tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Tartu-Maarja kihelkond

Tartu-Maarja kihelkond (lühend TMr; saksa keeles "Dorpt Kirchspiel, Kirchspiel St. Marien", varem "Kirchspiel St. Johannis)" oli kihelkond Tartumaal ja Liivimaa kubermangus Tartu kreisis Tartu linna ümbruses.
Piirkonna ajalugu.
Tartu-Maarja kihelkond on asutatud 13. sajandil. Muinasajal asus selle põhjapoolse osa kohal Jogentagana väikemaakond (muinaskihelkond), lõunapoolse osa kohal aga oletatav Ugandisse kuulunud muinaskihelkond keskusega Tartus.
Kihelkond oli suur ning tihedalt asustatud, seal oli palju mõisaid. Kihelkonnakirik oli Tartu Maarja kirik.
Tartu-Maarja kihelkonna mõisad.
Kihelkonnas paiknes 30 mõisat: kaks kirikumõisat, 15 rüütlimõisast peamõisat koos viie kõrvalmõisaga, kaks poolmõisat, üks linnamõis ning neli riigimõisat koos ühe kõrvalmõisaga. Lisaks veel 15 karjamõisat.
Kihelkonnakool.
Maarja-Magdaleenas asutati köstrikool juba 1680. aastal. Liivimaa kindralkuberneri George Browne'i poolt välja antud koolipatendi kohaselt asutati 1765. aastal Kaiavere mõisas Kõrenduse külakool. Kihelkonnakooli koolmeistritena tegutsesid isa Märt Reinwald (surn. 1829), tema poeg, Marahva Näddala-Lehe kaastööline "Kõrendo Kaarel" Reinwald (1792–1860) ja pojapoeg Johannes Reinvald.
Kihelkonna alad tänapäeval.
Kihelkonna maad paiknevad tänapäeval tervikuna Tartu maakonna aladel. Kihelkonna põhiosa asub Emajõe vasakkaldal pika siiluna Tartust kuni Peipsini. Kaks eraldatud ala asuvad Tartust läänes Ilmatsalu mõisa ümbruses ning Tartust lõunas Ülenurme mõisa lähikonnas. Kihelkonna aladel paikneb ka suur osa Tartu linnast.
Kihelkonna lõunapoolse serva alad moodustavad Luunja valla. Sellest põhja pool olevad mahukad alad on Tartu valla lõunaosas. Kihelkonna loodenurk ja lääneosa jääb Tartu linna, väike osa ka Elva valla idaossa. Alad Tartu edela- ja lõunaküljel kuuluvad Kambja valda.
Nissi kihelkond

Nissi kihelkond (lühend Nis, saksa keeles "Kirchspiel Nissi") on ajalooline kihelkond Eestimaa kubermangu Harju kreisis ja Harjumaa lääneosas.
Asehalduskorra ajal kuulus kihelkond, Tallinna asehaldurkonna Paldiski kreisi.
Nissi kihelkonna mõisad.
Kihelkonnas paiknes 14 mõisat – neist 1 kirikumõis, 9 rüütlimõisast peamõisat koos 2 kõrvalmõisaga ning 2 poolmõisat. Lisaks veel 2 karjamõisat, läbi ajaloo aga rohkemgi.
Kuusalu kihelkond

Kuusalu kihelkond (lühend Kuu, saksa keeles "Kirchspiel Kusal") oli ajalooline kihelkond Harjumaa idaosas ja Eestimaa kubermangu Harju kreisis.
Kuusalu kihelkonna mõisad.
19. sajandi esimesel poolel kuulusid kihelkonda mõisad:
Kose kihelkond

Kose kihelkond (lühend Kos, saksa keeles "Kirchspiel Kosch") on ajalooline kihelkond Eestimaa kubermangu Harju kreisis ja Harjumaa kaguosas. Suur osa kunagise kihelkonna aladest on tänapäeval Kose valla koosseisus.
Kose kihelkonna mõisad.
Kihelkonnas paiknes 25 mõisat, neist 1 kirikumõis, 12 rüütlimõisast peamõisat koos 8 kõrvalmõisaga, 3 poolmõisat ning 1 hilisemal ajal mõisa staatuse minetanud mõis ja 11 karjamõisat. 
Kihelkonna alad tänapäeval.
Kihelkond jääb tänapäeval tervikuna Harju maakonna aladele. Nii pindalalt kui ka mõisate arvult suur kihelkond jaguneb mitme valla vahel. Kihelkonna tuumikosa koos keskusega moodustab Kose valla. Kihelkonna kirdeosa jääb Anija valla lõunasopi, kihelkonna põhjapoolne serv kuulub aga Raasiku valda.
Keila kihelkond

Keila kihelkond (lühend Kei, saksa keeles "Kirchspiel Kegel") oli kihelkond Harjumaal.
Asehalduskorra ajal kuulus kihelkond Tallinna asehaldurkonna Paldiski kreisi, hiljem Eestimaa kubermangu Harju kreisi.
Piirkonna ajalugu.
Keila kirikukihelkond tekkis 13. sajandi algul ning oli nii pindalalt kui ka mõisate arvult väga suur. Kihelkonna aladel oli varem olnud Vomentagana muinaskihelkond, millest nii 13. sajandil kui ka hiljem eraldati veel mitmeid lääne- ja edelapoolseid alasid.
Keila kihelkonna mõisad.
Kihelkonnas paiknes 38 mõisat: neist üks kirikumõis, 22 rüütlimõisast peamõisat koos kümne kõrvalmõisaga, neli poolmõisat ja üks linnamõis. Lisaks veel kümme karjamõisat, läbi ajaloo aga rohkemgi
Keila kihelkonna pärand.
Eesti Rahva Muuseum hakkas Keila kihelkonna aladelt pärimust koguma juba päris oma tegutsemise algusaegadel. 1993. aasta seisuga oli muuseumis Keila kihelkonnast 420 numbrit esemeid, millest tekstiili ja ehteid 120, majapidamisesemeid 146, tehnika valdkonda kuuluvaid esemeid 77, elatusaladesse puutuvaid esemeid 59, veo-, kandmis- ja liikumisabinõusid 17 ja kultuuriloolisi esemeid 1. 2008. aasta lõpuks oli Keila kihelkonda kuuluvate esemete arv kasvanud umbes 40 eseme võrra. Fotokogus on üle 550 foto.
Kihelkonna alad tänapäeval.
Kogu kihelkonna maa-ala kuulub tänapäeval Harju maakonna koosseisu ning on jaotatud mitme valla vahel. Kihelkonna endisele alale jäävad Keila linn ja selle põhjaosas kogu Harku vald. Kihelkonna lääne- ja edelaosa jääb tänapäeval Lääne-Harju valda, lõunaosa Saue valda ning ida- ja kaguosa Saku valda. Keila kihelkonna kirdepoolne osa Haabersti mõisa ümbrusega ja Mustamäe kõrvalmõisaga kuulub nüüdisajal aga Tallinna linnale.
Kihelkonna aladele jäävad tänapäeva asulatest seega Keila linn, Saue linn ja Nõmme linnaosa ning Klooga, Vasalemma, Tabasalu, Harku, Laagri ja Saku alevik.
Jõululühter

Jõululühter (saksa keeles "Julleuchter") on muinasaega tagasiulatuva tavaga seotud põhjamaine kultusese, mis seostub eelkõige talvise pööripäevaga.
Ajalugu.
Jõululühtri eeskuju pärineb muistsetest aegadest. Jõululühtrit on esmamainitud 1888. aastal rootsi ajakirjas Runa. Seal on kirjeldatud ühte originaali, mis pärines arvatavasti 16. sajandist Edela-Rootsist Veddinge Hallandist. Tegu oli pisikese tornikujulise küünlaalusega, mis on tänapäeval kohalikus muuseumis eksponeeritud. Samuti võib leida selliseid tornikujulisi "küünlajalgu" paljudest Norra muuseumidest.
Saksa professor Herman Wirth oli teadlane, kes seda esimesena oma teoses "Die Ura Linda Chronik" tutvustas.
Jõululühter jõulutavades.
""Jõuluõhtule (21.12.(!)) järgnevad "kaheteistkümned" oma kaheteistkümne püha ööga. Vanasti ei tehtud sel ajal tööd. Need päevad olid esivanematele pühad. Vanaaastaõhtul saavad need pidustused oma kõrghetke. Lapsed on endale muretsenud paugutajad ja tähistavad seda nii.
"Keskööl aga, kui jõulupuu on kustunud, siis asetatakse jõululühter lauale. See on kustumatu päiksevalguse sümbol. Tõsiseks ja järelmõtlikuks muutub igaüks aasta viimasel ööl, kui ratasaknakese taga on kustumas küünal ja kui sellest süüdatuna asetatakse uus tuluke lühtri peale.""
Sümboolika.
Lühtrisümboolika kohta on mitmeid allikaid. Paljudel jõululühtritel esinev süda esindab pulseerivat elu, Hagalli ruun kujutab jääd ja rahet, sügavamas tähenduses aga mineviku jõudu kaasaja kujunemisel. Minevikus tekkinud kaasajas mõjuvaid energiaid. Lühtri nelja nurka on seostatud ka ilmakaartega. .
Jõululühter tänapäeval.
Jõululühtri tava on tänapäevani säilinud paljudes peredes. Lühter on populaarne paljude noorte rahvusmeelsete inimeste seas ning on rahvalikes ringkondades läbinud taassünni. See on saanud kultuseks ja osaks jõulupidustuste kujundamisel.
Teatav sarnasus jõululühtriga on ka tänapäevastel elektriküünaldega valguspüramiididel.
Jõelähtme kihelkond

Jõelähtme kihelkond (lühend Jõe, saksa keeles "Kirchspiele Jegelecht") oli ajalooline kihelkond Harjumaal Tallinnast idas ja Eestimaa kubermangus Harju kreisis.
Muinasaegne Revala muinasmaakond jagunes 13. sajandil kolmeks muinaskihelkonnaks. Repel hõlmast Tallinnast ida poole jäävaid alasid (Jõelähtme ja Kuusalu ümbruse). Ocrielae muinaskihelkond paiknes Tallinnast lõunas ning tema tuumik oli hilisema Jüri kihelkonna maadel. Tallinnast lääne poole jäävat ala hõlmas Vomentagana muinaskihelkond, peamiselt hilisema Keila kihelkonna alad.
Jõelähtme kihelkonna mõisad.
19. sajandi esimesel poolel kuulusid kihelkonda mõisad:
Jõelähtme kihelkonna vallad.
Aastal 1891 ühinesid Jõelähtme vallaks kuus mõisavalda – Jõelähtme, Jägala, Kostivere, Ülgase, Kodasoo ja Rummu – ning Jõelähtme kirikumõis.
Kihelkonna alad tänapäeval.
Jõelähtme kihelkonna alal on tänapäevased Harju maakonna Viimsi vald ja Jõelähtme vald ning Maardu linn. Suur ala kihelkonnast on praeguse Tallinna linna alal.
Harju-Jaani kihelkond

Harju-Jaani kihelkond (lühend HJn, Rootsi valitsusajal "Sayentacken", saksa keeles "Kirchspiele St. Johannis in Harrien") oli ajalooline kihelkond Harjumaal Tallinnast kagu pool ja Eestimaa kubermangu Harju kreisis.
Piirkonna ajalugu.
Maavalla Koda nimetab kihelkonda "Sahataguse kihelkonnaks".
Taani hindamisraamatus polnud Saiataga nimetatud veel kui kihelkond, vaid küla, mis kuulus Revala Rebala ehk Räpälä (Repel) muinaskihelkonda. Sagentake (Saha-taguse) koosnes muinasaja lõpul ja keskajal kolmest osatiskülast - Mägise, Keskvere ja Vaase, kõik kokku 43 adramaad. Kihelkonda on ajalooallikates nimetatud kui: 1241 Saintakæ, 1254 Sagentake, 1393 Sagentaken, 1424 Sagentake, 1508 Saye mit den Gütern (mõisatega), 1519 sunte Johannes kerspel, 1765 Johanni oder Seyntacken. 1249. aastal doteeris Erik IV Adraraha Tallinna toomkirikule kokku 40 adramaad, 1254. aastal kuulus juba kogu Saintake (ehk Sagentake) piirkond Tallinna piiskopile, st kokku 43 adramaad. Kirikukihelkond (mainitud 1322), kuhu ehitati kihelkonnakirik, moodustati 14. sajandil. Hiljem hakati kiriku nimipühaku järgi seda kutsuma Jaani kihelkonnaks, millele lisati täiend Harju-, et eristada teistest samanimelistest.
Harju-Jaani kihelkonna mõisad.
19. sajandi esimesel poolel kuulusid kihelkonda mõisad:
Kihelkonna alad tänapäeval.
Tänapäeva Raasiku alevik ja Kehra linn asuvad Harju-Jaani kihelkonna maadel.
Hageri kihelkond

Hageri kihelkond (lühend Hag, saksa keeles "Kirchspiel Haggers") on ajalooline kihelkond Lääne-Harju praostkonnas Harjumaal.
Hageri kihelkonnast põhja poole jäi Keila kihelkond, läände Nissi kihelkond, kirdesse Jüri kihelkond, itta Kose kihelkond, kagusse Juuru kihelkond ja lõunasse Rapla kihelkond.
Piirkonna ajalugu.
Oletatavasti oli kihelkond Lohu muinaslinnuse ümber olemas juba muinasajal, kuid kihelkonna toonane nimi ei ole teada.
Hageri kihelkonda on kirjalikes allikates esmamainitud 1241. aastal. 1240. aastal eraldus Hageri kihelkonnast Juuru kihelkond.
Hageri kihelkonna mõisad.
Kihelkonnas paiknes 22 mõisat, neist 1 kirikumõis, 15 rüütlimõisast peamõisat ning nende 6 kõrvalmõisat. Lisaks veel 1 karjamõis.
Kihelkonna alad tänapäeval.
Kihelkonna piiridesse jääb tänapäevane Kohila vald ühes Kohila aleviga. Samuti jäävad kihelkonna piiridesse Kiisa ja Kurtna küla.
Vilepill

Vilepill on torujas huuliku ja sõrmeaukudega puidust, metallist, savist või plastist valmistatud muusikariist.
Valmistamine.
Tuntumaid vilepille on pajupill, mis on peamiselt lastepillina tänini kasutatav. Vilepille tehti ka muude puude koorest (toomingas, lepp, pihlakas, männikasvust jt.). Pill tehti kevadel mähiajal siledast sõrmejämedusest umbes 15 cm pikkusest oksast. Puhumisotsast 2–3 cm kaugusele lõigati sisse hammas(sälk), oksa koor klopiti lahti ning keerati pealt ära. Puhumisotsa lõigati poolviltuselt. Väljakeeratud puust pandi sellesse otsa huulikuks puupulgast "keel", millel pealmine kumerus oli ära lõigatud, nii et tekkis väike pilu. Pilusse puhudes tekkis heli. Teise otsa pandi punn, mis oli mõnikord liikuv ja sellega sai muuta heli kõrgust.
Muud vilepillid.
Lisaks kuulub vilepillide hulka heinputkest valmistatud mitme sõrmeavaga "putkepill", Lõuna-Eestis nimetatakse seda "pütsikpilliks". Sõrmeavadega vilepille tehti ka puust (millesse põletati sisekanal) või plekist. Leitud on sarnaseid keskaegseid loomaluust vilepille. Eraldi variant oli Kirde-Eestis kasutatud "venevile" (ka "piibar"), see oli kaks korda pikem pajupillist, tema keskel oli puhumisava ning otsad olid suletud punnidega. Puhumisavast kahel pool asusid sõrmeavad.
Varss

Varss on kasvueas hobuslane või kaamel. Hobust loetakse varsaks, kui ta on vähem kui aastane. 
Veidi vanem kuid mitte veel suguküps noorhobune on sälg (mitmus: sälud).
Vello Park

Vello Park (26. juuli 1938 Koogi – 23. mai 2018) oli eesti Antarktika-uurija, meremeteoroloog, geofüüsik ja alpinist.
Ta lõpetas 1965. aastal Tartu Riikliku Ülikooli füüsikuna. 
Aastatel 1963–1970 oli ta Eesti Põllumajanduse Akadeemia õppejõud, 1970–1980 Eesti NSV TA Astrofüüsika ja Atmosfäärifüüsika Instituudi kosmiliste uuringute sektoris vaneminsener, 1980–1992 Eesti TA Termofüüsika ja Elektrofüüsika Instituudi Läänemere osakonnas ning 1992–1996 Mereinstituudi vaneminsener ja uurimislaeva Livonia kapteni asetäitja teadusalal.
Ta kandideeris Erakonna Eestimaa Rohelised nimekirjas Riigikogu 2011. aasta valimistel ning sai Tallinna Kesklinnas, Lasnamäel ja Pirital 22 häält.
Polaaruurimine.
Vello Park on ainus neli korda Antarktikas talvitunud eestlane. 1972–1974 oli ta polaarjaamas Molodjožnaja meteoroloog, 1975–1977 ja 1977–1979 Mirnõis aerometeoroloog ning 1981–1983 Vostokis meteoroloog. Viimasel talvitumisel elas ta üle tuleõnnetuse, kui süttis jaama elektrijaam ning talvitujad jäid polaaröötingimustes kütte ja valguseta. Ekspeditsiooniliikmete meelekindlus ja nutikus hoidis Vostoki töös ning viis talvitujat, sealhulgas Vello Park, said vapruse eest Tööpunalipu ordeni.
Vello Park on olnud Eesti Polaarklubi president.
Alpinism.
Ta hakkas alpinismi ja kaljuronimist harrastama 1959. aastal. Ta on tulnud 1961., 1963. ja 1966. aastal Baltimaade meistriks. Ta läbis 1968. aastal esimese eestlasena 6. raskuskategooria marsruudi. 1972. aastal tõusis ta Kommunismi mäetippu (7495 m) ja kordas sellega Eesti kõrgtõusu rekordit. 1969. aastal sai ta meistrikandidaadiks alpinismis.
Ta on tegutsenud aastatel 1963–1991 alpinismiinstruktorina, 1963–1980 ühtlasi Tartu mägimatkakooli lektorina.
Vello Park on Tartu Ülikooli alpiklubi Firn üks asutajaid (1959), selle teine president (1961–1968) ja auliige aastast 2009.
Isiklikku.
Keeleteadlane Indrek Park on tema poeg. Samuti on tal tütar Vilja ja poeg Allan.
Preisimaa hertsog

Preisimaa hertsog (saksa keeles "Herzog von Preußen") oli Preisimaa hertsogiriigi valitseja 16.–18. sajandil.
Esimeseks Preisimaa hertsogiks oli endine Saksa ordu kõrgmeister Albrecht von Hohenzollern, kes 1525. aastal muutis Preisimaal asuvad orduvaldused ilmalikuks hertsogkonnaks. Sellest ajast kuni 1660. aastani oli Preisimaa hertsog Poola kuninga vasall. Lisaks viis esimene hertsog Albrecht Preisimaal läbi reformatsiooni, mistõttu sellest sai esimene ametlikult luterlik riik Euroopas.
Preisimaa hertsogi võim oli küllaltki suur, kuid 1560. aastatel hakkas esimese hertsogi vananedes omandama olulist mõju hertsoglik nõukogu, mille roll tugevnes veelgi, kui hertsogiks sai nõrgamõistuslik Albrecht Friedrich. Pärast viimase surma 1618. aastal sai Preisimaa hertsogiks Brandenburgi kuurvürst Johann Sigismund ning sellest alates olid kuni 1701. aastani Preisimaa hertsogiteks Brandenburgi markkrahvid. Kuni selle ajani oli ametlikult tegemist kahe eraldiseisva riigi, Brandenburgi ja Preisimaaga, mis olid omavahel personaalunioonis. Kui moodustati Preisimaa kuningriik, kadus ka Preisimaa hertsogi tiitel.
British Airwaysi lend 38

British Airwaysi lend 38 oli lend Pekingist, Hiinast Londonisse, Suurbritanniasse, mis lõppes õnnetusega. 17. jaanuaril 2008 kell 12.42 (GMT) kukkus lennuk maandumisel sihtkohta alla. Kõik pardal olnud jäid ellu, kuid 47 said vigastada.
See oli esimene õnnetus, milles sai kahjustada lennukitüübi Boeing 777 kere.
Rahvusvaheline Ühistute Liit

Rahvusvaheline Ühistute Liit (International Co-operative Alliance, ICA) asutati 1895. aastal. Selle liikmeteks on riiklikud ja rahvusvahelised ühistegelised organisatsioonid kõikidelt elualadelt, sh põllumajanduse, töötleva tööstuse, kaubanduse, rahanduse, turismimajanduse, elamumajanduse ja infrastruktuuri haldamise valdkondadest, lisaks veel mitmesugused töö-, sotsiaal- ja kultuuriühistud. ICA ühendab enam kui 730 miljonit inimest ja 230 liikmesorganisatsiooni ligi sajast riigist. 
Oma 1937. ja 1966. aasta ühistuidentiteedi deklaratsioonides määratles ja täpsustas ICA ühistute mõistet ja tööpõhimõtteid. Need deklaratsioonid on mõjutanud muuhulgas ka riikide ühistegevust sätestavat seadusandlust. 
Tähelepanuväärne on, et ainsad Euroopa riigid, kelle puudub ICA's esindus on Eesti ja Läti.
Suurtobias

Suurtobias ("Hyperoplus lanceolatus") on tobiaslaste sugukonda suurtobia perekonda kuuluv kalaliik.
Suurtobias elab Lääne- ja Põhja-Euroopa rannikumeres. Eestis elab vähesel arvul Soome lahes.
Suurtobia keha on pikenenud ja ümara ristlõikega. Pea on samuti pikenenud ja otsast terav, terava väljaulatuva alalõuaga. Ülalõug ei ole väljasopistuv. Silmatorkavalt pikk on seljauim, mis koosneb 53–60 hargnenud kiirest. Kala pikkus on kuni 40 cm. Nahavärv on seljal rohekas, külgede ülaosas kollane, alakülgedel ja kõhul hõbedane. Ninamiku küljel on tume laik.
Suurtobias võib elada kuni 5 aastaseks.
Suurtobia peamiseks toiduks on plankterid ja väikesed kalad.
Suttlimusk

Suttlimusk ("Lumpenus lampretaeformis") on ahvenaliste seltsi kuuluv kala.
Suttlimusk on levinud Atlandi ookeani põhjaosa rannikuvetes 100–200 m sügavusel. Talvel tõuseb madalamasse vette. Eestis on teda leitud Soome lahest ja Läänemere avaosa rannikult.
Täiskasvanud suttlimusk võib olla kuni 49 cm pikk, kuid enamasti on alla 30 cm pikkune.
Ühistuidentiteedi deklaratsioon

Rahvusvahelise Ühistute Liidu avaldatud ühistuidentiteedi deklaratsioon defineerib ja suunab kogu maailma ühistuid. See sisaldab ühistute määratlust teatava organisatsioonina, ühistute põhiväärtusi ja kehtivaid printsiipe, mis suunavad ühistute tegevust. Viimane deklaratsioon avaldati aastal 1995 ja see sisaldab uuendatud versiooni Rochdale'i ühistegevuse printsiipidest, mis avaldati juba aastal 1844.
Definitsioon.
Ühistu on vabatahtlikult ühinenud inimeste iseseisev ühendus, mis on loodud selleks, et rahuldada majanduslikke, sotsiaalseid ja kultuurilisi vajadusi ning soove ühises omanduses oleva ja demokraatlikult juhitava ettevõtte kaudu.
Väärtused.
Ühistute põhiväärtusteks on eneseabi, vastutusvõime, demokraatia, võrdsus, õiglus ja solidaarsus. Traditsiooniliselt on ühistulise liikumise rajajad pidanud oluliseks ausust, avatust, sotsiaalset vastutust ja hoolivust teiste inimeste suhtes.
Printsiibid.
1. Ühistu liikmeks astumine on vabatahtlik ja lubatud kõigile.
Pole lubatud kedagi diskrimineerida (lähtudes nt sotsiaalsest seisundist, soost, rassist, poliitilistest või usulistest veendumustest) kuid võib paika panna reeglid, millise geograafilise piirkonna inimestele ühistu on loodud ning kehtestada liikmetasu.
2. Demokraatlik juhtimine ja kontroll.
Ühistud on demokraatlikud organisatsioonid, mida juhivad nende liikmed, kes osalevad eesmärkide ja sihtide püstitamisel ning otsuste vastuvõtmisel. Liikmed võivad rakendada ka esindusdemokraatiat ja valida endale esindajad, kuid vaatamata sellele on otsedemokraatia ühistus olulisema tähtsusega.
3. Liikmete majanduslik osalus.
Liikmed annavad õiglase panuse ühistu kapitali ja teostavad selle üle demokraatlikku kontrolli. Osa sellest kapitalist on ühistu ühine vara. Dividendid, mida liikmed saavad liikmeksoleku tingimuseks olevalt osamaksult, on piiratud või neid ei maksta. Liikmed jaotavad ülejäägi (kasumi) järgmiste eesmärkide jaoks: 
4. Iseseisvus ja sõltumatus.
Ühistud on iseseisvad, ennast aitavad organisatsioonid, mida juhivad nende liikmed. Kui ühistu teeb kokkuleppe teise organisatsiooniga (või valitsusega) või kui kogutakse kapitali välistest allikatest, siis tehakse seda tingimustel, et säilib ühistu demokraatlik juhtimine ja iseseisvus.
5. Haridus, koolitus ja teavitamine.
Ühistud pakuvad liikmetele ja töötajatele haridust ning koolitusi, et nad saaksid efektiivselt ühistu arengule kaasa aidata. Nad informeerivad avalikkust – eriti noori ja arvamusliidreid, ühistute olemusest ja kasulikkusest.
6. Koostöö teiste ühistutega.
Ühistud tugevdavad ühistegevuslikku liikumist tehes omavahel koostööd kohalikul, rahvuslikul, regionaalsel ja rahvusvahelisel tasandil.
7. Hoolimine kogukonnast.
Ühistud töötavad oma kodukoha jätkusuutliku arengu heaks liikmete poolt heakskiidetud juhtnööride järgi.
Ettelugeja

"Ettelugeja" (originaalpealkiri "The Reader") on 2008. aasta draamafilm, mis põhineb 1995. aasta Bernhard Schlinki samanimelisel romaanil. Stsenaariumi on kirjutanud David Hare ja lavastanud Stephen Daldry.
See jäi produtsentide Anthony Minghella ja Sydney Pollacki viimaseks filmiks; mõlemad surid enne, kui see esilinastus.
Edil Bajsalov

Edil Bajsalov (Эдиль Байсалов; sündinud 6. augustil 1977) on Kõrgõzstani poliitik ja kodanikuühiskonna aktivist, partei Ajkol El juht.
Osales Tulbirevolutsioonis.
Ta võttis Kurmanbek Bakijevi võimu ajal sõna kuritegevuse ja korruptsiooni vastu. 2006. aastal tehti talle väidetavasti atentaat.
2007. aastal astus Bajsalov Sotsiaaldemokraatlikku Parteisse. Keskvalimiskomisjon kõrvaldas ta sama aasta detsembris Sotsiaaldemokraatliku Partei parlamendivalimiste kandidaatide nimekirjast, kuna Bajsalov olevat oma blogis avaldanud valimisbülletääni. Bajsalov lahkus paar päeva hiljem poliitilisele tagakiusamisele viidates riigist ja siirdus Rootsi.
Pärast 2010. aasta aprillirevolutsiooni naasis Bajsalov Kõrgõzstani ja tegutses võimule tulnud Kõrgõzstani ajutise valitsuse kantseleiülemana. Sügisel toimunud parlamendivalimistel tema partei Ajkol El valimiskünnist ei ületanud.
Haridus.
Õppinud vahetusõpilasena Türgis (1992–1993) ja Ameerika Ühendriikides (1994–1995). Õppis Ameerika Ülikoolis Kõrgõzstanis ärikorraldust ja Kirgiisi Riiklikus Ülikoolis politoloogiat. Rootsi eksiili siirdumise järel õppis Uppsala Ülikoolis.
Isiklikku.
Abielus, üks tütar.
Väikekoskel

Väikekoskel ehk pudukoskel ("Mergellus albellus") on partlaste sugukonda kuuluv veelinnuliik. Ta on väikekoskla perekonna ainus liik.
Väikekoskel pesitseb Euraasia põhjaosa taigapiirkondades. Eestis ei pesitse. Saabub siia sügisel põhja poolt talvituma. Eestis talvitub 500–2000 lindu.
Väikekoskel teeb pesa puuõõnsusse või kännu sisse. Maikuus on kurnas 7–11 muna. Emaslind haub kurna 26–28 päeva.
Maailmas arvatakse olevat 130 000 – 210 000 paari väikekosklaid.
Väikekoskel on Eestis arvatud II kaitsekategooriasse.
Ilse Lehiste

Ilse Lehiste (kuni 8. märtsini 1935 Lest; 31. jaanuar 1922 Tallinn – 25. detsember 2010 Columbus, Ohio) oli eesti päritolu ameerika keeleteadlane, paljude foneetikaalaste uurimuste autor.
Haridus.
Ilse Lehiste lõpetas Elfriede Lenderi Tütarlaste Eragümnaasiumi Tallinnas. Seejärel õppis filoloogiat Tartu ja Hamburgi Ülikoolis. Doktorikraadi sai ta Hamburgi Ülikoolist väitekirjaga inglise prerafaeliitliku kirjaniku William Morrise kohta. 1959. aastal lõpetas ta doktorikraadiga keeleteaduses Michigani Ülikooli.
Akadeemiline tegevus.
Ameerika Ühendriikidesse jõudis Ilse Lehiste 1949. aastal. Tema teine doktoritöö (kaitstud 1959, lingvistika alal Michigani ülikoolis) oli teemal "An Acoustic-Phonetic Study of Internal Open Juncture", selle juhendaja oli Kenneth L. Pike.
Ilse Lehiste on töötanud lektorina Hamburgi Ülikoolis (1948–1949), nüüdiskeelte abiprofessorina Kansase Wesley Ülikoolis (1950–1951) ja Detroiti Tehnoloogiainstituudis (1951–1956) ning uurimisassistendina Michigani Ülikoolis (1957–1963). Doktorikraadi saamise järel õpetas Ilse Lehiste Ohio Osariigi Ülikooli keeleteaduskonnas peamiselt foneetikat (1963–1987). Aastatel 1965–1971 ja 1985–1987 oli ta samas keeleteaduskonna juhataja. Ta on olnud külalisprofessor Kölni Ülikoolis Saksamaal (1965), Viini Ülikoolis Austrias (1974) ja Tōkyō Ülikoolis Jaapanis (1980). 1980. aastal valiti Ilse Lehiste Põhja-Ameerika keeleteadlasi ühendava Ameerika Keeleteaduse Seltsi presidendiks.
Publikatsioonid.
Ilse Lehiste sulest on ilmunud 11 raamatut, 176 teadusartiklit ja 101 retsensiooni. 1989. aastal ilmus Roomas Vello Salo kirjastuse Maarjamaa kaudu tema luulekogu "Noorest peast kirjutatud laulud. Luuletusi aastaist 1938-48".
Sidrun-liivatee

Sidrun-liivatee ("Thymus × citriodorus") on huulõieliste sugukonna liivatee perekonda kuuluvate paljalehise liivatee ja aed-liivatee hübriid.
Sidrun-liivatee on mitmeaastane igihaljas 30 cm kõrgune poolpõõsas. 
Lehed on üsna suured, rohelised ja tugeva sidrunilõhnaga. Õied on roosad. 
Kasutamine.
Kulinaaria.
Sidrunilõhna ja -maitse pärast kasutatakse sidrun-liivateed meelsasti salatites, millele ta annab meeldivalt hapuka maitsevarjundi. Linnu- ja vasikalihale ning mereannitoitudele lisab sidrunilõhna.
Ilutaim.
Haljastuses kasutatakse eri lehevärviga sidrun-liivatee sorte: 'Aureus' on kollaste lehtedega, 'Silver Queen' on valge äärega lehtedega.
Tõmmuvaeras

Tõmmuvaeras ("Melanitta fusca") on partlaste sugukonda kuuluv veelinnuliik.
Ta on peaaegu rongasuurune (kehapikkus 48–57 cm), musta (isaslind) või tumepruuni (emaslind) sulestikuga. Isaslinnul on valge laik tiival ja silma all. Isaslinnud kaaluvad 1,5–2 kg, emaslinnud umbes 1,2 kg.
Pesitseb Euraasia ja Põhja-Ameerika tundra- ja osalt taigavööndis. Eestis pesitseb põhja- ja läänerannikul. Tõmmuvaera pesitsusaegset arvukust Eestis hinnatakse 400–700 paarile, talvist arvukust 20 000 – 200 000 isendile.
Kurnas, mis on täis juuni keskpaigast alates, on 6–12 muna.
Tõmmuvaeras on jahilind. Hooaja jooksul lastakse Eestis kümmekond isendit.
Portugali liivatee

Portugali liivatee ("Thymus caespititius") on huulõieliste sugukonda liivatee perekonda kuuluv igihaljas mitmeaastane taim.
Portugali liivatee on 10 cm kõrgune ja 20 cm laiune poolpõõsas. Õied on lillakasroosad. Kitsad, erkrohelised lehed kinnituvad tihedate männastena varrele. 
Portugali liivatee õitseb juunis-juulis.
Kasutamine.
Tugev, madal, tallamiskindel padjand, mis sobib kasvatamiseks näiteks kõnniteeplaatide vahel.
Dörfleri liivatee

Dörfleri liivatee ("Thymus doerfleri") on huulõieliste sugukonda liivatee perekonda kuuluv igihaljas mitmeaastane taim.
Morfoloogia.
Ta on 2 cm kõrgune ja 20 cm laiune poolpõõsas. Helelillad või roosakad õied. Hallid, karvased, õhukesed lehed, madal padjand. 
Levila.
Taim on pärit Balkani poolsaarelt.
Kasutamine.
Sobib kiviktaimlates ja murukatusel kasvatamiseks.
Väiketiir

Väiketiir ("Sternula albifrons") on väikseim tiirlane.
Levik.
Väiketiir on levinud kõikide mandrite paras- ja palavvöötmes. Eestis on ta väikesearvuline haudelind. Lääne- ja Põhja-Eesti rannikul pesitseb 400–500 paari. Ta saabub Eestisse aprilli lõpul, lahkub juulis-augustis. Talvitub Lõuna-Aafrikas ja Austraalias.
Välimus.
Väiketiiru saba on keha suhtes lühem kui teistel tiirudel. Pealagi on must ja üle silma kulgeb must pikitriip. Jalad ja nokk on kollakasruuged. Lind on 22–24 cm pikk, tiibade siruulatus on 48–55 cm ja kaal 40–60 g.
Pesitsemine.
Pesitseb liivarannal või klibuvallil. Kurnas on 2–3 muna. Pesitsusaeg on mai lõpus või juuni alguses.
Toitumine.
Väiketiir toitub väikestest kaladest, putukatest ja vähilistest.
Köömnelõhnaline liivatee

Köömnelõhnaline liivatee ("Thymus herba-barona") on huulõieliste sugukonda liivatee perekonda kuuluv igihaljas mitmeaastane taim.
Morfoloogia.
Köömnelõhnaline liivatee on 2 cm kõrgune ja 20 cm laiune poolpõõsas. Tal on roosipunased õied ja tumerohelised köömnelõhnalised lehed. 
Kasutamine.
Taim sobib hiinapäraste toitude ja loomaliha maitsestamiseks.
Kiliikia liivatee

Kiliikia liivatee ("Thymus cilicicus") on huulõieliste sugukonda, liivatee perekonda kuuluv igihaljas mitmeaastane taim.
Kiliikia liivatee on mitmeaastane 5 cm kõrgune ja 20 cm laiune poolpõõsas. Taim on roosade õitega. Erkrohelised, kitsad, terava tipuga lehed kinnituvad vartele männastena. Lehtede lõhn meenutab sellerit.
Kasutamine.
Madal padjand, mis sobib hästi kõnniteeplaatide vahede haljastamiseks.
Lühivillane liivatee

Lühivillane liivatee ("Thymus pseudolanuginosus") on huulõieliste sugukonna liivatee perekonda kuuluv igihaljas mitmeaastane taim.
Morfoloogia.
Lühivillane liivatee on 2 cm kõrgune ja 20 cm laiune poolpõõsas. Õied on õrnad, roosad või helelillad. Lehed on tihedalt kaetud hallikate karvadega. Moodustab tiheda padjandi.
Kasutamine.
Sobib hästi kiviktaimlates, kividest kõnniteede pragudes ja kuivmüürides kasvatamiseks.
Pürenee liivatee

Pürenee liivatee ("Thymus zygis") on huulõieliste sugukonna liivatee perekonda kuuluv igihaljas mitmeaastane taim.
Pürenee liivatee on 30 cm kõrgune ja 20 cm laiune poolpõõsas. Õied on valged. Lehed on väikesed, õhukesed, hallikasrohekad ning meeldiva lõhnaga. 
Levila.
Taim on pärit Hispaaniast ja Portugalist.
Kasutamine.
Sobib hästi kiviktaimlates kasvatamiseks.
G-punkt

Gräfenbergi punkt ehk G-punkt on oletatav oakujuline piirkond tupes, mida naised peavad erogeenseks tsooniks ning mida stimuleerides saab suure seksuaalse erutuse, tugeva orgasmi või võib tekkida naiste ejakulatsioon.
G-punkt on nimetuse saanud saksa günekoloogi Ernst Gräfenbergi järgi, kes enda kinnitusel avastas selle erogeense koha 1950. aastal.
Itaalia günekoloogide järgi on G-punkt ainult osal naistest. Briti teadlaste tehtud uuringu järgi ei eksisteeri G-punkti üldse ja see oleneb naise subjektiivsest arvamusest.
Arkadi Strugatski

Arkadi Natanovitš Strugatski (vene keeles "Аркадий Натанович Стругацкий"; 28. august 1925 Bathumi, Gruusia NSV – 12. oktoober 1991 Moskva) oli vene ulmekirjanik. Avaldas teoseid kaasautorluses noorema venna Borissiga.
Elulugu.
Vennad Strugatskid olid tuntuimad nõukogude ulmekirjanikud, populaarsed eelkõige endistes sotsialismileeri riikides. Mõnigi Strugatskite teos mängis peitust tsensuuriga ja Lääne lugejale võib nende looming kultuuriliselt kaugeks osutuda.
Strugatskite isa, juudi rahvusest kunstiteadlane Natan Strugatski, suri 1942. aastal evakueerumisel blokaadiaegsest Leningradist.
Lõpetas Aktjubinski Miinipilduja Sõjakooli.
1949. aastal lõpetas ta Võõrkeelte Sõjalise Instituudi jaapani ja inglise keele tõlgina.
Isiklikku.
Ta oli kaks korda abielus. Teisest abielust sündis tütar Marija, kellest sai Venemaa valitsuse juhi Jegor Gaidari teine abikaasa.
Strugatskite teosed.
Strugatskite paljude teoste tegevus leiab aset Keskpäeva Maailmas.
Boris Vilde

Boris Vilde (vene keeles "Борис Владимирович Вильде", prantsuse keeles "Boris Vildé"; 8. juuli 1908 Peterburi, Venemaa Keisririik – 23. veebruar 1942 Mont-Valérien, Suresnes, Prantsusmaa) oli Prantsusmaa etnograaf ja keeleteadlane. 
Elulugu.
Boris Vilde sündis1908. aastal õigeusklike venelaste perekonnas Peterburis. Ta kasvas üles Peterburi lähedal Jastrebino külas emapoolsete vanavanemate juures, kuhu ta oli emaga kolinud pärast isa varajast surma. 1919. aastal põgenes ta koos ema ja õega oktoobrirevolutsiooni järel Tartusse.
1926. aastal lõpetas ta Tartu Vene Eraühisgümnaasiumi; aastatel 1926–1927 õppis ta Tartu Ülikoolis keemiat (ei lõpetanud). Selle asemel õppis ta saksa keelt, omandades vaid mõningad arusaamad keemiast. Ta oli huvitatud kirjandusest ja luulest. 1930. aastal asus ta Saksamaale, lootes seal alustada kirjanduslikku karjääri. Natsismi vastu võitlejana tundis Boris end Saksamaal siiski ebakindlalt ja kolis 1933. aastal Prantsusmaale.
Vilde töötas Inimese Muuseumis ("Musée de l'Homme") Pariisis tänu Paul Rivet'le, kes teda sinna tööle kutsus, samuti julgustas teda jätkama õpinguid Sorbonne’i ülikoolis, kus ta sai bakalaureusekraadi saksa filoloogia erialal 1937. aastal ja kaks magistrikraadi: etnoloogias 1938. ning jaapani keeles 1939. aastal. Rivet motiveeris teda uurima Eesti ja Soome elanike etnoloogiat kahel ekspeditsioonil nendesse riikidesse aastatel 1937–1938. Ta kasutas võimalust Prantsuse teadusajakirjades natsistlikku rassismi mitteteaduslikuna hukka mõista. Teise maailmasõja alguses valmistas ta ette kolmandat ekspeditsiooni Taanisse ja Norrasse.
Teise maailmasõja ajal oli Vilde aktiivne Prantsuse vastupanuvõitluses. 1940. aasta juulis lõi ta koos Paul Rivet'ga ühe esimestest vastupanurühmadest. Vastupanu ajal organiseeris ta Groupe de musée de l’Homme'i teadlasi ja juriste välja andma põrandaalust natsismivastast ja Vichy valitsuse vastast ajalehte Résistance. 1934. aastal abiellus ta Iréne Lotiga, kes oli ajaloolase Ferdinand Loti tütar. Abielu kaudu sai Vilde 1936. aastal Prantsusmaa kodanikuks.
Ta osales Teise maailmasõja ajal Prantsuse vastupanuliikumises, vangistati ja lasti Gestaapo poolt maha 23. veebruaril 1942.
Boris Vilde viimased sõnad enne hukkamist:
“Ma armastan Prantsusmaad. Ma armastan seda ilusat maad. Jah, ma tean, et see võib olla lihtsameelne, isekas, poliitiliselt mäda ja oma vana hiilguse ohver, kuid kõigi nende vigadega jääb see tohutult inimlikuks ega ohverda oma väärikust.”
Eduard Laanemäe

Eduard Laanemäe (sündinud Eduard Laanberg; 1. mai 1885 Petserimaa – ) oli eesti politseinik ja ühiskonnategelane.
Õppis Pihkva Reaalkoolis ja Moskva Rahvaülikoolis. Töötas kriminaalpolitseinikuna Võrus, Pihkvas, Moskvas ja Tallinnas.
1910–1926 põllupidaja Jõgeva vallas, alates 1926 Jõgeva Vabatahtlike Tuletõrjujate Ühingu esimees, võtnud osa Tuletõrjujate Liidu peakoosolekutest. 1937. aastast Jõgeva Põllumajandusseltsi aseesimees, Kaitseliidu Jõgeva malevkonna majanduspealik, Jõgeva Ühispanga revisjonikomisjoni esimees, Jõgeva vallavanem.
1938. aastal sai ta Punase Risti V klassi teenetemärgi. 1939. aastal sai ta Jõgeva valla aukodanikuks. Ta oli olnud vallavanem 9 aastat ja osalenud paljudel seltsiüritustel nii vallas kui ka väljaspool.
Naerutiir

Naerutiir ("Gelochelidon nilotica" või "Sterna nilotica") on tiirlaste sugukonda kuuluv linnuliik.
Välimuselt meenutab tutt-tiiru, kuid tal on laiemad tiivad ja lühem saba. Ta on 35–42 cm pikk, tiibade siruulatus on 85–115 cm ja kaal 130–300 g.
Naerutiir on kosmopoliitne liik, mis esineb kõikidel mandritel peale Antarktika. Põhja-Euroopas pesitseb harva Lääne-Taanis ja Põhja-Saksamaal.
Naerutiir on Eestis eksikülaline.
Tutt-tiir

Tutt-tiir ("Thalasseus sandvicensis") on tiirlaste sugukonda kuuluv linnuliik.
Tutt-tiir on sihvakas, tal on kitsad tiivad. Sulestik on valge, selg ja tiivad helehallid, pealagi must. Nokk on must ja kollase tipuga. Täiskasvanud lind on 36–41 cm pikk, tiibade siruulatus on 98–105 cm ja kaal 80–100 g.
Tutt-tiir on laialt levinud liik. Eristatakse kolme alamliiki: "Thalasseus sandvicensis sandvicensis" Euroopas ja Aafrikas, "Thalasseus sandvicensis acuflavida" Põhja-Ameerikas ja "Thalasseus sandvicensis eurygnatha" Lõuna-Ameerikas.
Tutt-tiir pesitseb Eestis vähesel arvul Saaremaa ümbruse laidudel.
Tutt-tiiru pesitsusaegset arvukust hinnatakse 600–900 paarile.
Kalorsus

Kalorsus on toidus või toiduainetes sisalduv energia hulk.
Toiduainete kalorsus arvutatakse lähtudes nende keemilisest koostisest ning mõõdetakse tavaliselt kilokalorites (kcal) ja kilodžaulides (kJ). Lipiidid annavad 1 g kohta 9 kcal energiat, etanool 7 kcal, valgud ja süsivesikud 4 kcal, orgaanilised happed 3 kcal, polüoolid 2,4 kcal ja erütritool 0,2 kcal.
Räusktiir

Räusktiir ehk räusk ("Sterna caspia" või "Hydroprogne caspia"; varasem eestikeelne nimetus röövtiir) on tiirlaste sugukonda kuuluv linnuliik.
Räusktiir on suurim tiir, umbes kalakajaka suurune. Täiskasvanud lind on 47–56 cm pikk, tiibade siruulatus on 127–145 cm ja kaal 574–782 g. Ta nokk on suur ja erepunane. 
Pesitseb kõikidel mandritel peale Lõuna-Ameerika ja Antarktika. Eestis on räusktiir harv haudelind arvukusega 150–250 paari, pesitseb Lääne-Eesti laidudel ja rannikul.
Räusktiir on nimetuse saanud oma valju rämeda häälitsuse järgi.
Habeviires

Habeviires ("Chlidonias hybridus") on tiirlaste sugukonda kuuluv linnuliik.
Habeviires on 23–25 cm pikk, tiibade siruulatus on 70–75 cm ja kaal 60–100 g. Jalad ja nokk on tumepunased. 
Habeviires pesitseb Euroopa ja Aasia soojemates osades ja Aafrikas. Talvitub Aafrikas.
Kuigi Eestis on habeviires eksikülaline, registreeriti 2022. aastal Audru poldril habeviirese pesitsemine.
Peter Simon Pallas, kes liigi 1811. aastal kirjeldas, pidas teda valgetiib-viirese ja jõgitiiru hübriidiks, sellest siis liigiepiteet "hybridus" (või "hybrida").
Albrecht Friedrich (täpsustus)

Albrecht Friedrich on olnud mitme isiku nimi:
Mustviires

Mustviires ("Chlidonias niger") on tiirlaste sugukonda kuuluv linnuliik.
Mustviires on 22–25 cm pikk, tiibade siruulatus on 63–68 cm ja kaal 60–86 g. Pea ja kael on mustad, selg ja tiibade pealispind tuhkhallid. Saba on helehall ja alakülg valge.
Mustviires on levinud Põhja-Ameerikas ja Euroopas. Euroopa linnud talvituvad Aafrikas, Põhja-Ameerika linnud Lõuna-Ameerika põhjaosa rannikul. Eestis on ta ebaühtlaselt levinud väikesearvuline haudelind, tema pesitsusaegset arvukust hinnatakse 1000–2500 paarile.
Pesitseb madalaveelistel järvedel ja riimveelistel merelahtede roostikes. Pesa ehitab taimeprahist puhmale või eraldi ujuvana. Kurnas on 2–3 muna ja see on täis mai lõpus.
Mustviires on Eestis III kategooria kaitsealune liik.
Bulusani vald

Bulusani vald on omavalitsusüksus Filipiinidel Bicoli piirkonnas Sorsogoni provintsis.
Bulusani vald asub Luzoni saare kaguosas.
Aastal 2000 elas vallas 20 469 inimest.
Valla alal asub Bulusani vulkaan ja Bulusani asula.
Valgetiib-viires

Valgetiib-viires ("Chlidonias leucopterus") on tiirlaste sugukonda kuuluv linnuliik.
Valgetiib-viires on 20–23 cm pikk, tiibade siruulatus on 63–67 cm. Sarnaneb mustviiresega, kuid päranipuala ja tiibade eesserv on valged.
Eestis on ta väga haruldane haudelind, tema arvukust hinnatakse 0–30 paarile. Teda on kohatud peamiselt Pihkva järve ja Emajõe ääres.
Albrecht Friedrich

Albrecht Friedrich (29. aprill 1553 Königsberg – 27. august 1618 Fischhausen) oli Preisimaa hertsog aastatel 1568–1618.
Albrecht Friedrichi isa oli esimene Preisimaa hertsog Albrecht, ema aga Braunschweig-Göttingen-Calenbergi hertsogi tütar Anna Maria. Tema vanemad surid 20. märtsil 1568, kui Albrecht Friedrich oli alles 14-aastane. Seetõttu valitses tema eest esialgu regentnõukogu.
1571. aastal kuulutati Albrecht Friedrich täisealiseks, kuid ilmnes, et ta oli vaimselt tasakaalutu ning kannatas tugeva depressiooni all. Siiski valitses ta kuni 1577. aastani vähemalt nimeliselt hertsogkonda ainuisikuliselt. 1573. aastal abiellus ta Jülich-Kleve-Bergi hertsogi tütre Marie Eleonorega. 1577. aastal aga määras Poola kuningas Stefan Batory Preisimaa administraatoriks Albrecht Friedrichi onupoja Georg Friedrichi, kellele järgmisel aastal hertsogiriik ka läänistati. Siiski jäi Albrecht Friedrich kuni oma surmani Preisimaa hertsogiks. Tema ajal olid administraatoriteks veel Brandenburgi kuurvürstid Joachim Friedrich ja Johann Sigismund. Viimane abiellus Albrecht Friedrichi tütrega.
Hertsog Albrecht Friedrich suri 1618. aastal vaimuhaigena ja meessoost järglasteta. Seetõttu läks Preisimaa järgnevalt Brandenburgi kuurvürstide võimu alla.
Väikehüüp

Väikehüüp ehk hüüpel ("Botaurus minutus") on haigurlaste sugukonda kuuluv linnuliik.
Austraalia väikehüüp loeti varem väikehüübi alamliigiks "Ixobrychus minutus dubius".
Välimus.
Väikehüüp on 27–36 cm pikk, tiibade siruulatus on 40–58 cm ja kaal 60–150 g.
Sulestik on ookerkollane, lagipea ja ülapool on must. Nokk on kollane. Jalad on rohelised.
Noorlinnu sulestik on üleni mustatriibuline. Udusulis poegade ülapool on beež, alapool valge. Nokk on hallikasroosa. Jalad on rohekashallid, varbad on roosad.
Väikehüüp sarnaneb välimuselt hüübile, kuid hüüp on suurem.
Alamliigid ja levik.
Liigil on kolm alamliiki:
1930.–60. aastatel pesitsesid väikehüübid ka Eestis.
Elavad rabades, jõgede ja järvede ääres, soodes, oaasides, märgadel rohumaadel, padumere rannikul, mangroovides ja riisipõldudel. Võivad pesitseda inimasustuse lähedal. Himaalajas on neid kohatud 1800 m kõrgusel merepinnast.
Toitumine.
Toituvad peamiselt putukatest, aga ka ämblikest, limustest, koorikloomadest, kaladest, konnadest, kullestest, väikestest roomajatest ja lindudest.
Toituvad üksi. Toitu otsides seisavad paigal või kõnnivad aeglaselt. "B. m. minutus" ja "podiceps" on peamiselt videvikulise eluviisiga, kuid võivad toituda ka päeval, "payesii" on rohkem päevase eluviisiga. Lõuna-Aafrika Vabariigis elavad väikehüübid on kõige aktiivsemad keskpäeval.
Pesitsemine.
Pesitsevad üksikult või hajusates kolooniates, kus pesad on üksteisest 30–100 m kaugusel. Isaslind ehitab pesa taimevartest. Pesa on 15–20 cm lai ja asub roostikus või puu otsas.
Lääne-Palearktises ja Indias pesitsevad maist juulini, Lõuna-Aafrika Vabariigis juunist vebruarini. Euroopas pesitsevad väikehüübid munevad 5–6 muna mõõtmetega 36 × 26 mm, Aafrikas 3–4 muna mõõtmetega 34,6 × 26,6 mm. Mune hauvad mõlemad vanemad 16–20 päeva. Pojad saavad lennuvõimeliseks 27 päeva vanuselt.
Looduslikud vaenlased.
Hispaanias söövad väikehüübi mune rotid, Indias õuevaresed ja must-harksabad.
Alppila

Alppila (rootsi keeles "Alphyddan") on asum Helsingi kesklinna põhjaosas Kallio ja Pasila linnaosa vahel.
Alppilas on Alppila kirik (kus toimuvad ka eestikeelsed jumalateenistused), Alppila Gümnaasium ning Alppila Keskkool.
Alppilas asuvad Alppipuisto ja Lenininpuisto.
Jan Jõgis-Laats

Jan Jõgis-Laats (sündinud 28. mail 1979) on eesti kommunikatsioonispetsialist ja endine ajakirjanik. 
Ta on lõpetanud Tartu Ülikooli politoloogia erialal 2000. aastal ning omandanud magistrikraadi meedia ja massikommunikatsiooni suunal Põhja-Carolina Ülikoolis. 
1998. aastast töötas Jõgis-Laats BNS-is reporterina, hiljem toimetajana nii majandus- kui ka siseuudiste toimetuses. Aastail 2007–2012 töötas ta Eesti Päevalehe uudistetoimetuse juhina ja tegevtoimetajana. 2012. aasta lõpust töötab kommunikatsioonibüroos Hamburg &amp; Partnerid.
Maria Orutalu

Maria Orutalu (sündinud 29. juuli 1903 – 3. veebruar 2012) oli eesti pikaealine. Pärast Elisabet Pärksoni surma oli Maria Orutalu neli aastat vanim elusolev eestlane. Maria Orutalu elas 108-aastaseks.
Ta elas Raplas.
Vilistid

Vilistid olid iidne rahvas, kes elas rauaajal Kaanani lõunarannikul ja moodustas linnriikide konföderatsiooni. Vilistid olid Egeuselt tulnud meresõitjad, kes pronksiaja kollapsi ajal umbes 1175 eKr asusid järk-järgult Palestiina ranniku lauskmaale elama. Nad võtsid omaks Levandi semiitliku kultuuri, samal ajal säilitades omaenda kultuuri. Olnud sajandeid Uus-Assüüria impeeriumi (911–605 eKr) võimu all, sai vilistide riik lõplikult hävitatud Uus-Babüloonia kuninga Nebukadnetsar II poolt 604 eKr. Tema ja tema impeeriumi järel tulnud Pärsia impeeriumi osaks allutatuna kaotasid vilistid oma ainulaadse etnilise identiteedi ning rahvas haihtus ajaloolistest ja arheoloogilistest kirjetest 5. sajandi teises pooles eKr. Vilistid jätsid endast maha ainulaadse ainelise kultuuripärandi.
Vilistid on tuntud oma piibellike sõjaliste konfliktide tõttu Kaanani rahvastega, eriti iisraeliitidega. Kuigi peamine teave vilistide kohta tuleneb heebrea piiblist tanahist, tunnistatakse nende olemasolu esmakordselt reljeefides Ramses III templis Medinet Habus, kus neid nimetatakse kui "Peleset" (mida loetakse heebrea sõnaga "Peleshet" samatüveliseks). Joosua 13:3 ja 1. Saamueli 6:17 järgi koosnes vilistide kodumaa viiest suurest linnast: Assa (Gaza), Asdod, Askelon, Ekron ja Gat.
Arheoloogid tänapäeval nõustuvad, et nimi Palestiina tuleneb vilistide kodumaa piiblist ilmuvast nimetusest ("pilištim"). Ei ole täpselt teada, missuguses keeles vilistid omavahel suhtlesid, ega ka see, kuidas nad iseennast kutsusid. On leitud 1500–1000 eKr perioodist pärinevaid keraamilisi esemeid, mis kannavad kirjutisi muudes keeltes kui semi keeltes, sealhulgas üks küprose-minose kirjas. See-eest ei ole piiblis kirjutatud, et iisraeliitide ja vilistide vahel oleks olnud keelelisi raskusi nagu seda oli muude gruppide puhul.
Kruberi koobas

Kruberi koobas (ka Voronja koobas) on koobas Abhaasias Gagra rajoonis. 
Koobas asub Kaukasuse lääneosas Arabika massiivis. Selle geograafilised koordinaadid on .
See on maailma sügavaim teadaolev koobas. Koopasuu asub 2250 meetri kõrgusel merepinnast. Koopa sissekäigu ja sügavaima teadaoleva koha vaheline kõrguste vahe on 2191 meetrit. Koopa pikkus on üle 13 km.
Ta on lubjakivisse uuristunud karstikoobas. See koosneb mitmest omavahel käikudega ühendatud vertikaalkäigust. Umbes 200 meetri sügavuses jaguneb koobas kaheks; üks haru ulatub 1293 meetri sügavusele ja peaharu 2191 meetri sügavusele. Viimane jaguneb umbes 1300 meetri sügavusel omakorda mitmeks haruks.
Kruberi koopast saab alguse 18 meetri pikkune Reprua jõgi, mis on tõenäoliselt maailma lühim nime saanud jõgi.
Koopa avastasid 1960. aastal gruusia speleoloogid ning uurisid seda kuni umbes saja meetri sügavuseni. Koobas nimetati vene geograafi Aleksandr Kruberi auks. Vahepeal koobast eriti ei uuritud ning 1980. aastatel hakkasid koopa uurijad seda koopasuus pesitsevate vareste järgi hüüdma ka Voronja koopaks. Koopa sügavaimasse kohta jõuti esimest korda 2007. aastal.
2010. aastal avastas CAVEX ekspeditsioon sealt sügavaimal koopas (1980 m koopa sissepääsust) elava maismaalooma "Plutomurus ortobalaganensis".
Ammonlased

Ammonlased ehk ammoniidid oli Piibli järgi ida pool Jordanit elanud rahvas. 
Ammonlaste esiisa oli 1. Moosese raamatu (19:38) järgi Loti noorema tütre poeg Ben-Ammi: "Ja noorem sünnitas ka poja ning pani temale nimeks Ben-Ammi; see on ammonlaste isa tänapäevani." 
5. Moosese raamatus (23;4,5) on niisugune seadus: "Ammonlane ja moab ei tohi tulla Issanda kogudusse, isegi mitte kümnendas põlves ei tohi nad tulla Issanda kogudusse, mitte iialgi,
sellepärast et nad ei tulnud teile teel vastu leiva ja veega, kui te lahkusite Egiptusest, ja et ta palkas su vastu Bileami, Beori
poja Petoorist, Mesopotaamiast, sind needma."
Ammonlaste pealinn oli Rabba (2. Saamueli raamat 11:1).
Edomlased

Edomlased olid 1. Moosese raamatu (36) järgi Jaakobi vennast Eesavist ja Aadast põlvnenud rahvas. Edomlased asusid Surnumerest idas.
4. Moosese raamatus (20:14–21) on järgmine lugu: "Kaadesist läkitas Mooses käskjalad Edomi kuninga juurde: "Nõnda ütleb su vend Iisrael: Sina tead kõiki raskusi, mis meid on tabanud, et meie vanemad läksid alla Egiptusesse ja me asusime kaua aega Egiptuses ja et egiptlased tegid kurja meile ja meie vanemaile. Aga me kisendasime Issanda poole ja tema kuulis meie häält ning läkitas ingli, kes tõi meid Egiptusest välja. Ja vaata, me oleme Kaadesis, linnas su maa piiril. Luba meid nüüd oma maast läbi minna! Me ei lähe läbi põldude ega viinamägede ja me ei joo kaevuvett. Me läheme kuningateed mööda ega pöördu paremat või vasakut kätt, kuni oleme läbinud su maa-ala." Aga Edom vastas temale: "Sa ei tohi läbi minna! Muidu ma tulen mõõgaga su vastu." Ja Iisraeli lapsed ütlesid temale: "Me läheme maanteed mööda ja kui me joome su vett, mina ja mu loomad, siis ma maksan selle eest. Ei midagi muud, kui et võiksin jala läbi minna!" Aga tema vastas: "Sa ei tohi läbi minna!" Ja Edom läks välja tema vastu hulga rahva ja kindla käega. Kui Edom keeldus lubamast Iisraeli oma maa-alast läbi minna, siis Iisrael pöördus temast eemale."
Juuda sundasumise ajal Paabelis hõivasid edomlased selle ala kuni Hebronini (Uue Testamendi ajal nimega Idumea).
Charles Sibley

Charles Gald Sibley (7. august 1917 – 12. aprill 1998) oli Ameerika Ühendriikide ornitoloog ja molekulaarbioloog.
Haridustee.
Charles Sibley õppis California Ülikoolis Berkeleys, kus sai 1948. aastal filosoofiadoktori kraadi. 
Edasine elu- ja töökäik.
Ta rändas palju, tegi oma esimesed välitööd 1939. ja 1941. aastal Mehhikos, seejärel Saalomoni saartel, Bismarcki saartel, Paapua Uus-Guineas ja Teise maailmasõja ajal Filipiinidel. Ta oli Ameerika Ühendriikide merevägede leitnant. Sõja ajal viibis ta pikka aega Emirau saarel Paapua Uus-Guineas.
Akadeemiline tegevus.
Aastatel 1948–1949 oli Sibley Kansase ülikoolis zooloogia õpetaja ja linnuosakonna kuraator,
1949–1953 San Jose riigikooli zooloogia abiprofessor. 1953–1965 töötas ta Cornelli ülikoolis, algul zooloogia abiprofessorina, seejärel professorina ning hiljem ornitoloogia laboratooriumi juhatajana. 1965–1986 oli ta Yale'i ülikooli bioloogiaprofessor ja Peabody Museumi linnuosakonna kuraator.
1986–1992 oli ta San Francisco riigiülikooli dekaan, ning 1993. aastast kuni surmani Sonoma riigiülikooli bioloogia professor.
Teosed.
Charles Sibley rakendas alates 1960. aastate algusest lindude süstemaatika uurimiseks molekulaarbioloogiat. Aastakümneid kestnud töö tulemusena valmis koostöös Jon Edward Ahlquistiga teos "Phylogeny and Classification of Birds" (1991) ja koostöös Burt L. Monroe nooremaga "Distribution and Taxonomy of Birds of the World". Need on ühed enim viidatud ornitoloogiateosed. Koostöös Burt L. Monroe nooremaga valmis ka "A World Checklist of Birds" (New Haven: Yale University Press, 1993). 
Tunnustus.
Charles Sibley valiti 1986. aastal Ameerika Ühendriikide teaduste akadeemia liikmeks.
1990. aastal valiti ta Rahvusvahelise Ornitoloogiakongressi presidendiks.
Jon Edward Ahlquist

Jon Edward Ahlquist (27. juuli 1944 – 7. mai 2020, Huntsville, Alabama) oli Ameerika Ühendriikide molekulaarbioloog ja ornitoloog, kes oma teadustöös keskendus molekulaarsele fülogeneetikale.
Aastakümnete pikkuse töö tulemusena valmis koostöös Charles Sibleyga teos "Phylogeny and Classification of Birds" (1991).
Whistler

Whistler on linn Kanadas Briti Columbia provintsis. 
Linna geograafilised koordinaadid on 50°07′ N, 122°57′ W. Linn asub umbes 125 km Vancouverist põhja pool.
Elanike arv oli 2006. aastal 9248. 
Linn on tuntud talispordikeskusena. Whistleris peeti 2010. aasta taliolümpiamängude murdmaasuusatamise, suusahüpete, kahevõistluse, mäesuusatamise, bobisõidu, skeletoni ja kelgutamise võistlused.
Alates 2014. aastast toimub linnas TEDActive'i konverents.