Seitseteist provintsi

Seitseteist provintsi oli mõiste, mida kasutati Habsburgide Madalmaade keiserlikes osariikides 15. ja 16. sajandil. Nad katsid laias laastus Madalmaad, s.o tänapäeva Hollandi, Belgia ja Luksemburgi koos enamusega Prantsuse Nordi departemangust, sealhulgas Artois, Prantsuse Flandria ja Prantsuse Hainaut. Sellesse alasse mahtusid ka poolsõltumatud, peamiselt kiriklikud valdused, nagu Liège, Cambrai ja Stavelot-Malmedy.
Seitseteist provintsi tekkisid Burgundia Madalmaadest, mitmest läänist, mida valdas Valois-Burgundia dünastia, ja aastal 1482 päris need Habsburgide dünastia, aastast 1556 valdas Habsburgide Hispaania. Aastast 1512 moodustasid provintsid lõviosa Burgundia ringkonnast. Aastal 1581 eraldus Seitse Ühendatud Provintsi, et moodustada Hollandi Vabariik.
Koosseis.
Pärast seda, kui Habsburgist keiser Karl V omandas Jülich-Kleve-Bergi hertsog Wilhelmilt 1543. aasta Venlo lepinguga Gelderni hertsogkonna, hõlmasid Seitseteist provintsi:
Madalmaade Generaalstaatides ei olnud alati samad "seitseteist" provintsi esindatud. Mõnikord oli üks delegatsioon teisega liidetud.
Hilisematel aastatel sai Zutpheni krahvkond Gelderni hertsogkonna osaks ja Limburgi hertsogkond sõltus Brabanti hertsogkonnast. Drenthe isandkonda on mõnikord peetud Overijsseli isandkonna osaks. Teisest küljest olid prantsuskeelsed Flandria linnad mõnikord tunnistatud eraldi provintsiks.&lt;br&gt;Seetõttu on mõnes loendis Zutphen ja Drenthe asendatud järgmistega:
Madalmaades oli mitu lääni, mis ei olnud Seitsmeteistkümne provintsi osad, peamiselt seetõttu, et need ei kuulunud Burgundia ringkonda, vaid Alam-Reini-Vestfaali ringkonda. Suurim neist oli Liège'i piiskopkond, roheline ala kaardil, sealhulgas Horni krahvkond. Etniliselt ja kultuuriliselt Madalmaade hertsogkonnad Kleve ja Jülich ei kuulunud kumbagi. Põhjas olid veel mõned väikesed üksused, nagu Amelandi saar, mis säilitasid oma isandad kuni Prantsuse revolutsioonini.
Ajaloolased on välja tulnud loendi erinevate variatsioonidega, kuid alati 17 liikmega. See arv on valitud oma kristliku varjundi tõttu.
Ajalugu.
Seitseteist provintsi pärinesid Burgundia Madalmaadest. Burgundia hertsogid said süstemaatiliselt erinevate provintside isandateks. Hertsoginna Marie oli viimane Burgundia dünastiast.
Kui ta abiellus Saksa-Rooma keisri Maximilian I-ga, läksid provintsid aastal 1482 Habsburgidele, välja arvatud Burgundia hertsogkond ise, mis läks pärast Marie isa, Charles Südi surma Saali tavaõiguse kohaselt tagasi Prantsusmaale. Maximiliani pojapoeg, Saksa-Rooma riigi keiser ja Hispaania kuningas Karl V ühendas lõpuks kõik seitseteist provintsi oma võimu alla, viimaseks oli Gelderni hertsogkond aastal 1543.
Enamus nendest provintsidest olid Saksa-Rooma riigi läänid. Kaks provintsi, Flandria krahvkond ja Artois' krahvkond, olid algselt Prantsuse läänid, kuid suveräänsus loovutati keisririigile Cambrai rahuga aastal 1529.
1549. aasta Pragmaatiline sanktsioon määras, et provintsid pidid tulevikus jääma ühendatuks ja samale monarhile pärandatavaks. Seejärel asutas Karl V tiitli "Heer der Nederlanden" ("Madalmaade isand"). Ainult tema ja ta poeg kasutasid seda tiitlit.
Pärast Karl V troonist loobumist aastal 1555 jagati tema valdused tema poja, Hispaania kuninga Felipe II, ja tema venna, Saksa-Rooma keisri Ferdinand I vahel. Seitseteist provintsi läksid tema pojale, Hispaania kuningale.
Konfliktid Felipe II ja tema Hollandi alamate vahel viisid Kaheksakümneaastase sõjani, mis algas aastal 1568. Seitse põhjapoolset provintsi saavutasid sõltumatuse kui Seitsme Madalmaa (Provintsi) Ühendatud Vabariik. Need olid:
Lõunapoolsed provintsid Flandria, Brabant, Namur, Hainaut, Luksemburg ja teised, jäid Hispaania võimu alla tänu Parma hertsogi sõjalisele ja poliitilisele andele, eriti Antwerpeni langemisel. Siit alates said provintsid tuntuks kui Hispaania Madalmaad või Lõuna-Madalmaad.
Põhjapoolsed Seitse Ühendatud Provintsi valdasid osi Limburgist, Brabantist ja Flandriast Kaheksakümneaastase sõja ajal (vaata "Generaliteitslanden"), mille lõpetas Vestfaali rahu aastal 1648.
Artois ning osi Flandriast ja Hainaut'st (Prantsuse Flandria ja Prantsuse Hainaut) loovutati Prantsusmaale 17. ja 18. sajandi jooksul.
Majandus.
16. sajandi keskpaigaks oli Antwerpeni markkrahvkond (Brabanti hertsogkond) saanud Madalmaade majanduslikuks, poliitiliseks ja kultuuriliseks keskuseks, pärast mida viidi pealinn lähedalasuvasse Mecheleni isandkonda Brüsseli linna.
Brugge (Flandria krahvkond) oli juba kaotanud oma silmapaistva seisundi Põhja-Euroopa majandusvedurina. Ja Holland kogus 15. ja 16. sajandil järk-järgult tähtsust.
Siiski, pärast seitsme põhjapoolse provintsi mässu (1568), Antwerpeni rüüstamist (1576), Antwerpeni langemist (1584–1585) ja seetõttu Schelde sulgemist laevaliiklusele, kolis suur hulk inimesi lõunapoolsetest provintsidest põhja, uude vabariiki. Õitsengu keskus liikus lõunapoolsetest linnadest nagu Brugge, Antwerpen, Gent ja Brüssel põhjapoolsetesse, peamiselt Hollandi linnadesse, sealhulgas Amsterdam, Haag ja Rotterdam.
Holland ja Madalmaad.
Et eristada vanemaid ja suuremaid Madalmaid tänapäevasest Hollandi riigist, loobuvad hollandikeelsed viimase puhul tavaliselt mitmusest. Nad ütlevad "Nederland" ainsuses praeguse riigi kohta ja "de Nederlanden" mitmuses Karl V valduste kohta. Teistes keeltes pole see üldiselt levinud.
Flandria.
Sama segadus on ka sõna "Flandria" ümber. Ajalooliselt kasutatakse seda Flandria krahvkonnal, mis vastab laias laastus tänapäevastele Lääne-Flandria ja Ida-Flandria provintsidele. Kuid kui hollandikeelne Belgia rahvastik otsis 19. sajandil rohkem õigusi, võeti sõna "Flandria" taaskasutusele, kuid nüüd hollandikeelse Belgia osa tähistamiseks, millest Flandria krahvkond moodustas vaid osa (vaata Flaami liikumine).&lt;br&gt;Nii ei kattu Flandria krahvkonna ja tänapäevase Flandria territooriumid täielikult:
See selgitab näiteks, miks Ida-Flandria provints ei asu tänapäeva Flandria idaosas.