastane Uaidi, keda hakati siin kutsuma Vaidaks. 1988. aastal Tallinna ja Moskva loomaaedade ühisekspeditsiooni käigus Franz Josephi maale toodi Graham Belli saarelt loomaaeda kaks jääkarupoega Franz ja Joosep. Joosep suri 1991. aastal. Franzul ja Vaidal sündis neli järglast: Jasper (1995), Marta (1996), Mart (1998) ja viimasena Friida (2002). Franz suri 2007. aastal ja Vaida 2014. aastal.
10. aprillil 2009 saabus loomaaeda Venemaalt Volokolamskist isane jääkaru Nord (suri 2019). 2013. aasta novembris sündis Friidal ja Nordil emane jääkaru Nora (suri 2022 Viini loomaaias) ning 2016. aasta novembris isane jääkaru Aron. 2020. aasta lõpust oli Friida paariliseks Moskva loomaaias sündinud isane jääkaru Rasputin, kes 2024. aasta lõpus viidi üle Taani Aalborgi loomaaeda. Samal ajal jõudsid Tallinna kaks 2019. aastal Aalborgis sündinud jääkaruõde Inukja Imaq. 2025. aasta aprillis viidi jääkaru Friida Tallinna loomaaiast Taani Scandinavian Wildlife Parki ning tema asemele toodi kaks 2021. aastal sündinud jääkaruõde – Skadi ja Kaja – Rostocki loomaaiast Saksamaalt .
Eriotstarbelised saadused.
Jääkarude maksa võidakse pidada inimorganismile toksiliseks – loetakse, et 500 grammi jääkaru maksa söömine võib inimesele isegi eluohtlikuks saada. Eskimod ei söö jääkarude ja teatud hüljeste maksa.