Luulusalvei

Luulusalvei ("Salvia divinorum") on huulõieliste sugukonda salvei perekonda kuuluv rohttaimeliik. Taim on psühhoaktiivne ning tekitab nägemusi ja muid hallutsinatoorseid kogemusi. Tema looduslik kasvukoht on Mehhikos, Oaxaca osariigis, Sierra Madre de Oaxaca mägedes asuvates pilvemetsades, kus ta kasvab niisketes ja varjulistes kohtades. Luulusalvei võib kasvada üle meetri kõrgeks. Tal on seest õõnes, ristlõikes ruudukujuline vars ning harva esinevad valged, violetse õietupega õied. Kuna taimed toodavad väga harva eluvõimelisi seemneid ning paljunevad peamiselt vegetatiivselt, siis pole täpselt teada, kas luulusalvei on looduslikult tekkinud või aretatud.
Masateegi šamaanid on luulusalveid kasutanud kaemuslik-nägemuslike teadvusseisundite loomiseks oma spirituaalsetel tervendamisseanssidel. Nende kaudu on teadlased teinud taime tuntuks-teatuks ka mujal maailmas.
Eestis on luulusalvei sotsiaalministri 21.11.2013 määrusega kantud narkootiliste ja psühhotroopsete ainete nimekirja: "Narkootiliste ja psühhotroopsete ainete meditsiinilisel ja teaduslikul eesmärgil käitlemise ning sellealase arvestuse ja aruandluse tingimused ja kord ning narkootiliste ja psühhotroopsete ainete nimekirjad" ja selle aine käitlemine on allutatud rangetele käitluseeskirjadele, enne seda kuulus ta lihtsalt retseptiravimite alla.
Ajalugu.
Mehhikos Oaxaca piirkonnas elavate masateegi indiaanlasete juures on luulusalveid kasutatud peamiselt šamanistlikel raviseanssidel ja ka näiteks ennustamisel. Lisaks luulusalveile on masateekide šamanistlikel rituaalidel kasutatud teisigi hallutsinogeenseid seeni-taimi: lehtertapu ("Turbina corymbosa") seemneid, psilotsübiini sisaldavaid seeni ja erinevaid ilunõgese ("Coleus") liike. Kristlusest mõjutatud masateegi šamaanid suhtuvad luulusalveisse kui neitsi Maarja kehastusse ning taolisi psühhedeelseid rituaale alustatakse tavaliselt palvetega püha Peetruse, Kolmainsuse ja/või teiste pühakute poole. Rituaalides kasutatakse ainult värskeid "S. divinorumi" lehti. Pärast lehtede söömist viibitakse vaikuses, kuna usutakse, et ""La Maria" ("S. divinorum") räägib tasasel häälel".&lt;br&gt;Väiksemates annustes kasutatakse luulusalveid ka diureetikumina ja mitmesuguste tervisehädade korral, näiteks kõhulahtisuse, kehvveresuse, peavalude ja reuma, kuid ka muude, päritolult poolmaagiliste vaevuste korral.
&lt;br&gt;Kuna taim õitseb väga harva, st on peaaegu steriilne ja paljuneb peamiselt klonaalselt, siis oletatakse, et liigi kujunemisel võis olla oma osa ka inimeste poolt taime valikulisel paljundamisel (sordiaretus).
Avastamine teadusmaailma jaoks.
Luulusalveid mainis esimesena trükis Ameerika antropoloog Jean Basset Johnson, nimetades seda taime "Hierba Maria"'ks oma 1939. aastal ilmunud masateegi šamanismi kohta käivas artiklis. Ta kirjeldab ka täpsemalt, kuidas masateegid taime kasutasid, ja annab ülevaate selle toimest oma kogemuste põhjal. Luulusalvei psühhoaktiivse toimemehhanismi selgitas alles 1990. aastatel välja Daniel Sieberti juhitud uurimisgrupp. Daniel Siebert määras kindlaks, et lehtede psühhoaktiivse mõju saavutamiseks tuleb teatud kogust värskeid lehti lihtsalt suus mäluda, siis imenduvad ained suu limaskestade kaudu organismi (toime saavutamiseks peab aine läbima vere-aju barjääri). Lehtede või puhta salvinoriin A allaneelamisel (söömisel) toimeaine seeditakse seedetraktis, ja "mõõdetavat" hallutsinogeenset toimet ei teki, kuid sööduna võib taim evida põletikuvastast toimet. Siebert uuris ka koguseid ja avastas, et salvinoriin A on oma psühhoaktiivset mõju avaldava koguse suhtes teadaolevalt kõige tugevama toimega hallutsinogeen.
Gordon Wasson on ka vihjanud, et luulusalvei võiks olla Asteegi koodeksites mainitud mütoloogiline "pipilzintzintli", kuid see väide pole kindlat tõestust leidnud ja mõned etnobotaanikud suhtuvad sellesse skeptiliselt, pakkudes, et "pipilzintzintli" võis olla pigem seen ("Psilocybe spp.") või mõni muu taim.
"S. divinorum"'it on pakutud ka üheks teiseks asteekide salapäraseks mütoloogiliseks taimeks – "poyomatli". "Poyomatli"'il, nagu "pipilzintzintli"'ilgi on aga ka teisi kandidaattaimi, põhiliselt kakaotaolises joogis kasutatud "cacahuaxochitl" ("Quararibea funebris").
Nime päritolu.
Taimeperekonna "Salvia" nimetust on teadaolevalt esimesena maininud Plinius Vanem, kasutades seda aedsalvei ("Salvia officinalis") kohta. "Salvere" tuleb ladina keelest ning tähendab tervist, heaolu ja 'end tervena' või 'hästi tundma' või 'päästma'.
Liiki määrav nimetus, "divinorum", on taimele antud lähtuvalt ta kasutamisest ennustamisel, divinatsioonil ja ravitsemisel. Liigi nimetuse "divinorum" on taimele pannud Albert Hofmann, kes selle taime koos Wassoniga korjas ja Euroopasse tõi.
Stanislav Grofile antud intervjuus kommenteerib A. Hoffmann luulusalveile antud ladinakeelset nimetust järgmiselt: "Ma ei olnud nimega eriti rahul, sest "Salvia divinorum" tähendab "kummituste salvei", samas kui "Salvia divinatorum", õigem nimetus, tähendab "preestrite salvei". Kuid nüüdseks on see botaanilisse kirjandusse kinnistunud kui "Salvia divinorum"."
Oma raamatus "LSD: My Problem Child" on Hofmann kirja pannud, et andis taime "hojas de la Pastora" näidised liigi määramiseks botaanikutele Carl Eplingule ja Carlos D. Játivale "Botanical Institute of Harvard University" Cambridge's. Botaanikud leidsid, et tegemist on seni teaduslikult kirjeldamata taimeliigiga ja panid taimele nimeks "Salvia divinorum".
Luulusalveil on taime päritolumaal veel muidki nimetusi, millest enamik seostub neitsi Maarjaga (inglise keeles veel "Diviner's Sage" – "ennustajate" või "prohvetite salvei"; "Ska María Pastora"; "Seer's Sage" – "nägijate salvei")
Kuna Masateegid usuvad, et taim on Ladina-Ameerika ühe tähtsaima pühaku, neitsi Maarja kehastus, siis kohtlevad nad taime ka suure hoole ja austusega. Nimi "Ska Maria Pastora", mida tihti lühendatakse ""Ska Maria" või "Ska Pastora"", tähendab "Hingikarjase (lambakarjuse) neitsi Maarja taime leht." On veel teisi hispaaniakeelseid nimesid nagu ""hojas de la Pastora", "hierba (yerba) Maria" ja "la Maria". Samuti peetakse luulusalveiks taime, mida masateegid ja teised kutsuvad "hoja de adivinacion"" (prohvetite taimeleht). "S. divinorumit" kutsutakse ka "la hembra" (naine),
kui masateegid paigutavad taime sarnaste religioossete hallutsinogeenide perekonda. Teised taimed, millega "S. divinorum"'i nimetus "la hembra" on seotud, on "Coleus pumila", mida kutsutakse "el macho" (mees) ja kahte sorti taime liigist "Coleus blumei", mida kutsutakse "el nene" (laps) ja "el ahijado" (ristipoeg).
Mõned uurijad arvavad, et kuna masateekitel puudub taimele nende enda põliskultuurist tulenev nimetus, siis see viitab, et taim on masateekide kasutusse tulnud pigem kuskilt mujalt, kui et nad ise selle on avastanud. Teised arvavad, et kuna neitsi Maarjasse ei suhtuta kristluses tavaliselt kui karjusesse või hingekarjasesse, siis võiks selline kujutlus viidata kristluse-eelsele masateekide kultuuriruumile.
Botaanika.
Luulusalveil on suhteliselt suured, ovaalsed, mõnikord hambulise leheservaga lehed. Lehtedel on lühike leheroots, mis võib ka puududa, ning lehe kummalgi poolel puuduvad karvakesed. Mõnede allikate kohaselt on lehtedel karvakesed, mis komplekteerivad vaiku. Taim võib kasvada üle meetri kõrgeks, tal on seest õõnes vars, mis kipub murduma või vajuma maadligi ning taim võib maadligi olles juurduda varre sõlmkohtadest.
Harva esinevad õied on luulusalveil ligikaudu 30 cm pikkuse männasja õisikuna, kus esineb umbes kuus õit ühe männase kohta. Õis on umbes 3 cm pikk, valge, kaardus-kumer ja kaetud karvakestega. Õis paikneb õie algusest lillakas õietupes, mida katavad näärmed ja karvakesed. Oma looduslikus kasvukohas õitseb taim ajavahemikus septembrist maini.
Looduslik levila.
Luulusalvei on endeemne liik ja tema looduslik levila on Mehhiko Oaxaca osariigis Sierra Mazateca mägede piirkonnas. Ta kasvab seal primaarsetes ja sekundaarsetes pilvemetsades ning troopilistes igihaljastes metsades kõrgustel 300–1830 meetrit merepinnast. Tavaliselt kasvab ta jõgede või ojade kallastel, mustadel, viljakatel muldadel, suurema niiskusega kohtades, väiksemate puude ja põõsaste varjus. 
Taksonoomia.
Kuigi luulusalveid on teaduskirjanduses mainitud juba 1939. aastal, kulus aastaid, enne kui botaanikud said selle liigi olemasolu kinnitada. Üheks peamiseks põhjuseks sellele oli, et masateegid ei soovinud taimede kasvukohti avaldada ning liigi määramiseks olid vajalikud õied. 1962. aastal reisid Sierra Mazateca piirkonnas šveitsi päritolu keemik, Albert Hofmann ja etnomükoloog R. Gordon Wasson uurides masateekide rituaale ja otsides selle taime isendeid, kuid neil ei õnnestunudki leida nende taimede kasvukohti. Lõpuks andsid siiski masateegid neile mõned õitsevad taimed, mis saadeti botaanikutele määramiseks ja teaduslikult kirjeldamiseks. Aastaks 1985 oli leitud ligikaudu 15 luulusalvei populatsiooni.
Kuni 2010. aastani levis erinevaid arvamusi selle kohta, kas luulusalvei on liikidevaheline hübriid või mitte. Taime osaline steriilsus viitas hübriidsusele, kuid neid liike, millest paistaks selgelt, et luulusalvei on nende ristand, pole leitud. Teine võimalus on, et taime osaline steriilsus võis olla tingitud selektsiooni ja pikaajalise kultuurina kasvatamise tulemusel tekkinud inbriidingust ehk sugulusaretusest.
2010. aastal avaldatud uurimus luulusalvei DNA molekulaar-fülogeneetiliste meetoditega võrdlemisest mitme sugulasliigiga viitab tugevalt sellele, et luulusalvei siiski ei ole hübriid, kuna DNA ITS-järjestuste põhjal ei paista, et see oleks päritud kahelt eri liiki "vanemalt" ja samuti pole mitteühilduvust kloroplastide DNA ja ITS-järjestuse põhjal koostatud fülogeneesi puude vahel.
Üheks varem pakutud luulusalvei "vanemaks" ja lähimaks sugulasliigiks pidasid botaanikud Epling ja Játiva "Salvia cyanea"'d (sünonüüm "Salvia concolor"), kuid 2010. aasta fülogeneetiline analüüs näitab, et luulusalvei lähim sugulane on "Salvia venulosa" – haruldane endeemne salveiliik, mida leidub Colombias ja mis kasvab varjulistes, metsastes kohtades, kõrgustel 1500–2000 m üle merepinna.
Luulusalvei kui liigi päritolu on siiani selgusetu. "Salvia" suures, ligikaudu 900 liigist koosnevas perekonnas on selliseid ebaselge päritoluga liike veel kaks: Saudi Araabia lääneosas kasvav "Salvia tingitana" ja Mehhikost pärit "Salvia buchananii."
Sordid.
Üldiselt on teada kaks "S. divinorumi" sorti. Üks levinud sort on 1962. aastal ökoloog ja psühholoog Sterling Bunnelli korjatud ("Bunnell"'i tüvi) ja nime poolest Wassonile ja Hofmannile valesti omistatud kui "Wasson-Hofmann"'i tüvi (e sort). Teine sort on 1991. aastal antropoloog Bret Blosseri Huautla de Jiménezest korjatud "Blosser"'i tüvi.
Lisaks neile on veel teisi, kuid mitte nii hästi dokumenteeritud sorte ehk tüvesid, näiteks silmapaistvalt sakiliste leheservade ja pigem ümarate kui ovaalsete lehtedega "Luna" tüvi (võimalik et "Bunnell"'i tüvi), mis leiti kasvamas Havailt teiste "S. divinorum"'i kloonide hulgas. 
Kasvatamine.
Paljundamine.
Luulusalveid paljundatakse tavaliselt vegetatiivselt. Selleks lõigatakse taime varre osast lühikesed, 5–8 cm pikkused tükid, mis pannakse vette juurduma. Juured moodustuvad tavaliselt kahe-kolme nädala pärast, misjärel saab uued taimed mulda istutada.
Õitsemine.
Taimed puhkevad õide tavaliselt siis, kui päev on lühem kui 12 tundi. 
Kahjurid.
Katmikaladel kasvatades võivad taime, olenevalt kasvatuspiirkonnast, ohustada näiteks kasvuhoonekarilane, kedriklestad ("Tetranoychidae spp".), lehetäid ("Aphididae spp.").
Toime ja kasutamine.
Traditsiooniliselt on rituaalides kasutatud luulusalvei värskeid lehti. Neid mälutakse suus ja neelatakse alla või juuakse nende katkipressimisel saadud mahla ja vee segu.
Ravitsejate rituaalide käigus võidi tarbida ära märkimisväärne kogus – 50–100 luulusalvei lehte.
Kasutatakse ka kuivatatud lehti, mida suitsetatakse isevalmistatud sigarettidena või piibust, või aurustatakse spetsiaalses aurustamisseadmes ja hingatakse sisse tekkinud aure. Samamoodi tehakse ka luulusalveist saadud ekstraktiga. 
Hanes (2003) on kirjeldanud luulusalvei lehtede võimalikku kasutamist depressiooni ravis antidepressandina. Ühe depressiooni põdeva patsiendi juhtumikirjelduse järgi aitas depressioonist väljatulekul depressiooni sümptomeid leevendada regulaarne luulusalvei lehtede manustamine väikeses koguses: ½–¾ grammi kolm korda nädalas 15–30 minuti jooksul suus hoides.
Luulusalvei hallutsinogeenne ja psüühikat mõjutav toime võib indiviiditi varieeruda. Leidub inimesi, kellel taimeosade tarvitamine ettenähtud meetodeid kasutades esimestel kasutuskordadel psühhedeelset toimet ei avalda.
Kuigi selle mõju sarnaneb LSD omaga, on see enamikus riikides lubatud (v.a Austraalia, Belgia, Eesti, Hispaania, Itaalia, Poola, Rootsi, Saksamaa, Soome, Taani, Türgi ja veel mõned riigid, kus "S. divinorum" on kas täielikult keelustatud või lubatud teatud piirangutega).
Hiljutine ajalugu.
Luulusalvei on praegusajal muutumas järjest rohkem tuntuks, levinumaks ja kergemini kättesaadavamaks. Lisaks on ka internet võimaldanud kasvada luulusalvei taimi, kuivatatud lehti, ekstrakte ja muid valmissegusid vahendaval äritegevusel.
Kuigi taim on mitmetes maades keelustatud kui ohtlik substants, pole samas teada, et taime tarvitamine oleks põhjustanud tõsiseid õnnetusjuhtumeid või terviseprobleeme. Politsei pole ka seda märkinud ära kui tähelepandavat probleemi korra rikkumisel. Seni pole luulusalvei tõmmanud endale otsest meedia negatiivset tähelepanu.
Uudised meediakanalites on tavaliselt seotud luulusalvei legaalse staatusega ja taime halvamaigulise seostamisega LSD või muude psühhoaktiivsete ainetega.
Lapsevanematele põhjustavad muret ka YouTube'is levivad videod luulusalvei kasutamisest. Ingliskeelses meedias on palju tähelepanu saanud teismelise Brett Chidesteri ebaselgete motiividega suitsiid; väidetavalt olevat see noormees kaotanud elu mõtte pärast luulusalvei tarvitamist.
Luulusalvei mõju hindamisel käitumisele kasutati ka esimest korda YouTube'is levivaid videoid – San Diego ülikooli teadlased hindasid juhuslikult valitud videote alusel tehtud uurimuses taime hälvitavat toimet. Nende uurimusest tuli välja, et kõige tugevam toime ilmneb vahetult pärast luulusalvei suitsetamist ja kestab umbes 8 minutit. Toime seisneb ajutises kõnevõime- ja koordinatsioonikaotuses.
Salvinoriin A.
Luulusalvei psühhoaktiivse toimeainena on identifitseeritud neoklerodaan (inglise "neoclerodane") diterpeen salvinoriin A. Erinevalt LSD-st ja muudest hallutsinogeenidest ei kuulu salvinoriin A alkaloidide hulka, vaid on terpenoid. Kui psühhoaktiivne mõju kõrvale jätta, siis on taim üldiselt vähetoksiline (toksilist toimet kudedele pole täheldatud ) ja nõrga sõltuvust tekitava toimega. 
On leitud, et salvinoriin A on D2 ja κ-opioidretseptori agonist . Arvatakse, et salvinoriin A selektiivset ja tugevat κ-opioidretseptori agonistlikku omadust saab ära kasutada uute ravimite loomisel selliste hallutsinatoorseid kogemusi tekitavate haiguste jaoks nagu skisofreenia, dementsus jm. Samas on uuritud ka κ-opioidretseptori agonistide võimalikku kasutamist sõltuvusravil.
Luulusalveid ei tuvastata praegu Eestis mitte ühegi narkotestiga. Küll on aga võimalik luulusalvei saaduste tarvitamist tuvastada vedelikkromatograafia-massispektromeetria meetodil.
Kunagi arvati, et luulusalvei pikendab eluiga.