Horezmi dünastia

Horezmi dünastia, tuntud ka kui Horezmi suuršahhide dünastia oli turgi mameluki päritolu sunniitlik dünastia. Dünastia valitses kõrgkeskajal (u 1077–1231) suurt osa Suur-Iraanist.
Algul oli Horezmi dünastia Karakitai riigi ja Seldžuki impeeriumi vasall, hiljem iseseisev riik kuni mongolite sissetungini 13. sajandil. Dünastia esimene valitseja oli turgi päritolu Anushtegin Gharchai, kes oli algselt Seldžuki sultani ori, kuid hiljem tõusis Horezmi kuberneriks. Tema pojast Muhammad I-st sai esimene Horezmi suuršahh.
Ajalugu.
Eellugu.
Dünastia asutamise täpne kuupäev on endiselt vaidluse all. Aastal 1017 tapsid Horezmi mässulised Abu'l-Abbas Ma'mun ibn Ma'muni ja tema naise Hurra-ji, kes oli Ghasnaviidide sultani Mahmudi õde. Kättemaksuks okupeeris Mahmud Horezmi piirkonna alad, selle tulemusel sai Horezmist aastateks 1017–1034 Ghasnaviidide riigi provints.
Vasallid.
1077. aastal sai juba 35 aastat Seldžuki riigi koosseisu kuulunud Horzemi provintsi valitsejaks Anushtegin Gharchai, turgi päritolu eksori.
Seldžuki sultan Ahmad Sanjar sai 1141. aastal Qatwani lahingus lüüa Karakitailt, mistõttu pidi ta loovutama Horezmi. Selle tulemusel sai Gharchai pojapojast Ala ad-Din Atsizist Karakitai valitseja Yelü Dashi vasall.
Kui Sanjari surma järel tekkis Seldžuki riigis kaos, said Horezmi šahhid võimaluse laieneda lõuna poole. 1194. aastal tappis Horzemi valitseja Ala ad-Din Tekish viimase Seldžuki sultani, Toghril III. Seejärel vallutas Tekish Lääne-Iraanis suuri alasid. Ta suri aastal 1200. 
Tekishi surma järel tõusis troonile tema poeg Ala ad-Din Muhammad. Ta pida maha sõja Ghuriididega, kuid sai neilt neli aastat hiljem Amudarja juures lüüa. Ghuriidid rüüstasid Horezmi ja Muhammad oli sunnitud pöörduma oma "isanda" poole abipalvega, Karakitaist saabuski abiväge. Koos Karakitai sõjaväe abiga läks ta uuesti rünnakule ja vallutas Talasi-äärsed alad (1210), Karakitai sai endale Samarkandi linna (1210). Ta võitis sõjas nii Karakhaniide (1212) kui ka Ghuriide (1215). 
1212. aastal viis Muhammad II riigi pealinna Köneürgençist Samarkandi. Ta liitis vallutusretkedel oma riigiga kogu Transoxiana ja tänapäevase Afganistani. Impeerium ulatus 1217. aastaks (pärast vallutusi Lääne-Pärsias) Sõrdarja jõest Z̄āgrose mägedeni ja Hindukuši põhjaosast Kaspia mereni. 1218. aasta seisuga elas riigis kokku umbes 5 miljonit inimest. 
Sõda ja impeeriumi lagunemine.
1218. aastal saatis Mongolite riigi valitseja Tšingis-khaan kaubandusmissiooni Horezmi riiki Otrari linna. Kohalik kuberner pidas saadikuid spioonideks ning konfiskeeris nende vara ja lasi nad hukata. Tšingis-khaan nõudis kahjutasu, aga šahh keeldus maksmast. Tšingis vastas sellele 200 000-mehelise sõjaväega ja alustas sissetungi mitmest küljest. 1220. aasta veebruaris ületasid mongolid Sõrdarja ja sellega algasid mongolite Kesk-Aasia vallutused. Mongolid piirasid Buhhaarat, Köneürgençi ja Horezmi pealinna Samarkandi. Horezmi šahh oli sunnitud põgenema ning suri mõni nädal hiljem Kaspia mere saarel.
Muhammad II surma järel sai sultaniks tema poeg Jalal ad-Din Mingburnu, kuid ta keeldus šahhitiitlist. Ta proovis põgeneda Indiasse, kuid mongolid said ta enne sinnajõudmist kätte ning ta sai Induse lahingus lüüa. Temal endal õnnestus siiski põgeneda ja ta otsis asüüli Delhi sultanaadist. Iltutmish lükkas tema abipalve tagasi, sest kartis et see oleks võinud rikkuda tema suhteid Abbassiididega.
Kui ta oli tagasi Pärsiasse jõudnud, kogus ta kokku armee ja taaslõi kuningriigi. Päriselt oma võimu ta enam teostada ei saanud, sest pidi pidevalt võitlema mongolite, Rumi sultanaadi ja teiste troonile pretendeerijatega. Ta kaotas Pärsia üle kontrolli lahingutes Alborzi mägedes mongolite vastu. Kaotuse järel pages ta Aserbaidžaani, mille vallutas Eldiguziididelt. Tema uueks pealinnaks sai Tabrizi linn. 
1226. aastal ta ründas Gruusia kuningriiki ja piiras Thbilisit. Ta jätkas oma vallutusi mööda Armeenia mägismaad ja sõdis ka Aijubiididega, kes said abi Rumi sultanaadilt. Ta vallutas Ahlati linna Vani järve ääres. 1230. aastal suutis Mingburnut Rumi sultan Kayqubad I lüüa Yassıçemeni lahingus, Erzincani linna ja Eufrati ülemjooksu juures. Ta põgenes Diyarbakıri, kuid kaotas samal ajal Aserbaidžaani mongolitele, kes olid kaotusest tekkinud segadust ära kasutanud. 1231. aastal mõrvasid Mingburnu kurdi teeröövlid.
Palgasõdurid.
Kuigi mongolid purustasid Horezmi impeeriumi 1220. aastal, jäid paljud Horezmi dünastia esindajad palgasõduriteks Põhja-Iraaki. Sultan Jalal ad-Dini järgijad jäid talle lojaalseks ka pärast tema surma 1231. aastal, nad rüüstasid järgnevatel aastatel Seldžukkide maid Jaziras ja Süürias, kutsudes end endiselt Horzemideks. Aijubiidide sultan As-Salih Ajjubiid palkas nad hiljem Egiptuses appi, kui ta võitles oma onu As-Salih Ismailiga. Kui Horezmid olid teel Iraagist Egiptusse, vallutasid nad 11. juulil 1244 ristisõdijatelt Jeruusalemma. Taaveti torn vallutati 23. augustil, kõik kristlikud ristisõdijad saadeti linnast välja. Pärast seda alustati Euroopast seitsmendat ristisõda, kuid kristlased ei suutnud Jeruusalemma enam tagasi vallutada.
Pärast Jeruusalemma vallutamist jätkasid Horezmid teekonda lõunasse. 17. oktoobril võitlesid nad koos Aijubiididega Gazast kirdes La Forbie lahingus ristisõdijate vastu ja purustasid lahingu käigus viimased kristlikud ristisõdijad, kokku umbes 1200 rüütlit. See oli ristisõdijate suurim lahing pärast 1187. aasta Hattini lahingut.
Ülejäänud Horezmid teenisid Egiptuses mamelukkide sõduritena, kuni said mõni aasta hiljem Al-Mansur Ibrahimilt lüüa.
Mongolite sõjavangid, kes olid Horezmist pärit, sulandusid Mongoolia sartuuli klanni.