tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Viduklė

Viduklė on alev Leedus Raseiniai rajoonis, Viduklė valla halduskeskus. Alevist voolab läbi Apusinase jõgi. Alevi vanad venekeelsed nimed olid Видукле ja. Видукли.
Viduklės on gümnaasium ja raamatukogu. Alevis kaevandatakse liiva. Vaatamisväärsusteks on aastal 1806 püstitatud katoliku kirik, kellatorn, kirikuaia väravad, XIX sajandi alguses ehitatud pastoraat.
Ajalugu.
Viduklėt mainitakse esimest korda aastal 1253. Kuni XIV sajandini mainitakse asulat ristisõdijate kroonikates veel mitmel korra ("Wedükkelen"). 
Aastal 1416 valmis esimene Viduklė kirik. XVI sajandil olid sealseteks pastoriteks Žemaitija piiskopid. Piiskoppidele kuulunud asulat nimetati esimest korda aleviks aastal 1526. XVII sajandi alguses laastasid alevit sõda ja katk.
Nõukogude ajal oli Viduklė kohaliku linnuliha tootmisele spetsialiseerunud sovhoosi keskasula.
Ostforschung

 
Ostforschung (saksa keeles 'idauurimine') ehk Osteuropaforschung on Ida- ja Kagu-Euroopa uurimine sakslaste poolt.
"Ostforschung" hakkas välja kujunema 19. sajandi lõpul baltisaksa ajaloolase Theodor Schiemanni eestvõttel, kes 1902. aastal asutas Berliinis vastava uurimiskeskusegi. Baltimaade uurimisele pani aluse endine Tartu Ülikooli professor Carl Schirren. Mõlemad lähtusid Balti provintside seisusliku autonoomia ja kultuurtreegerluse ideedest.
Natsi-Saksamaal rakendati "Ostforschungi" vallutus- ja rassilise hävituspoliitika õigustamiseks, seevastu Nõukogude Liit pidas "Ostforschungi" ühekülgselt imperialistlikuks ja reaktsiooniliseks. "Ostforschungi" uurimused olid agressiivselt Poola-vastased, kajastades pingeid Saksamaa ja Poola vahelistes suhetes. Traditsiooniline "Ostforschung" on moodsa ajalooteaduse poolt diskrediteeritud.
Hiljem moodustasid ümberasunud baltisaksa ajaloolased eraõigusliku ühendusena 1951 Göttingenis Balti Ajaloo Komisjoni, mille liikmed võisid olla muudki päritolu. Komisjon on avaldanud nii üksikuurimusi kui kogu- ja teatmeteoseid. Baltimaade uurimise tähtsad keskused on Lahni-äärses Marburgis 1950 asutatud Johann Gottfried Herderi Instituut ning Saksamaa ja Ida-Euroopa Uurimise Instituudi Göttingeni Töörühm.
Alates 1990. aastatest on "Ostforschung" ise ajaloolaste uurimisobjekt. Sestpeale sai võimalikuks ka Eesti ja Läti rahvusvaheline koostöö selles vallas.
Ründebrigaad Azov

12. eriotstarbeline brigaad Azov (ukraina k. 12-та бригада спеціального призначення "Азов" ) on väeüksus Ukraina Rahvuskaardi koosseisus.
Ajalugu.
Areng perioodil 2014–2022.
Väeüksus moodustati Zaporižžja oblastis Berdjanskis Donbassi sõja ajal ning on saanud nime Aasovi mere järgi. Võitlejate värbamine kuulutati välja 20. mail 2014. Väeüksus integreeriti Ukraina rahvuskaardi koosseisu Donbassi sõja ajal, 2014. aasta II poolel. Üksus korraldati ümber eriotstarbeliseks rügemendiks 2014. aasta 17. septembril. Oli 12. operatiivotstarbelise brigaadi (sõjaväeosa nr 3057) koosseisus.
2016. aastal alustas polk Azovi väljaõppebaasis Kiievis tööd allohvitsere koolitav Jevgen Konovaletsi nimeline sõjakool.
Azov võttis osa 2018. aastal alanud Ühendjõudude operatsioonist.
Osalemine sõjategevuses 2022. aastal.
Kaitses 2022. aastal Mariupoli lahingus linna Vene vägede kätte langemise eest. Mitmed üksuse võitlejad langesid Vene vägede kätte vangi. 2022. aasta juuli lõpus toimunud vangidevahetuse käigus naasis 43 üksuse sõjaväelast. 2022. aasta septembris vabanesid sõjavangist Denõss Prokopenko ja Svjatoslav Palamar. Üksus alustas 2022. aasta detsembris uue pataljoni moodustamist. 
Muudatused 2023. aastal.
2023. aastal formeeriti üksusest brigaad, mis varustati USA päritolu sõidukitega HMMWV ja MaxxPro. 2023. aasta kevadel näitas üksus, et nende varustuses on mehitamata õhusõiduk Punisher. 2023. aasta suvel näitas brigaad oma varustusse kuuluvat haubitsat TRF1, soomustransportööre BTR-4, M113 ja tanki T-64. 
2023. aasta suvel võitles brigaad Zaporižžja oblastis. Jätkas hiljem lahinguülesannete täitmist Kreminna piirkonnas. 
Sümboolika.
Azovi pataljon kasutab oma embleemil ja lipul Wolfsangelit, mis on alates 1616. aastast Saksa ning vähemal määral Prantsuse heraldikas levinud. Ukraina ajaloos on see sümbol tundmatu ning 20. ja 21. sajandil on see olnud kasutusel SS-i ja neonatside sümboolikas.
Põllumajandusühistu

Põllumajandusühistu on talupidajate majanduslik ühistegevusühing.
Põllumajandusühistu aitab talupidajail soetada loomi ja põllumajandusseadmeid ning töödelda või realiseerida põllumajandussaadusi.
Eesti esimene põllumajandusühistu oli 1897 asutatud Restu-Antsla piimaühistu. Eriti rohkesti asutati põllumajandusühistuid kuni 1920. aastani. 1949. aasta alguses oli Eesti NSV-s 679 põllumajandusühistut, neist 196 masinaühistut, 143 piimaühistut ja 214 mitme tegevusalaga ühistut. Põllumajandusühistute tegevust juhtis ja kooskõlastas 1945–1948 Põllumajanduse Ühistegevuse Peavalitsus, 1948–1950 Põllumajanduse Ühistute Keskliit.
Kollektiviseerimiseks valmistumise ajal käidi välja idee kujundada põllumajandusühistud ümber kolhoosideks. Seda ei tehtud ja kolhoosid moodustati põllumajandusühistutest sõltumatult, ühistute vara riigistati ja tegevus lõpetati.
1980. aastate lõpul hakati Eestis taas põllumajandusühistuid asutama, näiteks 1989 asutati Eesti Piimaliit.
Jukola

Jukola ehk Jukola teatejooks on Soomes toimuv öine orienteerumise teatejooks seitsmeliikmelistele meeskondadele.
Jukola teatejooks on saanud nime Aleksis Kivi romaani "Seitse venda" peategelaste, Jukola talus elanud vendade järgi.
Esimene Jukola teatejooks toimus 1949. aastal Helsingi lähedal. 1987. aastal jõudis osalevate meeskondade arv üle tuhande. 
Jukola on maailma osavõturohkeim orienteerumise teatejooks. Alates 2012. aastast on osalenud üle 1600 seitsmeliikmelise meeskonna (võistlejate koguarvuga üle 11 tuhande), neist määrustepärase tulemuse on saanud üle 1350 meeskonna. Jukola teatejooksul on seitse eri pikkusega (7–15 km) etappi. Jukola toimub tavapäraselt juuni keskel, võistluse start on laupäeva õhtul päikeseloojangu ajal (umbes kell 23), parimad võistkonnad lõpetavad pühapäeva hommikul kella 6–7 paiku, viimased võistkonnad enne finiši sulgemist pühapäeva keskpäeval.
Jukola teatejooksul on osalenud võistkondi enam kui 20 riigist. Suurema osa moodustavad siiski Soome orienteerumisklubide võistkonnad, välisvõistkondade osakaal on olnud umbes 20%. 1990. aastatest on Jukolal võistelnud ka Eesti orienteerumisklubide võistkondi, samuti on eesti orienteerujad osalenud välisklubide võistkondades.
2008. aastal oli Olle Kärner Soome klubi Delta võistkonnas esimene eestlane, kes on Jukola teatejooksu võitnud. 2016. aastal olid Jukola teatejooksu võitnud Soome klubi Koovee I meeskonna koosseisus Lauri Sild ja Timo Sild. 2018. aastal jälle Jukola teatejooksu võitnud Koovee meeskonnas jooksid teiste seas Timo Sild, Kenny Kivikas ja Lauri Sild.
Jukolaga samal nädalavahetusel, laupäeva päeval toimub teatejooks neljaliikmelistele naiskondadele – Venla teatejooks.
Kirikukonvent

Kirikukonvent oli luteri kiriku maakoguduse haldusorgan Eesti- ja Liivimaal 17. sajandi lõpust kuni 1919. aastani.
Kirikukonventi kuulusid Venemaa 1832. aasta kirikuseaduse kohaselt kõik kihelkonna mõisnikud. Need aga määrasid sageli end esindama voliniku. Mõne küsimuse arutamisel võisid nõuandva häälega osaleda vöörmündrid.
1870. aastal moodustati kihelkonnakonvendid ning Liivimaa kirikukonvendid reorganiseeriti kiriku- ja koolikonventideks. 1919 asendati kirikukonvendid kogudusenõukogudega.
Kirikueestseisja

Kirikueestseisja (saksa keeles "Kirchenvorsteher") oli kihelkonna ametiisik, kes täitis majanduslikke ja politseilisi ülesandeid. Enamasti olid kirikueestseisjad kohalikud mõisnikud ja harilikult oli neid kihelkonna kohta kaks.
Kirikueestseisja mõiste tuli Euroopas kasutusele hiliskeskajal, Vana-Liivimaal hakati seda kasutama 15. sajandi teisel poolel. Esialgu oli populaarsem vöörmündri nimetus, kuid alates 17. sajandist nimetati kihelkonnakiriku eest hoolitsejat reeglina eestseisjaks ning tema talupojast abilist vöörmündriks. Kirikueestseisjad nimetas igas kihelkonnas ametisse kohalike mõisnike hulgast kreisi ülemkirikueestseisja ja need pidasid ametit väga vastumeelseks. 
Eestis kaotati kirikueestseisja ametikohad 1919. aastal.
Regjeringskvartalet

Regjeringskvartalet (norra keeles:Valitsuskvartal) on hoonetekompleks Norra pealinna Oslo kesklinnas, kus asuvad mitmed Norra valitsuse hooned.
Ülevaade.
Valitsuskvartalis asuvad järgmised hooned:
Hoonete omanik ja nende hoolduse eest vastutav on Statsbygg. 2012. aastal valmis kvartalisse uus hoone tähisega R6 ja aadressiga Teatergata 9, kuhu kolisid Põllumajandusministeerium ja Tervishoiuministeerium
2011. aasta 22. juulil said mitmed kvartalis asuvad hooned kannatada ja kaheksa inimest surma, kui seal plahvatas autopomm.
Hingeloendus

Hingeloendus ehk hingerevisjon oli maksualuste elanike (neid nimetati revisjonihingedeks) loendus Venemaa keisririigis.
Eesti- ja Liivimaal toimus kaheksa hingeloendust: aastatel 1782, 1794–95, 1811, 1815–16, 1826 (üksnes Liivimaal), 1833–34, 1850 ja 1857–58.
Hingeloenduse tulemusel saadi revisjonileht, mida nimetati hingeloendiks. See oli isikunimestik, mis oli koostatud maal mõisate, linnas seisuste kaupa. Hingeloendid on tähtsad ajalooallikad rahvastiku, genealoogia ning isiku- ja kohanimede uurimisel.
Gustav Carlhjelm

Gustav Carlhjelm (rootsi Gustav Gustavsson Carlholm, pärast aadeldamist 1691 Carlhjelm; 12. detsember 1657 Karlstad – 12. detsember 1692 Tartu) oli Rootsi aegne Liivimaa ühiskonnategelane.
Gustav Carlholm oli Tartu õuekohtu assessor 1690 ja aastatel 1691–1692 oli ta Academia Gustavo-Carolina (Tartu ülikool) rektor.
Aadeldati Rootsi kuninga poolt 1691. aastal, kuid ei introdutseeritud Rootsi rüütelkonda.
8. juulil 1690 abiellus ta Sara Törnega (24. mai 1676 Stockholm –1701).
Aleksei Semjonov

Aleksei Semjonov (8. veebruar 1947 Aleksandrovsk-Sahhalinski – 26. oktoober 2022) oli Eesti sotsioloog ja venemeelne aktivist.
Ta juhtis Eesti-vaenulikku õiguskaitseorganisatsiooni Inimõiguste Teabekeskus.
Ta oli Tallinna linnavolikogu liige ja kuulus Keskerakonda.l
Dmitri Tsvetkov

Dmitri Tsvetkov (vadja keeles "Dmitri Pavlovic Tsvetkov"; 30. oktoober 1890 Jõgõperä, Lužitsõ vald, Jamburgi maakond – 26. august 1930 Narva) oli vadja päritolu Venemaa ja Eesti pedagoog ja keeleteadlane.
Tsvetkovide oli pärit vadja perest, ehkki ema oli tegelikult isur. Pere tegemisi ja jutte on muuhulgas tähendanud üles ka Paul Ariste. 
Alghariduse sai ta Jõgõperä külakoolist, seejärel õppis Hatsina Õpetajate Seminaris. Pärast lõpetamist 1911. aastal asus ta tööle Laadoga järve kirderannikul paikneva Ala-Uuksu venekeelse koolijuhatajana.
Esimese maailmasõja alguses 1914. aastal võeti ta sõjaväkke, sügisel asus ta õppima Petrogradi Õpetajate Instituuti, kuid kool jäi lõpetamata. Ta läks 1916. aastal Petrogradi Vladimiri sõjakooli, mille lõpetas allohvitseri auastmes. 1917. aastal osales ta lahingutegevuses Bukoviinas, seejärel ta demobiliseeriti. 
1918. aastal töötas ta kodukülas õpetajana, kuid Vadjamaal aset leidnud punaterrori mõjul astus ta 1919. aastal Eesti rahvaväe Ingeri polku, kus sai lõpuks rooduülemaks. Juunis 1920 vabanes ta Eesti kaitseväest alamleitnandi auastmes. Ta asus tööle valdavalt isuritega asustatud Narva jõe taguses venekeelses Väiküla algkoolis Eesti-Ingeris. 
1922. aastal kohtus ta Tartu Ülikooli läänemeresoome keelte professori Lauri Kettusega, kelle õhutusel asus 1923. aastal vabakuulajana õppima Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonda. Ta sai ka vadja keelega tegelemiseks stipendiumi.
1926. aastast ta loobus stipendiumist ja tegelemast vadja keelega ning keskendus vene kultuurile. Ta lõpetas oma venna ainelisel toel ülikooli 1928. aastal, kaitses magistriväitekirja ""Путь истины Львом Толстым" ja sai magistrikraadi. 
Pärast ülikooli lõpetamist töötas ta koolijuhatajana Komarovkas ja Alajõel. 
1930. aastal lõpetas ta elu enesetapuga, arvatavasti oli põhjus õnnetu armastus. Ta maeti 29. augustil Narva Jumalailmutuse koguduse kalmistule Jaanilinnas.
Hinnang vene kultuuri vahetamisele vadja kultuuri vastu.
Hõimuringide töö jättis Tsvetkovi täiesti külmaks. Õigus on ilmselt Ernitsal, kes ütleb, et Tsvetkov oli ju hingelt venelane, ilmselt seetõttu läks ta kaduma ka soome-ugri keeleteadusele. 
Prototüübina ilukirjanduses.
Teda on peetud Richard Janno romaani "Metsmees" peategelase mordvalasest üliõpilase Peedra Smirnovi prototüübiks.
Valeri Tšetvergov

Valeri Ivanovitš Tšetvergov (vene keeles Валерий Иванович Четвергов; sündinud 13. märtsil 1941 Svobodnõi linnas Amuuri oblastis) on endine Eesti NSV partei- ja riigitegelane ning Eesti ühiskonnategelane.
1958. aastast töötas ta treialina Kasahhi NSVs Petropavlovski linna ehitus- ja montaaživalitsuses "Santehstroi". 1959. aastal astus Valerian Kuibõševi nimelise Kuibõševi Polütehnilise Instituudi mehaanikateaduskonda, mille lõpetas 1964.
Pärast kõrgkooli lõpetamist töötas ta NSV Liidu Keskmise Masinaehituse Ministeeriumi tuumatööstuse ettevõtetes. Oli aastatel 1964–1967 Suhhumi Teadusliku Uurimise Füüsika- ja Tehnikainstituudis insener-konstruktor.
1967. aastal viidi ta üle Narva Baltijetsi tehasesse, sest seal tegeleti tema väljatöötatud toodetega. Tehases töötas ta tehnilise kontrolli osakonna juhataja asetäitja ning juhatajana, hiljem oli ta direktori asetäitja ja peadirektor.
Tegevus Eesti NSV valitsusasutustes ja NLKP-s.
NLKP liige 1970. aastast. On olnud ka Baltijetsi tehase parteikomitee sekretär.
Aastatel 1979–1982 oli ta Narva linna RSN TK esimees.
1982 oli ta EKP Narva Linnakomitee I sekretär.
EKP Keskkomitee liige.
Ta oli Eesti NSV Ülemnõukogu X ja XI koosseisu liige. Oli sealse tarbekaupade, kaubandus- ja teeninduskomisjoni esimees.
Iseseisvuse taastanud Eesti Vabariigis.
1992. aastal ta vallandati Baltijetsi tehasest. 
Valeri Tšetvergov on Narva vene kaasmaalaste ühingu üks rajajaid ja esimees. Samuti ta on Eestis asuvate Venemaa Kaasmaalaste Ühingute Liidu üks rajajaid ja esimehe asetäitja.
Isiklikku.
Ta on abielus, tal on kaks tütart.
Kõiksuse teooria (film)

"Kõiksuse teooria" on 2014. aasta elulooline draamafilm, mis põhineb Jane Wilde Hawkingi memuaaridel "Travelling to Infinity: My Life with Stephen" ("Reisides lõpmatusse: Minu elu Stepheniga"). 
See kirjeldab maailmakuulsa inglise füüsiku Stephen Hawkingi suhet oma esimese abikaasa Jane Wilde Hawkingiga, amüotroofse lateraalskleroosi diagnoosi saamist ja Hawkingi edu füüsikas.
15. mai – 1. juuni 1992

"15. mai – 1. juuni 1992" on Eesti kunstniku Jaan Toomiku installatsioon, mis koosneb klaaspurkidest kunstniku sellel ajavahemikul kogutud ekskremendiga. Teos või selle rekonstruktsioonid on olnud korduvalt väljas näitustel, tekitades laia poleemikat ajakirjanduses ning üldistatud kriitikat kaasaegse kunsti teemal tervikuna. Kriitik Berk Vaher on nimetanud seda "kogu nüüdiskunsti kurikuulsaks sümboliks". Installatsioon viitab ka Itaalia kunstniku Piero Manzoni 1961. aastal loodud teosesarjale "Kunstniku sitt".
Esmakordselt eksponeeriti installatsiooni 1992. aastal Tallinnas Pirita teel Eesti Näituste teises paviljonis näitusel "S &amp; K 2 – Artmix", mida korraldasid Tiia Johannson ja Raivo Kelomees. Tollase retseptsiooni kohta kirjutas Heie Treier: "Massimeedia skandaaliloogikat illustreerib kõige paremini Toomiku juhtum, millest on hea ülevaade antud "MÖH? FUI! ÖÄK! OSSA! VAU!" kataloogis. Reaalajas 1992. aastal ei olnud ekskrementidest jms koosnev töö skandaalne. Skandaaliks muutus installatsioon alles 1995. aastal nädalalehe Eesti Ekspress vahendusel. /---/ Eesti Ekspressi kaudu kleepus Toomikule ja laiemalt kogu tema kaasaegsele kunstile külge "sitapurgi"-metafoor, millega hakati tähistama kõike, mis näitustel arusaamatu ja häirivana näis."
Kunstiteadlane Hanno Soans on kirjutanud: "Käsitledes omamoodi ajamasinana Toomiku projekti, mis eksponeerib kunstniku päevast nappi menüüd koos sama päeva ajalehtedele asetatud väljaheitepurkidega, jõuame me mõttes otseteed talongiaja lõppu. /---/ Kopli liinidel, ilma kanalisatsioonita ateljeekorteris (siit ka siis see purgindus) pesitsevale noorele kunstnikule sai sel hetkel iseloomulikuks varasemast mütopoeetilisest maalikeelest loobumine ja kontranihilistlikud žestid kultuuris. Äärmuslik trikk sitapurkidega oli selles kontekstis jõhker jalahoop brežnevistliku kunstikultuuri poolt mahitatud kahepalgelisele estetismile, mis saatis laialdaselt igatsetud, ent ometi petlikke sõnumeid elevandiluutorni peidetud pisikestest vabadusekübemetest, sellega justkui vastandudes ühiskonna halastamatule determinismile. /---/ Ometi oli projektis “15. mai 1992 – 1. juuni 1992” üks aspekt, mis osutub jätkusuutlikuks hilisema Toomiku videoformaadis looduspoeesias – temporaalne aspekt, millega Toomik seob inimese kehalisuse looduse suurte tsüklitega, olgu siis tegu päikese tõusu ja languse, toidu ja sita või elu ja surma ringkäiguga. Nii on see töö aluseks mitte üksnes nüüdiskunsti ümbritsevale folkloorile, vaid ka Toomiku enese hilisemale rahvusvahelist tunnustust leidnud loomingule."
Muuhulgas oli "15. mai – 1. juuni 1992" eksponeeritud ka Tartu Kunstimuuseumis 2012. aastal festivali ART IST KUKU NU UT raames toimunud Eesti kaasaegse kunsti klassika näitusel "MÖH? FUI! ÖÄK! OSSA! VAU!", mis koondas 1990. aastate Eesti kunsti kõige skandaalsemaid kunstiteoseid. Näituselt varastas ja hiljem lõhkus ühe purkidest kujur Jass Kaselaan. Samal aastal omandas teose Tartu Kunstimuuseum.
MÖH? FUI! ÖÄK! OSSA! VAU!

"MÖH? FUI! ÖÄK! OSSA! VAU!" oli Tartu Kunstimuuseumis 2012. aastal festivali ART IST KUKU NU UT raames toimunud Eesti kaasaegse kunsti klassika näitus, mis koondas 1990. aastate Eesti kunsti kõige skandaalsemaid kunstiteoseid ja nende kommentaarteoseid noorematelt kunstnikelt. Näituse kuraatorid olid Rael Artel ja Kaisa Eiche.
Näituse keskmes olid kolm teost, nende seas Raul Meele "Apokriivad" ja Jaan Toomiku installatsioon "15. mai – 1. juuni 1992", mille ühe osa näituselt varastas ja hiljem lõhkus kujur Jass Kaselaan.
Johannes Ochmann

Johannes Ochmann (surnud 1418) oli 1405–1418 Tallinna piiskop.
Edzard Schaper

Edzard Schaper (kodanikunimi Ernst Edzard Helmuth Schaper; 30. september 1908 Ostrowo, Saksamaa – 29. jaanuar 1984 Bern, Šveits) oli baltisaksa kirjanik ja tõlkija. 
Schaper sündis toonases Preisimaa Poseni provintsis sõjaväeametniku peres. Nooruses töötas näitleja ja madrusena. 1930. aastal tutvus ta Berliinis Eestist pärit Alice Pergelbaumiga, kellest sai hiljem tema abikaasa. Schaper suundus naise järgi samal aastal Eestisse, kus ta elas põhiliselt Tallinnas, Haapsalus ja Paldiskis kuni 1940. aastani, keeldudes Umsiedlungist ehk baltisakslaste ümberasumisest osa võtmast. Kirjanik on nimetanud Eestis elamise aega üheks oma elu õnnelikumaks perioodiks ning Eestit ja selle ajalugu oma suurimaks inspiratsiooniallikaks.
1940. aastal tegutses Schaper Eestis viimase Lääne korrespondendina USA uudisteagentuuris United Press ning vahendas maailmale Balti riikides toimuvaid sündmusi. Nii Nõukogude kui ka Saksa võim mõistsid kirjaniku surma ja ta põgenes Soome ning võttis Soome poolel osa Jätkusõjast. 1944. aastal põgenes Schaper Nõukogude Liidule väljaandmise hirmus Rootsi, kust samal põhjusel siirdus 1947. aastal Šveitsi Brigi linna, kus elas surmani. 
Kirjanik oli üks väheseid, kes julges pärast sõda avalikult käsitleda Ida-Euroopa ja Baltikumi okupeerimist. Sellega seoses esines ta hiljem kuulsaks saanud kõnega "Ka meie oleme Euroopa" 1952. aastal Berliini raadios. Schaper oli sügavusklik kristlane ja kasutas tihti oma raamatutes kristlikke motiive või temaatikat. Näiteks on ta kirjeldanud sõdadevahelise Eesti kirikuelu teostes „Der Aufruhr des Gerechten" (1963) ja "Die sterbende Kirche" (1935).
Kirjandus ja välislingid.
Julius Grober

Julius Johann August Armin Grober (27. november 1875 – 10. november 1971) oli saksa sisearst.
Ta võttis osa Esimest maailmasõjast, olles seal arst. Pärast sõda sai ta 1918 Landesuniversität Dorpati korraliseks professoriks ja direktoriks. Ühtlasi oli ta ka ülikooli arstiteaduskonna prodekaan. 
Pärast Eesti iseseisvumist 1918 läks ta Saksamaale Jenasse.
Johannes Haussleiter

Johannes Haussleiter (23. juuni 1851 – 2. november 1928) oli saksa evangeelne luteri teoloog.
1891 kutsuti ta Tartu ülikooli kirikuajaloo korraliseks professoriks. 1892 läks ta Greifswaldi ülikooli, kus kuni oma emeriteerumiseni õpetas Uut Testamenti.
2. märtsil 1894 nimetati ta Tartu ülikooli audoktoriks.
Wolfgang Stammler

Wolfgang Stammler (5. oktoober 1886 – 3. august 1965) oli saksa germanist ja kirjandusloolane.
Aastal 1918 sai ta Tartu ülikooli professoriks. Aastatel 1924–1936 töötas ta Greifswaldi ülikoolis.
Riigimuuseum

Riigimuuseum ehk riikliku alluvusega muuseum on riigile kuuluv ja riigiasutusele alluv muuseum. Lisaks on Eestis olemas riigi asutatud sihtasutuste muuseumid ja halduslepingu alusel riigi muuseumikogu kasutavad muuseumid.
Riigimuuseumid Eestis.
Kultuuriministeeriumi valitsemisalas olevad riigimuuseumid on: 
Kaitseministeeriumi valitsemisalas olev riigimuuseum on:
Kliimaministeeriumi valitsemisalas olevad riigimuuseumid on:
Siseministeeriumi valitsemisalas olev riigimuuseum on:
Kunstimuuseum

Kunstimuuseum on muuseum, mille ekspositsioon koosneb põhiliselt kujutavast kunstist. Kunstimuuseumid võivad spetsialiseeruda konkreetsele kunstiharule, kunstnikule, ühe piirkonna kunstnikule vms.
Juba sajandite eest võis templites, kloostrites ja lossides olla suuri kunstikogusid. Need polnud üldsusele avatud, isegi kui teatud sündmuste puhul mõnda kunstiteost avalikult näidati.
Alles 18. sajandil hakkasid kunstikogude omanikud oma kunstiteostele juurdepääsu lubama, ehkki sageli ainult osale kunstikogust. Maailma esimene üldsusele avatud kunstimuuseum on Baseli kunstimuuseum Šveitsis, mis avati 1661.
Maailmas kuuluvad tuntumate kunstimuuseumite hulka näiteks New Yorgi moodsa kunsti muuseum (MoMa), Tate Modern, Hamburgi Kunstihall, Louvre ja Metropolitani Kunstimuuseum. Eestis tegutsevad näiteks Eesti Kunstimuuseum, Tartu Kunstimuuseum, Tarbekunstimuuseum, Kondase Keskus ja Adamson-Ericu muuseum.
Erwin Josef Ender

Erwin Josef Ender (7. september 1937 – 19. detsember 2022) oli saksa katoliku vaimulik. 
1997–2001 oli ta Eesti apostellik administraator.
Georg Cantor

Georg Ferdinand Ludwig Philipp Cantor (3. märts 1845 (vkj 19. veebruar) Peterburi – 6. jaanuar 1918 Halle) oli saksa matemaatik, kes on tuntud peamiselt hulgateooria loojana.
Ta sündis Venemaal ja elas seal kuni 11 aasta vanuseni. Ta oli perekonna kuuest lapsest vanim. Tema vanaisa Franz Böhm oli tuntud viiuldaja ning ka noor Georg mängis viiulit. Isa haiguse tõttu kolis perekond 1856. aastal Saksamaale, lootes sealsele paremale kliimale. 1962. aastal astus ta Zürichi ülikooli ning pärast isa surma 1863. aastal Berliini ülikooli. 1867. aastal kaitses ta seal väitekirja arvuteooriast.
Kokanduse mõisteid

"Siin on loetletud kokanduse mõisteid. Eraldi on Toitude ja toiduainete loend"
Ressi Kaera

Ressi Kaera (15. november 1923 Tallinn – 21. aprill 2016) oli ema poolt juudi rahvusest Eesti ajakirjanik ja kunstikriitik.
Ta sündis farmatseudi ja laulja perekonnas. Aastal 1941 lõpetas ta Tallinna 9. Keskkooli (endine Riiklik Inglise Kolledž). Ta oli aastatel 1941–1944 koos emaga NSV Liidu tagalas, kus ta töötas Moskva Kehakultuuri Instituudi juures. Pärast sõda töötas ta mõnda aega Eesti NSV Kehakultuuri- ja Spordikomitee inspektorina, seejärel kuni 1948. aastani Eesti NSV Riikliku Filharmoonia repertuaariala juhatajana. Aastast 1949 õppis ta Tartu Riiklikus Ülikoolis kunstiajalugu, lõpetades õpingud töö kõrvalt 1963. aastal.
Ta oli aastatel 1951–1973 ajalehe Sirp ja Vasar kunstiosakonna juhataja. Aastatel 1974–1994 oli ta ajalehe Literaturnaja Gazeta korrespondent, seejärel tegutses ta vabakutselisena.
Ta on kirjutanud näitusearvustusi (Johannes Võerahansu näitus Tallinnas (Sirp ja Vasar, 1. mai 1958)), tutvustanud Armeenia (sealhulgas Martiros Sarjani loomingut (Sirp ja Vasar, 29. mai 1964)) ja Gruusia kunsti ("Tbilisi näitusesaalides" (Sirp ja Vasar, 17. mai 1968); "Paar avastust Gruusiamaal" (Sirp ja Vasar, 18. juuni 1971)). Aastatel 1973–1978 avaldas ta intervjuusid kunstnikega (Alo Hoidre, Günther Reindorff, Avo Keerend, Richard Kaljo, Eerik Haamer, Lepo Mikko, Aino Bach, Johannes Võerahansu ja Valve Pormeister).
Eliud Kipchoge

Eliud Kipchoge (sündinud 5. novembril 1984 Kapsisiywas Nandi maakonnas) on Keenia pikamaajooksja.
Ta tuli olümpiavõitjaks maratonis 2016. ja 2021. aastal ning on võitnud olümpiamängudel veel kaks medalit ja maailmameistrivõistlustel kolm medalit. 
Alates 2012. aastast on Kipchoge keskendunud maratonile.
2018. aasta Berliini maratonil püstitas ta maratonijooksus uue maailmarekordi ajaga 2:01.39. Ta ületas sellega neli aastat varem samuti Berliini maratonil Dennis Kimetto püstitatud tipptulemuse minuti ja 18 sekundiga. 2022. aasta Berliini maratonil püstitas ta taas maailmarekordi ajaga 2:01:09.
Alates 2013. aastast on ta võitnud peaaegu kõik suured maratonid, kus on osalenud, välja arvatud 2013. aasta Berliini maraton, kus ta sai teise koha.
2019. aasta 12. oktoobril Viinis läbis Kipchoge ürituse raames maratoni ajaga 1:59:40,2 olles sellega esimene inimene maailmas, kes on maratoni jooksnud alla kahe tunni. Antud aeg aga ei ole ametlik rekord, sest kasutati tempomeistreid, juua ulatati jalgratastelt ja Kipchoge oli ainuke osaleja, mis lähevad vastuollu IAAF reeglitega.
Željko Šturanović

Željko Šturanović (serbia kirillitsas "Жељко Штурановић"; 31. jaanuar 1960 Nikšić – 30. juuni 2014 Pariis) oli Montenegro poliitik. Ta oli aastatel 2006–2008 Montenegro peaminister.
Ta lõpetas aastal 1983 Montenegro Ülikooli õigusteaduskonna. Pärast ülikooli lõpetamist töötas ta ühes Montenegro raadiojaamas justiitsteenistuse juhina. Aastal 1993 valiti ta Montenegro Sotsialistide Demokraatliku Partei nimekirjas Serbia ja Montenegro parlamenti. Ta on juhtinud Serbia ja Montenegro parlamendis oma erakonna fraktsiooni. Aastal 2001 sai tast Montenegro justiitsminister. Pärast Milo Đukanovići tagasiastumist sai tast 10. novembril 2006 Montenegro peaminister; parlamendis anti tema peaministriks saamise poolt 42 häält, vastuhääli oli 28. Tema peaministriks oleku ajal allkirjastas ta lepingu alustada stabiliseerimis- ja assotsieerimisprotsessi Euroopa Liiduga.
Ta astus 31. jaanuaril 2008. aastal tervislikel põhjustel (kuna tema kopsust leiti kasvaja) ametist tagasi; 29. veebruaril 2008 kinnitas Montenegro parlament (skupština). Željko Šturanović suri 30. juunil 2014 Pariisis 54-aastaselt.
Isiklikku.
Željko Šturanović oli abielus ja tal on kaks last.
Uus Riia Teater

Uus Riia Teater ehk URT, ka Riia Uus Teater (läti keeles: "Jaunais Rīgas teātris" ehk "JRT") on Läti riiklik repertuaariteater, mis asutati 1992. aastal. 
Teater asub Riia kesklinnas aadressil Lacplesa iela 25 , kus aastatel 1920–1979 oli Läti Kunstiteater ja 1979–1992 Läti NSV Riiklik Noorsooteater. See on Läti novaatorlikem teater meisterlike ja kaasaegsete lavastuste paremikuga, kus lisaks kohalikele lavastajatele antakse loomevõimalusi ka külalislavastajatele. 
Teatri esimene kunstiline juht aastatel 1992–1997 oli Juris Rijnieks. Mitmed maailma tuntud läti teatridirektorid, nagu Alvis Hermanis ja Viesturs Kairišs, on alustanud karjääri just selles teatris. Oluliseks pöördepunktiks kujuneski 1997. aasta, mil teatri peanäitejuhiks, kunstiliseks juhiks ja lavastajaks sai Alvis Hermanis, kelle katsetused uute teatrivormidega on toonud talle menu paljudel Euroopa festivalidel. 
Teatri ajalugu ja tegevus.
Teater asub ajaloolises hoones, mis on olnud koduks mitmele teatrile Riias. Aastatel 1908–1915 seal asus esimene Uus Riia teater, seejärel Läti Kunstiteater ning lõpuks nii kodumaal kui väljaspool seda tuntud lavastaja Adolf Šapiro juhitud ja vabas Lätis suletud Läti NSV Riiklik Noorsooteater.
Uue Riia Teatri asutas 1992. aastal väike grupp päris noori näitlejaid pakkudes oma vaatajatele kaasaegset tõlgendust ja nüüdisaegset vaadet Läti klassikalistele algupärastele lavastustele ja erinevate välisautorite teostele. Erinevalt Eestist tekkisid Lätis nüüdisaegsed teatritrupid märksa hiljem ning riigiteatrites oli mõtlemine pikka aega küllaltki vanamoodne, seetõttu saavutas URT suure populaarsuse eelkõige uue põlvkonna publiku hulgas tänu targale ja atraktiivsele ning ebatavalisele ja uuenduslikule repertuaarivalikule. Praegusajal on teater üks Läti külastatavamaid teatreid.
Teatril on kasutada kaks statsionaarset lava suures (470 kohaga) ja väikses (100 kohaga) saalis, samuti kammer-, peaproovi- ja Minuti saal. Peale selle antakse etendusi Teatrimuuseumi laval ja väljaspool teatrimaja.
Alvis Hermanise juhtimisel on see tippteater, mis hoiab Läti repertuaariteatrite seas juhtkohta.
Teatrit kutsutakse sageli välismaale festivalidele ja külalisetendusi andma. Nii on osaletud kõikidel maailma suurematel festivalidel, sh rahvusvahelistel teatrifestivalidel Quebecis ja Edinburghis auhinnatud lavastusega ”Pikk elu”, Avignonis, Viinis (Wiener Festwochen), Salzburgis (Salzburg Festspiele), Hollandis (Holland Festival), BITEF-il ning on käinud üle 200 linnas 40 riigis nii Euroopas kui ka väljaspool seda. 
Teater on võtnud osa teatrifestivalidest Eestis, sh festivalist ”Talveöö unenägu” 2008. aastal Alvis Hermanise lavastusega "Sonja" (kunstnik: Kristīne Jurjāne; näitlejad: Gundars Āboliņš, Jevgeņis Isajevs). Eesti vaatajal oli võimalik näha Hermanise üht varasemat, 2003. aastal mängukavva võetud lavastust „Pikk elu“ Tartu festivali "Draama 2006" aukülalisena. 2009. aastal Tartus korraldatud festivalinädala üks põnevamaid teatrielamusi oli Vanemuise kontserdimajas Alvis Hermanise ja festivali aukülalise Uue Riia Teatri etendus «Vaikuse hääl».
Narva Pähklimäe Kool

Narva Pähklimäe Kool on põhikool Narva põhjaosas Pähklimäe linnaosas aadressil Pähklimäe tänav 3.
Kooli ajalugu algab 1. septembrist 1973 Narva 11. Keskkooli nime all. 1973. aastal oli koolis 1300 õpilast.
Alates 1994. aastast oli kooli nimi Narva Pähklimäe Gümnaasium, 2023. aastast Narva Pähklimäe Kool.
Kooli õppekeel on vene keel. 
Aastatel 2005–2015 ümbritses kooli territooriumi Gümnaasiumi tänav, mis oletatavasti on saanud nime Narva Pähklimäe Gümnaasiumi järgi.
Bunseni reaktsioon

Bunseni reaktsioon on keemiline reaktsioon, milles vesi, vääveldioksiid ja jood moodustavad väävelhappe ja vesinikjodiidhappe. Reaktsiooni võrrand on
2H2O + SO2 + I2 → H2SO4 + 2HI .
Arheoloogia mõisteid

"Siin on arheoloogia mõisteid"
Irene Tiivel

Irene Tiivel (18. märts 1924 – 1. oktoober 2017) oli eesti pedagoog, inglise filoloog.
Ta töötas pikka aega Eesti Teaduste Akadeemias inglise keele õppejõuna. Lavastas ja tõlkis eesti keelde inglise näidendeid. Akadeemilise inglise klubi (Academic English Club) (1962–1995) ning akadeemilise ingliskeelse suusalaagri (Academic English Skiing Camp) (1964–1997) asutaja ja juht. Aastal 2014 asutas ta Eesti Rahvuskultuuri Fondi juurde omanimelise allfondi, mille eesmärk on toetada inglise keele ja kultuuri õpetamist Eestis ning eri keelte idiomaatika uurimist.
Isiklikku.
Irene Tiiveli isa oli pedagoog ja kirjastaja Eerik Jaanvärk (1893–1967).
Tema poeg on bioloog ja diplomaat Toomas Tiivel.
Jānis Daliņš

Jānis Daliņš (5. november 1904 Valmiera – 11. juuni 1978 Melbourne) oli Läti kergejõustiklane ja olümpiamedalist, kes võistles käimises. 
Daliņš võitis 1934. aasta Euroopa meistrivõistlustel kergejõustikus 50 kilomeetri distantsil ja sai hõbemedali samal alal 1932. aasta suveolümpiamängudel tulemusega 4:57.20. Ta osales ka 1936. aasta suveolümpiamängudel Berliinis, kuid ei jõudnud finišisse.
Daliņši olümpiamedal oli esimene Läti lipu all võidetud olümpiamedal. Ta oli ka esimene lätlasest Euroopa meister kergejõustikus.
Daliņš põgenes 1944 koos perega Saksamaale ning kolis 1949 Austraaliasse ja elas surmani seal.
Tema nime kannab Valmiera staadion ja tänav Valmieras. Ka on tema järgi nime saanud Daliņi küla.
Lühikarvaline orientaal

Lühikarvaline orientaal on Tai päritolu kassitõug. 
Arvatakse, et see tõug põlvneb Siiami kassist, sest seda tõugu kassid on Siiami kassi iseloomu ja kehaehitusega, aga erinevad karvkatte poolest. Sarnaselt siiamitega on nad väga intelligentsed, uudishimulikud ja seltsivad. Nad on lojaalsed, energilised ja nõuavad palju tähelepanu. Sage üksiolek viib depressiooni ja terviseprobleemideni. Neil on mandlikujulised silmad, kolmnurgakujuline nägu ja suured kõrvad. Kuigi nad paistavad suhteliselt kiitsakad, siis tegelikult on see tõug päris lihaseline. 
Välimus.
Välimuse järgi saab eristada lühi- ja pikakarvalisi tõuge: 
Lühikarvaline orientaal.
See on tõenäoliselt maailma värvilisim tõug, registreeritud on üle 300 värvi- ja mustrikombinatsiooni. Populaarseimad värvid on must, šokolaad, sinine, lilla, valge, punane, kreem, kaneel, aprikoos, karamell. Mustritest: ühevärviline, "tabby" – erinevad triipude ja täppide kombinatsioonid (ingl.k. "classic tabby, spotted tabby, ticked tabby, mackarel tabby"), kilpkonn, kahevärvilised, millest üks värv on valge (ingl.k. "bicolour"). Kõik värvid ja mustrid võivad esineda veel varjundiga – hõbe, suits. Silmade värv erineb samuti siiamite omast – see on smaragdroheline. Pea on kiilukujuline ja silmatorkavalt suurte kõrvadega. Kasukas on lühike ja siidine. Armastavad sooja ja ei ole sobivad külmas kliimas õues käimiseks.
Pikakarvaline orientaal.
Selle tõu nimetus oli 2004. aastani javanees. Tõug saadi balineesi ja lühikarvalise orientaali ristamise tulemusena 1970. aastatel. See on uusim tõug idamaiste kasside kategoorias, kuhu kuuluvad veel lisaks pika- ja lühikarvalisele orientaalile siiam ja balinees ehk pikakarvaline siiam. Rahvusvaheline organisatsioon FIFE ("Federation International Feline") tunnustas pikakarvalist orientaali 1985. aastal, CFA ("Cat Fancier’s Organisation") alles 1995. aastal.
Fatos Nano

Fatos Thanas Nano (16. september 1952 Tirana – 31. oktoober 2025) oli Albaania poliitik (Albaania Sotsialistlik Partei). Ta on olnud kolmel korral Albaania peaminister (viimati aastatel 2002–2005).
Ta sündis aastal 1952 Tiranas, ta lõpetas aastal 1974 Tirana Ülikooli poliitökonoomia erialal.
Aastatel 1975–1978 töötas ta Elbasanis metallurgiakombinaadis, aastatel 1981–1983 töötas ta põllumajanduskooperatiivis. Aastatel 1978–1981 ja 1981–1983 töötas ta Tiranas Marksismi-Leninismi instituudis.
Aasta 1990 lõpus püüdis president Ramiz Alia läbi viia reforme, sai temast üks Albaania Tööpartei liidreid. Pärast mitmeparteisüsteemi väljakuulutamist oli ta üheks Albaania Sotsialistliku Partei moodustajaist, ta oli aastatel 1991–1995 partei juht. 22. veebruarist kuni 4. juunini 1991 oli ta esimest korda Albaania peaminister (Albaania Tööpartei ridades).
İsmail Kahraman

İsmail Kahraman (sündinud 1940 Rizes) on Türgi jurist ja poliitik.
Ta on Õigluse ja Arengu Partei liige. Ta valiti 2015. aasta Türgi erakorralistel parlamendivalimistel Türgi Suure Rahvuskogu liikmeks. Ta oli Türgi Suure Rahvuskogu spiiker 22. novembrist 2015 kuni 7. juulini 2018.
Ta sündis aastal 1940 Türgis Rize provintsis Rizes. Ta on lõpetanud Istanbuli Ülikooli õigusteaduskonna. Üliõpilasena oli ta üliõpilasühenduse ja Rahvusliku Türgi Üliõpilasliidu president.
Ta on töötanud paljudes eraettevõtetes juhatuse esimehena. Türgi töö- ja sotsiaalkindlustuse ministeeriumis on ta töötanud asekantslerina. Ta on üks Recep Tayyip Erdoğani Ülikooli asutajaliikmetest ja ülikooli hoolekogu esimees.
28. juunist 1996 kuni 30. juunini 1997 oli ta Türgi kultuuriminister.
Läänemaa tervisetee

Läänemaa tervisetee on jalgratturitele ja jalakäijatele mõeldud rada Harju- ja Läänemaal ulatudes Turbast Rohukülani.
Tervisetee rajati Riisipere ja Haapsalu vahelisele endisele Keila–Haapsalu raudteetammile, Haapsalust jätkub rada Rohuküla suunas. Kogu raja pikkus oli esialgu umbes 63 kilomeetrit ning see avati 2008. aastal. Tervisetee rajamise eesmärk oli konserveerida raudteetamm võimalikuks Haapsalu raudtee taastamiseks tulevikus. 
Tee on kaetud kinni sõidetud kruusakattega ja tähistatud kilomeetripostidega, iga 100 m tagant ka piketikividega. 
Tervisetee on turvaline ja liiklusest ohustamata ning võimaldab külastada paljusid tee äärde jäävaid vaatamisväärsuseid nagu näiteks: Ungru lossi varemeid, Kiltsi vana lennuvälja, Eesti Raudteemuuseumit, Ants Laikmaa majamuuseumit, Lääne-Nigula kirikut, Palivere linnust, Marimetsa raba, Eesti Mootorispordi Muuseumit, vanu raudteejaamu jne.
2019. aasta alguses suleti liiklejatele Turba ja Riisipere vaheline 6 km pikkune teelõik seoses Keila–Riisipere raudtee pikendamisega Turbasse. Aastaks 2028 oli kavas kogu kergliiklustee asemel taastada Turba–Haapsalu–Rohuküla raudtee. 
Juunis 2022 otsustas valitsus, et ei rahasta raudteelõigu ehitust.
Alam-Reini suurhertsogkond

Alam-Reini suurhertsogkond (saksa keeles "Großherzogtum Niederrhein") või lihtsalt Alam-Reini provints (saksa keeles "Provinz Niederrhein") oli Preisi kuningriigi provints ja eksisteeris aastatel 1815 kuni 1822.
Provints loodi pärast Viini kongressi aastal 1815, kus Friedrich Wilhelm III sai Reinimaa ja Alam-Reini suurhertsogi tiitli. See võimaldas Preisimaal koondada oma aastast 1803 omandatud Reini territooriumid, nagu Trieri kuurvürstkond, Manderscheidi krahvkond, Stavelot-Malmedy vürstkond, endine Vaba riigilinn Aachen, osi Luksemburgist ja Limburgist, samuti mõned muud väikesed territooriumid. 22. aprillil 1816 moodustati nendest territooriumitest Alam-Reini suurhertsogkond, provintsipealinnaga Koblenzis.
22. juunil 1822 ühendati see Preisi valitsuse korraldusel naaberprovintsi Jülich-Kleve-Bergiga, moodustati Reini provints.
Pähklimäe tänav

Pähklimäe tänav on tänav Narva Pähklimäe linnaosas. Algab Kangelaste prospektilt ja lõpeb Rahu tänavaga ristudes. Tänava pikkus on umbes 655 m.
24. oktoobril 1978 anti Narva linna RSN TK otsusega nr 307 uuele tänavale nimi Béla Kuni tänav (vene keeles "улица Белы Куна") Narva all lahingutes osalenud Ungari kommunistliku tegelase Béla Kuni järgi.
11. mail 1994 nimetati linnavalitsuse otsusega Béla Kuni tänav ümber Pähklimäe tänavaks, oletatavasti samas piirkonnas asunud Pähklimäe (Nötebergi) mõisa järgi.
Aadressil Pähklimäe tänav 3 asub Narva Pähklimäe Kool.
Olando kepurė

Olando kepurė ehk Hollandlase kübar on 24,4 m kõrgune pikk moreenkalju Läänemere rannajoonel Leedus Karklė külas. Olando kepurė seisab liivarannal selgelt erosioonist uuristatud alal ning on Klaipeda ja Palanga vahelise rannalõigu üheks tähelepanuväärseks osaks. See on rannikupiirkonnas asuva Pajurise Regionaalpargi koosseisu kuuluva pankranniku kõrgeim koht.
Olando kepurė on osa moreeniseljandikust, mis on tekkinud umbes 12 000 – 15 000 aastat tagasi, mil viimase mandrijää liustikud kandsid suuri rahne nende algsest asukohast suurte vahemaade taha ning mil Läänemere rannajoon saavutas sellest perioodist pärinevate rannamoodustistega oma mitmekesise iseloomu ja piirkondliku eripära. Kaljut ümbritsevad mandrijää järkjärgulises liikumises sündinud kuhjumisprotsessi tulemusel Leedu rannajoonele tekkinud kohati kuni 300 m laiused liivarannad luidetega. Olando kepurė on selge näide rannikust, kus viimastel aastakümnetel kuhjumine on asendunud maalihete ja intensiivse erosiooniga ning demonstreerib, kuidas Leedu rannad langevad järk-järgult mere valdusse. 
Olando kepurė on olnud alates 19. sajandi algusest navigatsioonimärgiks meremeestele ja kaluritele. Merepinnast kuni 15 meetri kõrgusel laiuv unikaalne valge liivarand on populaarne ajaveetmiskoht umbes 20-minutilise sõidu kaugusel paikneva Klaipeda linna elanikele. Klaipeda Melnaragė linnarajoonist algav ja Olando kepurėsse looklev loodusrada teabetahvlitega tutvustab külastajatele ka liivadüünide vahelt paljastunud II maailmasõja aegsete Saksa okupatsioonivägede püstitatud kaitserajatisi.
Wilcken (Vaimõisa)

Wilcken (vene keeles "Вилькен") oli Saaremaalt pärit kaupmehe- ja aadlisuguvõsa. 
Ajalugu.
Suguvõsale pani aluse XVI sajandi teisel poolel tegutsenud Hans Wilcken, kes oli Kuressaare rae liige. Hans oli mitme Eestimaa ja Liivimaa mõisa valdaja. Hansu järeltulijad omasid Voka, Vaimõisa ja Vestli mõisat ja iga mõisa omanik pani aluse Wilckenite aadlisuguvõsa eri harule.
Below

Below oli aadlisuguvõsa.
Below'd Venemaal.
Below-nimelisi aadlisuguvõsasid on Venemaa alal olnud mitu, ent neist tõendatud on vaid kaks.
Esimene suguvõsa pärineb Nikita Below'ist ja on kantud Simbirski kubermangu aadlimatriklisse. Teine suguvõsa pärineb Foma Below'ist (vene keeles от Фомы Белова) ja on kantud Kurski kubermangu aadlimatriklisse.
Below'd Eesti alal.
Eesti alal tegutsesid samuti Below'd ja suguvõsa esindaja 2. järgu major, Liivimaa maamarssal (1809–1812) Andreas von Below (1763–1820) kanti Liivimaa rüütelkonna aadlimatriklisse 1797. aastal nr 242 all. Andreas von Below oli Pärsti mõisa omanik. Tema poeg, Karl Friedrich von Below (1794–1867), Eestimaa kubermangu asekuberner 1842–1852, oli kantud ka Eestimaa rüütelkonna aadlimatriklisse 1827. aastal, nr 152 all.
Below'd Saksamaal.
Saksamaa Below'd pärinesid Mecklenburgist ja Pommerist.
Arend Dietrich von der Pahlen

Arend Dietrich II von der Pahlen (1. jaanuar 1707 Tallinn– 24. märts 1753 Tallinn) oli baltisaksa mõisnik.Ta oli Palmse, Aaspere ja Kassari mõisnik. 
Arend Dietrich II saabus esimest korda Palmsesse 1722. aastal. Sel ajal seisis loss veel varemeis. Arend Dietrich ei jäänud Eestisse kauaks. 1723. aastal asus ta koduõpetaja ja teener Joosepi saatel Tallinnast Travemündesse viivale laevale. Halle ülikoolis pühendus ta tantsu-, vehklemis- ja keeletundide kõrval peamiselt matemaatilistele ainetele. Temas ilmnes suur huvi arhitektuuri ja inseneriteaduste vastu. 1726. aasta augustist järgmise aasta aprillini oli ta Pariisis, seejärel kaks kuud Hollandis ja lõpuks ühe kuu Hamburgis. Kusagil ei jätnud ta vaatamata väljapaistavaid losse ja aedu – pole kahtlust, et nende külastamine nagu ka tema arhitektuuriõpingudki olid suuresti kannustatud mõttest kord ka oma kodumõis esinduslikumalt välja ehitada. 
Teda peetakse Palmse mõisa von Pahlenite raamatukogu rajajaks. Arend Dietrich asus suure innuga oma maakodu Palmse mõisas üles ehitama: 1730 – taastati põlenud härrastemaja; 1731 – ehitati puust Ilumäe kabel; 1734 – valmis puust viljaait; 1736 – ehitati puust viinaköök; 1737 – ehitati puust hobusetall; 1738.- iluaia rajamise algus. Samal ajal süvendati ka majataguseid tiike. 18. sajandi keskpaiga plaani järgi oli mõisasüdames kokku peaaegu paarkümmend mitmesugust ehitust. 
Perekond.
Arend Dietrich  abiellus 27. juunil 1728 Magdalena Elisabeth von Derfelden`iga (1710–1793).
Ivica Račan

Ivica Račan (24. veebruar 1944 Ebersbach – 29. aprill 2007 Zagreb) oli Horvaatia poliitik (Horvaatia Sotsiaaldemokraatlik Partei). Ta oli aastatel 2000–2003 Horvaatia peaminister.
Ta sündis aastal 1944. aastal Natsi-Saksamaal, kuhu tema ema oli töölaagrisse saadetud. Pärast Teise maailmasõja lõppu pöördus ta koos emaga tagasi Horvaatiasse, tema lapsepõlv möödus Brodi-Posavina maakonnas Slavonski Brodis. 1970. aastal lõpetas ta Zagrebi Ülikooli õigusteaduskonna.
Ta oli aastast Horvaatia Kommunistide Liidu (mis kuulus Jugoslaavia Kommunistide Liitu). Aastatel 1989–1990 oli ta Horvaatia Kommunistide Liidu esimees. 1990. aastate alguses esines ta avaliku kriitikaga nii Jugoslaavia Föderatiivse Sotsialistliku Vabariigi valitsuse eesotsas olnud Slobodan Miloševići kui ka rahvuslikult meelestatud Horvaatia Demokraatliku Liidu suhtes. Aastal 1990 sai tast Horvaatia Kommunistide Liidu radikaalse uuenemise eestvedajaid; millest moodustus 3. novembril 1990 Horvaatia Sotsiaaldemokraatlik Partei. Ta oli partei liidriks partei asutamisest kuni oma surmani.
27. jaanuaril 2000 õnnestus tal moodustada koalitsioonivalitsus (ta sai ise Horvaatia peaministriks), kuhu kuulusid Horvaatia Sotsiaaldemokraatlik Partei, Horvaatia Talurahvapartei, Horvaatia Sotsiaalliberaalne Partei ja Horvaatia Rahvapartei – Liberaaldemokraadid. See koalitsioon püsis kuni 30. juulini 2002.
Reini provints

Reini provints (saksa: "Rheinprovinz"), ka Reini Preisimaa ("Rheinpreußen") või Reinimaa ("Rheinland"), oli aastatel 1822 kuni 1946 Preisimaa kuningriigi ja Preisimaa Vaba Riigi läänepoolseim provints Saksa Riigis. See loodi Alam-Reini ja Jülich-Kleve-Bergi provintsidest. Selle pealinn oli Koblenz ja aastal 1939 elas seal 8 miljonit inimest. Hohenzollerni provints oli sõjaliselt Reini provintsi ülempresidendi ("Oberpräsident") alluvuses.
Reini provints piirnes põhjas Hollandi, idas Preisimaa provintside Vestfaali ja Hessen-Nassau ning Hessen-Darmstadti suurhertsogkonnaga, kagus Pfalziga (Baieri kuningriigi ringkond), lõunas ja edelas Lorraine'iga ning läänes Luksemburgi, Belgia ja Hollandiga.
Väike eksklaav Wetzlar Hessen-Nassau ja Hessen-Darmstadti suurhertsogkondade vahel oli samuti Reini provintsi osa. Birkenfeldi vürstkond, teisest küljest, oli Oldenburgi suurhertsogkonna enklaav.
Aastal 1911 oli provintsi suurus 10 423 km2; ulatus põhjast lõunasse oli ligi 200 km ja suurim laius oli veidi alla 90 km. See sisaldas umbes 200 km Reini jõest, mis moodustas provintsi idapiiri Bingenist Koblenzini ja voolab siis põhja-loode suunas läbi provintsi, järgides ligikaudu selle idapiiri.
Harilik eleuterokokk

Harilik eleuterokokk ehk harilik ogapaanaks ("Eleutherococcus senticosus") on araalialiste sugukonda kuuluv taimeliik.
Levila.
Harilik eleuterokokk on levinud Kaug-Idas, Kirde-Hiinas, Koreas, Jaapanis. Kasvab varjulistes lehtmetsades.
Morfoloogia.
Harilik eleuterokokk on 2–5 m kõrgune, võimsa sammasjuurestikuga ja paljude harudega põõsas. Võrsed on püstiasendis ning nende peal kasvab tihe okastik, värvus varieerub helekollasest helehallini. Pikkadel lehevartel asetsevad sõrmjad liitlehed, mis on 5-hõlmalised, lapikud, pealt siledad ja servad on teravahambulised. Õied on väikesed ja need on kogunenud varre tippu lihtsasse varjukujulisse õisikusse. Õied on kahekojalised ja kaht värvi: tumekollane emasõis ja violetse tooniga isasõis. Viljad on mittesöödavad, ümarad, läikivad, mustad ja viie nagaga. Taim õitseb juulis-augustis, viljub septembris.
Droog.
Ravimiks kasutatakse arenenud taimejuuri, mida kogutakse sügisel, septembri lõpus.
Keemiline koostis.
Taimejuured sisaldavad glükosiidi rühmi, mis saab jaotada gruppideks A, B, C, D, E. Ravimiteks kasutatakse rühmi B, D ja E. Juured sisaldavad eeterlikku õli, neis võib leiduda ka flavonoide, alkaloide ja aramiini. Eleuterokoki koores on tärklist, kaltsiumit, suhkrut, polüsahhariide, valku, pektiinaineid. Kõik need omadused on sarnased ženšenni omadustega.
Toimed ja kasutamine.
Eleuterokokki ekstrakt avaldab positiivset mõju kesknärvisüsteemile ja diabeedi ravimisele, samuti tõstab töövõimet. Eleuterokokki ekstrakti valmistatakse alkoholi baasil. Preparaati võetakse 25–40 tilka enne sööki. Ravikuuri kestus on 30 päeva. Vajadusel on ravikuur pikem, kuna tinktuur on vähetoksiline. Järgmine ravikuur viiakse läbi 10–15 päeva pärast. Juurtest valmistatud tõmmis on mitmesuguste taimsete mürkide vastu, suurendab vastupidavust ja vähendab väsimust, eriti sportlastel. Seda soovitatakse kasutada ka nahahaiguste puhul.
Loosu mõis

Loosu mõis (saksa keeles "Loso") oli Võru mõisa karjamõis Põlva kihelkonnas Võrumaal.