Taimetoitlus

Taimetoitlus on toitumisharjumus, mille järgijad on eetiliste, usuliste, kultuuriliste, esteetiliste, sotsiaalsete, ökoloogiliste, majanduslike või meditsiiniliste vajaduste tõttu välistanud kõikide või teatud loomsete toiduainete tarbimise.
Veganism ehk veganlus ehk täistaimetoitlus seisneb kõikidest loomset päritolu toiduainetest hoidumisest, kaasa arvatud piimatoodetest, mereandidest, meest ja želatiinist. Üks üldine termin taimetoitluse, veganismi ja muude selliste toitumisviiside kohta on "taimepõhised toitumisviisid".
Taimetoitluse põhjendusena on esitatud nii vastuseisu loomade tapmisele ja tööstuslikes tingimustes pidamisele kui ka tööstusliku loomakasvatuse ja kalapüügi väidetavalt suurt ja isegi suuremat negatiivset mõju keskkonnale, kui seda avaldab planeedil haritava põllumaa laiendamiseks vajalik metsade, soode jt looduslike elukeskkondade hävitamine ning nii nende tegevustega kui ka tänapäeval taimekasvatuses rasketehnika ja mürkkemikaalide kasutamisega paratamatult kaasnev massiline metsikult kasvavate taimede ja loomade tapmine ilma neid tarbimata.
Mitmed veganite organisatsioonid on väitnud, et taimepõhised toitumisviisid võivad "õige" planeerimise korral rahuldada keha toitainevajadused, parandada tervist ja vähendada vähi- ja teiste surmavate haiguste riski.
Ajalugu.
Esimesed märkmed taimetoitluse kohta pärinevad Indiast (7. sajand e.m.a) ja Kreekast (6. sajand e.m.a). Mõlemal juhul oli taimetoitlus tihedalt seotud loomade kaitsmisega vägivalla vastu. Vahepeal jäi taimetoitlus Euroopas unarusse, kuid muutus taas populaarseks 18. ja 19. sajandil.
Vanas-Kreekas oli taimetoitlus seotudorfistide ja Pythagorase õpetusega.
Eesti elanikud olid kiviajal valdavalt lihatoidul, taimedest hakati toituma pronksiajal.
Taimetoitluse põhjused.
Keskkonnahoiuga seotud põhjused.
Kliima soojenemine.
ÜRO aruannete kohaselt on loomakasvatus peamisi kliima soojenemise põhjustajaid. Loomakasvatus toodab 13,5−18% kõigist inimtekkelistest kasvuhoonegaasidest, tootes seega rohkem kasvuhoonegaase kui kõik transpordivahendid kokku. Peamised loomakasvatuse tekitatud kasvuhoonegaaasid on:
Veega seotud probleemid.
Võrreldes taimse toidu tootmisega kulub loomse toidu tootmisele märgatavalt rohkem vett. Ühe kilo nisu tootmiseks kulub 1000–2000 liitrit vett, ühe kilo loomaliha tootmiseks kulub 13 000–100 000 liitrit vett. Kuna veepuudusega seotud probleemid muutuvad maailmas aina tõsisemaks ja 780 miljonil inimesel puudub juurdepääs puhtale joogiveele, on oluline vähendada toidu tootmisega kaasnevat veekulu.
Metsaraie ja põllumaaga seotud probleemid.
30% maismaast (70% põllumajanduslikust maast) on otseselt või kaudselt kasutusel loomakasvatuses. Keskmise vegantoitu tarbiva inimese toidu tootmiseks kulub 5 korda vähem maad kui keskmise segatoitlase toidu tootmiseks. 70% Amazonase vihmametsade raiest Ladina-Ameerikas on ajendatud loomakasvatusega kaasnevast vajadusest põllumaa järele.
Merede ja ookeanidega seotud probleemid.
Ülepüükmaailmamerest ja siseveekogudest on viinud kalavarude drastilise vähenemiseni. Kalapüügil satuvad paratamatult traalvõrkudesse ka mereimetajad. Iga aasta hukkub kalapüügi tagajärjel 300 000 vaala, delfiini japringlit.
Terminoloogia ja taimetoitluse liigid.
Taimetoitlasi on mitut liiki, näiteks: 
Teised taimetoitlusega seostatavad toitumistavad.
Enamik taimetoitlasi väldib teadlikult selliste toodete kasutamist, mis sisaldavad loomseid aineid, mille tootmiseks on kasutatud loomseid saadusi või mida on testitud loomadel.
Pooltaimetoitlus.
Pooltaimetoitlus on toitumine, mis koosneb peamiselt taimsest toidust, kus erandina on lubatud mõningad mittetaimsed toidud. Neid toitumisharjumusi võivad järgida inimesed, kes on üleminekuperioodil taimetoidule või soovivad lihtsalt loomse liha tarbimist vähendada. Need terminid sõnast "taimetoitlus" tulenevad uudissõnadest. Ranged taimetoitlased võivad vaidlustada nende sõnade õigsust, kuna need teevad piiri taimetoitluse ja mitte-taimetoitluse vahel hägusaks.
Kriitika.
Taimetoitluse kohta eksisteerib palju vastandlikke arvamusi, samas kinnitavad osa arste ja toitumisteadlasi, et hoolika valiku korral on taimetoidust võimalik omastada kõik kehale vajalik.
Taimetoitluse vastu on toodud järgmisi argumente: 
Taimetoitluse pooldajate vastuväited kriitikutele.
Ameerika Dietoloogia Assotsiatsioon (Academy of Nutrition and Dietetics) ja Kanada Dietoloogid (Dietitians of Canada) on seisukohal, et igal elu etapil läbimõeldult planeeritud taimetoidu dieet on tervislik, toitainete poolest piisav, ja annab teatavaid tervislike eeliseid ennetamaks (ja mõnikord ravimaks) teatud haigusi. Taimetoitluse sobilikkust ja tervislikkust inimestele igas eluetapis on kinnitatud mitme lääneriigi (USA, Kanada, Austraalia, Ühendkuningriik) riiklikes toitumissoovitustes. Uuringud on näidanud, et suremus südamehaigustesse oli 30% väiksem taimetoitlaste meeste ja 20% väiksem taimetoitlast naiste seas, võrreldes mittetaimetoitlastega.
Mõnikord väidetakse, et taimetoidudieedi korral pole võimalik saada teatud aineid, näiteks oomegarasvhappeid (mida leidub peamiselt kalas) või B12-vitamiini (mida leidub näiteks lihas). Samas uuringud selliseid väiteid ei kinnita: näiteks oomegarasvhappeid leidub ka linaseemnetes (kusjuures n−3 tüüpi rasvhappeid on kuni 6 korda rohkem kui kalas), kiivist ja maapähklitest. B12-vitamiini toodavad teatud bakterid, mistõttu ei ole lihasmassi ennast paratamatult ülesehitava komponendiga: lihast leiti B12-vitamiini seetõttu, et liha oli bakteritega saastatud. 
Kehale vajalikke teisi toitained, valke, aminohappeid leidub juur- ja puuviljades, teraviljades, pähklites, sojas, munades ning piimatoodetes. Taimetoidus on võrreldes segatoiduga vähem küllastunud rasvhappeid, kolesterooli (see puudub täielikult kui loobuda ka muna- ja piimatoodetest) ja loomset valku. Samas pakub taimetoit rohkem süsivesikuid, kiudaineid, magneesiumi, kaaliumi, foolhappeid (B9-vitamiini) ja antioksüdante nagu C- ja E-vitamiini ning muid fütokemikaale.
Paljud väidetavalt taimetoiduga seotud terviseprobleemidest on põhjustatud alatoitumisest või ebakorrapärasest ja/või ühekülgsest toitumisest, mitte lihast ja loomsetest kõrvalsaadustest loobumisest. Ka kõigesööjad peavad oma toitumist kontrollima ja selle mitmekülgsust jälgima. Vt näiteks "Viis päevas" (5-a-day)