Pauluse esimene kiri Timoteosele

Pauluse esimene kiri Timoteosele on üks Uue Testamendi raamat kristlikus Piiblis (lühend 1Tm, varasem lühend 1Ti). See on Uue Testamendi eestikeelses kaanonis 15. raamat, millele eelneb Pauluse teine kiri tessalooniklastele ja järgneb Pauluse teine kiri Timoteosele. Tegemist on pastoraalkirjaga.
Esimene kiri Timoteosele on pastoraalkirjadest kõige pikem ja ka kõige kunstlikum ning sellest puuduvad isiklikud pöördumised ja tervitused. Kiri koosneb põhimõtteliselt ainult kirikule mõeldud regulatsioonidest ning autori ja Timoteose vahelise läheduse puudumine paneb kahtluse alla kirja Pauluse autorluse. 
Tegu on Pauluse pöördumisega isiklikult Timoteose poole, aga sisult on see koguduse õpetuskogum kristlikuks usuks, iseloomuks ja käitumiseks. 
Timoteos.
Timoteosel oli Ap 16,1-3 teatel juudikristlik ema ja paganast isa ja ta pärines Lüstrast Väike-Aasiast. Paulus kaasas ta oma saatja ja abimehena misjonireisidele. 1Kr (4:17 ; 16:10-11) on Timoteost kirjeldatud kui Pauluse armastatud ja ustavat last, keda ei tohiks ära põlata, sest ta teeb Issanda tööd. 
Tekkelugu.
Kui kirja autor on Paulus, siis on kiri koostatud millalgi 1. sajandi keskel Makedoonias. Teoloogid, kes kahtlevad Pauluse autorluses, eeldavad, et kiri võidi koostada koguni 2. sajandi algul ja sel juhul võidi kiri koostada Efesoses. Kiri oli mõeldud Timoteosele, kes abistas Paulust misjonitööl Aleksandria Troases, Véroias (Berea), Thessaloníkis, Kórinthoses, Efesoses ja Roomas.
Varaseimad teadaolevad kirjakohad on säilinud Papüürus 133 manuskriptilt 3. sajandist. Varaseim terviklik tekst sisaldub Codex Sinaiticuse käsikirjas 4. sajandi keskelt.
Kiri eesti keeles.
Georg Mülleri jutlustes 17. sajandi algusest on säilinud varasemad teadaolevad eestikeelsed kirjakohad Pauluse esimesest kirjast Timoteosele. 
Tekst ilmus esmakordselt tervikuna eesti keeles 1686 "Wastses Testamendis" kui "Pahwli se Apostli eesmänne Rahmat Timoteulle". 1694 Müncheni käsikirjas on kiri pealkirjastatud "Paulusse se Apostli essimenne Ramat Timoteussele kirjotud" ja 1739 Piiblis "Apostli Paulusse essimenne Ramat Timoteussele kirjotud " .
Kirja eesmärk.
Esimeses kirjas Timoteosele ja kirjas Tiitusele, annab Paulus kahele oma õpilasele ettekirjutuse meetoditest, kuidas viia läbi vastavaid protseduure kirikutes, kus nad on ajutiselt vastutavad isikud.
On vähe andmeid sellest, mis oleks Pauluse kirja tegelik eesmärk Timoteosele, kuid Paulus mainib lubadust tulevikus külastada Timoteost Efesoses (1Tm 4:13), mis on iseäraselt juhtumisi tehtud ettepanek ning seda on raske pidada kirja kirjutamise ajendiks. Tundub tõenäoline, et apostel tundis vajadust edastada konkreetne õpetus Timoteosele selle kohta, kuidas korrastatult kirikut organiseerida. Sealhulgas julgustada Timoteost ja anda talle moraalne tugi olla kindel evangeeliumites ning neid mitte häbeneda. 
Autorlus.
Suured erinevused pastoraalkirjade keeles ja stiilis võrreldes teiste Pauluse kirjadega teevad kirjade päritolu Pauluselt küsitavaks. Alles 19.saj alguses sai uurijate seas omaseks erinevate Uue Testamendi teoste ebaehtsuse küsimus. Piibliteaduses kandus edasi seisukoht, et 2Ts, Ef, Kl, 1-2Tm ja Tt kirjad ei pärine Pauluselt ning nende puhul toetuti peaasjalikult sisuliste ja keelelistele põhjendustele. 21.sajandiks paistab selge olevat, et enamus argumente on jäänud oletuslikuks, omandamata sundivat laadi ja kogemuslikke kinnitusi. 
Seisukoht, et Paulus on pastoraalkirjade autor, toetavad iga kirja tervitused ja kiriku kaheldamatu õpetus. Kuigi selle seisukohaga kaasnevad kahtlemata oma raskuskohad, ei muuda ükski neist seda võimatuks. Mõned õpetlased on veenunud pastoraalkirjade Pauluse omases iseloomus, ent leiavad, et kirjad on valmis kirjutanud hoopis keegi teine. Keelelised ja muud erinevused olenevad kirjutajale võimalikuks saanud suuremast vabandusest. Pastoraalkirjade ja Luuka evangeelimi/Apostlite tegude keelelise sarnasuse tõttu on arvatud, et kirjade stilistilise spetsiifika taga võib olla Luukas. Ent on kaheldav, kas Paulus oleks sellist vabadust võimaldanud. 
Raymond E. Brown toob välja, et on esitletud võimalust, kus autoriks on Pauluse lähedane jünger, kes teostab Pauluse kaudseid plaane ning seda lahendust on soovitatud ka muude deuteropauliinlike kirjutiste puhul. (Ent selline lahendus ei pruugi Browni arust olla kooskõlas pastoraalidses ilmunud biograafiliste detailide ajaloolisusega). Mõned teadlased paigutaksid Pauluse ja pastoraalkirjade autori vahele suurema distantsi. Välja on toodud võimalus, et pastoraalkirju pole mitte kirjutanud Pauluse jünger, vaid Pauluse pärandit mõistev kommenteerija, kes soovis tugevdada kohalikku kirikuorganisatsiooni tõusva gnostitsismi vastu. 
Pastoraalkirjade sõnavara moodustab 848 sõna, millest 54 on pärisnime. Tervelt 306 pastoraalkirjades kasutatud sõnadest puuduvad muudest Pauluse kirjadest. Pastoraalkirjade sõnakasutus ja stiil on teiste Pauluse kirjadega võrreldes hellenistlikule kõrgkeelele lähemal, nõnda nagu seda kasutati filosoofide, kirjanike ja õukonna poolt. Terminoloogia ja keele kokkulangevuste tõttu pastoraalkirjade ning Luuka teoste vahel (evangeelium ja Ap) on A. Strobel pidanud pastoraalkirjade autoriks Luukast. Neil on ühised harva kasutatavad sõnad, nagu näiteks "agathoergein, apodechesthai, acharistos, dynastes" ning ka mõned grammatilised väljendid, nagu nt "dei, edei" jms. Samuti esineb kokkulangevusi ka teatud kõnekujundites, näiteks see, et Kristus on tulnud maailma selleks, et päästa patuseid (1Tm 1,15; Lk 19,10) või et tööline on oma tasu väärt (1Tm 5,18; Lk 10,7). Kuid sellised ühisjooned ei tõesta Lohse arust muud, kui seda, et on kasutatud kõrgstiili koineed ja sisulised kokkupuuted on seletatavad üldkirstlike väljenditega, mida Luukas ja pastoraalkirjad kasutavad. 
Kiriku ametite loomine.
Kvalifitseeritud indiviidide määramine juhtpositsioonile kirikus on pastoraalkirjades tähtsal ja päevakajalisel kohal. Nad on juhid, kelle peamiseks vastutuseks on kaitsta õiget õpetamist ja praktikat ning säilitada traditsioone, mis tagavad jätkusuutlikuse ja järjepidavuse, pikendades vaheperioodi Kristuse esimese ja teise tulemise vahel.
Pastoraalkirjades mainitud ametid on: ülevaataja ("episkopos"), vanem ("presbyteros") ja diakon ("diakonos"). 1. Timoteose kirjas kui ka Tiituse kirjas nõutakse ülevaatajatelt ehk piiskoppidelt teatavaid omadusi, kuid on märkimisväärne, et need omadused on üpris tavalised. Õigupoolest on üllatav see, et nii madalate nõuete sõnastamist üldse vaja oli. Küll aga on tähenduslik, et mõlemas kirjas nõutakse piiskoppidelt võimet õpetada, kuid seegi pole midagi enamat, kui võiks nõuda vastutavas rollis olevalt koguduseliikmelt. 1. Timoteose kiri sisaldab juhiseid diakonite valimiseks, aga nende kohustuste kohta ei lausuta midagi.