tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Uniformism

Uniformism (inglise "uniformitarianism") on printsiip, mille kohaselt maailma täna mõjutavad loodusseadused on universaalsed ehk ajas muutumatud.
Uniformismi võib sõnastada mitmeti. Printsiip omab tähtsust selliste teaduste jaoks, kus on tegemist väga pikkade ajavahemike jooksul toimunud sündmuste mõistmisega, seega peamiselt geoloogia, paleontoloogia ja astronoomia. 
Uniformismiprintsiibi loojaks peetakse briti geoloogi James Huttonit, kes sõnastas selle järgmiselt: "No vestige of a beginning, no prospect of an end" (pole mingit märki algusest, mitte mingit väljavaadet lõpule). Hutton pidas siin silmas kivimite ringet, mis toimub aeglaselt, kuid pidevalt ning ilma nähtava alguse ja lõputa. 
Briti geoloog Archibald Geikie sõnastas uniformismi nii: "the present is the key to the past" (tänapäev on võtmeks mineviku mõistmisel). Selle lause tegi tuntuks ning geoloogias tänaseni kuulsaks Charles Lyell, keda seetõttu ekslikult mõnikord uniformismi rajajaks peetakse.
Termini "uniformism" ja selle antonüümi "katastrofism" mõtles välja William Whewell 1831. aastal, et anda nimetused erinevatele geoloogilistele nägemustele, mille tuntuimad esindajad olid vastavalt Hutton ja Georges Cuvier.
Geoloogias mõistetakse uniformismi tihti nii, et minevikus toimunud geoloogilised sündmused ei erine tänapäevastest ei iseloomu ega ka intensiivsuse poolest. Eeldatakse, et Maa geoloogiline ehitus on pika ja aeglase arengu tulemus. Üldjoontes see nii ongi, kuid paljud geoloogilised sündmused on oma iseloomult pigem hetkelise kui pikaaegse mõjuga (maavärinad, vulkaanipursked, impaktsündmused jne). Seetõttu on pikka aega diskrediteeritud seisuses olnud katastrofism vähemalt mingil määral õigeks tunnistatud. Tõde, nagu tihti juhtub, on kusagil vahepeal.
Vanemas, eelkõige kontinentaalse Euroopa kirjanduses on uniformismi nimetatud ka aktualismiks.
Aktualism

Aktualism on seisukoht, mille kohaselt tegelikult ei ole olemas teisi võimalikke maailmu peale tegeliku maailma.
Aktualismi vastandseisukoht on possibilism.
Hyginus

Hyginus oli 9. paavst, kes valitses "Liber Pontificalis"e andmetel 2. sajandil Telesphoruse järel 4 aastat 3 kuud ja 8 päeva. "Liber Pontificalis" pakub tema ametisseasumise aastaks 154. aasta, kuid kaasaegsete allikate puudumisel on tema valitsemisaastad vaieldavad. Hiljem on kirikuloolased enim pakkunud ajavahemikku aastatel 136–140 ja 138–142. Samas annab "Liberiuse kataloog" tema valitsemisaja pikkuseks 12 aastat.
"Liber Pontificalise" järgi oli Hyginus kreeklane, kes pärines Ateenast ja oli enne vaimulikuks pühitsemist filosoof. Traditsioon omistab Hyginusele vaimulikkonna hierarhilise reorganiseerimise. Ta olevat kohustanud vaimulikke ristima ristivanemate juuresolekul, kes peavad ristitavat assisteerima kristlikus elus. Ta sätestas, et kõik kirikud peavad olema pühitsetud. Tema valitsemisajal tulid Egiptusest Rooma gnostikud Valentinus ja Cerdo.
Ta ordineeris 15 presbüterit, 5 diakonit ja 7 piiskoppi. Ta maeti Vatikanis Peetruse haua lähedale.
Hyginust austatakse katoliku kirik ja õigeusu kirikus märtri ja pühakuna. Tema mälestuspäev on 11. jaanuar.
Tema järeltulija oli Pius I.
Pius I

Pius I (ladina keeles 'vaga') oli 10. paavst, kes valitses Hyginuse järel 15 aastat. Tema valitsemisaeg oli umbes aastatel 140–155.
"Liber Pontificalis" annab tema ametiajaks 19 aastat 4 kuud ja 3 päeva, kuid paigutab ta oma järeltulija Anicetuse järele. 
Ajalooliselt usaldusväärse faktina külastas piiskop Polykarpos aasta enne oma surma Roomat, mille koguduse eesotsas oli Anicetus, keda nimetati Pius I järglaseks. Pius I ajal oli Roomat külastanud Ireneus. Vienne'i piiskopile Justusele omistatud kirjeldusi paavsti kohta ei pea kirikuloolased autentseteks.
"Liber Pontificalise" järgi pärines Pius I Aquileiast. Tema isa oli Rufinus. Traditsiooni järgi peetakse tema vennaks Hermast, kellele omistatakse vanakatoolset kirjutist "Karjane". Pius võis olla libertiin.
Pius I oli "Liber Pontificalise" järgi sätestanud ülestõusmispühade pidamise esimesel pühapäeval pärast märtsis olnud täiskuud, kuid see vaidlus ülestõusmispühade pidamise aja üle jätkus tema järeltulijate ajal. Pius I valitsemisajal viibisid Roomas Markion ning gnostikud Valentinus ja Cerdo. Pius I pidas juulis 144 sinodi, mille otsusega heideti Markion koguduse osadusest välja. Talle omistatakse "Liber Pontificalise" järgi Santa Pudenziana ja Santa Prassede kirik rajamine Roomas. Pius I sätestas "Liber Pontificalise" järgi reeglid, kuidas võtta kristlaseks saanud juudid kiriku osadusse.
Ta ordineeris 19 presbüterit, 21 diakonit ja 12 piiskoppi.
Pius I maeti Vatikanis Peetruse haua lähistele. Teda austatakse katoliku kirikus ja õigeusu kirikus märtri ja pühakuna. Tema mälestuspäev on 11. juuli.
Pius I järeltulija oli Anicetus.
Valda Raud

Valda Hedvig Raud (aastani 1936 Valda Avotin, aastatel 1936–1941 Valda Aaviste; 29. jaanuar 1920 Tartu – 8. oktoober 2013) oli eesti tõlkija.
Ta lõpetas aastal 1938 Elfriede Lenderi Eragümnaasiumi ning õppis aastatel 1938–1941 Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonnas inglise filoloogiat (ei lõpetanud), aastal 1951 lõpetas ta Tartu Riikliku Ülikooli ajaloo-keeleteaduskonna inglise filoloogina.
1941. aastal evakueerus ta (koos abikaasa Mart Rauaga) Nõukogude Liidu tagalasse.
Valda Raud on tõlkinud peamiselt inglise ja vene keelest. 
Tema abikaasa oli Mart Raud ja tütar on tekstiilikunstnik Anu Raud, poeg on tõlkija Annus Raud. Tema isa Voldemar Otto Aaviste (1893–1941) oli sõjaväelane (kolonelleitnant).
Tõlked.
Valda Raud on eesti keelde tõlkinud näiteks:
Mart Raud

 
Mart Raud (õieti Martin Raud; 14. september 1903 Paistu kihelkond, Viljandimaa – 6. juuli 1980 Tallinn) oli eesti luuletaja ning proosa- ja näitekirjanik.
Ta tegi 1923. aastal eksternina gümnaasiumi lõpueksamid Tallinnas. Ta õppis aastatel 1923–1924 Tartu Kõrgemas Muusikakoolis viiulit ning oli Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonnas vabakuulaja.
Loominguline tegevus.
Ta debüteeris luuletajana 1919. aastal. Esimesed värsikogud "Kangastused" (1924) ja "Äitsmik" (1925) sisaldavad murdekeelt ja esitlevad autorit romantiliselt igatseva luulelaadi viljelejana. Lüürikueeldusi tõendasid looduspiltide plastilisus ja sõnaleidlikkus. Kogus "Rusemed" (1927) leidub groteskseid pilte, on märgata autori liikumist sotsiaalsema luule suunas. 1920. aastatel alustas ta paralleelselt värsiloominguga ka lühiproosa avaldamist, järjejuttudena ajalehtedes ilmusid asunikuromaanid "Metsa Manni" (1924) ja "Uued inimesed" (1925), "Videvikust varavalgeni" (1927) ja "Tuulte teedel" (1928, pseud. Villem Sarapik). Samal perioodil katsetas arvustajana.
19. oktoobril 1931 mõisteti Mart Raud Tallinna-Haapsalu Rahukogus Mart Raua, Ilmar Reimanni ja Nikolai Jürissoni allkirjade võltsimise eest vekslitel kolmeks aastaks vangiroodu iseäraliste õiguste kaotamisega. Ta oli eelmisel aastal põgenenud Soome, kus ta Eesti võimude nõudel kinni võeti ja Tallinna toodi. Enne Teist maailmasõda kirjutas Raud veel satiirilised romaanid "Kirves ja kuu" (1935) ja "Turg" (1937). 
Raud astus 1941. aastal hävituspataljoni.
Hilisemal perioodil kirjutas rohkem jutustusi, novelle, näidendeid ja publitsistikat, lisaks on tõlkinud eesti keelde Ivan Krõlovi valmid. 1946. aastal Jüriöö ülestõusu 600. aastapäeval ilmus Mart Raua "Jüriöö tuled", mille illustratsioonid valmistas graafik Paul Luhtein. 16 linoollõiketehnikas illustratsiooniga kaunistatud raamatut trükiti vaid 1200 eksemplari.
Ta on üks neist eesti luuletajatest, kes on oma loomingus Leninit kiitnud.
Mälestuse jäädvustamine.
Mart Raua kauaaegses elupaigas Raudna Kääriku talus Viljandi lähistel on tema abikaasa Valda Raua eestvõttel loodud kirjaniku memoriaaltuba. 
Isiklikku.
Mart Raud oli Eno Raua, Annus Raua ja Anu Raua isa ning Rein Raua, Jaana Raua (Roth), Jaanus Raua, Piret Raua ja Mihkel Raua vanaisa.
Šetlandi poni

 
Šetlandi poni on maailma väikseim poni. Ta on pärit Šotimaa põhjaranniku lähedal asuvatelt Shetlandi saartelt – karmi kliimaga viljatust piirkonnast, kus talved on väga külmad ja loomadel on raske leida ulualust või toitu. Šetlandi ponid on laialt kasutusel hobustena, kellega lapsed ratsutama õpivad. 
Arvatakse, et need loomad viidi sinna viikingite poolt, kes rohkem kui tuhat aastat tagasi neile saartele asusid. Ebasõbralikus keskkonnas jäid ellu vaid tugevamad ja vastupidavamad loomad. Loomadel oli paks talvekarv, lühikesed jalad, väikesed kõrvad ning tihe lakk ja saba. Shetlandi elanikud kasutasid ponisid, et tuua elamute kütmiseks rabast turvast ja põldude väetamiseks rannikult adrut, ponide sabakarvadest punuti isegi kalavõrke. Kuigi šetlandi ponid on oma kasvu kohta väga tugevad, ratsutati nendega harva.
Kongo jõgi

Kongo on jõgi Aafrika keskosas Kongo nõos. Jõe pikkus on 4700 kilomeetrit. Selle poolest on ta maailmas kaheksandal ja Aafrikas teisel kohal (Niiluse järel). Valgla ja vooluhulga järgi on ta maailmas teisel kohal (Amazonase järel), kuid suurima sügavuse (225 m) järgi esikohal.
Jõe valgla põhiosa on Kongo DV-s. Väike osa valglast jääb ka Angola, Burundi, Kesk-Aafrika Vabariigi, Kongo, Rwanda, Sambia ja Tansaania alale.
Jõgi algab Katanga platoolt Lualaba jõena, voolab ülemjooksul algul lääne, seejärel enamikus põhja suunas. Rahuliku vooluga lõigud vahelduvad kärestike ja kohati kuristikega. Kisangani lähedal langeb Lualaba Boyoma kosest, laskub nüüd juba Kongo nime kandes Kongo nõkku ja pöördub läände. Kongo nõos voolab jõgi kaares läände ja edelasse madalate kallaste vahel; jõesängis on palju saari. Seejärel org aheneb kõrgete kaljuste kallaste vahele kuni Malebo järveni. Malebo järvest voolab Kongo alla Livingstone'i koskedest kuni Matadini. Matadis jõuab Kongo rannikumadalikule ja voolab rahulikult, kuni suubub Atlandi ookeani.
Jõe valgla jääb mõlemale poole ekvaatorit. Seetõttu on jõgi aasta ringi ühtlaselt veerohke, sest igal ajal on valgla mõnes osas vihmaperiood.
Ei vasta tõele kuuldused, nagu Kongo oleks ainus jõgi, mis voolab kaks korda üle ekvaatori. Kaks korda ületab ekvaatori ka näiteks Katonga jõgi Ugandas.
Apo

Apo on vulkaan Filipiinidel Mindanao saarel SOCCSKSARGENi ja Davao provintsi piiril. 
Vulkaani kõrgus on 2954 meetrit. Apo on Filipiinide kõrgeim mägi. 
Apo vulkaani nõlvadel esineb fumaroole, kuid viimase purske kohta kirjalikud ülestähendused puuduvad. Apo on kolme tipuga ja pealt võrdlemisi lame. Tipus on 500 meetri laiune vulkaanikraater, milles on väike kraatrijärv.
Apo on tegevvulkaan, mille purse ähvardaks mitut suurt linna: temast 40 km idas asub Davao piirkonna halduskeskus, ligi miljoni elanikuga Davao, 25 km lõunas asub Digos ja 20 km läänes Kidapawan.
Apo on maasoojusenergia allikas. Mäe jalamil asub Agco järve kuurort, kus turistid saavad supelda kuumaveeallikates.
Apo on mägironijate jaoks üks Filipiinide kõige populaarsemaid sihtkohti. Mäe tippu on suhteliselt lihtne jõuda. Apo tippu viib mitu matkarada nii Davaost kui SOCCSKSARGENist. Keskmine matk võtab aega 2–4 päeva. Matka käigus saab vaadata nii kraatrijärve kui vana kraatrit. Mäele võib ronida ükskõik mis aastaajal.
Filipiinide Keskkonna- ja Loodusressursside Ministeerium on esitanud Apo mäe lisamiseks UNESCO maailmapärandi loendisse. Ministeerium loeb Apo mäge endeemluse keskuseks Mindanaol. See on taimestiku ja loomastiku suure bioloogilise mitmekesisusega piirkond. Metsatüüpe on Apo mäel kolm: jalamil troopiline vihmamets, kõrgemal keskmäestikumetsad ja lõpuks kõrgmäestikumetsad. Mäel elab umbes 270 linnuliiki, kellest üle 100 on endeemsed.
9. mail 1936 kuulutas Filipiinide president Manuel Quezon Apo ümbruse rahvuspargiks. Sellegipoolest on tänapäeval kõik matkarajad rämpsu täis. Liigne turistide hulk soodustab pinnase erosiooni. Mõned mägironijate ja vabatahtlike ühendused korraldavad igal aastal lihavõttepühade paiku mäe puhastamise kampaania.
Asama

Asama (jaapani keeles 浅間山) on tegevvulkaan Jaapanis Honshū saarel.
Asama asub saare keskosas Nagano ja Gumma prefektuuri piiril. See piir kulgeb mööda Kantō ahelikku ja Asama asub selle aheliku põhjaosas, kus Kantō ahelik jõuab Mikuni ahelikuni.
Asamale lähimad linnad on Komoro edelas ja Naganohara kirdes. Pisut kaugemale jäävad Ueda läänes ja Saku lõunas. Komorot ja Uedat läbivad Tōkyō–Nagano maantee ja raudtee.
Vulkaani kõrgus on 2560 meetrit.
Asama idanõlval asub Tokio ülikooli vulkanoloogiajaam.
Asama on noor vulkaan. Ta moodustus hilispleistotseenis ja holotseenis. Põhiliselt koosneb ta andesiidist ja datsiidist.
Asama on Honshū saare kõige aktiivsem vulkaan. Alates 685. aastast on teada 129 vulkaanipurset, aga kui arvestada, et enne 1500. aastat on neid teada vaid 5, siis võib oletada, et neid on sel ajavahemikul toimunud veel palju rohkem. Asama purskas viimati 2. veebruaril 2009.
Asama kõige ohvriterohkem purse toimus 1783. See oli pliinia-tüüpi purse, mis kestis 3 kuud. Selle käigus esinesid pimsisajud, püroklastilised voolud ja laavavoolud. Vulkaanikoonus muutus kõrgemaks. Suurel osal ümberkaudsetel põldudel hävis saak ja järgmisel neljal-viiel aastal jäi sealkandis põldude saagikus alla keskmise. See põhjustas suure nälja. Olukorra muutis palju hullemaks see, et hiljuti oli mitu aastat kestnud eelmine nälg ja seetõttu polnud ei võimudel ega inimestel vilja varuks.
Sel ajal viibis Jaapanis Hollandi kaupmees ja suursaadik Isaac Titsingh. Ta pöördus 1896 Euroopasse tagasi ja suri 1812 Pariisis. 1820 ilmus Pariisis tema teos Asama vulkaani 1783. aasta purskest, mis põhines suuresti Jaapani allikatel. See oli esimene vulkaanipurset käsitlev teos, mis läänemaailmas laialt levis.
Tuulealused saared (Okeaania)

Tuulealused saared (prantsuse "Îles sous le Vent") on saared Polüneesias, osa Seltsisaartest.
Suurim neist on Raiatea.
Saared kuuluvad Prantsuse Polüneesia koosseisus Prantsusmaale.
Hufu

Hufu (kreeka Cheops; vanaegiptuse "Hufu"; inglise "Khufu") oli Vana-Egiptuse Vana riigi 4. dünastia teine kuningas. Tema valitsemisaeg langes umbkaudu aastatesse 2589 kuni 2566 e.Kr.
Hufu oli kuningas Snofru poeg. Tal oli mitu poega, neist Džedefra oli valitsejaks tema järel. Kuninganna Hetepheres II oli tema tütar.
Hufu on läinud ajalukku kui Giza platoole maailma suurima ja tuntuima, Cheopsi püramiidi ehitaja. Seda loeti üheks seitsmest vanaaja maailmaimeks ja on neist ainuke, mis on kaasajani füüsiliselt säilinud.
Hufu isa Snofru oli esimene vaarao, kes tahtis endale rajada mitte väiksema astmelise, vaid tõelise püramiidi. Kuid Medumi lähedal (Sakkarast ja Dahšurist lõuna poole) alanud ehitus ei jõudnud lõpule, sest Snofru viis oma residentsi põhja poole. Sakkarast põhja pool, Dahšuris, laskis ta püstitada teise püramiidi. See oli 97 meetrit kõrge, murrukohaga kantidel.
Püramiidi ehitas ka Hufu järeltulija Džedefra. Tema püstitas selle Abu Rawashi (Gizast põhja poole). 
Järgmised valitsejad Hafra (Chephren) ja Mykerinos lasid oma püramiidid püstitada taas Cheopsi püramiidi naabrusesse Giza lähedale.
Hufu muumiat ei ole seni leitud. Tema püramiidi hauakambris asub küll kivist sarkofaag, kuid pole kindel, kas seda on kunagi surnukeha hoidmiseks kasutatud.
Hufu kohta on egüptoloogidel üldse vähe andmeid. Temas on säilinud veel üks väike kujuke, mis leiti Abydose templist ja mis on praegu Kairos, Egiptuse Muuseumi ekspositsioonis.
Kogu Cheopsi püramiidist on leitud vaid ühest kõrvalkambrist tema nime tähistav hieroglüüf. Püramiidi kõrval asuvate hoonete varemetest on siiski tema kartušše avastatud.
Viimased faktid on mõnedele uurijatele andnud alust arvata, et Hufu ei ole üldse reaalne ajalooline isik, vaid tema kartušš tähistas hoopis Jumalate Jumalat ehk päikest. Seega oleks vanad egiptlased ehitanud justkui Cheopsi püramiidi austamaks igavesti oma peajumalat.
Iru

 
Iru on küla Jõelähtme vallas Harju maakonnas. 
Iru küla piirneb läänes Pirita jõega, põhjas Narva maanteega, idas Saha-Loo teega ja lõunas Tallinna–Narva maanteega. Iru külgneb läänes Tallinna linna Lasnamäe linnaosa Priisle asumiga, lõunas Jõelähtme valla Nehatu külaga, idas Maardu linna Iru tööstuspiirkonnaga ja põhjas Viimsi valla Laiakülaga.
Iru küla naabruses, ida pool Saha-Loo teed, Maardu linna territooriumil asub Tallinna linna kütte ja sooja veega varustav Iru soojuselektrijaam.
Tallinna idapiiril Pirita jõe äärsel neemikul asub Iru linnamägi. Linnamäe lähedal asuvad muistsed Iru kalmed. 
Küla järgi on nime saanud Leetse kihistu Iru kihistik.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel elas külas 450 inimest. Neist 295 (65,56%) olid eestlased.
Chephreni sfinks

Chephreni sfinks on suur kivist sfinks Giza platool kolme suure püramiidi juures.
Chephreni sfinks kujutab lõvi keha ja inimese näoga olendit, jumala Ra-Harahte kehastust. 
Sfinks on nime saanud Vana-Egiptuse kuninga Chephreni järgi, kes lasi 26. sajandil eKr püstitada ühe suurtest püramiididest. Sfinks asub Chephreni püramiidi idaküljel asuva pühamu ees ning kuulub seega Chephreni hauakopleksi juurde. Kas Chephren lasi ehitada ka sfinksi, on vaieldav. Suur sfinks tahuti arvatavasti välja lubjakivikaljust, mis jäi üle Chephreni püramiidi plokkide murdmisest. Sfinksi nägu kujutas arvatavasti Chephrenit ja on seega vanim teadaolev monumentaalne vaaraoportree.
Sfinks, nagu ka kõrvalasuvad püramiidid, on orienteeritud põhiilmakaarte järgi. Kuju on umbes 20 m kõrge ja 73 m pikk. 
Suurema osa viimasest umbes 4500 aastast oli sfinks õlgadeni liiva alla maetud. Suur steel sfinksi rinna ees annab teada, et 1419. aastal eKr kaevas siis veel alles noor prints Tuthmosis IV sfinksi esikäpad liiva seest välja pärast üht unenägu, kus sfinks lubas talle Egiptuse kuningriiki juhul, kui noor prints sfinksi liivast välja kaevab.
Sfinksi vanus.
Ühe oletuse järgi on sfinks jäänuk perioodist, mis eelneb meile tuntud Vana-Egiptuse tsivilisatsioonile. Selle teooria kohaselt pärineb see 15 000 aastat tagasi eksisteerinud ürgkultuurist. Väide tugineb Chephreni sfinksi ja Giza püramiidide ehitusmaterjali erosioonikahjustuste võrdlemisel. 
Teise, üldlevinud oletuse, on enamus egüptolooge tänaseks kokku leppinud, et sfinks kujutab siiski meile tuntud Egiptuse kuningat Chephreni, kes oli 4. dünastia neljas kuningas ja kes valitses 3. aastatuhandel eKr.
Sfinks (Vana-Kreeka)

Sfinks ehk Sphinx (kreeka keeles Σφίγξ 'kägistaja') oli vanakreeka mütoloogias naise pea ja rinnaga ning tiivulise lõvikehaga koletis. 
Teda peeti hävingu ja halva õnne deemoniks. Sfinks oli Hesiodose järgi Kimääri ja Orthose, mõnedel andmetel aga Typhoni ja Echidna tütar. Ehkki Sfinksil olid tiivad, polnud ta teadaolevalt lennuvõimeline.
Hera saatis Sfinksi tema kodust Aithiopias (sellega meenutasid kreeklased Sfinksi välismaist päritolu) Teeba linna lähistele, kus ta kõigilt teelistelt küsis mõistatuse ja kägistas ära kõik, kes vastust ei teadnud.
Niimoodi karistas Hera Teeba kuningat Laiost, kes oli oma vastsündinud pojal Oidipusel jalad kokku sidunud ja ta mägedesse surema jätnud. Vähetõenäoline, et see juhtus vahetult pärast Oidipuse hülgamist: sel juhul oleks Sfinks paarkümmend aastat teebalasi kimbutanud.
Oidipus kasvas üles Korintose kuninga Polybose pojana. Kui ta oli suureks kasvanud, läks ta Delfisse, et selgitada välja oma tõelised vanemad. Teiste andmete järgi sai ta teada ennustusest, et tapab oma isa, ja lahkus Korintosest, sest pidas oma isaks Polybost. Teel kohtas Oidipus Laiost, kes oli teel oraakli juurde, et pärida, kuidas vabaneda Sfinksist. Oidipus keeldus kuninga teelt kõrvale astumast, mispeale puhkes kaklus ning Laios tapeti.
Oidipus rändas edasi ja kuulis Sfinksist. Kuna Oidipus oli üksik inimene, kellel polnud kodu ega lähedasi ja kellele tema elu palju ei tähendanud, otsustas ta proovida Sfinksi mõistatust lahendada ja otsiski koletise üles. Oidipus lahendas mõistatuse, mispeale Sfinks tappis enese, viskudes kuristikku. Varasemad jutustajad konkreetset mõistatust ära ei toonud. Hiljem ilmus legendidesse ka konkreetne mõistatus: "Kes käib hommikul neljal jalal, päeval kahel ja õhtul kolmel jalal? Mida rohkem on tal jalgu, seda vähem on tal jõudu." Vastus: inimene.
Kuna kuningas Laios oli surnud ja tal polnud pärijat, valisid teebalased rõõmust, et koletisest vabanesid, Oidipuse uueks kuningaks. Ta abiellus vana kuninga lese Iokastega. Keegi ei teadnud, et Oidipus oligi Laiose tapnud ja abiellus oma emaga (seda ei teadnud ka Oidipus ise).
Kõige tuntum vanakreeka tekst, milles Sfinks esineb, on Sophoklese "Kuningas Oidipus".
Askja

Askja on tegevvulkaan Islandil. 
Vulkaan on olnud aktiivne aastatel 1797, 1875, 1919, 1921, 1922, 1923, 1924, 1926, 1938, 1961. Kõige võimsam registreeritud vulkaanipurse toimus aastal 1875 (VEI-indeks 5). 
Vulkaani kõrgus merepinnast on 1516 meetrit.
Absoluutselt must keha

Absoluutselt must keha ehk mustkiirgur on selline idealiseeritud keha, mis neelab kogu talle pealelangeva valguse (st valgus üldse ei peegeldu sellise objekti pinnalt).
Kuigi ükski materjal ei käitu absoluutselt musta keha taoliselt, on võimalik implementeerida objekt, mille omadused on kuitahes lähedased absoluutselt musta keha omadele. Selliseks objektiks on tumedate (nt tahmatud) siseseintega õõnsus, mille seina on tehtud hästi väike avaus. Välisele vaatlejale tundub auk absoluutselt mustana, sest läbi avause õõnsusse sattunud valguskiir peegeldub mitmeid kordi õõnsuse siseseintel enne kui pääseb uuesti läbi avause välja ja seega neeldub praktiliselt täielikult (muuseas, samal põhjusel näib toa sisemus päikesepaistelisel päeval kaugelt läbi avatud akna vaadatuna mustana). Kuna avaus on hästi väike, siis õõnsuse sisemuses olev kiirgus on praktiliselt tasakaalus seintega (mida hoitakse fikseeritud temperatuuril). Seega avaus kiirgab välja tasakaalulise spektriga kiirgust (nagu absoluutselt must keha).
Absoluutselt musta keha kiirgus.
Absoluutselt musta keha kiirguse spekter (temperatuuril "T") on antud Plancki kiirgusseadusega:
 formula_1,
kus "I" on kiirguse intensiivsus (W) ühikulise pindala (m2) ja ühikulise lainepikkuse intervalli (nm) kohta, formula_2 on lainepikkus, "h" on Plancki konstant, "c" on valguse kiirus vaakumis ja "k" on Boltzmanni konstant. Integreerides üle kõigi lainepikkuste, saadakse summaarne kiirguse võimsus:
 formula_3.
Seda nimetatakse Stefani-Boltzmanni seaduseks (võrdeteguri väärtuseks tuleb formula_4, mida nimetatakse Stefani-Boltzmanni konstandiks). Seega kiirguse intensiivsus kasvab väga kiiresti temperatuuri tõustes. Kiirguse maksimum asub lainepikkusel, mis on arvutatav Wieni nihkeseadusega:
 formula_5.
See näitab, et temperatuuri tõustes nihkub spektri maksimum lühemate lainepikkuste poole. Vastavalt muutub ka kiirguse värvitoon.
Seos reaalsete kehadega.
Reaalsed kehad emiteerivad kiirgust vähem kui sama temperatuuriga absoluutselt must keha, vastavat koefitsienti nimetatakse keha kiirgamisvõimeks ja tähistatakse formula_6. Seega formula_7. Vastavalt Kirchhoffi seadusele on see võrdne keha neelamisvõimega. Kui formula_8 (ei sõltu lainepikkusest), nimetatakse keha "halliks" (neelab ühtemoodi igasugusel lainepikkusel).
Enamuse tahkete kehade ning kõrgele rõhule ja temperatuurile viidud gaaside soojuskiirgus on spektraalkoostiselt siiski üsna lähedane absoluutselt musta keha omale. See võimaldab kiirguse spektri järgi hinnata keha temperatuuri. Sellisel viisil määratud temperatuuri nimetatakse värvustemperatuuriks.
Saaremaa DeliFood

Saaremaa DeliFood on glasuurkohukesi tootev ettevõte, mis kuulub Eesti ja Soome omanikele. 
Ettevõtte võttis esimesena kasutusele mitmekihilise kohukese tehnoloogia.
Ajalugu.
Firma alustas kohukeste tootmist 2002. aasta lõpus. Rakverre rajati vabrik sellepärast, et seal olid sobivad ruumid ja võimalus teha koostööd Rakvere Piimaga ning tootmine on seal odavam kui Tallinnas.
Kohupiimamass saadi Rakvere Piimalt ning turustamisel kasutati Rakvere Piima logistikat, mis võimaldab tooteid müüa kogu Eestis. Tootmist alustati ühes vahetuses, kuid kohe mindi üle kahele vahetusele. Kohuke valmib kahe ööpäeva jooksul, läbides kümnemeetrise tootmisliini. 
OÜ Nantecom kolis 2012. aastal Rakverest Jaama puiestee 25 asunud tootmisruumidest ümber Saaremaale.
Saaremaale kolimise järel oli ettevõtte nimeks Nantecom Saaremaa DeliFood. Hiljem lihtsalt Saaremaa DeliFood.
Eesti parim toiduaine.
OÜ Nantecom on osalenud konkurssidel "Eesti parim toiduaine". 
Aastal 2003 märgiti ära Duo BONO Šoko. 2004. aasta konkursil osalesid BONO Kids Metsmaasikas ja BONO Rosina.
Aastal 2005 märgiti ära Šokolaadi kOHuke ja Jõhvika kOHuke. 
Müük ja turuosa.
2005. aasta seisuga on Nantecomi turuosa Eesti kohukeseturul umbes 15%. Teda edestavad AS Kohuke ja AS Hea Meier. 
Käive oli 2003. aastal 14 miljonit krooni, 2004. aastal 17 miljonit krooni. Aastal 2005 oli plaanis müüa 20 miljoni krooni eest. 
80% käibest tuleb suurtest kaubanduskettidest, sest Bono kohukesi peetakse kalliks.
Kahel aastal on Nantecomi kohukesi müüdud Lätis firma Tukuma Piens kaudu Baltais Premiumi nime all. Sügisel 2005 mindi ka Leedu turule.
2017. aastal oli ettevõtte käive 4,88 miljonit eurot.
Töötajad.
Juhatuse esimees on Tõnu Rehema. Tootmisjuht on Kai Jaumees, kes on ka retseptide väljatöötaja.
Ettevõttes oli 2005. aasta seisuga 25 töötajat.
Jalgrattasport 1968. aasta suveolümpiamängudel

Jalgrattasport 1968. aasta suveolümpiamängudel Méxicos 15.–23. oktoobrini.
Trekisõit.
1 km paigaltstardist.
Maailmarekord: Gianni Sartori (Itaalia) 1.04,61 (1967).&lt;br&gt;
Olümpiarekord: S. Galardoni (Itaalia) 1.07,27 (1960).&lt;br&gt;
Olümpiavõitja 1964: P. Sercu (Belgia) 1.09,59.&lt;br&gt;
32 võistlejat.
1 km sprint.
Olümpiavõitja 1964: G. Pettenella (Itaalia).&lt;br&gt;
46 võistlejat.
2 km tandem.
Olümpiavõitja 1964: Itaalia (A. Damiano, S. Bianchetto).&lt;br&gt;
14 meeskonda.
4 km jälitussõit.
Maailmarekord: J. Daler (Tšehhoslovakkia) 4.45,94 (1967).&lt;br&gt;
Olümpiarekord: G. Ursi (Itaalia) 4.56,07 (1964).&lt;br&gt;
Olümpiavõitja 1964: J. Daler.&lt;br&gt;
28 võistlejat.
Senise maailmarekordi ületamine oli jõukohane enamikule ja senise olümpiarekordi ületamine peaaegu igaühele. Eelsõitude kiireim oli Xaver Kurmann (4.40,41). 3. veerandfinaalis sõitis Daniel Rebillard 4.39,87 ja 4. veerandfinaalis Mogens Frey 4.37,54.
Finaalis saavutas Rebillard aja 4.41,71 ja pronksisõidus Kurmann aja 4.39,42.
4 km meeskonnasõit.
Maailmarekord: Itaalia 4.20,64 (1966).&lt;br&gt;
Olümpiarekord: Itaalia 4.28,88.&lt;br&gt;
Olümpiavõitja 1964: Saksamaa.&lt;br&gt;
22 meeskonda.
Eelsõidus ületasid senise maailmarekordi Itaalia (4.16,10), NSV Liit (4.19,29) ja Saksa FV (4.19,90).
Tugevamas poolfinaalis võitis Saksa FV Itaalia 4.15,76:4.16,21. Finaalis võitsid sakslased kindlalt 4.18,94:4.22,44, ent diskvalifitseeriti üksteise abistamise tõttu (eelviimases kurvis). Alles tagantjärele anti neile hõbemedalid. Pronksisõidu võitis Itaalia 4.18,35-ga.
Maanteesõit.
Individuaalne.
Olümpiavõitja 1964: M. Zanin (Itaalia) 4:39.51,63 (194,832 km).&lt;br&gt;
144 jalgratturit, kellest lõpetas 64.&lt;br&gt;
196,280 km
100 km meeskonnasõit.
Olümpiavõitja 1964: Holland 2:26.31,19.&lt;br&gt;
Lõpetas 30 meeskonda.
Mehhikole lisati 4 minutit kõrvalise abi kasutamise eest.
Rula

Rula, slängis laensõna "skeit", inglise keeles "skateboard") on spordivahend, mis koosneb kahest paarist väikesemõõdulistest ratastest ja lauast, mis algselt valmistati vineerplaadist. Rula kasutatakse rulasõidul ja sellega tehakse trikke. 
Rula ehitus.
Laud.
Rulalaua laius on tänapäeval 7,2–9 tolli (18,29–22,86 cm) ja pikkus 2,5–3 jalga(76–91 cm). Rulalaual on 5–9 kihti vineeri, mis on kokku liimitud ja pinnal on sissepressitud nõod (inglise keeles "concave").
Libisemisvastane pind.
Rulal libisemise vastu on lauapind kaetud liivapaberiga, mille värv on enamasti must. 
Väändteljed.
Trukid (toortõlge ingliskeelsest väljendist "trucks") on laua ja ratastega ühendatud. Tavaliselt tehtud alumiiniumist või mõnest alumiiniumisulamist. Lauapoolset külge kinnitatakse 4 kruviga alusplaadi külge. Sealt edasi läheb 2 toru. Üks on "kingpin", mis hoiab tervet trukki koos. Teine aga on kohe kingpini kõrval, ja ta polegi plaadiga ühendatud. See osa aitab trukkidel keerata mõlemale poole. 
Rattad.
Selleks, et rula sõidaks on rattaid vaja. Tänapäeval kasutatakse standardseid 100A 50–55 mm suurusega rattaid. 100A näitab ratta kõvadust (mida väiksem, seda pehmem on ratas) ja 50–55 mm näitab ratta diameetrit. Tänapäeval tehakse rattaid "polüuretaanist".
Laagrid.
Veeremist võimaldavad kuullaagrid, mida on kaks ratta kohta, seega kokku vajab rula kaheksat kuullaagrit. Laagrite veerevust saab määrata selle järgi, et vaadata, mitu ABEC-it nad on. Poes müüakse ABEC 3–7 laagreid. On ka firmasid, mis ei kasuta ABEC süsteemi (näiteks Bones Bearings).
Eestis.
Eestis toodeti 1970. aastatel rula lauad Viisnurgas Pärnus ja teised osad Võru Gaasianalüsaatorite tehases.
Serpentiin (mineraal)

Serpentiin on magneesiumi ja rauda sisaldavatest sekundaarsetest silikaatsetest mineraalidest koosnev mineraalirühm.
Serpentiinid kuuluvad kivimit moodustavate mineraalide hulka. Nende keemiline valem on Mg3Si2O5(OH)4. Magneesium võib teatud määral asenduda nikli või rauaga ja räni alumiiniumiga. Serpentiin on alati sekundaarne. See tähendab seda, et ta on tekkinud mõnest teisest mineraalist, näiteks oliviinist või pürokseenist nende hüdrotermaalse muutumise käigus. Seda protsessi nimetatakse serpentiinistumiseks. Esinevad nii tard- kui ka moondekivimite koosseisus. Serpentiinistuvad enamasti ultraaluselised kivimid (näiteks peridotiit), sest nad sisaldavad rohkelt oliviini. Tugevalt serpentiinistunud kivimit nimetatakse serpentiniidiks.
Tähtsamad serpentiinid on krüsotiil, lizardiit ja antigoriit. Krüsotiil on neist tuntuim ja tihti räägitaksegi krüsotiilist kui serpentiinist, ehkki see pole päris korrektne. Krüsotiil on ka tähtsaim asbestide hulka kuuluv mineraal. Serpentiinidel on rasva- või siidiläige. Katsumisel meenutab kiudja krüsotiili libe pind pisut seepi. Serpentiinid esinevad kas massiivsete, teraliste või kiudjate agregaatidena. Värvuselt on serpentiinid rohekad, kollakasrohelised või rohekashallid. Serpentiini erikaal on 2,5–2,6; kõvadus 2,5–5, enamasti 4. Antigoriidil on täiuslik lõhenevus, kuid krüsotiilil lõhenevus puudub. 
Krüsotiil on tähtis maavara, sest üle 90% tööstuslikult toodetavast asbestist koosneb krüsotiilikiududest. Tähtsamad leiukohad on Uurali mäestik Venemaal ja Québeci provints Kanadas. Venemaalt tuleb üle poole kogu maailma krüsotiilist. Kolmas tähtis krüsotiilitootja on Lõuna-Aafrika Vabariik. 
Kõige laiemalt kasutatav serpentiin on krüsotiil. Krüsotiil on tulekindluse ja halva soojusjuhtivuse tõttu hea isolatsioonimaterjal. Vastupidi üldlevinud arvamusele kujutab krüsotiilne asbest tervisele minimaalset ohtu. Ohtlikumad asbestide hulka kuuluvad mineraalid on ribekiidi erim krokidoliit ja grüneriidi erim amosiit, mis mõlemad kuuluvad amfiboolide hulka. Et kogu maailma asbestist ligikaudu 95% valmistatakse just krüsotiilist, on ka hirm asbesti ees tugevasti liialdatud.
Serpentiin

Serpentiin on mitmetähenduslik sõna, mis võib tähendada:
Ratsutamine 1968. aasta suveolümpiamängudel

Ratsutamine 1968. aasta suveolümpiamängudel Méxicos 18.–27. oktoobril.
Koolisõit.
Individuaalne.
Olümpiavõitja 1964: Henri Chammartin (Šveits) 1604.&lt;br&gt;
26 võistlejat.
Võistkondlik.
Olümpiavõitja 1964: Saksamaa 2558.&lt;br&gt;
8 võistkonda.
Takistussõit.
Individuaalne.
Olümpiavõitja 1964: Pierre Jonquéres D'Oriola (Prantsusmaa) 9.&lt;br&gt;
38 võistlejat.
3.–6. koha selgitamiseks toimusid ümberhüpped (lisavõistlus). Nendel ei eksinud keegi. Paremusjärjestuse otsustas ümberhüpete aeg.
Võistkondlik.
Olümpiavõitja 1964: Saksamaa (Hermann Schridde, K. Jarasinski, Hans Winkler) 68,5.&lt;br&gt;
14 võistkonda.
Kolmevõistlus.
Individuaalne.
Olümpiavõitja 1964: M. Checcoli (Itaalia) 64,4.&lt;br&gt;
48 võistlejat.&lt;br&gt;
Võistkondlik.
Olümpiavõitja 1964: Itaalia (M. Checcoli, G. Ravano, P. Angioni) 85,8.&lt;br&gt;
8 meeskonda.
Andris Andreiko

Andris Andreiko (17. oktoober 1942 Riia – 10. märts 1976 Riia) oli läti kabetaja, kolmekordne maailmameister rahvusvahelises kabes (1968, 1969, 1972).
Ta oli rahvusvaheline suurmeister aastast 1966.
Esimest korda tuli ta maailmameistriks 1968. aastal Itaalias Bolzanos peetud turniiri võitjana; teist korda 1969. aastal Moskvas peetud tiitlimatšil Ton Sijbrandsiga, kolmandat korda Tallinnas peetud matšis Iser Kupermaniga 1972. aastal.
Maailmameistrivõistlustel on ta peale kolme võidu kahel korral jäänud teiseks. Euroopa meistrivõistlused on ta ühel korral võitnud (Itaalia, Arco, 1974), kaks korda jäänud teiseks ja ühe korra kolmandaks. Andreiko oli ka kaheksakordne Nõukogude Liidu meister (1961, 1965, 1966, 1968, 1970, 1971, 1972, 1975). Kolmel korral tuli ta teiseks. Rahvusvahelistel turniiridel sai ta 10 esikohta, 9 teist kohta ja ühe kolmanda koha. 
Andreiko mängis teravalt kombinatsioonilist mängu riski piiril. Tal oli ülihea mälu ja võime väga kiiresti variante arvestada. Ta jälgis pidevalt teooriauuringuid. Samuti tugines ta intuitsioonile. Ta reageeris väga kiiresti, mistõttu ta mängis väga hästi ajahädas ja välkpartiides. Hilisemad analüüsid näitasid, et isegi kõige ebatavalisemad intuitiivselt tehtud käigud olid õigustatud. 
Ta lähtus positsioonist ning väitis, et partii kui tervik ei tekita temas mingeid positiivseid emotsioone. Ta ei armastanud teoretiseerida ega teha spekulatiivseid üldistusi. 
Peale selle võttis ta alati arvesse mängupartneri isikut. Ta tõi maailma kabesse psühholoogilise mängumaneeri. Andreiko oli väga auahne ja võitluslik. Ta ei halastanud enesele ega mängupartneritele. Ta elas kaotusi raskelt üle. Tema sõnul elab kabetaja ühe partii kestel läbi rohkem emotsioone kui tavakodanik terve aasta jooksul. Näiteks kui ta 1962. aastal NSV Liidu meistrivõistlustel oma esimesele kabetreenerile Valdis Zvirbulisele kaotas, ei rääkinud ta tollega päev läbi ühtegi sõna. Andreiko muutus ajapikku väga kinniseks ning oli suhtlemises mõnikord järsk. Teised tajusid seda sageli upsakusena. See muutis ta üksildaseks. 
Ta oli alati valmis võistlema kellega tahes ja milles tahes. Ta võis päevade kaupa Aivars Ģipslisega välkmalet mängida. Roomas võttis ta kord osa Itaalia kabe turniirist, olles mängureeglitega tutvunud mõni minut enne algust, ning võitis selle. 1975. aastal esines ta edukalt NSV Liidu karikavõistlustel Vene kabes. 
Andreiko käitus sageli nagu poisike. Anatoli Gantvarg meenutab, kuidas nad kord rahvast täis linnatänaval Andrise ettepanekul võidu jooksid. 
1976. aastal leiti ta oma korterist tapetuna.
Riias peetakse Andris Andreiko mälestusvõistlusi.
Reinier Cornelis Keller

Reinier Cornelis (Kees) Keller (14. september 1905 Emmerich – 10. september 1981 Amsterdam) oli Hollandi kabetaja, rahvusvaheline suurmeister rahvusvahelises kabes.
Keller oli 13-kordne Hollandi meister aastail 1926–1955.
Marcel Deslauriers

Marcel Deslauriers [mars'el delorj'e] (22. juuli 1905 Montréal – detsember 1988) oli Kanada kabetaja, suurmeister rahvusvahelises kabes. 
Ta võitis 1956. aastal kabe maailmameistrivõistluste olümpiaturniiri ning pälvis sellega ka maailmameistri nimetuse, kuid kaotas selle taas 1958. aastal maailmameistrimatšis Iser Kupermanile.
Deslauriers oli tippmängija ka Kanada kabes.
Marius Fabre

Marius Fabre (18. aprill 1890 Marseille – 16. märts 1945 Pariis) oli prantsuse kabetaja, rahvusvahelise kabe maailmameister 1926 ja 1931.
Tema järgi on nime saanud Fabre'i löök.
Anatoli Gantvarg

Anatoli Abramovitš Gantvarg (valgevene "Анатоль Абрамавіч Гантварг"; vene "Анатолий Абрамович Гантварг"; sündinud 3. oktoobril 1948 Minskis) on juudi päritolu Valgevene kabetaja, neljakordne maailmameister rahvusvahelises kabes (1978, 1980, 1984, 1985). Ka võitis ta neljal korral (1969, 1973, 1977, 1981) NSV Liidu meistrivõistlused rahvusvahelises kabes.
Aastatel 1984 ja 1985 valiti ta Valgevene aasta sportlaseks.
Ta on lõpetanud Valgevene Riikliku Ülikooli matemaatika alal.
Maurice Raichenbach

Maurice Raichenbach (poolapäraselt Maurycy Rajchenbach; 12. mai 1915 Powązki, Varssavi lähedal – 1. märts 1988 Haut-de-Seine'i departemang, Garches, Prantsusmaa) oli Poola päritolu prantsuse kabetaja, 6-kordne maailmameister rahvusvahelises kabes.
Esimese maailmameistritiitli võitis ta aastal 1933. Seda tiitlit suutis ta viiel korral ka maailmameistrimatšides kaitsta (kuni 1938. aastani). II maailmasõja tõttu katkes ka kabe maailmameistrite väljaselgitamine ja pärast sõja lõppu peetud matšis (1945) tuli Raichenbachil alla vanduda kaasmaalasele Pierre Ghestemile.
Pierre Ghestem

Pierre Ghestem (14. veebruar 1922 Lille – 11. aprill 2000) oli prantsuse kabetaja ja bridžimängija. 
Rahvusvahelises kabes tuli ta maailmameistriks aastail 1945 ja 1947. Prantsusmaa meistriks krooniti ta samuti kahel korral, aastail 1942 ja 1943.
Koos oma partneri René Bacherichiga on ta tulnud bridžis maailmameistriks (1956), olümpiavõitjaks (1960) ning Euroopa meistriks (1953, 1955 ja 1962). Ta on ka Monaco ja Ghestemi konventsioonide autor.
Noorena mängis ta ka malet. Ka sel alal tuli ta Prantsusmaa meistriks.
Iser Kuperman

Iser Kuperman (ukraina Ісер Йосипович Куперман; venepäraselt Исер Иосифович Куперман; 21. aprill 1922 Habne küla, Kiievi kubermang (tänapäeval Poliske, Kiievi oblast) – 6. märts 2006 Boston, USA) oli juudi päritolu kabetaja, seitsmekordne rahvusvahelise kabe maailmameister. 
1978. aastal emigreerus ta Iisraeli, kust siirdus USA-sse ning jäi elama Bostonisse.
Varem peeti tema sünnipäevaks 28. aprilli. Ametilt oli ta mäeinsener.
Meistersportlase nimetuse pälvis 1940, rahvusvahelise suurmeistri nimetuse 1958. 1960. aastal sai ta NSV Liidu teenelise meistersportlase aunimetuse (see tiitel võeti talt emigreerumisel ära).
Kuperman on olnud tihedalt seotud ka Eestiga. 1970. aastatel osales ta kaks korda Eesti meistrivõistlustel (1974 ja 1976). Koos Ülo Keskeriga kirjutas ta esimese eestikeelse rahvusvahelise kabe õpiku "Rahvusvahelise kabe alused" (Tallinn 1961).
Ekskommunikatsioon

Ekskommunikatsioon on kirikust väljaheitmine (lahutamine kiriku osadusest). Laiemas mõttes võidakse ekskommunikatsiooniks nimetada väljaheitmist mis tahes religioossest kogukonnast.
Katoliku ja õigeusu kirikus on ekskommunikatsioon raskeim karistus kanoonilises õiguses. Ekskommunitseeritu ei saa vastu võtta sakramente ega saa osaleda teatavates muudes talitustes. Ekskommunitseeritakse teiste seas skismaatikuid ja hereetikuid.
Katoliku kirik.
Ekskommunikatsioon on kõige raskem kirikukaristus. Ekskommunitseeritud isik ei ole kiriku poolt ära neetud, kuid ta ei saa osaleda kiriku osaduses. Välise märgina keelatakse ekskommunitseeritul osaleda liturgias: ta ei tohi saada armulauda ega võtta vastu muid sakramente. Samuti võetakse ekskommunitseeritult ära mõned muud õigused ja eesõigused, mis kiriku liikmeks olemisest tavaliselt tulenevad, nagu näiteks kirikliku ameti pidamine. Ekskommunitseeritud preester ei tohi läbi viia missat ega muud vaimulikku talitust.
Ekskommunikatsioon on mõeldud ajutise abinõuna, mille eesmärgiks on süüdlast patukahetsusele juhtida. Katoliku kirikus lõpeb ekskommunikatsioon tavaliselt patukahetsuse, pihi ja absolutsiooniga. Süütegusid, mis tõid kaasa ekskommunikatsiooni, peab absolveerima kõrgem vaimulik või preester kõrgema vaimuliku loal.
Kanooniline õigus rtistab kaht tüüpi ekskommunikatsiooni: 
Automaatne ekskommunikatsioon.
1983. aasta kanoonilise õiguse koodeksi järgi ekskommunitseeritakse: 
Kõik konklaavidel kohalviibijad, sealhulgas kardinalid ja nende abilised, on seotud vandega hoida konklaavi üksikasjad saladuses. Ainult paavst võib anda loa valimiste üksikasjade teatavakstegemiseks. Kui mõni konklaavil viibija avaldab salajast teavet ilma paavsti loata, tabab teda automaatne ekskommunikatsioon.
Mõned kiriklikud süüteod toovad kaasa automaatse interdikti, mis ilmiku jaoks on peaaegu sama mis ekskommunikatsioon.
Kirikust ametlik väljaheitmine, mille tagajärjel kaovad juriidilised õigused. Vaimulikult ei saa pühitsust ära võtta, see on eluaegne, aga vaimulikuna töötamise saab lõpetada.
Õpetuse järgi arvab inimene end ise kirikust välja ränga ebaväärika teoga, mida ta ka ei kahetse.
Ajaloos eelnes ekskommunikatsioonile esmalt, hoiatusena, armulaua osadusest eemaldamine. Ekskommunikatsioon oli paavstide poliitilise võitluse vahend.
Kasutatakse ka tänapäeval kuuriaga vastuollu läinud isikute puhul. Põhjuseks on enamasti hereesia ehk valeõpetus.
Vjatšeslav Štšegolev

Vjatšeslav Štšegolev vene keeles "Вячеслав Иванович Щеголев" (30. detsember 1940 Moskva – 9. oktoober 2022 Puštšino) oli Venemaa kabetaja, maailmameister aastail 1960 ja 1964. 
NSV Liidu meister rahvusvahelises kabes 1959, 1963, 1964 ja 1976.
Kuuria

Kuuria (ladina "curia", tuleneb sõnast vanas ladina keeles "coviria" ehk "kogunemine") oli Vana-Roomas patriitsisugukondade ühendus, triibuse alajaotis. See vastab Kreeka fraatriale. Rooma kodanikud jagunesid 30 kuuriasse, mille järgi rühmitus ka rahvakoosolek ("comitia curiata").
Kuuriaks nimetati ühtlasi algul kuuria kultuse- ja kogunemishooneid, hiljem ka senati koosolekute hoonet: Roomas algul Curia Hostilia, lühikest aega Curia Pompei (Pompeius laskis selle ehitada, kuid pärast Caesari tapmist 44 eKr see suleti) ja Curia Julia. Viimane on nimetatud Caesari järgi, kelle ajal ehitustöid alustati; hoone valmis Augustuse ajal 29 eKr. Kuuriaks nimetati isegi senatit ennast, samuti provintsilinna nõukogu ja selle hoonet. Niimoodi oli impeeriumi ajal igas munitsiipiumiks saanud linnas oma kuuria.
11. sajandist alates nimetatakse kuuriaks paavsti õukonda. Hiljem kandus see nimetus Kirikuriigi ja Vatikani (Püha Tooli) administratiivaparaadile (Rooma kuuria).
Demagoogia

Demagoogia on kõnedes, diskussioonis, vaidluses, arutluses, propagandas jm toimuv kuulajaskonna sihipärane ja ebaaus mõjutamine. Enamasti mõjutatakse uskuma asja, mille kohta esitaja teab, et see ei ole õige, et auditoorium jääks valearvamusele ja võtaks vastu sellest tulenevad valed otsused. Ausas diskussioonis, vaidluses või arutelus püütakse demagoogiat vältida ning tugineda üksnes faktidele ja loogikale. Sõna tähendus on läbi aja muutunud.
Demagoogia on tihedalt seotud retoorika ehk kõnekunstiga. Retoorika võib sisaldada demagoogiat, kuid retoorika abil püütakse eeskätt sõnumit ilmekalt, arusaadavalt ja mõjusalt esitada.
Tahtmatu demagoogia võib tuleneda kas sellest, et kõneleja on ise demagoogia ohver, või siis tema emotsionaalsest kontrollimatusest, puudulikest teadmistest ja nõrgast loogikast. Tahtlik demagoogia võib neid kolme teeselda.
Demagoogiavõtted jagunevad järgmistesse gruppidesse:
Demagoogiavõtteid.
Järgmiste võtete puhul oodatakse emotsionaalset reaktsiooni tingimusteta nõustumise kujul:
Järgmiste võtete puhul oodatakse emotsionaalset reaktsiooni, mille puhul inimene leiab, et tal on meeldivam ja lihtsam uskuda seda, mida räägitakse, isegi, kui see tõde ei ole:
Järgmiste võtete puhul oodatakse emotsionaalset reaktsiooni, mille puhul inimene leiab, et ta on halb inimene, kui ei usu seda, mida räägitakse, isegi, kui see tõde ei ole:
Järgmised võtted mängivad puudulike teadmiste peale:
Järgmised võtted mängivad puuduliku loogika peale:
Suhkruturniir

Suhkruturniir oli Amsterdamis aastail 1969–1977 peetud esinduslik kabeturniir. 
Peaturniiri võitjad.
1971. aastast viiakse selle turniiri raames läbi ka juunioride turniiri ning 1972. aastast kujunesid sellest juunioride maailmameistrivõistlused. 1973. aastal hakati läbi viima ka naiste maailmameistrivõistlusi ning kuni viimase suhkruturniirini peetigi naiste ja juunioride maailmameistrivõistlusi suhkruturniiri ühe osana.
Ülemaailmne Kabeföderatsioon

Ülemaailmne Kabeföderatsioon (inglise keeles World Draughts Federation, prantsuse keeles Fédération Mondiale du Jeu de Dames, lühend FMJD, inglise keeles ametlikult World Draughts Federation) on rahvuslikke kabeliite ühendav rahvusvaheline organisatsioon. 
Rahvusvaheline Kabeföderatsioon (prantsuse Fédération Internationale du Jeu de Dames, lühend FIJD) asutati 14. septembril 1947 Pariisis nelja riigi (Hollandi, Prantsusmaa, Šveitsi ja Belgia) kabeliitude osalusel. 1960. aastal nimetati organisatsioon ümber Ülemaailmseks Kabeföderatsiooniks. 
2015. aastal kuulub FMJD-sse 68 kabeföderatsiooni. Eesti Kabeliit võeti FMJD liikmeks 19. oktoobril 1991. FMJD ametlikud keeled on inglise, prantsuse ja vene keel.
FMJD peakorter asub Utrechtis. Föderatsiooni tähtsaim organ on kahe aasta tagant peetav peaassamblee, kus valitakse ka FMJD president.
FMJD on GAISF-i ("Global Association of International Sports Federations") liige. FMJD on IMSA ("International Mind Sports Association") asutajaliige.
Endel Taniloo

Endel Eduard Taniloo (kuni 25. oktoobrini 1935 Tanilov; 5. jaanuar 1923 Tartu – 28. november 2019 Tartu) oli eesti skulptor.
Taniloo on peamiselt loonud figuraal-, portree- ja monumentaalskulptuure. Üks tuntumaid neist on helilooja ja koorijuhi Juhan Simmi hauamonument Tartus Raadi kalmistul.
Elulugu.
Endel Taniloo õppis aastatel 1940–1943 Tartu Õpetajate Seminaris, 1943–1944 Kõrgemas Kunstikoolis Pallas. Aastal 1944 mobiliseeriti ta Saksa sõjaväkke. Aastatel 1944–1946 oli ta sõjavang Nõukogude Liidus Novosibirskis ja Kemerovos. Pärast vabanemist õppis ta aastatel 1946–1952 Tartu Riiklikus Kunstiinstituudis. Tema diplomitööks oli naiskorvpalluri skulptuur.
Aastatel 1959–2000 töötas Endel Taniloo Tartu Kunstikoolis õpetajana, aastatel 1992–1995 oli ta Tartu Ülikooli maaliosakonna õppejõud.
Endel Taniloo oli Kunstnike Liidu Tartu osakonna esimees aastatel 1977–1987, hiljem pikka aega juhatuse liige. Ta on juhtinud Tartu Kunstnike Maja tegevust. 1980. aastail ei saanud ta hästi läbi Tartu Ülikooli Kunstikabinetiga.
Endel Taniloo oli korporatsioon Revelia vilistlane (1990), Vanemuise seltsi auliige, Tartu Peetri koguduse liige alates 1953. aastast ja Eesti Rahva Muuseumi Sõprade Seltsi liige. Ta oli Forseliuse Seltsi ja Eesti Rahva Muuseumi Sõprade Seltsi asutaja ning Vanemuise Seltsi ja Korporatsioon Revelia vilistlaskogu taasasutaja. Kuulus vabamüürlaste ridadesse. 
Looming.
Taniloo oli üks esimesi kujureid, kes võttis skulptuurimaterjalina kasutusele dolomiidi. Ta on loonud tuhatkond taiest (skulptuur, monument, hauasammas, pisiplastika). Endel Tanilool oli üle 30 isikunäituse. Tema hobiks oli vanavara (samovarid, petrooleumilambid, triikrauad jm) kogumine. Oma suure triikrauakogu kinkis ta Tartu linnamuuseumile, petrooleumilambid Eesti Rahva Muuseumile.
Skulptor Endel Taniloo kortermuuseum.
2005. aastal asutas Endel Taniloo oma endistesse eluruumidesse aadressil Jakobi 35-3 Tartus ateljee-muuseumi. Pärast skulptori surma hoolitsevad muuseumi eest tema poeg Urmas Taniloo ja pojapoeg Joonas.
Isiklikku.
Endel Taniloo elas 96-aastaseks. Ta oli 1949. aastast kuni surmani abielus Heljo Tanilooga (sündinud Suur), abielu kestis 70 aastat. Nende poeg Urmas Taniloo on orelikunstnik ja tütar Airike Taniloo-Bogatkin on skulptor ja keraamik.
Valgla

Veekogu valgla ehk valgala (ka "vesikond", "bassein") on maa-ala, millelt vesi sellesse veekogusse voolab.
Jõe valgla (jõgikond) toimib nagu lehter: kõikjalt valglast voolab vesi sellesse jõkke kokku. Jõe igal lisajõel on oma valgla, mis kuulub emajõe valgla koosseisu.
Valglaid lahutavat piiri nimetatakse veelahkmeks ehk veelahkmejooneks. Veelahkmejoon on tihti piiriks kahe riigi vahel, kui piir kulgeb piki mäestikke.
Valgla jaguneb maapealseks ja maa-aluseks valglaks. Valglast rääkides peetakse tavaliselt silmas maapealset valglat, sest maa-alust valglat on enamasti raske kindlaks teha.
Maakera maismaast 32% kuulub Atlandi ookeani valglasse, 15% Põhja-Jäämere valglasse, 13% Vaikse ookeani ja 13% India ookeani valglasse. Antarktikat, mis moodustab maismaast 8%, ei ole sinna hulka arvatud.
Äravooluta valglad.
Osa maismaast ei kuulu ühegi ookeani valglasse. Seda nimetatakse äravooluta alaks. Äravooluta alale langevad sademed võivad voolata umbjärve (Kaspia meri, Araali meri) või lihtsalt ära aurata või pinnasesse imenduda, ilma et nad jõuaksid kusagile voolata. Okavango jõgi moodustab delta, mille harud kaovad kõrbeliiva. Sageli on äravooluta alad väga kuivad, nii et sinna oluliselt sademeid ei langegi. Maailma maismaast moodustab äravooluta ala umbes 18%.
Suurimate valglatega jõed.
Maailma kolm suurima valglaga jõge on Amazonas, Kongo jõgi ja Mississippi. Euroopa kolm suurima valglaga jõge on Volga, Doonau ja Dnepr. Eesti suurima valglaga jõgi on Narva jõgi: Narva jõe valgla on suurem kui Eesti.
Rutja

Rutja on küla Põhja-Eestis Haljala vallas, Soome lahe rannikul, Selja jõe läänekaldal.
Enne Eesti omavalitsuste haldusreformi 2017. aastal kuulus küla Vihula valda.
Asub Kundast umbes 10 km kaugusel läänes. Piirneb idas Karepaga. 
Rutjal on kaunid rannad ja männimetsad. Külast lääne pool asub Rutja lennuväli. 
Küla on esmamainitud 1489. aastal.
Rutjal asub mälestuskivi piirivalvekoer Dembele.
Solaarkonstant

Solaarkonstant on Maa atmosfääri ülakihile risti langeva päikesekiirguse intensiivsus Maa keskmisel kaugusel Päikesest.
Solaarkonstant ei ole päris konstantne suurus, sest päikesekiirguse intensiivsuses esinevad lühema ja pikema perioodiga fluktuatsioonid, mille tekke põhjused on ebaselged. Satelliidimõõtmistega on tuvastatud umbes 0,1% solaarkonstandi muutus Päikese 11-aastase tsükli kestel.
Solaarkonstandi mõõtühik on W/m².
Solaarkonstandi väärtus on 1360,8 W/m² Päikese aktiivsuse miinimumi ajal ja umbes 1362 W/m² maksimumi ajal.