Eesti šotlased

Eesti šotlased on üks rahvusvähemusi Eestis.
Eesti vabariigis elas 2011. aasta rahvaloenduse andmetel 21 šotlast.
Teadaolevalt saabusid esimesed šotlased Eesti aladele 16.–17. sajandi sõdade käigus, mil suur hulk šoti palgasõdureid teenis Rootsi ja Taani vägedes. Tol ajaperioodil läänistati šoti päritolu aadlikele Eesti alal mitmeid mõisaid ja mõned šoti päritolu aadlisuguvõsad immatrikuleeriti hiljem Balti rüütelkondade koosseisu. Eesti- ja Liivimaal elas ka šotlastest linnakodanikke ja lihtrahvast.
Šoti päritolu mõisaomanike järgi on Eestis nime saanud vähemalt kaks asulat – Purdi (Burt) ja Vorbuse (Forbes).
Ajalugu.
Liivi sõda.
Esimest korda proovis Erik XIV (1533–1577) šoti palgasõdureid Rootsi väkke värvata Põhjamaade seitsmeaastase sõja ajal 1563. aastal, kuid pole selge, kas värbamine õnnestus. Kaks aastat hiljem oli juba kindlasti üks lipkond ratsaväelasi Rootsi teenistuses. 1570. aastaks oli Rootsis kolm šoti ratsaväeüksust William Cahuni, Robert Crichtoni ja Andrew Keithi juhtimisel.
Kui 1573. aastal ägenes taas Liivi sõda, lasi Johan III (1537–1592) värvata Šotimaalt suure hulga jalaväelasi (kuni 4000 meest). Juunis maabusid sõdurid kolonel Archibald Ruthveni juhtimisel Rootsis ja suundusid edasi Eestimaale.
Kroonik Balthasar Russowi (1536–1600) sõnul saabusid esimesed kaks lipkonda šotlasi Tallinna augustis ning peatselt järgnesid neile veel mõned lipkonnad. Šoti sõdureid ja nende kaaskondlasi oli Tallinnas kuni 5000 inimest.
Kalvinistidest šotlastel olid kaasas omad jutlustajad. Nende jaoks üüriti ühe linnakodaniku käest Hobusepea tänava nurgal maja, kus asuti kalvinistlikke jumalateenistusi pidama. Luteri vaimuliku Russowi sõnul oli "iseäralik Jumala arm", et šotlased saksa keelt ei osanud ja seeläbi oma usulisi vaateid kohalike hulgas levitada ei saanud.
Russowi kirjelduse kohaselt pidasid nad end seni hästi üleval kuniks jätkus Rootsist saadud palgaraha, selle lõppedes aga hakkasid linna ümbruses talupoegade, linnakodanike ja aadlike loomi, vilja ja muud vara röövima. Šotlaste jultumus jõudis lõpuks sinnamaani, et nad tulistasid ühe ratsutava lossihärra (tõenäoliselt Karl Henriksson Horni) hobuse surnuks.
1. jaanuaril 1574 asusid Rootsi väed Claes Åkesson Totti (suri 1596) ja Pontus De la Gardie (1520–1585) juhtimisel venelaste vastu rünnakule. Šotlased ei soovinud esialgu kaasa minna, mistõttu pidid rootslased tagasi pöörduma, et tõrkuvad palgasõdurid endaga kaasa võtta. Väed jõudsid peagi Rakvere alla ning kuu teises pooles, piiramissuurtükkide kohale jõudes, alustati linna piiramist.
17. märtsil puhkes piirajate hulgas suur tüli. Russowi sõnul algas tüli sellest, et saksa palgasõdurid pilkasid šotlasi, mispeale šotlased nende pihta tule avasid. Sakslased ründasid siis omakorda šotlasi, kes kaotasid oma lahingukorra ja suurte kaotuste osaks said. Kroonikakirjutaja hinnangul tapeti konfliktis 1500 šotlast ja vaid 30 sakslast. Ellujäänud šotlased põgenesid Rakvere linnusesse, kus venelased nad rõõmuga vastu võtsid. Peatselt aga võeti nad seal vangi ja viidi ahelates Moskvasse, kus üle 70 neist hukati. Korduvalt Venemaal käinud inglise kaupmehe ja diplomaadi Jerome Horsey (suri 1626) väitel jäeti siiski šotlased Moskvas ellu ja nad asusid suurvürsti teenistusse.
Osa šoti väepealikest olid seotud ka kuningliku nõuniku Charles de Mornay vandenõuga tappa kuningas Johan III. Vandenõusse olid tõenäoliselt segatud ka hertsog Karl (1550–1611), Pontus De la Gardie ning mitmed teised kuningaperekonna liikmed ja riiginõunikud. Rakvere tapatalgute järel võeti šotlastest kinni kolonel Ruthven ja kapten Gilbert Balfour. Balfour hukati 6. augustil 1576 Stockholmis, Ruthvenit hoiti vangistuses kuni tema surmani.
Uudis Rakvere tapatalgutest jõudis ka Inglise ja Šoti valitsejateni – 1574. aastal suvel sai Elizabeth I (1533–1603) riigisekretär Francis Walsingham (1532–1590) diplomaat Henry Killigrewlt (1528–1603) kirja, milles viimane teatas, et Rootsi teenistuses on enam kui 3000 šotlast hukka saanud. Šoti regent James Douglas, neljas Mortoni krahv (1516–1581) aga saatis Johan III-le šotlaste kohtlemise osas protestikirja.
Baltisaksa ajaloolase Friedrich Amelungi (1842–1909) kirjeldusel jäi Rakvere lahingu järel Eesti- ja Liivimaale sadu šotlasi, kes hakkasid mööda maad rändkaupmeeste või almusepalujatena ringi hulkuma. Nad olevat varastanud ja vägivallatsenud, mistõttu Liivimaal öeldi teisele inimesele õnnetust soovides – "võtku teda šotlased" ("mögen ihn die Schotten holen").
Liivi sõjale järgnenud kümnendid ja Poola-Rootsi sõjad.
Juba 16. sajandi lõpukümnenditel olid šoti ohvitserid saanud läänistusi Eestimaal. Näiteks oli kapten Henry Leyellil mingisugune läänivaldus Eestimaal, samuti kuulus alates 1586. aastast Tohisoo ja 1593. aastast Purdi mõis Leyelli väeosas teeninud Hans Burtile.
1590. aastatel kuulus Narva kodanike hulka Hans Wolle, keda mainitakse allikais kui šotlast.
Šoti sõdurid mängisid oma osa ka Karli ja Sigismundi vahelises kodusõjas, teenides mõlemas pool rindejoont. 1599. aasta suvel kaebas Narva linnuse asehaldur Otto von Uexküll (suri 1601) kindluses valitsenud trööstitu olukorra ning moonapuuduse üle ja mainis, et talupoegade juurde majutatud šoti ratsanikud deserteerusid sageli ja asusid teenima tsaari vägedes. Pealegi olevat taolised mehed olnud ratsaväelased vaid nime poolest, kuna neil polnud ei hobust ega mõõka.
Kui sügisel puhkes linnuses mäss, mille tagajärjel Narva läks üle hertsog Karli leeri, oli üheks võtmeisikuks šotlasest lipnik Thomas Ebbernet (Abernathy) , kes oli peamiseks infokanaliks Narva garnisoni ja Karli vahel.
1598. aasta Võnnu maapäeval võeti vastu "Uus statuut", mille järgi šoti, hollandi ja juudi rändkaupmehed ja hulgused tuli linnades arreteerida ja neist välja saata, välja arvatud need, kel on olemas luba Riiast, Tartust või Pärnust. 1599. aastal teatas Poola kindralkomissar, vastuseks Viljandi elanike petitsioonile, et vastavalt "Uuele statuudile" tuleb nõnda käituda ka šoti, hollandi ja juudi vagabundidega Viljandis. Siiski ei pruugitud toona viidata just šotlastele, kuna sõna "schotte" tähendas toona saksa keeles nii šotlast kui ka rändkaupmeest.
Rootsi-Poola sõja ajal määrati Andrew Stuart 1600. aastal Viljandi komandandiks ja 1602. aastal Tartu komandandiks. Tõenäoliselt Andrew' isaks või muul moel lähisugulaseks olnud Hans Stuartit oli Šotimaa kuningas James VI (1566–1625) nimetanud 1585. aastal kirjutatud kirjas "oma kalliks sugulaseks".
Kui hertsog Karl lahkus 1601. aasta jaanuaris vastvallutatud Tartust, jättis ta saksa jalaväelaste kõrval linna kaitsma ka William Ruthveni šoti ratsanikud.
Kalmari sõja ajal osalesid šoti palgasõdurid Rootsi vägede koosseisus sõjategevuses Saaremaal. 1611. aasta suvel paiknes šoti palgasõdurite kompanii Patrick Lermundi juhtimisel koos rootsi sõduritega Läänemaal. Juuni lõpus ja juuli alguses ületati Suur väin ja jõuti Muhumaale. Väikese väina ületamine osutus Taani patrullide ja aluste puudumise tõttu plaanitust keerukamaks ning šotlased saadeti Muhu rannikult rannarahva paate otsima. Muhulased olid aga paadid ära peitnud ning šotlaste kätte langes vaid väike osa. Suve lõpus tegid šotlased ja rootslased lõpuks retke Saaremaale, jälitades Taani vägesid Maasilinnast Kuressaareni.
Tõenäoliselt puhkes 1616. aastal Narvas Samuel Cockburni (suri 1622) rügemendi šotlastest sõdurite hulgas tasumata palkade tõttu mäss.
Rootsi ülemvõimu aeg Eesti- ja Liivimaal.
Kolmekümneaastase sõja eelõhtul kasvas šoti sõdurite hulk Rootsi teenistuses ülisuureks. Ainuüksi 1629. aastal astusid Rootsi armeesse 208 šoti ohvitseri koos 25 000 sõduriga ning 1630. aastatel oli umbes veerand Rootsi sõjaväest šoti ohvitseride juhtimise all.
Suur osa Põhjamaades teeninud ja elanud šotlasi pöördus alates 1630. aastate lõpust kodumaale tagasi, põhjuseks kasvavad pinged Šotimaal ja vältimatuna paistva kodusõja võimalus. Rootsi ja Taani teenistuses saadud lahingukogemusega ohvitserid ja sõdurid mängisid väga suurt rolli Kolme kuningriigi sõdades.
Siiski jäi arvukalt šotlasi Rootsi kuningriiki (sh Eestisse) edasi tegutsema.
Tol perioodil pidasid mitmed šoti päritolu inimesed mõjukaid ametiposte Eesti- ja Liivimaal:
Šotlasi leidus ka linnakodanike ja vaimulike hulgas. Näiteks valmistus Tartu linn 1625. aastal delegatsiooni saatmiseks Gustav II Adolfi (1594–1632) juurde. Delegatsiooni liikmete hulka kuulus ka šotlasest raehärra John Remy, keda peeti Poola-olude asjatundjaks.
Mitmeid šotlasi leidus Narva kodanike ja käsitööliste hulgas. 1635. aastal Tallinna Niguliste kirikusse maetud Robert Udnie oli Narva kodanik, kes kauples Viiburis ja veetis elu lõpu Tallinnas. Oliver Cromwelli (1599–1658) valitsuse eest põgenes Narva George Wright, kes tegutses kingsepa ja kaupmehena ning hiljem aadeldati.. Alexander Clark oli aga Narva kullassepp, kes aastast 1691. aastast töötas Vene tsaarikoja ja relvakambri heaks . 17. sajandi teisel poolel oli Narva kodanike hulgas ka keegi Alexander Leslie.
Tõenäoliselt oli šoti päritolu ka ettevõtja Jacob Porteus, kes rajas Narva lähistele saeveskeid ja korraldas sealset laevaehitust. 1689. aastal veesati tema organiseerimisel esimene suur laev "Carolus von Narva". Jacob palus oma venna Reinhold Porteuse nimel kuningat, et too saaks loa rajada samuti Narva lähistele saeveski.
Šoti päritolu Guthrie suguvõsast pärines mitu 17.–18. sajandi Rootsi vaimulikku, nende hulgas ka Tallinnas pastorina teeninud Andreas Guthrie. Perekonnatraditsiooni järgi oli päritolu ka Loppenowe vaimulikusuguvõsa.
17. sajandi lõpus Eestimaa rüütelkonna maalikunstnikuna tuntust kogunud Ernst Wilhelm Londicer (1655–1697) sündis Tallinnas šoti ohvitseri George Londiceri pojana. Tema tuntumate tööde hulka kuuluvad Bengt Horni, Anders Torstensoni ja Mustpeade vennaskonna hoones asuvad Brandenburgi kuurvürsti Georg Wilhelm I ja Johann Fischeri portreed, samuti Tallinna toomkiriku kunagised alatarimaalid "Ristilöömine" ja "Püha õhtusöömaaeg". Londiceri loodud on ka Christian Kelchi kroonika tiitelleht.
Eestisse sattus šoti päritolu inimesi ka abielusidemete kaudu. Näiteks Niguliste kirikusse maetud Brita Stuart (suri 1668), maanõunik Gustav Adolf Clodt von Jürgensburgi abikaasa, põlvnes Šotimaad valitsenud Stuartite dünastia ühest kõrvalharust. Brita Stuarti õde Anna (suri 1688) oli abielus Tarakvere mõisniku ooberstleitnant Ernst Johann von Lodega (1637–1700) .
Samuti oli šoti päritolu Alatskivi ja Sõtküla mõisniku, Narva garnisonirügemendi ülema Joakim von Cronmanni (suri 1703) abikaasa Lunetta Makeléer (Maclean; suri 1693). Lõhavere mõisnik Johann von Kaulbars (1621–1693) oli abielus Elisabeth Drummondiga. Malla mõisniku Christoph Bernhard von Löwenwolde abikaasa oli Isabella Urquart
1630. aastate alguses Tartus resideerinud Liivi-, Ingerimaa ja Karjala kindralkuberner Johan Skytte (1577–1645) oli abielus šoti päritolu vabapreili Maria Näfiga (Neaf).
Põhjasõda.
Šoti päritolu inimesi osales Põhjasõjas nii Rootsi kui ka Vene poolel.
Narva lahingus (1700) langesid teiste Vene ohvitseride hulgas vangi koguni neli Gordonit: polkovnikud Alexander Gordon (Александр Александрович Гордон; 1669–1752) ja James George Gordon, alampolkovnik Henry Gordon ja major James Gordon. Vangi langes ka piiramistöid juhtinud vabahärra Ludwig Nicolaus von Allart (1659–1727), kes põlvnes saksastunud šoti hugenottide perest.
Vangilangemisest õnnestus pääseda Novgorodi jalaväepolku juhtinud polkovnik Robert Bruce'il (Роман Вилимович Брюс; 1668–1720). Pääsemine õnnestus ka tema vennal, suurtükiväge juhtinud polkovnik Jacob Daniel Bruce'il (Яков Вилимович Брюс; 1670–1735).
Narva lahingus haavatute hulgas olid Rootsi poolel sõdinud Axel Duwall (MacDougall) ja Axel Spens . Hukkunute hulgas aga Gustav Jeffries ja Vändra mõisast pärit Gustav Bennet.
Erastvere lahingus (1701) oli Rootsi poolel hukkunute hulgas ka šoti päritolu Anders Ramsay.
1704. aasta Narva piiramisel osales taas šotlasi nii kaitsjate kui ka ründajate poolel. Näiteks üritas Peeter I (1672–1725) kasutada vangilangenud Tartu komandanti Carl Gustaf Skyttet (1647–1711) Narva garnisoni alistuma meelitamiseks. Kui Narva garnisoni ülem Henning Rudolf Horn (1651–1730) temaga vestlemast keeldus, soovis Skytte rääkida Narva kaitsjate hulka kuulunud šotlasest ooberstleitnandi Johann Kynnairdiga, kes oli varem tema alluvuses teeninud. Kynnaird, kel oli Skyttega juba Tartu-päevil lahkhelisid olnud, ei ilmunud siiski läbirääkimistele.
Narva piiramise ajal oli üheks Vene vägede ülemaks kindralfeldmarssal Georg Benedikt von Ogilvy (Георг Бенедикт Огильви; 1651–1710), kes oli noorena teeninud Habsburge ja 1698. aastal tsaar Peetri teenistusse astunud. Poola kuningas August II Tugev (1670–1733) autasustas Ogilvyt Narva vallutamise eest Valge Kotka ordeniga. Semjonovski kaardiväepolku juhtis Narva vallutamisel John Chambers, keda Peeter autasustas ülesnäidatud vapruse eest Andrei Esmakutsutu ordeniga. Viiburi jalaväepolku juhatas lahingus aga šoti päritolu polkovnik Andrei Jurjevitš Inglis .
Piiramise käigus hukkunute hulgas oli näiteks Rootsi vägedes teeninud Gustaf Ogilwie, vangi langenute hulgas aga Henrik Wright, kes müüdi viie rubla eest orjaks.
Šoti päritolu võis olla ka 1708. aastal Tartust küüditatud Dorothea Bruuss (Bruce), kellest sai hiljem Katariina I (1684–1707) laste amm.
Venemaa keisririigi koosseisus.
18. sajandil saabus uusi šoti päritolu inimesi Eestisse vähem, kuid mitmed Rootsi valitsusajal saabunud suguvõsad jäid edasi kestma.
Eestimaa rüütelkonna aadlimatriklisse kanti järgmise šoti päritolu aadlisuguvõsad:
Liivimaa rüütelkonna aadlimatriklisse kanti järgmise šoti päritolu aadlisuguvõsad:
Šoti päritolu on väidetud olevat ka Fersenid, kes põlvnevat MacPhersoni klannist. Nimede kõla sarnasusel põhinenud uskumus on siiski ilmselt ekslik, kuna ajaloolaste hinnangul oli Fersenite suguvõsa esimene teadaolev liige 1217. aastal mainitud Schwerini krahvi alam Alexander de Versne.
Eesti- ja Liivimaal mitut mõisat (Paenasti, Atsalama jt) omanud Ritterite suguvõsa on genealoogid oletanud põlvnevat Ruthvenite klannist.
Vene keisririigi aegses Eestis jõudis kõige kõrgemale võimupositsioonile krahv Gustav Otto Douglas (1687–1771), kes oli 1738–1740 Eestimaa kuberner. Albu ja Kukevere mõisate omanikku Douglast mäletatakse rahvapärimustes kui erakordselt julma ja tigedat inimest. Ka tema järeltulijaid, keda rahvasuus Tuglasteks kutsuti, mäletati kui halbu mõisnikke.
Siinsetest šoti kaupmeestest olid tuntuimad Tallinna Clayhillsid. Suguvõsale pani aluse Šotimaal sündinud Thomas Clayhills, kes läks 1639. aastal Danzigisse ja sealt edasi Riiga. Tema pojad Johann (suri 1710), Thomas (1666–1710) ja Hermann (1669–1720) asusid elama aga Tallinna. Johannist sai 1684. aastal Tallinna kodanik ning 1700. aastal valiti ta raehärraks. Oma abielu kaudu Carsten von Drentelni tütre Gertrautiga, omandas ta Drentelnite 1633. aastal asutatud kaubakompanii.
Johanni poeg Thomas oli Tallinna raehärra ja bürgermeister ning jätkas isa surma järel firma juhtimist. Tema poeg Hermann Johann andis firmale isa auks nime Thomas Clayhills and Son. Hermann Johanni lese surma järel pärandus firma Girardidele, kuid tegutses Clayhillside antud nime all kuni 1940. aastani.
Üks tähelepanuväärsemaid tolleaegseid Eestisse sattunud šotlasi oli Venemaa admiral Samuel Greigh (1735–1788), kes Rootsi-Vene sõja ajal haigestus laeval ning toodi Tallinna, kus ta peagi suri. Greigh maeti Tallinna toomkirikusse, kuhu talle Katariina II (1729–1796) soovil püstitati uhke hauamonument.
Keisrinna kinkis 1791. aastal Samuel Greighi lesele Sarah Greighile (sünd. Cook; 1752–1793) ja lastele Suure-Konguta mõisa. Sarah Greigh oli kuulsa Briti maadeavastaja James Cooki (1728–1779) onutütar.
Greighi seob Eestiga ka Naissaare tuletorn, mis tema esildise peale 1788. aastal ehitati.
Šoti päritolu võis olla ka Vene riigitegelane ja sõjaväelane Johann Ludwig Luberas von Pott, kelle juhtimisel rajati Tallinna ja Paldiski sõjasadam, ning kellele kuulus Eestis mitu mõisa.
Nagu varemgi, sattus Eestisse šoti päritolu inimesi ka abielludes. Hiiumaa mõisnik Jakob Pontus Stenbock (1744–1824) oli abielus šoti päritolu Vene riigitegelase ja väejuhi krahv Wilhelm von Fermori (William Fairmore; 1704–1771) tütre Sarah Eleonorega (sündis 1740). Kuna Fermorite meesliin hääbus, sai Jakob Pontuse ja Sarah Eleonore poeg Magnus Johann omale perekonnanimeks Stenbock-Fermor.
Saaremaalt pärid vennad Christian Georg von Zöge ja Vana-Nõmpa, Liiva-Nõmpa ning Igi mõisnik Christian Berend von Zöge olid abielus šoti päritolu naistega. Esimese abikaasaks sai keegi proua Stuart ja teine abiellus major Duncani tütre Helene Eleonore Duncaniga.
Eestiga oli seotud ka Vene vägedes teeninud šoti brigaadikindral John Drummond (1719–1778), kelle isa oli kolonel John Drummond, 11. Colquhalzie laird. Tulevane brigaadikindral Drummond abiellus 1750. aastal Juuru mõisas Tahu mõisniku tütre Hedwig Eleonore von Gersdorffiga (1721–1752). Nende tütar Anna Margaretha sündis 1751. aastal Kuimetsa mõisas.
19. sajand.
Ka 19. sajandil sattus Eestisse uusi šotlasi. 1885. aastal saabus Šotimaalt Narva Andrew Webster, kes asus tööle Narva linavabrikus. Umbes samal ajal tegutses Narvas ka šotlasest Suurbritannia asekonsul Thomas Kinnell (suri 1891).
1838. aastal avas Tallinnas Dunkri tänaval litograafiaäri Friedrich Wilhelm Macdonald. 1861. aastal müüs ta litograafiaäri Lindforsi pärijatele ja asus tegutsema fotograafina. 1863 sai temast Eestimaa Kirjanduse Ühingu liige..
1834. aastal abiellus Kolga, Kiiu, Kõnnu ja Looga mõisnik Karl Magnus Reinhold Stenbock (1804–1885) Kuramaale asunud šoti aadlisuguvõsast pärit Theophile Stuartiga (1817–1869) .
Penijõe mõisnik Woldemar von Middendorff (1787–1857) oli abielus Madeiral sündinud, kuid Invernessist pärit Christine Wardrope-Forbesiga (1806–1892).
Väejuhid Napoleoni-sõdades.
Šoti päritolu oli silmapaistev Vene väejuht, kindralfeldmarssal vürst Michael Andreas Barclay de Tolly (1761–1818).
Väejuhi esivanemad pärinesid Šotimaalt Barclay klannist. 1621. aastal andis Sir Patrick Barclay, 17. Towie parun turbekirja oma sugulastele John ja Peter Barclayle, kahele Banffi linna kaupmehele, kes soovisid suunduda Rostocki.
Peteri poeg Johann Barclay de Tolly (surnud 1694) saabus 17. sajandi keskpaigas Rostockist Riiga, kus sai linnakodanikuks. Tema pojapoeg Weinhold Gotthard Barclay de Tolly (surnud 1781), Michael Andrease isa, omandas Paju mõisa ning sai abielludes ka Jõgeveste mõisnikuks.
Michael Andres Barclay de Tolly tegi edukat sõjaväekarjääri Napoleoni sõdade ajal. 1809–1810 oli ta Soome kindralkuberner ning 1810–1812 Venemaa keisririigi sõjaminister. Napoleoni sissetungi ajal Venemaale oli Barclay sisuliselt Vene armee ülemjuhataja, rakendades aktiivset taandumistaktikat. Avalikkuse ebasoosingu tõttu asendati ta peagi vürst Mihhail Kutuzoviga. Borodino lahingu ajal oli Vene väe juhtimine Barclay ja vürst Peter Bagrationi käes, Kutuzov viibis lahingupaigast poole tunni kaugusel ja ei panustanud aktiivselt lahingutegevuse juhtimisse.
Borodino lahingu järel läks Barclay erru ja asus elama Jõgeveste mõisa Helme kihelkonnas. Peagi naasis ta tegevteenistusse, ning osales Vene vägede pealetungil läände. Bautzeni lahingu järel (21. mai 1813) määrati ta Vene vägede ülemjuhatajaks ning tema juhtimise all osalesid Vene väed Dresdeni (26.–27. august), Kulmi (29.–30. august) ja Leipzigi lahingus (16.–19. oktoober). 1814. aasta kevadel juhtis ta Pariisi vallutamist.
Barclay läks uuesti erru 1815. aastal, asudes taas elama Jõgevestele. Ta suri 1818 Ida-Preisimaal ja on maetud Barclay de Tolly mausoleumi Jõgevestel
Feldmarssalil oli poeg Ernst Magnus August Barclay de Tolly (1798–1871), kelle surma järel kandus Barclayde nimi ja vürstitiitel edasi tema täditütre pojale jalaväekindral Alexander Magnus Friedrich von Weymarnile (1824–1905), kes hakkas kasutama tiitlit vürst Barclay de Tolly-Weymarn.
Kuigi feldmarssali eluajaks olid Liivimaa Barclayd saksastunud, olid tema kaasaegsed teadlikud Michael Andreas Barclay de Tolly šoti päritolust. Kuulus šoti kirjanik Sir Walter Scott (1771–1832) kirjutas oma teoses "Life of Napoleon Buonaparte" (1827), et Barclay de Tolly oli "sünnilt sakslane, päritolult šotlane" ("a German by birth, a Scotchman by extraction").
Teine Napoleoni-sõdades silma paistnud šoti päritolu Vene väejuht oli 1767. aastal Haapsalus sündinud Friedrich von Löwis of Menar.
Lewiste suguvõsast on teateid aastast 1434 Šotimaalt Peeblesi krahvkonnast. Suguvõsa esindaja Wilhelm Loewis (ka William Lewis, Wilhelm de Lays) teenis Rootsi sõjaväes välja ooberstleitnandi austame ja sai 1630. aastal läänina kaks mõisat Liivimaal (tänapäeva Läti aladel). Wilhelmi järeltulijad kanti 1742 Liivimaa rüütelkonna aadlimatriklisse. Friedrichi isa oli Vene kindralmajor Reinhold Friedrich von Löwis of Menar (1731–1794).
Friedrich von Löwis of Menar astus sõjaväkke 1782. aastal ning osales Venemaa sõdades Türgi ja Prantsusmaaga, samuti Poola ülestõusu mahasurumisel 1794. aastal. 1799 ülendati ta kindralmajoriks ja 1807 kindralleitnandiks. 1812. aasta sõja ajal juhtis Löwis of Menar Vene väge Kuramaal, lõi tagasi prantslastele rünnaku Riiale ja võitis Ķekava lahingus krahv Ludwig Yorck von Wartenburgi (1759–1830) juhitud Prantsusmaa liitlase Preisimaa vägesid. 1813. aastal juhtis ta edukalt Danzigi vallutamist.
1814. aastal läks ta erru ning tegutses edasi mõisniku ja Liivimaa aadliomavalitsuse juhina. Ta suri 1824. aastal Sēļi mõisas tänapäeva Läti territooriumil.
Eesti aladel kuulusid Friedrich von Löwis of Menarile Ülenurme, Saverna ja Valgjärve mõis.
Lisaks Friedrichile ja tema isale sirgus Löwis of Menari suguvõsast veel mitu Vene armee kindralit:
20. sajand.
Vabadussõja ajal Läänemerele Baltimaid kaitsma saadetud sõjalaevastiku komandör oli Edwyn Alexander-Sinclair, Freswicki ja Dunbeathi "laird" (1865–1945). Alexander-Sinclairile püstitati 2015. aastal Šoti Klubi hoovis mälestusbüst.
Eesti sõjaväelane ja diplomaat William Tomingas (1895–1978) kirjeldab oma mälestustes 1919. aastal Tallinnas aset leidnud vahejuhtumit, millest Eesti välisminister Jaan Tõnisson (1868–1941) kartis välja kasvavat rahvusvahelist skandaali. Šoti major James O’Connor teenis Briti esindaja Tallinnas kolonel Stephen Tallentsi (1884–1958) staabis ja olnud juulis 1919 peetud Eesti valitsuse vastuvõtul Estonia teatri restoranis roninud lauale ja teinud ettepaneku juua Eesti vabariigi terviseks. Peomeeleolus Helmi Einer (1888–1968), Estonia teatri primadonna, kergitanud laual seisnud šotlase kilti, et näha, mis seal all on. O’Connor tõmmanud ka Eineri lauale ja üritas temaga sama teha. Näitlejanna avaldanud seepeale vastupanu, mispeale ohvitser ta sülle kahmas, temaga koos toolile vajus ja siis kirglikult suudlema hakkas. Murelik Jaan Tõnisson, koos oma erasekretäri William Tomingaga, väidab Tomingas, külastanud vahejuhtumi järel isiklikult O’Connorit tema Laia tänava kodus ja kinnitanud talle eestlaste lugupidamist ja sõprust brittide vastu. Tõnissoni lahkumise järel palunud O’Connor Tomingalt, et minister selle juhtumi unustaks, kuna kartis, et Tallents laseb ta asjast kuuldes lahti. Tegelikult ei olnud Jaan Tõnisson sel ajal välisminister ega ka valitsuse liige.
1933. aastal oli Eestis välismaalastele välja antud 4180 tööluba, neist 3% Suurbritannia kodanikele. Kui palju neist olid šotlased, ei ole teada, kuid näiteks Virumaal tegutsenud New Consolitated Gold Fields Ltd õlivabrikute direktorit William Dunni (sündinud 1884) on nimetatud nii šotlaseks kui ka inglaseks.
Šotlased taasiseseisvunud Eestis.
Taasiseseisvunud Eestis on elanud ja tegutsenud mitmed tähelepanuväärsed šotlased, näiteks:
Šotlastele ja šoti päritolu suguvõsadele kuulunud mõisad Eestis.
"Mittetäielik. Tabelisse ei ole kantud Pistohlkorside, Fersenite ja Ritterite suguvõsale kuulunud mõisu, kuna nende šoti päritolu on oletuslik."
Šoti kultuur Eestis.
Eestis tegutseb Eesti Šoti Kultuuriselts, mille eesmärgiks on tutvustada Eestis šoti kultuuri, arendada huvitegevust ning kahe maa vahelisi kultuurisuhteid. Šoti Kultuuriselts on korraldanud 2014. aastal Haapsalus šoti kultuuripäevi, samuti muid üritusi.
Eesti šotlased ilukirjanduses.
1573. aastal Tallinna saabunud ja Rakvere all oma otsa leidnud šoti palgasõdureid ning nende palvemaja on oma romaanis "Kolme katku vahel" põgusalt maininud Jaan Kross (1920–2007).
Feldmarssal Michael Andreas Barclay de Tolly esineb muuhulgas tegelaskujuna Lev Tolstoi (1828–1910) romaanis "Sõda ja rahu".