tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
The Ladies' Mercury

The Ladies' Mercury oli esimene just nimelt naistele suunatud perioodiline väljaanne. Üheleheline ajaleht ilmus Londonis 27. veebruarist 1693 nelja nädala vältel, seda andsid välja The Athenian Society (Ateena Selts) ning tolle asutaja John Dunton. Leht loodi ajalehe The Athenian Mercury juurde.
Ajalugu.
Londoni publitsist John Dunton kirjastas Inglismaa ja Šotimaa esimest nii meestele kui ka naistele suunatud suurt ajalehte The Athenian Mercury. Leht käsitles kõikvõimalikke teemasid, sealhulgas teadust, religioon, armastust, abielu ja seksi. Athenian Mercurys toimus avalik arutelu, milles osalesid nii mehed kui ka naised. Kuna armastus, abielu ja muud nendesarnased teemad olid naiste seas populaarsed, otsustas toimetaja kirjutada iga kuu esimesel teisipäeval üksnes nendest. Otsusest andis toimetus teada 3. juunil 1691. Sel viisil sooviti vastata "mõistlikele küsimustele, mida õrnem sugu meile saadab".
Londonis trükitud The Ladies Mercury areneski välja Athenian Mercury igakuisest naisterubriigist. 27. veebruarist 1693 avaldas see nõuandekolumni. Iganädalane väljaanne lubas vastata "kõigile kenadele ja huvitavatele küsimustele armastuse, abielu, käitumise, riietumise ja huumori asjus naisterahvastelt, olgu nad neitsid, abielunaised või lesed."
The Ladies Mercury koosnes ühest lehest, mille mõlemale küljele trükiti tekst. See ilmus vaid neli nädalat, 27. veebruarist 17. märtsini 1693. Ehkki see oli esimene naisteajakiri, ei nimetatud seda ingliskeelse sõnaga "magazine"; seda kasutati esmakordselt alles üldhuviajakirjas The Gentleman's Magazine, mis asutati 1731. aastal.
Analoogsed väljaanded.
Peagi asutati järgmised naistele suunatud väljaanded, millel polnud siiski kuigivõrd suuremat edu: ajakirja Tatler juures ilmus Female Tatler ning The Spectatori juures lühikest aega igakuine The Female Spectator, mida toimetas Eliza Haywood.
Theatrum Europaeum

Theatrum Europaeum oli saksakeelsete maade ajaloo teemaline ajakiri, mille asutas Matthäus Merian 1633. aastal ning mis ilmus 1738. aastani 21 kvartköites.
Enno Reinsalu

Enno Reinsalu (sündinud 22. aprillil 1936 Tapal) on eesti mäeteadlane. 
Haridus.
Õppinud Tallinna 21. Keskkoolis ja 1949. aastast Kohilas, lõpetas Vabariikliku Kaugõppe Keskkooli 1955, Tallinna Polütehnilise Instituudi keemia-mäeteaduskonna kasulike kaeviste kaevandamise erialal 1960; Leningradi Mäeinstituudi kaugõppe aspirant 1962–1966. , Tehnikateaduste kandidaat 1968 (Leningradi Mäeinstituut, "Исследование процесса разрушения разнородных слоистых пород деиствием взрыва с целью повышения качества горющего сланца на шахтах Эстонского месторождения"); vanemteadur 1973. , 
Töökäik.
Põlevkivi Teadusliku Uurimise Instituudi (TUI, Kohtla-Järve) insener ja vaneminsener 1960–1961, nooremteadur 1961–1963, vanemteadur 1963–1965; tootmiskoondise Eesti Põlevkivi (Jõhvi) uuringu-konstrueerimisosakonna vaneminsener 1966–1968; Aleksandr Skotšinski nimelise Mäendusinstituudi Eesti filiaali (Kohtla-Järve) mäetehnoloogia laboratooriumi vanemteadur 1968–1973, matemaatiliste uurimismeetodite laboratooriumi juhataja 1973–1978, tehnoloogiliste üldprobleemide laboratooriumi juhataja 1978–1980, arenguprognoosi laboratooriumi juhataja 1980–1983, tehnoloogiliste probleemide ja prognooside osakonna juhataja, filiaali asedirektor teadusalal 1983–1988; Eesti TA Geoloogia Instituudi maavarade geoloogia sektori juhataja 1988–1990.
Tallinna Tehnikaülikoolis mäenduslaboratooriumi juhataja 1990–1992; mäeinstituudi maavarade kaevandamise aseprofessor 1992–1997, õppetooli juhataja 1992–2002, energeetikateaduskonna dekaan 1994–2000, professor 1997–2002, vanemteadur 2002, erakorraline vanemteadur 2004; emeriitprofessor 2002–... , 
Teadustöö.
Põhisuunad: mäendus, mäeõigus ja -majandus ning kaevandamise keskkonnamõju. Teinud kindlaks põlevkivikihindi lõhkeraimamise seaduspärasused, Eesti põlevkivi kaevandamisväärse varu suuruse ja hinnanud kaevandatud alade kasutamisvõimalusi. 
Avaldanud üle 200 publikatsiooni, sh 3 monograafiat ja 3 mäendusalast õpikut. Tema juhendamisel on kaitstud 3 doktori- ja 15 magistritööd. 
Eesti Mäeseltsi juhatuse liige 1991–2006; Maailma Mäeprofessorite Ühingu (Society of Mining Professors / Societät der Bergbaukunde) liige 1993–…; Eesti Maavarade Komisjoni liige 1995–2002, Rahvusvahelise Energeetikamajanduse Assotsiatsiooni (International Association for Energy Economics) liige 1996–2002; korraldanud teadusfoorumeid ja mäekonverentse, koostanud erialaseid kogumikke, koos professorite Alo Adamsoni ja Ingo Valgmaga koostanud Eesti põlevkivi kaevandamise ja kasutamise arengukavasid, oli üks Eesti maapõueseaduse (1995) koostajatest ja uuendajatest (2005).
Minamata haigus

Minamata haigus (jaapani keeles 水俣病 "Minamata-byō") oli 20. sajandil Jaapanis Kumamoto prefektuuris Minamata linnas alguse saanud epideemia, mille põhjustajaks oli elavhõbedamürgistus.
RHK-10 klassifikatsioonis ei ole Minamata haigust eraldi välja toodud. Kirjanduses viidatakse sellele kui elavhõbeda ja selle ühendite toksilise toime tagajärjele – kood RHK-10 järgi T56.1, sõltumata elavhõbeda päritolu allikast.
Eellugu.
Chisso kontsern avas Minamatas oma esimese keemiatehase juba 1908. aastal. 1932. aastal hakati seal etanaali tootmiseks kasutama katalüsaatorina metüülelavhõbedat. Kuni sellise tootmisviisi lõpetamiseni 1968. aastal laskiski Chisso oma reoveed Minamata lahte.
21. aprillil 1956 uuriti ühes Chisso kontserni tehase haiglas viieaastast tüdrukut, kellel olid tekkinud kõndimis- ja kõnelemisraskused ning konvulsioonid. Kahe päeva pärast ilmnesid ka tüdruku nooremal õel sarnased sümptomid. Tüdrukute ema teatas, et ka naabrite tütrel olid sarnased sümptomid. Teostati majast-majja uuring, ning leiti kaheksa sarnaste sümptomitega haiget. 1. mail teatas haigla peaarst, et on puhkenud "tundmatu kesknärvisüsteemi haiguse epideemia", mida hakati nimetama Minamata tõveks.
Haigust hakkas uurima Kumamoto ülikool, ning sümptomid selginesid: patsientidel oli tekkinud jäsemete tuimus, häälemuutus ning nägemis-, kuulmis- ja neelamisraskused. Hiljem aga asendusid sümptomid konvulsioonide, kooma ja surmaga. Oktoobriks 1956 oli kindlaks tehtud 40 patsienti, kellest 14 oli surnud.
Ohvrid olid kõik elanud Minamata lahe äärsetes kalurikülades, kus põhitoiduks oli kala. Kassidelgi oli avastatud sarnane haigus. Siis hakati arvama, et haiguse põhjustajaks on mõni raskmetall, mis vette sattudes reostas kalu. Chisso tehase reovesi sisaldas pliid, elavhõbedat, mangaani, arseeni, seleeni, talliumi ja vaske. Algul peeti põhisüüdlaseks mangaani, kuid märtsis 1958 saabus Minamatasse inglise neuroloog Douglas McAlpine, kes teatas, et Minamata tõve sümptomid ühtivad elavhõbedamürgistuse omadega. Minamata lahest avastatigi palju elavhõbedajääke.
Chisso sai kiiresti Jaapanis vihatud kontserniks. Pärast aastaid kestnud võitlust esitas 1968. aastal Jaapani valitsus Minamata haiguse kohta lõpliku otsuse: "Minamata haiguse korral on tegu kesknärvisüsteemi kahjustusega, mida põhjustab pikaajaline mürgistus Minamata lahe kalade ja rannakarpidega. Kahjustavaks aineks on metüülelavhõbe. Minamata haiguse viimased patsiendid registreeriti aastal 1960 ning selle põhjuseks on tõenäoliselt 1957. aastal lahest pärinevate toodete söömiskeeld ning tehase uus heitvete puhastussüsteem."
Lõpuks, 1973. aastal, sundis Jaapani kohus Chisso kontserni maksma iga ohvri eest 18 miljonit jeeni kompensatsiooni.
Minamata haigusse oli 2001. aasta märtsi seisuga haigestunud 2265 inimest, kellest 1784 (78,8%) oli surnud.
Minamata haiguse epideemia kuulub nelja Jaapani keskkonnareostuse katastroofi hulka.
Jaapanis kordus Minamata haigus uuesti 1965. aastal Niigata prefektuuris Niigata Minamata haigusena.
Minamata

Minamata (jaapani 水俣) on linn Jaapanis Kyūshū saarel Kumamoto prefektuuris. Asub Yatsushiro mere ääres.
Linn on tuntud 1956. aastal puhkenud Minamata haiguse epideemia järgi, mille põhjustas elavhõbedaühendit sisaldanud reovee merre sattumine. 
2001. aastal sai Minamata Jaapani ökolinna nimetuse. 2004 ja 2005 võitis linn Jaapani parima ökolinna tiitli.
Linna elanikud sorteerivad oma olmejäätmeid 24 liigiks.
10. oktoobril 2013 sai 94 riigi esindaja allkirjad Minamata konventsioon, mis loodi selleks, et kaitsta inimeste tervist ja keskkonda inimtekkelise elavhõbedasaaste eest.
Niigata Minamata haigus

Niigata Minamata haigus (jaapani keeles 新潟水俣病 "Niigata Minamata-byō") oli 1965. aastal Jaapanis Niigata prefektuuris alanud epideemia, mis sarnanes üheksa aastat varem Kumamoto prefektuuris Minamata linnas alanud Minamata haigusega. Taas oli põhjustajaks elavhõbedamürgistus.
Niigatas sai Minamata haigus alguse samamoodi nagu Minamataski. Sügisest 1964 kuni kevadeni 1965 kaotasid Agano jõe kallastel viibinud kassid mõistuse ja lõpuks surid. Niigata ülikooli professor Tadeo Tsubaki uuris 1965. aasta kevadel kaht patsienti ning avastas neil Minamata haiguse. 31. mail avastas ta Agano jões elavhõbedasaaste ning teatas sellest prefektuuri omavalitsusele, ning 12. juunil avalikustas ta oma avastuse.
Aastatel 1965–1966 hakkas asja uurima Kumamoto ülikooli uurimisrühm (nad olid uurinud ka Minamatas levinud haigust) ja endine Chisso haigla peaarst Hajime Hosokawa. Neid aitasid prefektuuri omavalitsus, Niigata ülikool, kodanikualgatuslikud organisatsioonid ja kohalikud elanikud. Märtsis 1966 avastati, et reostajaks oli tehase reovesi, ning septembris 1966 teatas Jaapani Tervishoiu-, Töö- ja Heaoluministeerium (厚生労働省 "Kōsei-rōdō-shō"), et Kanose küla lähedal Showa Denko tehase lähedalt leiti samblast metüülelavhõbedat.
Showa Denko tehas algul eitas oma seotust ning väitis, et süüdlaseks on 16. juunil 1964 aset leidnud Niigata maavärina tõttu jõkke imbunud põllumajanduskemikaalid.
Erinevalt Minamata juhtumist elasid Niigata saasteohvrid Showa Denko tehasest kaugemal, mistõttu esimene kohtuasi toimus alles 1968. aastal. 26. septembril 1968 esitas Jaapani valitsus oma lõpliku otsuse, ning 29. septembril 1971 mõistis Jaapani kohus Showa Denko süüdi. Iga hukkunud ohvri perekonnale tuli tehasel maksta 10 miljonit, ellujäänutele olenevalt sümptomitest 1–10 miljonit, saastunutele 400 000 ning rasedatele naistele, kes pidid abordi tegema, 300 000 tuhat jeeni kompensatsiooni.
Niigata Minamata haigus on üks neljast Jaapani keskkonnareostuse katastroofist Itai-Itai haiguse, Minamata haiguse ja Yokkaichi astma kõrval.
Sfinks (kassitõug)

Sfinks on Kanadast pärit kassitõug.
Itai-Itai haigus

Itai-Itai haigus (jaapani keeles イタイイタイ病 "itai-itai byō") oli 20. sajandil Jaapanis Toyama prefektuuris kaadmiumimürgistusest alguse saanud epideemia. Jaapani keeles tähendab "itai" suurt valu, mille järgi sai haigus ka nimetuse.
Toyama prefektuuris hakati kulda kaevandama juba 1710. aastal. 1589. aastal algas hõbeda kaevandamine, hiljem hakati kaevandama ka pliid, vaske ja tsinki. Vene-Jaapani sõja ja esimese maailmasõja ajal tekkinud toorainenõudlus, samuti Euroopa uued kaevandustehnikad suurendasid kaevanduste kasumit. 1910. aastal algas ulatuslik kaadmiumireostus, ning esimesed haiged avastati juba 1912. aastal. Toona oli kaevanduste omanikuks ettevõte Mitsui Mining and Smelting Co. Eriti reostav oli kaadmium Jinzū jões, mida kasutati peamiselt riisipõldude niisutamiseks, aga ka joogiveeks, pesemiseks ja kalapüügiks.
Kalad hakkasid surema kaadmiumimürgistusse, ning reostatud veega niisutatud riis kasvas halvemini kui tavaliselt. Enne 1946. aastat ei saadud aga mürgistusest aru ning arvati, et tegu oli lihtsalt mõne bakteriaalse nakkusega.
Siis hakati asja uurima, ning alguses arvati, et vesi oli reostunud pliiga. 1955. aastal aga avastati, et vesi oli hoopis kaadmiumiga reostunud. Siiski pole pärast 1946. aastat keegi mürgistust saanud. Kuigi Toyama prefektuuris olid sümptomid kõige hullemad, leiti haigeid ka veel viiest prefektuurist.
Sümptomiteks olid luude hõrenemine, neerupuudulikkus ja aneemia, mis lõpuks viisid surmani.
1968. aastal kaevati Mitsui korporatsioon kohtusse ja 1971. aastal mõisteti korporatsioon süüdi. Taas tuli korporatsioonil maksta kompensatsiooni.
Inimesed, kes arvavad, et neil on itai-itai haigus, on kohustatud sellest teatama Jaapani Tervishoiu-, Töö- ja Heaoluministeeriumile, et nende arvamus üle vaadataks. Tavaliselt peetakse inimest itai-itai haigusse haigestunuks, kui ta on elanud reostunud alal ja tal avastatakse luude hõrenemine või neerupuudulikkus. 1967. aastast on avastatud 184 itai-itai ohvrit, ja potentsiaalseid on 388. 1993. aastal oli nendest veel 15 elus.
Kaadmiumireostus tekitas Jaapanis ka palju põllumajanduslikke probleeme.
Seller (perekond)

 
Seller ("Apium") on sarikaliste sugukonda kuuluv rohttaimede perekond.
Perekonda kuulub 25 liiki. Looduslikult kasvab taim eelkõige Lõuna-Ameerikas, kuid ka Lääne-Euroopa rannikualadel ja Vahemere maades. Euroopast on pärit viis selleriliiki. 
Selleri perekonda kuuluvad kaheaastased ja mitmeaastased taimed, mis eelistavad niisket kasvukohta. Liigid kasvavad kuni meetri kõrguseks ning neil on kahelisulgjad lehed ja valged liitsarikas õied.
Perekonna tuntuim esindaja on aedseller, mida tuntakse kolme teisendina: juurseller, lehtseller ja varsseller.
Edgar Tõnurist

Edgar Tõnurist (12. jaanuar 1920 Simbirski kubermang, Vene SFNV – 16. august 1992 Lääne-Virumaa) oli Eesti NSV riigitegelane, Eesti NSV põllumajandusminister ja NSV Liidu Ülemnõukogu saadik. Ta oli Lahemaa rahvuspargi rajaja ja Eesti Looduskaitse Seltsi üks asutajaid.
Elulugu.
Sündis 12. jaanuaril 1920 Venemaal Simbirski kubermangus Liivaku asunduses, kuhu tema isa Gustav oli koos perega läinud. Pärast Vabadussõja lõppu tuli pere tagasi Eestisse, kus vanemad töötasid Narvas Kreenholmi vabrikus. Väike Edgar jäi üsna varases eas orvuks, sest tema vanemad, nagu ka osa lastest (kokku oli neid neli õde ja kuus venda) surid tuberkuloosi. Alates 1928. aastast pärast vanemate surma hakkas 8-aastane poiss ennast iseseisvalt elatama.
Lõpetas 1933. aastal Antsla linna algkooli. Suviti töötas ta Tartus maalriabilisena, mustatöölisena, jooksupoisina ja muudel töödel. Õppis edasi Väimela-Võru Põllumajanduskoolis ja Kuremaa Zootehnikumis. Lõpetas eksternina gümnaasiumi ning töötas Valga maatulunduskonsulendi juures piimandusala nõustaja-zootehnikuna.
Pärast Nõukogude okupatsiooni 1940. juunis Tõnurist liitus Kommunistliku Noorsooühinguga. 1940. aastal oli ta Tartumaa TRSN Täitevkomitee kaubandusosakonna juhataja ja osales seejärel Teises maailmasõjas Eesti Laskurkorpuse ridades ohvitserina luureüksuse komandöri rivialase asetäitjana (sh. Velikije Luki ja Novosokolniki all). Ta võeti NLKP liikmeks 1943. aastal.
Pärast Teist maailmasõda, 1944. aasta aprillist 1947. aastani töötas ta Eesti NSV Tartumaa Töötava Rahva Saadikute Nõukogu Täitevkomitee esimehena. 1944. aasta riikliku plaani eduka täitmise eest autasustati E. Tõnuristi Isamaasõja I järgu ordeniga ning 1945. aastal autasustas Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidium teda aukirjaga. 
1950. aastast alates töötas Edgar Tõnurist ENSV põllumajanduse ministri asetäitjana ja 1953. aastast Eesti NSV põllumajandusministrina, oli 9. jaanuar 1954 – 21. september 1961 Eesti NSV põllumajandusminister ning 28. märts 1962 – 13. märts 1965 Eesti NSV põllumajandusminister ning 1961–1979 oli Edgar Tõnurist Eesti NSV Ministrite Nõukogu esimehe esimene asetäitja.
Edgar Tõnurist oli EKP Keskkomitee büroo liige, NSVL Ülemnõukogu IV, VI, VII, VIII ja IX koosseisu saadik ning ENSV Ülemnõukogu V, VII ja VIII, IX koosseisu saadik.
1979–1984 oli Edgar Tõnurist Eesti Maaviljeluse ja Maaparanduse Instituudi direktor.
Horki rajoon

Horki rajoon on 2. järgu haldusüksus Valgevenes Mahiloŭ oblastis. Rajooni pindala on 1284 km². 2015. aasta seisuga elas seal 45 764 inimest. Rajoon piirneb idas Venemaaga.
Rajoon moodustati 17. juulil 1924. See koosneb järgmistest külanõukogudest: Aŭsianka, Dobraja, Hory, Lenina, Kopcieŭka, Masłaki, Paršyna, Rekta ja Sava külanõukogu.
Rajoonikeskuseks on Horki. Teisi asulaid: Lenina.
Rajooni suurimad jõed on Pronja, Basja ja Miareja. Rajooni territoorium asub Orša-Mahiloŭ orundis, keskmiselt 190-200 meetri kõrgusel. Rajooni põhjaosa jääb Smolenski kõrgustikule. Kõrgeim koht (231,4 meetrit) jääb Maisiejeva külasse Lenina külanõukogus, madalaim koht asub Pronja orus (147 meetrit).
2009. aasta seisuga olid elanikest 90,85% valgevenelased, 5,67% venelased ja 3,48% oli teistest rahvustest. 61,93% elanike emakeeleks oli valgevene keel, 34,52% elanike emakeeleks oli vene keel. Koduse keelena kasutas valgevene keelt 29,36% elanikke, vene keelt aga 64,75%.
1Q84

"1Q84" (jaapani 1Q84 いちきゅうはちよん "Ichi-Kyū-Hachi-Yon") on jaapani kirjaniku Haruki Murakami romaan, mille 1. ja 2. osa ilmusid 29. mail 2009 ja 3. osa 16. aprillil 2010.
Romaani pealkiri viitab George Orwelli romaanile 1984 ja on ühtlasi sõnademäng: jaapani keeles hääldub 'üheksa' 'kyū', nagu ka ladina kirja Q. Q tähistab küsimärki (inglise "Question sign").
Peategelased on kirjanikuks saada ihkav matemaatikaõpetaja Tengo Kawana (川奈 天吾) ja spordiklubi treener ning sarimõrvar Aomame (青豆), kes mõlemad on 30-aastased 1984. aastal Tōkyōs. Nad on algkoolis paar aastat samas klassis käinud, kuid pole hiljem kohtunud. Mõlemad satuvad aastasse 1Q84, kus taevas on kaks kuud.
Romaanis on korduvalt esil Leoš Janáčeki sümfooniline poeem "Sinfonietta".
Romaani esimese kahe osa esimene trükk (480 000 eksemplari) müüdi läbi mõne päevaga. Esimese kuuga müüdi üle miljoni raamatu ja 3. osa müügiarv ületas miljoni eksemplari 12. päeval pärast ilmumist.
Eestikeelne tõlge on ilmunud kirjastuses Varrak aastatel 2013–2014.
Barbarism

Barbarism on võõrkeele elementide (sõnade või väljendite) kasutamine teises keeles.
Aja jooksul võib barbarism saada keele põhisõnavara osaks ning lakata olemast võõrelement.
Laengukandja

Laengukandjateks on elektrilaengut kandvad kehad, mis saavad vabalt liikuda. Need on sõltuvalt keskkonnast kas elektronid (nt metallides), ioonid (nt elektrolüütides) või mõlemad s.t. nii elektronid kui ioonid (nt plasma). Laengukandjate olemasolu muudab keskkonna elektrijuhiks.
Ennistymon

Ennistymon (ametlikult Ennistimon, iiri keeles "Inis Díomáin") on väike linn Iirimaal Clare'i krahvkonnas Munsteri provintsis.
Linn on turistide seas populaarne oma tüüpilise iiripärase peatänava tõttu, mida ääristavad pubid.
Munsteri provints

Munsteri provints on provints Iirimaa edelaosas.
Provintsi suurim linn on Cork. Olulised keskused on ka Limerick ja Waterford.
Provints jaguneb kuueks krahvkonnaks:
Clare'i krahvkond

Clare'i krahvkond (iiri keeles "Contae an Chláir") asub Iirimaa lääneosas Munsteri provintsis.
Alfred Kongo tänav

Alfred Kongo tänav on tänav Tartus Uus-Ihastes.
Tänav algab Jaan Koorti tänavalt ja lõpeb Pallase puiesteel ning on 130 meetri pikkune.
Tänav on nimetatud kunstnik Alfred Kongo auks.
Wiiralti mets

Wiiralti mets on metsatukk Tartus Ihastes.
Metsatuka nimi on tuletatud kunstnik Eduard Wiiralti järgi nimetatud Eduard Wiiralti tänavast.
Kiigemäe männik

Kiigemäe männik on männik Tartus Ihaste linnaosas.
Parki läbib Kiigemäe tänav.
Alfred Kongo

Alfred Kongo (10. oktoober 1906 Kanepi – 31. detsember 1990 Tartu) oli eesti maalikunstnik.
Alfred Kongo astus Kõrgemasse Kunstikooli Pallas 1929. aastal. Nõukogude okupatsioonivõimu poolt augustis 1940 likvideeritud kooli asemel lõpetas ta Villem Ormissoni ja Ado Vabbe õpilasena ühena viimastest pallaslastest koos Viktor Karruse ja Endel Kõksiga 1. septembril 1940 asutatud Konrad Mäe nimelise Riigi Kõrgema Kunstikooli aastal 1940. Eesti kunstiellu lülitus ta 1930. aastate lõpul koos Elmar Kitse, Endel Kõksi ja Lepo Mikkoga, leides tunnustust kui isikupärase laadiga maalija. 
Meistriklassi õpilasena maalis Kongo 1940. aastal Tartu kommertsgümnaasiumi tellimusel suureformaadilise pannoo “Kanepi maastik” (praegu Tartu Kunstimuuseumi kogus), mis jäigi tema ainsaks monumentaalteoseks. Lõputööna maalis ta ühe vähestest figuraalsetest kompositsioonidest “Ateljees”, kus maaliva modellina on jäädvustatud sel ajal kunstikoolis õppinud Valve Janov. 
Pärast kunstikooli lõpetamist jäi Kongo Tartusse. Nõukogude okupatsiooni tõttu jäi ta ilma Pallase lõpetajatele varem võimaldatud enesetäiendamisperioodist Euroopas. Ta ei reisinud kunagi Pariisi ja nagu mitmetele teistele kaasaegsetele jäi tallegi aastakümnete jooksul ainsaks võimaluseks näha Pariisi koolkonna meistrite originaaltöid sõjajärgsetel sõitudel Leningradi ja Moskva kunstimuuseumidesse. 
Aastatel 1940–1941 oli Kongo Eesti Kunstnike Kooperatiivi Tartu osakonna asjaajaja. Tema tegevusest sõja-aastatel on vähe andmeid. Kongol õnnestus vältida mobilisatsiooni nii Nõukogude kui ka Saksa armeesse ning ta elas sõja ajal Tartus ja kodutalus. Sobimatuna Nõukogulikku loomereeglistikku järgnes töö Tartu Kunstifondi nahaateljees. Aastatel 1946–1948 töötas Kongo Tartu Riiklikus Kunstiinstituudis assistendi ametikohal sisuliselt maaliõppejõuna, kuid 1948. aastal alanud nõiajaht rahvuslikule intelligentsile ei jätnud puutumata ka Kongot. Ta vabastati õppejõu kohalt ning ligi 10 aasta jooksul oli välistatud tema esinemine näitustel.
1958. aastast peale esines Kongo taas näitustel. 1960. aastate teisest poolest said võimalikuks neil aastail tavapärased reisid Poola, Tšehhoslovakkiasse, Saksa Demokraatlikku Vabariiki ja Soome. Aastatel 1960–1986 oli Kongo dekoratiivmaali õppejõud Tartu Kunstikoolis. Tema õpilastest on kasvanud rida nimekaid kunstnikuisiksusi, nagu Leili Muuga, Tiit Pääsuke, Jüri Kask, Aime Unt, Tiiu Pallo-Vaik, Kaarel Kurismaa, Anu Põder, Paul Allik. Tema esimene isikunäitus toimus Tartu Kunstimuuseumis 1966–1967, mil Kongol täitus 60. eluaasta. 
Kongo on loonud palju maastikumaale ja natüürmorte.
Ta armastas oma maastikel kujutada vanu talumaju maalilise looduse keskel.
Jätkusuutlik saak

Jätkusuutlik saak (inglise "sustainable yield") on ammutatav kogus taastuvat loodusvara, mis tagab selle tootlikkuse tulevikus.
Loodusvara kasutamist peetakse tasakaalustatuks siis, kui selle ammutamine (nt kalapüük, metsa raiumine) ei ületa selle loodusliku taastumise kiirust ehk biomassi kasvukiirust.
Jätkusuutlikku saaki saab käsitleda ka kui ökosüsteemi seisundit iseloomustavat indikaatorit.
Giornale de' Letterati

Giornale de' Letterati oli mitme ajakirja nimi 17.–18. sajandi Itaalias.
Arnold Luik

Arnold Luik (vene Арнольд Андреевич Луйк; 5. august 1881 – 24. oktoober 1935 Tallinn) oli eesti päritolu Venemaa keisririigi sõjaväelane (suurtükiväepolkovnik).
Arnold Luik lõpetas Tallinna Peetri Reaalkooli ja Konstantini suurtükiväekooli. Teenis Venemaa keisririigi 24. ja 23. suurtükiväebrigaadis ning seejärel XVIII armeekorpuse suurtükiväeinspektori adjutandina.
Osales Esimeses maailmasõjas, 1916. aastal juhtides mortiiripatareid sai jalast raskelt haavata.
Venemaa kodusõja ajal organiseeris Ukrainas, Odessas saapatöökoja, sõjainvaliidide tööga kindlustamiseks.
Pärast sõda Eestisse naasnult töötas Riigikontrollis.
Suri Tallinnas 1935. aastal südamepuudulikkusse.
Kolme Risti kirik

Kolme Risti kirik ehk Vuoksenniska kirik (soome keeles "Kolmen Ristin kirkko" või "Vuoksenniskan kirkko") on kirik Soomes Imatra Vuoksenniska linnaosas.
Kolme Risti kiriku projekteeris Alvar Aalto. See valmis 1957. aastal ja selle õnnistas 1958. aastal Mikkeli piiskop Martti Simojoki. Kolme Risti kiriku nime sai kirik altaril asuvast kolmest ristist, mis sümboliseerivad Kolgata riste.
Lisaks ristidele kordub kolmainsuse motiiv veel mujalgi kirikus. Kolmainsusest on lähtunud kiriku siseruumi kujundus – altar, kantsel ja orelikompleks. Kolme Risti kirikus on 103 akent, kirikutornis on kolm kella.
Kiriku sisustuses on püüeldud lihtsuse ja selguse suunas. Altar ja poodium on valmistatud itaalia marmorist, pingid Ida-Karjala punasest männist (soome keeles "itäkarjalan punahonka") ja tekstiilid linast.
Alvar Aalto kujundas kiriku mitmekülgsena. Lisaks kirikusaalile on kirikus veel koosolekute saalid ja klubiruumid.
Kirikusaal on projekteeritud mahutama umbes 800 inimest.
Kirikutorni kõrgus on 34 meetrit.
Giornale de' Letterati (Rooma)

Giornale de' Letterati ('kirjameeste ajakiri') oli ajakiri, mis ilmus 1668. aastast Roomas. Selle rajas kvartalikirjana preester Francesco Nazzari. 1675. aastast ilmus see kahes versioonis, mida mõlemat trükiti Roomas sama pealkirja all:
17. sajandil ilmunud Giornale de' Letterati eeskujul andsid samanimelist ajakirja Roomas 1742–1759 välja vennad Pagliarinid, see oli itaalia multitalendi Giovanni Gaetano Bottari üks peamisi inspiratsiooniallikaid.
Ajalugu.
Giornale de' Letterati oli üks Itaalia vanemaid ajakirju ja Itaalia esimene raamatutele spetsialiseerunud ajakiri. Selle esimese numbri andis välja 28. jaanuaril 1668 trükkal Nicolò Angelo Tinassi. Ajakirja asutas rühm Rooma õpetlasi, kelle seast on teada Michelangelo Ricci, Salvatore Serra, Francesco Nazzari ja Giovanni Giustino Ciampini. Asutajad said idee prantsuse ajakirjast Journal des sçavans ja inglise ajakirjast Philosophical Transactions of the Royal Society – mõlemad vastureformatsiooniaegse Euroopa kuulsaimad väljaanded hakkasid ilmuma 1665. aastal. Giornale kaastööliste seas olid mitmed tollase Itaalia tähtsad kultuuritegelased: Michelangelo Ricci, Giovanni Giustino Ciampini, Francesco Serra, Giovanni Luci, Tommaso de' Giuli ja Giovanni Patrizi.
Ajakiri sisaldas tähtsamate välismaal ilmunud trükiste arvustusi. Kaastöölised kohustusid kirjutama kokkuvõtteid Euroopa võõrkeeltes ilmunud teostest. Tööd juhtisid peamiselt kaks meest: 
Märtsis 1775 vahetas Nazzari trükkalit. Benedetto Carrara rahastusel läks ta Tinassi trükikojast Giacomo Mascardi juurde.
Tinassi Giornale.
Nicolò Tinassi jätkas Giornale de Letterati väljaandmist Giovanni Giustino Ciampini juhtimisel. Seepärast ilmus edaspidi Roomas kaks samanimelist ajakirja. 
Tinassi trükitud Giornale de' Letterati ilmus 1683. aastani. 1675–1681 toimetas seda Ciampini, 1681. aastast Filippo Maria Vettori. Ciampini ajakirjas avaldati sageli teateid Collegio Romano jesuiitide uudsetest teaduslikest eksperimentidest. Artiklid humanitaaria ja kirjanduse vallast hõlmasid ajalugu, eriti keskaja ja uusaja ajalugu. Samuti ilmusid seal teated Põhja-Euroopast (Saksamaalt ja Hollandist) ning Inglismaalt, kõrvuti teadetega tehnilistest leiutistest ja teaduslikest avastustest.
Nazzari Giornale.
Nazzari juhtimisel ilmus Giornale de' Letterati kuni 1679. aastani Carraras.
1686. aastal hakkas samanimelist ajakirja Parmas avaldama Benedetto Bacchini.
Vihik

Vihik (vanemas eesti keeles ka vihk) on õhuke raamatulaadne trükis, mille maht ei ületa enamasti paarikümmet lehekülge. Tavaliselt on vihiku lehed ühest servast kokku köidetud (klammerdatud), 
Varem anti paksemaid raamatuid (näiteks sõnaraamatuid ja entsüklopeediaid) trükitehnilistel ja finantsilistel põhjustel sageli välja osade ehk vihikute kaupa, mille ostjad või tellijad said hiljem kokku köita. Sellise liigituse korral jagunes väljaanne köideteks ja köited omakorda vihikuteks. Sellised vihikud võisid olla köidetud ka lahtilõikamata trükipoognatest, mille ostja pidi ise lahti lõikama.
Koolivihikud.
Koolides kasutatakse koolivihikuid (varem ka vihk), millesse üldjuhul ei ole trükitud teksti, kuid kus võivad olla jooned (eelkõige humanitaarainete tarbeks) või ruudustik (selliseid koolivihikuid tarvitatakse eelkõige matemaatikas jt reaalainetes). Vihikutesse kirjutatakse ülesandeid, harjutusi, etteütlusi jms. Nooremates klassides võidakse pruukida abijoontega vihikuid, kus teksti ridu markeerivate joonte vahele on lisatud abijooned, mis tähistavad väikeste kirjatähtede nõutavat kõrgust. On ka vihikuid, millesse on trükitud noodijoonestikud muusika ülesmärkimiseks.
Joonistusvihik on puhaste valgete lehtedega vihik, millesse joonistatakse kunstitundides.
Valemivihikuks nimetatakse vihikut, mille sisekaantele on trükitud matemaatika, füüsika või keemia valemid, mida õpilane saab ülesandeid lahendades abivahendina kasutada.
Paksemat ehk rohkemate lehtedega vihikut nimetatakse kaustikuks.
Journal des sçavans

Journal des sçavans (hiljem Journal des savants) oli Euroopa esimene teadusajakiri. Selle asutas Denis de Sallo 1665. aastal.
Ajakiri koosnes kuulsuste nekroloogidest, kirikuajaloost ja kohtuteadetest. Esimene number ilmus 12-leheküljelise kvartköites pamfletina esmaspäeval, 5. jaanuaril 1665. 6. märtsil 1665 hakkas Journali eeskujul Londonis ilmuma Londoni Kuningliku Seltsi teadusajakiri Philosophical Transactions of the Royal Society.
Journal des sçavans lõpetas ilmumise 1792. aastal, Prantsuse revolutsiooni aegu, ning ehkki see ilmus põgusalt ka 1797. aastal nime "Journal des savants" all, hakati seda taas regulaarselt avaldama alles 1816. Sellest peale muutus Journal kirjandusajakirjaks ega avaldanud enam teadusuudiseid, kirjandusajakiri on see ka tänapäeval.
Acta Eruditorum

Acta Eruditorum (ladina keeles 'õpetlaste teod') oli esimene teadusajakiri saksakeelsetes maades, see ilmus 1682–1782.
Ajakirja asutasid 1682. aastal Leipzigis Otto Mencke (kellest sai ajakirja esimene toimetaja) ja Gottfried Leibniz. Seda trükkis Johann Friedrich Gleditsch. Ajakirja eeskujud olid Prantsuse Journal des savants ja Itaalia Giornale de'letterati. 
Acta Eruditorum oli ladinakeelne kuukiri, mis sisaldas lõike uutest teostest, arvustusi, lühikesi esseid ja teadaandeid. Suurem osa neist tegelesid loodusteaduste ja matemaatikaga. Algusest peale kirjutas Actale artikleid rida silmapaistvaid teadlasi: Leibnizi kõrval ka Jakob Bernoulli, Humphry Ditton, Leonhard Euler, Ehrenfried Walther von Tschirnhaus, Pierre-Simon Laplace ja Jérôme Lalande, humanistidest ja filosoofidest samuti Veit Ludwig von Seckendorff, Stephan Bergler, Christian Thomasius ja Christian Wolff.
Ehkki Mencke vahetas ükskord kirju ja kirjandust ka Isaac Newtoniga, ei olnud Newton Acta kirjasaatja. Newtoni ja Leibnizi vaidlus diferentsiaalarvutuse esmaavastamise üle sai alguse Leibnizi kirjatööst Acta 1697. aasta mainumbris, kus Leibniz ei maininud Euroopa parimate matemaatikute seas Fatio de Duillieri. Sellest haavunud de Duillier kuulutas, et Newton avastas uue meetodi enne Leibnizi ning võib-olla kasutas Leibniz oma avastuseni jõudmiseks isegi Newtoni varasemat tööd. Järgnenud vihases sõnavahetuses, mis haaras arvukalt õpetlasi kogu Euroopast, oli Acta suuresti Leibnizi pooldajate häälekandja, nii nagu Transactions of the Royal Society oli Newtoni toetajate jaoks. Mencke püüdis küll diskussiooni ägedust mahendada, kuid vastased olid teineteise peale liialt verised. Selle vaidluse mõjul hakkas Acta väljendama ka üldisemalt saksa rahvuslikke tundeid ning määratlema selgemalt saksa teaduse asendit rahvusvahelise teaduse suhtes.
Pärast Otto Mencke surma juhtis Acta Eruditorumit tema poeg Johann Burckhardt Mencke, kes suri 1732. Seejärel vahetas ajakiri nime, uueks nimeks sai Nova Acta Eruditorum. 1754. aastast juhtis ajakirja Karl Andreas Bel.
Lillehammeri afäär

Lillehammeri afäär oli 21. juulil 1973 toimunud Mossadi ebaõnnestunud salaoperatsioon Lillehammeris Norras, kui Mossadi salaagendid eksisid sihtmärgiga ja tapsid Musta Septembri operatiivjuhi Ali Hassan Salamehi asemel Maroko kelneri Ahmed Bouchiki. 
Pärast kuritööd võeti enamik agente kinni ja turvamajad leiti üles, kust leiti kuritööga ja Mossadiga seotud dokumente. Agendid saadeti tapmise eest kohtu alla ja nad said vangistuse ühest kuni viie aastani. 1975. aastal saadeti kõik vangimõistetud Iisraeli. Operatsiooni ebaõnnestumine ja agentide sissekukkumine oli Mossadi mainele tugev löök, kuigi ametlikult ei tunnistanud Iisrael kunagi oma salateenistuse osalust afääris.
Mossad ei loobunud pärast ebaõnnestunud operatsiooni Ali Hassan Salamehi tapmisplaanidest. Ta leiti aastaid hiljem üles ja 22. jaanuaril 1979 sai Salameh Beirutis autopommiplahvatuses surma.
Eesti Kunstiselts

Eesti Kunstiselts oli Ants Laikmaa algatusel 1907. aastal asutatud esimese eesti kunstiorganisatsioon.
1903. aastal avaldas Ants Laikmaa ajalehes Teataja "Üleskutse", milles rõhutas kunsti tärkavat osatähtsust eesti kultuuris ja selle tutvustamise vajadust. Üleskutse avaldamise järel sõitis Laikmaa Peterburi, kus kohtus oma peamise mõttekaaslase, tollase Stieglitzi kunstikooli õpilase Voldemar Pätsi ja veel kümmekonna noore kunstniku ja kunstiõpilasega, kuid 1905. aasta sündmuste tõttu valmis seltsi põhikiri alles 1906. aasta augustis. Eesti Kunstiseltsi asutamiskoosolek toimus 1907. aasta aprillis. Seltsi esimeheks valiti Laikmaa. Ööl vastu 3. juunit 1907 ta arreteeriti ja pagendati Eestist. 
Eesti Kunstiseltsi tegevus elustus 6. septembril (vkj. 24. augustil) 1909, kui tuli kokku üldkoosolek ja valiti uus eestseisus eesotsas Voldemar Pätsiga. 1910. aastal korraldati Eesti Kunstiseltsi esimene näitus. 1912. aastaks oli kunstiseltsist saanud toonases kultuurielus arvestatav organisatsioon.
1912. aasta septembris avati Eesti Kunstiseltsi joonistuskursused. Seejärel asus selts taotlema kooli avamise luba ja esimene eesti kunstikool avatigi 1914. aasta sügisel. Esimesed aastad tegutses Tallinna Kunsttööstuskool Eesti Kunstiseltsi koolina. 
Seltsi liikmeskonda lisandus tuntud kunstnikke. 1913. aastal saabus Eestisse tagasi Laikmaa, sama aasta märtsis valiti ta seltsi kunstinõukogu liikmeks. Aasta pärast kuulus sellesse nõukokku Nikolai Triik ja mõni aeg hiljem ka Kristjan Raud.
Kunstiseltsi tegevuse tähtsateks tähisteks jäävad näitused aastail 1916, 1917 ja 1918. 
Eesti Kunstiseltsi tegevuse jäljed kaovad 1919. aastal Eesti Kunstiseltside Keskkomitee asutamises osalemise järel.
Sünergiline mõju

Sünergiline mõju ehk sünergia on mitme mõjuri koostoimel võimenduv mõju. 
Näiteks keskkonnamõjutegureid eraldi vaadeldes ja mõõtes ei ilmne alati nende terviklik koosmõju keskkonnale.
Integraal

Integreerimine on koos oma pöördtehte diferentseerimisega üks matemaatilise analüüsi baasmõistetest.
"Määratud integraal" reaalmuutuja funktsioonist "f"("x") lõigul ["a","b"] on suurus
 formula_1
mida võib tõlgendada kui funktsiooni "f"("x") graafiku ja "x"-teljega piiratud pinna pindala. Pindala loetakse negatiivseks, kui "f"("x") on negatiivne, ja positiivseks, kui "f"("x") on positiivne.
"Määramata integraal" reaalmuutuja funktsioonist "f"("x") on funktsioon
 formula_2
kus tuletis "F"'("x") = "f"("x"). Määramata integraali tundmine võimaldab arvutada määratud integraali:
formula_3
Viimast võrdust nimetatakse Newtoni-Leibnizi valemiks.
Formaalsed definitsioonid.
Integraali võib defineerida erinevalt. Järgnevalt on toodud mõned levinumad integraalide tüübid:
Integraalide liigitus integreerimispiirkonna järgi.
Integraale saab liigitada nende integreerimispiirkonna järgi:
Piisavus

Piisavus (inglise "sufficiency", "eco-sufficency") on rahuldumine mingi teenuse- või tootmistasemega pideva kasvutaotluse ja sellest lähtuva loodusvarade tarbimise lakkamatu kasvamise asemel. 
Piisavus ja ökotõhusus on säästva arengu saavutamise meetmetena väga olulised, sest kui ökotõhususe taotlemisega ei taotleta ka piisavust, siis jääb tõhususe abil saavutatud dematerialiseerimine tarbimise kasvu tõttu olematuks (loodusvarakasutus ei vähene näiteks siis, kui kaks korda vähem kütust tarbivat sõiduautot kasutatakse kaks korda pikemaks teekonnaks).
Kuna kõrge elukvaliteediga riikides on seos materiaalse jõukuse, SKT ja heaolu vahel suhteliselt lõtv, siis peaks piisavus olema võimalik ilma elukvaliteedi languseta, sest heaolu suurendamiseks võib kasutada ka puhkust ja teisi materiaalseid vahendeid mittevajavaid tegevusi.
Toimetulekuvõime

Toimetulekuvõime ehk taastuvus on elussüsteemi võime muutuste ebasoodsa mõjuga toime tulla või sellega kohaneda (kohanemisvõime). Süsteemi toimetulekuvõime on seda suurem, mida väiksem on tema haavatavus. Mida mitmekesisemad on ökoloogilised ja majanduslikud süsteemid, seda kiiremini taastuvad nad negatiivsete mõjurite põhjustatud stressist.
Kotijooks

Kotijooks ehk kotisjooks on sportlik ja meelelahutuslik rahvapärane võistlus, kus võistlejad läbivad määratud distantsi, olles jalgupidi kuni puusani kotis. Korraga võib osaleda kaks või rohkem võistlejat. Esimesena distantsi läbinu on võitja, mitme jooksu puhul võidakse üldvõitja välja selgitada ka ajavõttu kasutades.
Kotina võib kasutada mis tahes materjalist ja otstarbega sobivas suuruses kotte, traditsiooniliselt on kasutatud näiteks kartulikotte.
Distantsi läbimisel võib kasutada vastavalt soovile jooksmis- või hüppamistehnikat. 
Kotijooksu üks variatsioone on selline, kus samas kotis on mitu võistlejat.
Aleksander Tshertkoff

Aleksander Tshertkoff (12. oktoober 1883 – 6. oktoober 1938) oli Eesti keelteõpetaja.
Ta oli päritolult aadlik ja Vene kaardiväeohvitser. Tartus oli ta ülikooli inglise keele lektor, õpetaja ja Tartu Eesti Loomakaitse Ühingu juhatuse liige.
Lennuliikluse juhtimine

Lennuliikluse juhtimine ehk lennujuhtimine (inglise keeles "Air Traffic Control", lühendatult ATC) on Eesti Vabariigis Lennuliiklusteeninduse AS pädevuses. 
Lennuliiklust juhitakse järgmistes üksustes:
Lennuliikluse juhtimise esmaülesandeks on tagada lennuliikluse ohutus nii õhus kui ka lennuväljal ning pilootide õigeaegne hoiatamine võimalikest ohtudest; lisaülesandeks on pilootide varustamine vajaliku meteoroloogilise ja aeronavigatsioonilise informatsiooniga. 
Eestis õpetatakse lennujuhi ametit Eesti Lennuakadeemias (torni- ja lähilennujuhid). Piirkondlikku lennujuhtimist saab õppida välismaal.
Valge lipp

Valge lipp on sõjaõiguses parlamentääri, vaherahu ja alistumise tunnus.
Prantsusmaa lipp kuni revolutsioonini oli valge lipp, mis muutus seejärel rojalistide partei lipuks.
1930. aastail heisati Saksamaa linnades valge lipp, kui sealt oli lahkunud viimane juut.
Germany Must Perish!

"Germany Must Perish!" on 1941. aastal Newarkis Ameerika Ühendriikides avaldatud Theodore Kaufmani raamat.
Raamatus propageeritakse kõigi sakslaste steriliseerimist ja Saksamaa maa-ala jagamist teiste riikide vahel. Kaufman õigustas oma raamatut 26. septembril 1941 The Canadian Jewish Chronicle'is avaldatud intervjuus. Julius Streicher tsiteeris raamatu sisu septembris 1941 Der Stürmeris ja hiljem Nürnbergi protsessi kohtualusena.
Tegelikult rakendas Ameerika Ühendriikide valitsus pärast Teist maailmasõda okupeeritud Saksamaa suhtes algul Morgenthau plaani ja hiljem Marshalli plaani.
Hradec Králové ülikool

Hradec Králové Ülikool on ülikool Hradec Králové linnas Tšehhis.
Ülikool asutati selle nime all 2000. aastal, kuid ülikooli eelkäija, kõrgem pedagoogikakool asutati juba 1954. aastal.
Õppijate arv on umbes 8500. Kõige suurem on haridusteaduskond 5300 õppijaga.
Marginaalsus (täpsustus)

Marginaalsus on millegi/kellegi äärelolek või kõrvalisus. 
Sõna on kasutusel ka terminina:
Mutionu pidu

"Mutionu pidu" (algselt "Mutionu pühadepidu") on üks Eesti tuntumaid lastelaule. Selle algsete, 1926. aastal ajakirja Päiksetar märtsinumbris (mis jäi ka ainsaks) pseudonüümi A all avaldatud sõnade autor on Alide Dahlberg. Autor ilmus avalikkuse ette alles 1960. aastal. Nii laulu teksti kui ka viisi peetakse sageli anonüümseks.
Tänapäeval on tekst tuntud mugandatud versioonis, mille lõi helilooja ja muusikapedagoog August Kiiss 1931. aastal, lühendades teksti 18 salmilt kuuele. Kiiss oli ka laulu esimese viisi autor, teist korda viisistas laulu 1955. aastal helilooja Gustav Ernesaks ("Mutionu pidu meeskoorile, poistekoorile ja roopillile"). Mugandatud tekst on avaldatud paljudes algklasside muusikaõpikutes ja laulikutes.
"Mutionu pidu" on eesti kultuuris levinud motiiv, sellest on tehtud mitmesuguseid mugandusi eri žanrites, eriti kindlalt püsib see lasteaedade repertuaaris.. Lastelaulule viidatakse ka metafoorina, sellega on ajakirjanduses võrreldud näiteks konkurssi Eesti Laul ja ühiskondliku leppe allkirjastamist. Laulu on mugandusena esitanud muuhulgas ansamblid Kukerpillid, Toomapojad ja Noorkuu, algversioonis Vennaskond (plaadil "Anarhia agentuur", 2011). Kukerpillide esituses avaldati see ka 2005. aastal ilmunud Sirje Toomla ja Jaanus Vaiksoo eesti keele õpikus 1. klassile "Ilus emakeel".
1985. aastal valmis režissöör Valter Uusbergi käe all Tallinnfilmis joonisfilm "Laululood", mille esimene pool põhineb laulul "Uhti-uhti uhkesti" ja teise aluseks on "Mutionu pidu".
Mugandus.
Algsel kujul kirjeldas luuletus kevadpühi, mis läksid liigse õllejoomise tõttu käest. Kombekamaks kohandatud versioonis on õlu asendatud "kastejoogiga", samuti on välja vahetatud teised toidud ja joogid: kaaren sõi kapsapiruka asemel karusmarju, kull lihaviiluka asemel kurejooki ja orav näris vorstijupi asemel käbijuppi.
Mõlemas versioonis langeb kokku esimene salm:
"Elas metsas mutionu"
"keset kuuski noori, vanu."
"Kadakpõõsa juure all"
"eluruum tal sügaval."
Samuti kattuvad enamjaolt muganduse 2.–4. ja algteksti 7.–9. salm. Muganduse 5.–6. salm on loodud algupärandi 10.–11. salmi põhjal. Täielikult puudub Kiissil algtekst alates Dahlbergi 12. salmist:
"Aeti juttu, tehti nalju,"
"lauldi, joodi õlut palju, –"
"uimane ju karu pea,"
"teisedki ei piiri pea."
Alide Dahlbergi variandis lõppes pidu 17.–18. salmis tüli ja kehavigastustega:
"Harakal ei olnud saba,"
"jänes otsis karku taga,"
"kaaren paistes nokaga,"
"põder jäigi lonkama."
Marginaalsus

Marginaalsus on sotsiaalne seisund, kus inimene on osalt rühma või ühiskonna liige, ent mitte täielikult (nt migrandid). 
Marginaalse isiku sotsiaalne identiteet on sageli negatiivne. Samasugune negatiivne märgistus on vahel kaldunud iseloomustama näiteks roheliste tegevust, laienedes nende poolt välja pakutud ideedele. Marginaalsus on otseselt seotud ettekujutusega normaalsusest ühiskonnas ja teiseneb olenevalt selle muutumisest. Näiteks on säästva arengu idee levikuga muutunud ka suhtumine rohelise mõtteviisi pooldajatesse.
Tervendamine

Tervendamine ehk tervistamine on millegi või kellegi tervise ehk seisundi parandamine.
Sõnaühendi osa "tervendamine" (mõnikord ka "saneerimine") võib olla järgmiste terminite komponendiks:
Alide Dahlberg

Alide Dahlberg (sündinud Alide Pohla, esimese abielu järgi Alide Vestholm; 12. oktoober (vkj 30. september) 1891, Põdruse, Haljala kihelkond – 22. september 1981, Iru, Harjumaa) oli eesti luuletaja, lastekirjanik, tõlkija ja ametnik.
Alide Dahlberg pärines Kadrina lähedalt talust. Ta oli üks esimesi Kadrina kihelkonnakooli lõpetajaid. 1921–1940 töötas ta Riigikogu kantseleis, seejärel Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi kantseleis kuni pensionile jäämiseni 1947. aastal. Ta suri Iru vanadekodus ning on maetud Kadrina kalmistule oma esimese abikaasa kõrvale.
Dahlbergi luuletustest on tuntuim lastelaul "Mutionu pidu". See ilmus 1926. aastal anonüümselt ajakirjas Päiksetar ning on tänapäeval tuntud August Kiissi mugandatud versioonis. "Mutionu pidu" ilmus esimest korda autori nime all raamatuna 1960. aastal. Järgmised trükid on ilmunud 1967 (illustreerinud Ilmar Linnat), 1996 (illustreerinud Raivo Järvi), 2002 (illustreerinud Elina Raska), 2003 (illustreerinud Ülle Kuldkepp) ja 2010 (illustreerinud Priit Rea). 
Dahlberg kirjutas ka lasteraamatud "Arutalu lapsed" (1944, illustreerinud Salme Utsal) ja "Väike Mai" (1949, 1983 illustreerinud Aleksander Pilar ja Aleksander Koemets; 2011 illustreerinud Regina Lukk-Toompere) ning hulga kuuldemänge. 
1950.–1960. aastatel tõlkis Dahlberg vene keelest nõukogude propagandakirjandust. Tema tõlkes ilmusid sellised teosed nagu Vladislav Minajevi "Fašistlik politseirežiim Ameerika Ühendriikides" (1952), Stepan Titarenko "Töölisklassi ja talurahva vankumatu liit on Nõukogude riigi tugevuse alus" (1954), õpik "Poliitiliste teadmiste alused" (1962, 2. tr. 1964) jms.
Päiksetar

Päiksetar oli Eesti lasteajakiri, mille ainus number ilmus 1926. aasta märtsis Tallinnas.
Ajakiri on tuntud selle poolest, et selles ilmus populaarse lastelaulu "Mutionu pidu" teksti algversioon, Alide Dahlbergi luuletus "Mutionu pühadepidu".
Päiksetari väljaandja ja tegevtoimetaja oli Linda Kirusk, vastutav toimetaja R. Laur. Ajakirja trükiti Tallinna trükikojas Täht.
Latvenergo

Latvenergo on Läti energeetikaettevõte, mis müüb Eestis elektrienergiat kaubamärgi Elektrum (ka Elektrum Eesti) all.
Kontserni emaettevõte on Latvenergo , millele kuuluvad tütarettevõtted Latvijas elektriskie tīkli , Sadales tīkls (DSO), Latvenergo Kaubandus OÜ, LatvenergoPrekyba UAB ja Liepājas enerģija SIA. Latvenergo AS-ile kuulub ka osa ettevõtetest Nordic Energy Link AS (Eestis) ja Pirmais Slēgtais Pensiju Fonds . 2012. aasta oktoobri seisuga on Latvenergo AS-i juhatuse liikmed Āris Žīgurs (esimees), Uldis Bariss, Zane Kotāne, Arnis Kurgs ja Māris Kuņickis.
Latvenergo tegutseb elektrienergia vabaturul 1. juulist 2007 ning müüb elektrit nii Leetu kui ka Eestisse (alates kohaliku elektrituru avanemisest 1. jaanuaril 2013). Eestis alustas Latvenergo tegevust 2012. aasta septembris.
Läti suurima elektritootjana (2011. aastal 90% Lätis toodetud energiast) kasutab Latvenergo mitut liiki energiaallikaid. Ettevõttele kuuluvad Pļaviņasi, Riia, Ķegumsi ja Aiviekste hüdroelektrijaam, Ainaži tuulepark ja Ķegumsi katlamaja, gaasil töötavad koostootmisjaamad Riia TEC-1, Riia TEC-2 jt, samuti puidukütusel töötavad elektrijaamad.
2012. aasta seisuga on Elektrum Euroopas suuruselt teine keskkonnasäästliku elektri tootja. Elektrum toodab 67% elektrist taastuvatest allikatest.
Elektrum

Elektrum (ka Elektrum Eesti) on kaubamärk, mille all müüb Eestis elektrienergiat Läti firma Latvenergo.
Elektrumi nime all alustas Latvenergo tegevust Eestis 2012. aasta septembris seoses Eesti elektrituru avanemisega 2013. aasta 1. jaanuarist. Eraisikute paketid ja hinnad avalikustas Elektrum 11. oktoobril 2012, pakettide nimed on "Pere klõps", "Säästu klõps", "Aktiivne klõps" ja "Mugav klõps".
Arthur von Grünewaldt

Otto Arthur Moritz von Grünewaldt (12. märts 1847 Esna mõis – 20. juuli 1922 Tallinn) oli Venemaa sõjaväelane (kindraladjutant, ratsaväekindral).
Arthur von Grünewaldt sündis Alexander von Grünewaldti (1805–1886) ja Pauline (sünd von Ungern-Sternbergi) (1817–1852) peres. Ta õppis aastatel 1860–1864 Tallinna Toomkoolis, siis kolm semestrit Tartu ülikoolis kameraalteadust, kuid seejärel valis sõjaväelasekutse. 25. mail 1866 astus Ihukaardiväe kürassiiripolku, kus teenis kuni 8. oktoobrini 1870, kui edutati jessauuliks Semiretšenski kasakaväkke, millega osales kindralleitnant G. Kolpakovski sõjakäigus Hiina keisririiki Qulja piirkonda, mille eest tõsteti auastmes ja autasustati Püha Stanislavi ordeni III järguga, mõõkade ja lindiga ning Püha Anna ordeni III järguga, koos mõõkade ja lindiga.
1873. aastal määrati A. von Grünewaldt moodustatud 5. sotnja ülemaks, millega osales ka Hiiva sõjakäigul kindral K. Kaufmani juhtimisel. Sõjakäigul üles näidatud vahvuse eest ülendati ta alampolkovnikuks ja teda autasustati Püha Stanislavi ordeni II järguga, keiserliku krooni ja mõõkadega.
Pärast sõjakäigu lõppu määrati juhendama kasakasotnjate väljaõpet. Aastatel 1874–1878 oli Semiretšenski 2. ja 1. ratsapolgu ülem, 1878. aastast Narõmi piirivalvesalga ülem, 1879. aasta mais suunati polkovnikuna teenistust jätkama 4. Pihkva tragunipolku. Aastatel 1884–1892 oli A. von Grünewaldt 30. Ingerimaa Saksi-Weimari suurhertsogi polgu ülem. 3. veebruaril 1892 ülendati kindralmajoriks ja määrati ratsakaardiväe polgu ülemaks, mille ülem oli varem (1833–1839) olnud tema lell Moritz Reinhold von Grünewaldt. 
Ratsakaardiväe polgu ülemana osales Venemaa keisri Nikolai II ja Venemaa keisrinna Aleksandra Fjodorovna kroonimispidustustel (14. mail 1896), mille eduka teostamise eest avaldas keiser tema juhitud polgule "kõrgeaulist tänu" ning teda ennast autasustati Püha Stanislavi ordeni I järguga ja ta nimetati Venemaa keisri õukonda.
11. augustil 1896 määrati ta 1. kaardiväeratsadiviisi 1. brigaadi ülemaks, kellena teenis kuni 12. juunini 1897. 1897. aastal määrati õukonna tallmeistriks. 25. veebruarist 1901 määrati ta ka riikliku hobusekasvatuse peavalitsuse nõukogu liikmeks. 6. detsembril 1899 ülendati ta kindralleitnandiks ja 1904. aastal kindraladjutandiks, 1912. aastal nimetati ülemtallmeistriks ning ülendati ratsaväekindraliks. 
1917. aastal pärast veebruarirevolutsiooni Petrogradis kõrvaldati ta kõigilt ametikohtadelt õukonnas ja lahkus Venemaalt. 
Arthur Otto Moritz von Grünewaldt suri 13. juulil 1922 Tallinnas ning maeti suguvõsa kalmistule Esna mõisas.
Lost and Delirious

"Lost and Delirious" on 2001. aastal esilinastunud Kanada draamafilm. Filmi lavastas Léa Pool ning selle aluseks on Susan Swani teos "The Wives of Bath", ehkki film ei järgi raamatut päris täpselt. Film esilinastus 21. jaanuaril 2001 Sundance'i filmifestivalil.
Film jälgib Mary (Mischa Barton) vaatenurgast armastuslugu kahe internaatkoolis elava teismelise tüdruku, Pauline'i (Piper Perabo) ja Victoria (Jessica Paré) vahel.
Machida

Machida on linn Jaapanis Tōkyō prefektuuris. Asub Tōkyōst edelas. Piirneb läänes, lõunas ja idas Kanagawa prefektuuri Yokohama, Kawasaki, Sagamihara ja Yamato linnaga.
Suur osa linnaelanikest käib tööl Tōkyōs.