Vaim (filosoofia)

Sõna "vaim" mitmetähenduslikkuse tõttu on vaevalt võimalik üheselt öelda, mis sellele antiikfilosoofias vastab. Põhilised vasted olid "pneuma" ja "nous", mõnes suhtes võib vasteteks pidada ka sõnu "psychē", "thymos" ja "logos". 
Nii "pneuma" kui "nous" tähistavad nii teatud inimvõimet kui teatud kosmoloogilist alget. "Pneuma" tähendab algselt füüsilist õhuhingust, "nous" aga tähendas mõnikord ka midagi mittemateriaalset. 
Enamasti mõeldakse inimlikku ja kosmilist sfääri lahus, kuid esineb ka mõistete segunemist ja ühe sfääri seletamist teisega. Arvatavasti etendavad sääraste mõisteülekannete juures olulist osa kaks seika: 
"Pneuma".
"Pneuma" mõistet kasutas teadaolevalt esimesena Anaximenes (6. sajand eKr): "Nii nagu meie hing, mis on õhk, meid jõuga koos hoiab, nõnda hõlmab kogu kosmost tuul ("pneuma") ja õhk." (DK 13 B 2)
"Pneuma" mõiste oli oluline meditsiinis, kuhu see jõudis Apollonia Diogenese kaudu 5. sajandil eKr ja kus ta arenes Erasistratosest Galenoseni välja. Viimaselt pärineb hilisemas, ladina traditsioonis oluline eristus kolme pneumaatilise printsiibi vahel, mis tekivad sissehingatud õhu ning südames tekitatud elusoojuse koosmõjus: 
Hellenismiaja filosoofias, eriti stoitsismis, segunesid "pneuma" mõistes inimlik võime ja kosmoloogiline printsiip. Stoikutel on "pneuma" nii üksikhingena kui ka maailmahingena nii materiaalne substants kui ka vaimne printsiip, mis läbistab elusat kosmost ja korrastab seda. Inimese "pneuma" on elu alguses "tabula rasa", mis seejärel täidetakse meeltemuljete ja ettekujutustega. "Pneuma" on stoikutel juhtiv hingeosa, mis võimaldab elada kooskõlas loodusega. 
"Nous".
Inimlik võime.
Paistab, et "nous" on Homerosel ning veel Xenophanesel võime, mis on suunatud nii meelelistele kui ka intelligiiblitele esemetele, ja veel Empedokles paneb mõtlemise tajuga kokku. Parmenidesel aga on "nous"'i esemeteks üksnes paratamatult olemasolevad, seega üksnes intelligiiblid esemed.
Hilisemate eelsokraatikute (Empedokles, Anaxagoras, Demokritos) kohta on teada, et nad pidasid, vaimu, mõtlemist kehaliseks protsessiks. Empedoklese järgi "tunnetab sama üksnes sama", ning tunnetuse asupaik on tema järgi veri kui kõige paremini segunenud aine. 
Erinevalt paljudest eelsokraatikutest pidasid Platon ja Aristoteles mõtlemist kui "nous"'i tegevust mittekehaliseks ning omistavad selle ainult inimesele. Peale selle teeb Platon eksplitsiitselt vahet ning väidab Parmenidese jälgedes selgelt, et teadmine on võimalik vaid meeltetaju ja keha vastasena. 
Aristotelese järgi on "nous" (aru) "see, millega hing mõtleb ja oletusi teeb" ("De Anima" III, 4, 429a22jj). Nagu tajugi puhul, võrdleb ta "nous"'t tühja vahatahvliga. "Nous" on afitseerimata, määratlemata, passiivne potents, mille loomus seisneb selles, et vorme vastu võttes saab ta aktuaalselt selleks, mida ta mõtleb. Ta ei ole seotud kindla elundiga, vaid on kehatu. 
Nii stoitsismis kui ka epikureismis on "nous" materialistlikult käsitatav tunnetusvõime. Tunnetus taandub täielikult tajule, mida käsitatakse materialistlikult.
Kosmoloogiline printsiip.
Anaxagorasel on "nous" kosmoloogiline printsiip, millel on maailmaseletuses kandev roll (ka mõnel varasemal mõtlejal esineb sarnane printsiip). "Nous" on tal liikumise alge, mida ta vastandab mateeriale, kuigi ta ei kirjelda seda selgelt mittemateriaalsena. Sarnane roll on Herakleitose logosel, mida too nimetab "kõike valitsevaks" ja mõistuslikuks.
Platoni järgi on maailm hinge ja mõistusega elusolend, kelle omadusi ta seletab jumalikule mõistusele viidates. 
Aristotelesel figureerib jumal, liikumatu liikumapanija, kes paneb endast sõltuvat taevast ja maad liikuma lõpp-põhjusena, "nii nagu paneb liikuma armastatu või see, mille poole püüeldakse". Tolle katkematu tegevus seisneb selles, et ta mõtleb parimat eset iseennast ("noēsis noēseōs"). Erinevalt inimese "nous"'ist on jumal puhtaktuaalne. 
Plotinosel on "nous" demiurg, kes kujundab nähtavat maailma ideede maailma eeskujul.