Opera semiseria

Opera semiseria (pooltõsine teos) on üldnimetus ooperile, mis segab "opera buffa" ja "opera seria" elemente. Nimetus "semiseria" viitab asjaolule, et teoses domineerib tõsine element, kuid lugu lõppeb õnnelikult ("lieto fine"). Ooperi žanr "semiseria" arenes välja prantsuse "comédie larmoyante" (nutune komöödia) mõjul. Koomiliste ja tõsiste figuuride segud olid olemas juba 17. sajandi Veneetsia ja Napoli ooperites, üsna tavalised Claudio Monteverdi ja Francesco Cavalli hilistes ooperites, kuid nendel pole 18. sajandi lõpu ja 19. sajandi alguse "semiseria" ooperitega mingit sidet. Pärast seda, kui 18. sajandi esimesel poolel taandus aristokraatlik "opera seria" ning puhtkoomilisest, rahvapärasest "opera buffa"st ei piisanud enam valgustusajastu heliloojatele ja libretistidele publiku ooperinõudluse rahuldamiseks, astus esile segatud süžeega ooper. Selle žanri esimesed sammud langevad aastatesse 1760–1785, õitseaeg oli aastatel 1789–1830 ja järellainetus ulatus umbes 1850. aastani.
Mõiste "semiseria" puhtalt esines 18. sajandil väga harva. 1760. aastal kirjeldati selle mõistega Carlo Goldoni libretole kirjutatud Niccolò Piccinni ooperit "La buona figliuola". Libretode trükitud variantides esines see määrang esmakordselt Torinos Giuseppe Maria D'Orengo teoste "L'illustre villanella" (1769) ja "Il trionfo della costanza" (1769) puhul. 1789. aastal sai samasuguse määrangu Giovanni Paisiello "Nina" ning siis ka Ferdinando Paeri "Camilla" (1799) ja Simon Mayri "La due giornante" (1801).
Esimesed ooperid, tegelikult komponeeritud "opera seria"  kategoorias, kuid juba faabulas "opera buffa" elementidega, olid  Wolfgang Amadeus Mozarti  "Le nozze di Figaro" (1786) ja "Don Giovanni" (1787). Vastupidi koomilise sisuga ooper, kuid tõsiste elementidega olid Tomasso Traetta "Il cavalier errante" (1776), Joseph Haydni "Orlando paladino" (1782) ja mõned Antonio Salieri ooperid nagu "La scuola de’ gelosi" (1778). Kõik need ooperitüübid olid oma loomult pooltõsised, kuid mitte enam "opera seria"d selle kitsas tähenduses.
Väga selget eristamist "buffo," "seria" ja "semiseria" žanrite vahel algselt ei määratletud. Osalt oli see tingitud sellest, et tolleaegses tormilises Itaalia ooperiäris ei olnud sageli aega sellele pöörata mingit tähelepanu. Mõnikord nimetati sama teost erinevates lavastustes erinevates teatrites mitut moodi. Näiteks Mozarti "Don Giovanni"t, mida helilooja ise nimetas "dramma giocoso"ks, väljus tegelikult oma ebahariliku süžee tõttu selgetest žanripiiridest. Seda mängiti Napolis 1812. aastal kui "dramma tragi-comico", kuid kasutusel olnud partituuris seisis "tragico." 1814. aastal Milanos läks see Mozarti teos käiku kui "melodramma semiseria." Carlo Coccia "semiseria" ooper "Clotilde" esitati kolmes žanrimäärangus. 1819. aastal Arezzos kui "opera seria", Perugias kui "dramma semiseria" ja Pisas kui "opera buffa". 
Erinevalt  "opera seria" faabulates tegutsenud aristokraatlikele ja mütoloogilistele kangelastele asus "opera semiseria" käsitlema tavaliste inimeste, sageli naiste probleeme ning loobus "buffa" kangelannade koketeerivast või pahatahtlikest iseloomujoontest. Kuid alles jäi naiste süütult üllas, igal juhul vooruslik olemus ning teatud määral sattumine kurbadesse, ebaõiglastesse, traagilistesse või isegi hirmuäratavatesse  olukordadesse. Tänu lihtsamale ja realistlikumale, sageli maalähedasele miljööle, läks nende persoonide lavaline tegevus publikule korda, tekitas kaastunnet ja võis kutsuda esile pisaraid nagu see toimus Vincenzo Bellini "La sonnambula" etendustel. Kuna aga "semiseria" ooperid lõppesid peategelannadele positiivselt, siis asendusid publiku hetkelised pisarad rõõmuhõisetega. Mõnel juhul olid "semiseria" ooperid ka  sotsiaalkriitilised nagu  Paeri "Agnese" (1809) ja  "Linda di Chamounix" (1842).
Alates 19. sajandi II poolest "semiseria" mõiste ähmastus ja langes kasutuselt ära.