tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Kriitiline punkt

Kriitiline punkt on füüsikalises keemias ja termodünaamikas aine olekuga seotud mõiste, mis määrab ainele iseloomulikud temperatuuri ja rõhu väärtused, mille juures lakkab faaside erinevus. Kahefaasilises süsteemis on siis mõlema faasi kõigil parameetritel ühesugused väärtused: kriitiline temperatuur, kriitiline rõhk, kriitiline tihedus (molaarmaht).
Tuntuim on kriitilist olekut väljendav punkt ühekomponendilises süsteemis vedelik–gaas. Aine faasidiagrammil asetseb kriitiline punkt faasidevahelise kõvera lõpp-punktis, kus aine termodünaamilises tasakaalus olevad faasid muutuvad omadustelt ühesugusteks. 
Kriitilisest väärtusest kõrgemal temperatuuril ei ole võimalik gaasi (auru) vedelikuks kondenseerida, ükskõik kui palju rõhku suurendada. Selles olekus ainet nimetatakse ka ülekriitiliseks vooliseks. Molekulaarsel tasandil saab niisuguse voolise käitumist kirjeldada sellega, et rõhu suurendamisel kriitilise punktini väheneb gaasi molekulide omavaheline kaugus sedavõrd, et see ei erine enam vedeliku molekulide vahekaugusest. 
Ainesegude ja lahuste korral lisanduvad tasakaalupunktile vedelik–gaas ka samas agregaatolekus aine eri faasid. Seetõttu võib kriitilisi punkte olla mitu ja segusid (lahuseid) iseloomustatakse täiendavalt komponentide kriitilise kontsentratsiooniga.
Von Bocki maja

Von Bocki maja (varem kõnekeeles ka Marksu maja) on Tartu Ülikooli õppehoone Tartus aadressil Ülikooli tänav 16.
1775–1839.
Von Bocki maja on kivist ja varaklassitsistlikus stiilis. Selle laskis ehitada raehärra D. H. Wilcke pärast 1775. aasta suurtulekahju ja see valmis 1780. Selle ostis temalt riiginõunik polkovnik Magnus Johann von Bock, kes ehitas kõrvale teisegi maja. 1802. aastal andis Bock maja ühe korruse ülikoolile tasuta kasutada. Ülikooli taasavamise aktus peeti Bocki majas, loenguid hakati selles pidama 1802. aasta maist. Pärast ülikooli peahoone valmimist 1809 jäi von Bocki maja ülikooli käsutusse. 1823–1839 oli maja omanikuks E. von Loewenstern. 1839 ostis maja Tartu ülikool. 
1839–1945.
1839 hakkas majas tegutsema õppejõudude ja üliõpilaste ajaviiteklubi Akademische Musse. Selles majas sai endale ruumid ka Õpetatud Eesti Selts, 1840 paiknes majas seltsi raamatukogu. 1845–1847 asusid majas kliinikud, sest parasjagu renoveeriti Toomemäe kliinikuid. 1848–1856 asus hoones Veterinaariakool, hilisem Veterinaaria instituut, mis seejärel kolis Narva maanteele rajatud õppehoonesse. 1856 remonditi hoone jälle Akademische Musse tarbeks. Peale klubi oli hoones 19. sajandi teisel poolel rektori ametikorter ja ülikooli polikliinik. 19. sajandi lõpust kuni II maailmasõjani oli hoone teine korrus matemaatika instituudi käsutuses. 
1945–2010.
Teises maailmasõjas hävis hoone katus. 1950. aastatel ehitati ümber teine korrus. Nõukogude ajal oli hoone niinimetatud punaste kateedrite käsutuses (teadusliku kommunismi ja kommunistliku partei ajaloo kateedrid). Hiljemalt 1970. aastatel hakati eelmainitud põhjustel hoonet hüüdma Marksu majaks. 1970.–1990. aastatel olid majas ka ajaloo-keeleteaduskonna, hiljem ajalooteaduskonna ja filoloogiateaduskonna dekanaadid, ülikooli trükiste müügipunkt, pedagoogikakateeder ja ülikooli allüksused. 1994 kolis filosoofiateaduskond (sh endine ajalooteaduskond) oma vastvalminud majja Lossi tänav 3.
2007 maja renoveeriti ning raekojapoolsele välisküljele maaliti Tartu Ülikooli peahoonet kujutav seinamaal Louis Höflingeri 1860. aastal valminud litograafia põhjal.
Mustmätta peitleid

Mustmätta peitleid on vanema rauaaja peitleid, mis tuli välja 1940. aastal Mustmätta küla põllult.
Leid sisaldas 16 pronkskaelavõru või nende fragmenti.
Kaelavõrud olid peidetud ilmselt 3. sajandi lõpus või 4. sajandi alguses.
Erra-Liiva peitleid

Erra-Liiva peitleid on peitleid, mis avastati 1939. aastal Erra-Liiva külast, Keskküla talu karjamaalt.
Leid sisaldas 176 araabia münti, 2 bütsantsi münti ja 1 india mündi. Mündid paiknesid umbes 0,1 meetri sügavusel ning asusid kolmes tulbas hõbedast spiraalvõru sees.
Erra-Liiva aare peideti ilmselt 10. sajandi lõpus.
Aslanbek Huštov

Aslanbek Vitaljevitš Huštov (vene keeles "Асланбек Витальевич Хуштов"; sündinud 1. juulil 1980 Kabardi-Balkaarias) on Venemaa Kreeka-Rooma maadleja, rahvuselt kabardiin. 
Võitis kehakaalus 96 kg Pekingi olümpiamängude kuldmedali.
Isiklikku.
Huštov elab Krasnojarskis. Ta on abielus ja tal on üks tütar. Ta on 180 cm pikk ja kaalub 99 kilogrammi.
Igor Akinfejev

Igor Akinfejev (vene keeles Игорь Владимирович Акинфеев; sündinud 8. aprillil 1986 Moskva oblastis Vidnojes) on Venemaa jalgpallur, kes mängib väravavahina Venemaa kõrgliiga klubis Moskva AKSK.
Juba nelja-aastaselt astus Igor AKSK jalgpallikooli ja juba teisel treeningul sai temast väravavaht. AKSK meeskonnas tuli ta 2002 Venemaa noortemeistriks. Samal aastal lõpetas ta AKSK jalgpallikooli ja sõlmis lepingu AKSK meeskonnaga. Sellest ajast on ta Moskva AKSK väravavaht.
Venemaa jalgpalliliit tunnistas ta 2009 Venemaa parimaks väravavahiks. Venemaa meistrivõistluste sümboolsesse koondisse valis Venemaa jalgpalliliit Akinfejevi aastail 2005, 2006, 2008 ja 2009, aga 2004 sümboolsesse kolmandasse koondisse.
Akinfejev kuulub Lev Jašini klubisse, kuhu kuuluvad Venemaa väravavahid, kes on oma värava puhtana hoidnud vähemalt 100 kohtumises. Arvesse tulevad Venemaa meistriliiga ja karikavõistlused, eurosarjad ning kohtumised Venemaa koondises, sealhulgas olümpiakoondises.
2006 pälvis ta Rahvaste Sõpruse ordeni.
12. aprillil 2009 lasi Akinfejev kohtumises Moskva Lokomotiiviga sisse oma 100. värava Venemaa meistriliigas (mängu võitis AKSK 4:1). Sellega püstitas Akinfejev omalaadse Venemaa rekordi: oma 100. värava Venemaa meistriliigas lasi ta sisse alles 140. kohtumises, kõigil ülejäänud väravavahtidel, kellele 100 väravat löödi, juhtus see märksa varem (senine rekord oli 120. kohtumine).
Koondisekarjäär.
Esimest korda arvati Akinfejev Venemaa koondisse 28. aprillil 2004 sõprusmängus Norra jalgpallikoondise vastu. Selle mängu kaotas Venemaa 2:3. Kokku on ta 7. septembri 2010 seisuga pidanud Venemaa esindusmeeskonnas 43 mängu ja lasknud neis sisse 38 väravat.
Järgmist koondisekohtumist tuli oodata peaaegu aasta aega. See oli 2006. aasta MM-valikmäng Eesti jalgpallikoondise vastu, mis lõppes 1:1. Selles sarjas mängis Akinfejev pooled kohtumised ning lasi neis sisse 3 väravat. Venemaa jäi alagrupis Portugali ja Slovakkia jalgpallikoondise järel kolmandale kohale (Eesti oli neljas) ega pääsenud MM-finaalturniirile.
2008. aasta EM-valikturniiril mängis Akinfejev 5 kohtumises ja lasi neis sisse 1 värava. Sellega tõusis ta Venemaa esiväravavahiks. Venemaa saavutas alagrupis Horvaatia jalgpallikoondise järel teise koha (Eesti oli 6.) ja Akinfejev mängis EM-finaalturniiril kõik 5 kohtumist. Neist Hispaania jalgpallikoondise vastu laskis ta sisse 7 väravat (4 alagrupis ja 3 poolfinaalis), ülejäänud mängudes ainult 1 värava.
2010. aasta MM-valikturniiril mängis Akinfejev koos lisavalikmängudega 12 kohtumist ja laskis neis sisse 8 väravat. Venemaa saavutas alagrupis Saksamaa järel ja Soome ees teise koha, kuid kaotas lisavalikmängudel Sloveeniale ega pääsenud finaalturniirile.
Koondisekarjääri lõpetas ta 2018. aasta oktoobris. Tema viimaseks suurturniiriks jäi 2018. aasta MM.
Louis Höflinger

Georg Ludwig Friedrich Höflinger oli kunstnik ja fotograaf.
Höflinger pärines Hesseni suurhertsogkonnast ja sündis arvatavasti 1827. aastal.
Ei ole täpselt teada, millal ta Eestisse jõudis. Küll on aga tõendeid, et ta tegutses Pärnus mõnda aega kreiskooli võimlemisõpetajana. Tartu ajakirjanduses on teda esimest korda mainitud detsembris 1853, kui ta lubas järgmise aasta algul Tartu aastalaadale pildistama tulla. Teadaolevalt asus ta Tartusse alles 1857. aastal.
1857. aastal omandas ta Georg Friedrich Schlateri litograafiatöökoja ning hakkas tööle ka fotograafina. Ta töötas koos joonistaja Eduard Ivansoniga (Iwansohn).
Höflingeri ateljees õppis fotograafiat esimene eestlasest fotograaf Reinhold Sachker. Mõnda aega töötas Höflingeri käe all joonistajana ka Carl Schulz, kes asutas aga peagi omaenda konkureeriva litotöökoja.
Aastatel 1864–1866 tegutses Höflinger eelnevale lisaks kaubanduse vallas ning taas alates 1872. aastast. Juba 1875. aastal oli ta müünud oma litokoja edasi kirjastajale ja trükikojaomanikule Heinrich Laakmannile. Viimase kasuks lõpetas ta hiljemalt 1876. aastal ka tegevuse litografistina.
Höflinger pankrotistus 1886. aastal ning on arvatud, et ta võis pärast seda Tartust lahkuda.
Louis Höflingeri litograafia "Das Universitätsgebäude" (1860) on suurendatult kujutatud von Bocki maja välisseinal Tartus.
Heinrich Laakmann

Heinrich Laakmann (7. oktoober 1802 Lübeck – 14. juuni 1891 Tartu) oli Tartus tegutsenud saksa päritolu trükkal, kirjastaja ja raamatukaupmees.
Ta õppis trükiasjandust Lübeckis, Maini-äärses Frankfurdis ja Pariisis.
Siirdus raamatutrükkalist sõbra Montagi kutsel 1832 Tallinna. Töötas aastail 1833–1836 Moskvas koduõpetajana, asus 1836 uuesti Tallinnas juhtima Lindforsi pärijate trükikoda, mille hiljem rentis endale. Asutas 15. septembril 1837 Tartus selle trükikoja osakonna. 1839. aastal Tallinna ja Tartu ärid lahutati ning 1840. aastal sai Tartu trükikoda Heinrich Laakmanni omaks.
1840–1880 trükiti Laakmanni trükikojas umbes 800 eestikeelset raamatut, mis moodustasid üle kolmandiku eestikeelsest raamatutoodangust. Samuti trükiti seal suur osa eestikeelseid ajalehti ja ajakirju (näiteks Eesti Postimees, Eesti Põllumees, Meelejahutaja), kalendritest ("Maa-rahva kasuline Kalender“) ning rahvusliku liikumise silmapaistvamate kirjameeste teoseid.
1867. aastal avas ta Tartu esimese eestikeelsete raamatute kaupluse. 1875. aastal omandas Louis Höflingeri litograafiatöökoja ja suurendas kirjatüüpide valikut. 1880. aastal jätkas Laakmanni tegevust tema poeg Carl Heinrich Leopold Laakmann (1844–1908), kes 1887. aastal omandas veel Wilhelm Adolf Just trükikoja. Pärast Carl Laakmanni surma sai trükikoja omanikuks tema lesk Leontine Laakmann, ettevõtet juhtis aga edasi ärijuht.
1917. aasta teisel poolel jäi ettevõte praktiliselt seisma, töötas ainult köitekoda ja litograafiatöökoda, osa trükikoja seadmetest hävines, kuid 18. aprillil 1918 alustas trükikoda uuesti tööd. 1920–1931 kandis trükikoda nime Graafiline kunstiasutus H. Laakmann. 1930. aastal läks trükikoda pankrotti.
1931. aasta sügisest kuni 1933. aasta alguseni töötas ettevõte H. Laakmanni trükikoja nime all, müüdi aga hiljem maha. Kokkuleppel Laakmanni pärijatega moodustati osaühing Ilutrükk, millega liideti ka Bergmanni trükikoda. Trükikoda hävis 1944. aastal.
Ta oli lauluseltsi Vanemuine auliige (1867), Tartu Käsitööliste Seltsi ja Õpetatud Eesti Seltsi liige.
Vassili Berezutski

Vassili Berezutski (vene keeles "Василий Владимирович Березуцкий"; sündinud 20. juunil 1982 Moskvas) on Venemaa jalgpallur.
Ta mängib Moskva CSKAs kaitsemängijana. Venemaa koondises on ta mänginud alates 2003. aastast ja löönud 81 mängus 4 väravat (seisuga 27. juuni 2014).
Anderson Luís de Abreu Oliveira

Anderson Luís de Abreu Oliveira (tuntud nime Anderson all; sündinud 13. märtsil 1988 Porto Alegres) on Brasiilia jalgpallur, kes mängib poolkaitsjana Türgi esiliiga klubis Adana Demirspor.
Ta on mänginud näiteks Grêmio, FC Porto, Manchester Unitedi ja Internacionali meeskonnas. 
Anderson osales 2008. aasta suveolümpiamängudel ja võitis Brasiilia meeskonnaga pronksmedali.
Guillermo Ochoa

Francisco Guillermo Ochoa Magaña (sündinud 13. juuli 1985 Guadalajaras) hüüdnimega Memo on Mehhiko jalgpallikoondise ja Itaalia kõrgliigaklubi Salernitana väravavaht.
Klubikarjääri jooksul ta varem mänginud Mehhiko klubis América, Prantsusmaa Ligue 1 klubis Ajaccio, Hispaania klubides Granada ja Málaga ning Belgia kõrgliigaklubis Standard Liège.
Koondisekarjäär.
Debüüdi Mehhiko rahvuskoondises tegi Ochoa 14. detsembril 2005 sõprusmängus Ungari vastu.
Ta on tulnud Mehhiko koondisega CONCACAF Gold Cupi võitjaks aastatel 2009, 2015 ja 2019. 2019. aastal valiti ta turniiri parimaks väravavahiks.
2006. aasta maailmameistrivõistlustel oli ta Mehhiko koondise teine varuväravavaht ja 2010. aasta maailmameistrivõistlustel koondise esimene varuväravavaht.
2014. aasta maailmameistrivõistlustel oli ta Mehhiko koondise põhiväravavaht. Maailmameistrivõistluste debüüdi tegi ta esimeses alagrupimängus 13. juunil Kameruni vastu, mille Mehhiko võitis 1:0. Teine alagrupimäng 17. juunil lõppes Mehhiko ja Brasiilia vahel väravate viigiga. Ochoa tegi mängus mitu silmapaistvat tõrjet ja valiti mängu parimaks mängijaks. Viimase alagrupimängu 23. juunil võitis Mehhiko Horvaatia vastu 3:1. 29. juunil toimunud kaheksandikfinaalis võitis Holland Mehhikot hiliste väravate toel 2:1. 
Ta kuulunud Mehhiko koondisse veel ka 2018. ja 2022. aasta maailmameistrivõistlustel, 2007. aasta CONCACAF Gold Cupil, 2007. aasta Copa Américal, 2016. aasta Copa América Centenariol ning 2013. ja 2017. aasta FIFA konföderatsioonide karikavõistlustel.
2020. aasta suveolümpiamängudel võitis ta Mehhiko võistkonnaga pronksmedali. Lisaks kuulus ta Mehhiko olümpiakoondisse 2004. aasta suveolümpiamängude jalgpalliturniiril.
GSM Data

GSM Data on sissehelistamisteenus mobiiltelefonilt. Esimesed andmesideühendused, mis laiemalt mobiilvõrkudes levisid, olidki GSM Data ühendused. See ühendus on samalaadne tavatelefoniliinil kasutatava modemühendusega, kiirus on enamasti 9600 bps. Sellise ühenduse eeliseks on kõnekanali kasutamine, seega prioriteet on samaväärne kõnedega ning ühendus stabiilsem. Maksustatakse tavaliselt kõneminuti hinnaga. Vastavalt GPRS-i toe tekkele mobiilside tugijaamades tõrjuti GSM Data ühendus välja. Tänapäeval võib sellist ühendust kasutada sissehelistamisel põhinevate juhtimissüsteemide juhtimiseks.
GSM Data teenust pakub EMT (Elisa ja TELE2 kohta andmed puuduvad)
Kasutaja jaoks sarnaselt töötab ka Iridiumi ja Thuraya satelliittelefonide kaudu kasutatav andmesideühendus.
Prom Night

"Prom Night" on mitme filmi (originaal)pealkiri:
Buudilaadur

Buudilaadur on kõvakettal paiknev arvutiprogramm, mis käivitab operatsioonisüsteemi. Näiteks IBM PC-tüüpi arvutite buudilaadur paikneb kõvaketta alguses 512-baidises sektoris.
Kui arvuti käivitatakse, testib BIOS süsteemi töökõlbulikkust ja annab kontrolli peabuudikirjele MBR ("Master Boot Record") üle. Seejärel täidetakse peabuudikirjes olev programm, mis ongi buudilaadur. Selle ülesanne on anda juhtimine üle operatsioonisüsteemile, mis teostab buutimisprotsessi lõpuni. Tulemuseks on näiteks Windowsi käivitumine.
Enamus personaalarvuteid tulevad kohe mingisuguse Windowsi või Mac OS-i buudilaaduriga. Kui tahetakse Linuxit kasutada, tuleb teistsugune buudilaadur paigaldada.
On saadaval palju erinevaid buudilaadureid, sh GNU GRUB, BootManager, LILO, NTLDR, Nvidia Boot Agent jne.
Jarõna Ilo

Jarõna Ilo (sündinud 6. märtsil 1955 Kiievis) on ukraina päritolu Eesti kunstnik (graafik).
Ta on õppinud Kiievi Tööstusgraafika Tehnikumis, Praha Filmiakadeemias ja lõpetanud 1981. aastal Eesti Kunstiakadeemia. 
On olnud Eesti Kunstiakadeemia joonistuskateedri õppejõud ja õpetanud joonistamist Vanalinna Hariduskolleegiumis, Euroülikoolis ja Austraalia Rahvuslikus Ülikoolis Canberras. Ta on töötanud ka Eesti Televisioonis lastesaadete autorina.
Jarõna Ilo on tegutsenud vabakutselise kunstnikuna, raamatuillustraatorina ning alates 1987. aastast esinenud näitustel nii Eestis kui ka välisriikides. 
Ta on paljudele tuttav raamatu „Pinocchio ehk Puunuku seiklused” (1985) illustratsioonide autorina.
Windows Me

Windows Me ka Windows Millennium Edition või Windows ME on Microsofti graafilise kasutajaliidesega operatsioonisüsteem, mis anti välja 14. septembril 2000. Windows Me tugi lõpetati 11. juulil 2006.
Windows Me oli Windows 98 järelkäija ja nagu Windows 98, oli seegi suunatud kodukasutajale. Kaasa tuli Internet Explorer 5.5, Windows Media Player 7 ja uus Windows Movie Maker videotöötluseks. Me tõi kaasa graafilised uuendused, Windowsi kesta uuendused ja IE 5.5, millest osad olid juba äriklassi Windows 2000-ga 7 kuud varem välja tulnud. Windows Me on suuteline käitama Internet Explorer 6 SP1 versiooni, kuid mitte SP2 (ega uuemaid) ega Windows Media Player 9. Microsofti .NET Framework versioon 2.0 on toetatud, kuid versioonid 2.0 SP1, 3.x ja uuemad mitte. Office XP oli viimane Microsoft Office'i versioon, mida toetas Windows 95/98.
Windows Me on järg Windows 95/98 mudelil, kuid muudetud buudilaaduriga, kust MS-DOS on välja jäetud, et käivitamist kiirendada. See oli üks põhjalikumalt läbivaieldud uuendus Windows ME-s, sest vanemad programmid, mis vajasid töötamiseks DOS-i keskkonda, uue Windowsiga enam ei töötanud.
Võrreldes teiste Windowsi versioonidega jäi Windows ME-l eduaeg lühikeseks, kestes pisut üle aasta. Windows Me vahetas välja Windows NT baasil tehtud Windows XP, mis tuli turule 25. oktoobril 2001.
Peeter Semjonov

Peeter Semjonov (4. veebruar 1936 Tallinn – 13. märts 2019 Tallinn) oli Eesti poksija. 
Ta poksis aastatel 1954–1959 Tallinna Tööjõureservides, kus tema treener oli Martin Linnamägi.
Ta oli raskekaalus (üle 81 kg) Eesti NSV meister (1955). Ta osales Eesti NSV ja Leedu NSV 1956. aasta sõpruskohtumisel raskekaalus (üle 81 kg) ja kaotas oma kohtumise.
Ta sai 1956. aastal Tööjõureservide üleliidulistel meistrivõistlustel raskekaalus (üle 81 kg) III koha. Ta oli 1958. aastal Leningradi oblasti meister poolraskekaalus (kuni 81 kg). Ta tegutses hiljem poksikohtuniku ja -treenerina.
Oru tänav

Oru tänav (varem,1950.aastani "Katoliku tänav"; saksa keeles "Katholische Straße") on tänav Tartus. See ühendab Baeri tänavat Hermanni tänavaga ja on 270 meetri pikk. Ta ristub Veski tänavaga.
Oru tänava Baeri-poolses otsas jääb ühele poole tänavat Kassitoome org, teisel pool paikneb künka otsas skulptuurigrupp Vjatško ja Meelis Tartu kaitsel.
2000. aastani asus aadressil Oru 2 Tartu Linnamuuseum.
Aadressil Oru 3 asub Tartu Katoliku Kooli Oru tänava õppehoone, nn Joosepi maja. Selle esisel haljasalal on kujur Ernst Kirsi 1960. aastal loodud graniitskulptuur "Naine vaasiga".
Karl Ernst von Baeri tänav

Karl Ernst von Baeri tänav on tänav Tartu kesklinnas.
See on Vallikraavi tänava jätk, mis on umbes 620 meetrit pikk ning kulgeb Vallikraavi, Juhan Liivi ja Lossi tänava ristmikust Jakobi tänavani, jätkudes teisel pool teed Kroonuaia tänavana. 
Tänav kulgeb kaarega ümber Toomemäe. Toomemäe ja Kassitoome vahelises lõigus avaneb Baeri tänavalt vaade Tartu Toomkirikule. Toomkiriku kohal jääb mäenõlva ees tänava äärde Tartu Ülikooli tenniseväljak, veidi allpool asub üliõpilasselts Liivika hoone.
Baeri tänav on nimetatud Karl Ernst von Baeri auks, varem kandis see Vallikraavi tänava nime.
Munga tänav (Tartu)

Munga tänav (saksa keeles "Mönchstraße") on tänav Tartu vanalinnas pikkusega umbes 355 meetrit. See algab Vabaduse puiesteelt ja lõpeb Jakobi tänaval.
Munga tänava ääres asub Peeter Põllu plats. 
Tänava äärde jäävad:
Ajalugu.
Keskajal paiknes Munga tänava ääres Tartu dominiiklaste Maarja-Magdaleena kloostri kloostrikirik. 
Tartu Ülikooli 300-aastase juubeli puhul (1932) nimetati Munga tänav ümber Peeter Põllu tänavaks eestikeelse ülikooli ühe rajaja Peeter Põllu auks. Sellega seoses nimetati Raadil asuv Põllu tänav Nurme tänavaks. Peeter Põllu tänav nimetati 14. oktoobril 1949 ümber Pioneeri tänavaks. Seejärel (1.juunist 1964) on ta nimeks olnud Hatšatur Abovjani tänav (Tartus õppinud Armeenia kirjaniku Hatšhatur Abovjani järgi). Hiljem nimetati see uuesti Munga tänavaks.
Pioneeri tänav

Pioneeri tänav on olnud tänava nimi mitmes Eesti linnas:
Valentina Tolkunova

Valentina Vassiljevna Tolkunova (Валентина Васильевна Толкунова; 12. juuli 1946 Armavir – 22. märts 2010 Moskva) oli vene laulja.
Elulugu.
Tolkunova üleliiduline kuulsus lauljana sai alguse 1972. aastal, kui ta esitas luuletaja Lev Ošanini juubelikontserdil Moskvas helilooja Vladimir Šainski laulu "Ah, Nataša". 1973. aаstal sai Tolkunovast Moskontserdi solist.
Haigus ja surm.
2009. augustis avastati Tolkunoval pahaloomuline ajukasvaja. Pärast 16. veebruaril Valgevenes Mogiljovis toimunud kontserti viidi ta kiirabiga kohaliku haigla reanimatsiooniosakonda. Hiljem viidi ta üle Botkini haiglasse.
22. märtsil 2010 kell 6 hommikul langes ta koomasse ja suri.
Hüvastijätt lauljaga toimus 24. märtsil, ta maeti Moskva Trojekurovo kalmistule.
Tolkunova surma puhul avaldasid kaastunnet Venemaa president Dmitri Medvedev ja Moskva ja kogu Venemaa patriarh Kirill.
Isiklikku.
Tolkunova esimene abikaasa oli helilooja ja orkestrijuht Juri Saulski, see abielu kestis viis aastat.
1979. aastal abiellus laulja ajakirjaniku ja kirjaniku Juri Paporoviga, sellest abielust on poeg Nikolai.
Lauljatari vend Sergei Tolkunov on samuti laulja; ta esines koos õega kontsertidel.
Harilik aeduba

Harilik aeduba ehk türgi uba on liblikõieliste sugukonna aedoa perekonda kuuluv üheaastane rohttaim.
Kirjeldus.
Juurestik on hästi arenenud. Põhiline juuremass asub pindmises kihis, kuid juured võivad tungida ka kuni 1 m sügavusele. 
Vars võib olla erineva pikkusega. Eristatakse puhmikulisi (25–45 cm kõrgusi), poolväänduvaid (kuni 1,5 m) ja väänduvaid (2–5 m) vorme. 
Viljaks on kaun, mis võib olla väga varieeruva kujuga – sirge, kõver, lame, silinderjas.
Seemned on mitmesuguse värvusega: valged, kollakad, mustad, pruunid, kirjud jne. Kujult võivad seemned olla elliptilised, ruljad või neerukujulised. 
Levila.
Pärineb Kesk- ja Lõuna-Ameerikast. 
Kasutamine.
Aedoa kaunu kasutatakse aedviljana. Toiduks tarvitatakse poolvalminud kaunu ja seemneid termiliselt töödeldult või konserveeritult. Toored kaunad ja seemned on lektiinisisalduse tõttu mürgised. Euroopa suurimad kasvatajad on Itaalia, Hispaania, Belgia, Kreeka ja Rumeenia.
Tootmine maailmas.
2017. aastal toodeti 110 riigis 24,2 mln tonni aeduba.
Eesti Ettevõtjate Erakond

Eesti Ettevõtjate Erakond (EEE) oli Eesti erakond.
Erakond kasvas välja 1988. aastal tegevust alustanud Eesti Kooperatiivide ja Eraettevõtjate Liitude Assotsiatsioonist. Oli esimeseks ja mõnda aega ainsaks erakonnaks, mis oma programmilistes dokumentides pani suure rõhu majandusküsimuste lahendamisele ja propageeris eraettevõtlust.
EEE asutamiskongress toimus 2. märtsil 1990. Esimeheks valiti Tiit Made.
EEE määratles end tüüpilise parempoolse turumajandust idealiseeriva erakonnana, seades oma programmis eesmärgiks Eesti iseseisvuse taastamise. Ainsa tollase erakonnana räägiti vajadusest lülitada Eesti rahvusvahelisse majandusintegratsiooni süsteemi, luua Balti riikide ühisturg, sõlmida tihedad majandusalased koostöösidemed Põhjamaadega, orienteerida pärast iseseisvuse saavutamist Lääne-Euroopa turule ja eemalduda Venemaa turust, saada esialgu eristaatus Euroopa Ühenduse (hilisem Euroopa Liit) juures alustades samal ajal pürgimist selle täisliikmeks saamiseks. 
Et erakond registreeriti Ülemnõukogu Presiidiumis alles pärast Ülemnõukogu valimisi, siis polnud oma nimekirjaga valimistel osalemine võimalik. Tiit Made sai aga 1990. aasta Eesti NSV Ülemnõukogu valimistel isikumandaadi. 1992. aasta Riigikogu valimistel ei ületanud EEE vajalikku 5% häälte künnist ja jäi kompensatsioonimandaatide jaotamisest eemale. Tiit Made sai taas isikumandaadi. 
Et EEE-l puudus võimekas organisatsiooniline kaader ning valijaskond oli suhteliselt piiratud, otsustas EEE Keskvolikogu võtta vastu Keskerakonna liitumisettepanek. Erakondade liitumisotsusele kirjutasid Edgar Savisaar ja Tiit Made alla novembris 1994. Suurem osa EEE liikmetest astus isikliku avalduse kohaselt seejärel Keskerakonda. Loomisel olnud Reformierakonna liitumisettepanek tuli alles pärast selle otsustuse tegemist.
Munguba

Munguba on liblikõieliste sugukonda ja vigna ehk lehmaherne perekonda kuuluva taime mungvigna seeme.
Mungvigna on üks Kesk-Aasia tähtsamaid kaunvilju. Enamasti on mungoad rohelised, kuid 200 mungoa sordi hulgas on ka kuldkollaseid, pruune, oliivrohelisi ja lillakaspruune ning nii ühevärvilisi kui ka täpilisi seemneid. 
Aasia maades mungoad sageli püreestatakse või jahvatatakse jahuks, millest näiteks Hiinas tehakse nuudleid. Mungoa tõusmeid ehk "mungoa idusid" kasutatakse sageli vokitud roogade ja salatite koostisosana. Tooreid kaunu valmistatakse ja serveeritakse samamoodi nagu aedoa kaunu.
Mungvigna

Mungvigna ehk mung ehk aasia uba ehk mašš ("Vigna radiata") on liblikõieliste sugukonda ja vigna perekonda kuuluv rohttaim.
Oletatavasti Indiast pärit mungvigna vili munguba on aasia aedoaliikidest tuntuim ning Kesk-Aasia tähtsaim kaunvili.
Taim kasvab 0,3–1,2 meetri kõrguseks. Pikad, peened ja veidi karvased kaunad on 2,5–10 sm pikkused ning sisaldavad 10–20 pisikest 3,2–5 mm pikkust ja umbes 3 mm paksust seemet.
Vigna

Vigna ehk lehmahernes ("Vigna") on taimeperekond liblikõieliste sugukonnast.
Perekond on nime saanud 17. sajandil elanud itaalia botaaniku Domenico Vigna järgi. 
Selles perekonnas Eesti pärismaiseid liike pole. 
Toiduks kasutatakse näiteks sellesse perekonda kuuluvat munguba.
Mõõksaba

Mõõksaba ("Xiphophorus") on kalade perekond, mis on väga levinud akvaariumikaladena. Ta pärineb Lõuna-Mehhikost. 
Mõõksabasid leidub rohelisi, punaseid, hallikaid ja ka kirjusid. Ta elab teiste kalaliikidega sõbralikult(välja arvatud nendega, kes teda söövad, või keda tema sööb). Mõõksaba keskmine kasv on 10cm. Talle sobib vesi 24-26 kraadi juures. 
Toit.
On kõigesööja(sööb nii elustoitu, helbeid, graanuleid, kurki jms). 
Eluspoegija.
Mõõksaba on eluspoegija, mis tähendab seda, et ta ei koe vaid sünnitab. Korraga võib maime olla 10-200. Enne paaritumist ujuvad isased kalad emase ümber (õiget, kui ka tagurpidi). Nad trikitavad ja käituvad kummaliselt. 
Soo määramine.
Isase kala tunneb ära tema pika "mõõga" järgi, mis on tema ümara saba pikenduseks. Noorel kalal seda veel pole. Sellel ajal saab isast kala ära tunda pärakuuime järgi. See on neil piklik. Emasel kalal "mõõk" puudub ja pärakuuim on ümar.
Heino Kostabi

Heino Kostabi (19. mai 1933 Petseri – 22. märts 2021) oli Eesti insener ja poliitik.
Ta sündis töölisperekonnas. Isa Jaak Richard Kostabi töötas tislerina-puusepana, ema Ella Kostabi (sündinud Oper) tegeles õmblus- ja käsitööga.
Haridus.
Ta lõpetas Petseri algkooli, seejärel 1948. aastal mittetäieliku keskkooli ja 1952. aastal keskkooli. 1957. aastal lõpetas ta Eesti Põllumajanduse Akadeemia põllumajanduse mehhaniseerimise teaduskonna insener-mehaanikuna (diplom kiitusega). 1971–1976 oli ta aspirant Leningradi oblastis Puškinis (endises Tsarskoje Selos) asunud Loodetsooni Põllumajanduse Mehhaniseerimise ja Elektrifitseerimise Projekteerimis-Tehnoloogilise Teadusliku Uurimise Instituudis. 1977. aastal kaitses tehnikateaduste kandidaadi kraadi.
Ühiskondlik ja kirjanduslik tegevus.
Ta on olnud ENSV Ülemnõukogu VI koosseisu saadik, kohalike omavalitsuste mitmete koosseisude saadik ja Eesti Kongressi saadik. Osalenud mitmesugustel ühiskondlikel ametipostidel ametiühingute ja parteiorganite, kohtute, rahvamaleva, ühiskondlike autoinspektorite, rahvarinde, EELK Kirikukogu XXVI koosseisu, Võru praostkonna, EELK Petseri Peetri koguduse jt töös ja tegevuses. 
On olnud 
Aastatel 1966–1990 kuulus ta NLKP-sse. Wabariiklaste erakonna asutajaliige kuni selle erakonna liitumiseni.
Isiklikku.
Ta oli abielus.
Ta oskas eesti, vene ja saksa keelt.
Tema hobideks olid lähiajalugu, mesindus, muusika, autod.
Robert Oetjen

Robert Oetjen (õieti Robert Gustav Oetjen; sündinud 1970 USA Connecticuti osariigis New Havenis) on Ameerika päritolu Eesti looduskaitsetegelane ja arborist.
Ta on töötanud Eestimaa Looduse Fondis ja Palupõhja looduskoolis.
Ta on looduskaitseühingu Kotkas juhataja, Alam-Pedja looduskaitseala hoidja.
Robert Oetjen tuli Eestisse 1992. aastal USA Rahukorpuse vabatahtlikuna, pool aastat enne Indiana Ülikoolis kirjanduse ja ajaloo õpingute lõpetamist. Kaks aastat töötas ta Elva Keskkoolis . Õppis ära eesti keele ja hindab kohalikku eluviisi: 
"Eestlase loodus- ja maalähedus on jätnud mulle sügava mulje ning on kahtlemata üks omapära, mis eristab teda teistest rahvustest, keskmisest ameeriklasest kindlasti."
2020. aasta seisuga on ta arborist ja puittaimede hindaja ning Palupõhja looduskooli juhataja.
Jaak Lippmaa

Jaak Lippmaa (sündinud 23. oktoobril 1961) on eesti füüsik.
Ta lõpetas 1979. aastal Tallinna 2. Keskkooli ja 1984. aastal Tartu Riikliku Ülikooli füüsika erialal.
Ta on tegelenud interneti, .ee domeeninduse ja side (sealhulgas Valitsusside asutuse Valitsusside) korraldamisega Eestis.
Pere.
Tema isa oli füüsik Endel Lippmaa ja vend on füüsik Mikk Lippmaa.
Meelis Säre

Meelis Säre (27. november 1960 – 6. veebruar 2014) oli Eesti sõjaväelane, kolonelleitnant, ajaloo taaskehastaja, sepp, noameister ja ehtekunstnik. Ta kuulus Kaitseliidu taastamise eestvedajate hulka Tartus ning temast sai taastatud Kaitseliidu Tartu maleva esimene pealik.
Teenistuskäik.
5. septembril 1991 sai Säre peaministrilt vabariigi presidendi ülesannetes Heinrich Margalt leitnandi auastme.
Säre oli üks kaasautoritest riigikaitseõpikus gümnaasiumitele ja kutseõppeasutustele, mis ilmus Kaitseministeeriumi kirjastamisel 2003 (2 trükki) ja 2006 (3. trükk) ning avaldati ka e-õpikuna.
22. veebruaril 2011 andis Eesti president Toomas Hendrik Ilves Meelis Särele kolonelleitnandi sõjaväelise auastme kaitseväe juhataja ettepanekul. 
Meelis Säre teenis Kaitseväe Ühendatud Õppeasutustes väljaõppevahendite keskuse ülema ametikohal.
Säre kuulus Tartu Forseliuse Gümnaasiumi hoolekogusse.
Sepatöö.
Särele ja ta abikaasale Marge Paalile kuulus ettevõte Vanakaruvalukoda OÜ, mis tegeles peamiselt ehete valmistamisega. Seejuures kasutati põhiliselt messingit, kuid ka muid materjale. Suur osa firma toodangust olid ajalooliste leidude koopiad või neist inspireeritud ehted. Vanakaruvalukoda tarvitas nn kaduva vaha meetodit, kus kõigepealt valmistatakse esemest täpne vahamudel.
Samuti oli ta tuntud noavalmistajana ning õpetas metallikunstnikke. Noavalmistamist alustas ta eksperimentaalarheoloogina, hiljem valmistas muuhulgas terariistu damastseeritud terasest. Pronksivalu õpetas talle kunstikombinaadis Ars töötanud onu.
Isiklikku.
Säre oli tuntud hüüdnimega "Vanakaru", ta elas Tartus Tammelinnas. Temalt on pärit hulk häid ütlemisi inimeste, ühiskonna ja loodusnähtuste kohta. Enda tegemisi iseloomustas ta saaga mõttetera kaudu: "Ekslik on inimene, kes arvab end elavat igavesti kui väldib võitlust, ei raugaeast leia ta eal seda rahu mis odade antud" . Temal ja ta abikaasal Marge Paalil on poeg Hans Eduard ja tütar Mirja, varasemast kooselust poeg Kaarel-Kaspar..
Ainete puhastamine

Ainete puhastamine tähendab olemasolevast materjalist nõutud puhtusastmega komponendi eraldamist või aines esinevate (kahjulike) lisandite kõrvaldamist.
Praktikas tuleb looduslikust või sünteetilisest produktist tihti eraldada individuaalne puhas komponent. Käitlusmeetodite mahukus võib olla mikrogrammidest tonnideni olenevalt eesmärgist: aine keemiline identifitseerimine (analüüs), laboratoorse preparaadi saamine või tööstuslik tootmine. Joogivee puhastamine tähendab eelkõige käitlemist viimaks mikrobioloogilise saaste ja kahjulike keemiliste ainete sisalduse näitajad nõutud normidesse.
Ainete puhastamiseks kasutatakse suurt osa samu protseduure ja protsesse, mida kasutatakse ainete segu komponentide lahutamiseks, mis põhinevad komponentide (lisandite) mehaaniliste, füüsikalis-keemiliste ja keemiliste omaduste erinevustel. 
Puhastamisel tuleb soovitud tulemuse saavutamiseks kasutada erinevate meetodite kombinatsioone. Paljudel juhtudel on vajalik teatud protseduure mitu korda korrata. Suure efektiivsusega ainete lahutusmeetodid on näiteks fraktsioneeriva destillatsiooni meetodid, kus loendamatu arv kordi korduvad aurustumine ja kondensatsioon. 
Ainete muundamine selektiivses keemilises reaktsioonis või derivatiseerimisreaktsiooni kaudu osutub efektiivseks juhul, kui moodustuvad esmastest erinevate omadustega ühendid, nii et neid on võimalik eraldada mingi mehaanilise või füüsikalis-keemilise meetodiga. Näiteks sadestusreaktsiooniga viiakse teatud komponent/komponendid sademesse ja eraldatakse filtrimisega.
Ainete puhastamise meetodid.
Ainete puhastamisel on põhimõtteliselt tegu ainete lahutamisega, seega lahutusmeetoditega. Puhastusmeetodite valik sõltub oluliselt materjali koostisest, protsessi eesmärgist ja mastaabist.
Billingeni katastroof

Billingeni katastroof oli Balti jääpaisjärve ühinemine Atlandi ookeaniga Kesk-Rootsis Billingeni lavamäe juures, mis tõi kaasa suure ja väga kiire veetaseme languse Läänemere nõos. See omakorda tähendas suure osa Lääne- ja Põhja-Eesti vabanemist vee alt. 
Billingeni katastroofi tagajärjel kujunenud Läänemere uut järku nimetatakse Joldiamereks.
Veetaseme langus oli umbes 25 meetrit.
Billingeni katastroofi toimumisajaks on varvokronoloogia abil mõõdetud 8213 aastat eKr, mis on pikka aega olnud kasutatav dateering. Selle järgi peab ajaarvamist ka maausuliste sirvikalender. 
Hiljem on varvokronoloogilist skaalat täpsustatud ning saadud võimalikuks ajaks 8305 eKr Mõnedel andmetel on varasem saviviirgude (varvide) lugemine arvatud ebatäpseks ning hinnatud, et see sündmus leidis aset juba umbes 9600 eKr. Viga toetasid radiosüsiniku meetodil tehtud mõõtmised: esialgu andsid need Billingeni katastroofi toimumisajaks samuti umbes 8300 eKr, kuid hilisemad parandused on seda 1300 aasta võrra varasemaks nihutanud.
Rosen (valge)

Rosen oli Pommerist pärit Eestimaa aadlisuguvõsa.
Suguvõsa vapil kujutati lõvi ja valgeid (hõbedasi) roose. Et teha vahet põlise Liivimaa Rosenite suguvõsaga, kutsuti uue suguvõsa esindajaid valgeteks Roseniteks.
Ajalugu.
Suguvõsa esimene esindaja Eestimaal oli Pommerist pärit kaupmees Bogislaus Rosen (kuni aadeldamiseni kandis nime "Rose") (1572–1658), kes sai 1603. aastal Tallinna kodanikuks. Bogislaus von Rosen, kes oli väga rikas, laenas sageli raha Rootsi riigile ja sai võlgade katteks mitmeid maavaldusi. Talle kuulusid Eestimaal 26 küla, mille kogusuuruseks oli umbes 338 adramaad. 
1617. aastal tõstis Gustav II Adolf ta von Roseni nime all aadliseisusse. ning kanti Rootsi rüütelkonna aadlimatriklisse all nr 290. 1620–1636 oli ta Koporje ja Jamburgi asehaldur.
1746. aastal kanti Rosen a. d. H. Weinjerwen (Väinjärve) nr 118 all Eestimaa rüütelkonna aadlimatriklisse ja 1802. aastal sai Väinjärve mõisnik Andreas Ludwig von Rosen (1729–1805) Viinis Püha Rooma keisrilt vabahärra tiitli.
Mõisad.
Rosenitele kuulusid erinevatel aegadel: Roosna-Alliku mõis, Lehmja mõis, Jõepere mõis, Ramma mõis, Karinu mõis, Viisu mõis, Väinjärve mõis, Mäo mõis, Vodja mõis, Prandi mõis, Äntu mõis, Koordi mõis, Purdi mõis, Silmsi mõis, Kiltsi mõis, Paslepa mõis, Tolka mõis (Liivimaa kubermangus), Domassova mõis (Ingerimaal), Lipkani mõis (Bessaraabia kubermangus), Tonjamini mõis (Vitebski kubermangus), Salessi mõis (Vitebski kubermangus).
Arnd Peiffer

Arnd Peiffer (sündinud 18. märtsil 1987 Wolfenbüttelis Alam-Saksi liidumaal) on Saksamaa laskesuusataja.
Peiffer sai 2008. aastal Ruhpoldingis juunioride maailmameistrivõistlustel pronksmedali nii 10 km sprindis, kui ka 4x7,5 km teatesõidus. Esimesel täiskasvanute rahvusvahelisel võistlusel 2009. aasta maailmameistrivõistlustel Pyeongchangis kuulus ta pronksmedali võitnud Saksamaa võistkonda nii 4x7,5 km teatesõidus kui ka 2x6+2x7,5 km segateatesõidus. Ta suusatas mõlemal võistlusel kolmandat vahetust. 
Maailma karikasarjas võistles Peiffer esimest korda 8. jaanuaril 2009 Oberhofis, kus kuulus teise koha saanud Saksamaa 4x7,5 km teatesõidu võistkonda. Samas peetud 10 km sprindis sai ta seitsmenda koha. 
Ta sai esimese poodiumikoha ja võidu sama aasta märtsis Hantõ-Mansiiskis 10 km sprindis. 2009.–2010. aasta maailma karikasarja Anterselva etapil sai ta 10 km sprindis esikoha ja oli järgmisel päeval peetud 12,5 km jälitussõidus teine.
Saavutused.
Maailma karikasarjas.
Maailma karikasarja etapivõidud.
Arnd Peiffer on seni (seisuga 4. jaanuar 2011) osalenud kokku 48 maailma karikasarja etapil ja jõudnud poodiumile 6 korda, &lt;br&gt;millest 3 korda kõige kõrgemale astmele.
Mölnlycke

Mölnlycke on tiheasustusega paikkond Rootsis Västra Götalandi läänis, Härryda valla keskus. Asula asub Göteborgist 10 km ida pool.
2008. aasta lõpu andmetel on linna pindala 797 hektarit ja elanike arv 15 289.
Munga tänav

Munga tänav on mitme Eesti tänava nimi:
Essequibo

 
Essequibo on jõgi Lõuna-Ameerikas Guyanas, suurim jõgi Orinoco ja Amazonase vahel. Algab Guajaana mägismaalt. Voolab valdavalt põhja. Suubub Atlandi ookeani.
Byloti saar

Byloti saar on saar Kanadas Baffini lahes. 
Pindala 11 067 ruutkilomeetrit. 
Saarel ei ole alalisi elanikke. 
Saar on mägine, kõrgus kuni 1951 meetrit.
Ühikarotid

"Ühikarotid" oli Eesti telesari, mis oli Kanal 2 eetris alates 8. märtsist 2010 kuni 9. maini 2012.
Tuuli Roosma produtseeritud "Ühikarotid" on teleseriaal, mille peategelasteks on seitse väga erinevat maalt pealinna tulnud noort, kelle elud tehnikumi ühiselamus saatuse tahtel põimuma hakkavad. Vaataja saab elada kaasa nende suhetele vastassooga, sõprusele, armastusele, vastastikustele jõukatsumistele ja paljule muule. Sari näitab naljakat ja kohati ohtlikku ühikaelu ning pakub ohtralt draamat, nalja ja musta huumorit elust enesest. 
Sarja lavastaja on Ergo Kuld ja stsenarist on Martin Algus. 
Seriaali "Ühikarotid" tunnusmeloodiaks on Röövel Ööbiku lugu "Kids Stuff Rock".
Hooajad.
1. hooaeg.
Peategelasteks on neli provintsist pealinna tulnud noormeest, kes saatuse tahtel hakkavad jagama ühte tuba tehnikumi päevinäinud ühiselamus. Peategelasteks on ka kolm samas ühiselamus elavat neidu.
Oma iseseisva elu esimestel päevadel kaotavad noormehed linnatulede säras mõneks ajaks pinna jalge alt, ent haaravad peagi elul sarvist. Eneselegi üllatuseks aitab neid tõelises elus varem häbenetud talupojatarkus palju rohkem kui linnavurlede pealispindne sära ja lobe jutt. 
12 jaost koosnevas sarjas saab elada kaasa kõigi poiste mehistumisele ja eneseleidmisele. Nende suhetele tüdrukutega, keerulistele olukordadele, sõprusele, armastusele, vastastikusele jõukatsumisele. 
Sarja žanrimääratluseks võiks olla koomiline draama. Nii draamat kui nalja pakub elu ise ning iga inimese asi on osata seda näha ning sellega toime tulla. 
2. hooaeg.
Vana ühika ukse jäädavalt sulgenud Andri, Staff, Neeme, Tibu, Vika, Iiris ja Marion saavad taas kokku suvisel praktikal, et asuda tööle metsade ja järvede keskel. Tüdrukud ajateenijate kokkadena, poisid Ühikatädi juures vallavanema peksupoistena. Ussid-putukad, lehmakaka, küladisko, näkki ujumine, loomad, joodikud, elektrikarjus – kõik on juba linnastuda jõudnud noortele uus, hirmutav ning omamoodi romantiline. Suur seiklus algab. 
Kui suvepraktika saab läbi, majutatakse noored linnas uude euroremonditud ühiselamusse. Algul on rõõm suur, et kraanist tuleb alati sooja vett ning pesuruumi ei pea jagama hiirte-rottidega. Aga selgub, et reeglid on puhtas ühiselamus veel karmimad, Tibu saab küprokiallergia ning kõik muugi hakkab taas allamäge veerema. 
3. hooaeg.
Ühikarottide kolmas hooaeg algab suure pauguga: Tibu saab elektrilöögi. Sellega seoses tuleb tal muudele foobiatele lisaks ka elektrifoobia. Kuidas leiaks tööd aga elektrifoobiaga elektrik? Ilmselt mitte kuigi hästi, mistõttu otsustab Tibu, et lahkub elektrikute kursuselt ning läheb üle tüdrukute kursusele kokaks õppima. Selgub, et see meeldibki talle rohkem.
Hooaeg lõpeb suure peoga – keegi abiellub. Kes, sellele vastuse saamiseks tuleb lasta sündmustel ekraanil lahti rulluda.
Ühikarotid: Õed.
1. hooaeg.
Uued tegelased, uued seiklused ja uus ühikas. Ühikamutile pakutakse tööd meditsiinikooli ühiselamus, kus on ennast sisse seadmas ka uued ühikarotid – meditsiiniõeks õppivad neiud ja mõned naiste seltskonda eksinud poisid. Sarjas näeb, kuidas üksteisele täiesti võõrad noored esimest korda kohtuvad ja milliseid saladusi ühika seinte vahel peitub.
Buckinghami palee

Buckinghami palee (inglise keeles "Buckingham Palace") on Suurbritannia monarhi ametlik residents pealinnas Londonis.
Palee mõõtmed on 108 × 120 meetrit ja see on 24 meetrit kõrge. Põrandapinda on seal 7,7 hektarit.
Buckinghami palee aed on suurim eraaed Londonis.
Tänapäeval kuulub Buckinghami loss Suurbritannia riigile, mitte kuningaperele. Osa palee ruume on alates 1993. aastast augustis ja septembris ka külastajatele avatud. See on nimelt aeg, mil kuningapere lossis ei viibi. Lisaks sellele osaleb igal aastal umbes 50 000 inimest lossi aiapidudel, vastuvõttudel ja bankettidel. Aiapidusid korraldatakse aastas tavaliselt kolm, tavaliselt kõik juulis.
Riik kulutab aastas Buckinghami paleele 15 miljonit naela. Palees töötab 450 inimest.
Ajalugu.
Praeguse Buckinghami palee maa-ala esimene teadaolev omanik oli Edward Usutunnistaja. Hiljem on seda maa-ala korduvalt müüdud, kingitud ja konfiskeeritud. Nii on selle maa-ala omanikeks olnud William Vallutaja, Westminster Abbey mungad, Henry VIII ja James I. Kuid esimene loss ehitati sellesse kohta arvatavasti alles 1624. aastal. See põles 1674. aastal maha.
Järgmisel aastal hakati ehitama uut lossi, mille nimeks sai Arlington House, sest selle rajas Henry Bennet, esimene hertsog Arlington. See on säilinud ja moodustab Buckinghami palee lõunatiiva.
Bennet müüs lossi, mis oli tema pärusmõis, 1703. aastal kuninganna Anne'i soosikule John Sheffieldile, markii Normanbyle, kes sai 1703. aastal Buckinghami ja Normanby hertsogiks. Sheffield rajas Buckinghami lossi enamiku tänapäevaseid osi ja tema järgi on see ka nime saanud. Tema poolvend Charles Herbert Sheffield müüs lossi 1761. aastal kuningas George III-le 21 000 naelsterlingi eest, mis 2010. aasta seisuga vastab umbes 3 miljonile naelale. Sellest ajast kuni tänapäevani on Buckinghami palee olnud Suurbritannia kuningliku perekonna valduses.
Esialgu elas lossis peamiselt George III abikaasa, kuninganna Charlotte, kes oma 15 lapsest tõi 14 ilmale Buckinghami palees. Kuningapere ametlikuks ja tseremoniaalseks residentsiks jäi St. Jamesi palee.
George IV tellis Buckinghami palee põhjaliku ümberehituse uusklassitsistlikus stiilis. Ümberehitus läks väga palju maksma ja pärast George'i surma palkas tema noorem vend William IV teise, odavama arhitekti. 1837. aastast on Buckinghami palee kuningapere peamine elukoht ja esimese valitsejana elas seal püsivalt kuninganna Victoria. Pärast seda, kui Victoria 1861. aastal leseks jäi, eelistas ta siiski lossis mitte viibida, mistõttu kuni tema surmani 1901. aastal kasutati lossi suhteliselt vähe.
Elo Tuglas

Elo Tuglas (Emma Elisabet Oinas 28. jaanuaril 1896 Tartu – 11. juuli 1970 Tallinn) oli Friedebert Tuglase abikaasa.
Elulugu.
Emma Elisabet Oinas lõpetas . Ta oli avara silmaringiga, tema teadmised ulatusid maailmakirjandusest ajaloo- ja loodusteadusteni. Valdas eesti, vene, saksa ja prantsuse keelt ning õppis omal käel selgeks soome keele. Noorpõlves käis ka laulu- ja klaverikursustel ning haris end teatri- ja kujutava kunsti vallas. 
Elo Tuglast on kirjeldatud kui säravat seltskonnadaami, teravmeelset ja vaimukat vestluspartnerit. Ta võttis osa kultuurielu tippsündmustest, käis välisreisidel, veetis aega vaimuinimeste seltskonnas, luges palju ning oli kursis kunsti-, teatri- ja muusikaelus toimuvaga. Teisest küljest oli Elo asjalik perenaine, kes tegeles vajadusel kõiksuguste olmetegevustega nagu näiteks katuse tõrvamine või lume rookimine.
Perekond.
Elo Tuglase ema Marie ja isa Tõnis olid pärit Viljandimaalt. Ema töötas enne abiellumist vanapreili von Siversi teenijana Viljandi stiftis (vanadekodus). Isa, kes oli õppinud puusepaks, teenis Moskva sõjaväes, kuid vabastati sealt tervislikel põhjustel, hiljem töötas Tartus reaalkoolis teenrina ja mõnes seltsis einelauapidajana. Pärast abiellumist kolisid Marie ja Tõnis Tartusse.
Elo Tuglasel olid õed Johanna ja Selma ning vennad Aleksander (sotsiaaldemokraatlik poliitik, mitmekordne parlamendiliige ja minister) ja Eduard.15. septembril 1918 abiellus Emma Friedebert Tuglasega. Tuglas hakkas teda kutsuma Eloks. 1923. aastal sai Emma Elisabet Oinasest ametlikult Elo Tuglas. Kooselu Tuglasega kestis kuni Elo surmani, kokku 52 aastat.
Looming.
Päevaraamatud.
"Elukiri 1952–1958" (Tallinn 1993)
"Tartu päevik 1928–1941" (Tallinn 1996)
Kirjavahetus Tuglasega.
"Kirjad teineteisele 1917–1947" (Tallinn 2001)
Anton Šipulin

Anton Vladimirovitš Šipulin (Антон Владимирович Шипулин; sündinud 21. augustil 1987 Tjumenis) on Venemaa laskesuusataja. 
Šipulin tegeleb laskesuusatamisega oma õe Anastassija eeskujul 2002. aastast.
2010. aasta taliolümpiamängudel Vancouveris kuulus ta 4×7,5 km teatesõidus pronksmedali võitnud ja 2014. aasta taliolümpiamängudel Sotši olümpiavõitjaks tulnud Venemaa koondisse.
23. jaanuaril 2018 tegi ROK otsuse, et Šipulinit ei lubata võistlema 2018. aasta taliolümpiamängudele Pyeongchangi.
23. jaanuaril 2018 hakkas Šipulin Vladimir Putini usaldusisikuks 2018. aasta Venemaa presidendivalimistel.
Kensingtoni palee

Kensingtoni palee on Londonis Kensingtoni ja Chelsea linnaosas Kensingtoni aedades asuv loss, kus alates 17. sajandist on elanud kuninglik perekond. Mõned ruumid lossis on avatud ka külastajatele.
1605. aastal ehitas George Coppin Kensingtoni külla lihtsa kahekorruselise hoone. 1619. aastal ostis selle Nottinghami krahv Heneage Finch, kelle järgi hakati hoonet tundma Nottinghami majana. Kui William III ja Mary II 1689. aastal koos troonile tõusid, hakkasid nad Williami astmale mõeldes otsima paremat elukohta kui Whitehalli palee, mis asus liiga lähedal udu ja üleujutusi põhjustavale Thamesi jõele. Sama aasta suvel ostsid nad maja Nottinghami krahvi Daniel Finchi käest 20 000 naela eest ja lasid arhitekt Christopher Wrenil kohe laiendustöid alustada. Lossi ümber kujundati ka park. Aastate jooksul tehti veel ümber- ja juurdeehitusi. Mary ja William surid lossis 1694. ja 1702. aastal.
Pärast seda asus paleesse elama kuninganna Anne. Tema valitsusaja tähtsamad uuendused tehti palee pargis, näiteks ehitati 1704. aastal talveaed ning rajati 12 ha suurune barokkstiilis peenarde ja jalgradadega aed. Anne suri palees 1714. aastal.
Vaikimise väraval

"Vaikimise väraval: kooliõpilaste kogutud mälestusi küüditamisest" on raamat president Lennart Meri algatatud küüditamismälestuste kogumise võistluse parimatest töödest. 
Teos hõlmab 51 küüditatu memuaare. Raamat ilmus 2001. aastal.
Abengourou departemang

Abengourou departemang on 2. järgu haldusüksus (departemang) Elevandiluuranniku Kesk-Comoé piirkonna lõunaosas. 
Departemang jaguneb viieks vallaks:
Šalva Natelašvili

Šalva Natelašvili (gruusia: შალვა ნათელაშვილი; sündinud 17. veebruaril 1958 Dušetis) on Gruusia poliitik, Gruusia Leiboristliku Partei (eesti ajakirjanduses ka Gruusia Tööpartei, Gruusia Töölispartei) juht ja asutaja.
Lõpetanud Thbilisi Riikliku Ülikooli õigusteaduskonna, õppinud Nõukogude Liidu Välisministeeriumi Diplomaatide Koolis. Töötanud Gruusia peaprokuratuuris.
Gruusia parlamendi liige aastatel 1992–1999 ja alates 2008. aastast. 1995. aastal asutas Leiboristliku partei, millest sai tollane peamine Eduard Ševardnadzele vastanduv opositsioonijõud.
2003. aastal Ševardnadze võimult tõuganud Roosirevolutsiooni päevil toetas Natelašvili Ševardnadzet ja jätkas edaspidi uueks presidendiks tõusnud Mihheil Saakašvili tulise vastasena. 2004. aasta presidendivalimisi Natelašvili partei boikoteeris.
2007. aasta valitsusvastaste rahutuste päevil süüdistas prokuratuur Natelašvilit spionaažis ja vandenõus valitsuse kukutamiseks. Natelašvili süüdistas Saakašvili valitsust katses teda tappa ja palus Ameerika Ühendriikidelt oma pereliikmetele poliitilist varjupaika. Mõne päeva pärast võeti süüdistused spionaažis tagasi ja Natelašvili sai kandideerida 2008. aasta presidendivalimistel, kus kogus ametlikel andmetel umbes 6,5% häältest ja jäi neljandaks.
Abielus, kaks last.
Omo

Omo on jõgi Aafrikas Etioopia lõunaosas.
Omo jõgi algab Shewa mägedest, voolab valdavalt lõunasse ning suubub Keenia piiri lähedal Turkana järve. Jõe pikkus on 760 km.
Jõe langus on umbes 2 km. Suure languse tõttu on jõgi kiirevooluline; sellel on ka mitu juga. Laevatatav on ainult lühike jupp suudme lähedal.
Suurim lisajõgi on Gibe.
Omo org jõe alamjooksul kuulub alates 1980. aastast UNESCO maailmapärandi nimistusse. 
Jõele on rajamisel Gilgel Gibe III pais, mille kavandatav võimsus on 1870 MW ja mis oleks valmimisel üks Aafrika suurimaid hüdroelektrijaamu.