Sitsiilia verepulm

"Sitsiilia õhtujumalateenistus" (prantsuse "Les vêpres siciliennes", tõlgitud ka kui "Sitsiilia verepulm") on Giuseppe Verdi ooper ("dramma") viies vaatuses Eugène Scribe’i ja Charles Duveyrier' libretole nende endi endi Gaetano Donizettile kirjutatud libreto "Le duc d’Albe’i" (1839) järgi.
Ajalugu.
Ooperi saamislugu.
Pärast Verdi ooperi "I Lombardi" ümbertöötamist suurooperiks ("grand opéra"), esitas ta seda 1847. aastal Pariisi Opéras (pealkirja "Jérusalem" all), kuid teost ei saatnud suur edu. Seejärel soovis Verdi kirjutada Pariisi ooperteatri esmaettekandeks täiesti uue suurooperi. Prantslaste maitset arvestava suurooperi arendasid 1830. aastatel välja Giacomo Meyerbeer ja Jacques Fromental Halévy. Prantslased soovisid kuulata lavalugu, mis oleks neli või viis vaatust pikk, võimalikult paljude solistide ja suure kooriga ning suure orkestri saatel. Kindlasti pidi see sisaldama ligi pooletunnilist balletistseeni, olema suurejoonelise lavakujundusega ning käsitlema mingit ajaloolist sündmust. Itaalia ooperipublikule polnud need põhimõtted olulised. Kui itaalia heliloojad soovisid range tsensori eest põgeneda liberaalsesse Pariisi, kus ka heliloojale hästi maksti, siis tuli nende põhimõtetega arvestada.
Verdi alustas Opéraga läbirääkimisi uue ooperi komponeerimiseks 1848. aastal, kuid Prantsuse revolutsiooni tõttu katkesid need mõneks ajaks. Alles 1852. aasta veebruaris naasis Verdi Pariisi ja sõlmis teatriga lepingu. Libreto pidi teatri soovil kirjutama populaarne prantsuse libretist Eugène Scribe. Juulis 1852 andis Verdi Scribe'ile teada millist libretot ta ootab. Tekst pidi olema suurejooneline, kirglik, originaalne ja imposantne. Libretist pakkus välja "Le duc d'Albe'i" libreto muudetud versiooni, mis oli kirjutatud umbes paarkümmend aastat tagasi prantsuse suurooperi traditsiooni haripunktis. Ta oli seda varem pakutud Halévyle, kes keeldus ja siis Donizettile, kes selle 1839. aastal algse pealkirjaga osaliselt ära kasutas. Verdi esitas palju muutmisettepanekuid. Need hõlmasid asukoha muutmist, tegelaste nimesid, teatud konkreetseid olukordi (Sitsiilias ei ole õllesaale) ja nõudmist lisateksti viienda vaatuse jaoks, mida Donizettil polnud. Uus ooper ei tohtinud jääda alla tollal Pariisis domineerinud Meyerbeeri ooperitele "Les Huguenots" ja "Le Prohvet". Teater nõudis lepingu järgi partituuri esitamist 30. juuniks 1854. Selle nad ka said ning kohe suvel alustati proove. Verdile oli esietendusele järgneva kümne kuu jooksul garanteeritud talle sobivad solistid ja nelikümmend etendust.
Verdi komponeeris Pariisis ja nõudis töö käigus pidevalt, et libretist muudaks teksti. Libretist ei reageerinud Verdi palvetele, kuni lõpuks oli ta ikkagi sunnitud proovide käigus 1854. aasta lõpus arvestama Hélène'i rolli esitama palgatud Sophie Cruvelli nõudmistega, mis toetasid Verdi soove. Kuid esialgu oli Sophie Cruvelliga probleeme, kes oli eelistanud proovidel osalemisele oma eraelu. Verdi teatas, et lõpetab lepingu, kui primadonna välja ei ilmu. Kuid impressaario François-Louis Crosnier suutis halvema ära hoida ning Verdi jätkas tööd. Kokkuvõttes töötas Verdi ooperi kallal peaaegu kaks aastat.
Teose ettekanded.
Esmaettekanne toimus 13. juunil 1855 Pariisi Opéra Salle Le Peletier's ja pälvis suure tunnustuse. Kohal olid imperaator Napoleon III, keisrinna Eugénie ja Porto hertsog. Ooper meelitas teatrisse Pariisi jõukaid piemontelasi ja langobarde. Pärast teose väljatulekut esitati seda 62 korda.
Tegemist on Verdi küpse perioodi töödest kõige harvemini esitatud teosega. Ooper sisaldab tema parimat balletimuusikat "Les quatre saisons" ning algab silmapaistvalt hea avamänguga, mida aeg-ajalt kontsertidel esitatakse. See on kõige pikem avamäng, mis ta oma ooperitele on kirjutanud, kestes ligi 9 minutit. Teos paistab silma ka mitme säravalt komponeeritud ansambli poolest.
Ooperit esitati 1856. aastal ka Lyons, Barcelonas, Madrids, Budapestis, Brüsselis, Lissabonis, Münchenis, Viinis, Peterburis, Londonis ja Buenos Aireses, kuid pealkirja "I vespri siciliani" all. Sellele vaatamata pole ooperit hinnatud edukaks. Esialgne versioon ei jõudnud kunagi teatrite püsirepertuaari. 6. juulil 1863 Pariisi Opéras toimunud uuslavastuseks asendas Verdi mõned solistid, kuid see eriti ei aidanud ning mõne etenduse järel ooper võeti repertuaarist maha ning kadus üldse Prantsusmaa teatrilavadelt.
Pärast pikka unustuses olemist pöördus algne prantsuskeelne oopus alles 21. sajandil Euroopa ooperiteatrite repertuaari. Kõigepealt esitas seda Pariis Théâtre de la Bastille's (2003), siis oli mängukavas Amsterdamis (2010), Genfis (2011), Napolis (2011), Frankfurdis (2013), Bilbaos (2013), Londonis (2013, ilma balletita) ja Münchenis (2018).
Süžee.
Prantsuse versioonis toimub tegevus 1282. aastal Palermos lihavõttepühade ajal ja tugineb ajaloolisele sündmusele, mis toimus 30. märtsil 1282, kui hukati Sitsiilia patrioodid. Sitsiillaste revolutsioonijuht, pagulusest naasnud arst Jean Procida kavandab prantslastevastast ülestõusu. Teda abistavad armastajapaar, noor Sitsiilia patrioot Henri ja prantslaste poolt tapetud Austria hertsogi Frédérici õde, hertsoginna Hélène. Jean on leppinud kokku, et hispaanlased toetavad seda ettevõtmist. Türanlik Sitsiilia prantslasest kuberner Guy de Montfort saab teada, et Henri on tema sohipoeg. Ta räägib sellest noormehele, mis vähendab Henri soovi revolutsioonilises tegevuses osaleda, kuid viib ta oma päritolu pärast meeleheitele. Lossis toimub maskiball. Henri tunneb tantsijate seas ära Procida ja Hélène. Nad on tulnud Montforti tapma. Henri takistab oma sõpru seda tegemast. Vandenõulased arreteeritakse. Nad süüdistavad Henrit reetlikkuses. Noormees räägib oma sidemetest Montfort’iga Hélène’ile, keda ta külastab vanglas. Naine annab talle andeks. Henri soovib, et Montfort laseks vandenõulased vabaks ja nõustuks tema ja hertsoginna abieluga. Montfort on lõpuks nõus. Ta muudab ära vandenõulaste hukkamise ja kuulutab välja Henri ja Hélène’i pulmad. Palermo Santo Spiriti kirikus toimub pulmatseremoonia. Halastamatu Procida näeb selles oma kättemaksu šanssi. Kui pulmakellad helisevad, algab ülestõus ja Procida kor­raldab relvas­tamata prantslastele veresauna.
Itaalia versioon.
Tollal valitses komme, et kui itaalia ooperimeistrid komponeerisid mõne oopuse prantslaste jaoks, siis toodi see ka kiiresti Itaalias mõne teatri mängukavva. Libreto tõlgiti itaalia keelde ja mugandati terve ooper Itaalia publiku nõudmistele vastavaks. Poeet Ettore Caimi tegi Verdi juhtimisel itaaliakeelse teksti. Verdi teadis, et oopuse revolutsiooniline faabula oleks Itaalias tollal olnud võimatu Sitsiiliasse paigutada. Alba hertsogi tegutsemiskohaks sai Lissabon. Pealkiri muudeti "Giovanna de Guzmaniks". Ooperi itaaliakeelne variant esitati 26. detsembril 1855 Parma Teatro Regios, seejärel Torino Teatro Regio. 1861. aastal sai ooper tagasi oma algse pealkirja, mis itaaliakeelse variandis on "I vesperi siciliani". Võeti kasutusele ka esialgne itaaliakeelne libreto. 
Rollid (sulgudes itaalia versiooni nimed).
Dirigeerisid Narcisse Girard / Nicola de Giovanni. Kontsertmeistrid olid Giuseppe Verdi / Giovanni Rossi.