Svetlana Tširkova

Svetlana Tširkova (1980. aastast Svetlana Lozovaja, vene keeles Светлана Михайловна Чиркова (-Лосовая); sündinud 6. (ametlikult 5.) novembril 1945) on endine Nõukogude Liidu (Eesti NSV) vehkleja ja Eesti vehklemistreener. Ta on kahekordne naiskondlik olümpiavõitja ja maailmameister floretis. 
Nii 1968. aasta Mexico kui ka 1972. aasta Müncheni olümpiamängudel võitis Tširkova NSV Liidu floretinaiskonnaga esikoha. Maailmameistrivõistlustelt sai ta kaks kuld- ja ühe hõbemedali naiskonna koosseisus, lisaks individuaalse pronksmedali. Pärast sportlaskarjääri on Tširkova töötanud vehklemistreenerina.
Lapsepõlv.
Tšuvaššias.
Svetlana Tširkova vanemad tutvusid Teise maailmasõja ajal Jaapani rindel. Ema Aleksandra oli tšuvašš, kes töötas Nõukogude Liidu – Jaapani piirialal tuletõrjevalves. Ema isa oli olnud suurmaaomanik, kellelt Stalini võimu ajal 1930. aastatel maa ja vara ära võeti ning kes Siberisse saadeti, mistõttu Aleksandra pidi hakkama oma elu nullist üles ehitama. Lapseootel Aleksandra naasis sõjast 1945. aasta mais. Isa Mihhail Tširkov, venelane, jäi veel rindele. Svetlana Tširkova sündis Tšuvaši ANSV-s Topneri külas. Ema lasi ametlikuks sünnikuupäevaks märkida 5. novembri, kuna number 6 polevat talle tundunud ilus ega ümmargune.
Svetlana ema ja isa koos elama ei hakanud, sest Mihhail läks pärast sõda koju Siberisse Tjumenisse ja jäi sinna oma sõjas pimedaks jäänud venna juurde. Svetlana vanaema aga ei lubanud tütrel Siberisse minna. Hiljem sai Svetlana pikemalt isaga koos olla kahel korral: 1960. aastatel elas ta mõnda aega isa juures ja 1972. aastal sõitis isa paariks kuuks Tallinna. Samal aastal sai isa autoõnnetuses surma.
Kuni kolmanda eluaastani elas Svetlana koos vanaemaga, sest ema käis metsatööl normipäevi tegemas. Svetlana oskas vaid tšuvaši keelt, aga pidas end isa tõttu venelaseks ja oli selle üle uhke.
Eestis.
Kui 1950. aastal otsiti Tšuvaššias inimesi, kes tahaksid minna Baltikumi ülesehitustöödele, võttis kodukülast lahkuda sooviv Aleksandra vastu pakkumise minna Eesti NSV-sse. Tallinna jõudnud ema ja 4-aastane tütar paigutati elama ühte Lasnamäe barakkidest. Ema kasvatas Svetlanat üksi ja tal olid pikad tööpäevad – nii veetis Svetlana palju aega omapäi. Ta on meenutanud barakielu meeldivana – need olid olnud hästi ehitatud, ilusad ja soojad. Teisalt toimus seal ka joominguid ja kaklusi, mis tekitasid Svetlanas tunde, et ta ei taha oma elus langeda samale tasemele. Aleksandra õpetas teda tööd mitte kartma ning näitas, et ema teenistus ja tütre eest hoolitsemine tuli raske tööga.
Ümberringi elasid venelased, ema rääkis lapsega vene keeles ja ta pandi venekeelsesse kooli – nii õppis Svetlana vene keele ära ja see sai ta põhikeeleks. Oma esimest keelt ta päris ära ei unustanud ja hiljem elus sünnipaika külastades on ta seal kasutanud tšuvaši keelt. 1960. aastal kolis pere Väike-Ameerika tänavale ühetoalisse korterisse.
Haridus ja esimesed töökohad.
Svetlana Tširkova haridustee algas Tallinna 16. keskkoolis, kus õppis nii venelasi kui ka eestlasi. Tema klassivendade seas oli Georgi Zažitski, samuti hilisem tippvehkleja. Mõne aasta pärast läks Tširkova üle äsjaavatud Tallinna 25. keskkooli, mis oli juba täiesti venekeelne. Kuna keegi ta järele ei vaadanud, siis ta õppis iseseisvalt. Tänu heale mälule see probleeme ei valmistanud ja hinded olid neljad. Kooli kooris oli ta eeslaulja. Keskkooli lõpetas Tširkova õhtukoolis, et saaks samal ajal tööle minna. Õhtukeskkooli ajal töötas ta kõigepealt postiljonina, seejärel haiglas sanitarina, hiljem ka telefonikeskjaamas montöörina.
1964. aastal hakkas ta õppima Tallinna Pedagoogilises Instituudis. Õppetöö toimus eesti keeles, mida Tširkova ei osanud. Seetõttu kulgesid õpingud kuni eesti keele selgeks saamiseni raskelt. Pärast kaht aastat kõrgkoolis läks ta sporditegemise intensiivistumise tõttu üle kaugõppele. Pedagoogilise Instituudi kehakultuuriteaduskonna lõpetas ta 1972. aastal treeneri kutsetunnistusega.
Sportlaskarjäär.
Treeningute algus.
Tširkova oli juba noorena füüsiliselt tugev, ta on end kirjeldanud 100% looduslapsena. Spordiga hakkas Tširkova tegelema 1957. aastal 25. keskkooli kehalise kasvatuse õpetaja Aleksander Tulki juhendamisel. Ta on Tulki, hilisemat mitmekordset Nõukogude Liidu meistrit allveeujumises, iseloomustanud suurepärase inimesena, kes oskas lapsi spordi juurde tuua. Tširkova võttis osa kõikvõimalike alade koolivõistlustest ja oli neil esimeste seas. Tõsisem sporditegemine algas Aleksander Tšikini kergejõustikutrennis, kus ta käis poolteist-kaks aastat.
1961. aasta septembris, kui Tširkova oli 15-aastane, käis nende koolis kasvandikke värbamas vehklemistreener Klavdi Jadlovski ja ta otsustas koos poole oma klassi lastega tema juurde trenni minna. Hiljem jõudis viis neist Eesti NSV koondisse. Trenn ja treener meeldisid Tširkovale. Kuna emal oli tema jaoks vähe aega, siis ta hindas seda, et keegi tahab temaga tegeleda. Samas ei tulnud vehklemine Tširkoval algul hästi välja ja võitma harjunud tüdrukut see ärritas. Tširkova arvates oli ta kehaliselt valmis vehklema, aga veel liiga emotsionaalne. Järgmise suve jättis ta treeningutes vahele, aga Jadlovski otsis ta sügisel jälle üles. Tširkova järeldas, et temasse usutakse, ja ta jätkas treeninguid.
Tširkova kirjelduse järgi olid treeningul nii kogenumatel kui uustulnukatel võrdsed tingimused, aga vanad aitasid noori. Igaühel olid oma ülesanded teada. Jadlovski kasutas teaduspõhist lähenemist, hoidis end kursis erialakirjandusega, mõõtis sportlikku vormi vastava aparatuuriga ja pööras tähelepanu psühholoogiale. Jadlovski aimas õigesti, et vehklemine liigub atleetlikkuse suunas, ja ta jätkas algselt väheeduka, aga tugeva ja vastupidava Tširkova treenimist. 
Tširkova on iseloomustanud Jadlovskit kui fanaatilist, töökat ja nõudlikku treenerit, kes tahtis, et ta õpilased oleksid kõige tugevamad. Pidevalt aeti taga tulemusi. Treener olevat tema peale ka karjunud ja Tširkova kartis teda. Jadlovski ja Tširkova vahekord jäi samaks ka õpilase vanemaks ja edukaks saades. Kuigi meesvehklejad läksid Jadlovskiga lõpuks seepärast tülli, et ta soovis kõike oma käe järgi kujundada ja intrigeeris, siis Tširkovale nii ikkagi sobis ja intriigid teda ei puudutanud. Jadlovski omakorda on Tširkovat kirjeldanud heasüdamliku, sõpradest hooliva, temperamentse inimesena, keda ahvatlesid üle jõu käivad ülesanded ja kes nõnda saavutas alati oma eesmärgi.
Individuaaltreeninguid tegi Tširkova ka Vaabo Kalbusega, kes oli vehklemistreener ja sarnaselt Tulkiga 25. keskkoolis kehalise kasvatuse õpetaja. Kuna Kalbus oli vasakukäeline, õppis Tširkova nõnda vehklema vasakukäeliste vastu ja sellest oli tal tippsportlasena palju kasu.
Läbimurre kõrgtasemele.
Tširkova ei paistnud pikka aega teiste Eesti naisvehklejate seast silma. 1962. aastal sai ta oma esimese medali – Tallinna meistrivõistluste hõbeda. 1964. aastal tuli ta Eesti NSV meistrivõistlustel pronksile ja kordas seda tulemust 1966. aastal, tõustes ühtlasi Eesti NSV edetabelis teiseks. Selle aasta Nõukogude Liidu meistrivõistlustel Moskvas sai ta 41. koha. Sellest perioodist jäi Tširkovale eriliselt meelde üksik õnnestumine, võit Aita Rootsu, Nõukogude Liidu koondislase üle.
1967. aastal algas ta sportlaskarjääris kiire ja kõrvaltvaatajatele ootamatu tõus. Tširkova hakkas esindama Nõukogude armee spordiklubi, kus pakuti stipendiumi ja paremaid treeningutingimusi. Nii sai ta pühenduda spordile ja samal ajal õppida. Sellest aastast alates hakkas ta regulaarselt osalema üleliidulistel jõuproovidel. Oma läbimurdevõistluseks peab ta veebruaris Riias toimunud Nõukogude armee meistrivõistlusi, kus ta Balti sõjaväeringkonna tundmatu esindajana esikoha sai. Saavutus tekitas huvi Nõukogude Liidu koondise treenerites. Suvisel rahvaste spartakiaadil Moskvas oli ta individuaalselt 62. ja Eesti NSV floretinaiskonnaga 10. kohal. Järgnenud rahvusvahelisel turniiril Riias tuli Tširkova individuaalselt 4. ja Eesti NSV naiskonnaga 2. kohale, kusjuures oma 14 duellist kaotas ta vaid ühe. Samal aastal tuli Tširkova esimest korda individuaalarvestuses Eesti meistriks naiste floretis, hiljem juhtus seda veel kuus korda, lisaks tuli ta neljakordseks meistriks naiskonnavõistluses.
Nõukogude armee meistri tiitel andis võimaluse osaleda 1968. aasta Nõukogude Liidu karikavõistlustel Saratovis, kus ta tuli 4. kohale ja sai ametlikult Nõukogude Liidu koondise kandidaadiks. Nõukogude Liidu meistrivõistlustel Tallinnas sai Tširkova individuaalselt 3. ja Nõukogude armee naiskonnaga 4. koha ning jõudis nii juba olümpiakoondise kandidaatide hulka.
1968 Mexico olümpiamängud.
Nõukogude Liidu koondise juures sai Tširkova isiklikuks treeneriks Vitali Arkadjev, kes oli ka Nõukogude armee floreti vanemtreener ning võttis ta Moskvas oma hoole alla ja pere juurde elama. Arkadjev hoidis Tširkovat eemal koondise meestest, kellele meeldis pidusid pidada ja alkoholi tarbida, tutvustas talle vene kultuuriajalugu, viis näitustele ja teatrisse, õpetas prantsuse keelt. Tširkova oli talle kõige selle eest väga tänulik. Erinevalt epeele keskendunud Jadlovskist oli Arkadjev floretispetsialist. Tširkova sõnul õppis ta uuelt treenerilt palju ja võlgnes talle olümpiavõiduni jõudmise.
Lisaks Nõukogude Liidu meistrivõistlustele oli olümpiakoondise kohtade määramisel tähtsas rollis esinemine 24 tugevama sportlase treeningkogunemisel toimunud katsevõistlustel. Tširkova sõnul võitles ta viimase, viienda koondisekoha eest, sest kuigi ta oli edetabelis kolmas, siis kaks temast tahapoole jäänud naist olid koondise ülemjuhataja lemmikud. Katsevõistlustel esines Tširkova stabiilselt tugevalt – esikohti ei saanud, aga neljandast kohast allapoole ka ei langenud – ja võetigi Nõukogude Liidu olümpiakoondisse. Tema edu aluseks tähtsatel jõuproovidel on peetud erakordset võitlejaloomust, suurt tahtejõudu, enesekindlust ka kuulsustega veheldes ja atleetlikkust. Välja on toodud ka Tširkova vastupidavust ja tugevaid närve.
Mexico olümpiamängude individuaalturniiril Tširkova kaasa ei teinud. Võistkondade turniiril alistas Nõukogude Liidu floretinaiskond (Tširkova, Jelena Novikova, Tatjana Samussenko, Galina Gorohhova, Aleksandra Zabelina) alagrupis Poola 12:4 (Tširkova minimatšid 4:0) ja Suurbritannia 13:3 (Tširkova 3:1), aga kaotas Rumeeniale 7:9 (Tširkova 0:4). Kaotusi selgitades ütles Tširkova, et olümpiamängud olid tema esimene rahvusvaheline võistlus esimeste välismaalastest vastastega. Rumeenlannade vehklemisstiil tundus talle võõra ja arusaamatuna. Edasiseks turniiriks jäeti Tširkova varupingile. Tema naiskond võitis veerandfinaalis Itaalia 9:4, poolfinaalis Prantsusmaa 9:3 ja finaalis Ungari 9:3 ning tõi ka Tširkovale olümpiakulla.
Mexico olümpiamängudest jäi talle ere mälestus. "Ma polnudki ju varem kuskil õigupoolest käinud. Ja nüüd korraga olümpial. Kõigi unistuste tipus. Kõik tundus nii ilus-ilus olevat." Selle saavutuse eest anti talle korter, hõbelusikate komplekt ja 1000 rubla. Mehhikost oli ta lisaks medalile saanud olümpiavõitjatele mõeldud kullaga tikitud musta sombreero, mille ta Eesti Spordimuuseumile kinkis. Tširkovale anti ka suurmeistri aunimetus. 1968. aasta parimate Eesti NSV naissportlaste valimisel Spordilehe ringküsitlusel jäi ta napilt teiseks.
1969 Havanna MM.
1969. aasta Nõukogude Liidu karikavõistlustel Ašhabadis jagas Tširkova 9.–12. kohta. Sotsialismimaade vehklejate turniiril Budapestist tuli naiskonnaga esikoht. Nõukogude Liidu meistrivõistlustel Kadijevkas jõudis ta 8 osalejaga finaali, kus sai 5 võitu ja 2 kaotust, olles seejuures ainus, kes võitis esikohale tulnud valitsevat olümpiavõitjat Jelena Novikovat. 2.–3. kohta jagama jäänud Galina Gorohhova ja Tširkova vahel toimus lisamatš medalite selgitamiseks. Finaalringis oli Tširkova talle alla jäänud ja kaotus tuli nüüdki.
Võidetud medali lisaväärtus oli Havanna maailmameistrivõistlustele sõitvasse koondisse koha kindlustamine. Koondisse püsimajäämises on olulise tegurina nähtud Tširkova suutlikkust hästi kohaneda naiskonnakaaslastega, kuigi algul oli talle vastuvõtt tundunud jahe. Tširkova on ka öelnud, et koondisse saamine oli raske, aga kord juba kadalipu läbinuid ja sinna saanuid usaldati.
Havannas olid võistlustingimused rasked: 30-kraadine kuumus ja kõrge õhuniiskus. Higistavate sportlaste vehklemisrõivastus sai nii märjaks, et torkeid lugev aparatuur hakkas registreerima torkeid ka piirkondadesse, mida floretis ei arvestata. Oma avaringi grupist läks Tširkova edasi teisena rumeenlanna Ileana Drimba järel, järgmisest ringist jälle teisena itaallanna Antonella Ragno järel. Oma veerandfinaalgrupi võitis ta täisedu viie võiduga. Tširkova sattus tugevasse poolfinaalgruppi, aga pääses sealtki tänu 3 võidule koos Drimba ja prantslanna Brigitte Gapais’ga edasi. Finaalgrupis alustas Tširkova võitudega Jelena Novikova ja Tatjana Samussenko üle, kaotas siis Drimbale, võitis seejärel ungarlannat Ildiko Retjöt ja lõpetas kaotusega Gapais’le. See Tširkova elu parima individuaalturniiri tulemus andis talle Novikova ja Drimba järel pronksmedali. Võistkonnavõistlusel jõudis ta Nõukogude Liidu floretinaistega (Novikova, Samussenko, Gorohhova, Zabelina) finaali Rumeenia vastu, kus varupingile jäetud Tširkova oli tunnistajaks üllatuslikule 8:9 kaotusele. Sel aastal valisid Eesti NSV ajakirjanikud Tširkova ülekaalukalt aasta naissportlaseks.
Tširkovat jäi häirima olümpiamängudel ja nüüd maailmameistrivõistlustel hätta jäämine rumeenlannade vastu. Havannas oli ta finaalgrupis kaotanud Drimbale 3:1 eduseisust 3:4. Tširkova ei suutnud kohaneda Drimba eripärase vehklemistehnikaga, kus ta hoidis relva all, ei andnud seda vastasele ega rünnanud ka ise vastase relva. Tsirkova hakkas rumeenlannasid jälgima ja neile vasturohtu otsima. Lõpuks jõudis ta järeldusele, et nende pealetungi korral ei tohi taganeda kaitsesse, vaid peab ise vastu ründama. Tširkova hakkas harjutama uut lähenemist ja kasutas seda järgmistel rahvusvahelistel võistlustel.
1970 Ankara MM.
1970. aasta Nõukogude Liidu karikavõistlustel Bakuus sai Tširkova 7. koha. Liidu meistrivõistlustel Zaporižžjas tuli individuaalselt taas 7. koht. Klavdi Jadlovski sõnul oli ta enne võistlusi külmetunud. Nõukogude armee naiskonna koosseisus sai Tširkova 2. koha. Itaalias Comos toimunud turniiril oli ta 4. kohal. Berliinis sotsialismimaade turniiril sai ta individuaalselt 4. ja Nõukogude Liidu naiskonnaga esikoha. Tširkova meenutuse kohaselt õnnestus tal seejuures kõiki rumeenlannasid võita. Universiaadil Torinos tuli ta individuaalselt 5. kohale ja Nõukogude Liidu naiskonnaga kullale, võites finaalis Rumeeniat.
Ankara maailmameistrivõistluste individuaalturniiril ta eelringist kaugemale ei jõudnud. Tširkova sõnul oli ta enne võistlusi haige olnud. Nõukogude Liidu floretinaiskond koosseisus Tširkova, Novikova-Belova, Samussenko, Gorohhova ja Zabelina alistas kõigepealt USA 12:4, Itaalia 9:1 ja Austria 15:1, siis poolfinaalis Ungari ja lõpuks kullakohtumises Rumeenia 9:7. Erinevalt mullusest MM-st usaldati Tširkova ka Rumeenia vastu rajale ja ta vehkles nende vastu hästi, saades oma 4 vastasseisus 3 võitu. Eesti NSV aasta naissportlase valimisel sai ta sel aastal 2. koha.
1971 Viini MM.
1971. aasta jaanuaris Tallinnas toimunud Nõukogude Liidu karikavõistlustel sai Tširkova individuaalturniiril 5. koha. Võistkonnavõistlus oli omapärane selle poolest, et tiim koosnes espadronimehest, floretimehest, floretinaisest ja epeemehest. Eesti NSV esindus koosseisus Peeter Ainsam, Vladimir Mihhaljov, Svetlana Tširkova ja Georgi Zažitski võitis finaalis 14:13 favoriidiseisuses olnud Valgevene NSV-d, kuhu kuulus kolm praegust ja üks tulevane mitmekordne olümpiavõitja ja maailmameister. Oma matšis alistas Tširkova Jelena Belova 4:3. Euroopa karikavõistlustel Torinos tuli ta Moskva Dünamo võistkonnas 2. kohale.
Juulis Viinis korraldatud vehklemise maailmameistrivõistlustele läks Tširkova suurte ootustega: ta tundis, et enesetunne ja treenitus on hea. Ilma ühegi kaotuseta edenes ta eelringidest poolfinaali ja sai sealgi kohe kaks võitu. Siis aga tekkisid jalgadesse krambid, millele ka tiimi arst ei osanud lahendust leida ja Tširkova kaotas ülejäänud matšid, platseerudes lõpuks 8. kohale. Hiljem on ta juhtunut seletanud võistluseelse laagri kehva toidu ja kaalulanguse ning võistlusaegse veepuudusega. Võistkonnavõistluses sai Nõukogude Liidu floretinaiste koondis (Tširkova, Belova, Gorohhova, Zabelina, Valentina Nikonova) kulla. Poolfinaalis võideti Poolat 9:3, finaalis Ungarit 9:6.
Varsti pärast maailmameistrivõistlusi toimus Moskvas rahvaste spartakiaad. Individuaalselt langes Tsirkova välja teises ringis ja sai 26. koha. Tema juhitud Eesti NSV naiskond tuli 5. kohale. Eesti NSV aasta sportlase valimisel oli Tširkova seekord neljas.
1972 Müncheni olümpiamängud.
1972. aasta Nõukogude Liidu karikavõistlustel Voronežis oli Tširkova tulemuseks 2. koht. Euroopa karikavõistlustel Torinos tuli ta Moskva Dünomo naiskonnaga 3. kohale. Nõukogude Liidu meistrivõistlustel Tallinnas Tširkova individuaalturniiril poolfinaalgrupist kaugemale ei jõudnud ja sai 10. koha. Nõukogude armee naiskonnaga tuli ta 2. kohale, kusjuures poolfinaalis ja finaalis võitis ta oma 14 minimatšist 12. Need tulemused tagasid talle pileti Müncheni olümpiamängudele.
Olümpiamängudel osales Tširkova naiskonnavõistluses. Vehklemisrajale pääses ta kahes esimeses kohtumises, kus võideti Kuubat 11:5 (Tširkova minimatšid 4:0) ja Austriat 14:2 (Tširkova 3:1). Edasi võitis Nõukogude Liit Ungarit 9:4, poolfinaalis Rumeeniat 9:4 ja finaalis jälle Ungarit 9:5. Kuna Rahvusvaheline Olümpiakomitee oli otsustanud, et vehklemise võistkonnaaladel saavad medali vaid need, kes medalikohtumistes vehklevad, siis jäi Tširkova kullast ilma ja sai vaid diplomi. Olümpiavõitjana teda siiski tunnustati. 2002. aastal esitas Eesti Olümpiakomitee Rahvusvahelisele Olümpiakomiteele järelepärimise Tširkova staatuse kohta ja sai kinnituse, et ta on kahekordne olümpiavõitja. Tširkova teada oli ka medal Moskvasse saadetud, aga selle edasise saatuse kohta infot pole. Nõukogude Liidus premeeriti Tširkovat 3000 rublaga ja talle anti teenelise meistersportlase aunimetus. Eesti NSV aasta sportlase valimisel sai ta naiste kategoorias 2. koha.
Koondisest väljaarvamine.
Müncheni olümpiamängude järel Tširkova enam Nõukogude Liidu koondise põhiviisikusse ei mahtunud. Selle põhjustena on ta välja toonud mitu asjaolu. Koondislastele olevat öeldud, et järgmise olümpia jaoks toimub noorenduskuur ja vanemaid tegijaid, sealhulgas 27-aastast Tširkovat, enam tiitlivõistlustele ei viida. 1970. aastate keskpaigas oli vastu võetud ka otsus, et naiskonnas saab olla ainult üks üle 23-aastane sportlane. Koondisest väljalangemist on Tširkova seostanud ka oma olümpiajärgse aasta kehva esinemisega Nõukogude Liidu meistrivõistlustel. Tal olevat kadunud tahtmine end uue põlvkonnaga sobitada ja jätkata rasket võitlust koondises püsimise eest. Kord juba koondisest väljalangenuna polevat olnud ka enam tingimusi, et saanuks võimete piiril töötada. Tširkova sõnul oli ta Müncheni finaalis osaleda mittesaamise pärast solvunud ega innustunud enam vehklemisest. Veel on ta rääkinud, et treenis varasemast vähem, aastaid kurnatud närvid andsid tunda ja toimus pööre ta isiklikus elus. Viimane rahvusvaheline võistlus, kus ta Nõukogude Liitu esindas, oli 1974. aastal Ungaris. Koondise stipendiumi maksti talle siiski kuni 1977. aastani.
1973. aasta Nõukogude Liidu meistrivõistlustel Odessas oli Tširkova individuaalselt 23. kohal, Eesti NSV naiskonnaga saadi 7. koht. Aasta lõpus Tbilisis toimunud Nõukogude Liidu karikavõistlustel sai ta esikoha, alistades finaalis kõik viis vastast. 1974. aastal sai Tširkova Nõukogude Liidu meistrivõistlustel Minskis individuaalselt 41. koha ja Nõukogude armee naiskonnas 2. koha. Pärast seda hooaega tõmbus ta lõplikult tippspordist tagasi ja vehkles edaspidi vaid oma lõbuks. 1977. aastal osales ta Tallinnas Nõukogude Liidu meistrivõistlustel, kus tuli individuaalselt 28. kohale ja Eesti NSV naiskonnaga 5. kohale. Sama aasta Nõukogude armee meistrivõistlustel jõudis ta esikuuikusse. 1978. aastal tuli Tširkova viimast korda Eesti NSV meistriks. 1979. aastal tegi ta kaasa rahvaste spartakiaadil Moskvas, kus sai individuaalselt 33. koha ja Eesti NSV naiskonnaga 14. koha.
Tulemuste loetelu.
 Olümpiamängud
 Maailmameistrivõistlused
 Universiaad
Euroopa karikavõistlused
 Nõukogude Liidu meistrivõistlused
 Nõukogude Liidu karikavõistlused
 Eesti NSV meistrivõistlused (märgitud ainult esikolmiku kohad)
Allikad: Eesti spordi biograafiline leksikon; Tiit Lääne (2006) kogumik "Svetlana Tširkova".
Treeneritöö.
1974. aastal teatas Tširkova, et soovib esialgu hakata võistlevaks treeneriks ja Klavdi Jadlovski abiliseks. 1976. aasta seisuga töötas ta Jadlovski juures noortega. Tširkova oli laste- ja noortetreener aastatel 1977–1993 spordiühingus Dünamo, 1993–2012 Tallinna Kesklinna spordiklubis ja alates 2012 vehklemisklubis Tallinna Mõõk. Ta on olnud Vehklemisliidu treenerite nõukogu liige. Treeneritöö lastega talle oma sõnul meeldib.
Tuntuimad tema juures õppinud vehklejad on Merle Esken, kes jõudis nii Nõukogude Liidu kui ka Eesti Vabariigi koondisse ja võitis naiskondliku MM-pronksi, Ljudmilla Piliponis, kes võitis noorte MM-pronksi ja juunioride Euroopa meistrivõistluste naiskondliku pronksi, ning Irina Embrich, kes võitis Tokyo olümpiamängudel naiskondliku kulla ja on öelnud, et tema unistus oligi saada samamoodi olümpiavõitjaks nagu ta treener Svetlana Tširkova.
Isiklikku.
1973. aastal abiellus Svetlana Tširkova sportvõimleja Aleksandr Filatoviga. 1975. aastal sündis poeg Eduard. 1979. aastal abielu lahutati. Poja perekonnanimeks sai Ber – Aleksandri sakslasest isa kunagise nime järgi. 1980. aastal abiellus Svetlana Tširkova kaugsõidukapteni Eduard Lozovoiga ja tema perekonnanimeks sai Lozovaja. 1988. aastal sündis neil poeg Kirill. Mõlemad pojad on vehklemises jõudnud Eesti meistrivõistlustel medalitele ja rahvusvahelistele turniiridele.
Ta oskab tšuvaši, vene, eesti ja saksa keelt, on õppinud ka prantsuse keelt.
2015. aasta filmis Vehkleja mängis Svetlana Lozovaja rajakohtunikku.