Nicola Sirkis

Nicolas Henri Didier Sirchis (prantsuse hääldus: [nikɔla ɑ̃ʁi didje siʁkis], esinejanimega Nicola Sirkis; sündinud 22. juunil 1959) on prantsuse muusik ja rokkansambli Indochine laulja. 
Ta on ainus bändi esialgsest koosseisust alles jäänud liige. Ta alustas bändi 1981. aastal oma sõbra Dominique Nicolas’ga, hiljem liitusid bändiga tema kaksikvend Stéphane ja Dimitri Bodianski.
Bänd on aktiivne olnud 40 aastat. 2002. aastal andsid nad välja eduka albumi "Paradize“. 2017. aastal ilmus album "13“, mida kriitikud soosisid. Album oli edetabelite tipus Prantsusmaal, Belgias ja Šveitsis. Ansamblit peetakse kõige paremaks prantsuse rokkbändiks.
1992. aastal andis Nicola Sirkis välja sooloalbumi "Dans la Lune“, millel kaverdas mitmeid oma lemmiklaule prantsuse ja inglise keeles.
Nicola Sirkis on kirjutanud 1998. aastal ilmunud lühijutukogumiku "Les Mauvaises Nouvelles“ ja 2010. aastal ilmunud raamatu "Les petites notes du Meteor Tour“.
2023. aastal osales Sirkis kuulsa külaliskohtunikuna prantsuse sarja "Drag Race France“ teise hooaja saates "A Lé-Gen-Daire Return“.
Vanemate taust.
Isapoolne suguvõsa on Venemaa juudi päritolu. 1933. aastal nad põgenesid Chișinăust (Bessaraabia pealinn, nüüd Moldova pealinn) antisemitismi eest, töötasid mõned aastad Palestiinas kibutsis ja siis kolisid Toulouse’i elama. Tema isa Jean Sirchis (1925-2021) kaotas 12-aastaselt beebist väikevenna ning Teise maailmasõja ajal pääses napilt haarangust. Enne Prantsusmaa vabastamist ei lubatud tal astuda Toulouse’i keemiakooli. Jean Sirchis hakkas Tarni departemangus vastupanuliikujaks ja kommunistiks.
Emapoolne suguvõsa on katoliku usku, pärit Vosgesi departemangust ja poliitiliselt parempoolne militaarne prantsuse pere, kel kombeks teietada oma vanemaid. Ta ema Michèle Henry kohtas Jean Sirchist Saclay kommuunis. 1956. aastal nad abiellusid kirikus, kus uskudevaheline liit oli lubatud. Nende lapsed ristiti ja nad käisid armulaual.
Noorus.
Nicola ja tema kaksikvend Stéphane elasid teise eluaastani Igny kommuunis, siis kolis pere Brüsselisse, kus nende isa määrati keemiainseneriks Euratomis. Nad kasvasid pigem jõukas peres ja kuulasid vanemate armastatud klassikalist muusikat.
Nicola vanemad lahutasid, kui poiss oli 12-aastane. Vanemad panid oma kolm poega Saint Jean-Baptiste de la Salle internaatkooli Estaimpuis' munitsipaliteedis Prantsuse-Belgia piiril. Paar aastat hiljem kolis ema lastega Prantsusmaale tagasi. Nicola Sirkis tõdeb, et oli nooruses tugevasti mõjutatud vanemate lahutusest, uimastitest ja alkoholist ning mitmeid kordi heideti ta koos venna Stéphane’iga koolidest (Emmanuel-Mounier' gümnaasium ja Jacques-Monod' gümnaasium Hauts-de-Seine’i departemangus) välja. Ta kukkus ka keskkooli lõpueksami neli korda läbi.
Noormeest huvitas punkmuusika ja ta kuulas briti ansambleid The Cure, The Stranglers ja The Clash.
Eraelu.
Nicola Sirkisel oli kaksikvend Stéphane (1959–1999) ja on vanem vend Christophe (sündinud 1957). Stéphane oli 1982. aastast samuti bändi Indochine liige. Ta mängis süntesaatorit ja kitarri. Ta jäi bändi, kuni suri C-hepatiiti pärast aastaid uimastisõltuvusega võitlemist. 2009. aastal ilmunud raamatus "Starmustang“ kirjeldas nende vanem vend oma vaatepunkti ja süüdistas Nicola'd Stéphane'i surmas. Nicola on lähedane Stéphane'i tütre Lou’ga (sündinud 1990), kes lõi oma bändi Toybloïd. Mõnikord esineb ta Indochine’iga, näiteks astus ta laval üles Nicola 60. sünnipäeval Nicola tütre Théa'ga.
Nicola kolm abielu on lõppenud lahutusega. Tema esimene abielu (1982–1989) oli graafilise disaineriga Marion Bataille. Teine abielu (1995–1998) oli näitleja Marie Guillardiga.
1996. aastal tutvus ta ansambli Madinkà basskitarristi Gwenaëlle Bouchet’ga (tuntud kui Gwen Blast). Paar oli abielus 2003–2009. Neil on tütar Théa (sündinud 2001), kes on andnud inspiratsiooni mitme Indochine'i laulu loomiseks: "Bye Bye Valentine“, "Memoria“, "2033“ ja "Mao Boy“. "Mao Boy“ on kirjutatud enne Théa sündi ning räägib vanemaks saamise rõõmudest ja kartustest. Viimase laulusalmi algus viitab venna surmast tingitud kurbusele ja uue elu sünnist tulevale rõõmule.
Nicolal on ka kaks poega: Alice-Tom (sündinud 2008) ja Jules (sündinud 2016).
Ühiskondlikud seisukohavõtud.
15. juunil 1985 mängis Indochine Pariisis Concorde’i platsil SOS Racisme’i liikumise organiseeritud kontserdil.
2002. aastal lindistas bänd kaveri Talking Headsi loole "Road to Nowhere“, mis ilmus pressivabaduse toetuseks loodud albumil. 2008. aastal lindistasid nad oma versiooni Dead or Alive’i loost "You Spin Me Round (Like a Record)" liikumise Piirideta Ajakirjanikud toetuseks, et boikoteerida Pekingi olümpiamängude avatseremooniat.
Nicola Sirkis toetab mitmeid organisatsioone:
Ansambli kodulehel on rubriik "Seotud lehed“, mille lingid viivad mitme organisatsiooni juurde, kes võitlevad seksuaalse diskrimineerimise, homofoobia ja rassismi vastu ning toetavad pressivabadust, Tiibetit, looduskaitset ning heategevusorganisatsioone, eriti meditsiinialaseid.
Nicola Sirkis mõistis hukka räppansambli Sexion d’assaut liikmete homofoobsed laulusõnad ja vahetas nende tõttu plaadifirmat.
Indochine.
1980. aastal ühines Nicola venna Stéphane’i ansambliga Les Espions, mille repertuaaris oli kümmekond laulu. Nende esimene esinemine oli Angers' pulmas.
1981. aasta mais asutas ta koos Dominique Nicolas'ga ansambli Indochine, inspireerituna Marguerite Duras loomingust. Ta esinejanimeks sai Nicola Sirkis. Ta vend Stéphane (süntesaator) ja Dimitri Bodiansky (saksofon) ühinesid nendega, et kontserte anda. Esimene kontsert toimus 29. septembril 1981 Pariisis Rose Bonboni klubis, kus pungist ja selle vägivaldsusest mõjutatud Nicola teatas tõredalt publikule laulupealkirjad. Nende esimene singel "Dizzidence Politik“ ilmus 1982. aastal, seejärel laul "L'Aventurier“ ja samanimeline debüütalbum, mis olid edukad. Järgnesid albumid "Le Péril jaune“, "3“ ja "7000 danses“ ja hitid "Kao Bang“, "Canary Bay“, "3 nuits par semaine“, "3e sexe“, "Tes yeux noirs“, "Salômbo“, "Les Tzars“.
2006. aastal esinesid nad koos Hanoï ooperi sümfooniaorkestriga, et tähistada ansambli 25. aastapäeva.