Keskkonnaeetika

Keskkonnaeetika on eetika haru, mis uurib inimese ja looduskeskkonna suhte eetilisi aspekte ning looduskeskkonna ja selle osade väärtuse iseloomu ja moraalset staatust. Keskkonnafilosoofias on keskkonnaeetika väljakujunenud praktilise filosoofia valdkond, "mis rekonstrueerib põhilisi argumentatsioonitüüpe, mida saab esitada looduslike üksuste kaitseks ja loodusvarade säästvaks kasutamiseks." Peamised konkureerivad paradigmad on antropotsentrism, füsiotsentrism (mida nimetatakse ka ökotsentrismiks) ja teotsentrism. Keskkonnaeetika avaldab mõju paljudele distsipliinidele, sealhulgas keskkonnaõigusele, keskkonnasotsioloogiale, ökoteoloogiale, ökoloogilisele ökonoomikale, ökoloogiale ja keskkonnageograafiale.
Keskkonnaeetikat peetakse traditsioonilise eetika laienduseks. Teema küsimuste hulka kuuluvad: 
Keskkonnaeetika peab vastama küsimusele, millised moraalsed kohustused inimestel on looduskeskkonna ja selle osade ees ning millest need tulenevad, kas näiteks tegu on kohustustega tänapäeva inimeste, tuleviku inimeste või loodusolendite eneste ees. Viimasel juhul on tegu traditsioonilise moraali ja eetika laiendamisega, antropotsentrismi ületamisega.
Ajalugu.
Keskkonnaeetika akadeemiline valdkond tekkis Rachel Carsoni ja Murray Bookchini töödele ning sellistele sündmustele nagu esimene Maa päev 1970. aastal, kui keskkonnakaitsjad hakkasid filosoofidelt nõudma keskkonnaprobleemide filosoofiliste aspektide kaalumist. Sealhulgas see oli ka reaktsioon antropotsentrismile ja katse põhjendada looduskeskkonna ja selle osade iseväärtust. Otsustav mõju oli kahel Science'is avaldatud kirjutisel: Lynn White'i "The Historical Roots of our Ecologic Crisis" (märts 1967) ja Garrett Hardini "The Tragedy of the Commons" (detsember 1968) Mõju avaldasid ka Garett Hardini hilisem essee "Exploring New Ethics for Survival" ning Aldo Leopoldi essee "The Land Ethic" oma raamatus "A Sand County Almanac", milles Leopold sõnaselgelt väitis, et ökoloogilise kriisi juured on filosoofilised (1949).
Esimesed rahvusvahelised akadeemilised ajakirjad selles valdkonnas tekkisid Põhja-Ameerikas 1970. aastate lõpus ja 1980. aastate alguses, need olid USA-s välja antav ajakiri Environmental Ethics 1979. aastal ja Kanadas asuv ajakiri The Trumpeter: Journal of Ecosophy 1983. aastal. Esimene Suurbritannias asuv ajakiri Environmental Values hakkas ilmuma 1992. aastal.
Marshalli kategooriad.
Mõned teadlased on püüdnud liigitada looduskeskkonna väärtustamise erinevaid viise. Alan Marshall ja Michael Smith on kaks näidet selle kohta, mida Peter Vardy tsiteerib raamatus "The Puzzle of Ethics". 40 aasta jooksul on Marshalli sõnul tekkinud kolm üldist eetilist lähenemist: Libertarian Extension, Ecologic Extension ja Conservation Ethics.
Libertaarne laiendus.
Marshalli libertaarne laiendus kajastab kodanikuvabaduse lähenemisviisi (st pühendumist võrdsete õiguste laiendamisele kõigile kogukonna liikmetele). Keskkonnakaitse puhul arvatakse üldjuhul, et kogukond koosneb nii mitte-inimestest kui ka inimestest.
Andrew Brennan oli ökohumanismi pooldaja, mis väidab, et kõigile ontoloogilistele olenditele, nii elavatele kui ka elututele, võib anda eetilise väärtuse üksnes selle alusel, et nad on olemas. Arne Næss ja tema kaastöötaja Sessionsi töö kuulub samuti libertaristliku laienduse alla, kuigi nad eelistasid terminit "süvaökoloogia". Sügavökoloogia on argument keskkonna sisemise väärtuse või loomupärase väärtuse kohta - seisukoht, et keskkond on väärtuslik iseenesest. Nende argument kuulub nii libertaristliku kui ka ökoloogilise laienduse alla.
Peter Singeri tööd võib liigitada Marshalli "libertaarne laiendus" alla. Ta arutles, et "laienev moraalse väärtuse ring" tuleks ümber joonistada, et hõlmata ka mitteinimeste loomade õigused, ja kui seda ei tehtaks, siis oleks süüdi spektsionismis. Singeri arvates oli raske aktsepteerida a-biotiliste või "mittesentimentaalsete" (mitteteadlike) olendite sisemise väärtuse argumenti ja ta jõudis oma "Praktilise eetika" esimeses väljaandes järeldusele, et neid ei tohiks lisada moraalse väärtuse laienevasse ringi. see lähenemine on siis sisuliselt biokeskne. Siiski tunnistab Singer "Praktilise eetika" hilisemas väljaandes pärast Næss'i ja Sessions'i tööd, et kuigi süvaökoloogia ei veena, on argument mitteteadlike entiteetide sisemisest väärtusest usutav, kuid parimal juhul problemaatiline. Singer propageeris humanistlikku eetikat.
Ökoloogiline laiendus.
Alan Marshalli ökoloogilise laiendamise kategooria ei aseta rõhku mitte inimõigustele, vaid kõigi bioloogiliste (ja mõnede abioloogiliste) üksuste fundamentaalse vastastikuse sõltuvuse ja nende olemusliku mitmekesisuse tunnustamisele. Kui libertaarset laiendamist võib pidada loodusliku maailma poliitilisest peegeldusest tulenevaks, siis ökoloogilist laiendamist on kõige parem käsitleda loodusliku maailma teadusliku peegeldusena. Ökoloogiline laiendamine on umbes sama klassifikatsioon, mis Smithi ökoholism, ja see väidab, et kollektiivsetele ökoloogilistele üksustele, nagu ökosüsteemid või globaalne keskkond kui terviklik üksus, on omane väärtus. Sellele lähenemisele on teiste hulgas asunud Holmes Rolston.
Sellesse kategooriasse võiks kuuluda James Lovelocki Gaia hüpotees; teooria, mille kohaselt muudab planeet Maa oma geofüsioloogilist struktuuri aja jooksul, et tagada areneva orgaanilise ja anorgaanilise aine tasakaalu jätkumine. Planeeti iseloomustatakse kui ühtset, terviklikku ja iseseisva eetilise väärtusega üksust, millega võrreldes ei ole inimkonnal pikemas perspektiivis erilist tähtsust.
Loodushoiu eetika.
Marshalli kategooria "looduskaitse-eetika" on kasutusväärtuse laiendamine mitteinimlikule bioloogilisele maailmale. See keskendub ainult keskkonna väärtusele selle kasulikkuse või kasulikkuse seisukohalt inimestele. See vastandub "sügava ökoloogia" sisemise väärtuse ideedele, mistõttu seda nimetatakse sageli "madalaks ökoloogiaks", ja üldiselt argumenteeritakse keskkonna säilitamise poolt, lähtudes sellest, et sellel on väline väärtus - see on inimeste heaolu jaoks instrumentaalne. Looduskaitse on seega vaid vahend, mis on seotud üksnes inimkonna ja põlvkondadevaheliste kaalutlustega. Võib väita, et just see eetika oli aluseks argumentidele, mida valitsused pakkusid välja 1997. aasta Kyoto protokoll ja 1992. aasta Rio de Janeiro tippkohtumisel saavutatud kolmele kokkuleppele.
Humanistlikud teooriad.
Peter Singer propageeris "maailmapärandi objektide" säilitamist, mis on maailma rikkumata osad, mis omandavad aja jooksul kahanedes "nappuse väärtuse". Nende säilitamine on pärand tulevastele põlvkondadele, sest need on päritud inimese esivanematelt ja need tuleks pärandada tulevastele põlvkondadele, et neil oleks võimalus otsustada, kas nautida puutumatut maastikku või täielikult linnamaastikku. Hea näide maailmapärandi objektist on troopiline vihmamets, mis on väga eriline ökosüsteem, mille areng on kestnud sajandeid. Vihmametsade raadamine põllumaade tarbeks ebaõnnestub sageli pinnasetingimuste tõttu ja kui neid on kord häiritud, võib taastumine võtta tuhandeid aastaid.
Normatiivsed eetikateooriad.
Normatiivne eetika on moraalifilosoofia valdkond, mis uurib, kuidas peaks käituma. Mis on moraalselt õige ja mis vale ning kuidas määratakse moraalinormid. Pealiskaudselt võib see lähenemine tunduda olemuslikult antropotsentriline. Siiski leidub kaasaegses keskkonnaeetikas rohkesti traditsioonilistest normatiivsetest eetikateooriatest pärinevaid teoreetilisi raamistikke.
Konsekventsionalism.
Kontsektsionalistlikud teooriad keskenduvad tegude tagajärgedele, see rõhutab mitte seda, mis on "õige", vaid pigem seda, mis on "väärtuslik" ja "hea". Näiteks teoutilitarism laiendab seda sõnastust, rõhutades, et tegevuse teeb õigeks see, kas see maksimeerib heaolu ja vähendab valu. Seega peetakse tegevusi, mille tulemuseks on suurem heaolu, kohustuslikuks ja lubatavaks. On märgitud, et see on "instrumentalistlik" seisukoht keskkonna suhtes ja ei vasta seega täielikult ökoloogilise mitmekesisuse delikaatsetele nõudmistele. Reegli-utilitarism on seisukoht, et kindlate reeglite järgimine ilma eranditeta on kõige kindlam viis parimate tagajärgede saavutamiseks. See on oluline uuendus tegude-utilitarismile, sest agendid ei pea otsustama iga teo tõenäoliste tagajärgede üle; nad peavad vaid kindlaks tegema, kas kavandatav teguviis kuulub konkreetse reegli alla või mitte, ja kui see kuulub, siis tegutsema nii, nagu reegel ette näeb.
Aldo Leopoldi maaeetika (1949) püüab vältida seda tüüpi instrumentalismi, pakkudes välja terviklikumat lähenemist inimese ja tema "biotilise kogukonna" vahelisele suhtele, et luua "piir", mis põhineb põhimõttel, et "asi on õige, kui see on suunatud biotilise kogukonna terviklikkuse, stabiilsuse ja ilu säilitamisele; see on vale, kui see on suunatud teisiti.Seega on loodusvarade kasutamine lubatud seni, kuni see ei häiri ökosüsteemi stabiilsust. Mõned filosoofid on liigitanud Leopoldi seisukohad consequentialistlikku raamistikku, kuid on vaieldav, kas see oli tahtlik. teised consequentialistlikud seisukohad, nagu näiteks Peter Singeri oma, kipuvad rõhutama mitteinimlike tajutavate olendite kaasamist eetilistesse kaalutlustesse. Selle vaate kohaselt on kõik tundlikud loodud, mis on oma olemuselt võimelised tundma rõõmu ja valu, oma sisemise väärtuse poolest võrdselt moraalselt kaalutlusväärsed. Sellest hoolimata peetakse mittemõistvaid olendeid, nagu taimed, jõed ja ökosüsteemid, üksnes instrumentaalseteks.
Deontoloogia.
Deontoloogilised teooriad väidavad, et tegevus peaks lähtuma kohustustest või kohustustest selle suhtes, mis on õige, mitte selle suhtes, mis on hea. See seisukoht on tugevas vastuolus consequentialismiga ja väidab, et kohustuste põhimõtted ei põhine mitte väärtuse funktsioonil, vaid põhjendustel, mis ei viita sisuliselt tegevuse tagajärgedele. Midagi, millel on sisemine väärtus, tuleb seega kaitsta mitte sellepärast, et selle headus maksimeeriks laiemat hüve, vaid sellepärast, et see on väärtuslik iseenesest; mitte kui vahend millegi saavutamiseks, vaid kui eesmärk iseenesest. Seega, kui looduskeskkond on liigitatud sisemise väärtusega, peetakse selle hävitamist või kahjustamist tervikuna vääraks, mitte üksnes netoväärtuse arvutusliku kaotuse tõttu. Võib öelda, et selline lähenemine on põhimõtteliselt terviklikum kui tagajärjekeskne, sest see sobib paremini suurte ökosüsteemide õrna tasakaaluga.
Näiteks õigusteooria on üldiselt deontoloogiline. See tähendab, et selles raamistikus annaks keskkonnapoliitika, mis annab õigused mitteinimlikele tundlikele olenditele, prioriteediks nende säilitamine nende loomulikus olekus, mitte kunstlikul viisil. Võtame näiteks kliimatehnoloogilised küsimused; ookeanide väetamise eesmärk on laiendada mere vetikaid, et eemaldada suurem CO2 tase. Sellise lähenemise keerukus seisneb selles, et see tekitab silmatorkavaid häireid kohalikes ökosüsteemides. Lisaks sellele looks keskkonnaeetiline teooria, mis põhineb mereelanike õigustel nendes ökosüsteemides, kaitse seda tüüpi sekkumise vastu. Keskkonna deontoloogid, nagu näiteks Paul W. Taylor, on väitnud, et sellistes küsimustes tuleks kasutada Kanti lähenemist. Taylor väidab, et kõik elusolendid on "elu teleoloogilised keskused, mis väärivad õigusi ja austust. Tema seisukoht kasutab "universaliseeritavuse" mõistet, väites, et tegutseda tuleks ainult selliste tegude puhul, mida võiks ratsionaalselt tahta universaalse seadusena. Val Plumwood on seda lähenemist kritiseerinud, märkides, et universaalsuse raamistik, ei pruugi põhineda "austusel" teise suhtes, kuna see põhineb kohustusel ja keskkonna "osaks saamisel".
Vooruste eetika.
Vooruseetika ütleb, et mõningaid iseloomuomadusi tuleks kasvatada ja teisi vältida. See raamistik väldib probleeme, mis on sisemise väärtuse määratlemisega seotud, väites hoopis, et oluline on tegutseda vastavalt õigele iseloomujoonele. Näiteks kuldse kesktee sõnastus väidab, et selleks, et olla "helde" (voorus), ei tohiks olla ei kitsarinnaline (puudus) ega liialdav (liialdus). Erinevalt deontoloogiast ja konsekventsionalismist keskenduvad vooruse teooriad oma sõnastustes sellele, kuidas üksikisik peab tegutsema, et elada õitsvat elu. See kujutab endast "subjektiivset paindlikkust", mis näib olevat adekvaatne seisukoht, arvestades jätkusuutlikkuse muutuvaid nõudmisi, kuid sellest tulenevalt võib ka öelda, et see on olemuslikult antropotsentriline seisukoht.
Mõned ökofeministlikud teooriad, näiteks Val Plumwoodi teooria, on liigitatud vooruseetika üheks vormiks. Plumwood väidab, et voorustel põhinev eetikaraamistik sobib paremini keskkonna mitmekesisusele, kuna voorused, nagu "austus", "tänulikkus" ja "tundlikkus", ei sobi mitte ainult ökoloogilisele subjektiivsusele, vaid on paremini rakendatavad ka põlisrahva seisukohtadele. Lisaks, milliseid omadusi võiks pidada keskkonna vooruste hulka? Ronald Sandler väidab, et inimese õitsengutele kahjulikud kalduvused, nagu "ahnus", "mõõdutundetus" ja "ülbus", viivad keskkonna kaitsmisele kahjulike kalduvuste juurde, nagu "apaatia", teiste liikide vastu ja "pessimism" looduskaitse suhtes. sellised seisukohad loovad mutualistliku seose inimese voorusliku õitsengu ja keskkonna õitsengu vahel.
Antropotsentrism.
Antropotsentrism on seisukoht, et inimene on igas olukorras kõige tähtsam või kriitilisem element; et inimkond peab alati olema enda jaoks esmatähtis. Antropotsentrismi vastased väidavad, et lääne traditsioon seab homo sapiens'i eelarvamuse alla, kui kaalutakse keskkonnaeetikat ja et inimene hindab oma keskkonda või teisi organisme selle kasulikkuse seisukohalt (vt spetsialism). Paljud väidavad, et kõik keskkonnauuringud peaksid hõlmama ka mitteinimeste olemusliku väärtuse hindamist, mis tooks kaasa inimeste ökokultuurilise identiteedi ümberhindamise. Tegelikult on just sellele eeldusele tuginedes hiljuti ühes filosoofilises artiklis uuritud võimalust, et inimeste vabatahtlik väljasuremine on žest teiste olendite suhtes. Autorid nimetavad seda ideed mõtteeksperimendiks, mida ei tohiks mõista kui üleskutset tegutsemiseks.
Baruch Spinoza arutles, et kui inimesed vaataksid asju objektiivselt, avastaksid nad, et kõigel universumis on ainulaadne väärtus. Samamoodi on võimalik, et inimkeskne või antropotsentriline/androtsentriline eetika ei ole tegelikkuse täpne kujutamine ja et on olemas suurem pilt, mida inimesed võivad või ei pruugi olla võimelised mõistma inimlikust vaatenurgast.
Peter Vardy eristab kahte tüüpi antropotsentrismi. Tugev antropotsentriline eetika väidab, et inimene on reaalsuse keskmes ja see on õige. Nõrk antropotsentrism aga väidab, et reaalsust saab tõlgendada ainult inimese vaatenurgast, seega peab inimene olema reaalsuse keskmes nii, nagu ta seda näeb.
Teise vaatenurga on välja töötanud Bryan Norton, kellest on saanud üks keskkonnaeetika olulisi tegijaid, käivitades keskkonnapragmatismi, mis on praegu üks selle juhtivaid suundumusi. Keskkonnapragmatism keeldub võtmast seisukohta antropotsentristliku ja mitteantropotsentristliku eetika kaitsjate vahelistes vaidlustes. Selle asemel eristab Norton tugevat antropotsentrismi ja nõrka või laiendatud antropotsentrismi ning väidab, et esimene peab alahindama instrumentaalsete väärtuste mitmekesisust, mida inimesed võivad loodusest tuletada.
Üks hiljutine seisukoht seostab antropotsentrismi elu tulevikuga. Bioeetika lähtub inimese identiteedist kui geenide/proteiinide orgaanilise elu osast, mille tegelik eesmärk on eneseparandamine. See eeldab inimese eesmärki kindlustada ja paljundada elu. Inimene on kesksel kohal, sest ainult ta suudab kindlustada elu pärast Päikese kestust, võimalik, et triljoniteks eonideks. Biotiline eetika väärtustab elu ennast, nagu see on kehastunud bioloogilistes struktuurides ja protsessides. Inimene on eriline, sest ta võib kindlustada elu tuleviku kosmoloogilistes mõõtkavades. Eelkõige saavad inimesed jätkata tundlikku elu, mis naudib oma olemasolu, mis lisab täiendavat motivatsiooni elu paljundamiseks. Inimesed võivad kindlustada elu tuleviku ja see tulevik võib anda inimeksistentsile kosmilise eesmärgi.
Põllu saatus.
Alles pärast 1990. aastat saavutas see valdkond institutsioonilise tunnustuse sellistes programmides nagu Colorado State University, Montana University, Bowling Green State University ja North Texas University. 1991. aastal asutati Schumacher College, mis pakub nüüd MSc kraadiõpet holistilises teaduses.
Need programmid hakkasid pakkuma magistrikraadi, mille eriala on keskkonnaeetika/filosoofia. Alates 2005. aastast pakkus North Texas University filosoofia- ja religiooniuuringute osakond doktorikava keskkonnaeetika/-filosoofia erialal.
Saksamaal on Greifswaldi ülikool hiljuti loonud rahvusvahelise programmi maastikuökoloogia ja looduskaitse alal, mis keskendub tugevalt keskkonnaeetikale. Müncheni ülikool ja Deutsches Museum asutasid 2009. aastal Rachel Carsoni keskkonna- ja ühiskonnakeskuse , mis on rahvusvaheline interdistsiplinaarne keskkonnaalaste humanitaarteaduste teadus- ja hariduskeskus.