tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Sophia von Güldenschantz

Sophia von Güldenschantz (vene: "София Карловна фон Гильденшанц"; sündinud umbes 1830. aastatel Podoolia kubermangus, Vene keisririigis, tänapäeva Ukrainas – 1901) oli baltisaksa päritolu aadlinaine ja Kiievi Aadlineidude Instituudi 6. lennu vilistlane (1854).
Elulugu.
Sophia von Güldenschantz sündis Vene keisririigi Podoolia kubermangus baltisaksa päritolu aadliperekonnas "Güldenschantz". 
Tema isa oli Vene armee ohvitser Carl von Güldenschantz (noorem) (vene: "Карл Егорович фон Гильденшанц"; sündinud 1810. aastatel – surnud pärast 1856. aastat), kes teenis Vene keisririigi armees 5. jalaväekorpuse ja 5. vooribrigaadi ülemana ("ober-wagenmeister" — vanem voorimeister) majori auastmes. Perekond kuulus Podoolia kubermangu aadliseisusesse alates 20. maist (1. juunist) 1844 (keiserlik dekreet nr 9383). 
Haridus.
Sophia õppis Kiievi Aadlineidude Instituudis (vene: "Киевский институт благородных девиц"), mis oli üks keisririigi mainekamaid aadlitütarde kasvatusasutusi. Ta lõpetas instituudi 1854. aastal, 6. lend.
Instituuti võeti vastu 10–13-aastaseid aadlipäritolu tütarlapsi. Täisõppekursus kestis kuus aastat, koos ettevalmistusklassiga seitse aastat. Õppemaks oli 800–1000 rubla aastas, kuid ligikaudu pooled õpilased said riigilt stipendiumi. Õpilaste vastuvõtul nõuti järgmisi dokumente:
Õpilased pidid kaasa võtma nn „kaasavara“ – kümme särki, 12 paari sukki, kuus lina, kuus rätikut, kaks hõbelusikat (supi- ja teelusikas), hõbenoa ja kahvli. Õppetöö keskendus religioonile, kirjandusele, muusikale, võõrkeeltele ja etiketikursustele, mis valmistasid noori ette teenistuseks keisrinna õukonnas või aadliperekondade kasvatajannadena.
Sugupuu.
Sophia von Güldenschantz pärines Liivimaa päritolu aadlisuguvõsast Güldenschantz, mis oli 19. sajandil kantud Podoolia kubermangu aadliraamatusse.
Tema sugulaste hulka kuulusid:
Kotkamets

Kotkamets on eesti perekonnanimi.
Nimede eestistamisel määrati Kotkamets uueks perekonnanimeks kahel korral kokku kuuele isikule, kelle senine perekonnanimi oli Grünbach (Narva linnas 1940. aastal) ja Klukov (Kljukov) (Laiksaare vallas Pärnumaal 1937. aastal). Seisuga 1. jaanuaril 2025 sellise perekonnanimega inimesi Eestis ei ela või on neid vähem kui 5.
Pellerhaus

Pellerhaus, ka Mayersches Pellerhaus (viitena sõjajärgsele hoonele) on maja Nürnbergi vanalinnas, kunagine 17. sajandi algul ehitatud ja Teises maailmasõjas suures osas hävinud renessanslik kaupmehemaja, mille välisilme pole säilinud, ent ehitise esimese korruse interjöör ja siseõu Pellerhof on 21. sajandil eeskujulikult algkujul restaureeritud. Maja ehituslikku lahendust peetakse atraktiivseks näiteks vana restaureerimisest ja lõimimisest uue hoonega.
Ajaloost.
Pellerhaus kuulus kunagi Nürnbergi ilmaliku renessanssarhitektuuri väljapaistvamate näidete hulka. See ehitati linnakodaniku ja kaupmehe Martin Pelleri jaoks Itaalia "palazzo"de eeskujul arhitekt Jacob Wolf vanema plaanide järgi aastail 1602–1605. Majal oli astmelise dekoreeritud viiluga mitmekorruseline tänavapoolne osa, sisehoov ja tagumine hoone, tüüpiline põhiplaan paljudel Nürnbergi majadel.
Majal oli lisaks rustikas soklikorrusele veel kaks korrust ja kolm katusekorrust. Korruseid eraldasid karniisid, seitsme püstikuna kõrguvaid aknaid eraldasid igal korrusel pilastrid, mis lõppesid kõrgel voluutidega astmikviilul rikkalikult kaunistatud obeliskidega. Viilu tipus kandsid kaks hermpilastrit kilpi kronogrammiga "CVM Deo", mis vastas aastale 1605. Viilu tipus oli Jupiteri kuju. Viilu keskteljel sissekäigu kohal oli eenduv erker ja neljandal korrusel Toursi püha Martini reljeef viitena omaniku nimele.
Sisehoovi ümbritses kaheksanurksetele piilaritele toetuv ümarkaarne arkaad, mille kohal kulges kaks kaaristuga ja rinnatistega galeriid. Hoone tagaseinas oli galerii asemel igal korrusel kaunistatud ärkliaken, mis arvatavasti pidi leevandama kitsa siseõue koridoritaolist muljet. Siseõue toed ja rinnatised olid kujundatud järelgootika vormides. 
Martin Pelleri perekond asus majja 1625. aastal. Martin Peller suri 1629 ja tema suguvõsa elas majas 1828. aastani. Seejärel kuulus hoone mööblivabrikant Johann Adam Eissererile. Tema järeltulijatelt läks maja Nürnnbergi linnale 1929. aastal ja sellesse asutati linnarhiiv. Juba sel ajal peeti Pellerhausi linna üheks kaunimaks vaatamisväärsuseks ja märkimiseväärseks ehitismälestiseks Saksamaa kunsti ajaloost.
Teises maailmasõjas hoone purustati peaaegu täielikult, erandiks kelder, osa allkorrusest ja siseõuest ning trepitorn. Järgnevalt jäeti alles ja taastati vaid siseõue kaaristu. 1957. aastal said need osaks uuest Fritz ja Walter Mayeri ehitatud raamatukoguhoonest sõjajärgsele perioodile tüüpilises funktsionaalses stiilis. Järgnevatel kümnenditel tegutsesid seal linnarhiiv aastani 2000 ja linnaraamatukogu üks haru 2012. aastani.
2013. aastast tegutseb majas Nürnbergi munitsipaalmuusemi haru nn Mängude maja (Deutsches Spielearchiv) ja koht tegutseb linna olulise kultuurikeskusena.
Siseõu asetses uues raamatukoguhoones konserveeritud varemena. 2005. aastal hakati kiviraidur Harald Pollmanni ja Nürnbergi vanalinna seltsi eestvõttel arendama ideed hoone säilinud interjööriosade ja siseõue rekonstrueerimisest. Töö algas 2008. aastal ja läks maksma 4,5 miljonit eurot, mis enamjaolt kaeti eraannetustest; Pellerhof valmis 2018. aasta juuliks.
Nikolai Königsfest

Nikolai Königsfest (19. august 1872 – 15. detsember 1949) oli fotograaf, kes tegutses Hiiumaal, Arhangelskis ja Kuressaares.
Elulugu.
Nikolai Königsfest sündis Venemaal Penzas. Tema isa Sigismund oli Tallinnas 1858. aastal fotograafina tööle asunud. Nikolai lõpetas 1885. aasta paiku Astrahani reaalkooli ning õppis 1898.–1904. aastal Berliinis fotograafiat.
Nikolai valdas ainult vene ja saksa keelt, ta oli tagasihoidlik ning ei võtnud osa seltskonnaelust. Teda peeti kadedaks ja vanamoodsaks, kuid samal ajal ka pühendunuks ja korrektseks. Põhitöö kõrval oli ta Kuressaare tööoskusameti eksamikomisjoni liige foto alal.
1941.–1942. aastal elas Königsfest Saksamaal Schwäbisch Halli linnas, kust kolis Reutlingenisse, kus ta 1949. aastal suri.
Tegevus fotograafina.
1905. aasta revolutsiooni ajal pildistas Nikolai Königsfest mahapõletatud Eesti mõisu, 1912. aastal töötas aga Hiiumaal Kärdlas. 1918.–1919. aastal töötas ta Arhangelskis Mihkel Õnnise fotoateljees. 1920. aastate algul naasis ta Kärdlasse, kus seadis sisse ateljee. Umbes 1925. aastal alustas ta tööd Kuressaares aadressil Pruuli 7 (praegu Põik 2) ateljees, mida olid enne teda kasutanud Theodor Jasner ja Mihkel Õnnis. Peagi kolis ta aadressil Lossi 5 (praegu Lossi 7) asuvasse Carl Bergmanni majja, mille vasaku tiiva teisel korrusel olid tal lesestunud poolõega korter ja tööruumid.
1940. aasta juunipöörde järel natsionaliseeriti Bergmanni maja ja Königsfest kolis tagasi Pruuli tänava ateljeesse. 1941. aasta märtsis otsustas ta Saksamaale ümber asuda, kuigi oli 1936. aastal saanud Eesti kodakondsuse. Suur osa Königsfesti negatiive hävines pärast tema lahkumist, kuigi need oli omandanud tema abitööline Hans Mirka (1912–2005). Mirka mobiliseerimisel jäid negatiivid järelevalveta. Nende hulgas oli ka palju Carl Oswald Bulla negatiive.
Königsfesti ateljeepersonali hulka kuulus tavaliselt üks tööline ja kaks õpilast. Retušeerijana on tema juures töötanud Sonja Koževnikova (töötas ka Martin Jakobsoni juures), Liidia Pallas ja Olga Piipuu. Õpilastest on teada Voldemar Kõdar, Tamara Aavik, Albert Pärtel, Linda Ello (Lember) ja Tamara Kurvet (Johann Julius Kurveti tütar).
Königsfestile meeldis kasutada Kodaki kloorbroomhõbepabereid, mis glütseriinilmutiga töödeldes andis fotole pruuni tooni. Fotode signatuuriks on enamasti kummitempliga löödud või sissepressitud "N. Königsfest. Kuresaar".
Progressiivne Liikumine

Progressiivne Liikumine on Eesti mittetulundusühing ja erakondlikult sõltumatu poliitiline noorteühendus. Ühingu põhikirja kohaselt on selle eesmärgiks progressiivse maailmavaate edendamine Eesti noorte seas ja seeläbi kaasa aidata demokraatliku ja inimkeskse Eesti riigi rajamisele. Selle põhiväärtusteks on võrdsus, vabadus ja solidaarsus. Ühenduse esindajad on kirjeldanud avalikkuses selle maailmavaadet vasakpoolsena ja avaldanud toetust tasaarengu põhimõtetele.
Organisatsiooni asukoht on Tartus, ent selle tegevus ulatub üle kogu Eesti. Sellega saavad täisliikmetena liituda progressiivse maailmavaatega 16–35-aastased Eesti elanikud. Teised on oodatud toetajaliikmeteks.
Ajalugu ja tegevus.
Progressiivne Liikumine asutati 2022. aastal ning juhiks sai Karl Aaron Adson, asejuhiks Laila Kaasik. Samal aastal esitles ühendus Progressiivset Manifesti, milles kirjeldati organisatsiooni maailmavaadet ja ühiskondlikku visiooni. Ühingu esindajad on välistanud plaane ühendusest erakond teha, ent avaldanud soovi kõikide progressiivset maailmavaadet toetavate poliitiliste jõududega koostööd teha.
Progressiivne Liikumine korraldab sellest ajast üritustesarja "Mõtteruum", mille eesmärk on paneeldiskussioonidel ja avalikel aruteludel käsitleda ühiskondlikult olulisi teemasid, toetudes progressiivsele mõttele. Üritused on toimunud peamiselt Tartu Genialistide Klubis, ent neid on korraldatud ka Tallinnas, Viljandis ja teistes Eesti linnades.
2023. aasta mais toimus üldkoosolek ning uueks juhiks valiti Jens Jaanimägi. 2024. aastal viis ühing ellu Euroopa Liidu kaasrahastatud projekti, mille eesmärkideks oli noorte valimisaktiivsuse ning teadlikkuse tõstmine Euroopa tasandi poliitikat puudutavatel teemadel. Projekti juhtis kodanikuõiguste aktivist ja endine Tartu abilinnapea Gea Kangilaski. Koostöös Haridus- ja Noorteameti, Euroopa Solidaarsuskorpuse ja Feministeeriumiga algatati "Nõusolekuprojekt", mille raames korraldati seksuaalhariduse teemalisi loenguid ja töötube Eesti keskharidusasutustes ning loodi nõusolekut puudutavaid eestikeelseid õppematerjale noortele. Ühing oli selle töö eest Eesti Seksuaaltervise Liidu 2024. aasta seksuaaltervise edendaja auhinna nominent.
2024. aasta augustis toimunud üldkoosolekul valiti uueks juhiks Kristin Tõnisson. Ühendus kaaskorraldas 2025. aasta suvel Arvamusfestivalil "Puutepunktide ala". 2025. aasta juunis korraldati Tallinnas ja Tartus Eesti esimene Progressiivne Festival.
Progressiivne Liikumine on korraldanud meeleavaldusi, sealhulgas palestiinlaste, naiste ja LGBT-kogukonna õiguste toetuseks. 2024. aastal peeti vastumeeleavaldus sihtasutus Perekonna ja Traditsiooni Kaitseks korraldatud abordiõiguse vastasele meeleavaldusele.
2025. aasta sügisest on ühenduse juhiks Leen Selart.
Gleipnir

Gleipnir on Skandinaavia mütoloogias maagiline kett, mille valmistasid gnoomid aaside käsul ja millega hiiglaslik hunt Fenrir kinni seoti. 
Gleipnir on kolmas kett, mille aasid deemonhundi Fenriri kinni sidumiseks valmistasid. Jumalad olid üritanud varem Fenriri kaks korda siduda hiiglaslike raudkettidega, mis kandsid nime Leyding ja Drom, kuid Fenrir rebis need puruks. Seetõttu käskisid nad gnoomidel sepistada keti, mida on võimatu purustada.
Gnoomid valmistasid keti kuuest asjast, mis on nüüd maailmast kadunud, sest need said keti osadeks. Kett on punutud kalade hingeõhust, lindude süljest, karude kõõlustest, mägede juurtest, kassi käppade mürast ja naiste habemest. Kuigi kett näeb välja peenike ja habras, ei suuda isegi hunt Fenrir seda läbi närida ega murda. Fenrir jääb seotuna Jötunheimi sügavasse koopasse oma saatust ootama kuni Ragnaröki saabumiseni.
Gleipnir oli jumal Tyri käekaotuse põhjuseks, sest Fenrir hammustas selle kättemaksuks ära, kui teda ei vabastatud. Gleipnir peab väidetavalt vastu kuni Ragnarökini, mil Fenrir lõpuks vabaneb ja Odini alla neelab.
Saepukk

Saepukk (saagimispukk) on puidu lõikamise tugivahend, tavapäraselt on see harkjalgadel seisev pukk, millel järgatakse notte, planke, laudu, oksi, küttepuid. Saepukke valmistatakse erinevatest materjalidest (puidust, saematerjalist, palkidest, okstest, metallist) ja suuruses, lähtudes võimalustest ja vajadusest. Kaasaegsed saepukid võivad olla kokkupandavad ja harkjalgadeta.
Traditsiooniline X-kujuline konstruktsioon võimaldab ühelt poolt rakise stabiilselt maha toetada, teisalt ülemiste haarade vahele saetava materjali paigutada, saetava materjali asetsemine kõrgemal maapinnast säästab saagija tervist.
Areiose usutunnistus

Areiose usutunnistus on säilinud ainult ühes kirjas keiser Constantinus Suurele. Constantinuse kokkukutsutud Nikaia I kirikukogul 325. aastal lükati see tagasi ja võeti vastu Nikaia usutunnistus. Kirikukogul otsustati, et Jumal-Isa ja Jumal-Poeg on ühtse olemusega, ning pandi teistsugused usutunnistused – näiteks Areiose usutunnistus –, mille järgi Jeesusel Kristusel on küll jumalik olemus, kuid ta on allutatud Jumal-Isale, kirikuvande alla.
Selle usutunnistuse autoritena nimetatakse Areiost ja Euzoiost Antiookiast. Originaal ei ole säilinud. Koopia on mainitud Areiose hilisema vastase Athanasiose teostes, kus seda usutunnistust tsiteeritakse Areiose kirjast Eusebiosele. See usutunnistus on näiliselt ortodoksne, kuid väldib neid punkte, milles Areiosel oli lahkarvamus Nikaia usutunnistusega. Pärast selle usutunnistuse esitamist keiser Constantinus Suur rehabiliteeris Areiose 327 või 328.
Tekst.
Me usume ühteainsasse Jumalasse, Isasse, Kõigeväelisesse,
ja Issandasse Jeesusesse Kristusesse, tema ainusündinud Pojasse,
kes temast on sündinud enne kõiki aegu, Jumalasse, Sõnasse,
kelle läbi kõik on saanud – nii taevas kui ka maa peal,
kes on alla tulnud ning lihaks saanud, kannatanud, üles tõusnud ja üles läinud taeva,
ja tuleb taas kohut mõistma elavate ja surnute üle.
Ja [me usume] Pühasse Vaimusse,
liha ülestõusmisse,
tulevase ajastu elusse,
taevariigisse,
jumalikku, kogumaapealsesse Jumala kirikusse,
maailma algusest kuni otsani.
Lehmloch

Lehmloch on perekonnanimi.
Eestis on seda perekonnanime pandud Rapla mõisavallas Rapla kihelkonnas Harjumaal. Nimede eestistamisel määrati kahel juhul kokku viiele sellenimelisele isikule uueks perekonnanimeks Tähe (1939. aastal Rapla vallas Harjumaal). Seisuga 1. jaanuaril 2025 sellise perekonnanimega inimesi Eestis ei ela või on neid vähem kui 5.
Sārkaste

Sārkaste (vanasti ka Sarkaste) on küla ("mazciems") Kuramaal Lätis Talsi piirkonnas Lube valla põhjaosas.
Küla asub Roja jõe ääres. Sārkaste jääb valla keskusest Anužist 4, piirkonna keskusest Talsist 25 ning Riiast 128 kilomeetri kaugusele. Asula on tekkinud endise Sārkaste karjamõisa keskuse juurde ("Sarkasten"). Külas on Sārkaste bussipeatus.
Küla lähistel kasvab looduskaitsealune mänd ümbermõõduga 3,11 meetrit.
Pedmanson

Pedmanson on perekonnanimi. Eestis on perekonnanime Pedmanson (Pedmannson) pandud Räpina mõisavallas Räpina kihelkonnas Võrumaal. Nimede eestistamisel on ühele Pedmansoni- (ja neljale Pedmannsoni-nimelisele) isikule uueks perekonnanimeks määratud Voolaine. 2025. aasta 1. jaanuari seisuga on perekonnanimi Pedmanson Eestis 8 mees- ja 7 naissoost isikul.
Pensa (perekonnanimi)

Pensa on perekonnanimi.
Eestis on seda perekonnanime pandud kolmes mõisavallas Tartu- ja Järvamaal. Nimede eestistamisel määrati Pensa-nimelistele isikutele uueks perekonnanimeks Palmpuu, Peensalu, Raemaa ja Rünne. 2025. aasta 1. jaanuari seisuga on perekonnanimi Pensa Eestis 42 mees- ja 70 naissoost isikul. 
Seda perekonnanime on antud ka teistes riikides. Tuntud esindajate seas on näiteks:
Trichoderma leucopus

Trichoderma leucopus on kottseente hõimkonda, helekottseeeneliste sugukonda kuuluv liik.
Seen kasvab okaspuude all ja on viha maitsega.
Kompost (perekonnanimi)

Kompost on perekonnanimi. Eestis on seda perekonnanime pandud Erra mõisavallas Lüganuse kihelkonnas Virumaal. Nimede eestistamise puhul määrati ühel juhul Komposti-nimelistele isikutele uueks perekonnanimeks Kompus (1937. aastal Erra vallas Virumaal). 2025. aasta 1. jaanuari seisuga on perekonnanimi Kompost Eestis alla viiel mees- ja 7 naissoost isikul.
Rünnak (perekonnanimi)

Rünnak on eesti perekonnanimi.
Nimede eestistamisel määrati Rünnak uueks perekonnanimeks kuuel korral isikuile, kelle senine perekonnanimi oli Alapert, Ivanov, Jarov, Mattiesen, Rampanen ja Ruusmann. 2025. aasta 1. jaanuari seisuga on perekonnanimi Rünnak Eestis alla viiel mees- ja alla viiel naissoost isikul.
Rändkivi (perekonnanimi)

Rändkivi on eesti perekonnanimi. Seda nime on nimede eestistamisel määratud ühel korral uueks perekonnanimeks isikuile, kelle senine perekonnanimi oli Gildemann (1940. aastal Tartus). 1. jaanuari 2025 seisuga sellise perekonnanimega inimesi Eestis ei ela või on neid vähem kui 5.
Sudan Archives

Brittney Denise Parks (lavanimega Sudan Archives) on Ameerika Ühendriikide viiuldaja, laulja ja laulukirjutaja. Parks õppis lapsena kuulmise järgi viiulit mängima, kui ta elas Ohio osariigis Cincinnatis.
Ta on Stones Throw Recordsi plaadifirma alt välja andnud kolm albumit: ""Athena" (2019), "Natural Brown Prom Queen" (2022) ning "The BPM"" (2025). Ta võitis 2023. aastal kaks Libera auhinda – parima läbimurdeartisti või -albumi ning parima R&amp;B-plaadi kategoorias.
Golding

Golding on perekonnanimi.
Eestlastele on perekonnanime Golding pandud Vastemõisa mõisavallas Suure-Jaani kihelkonnas Viljandimaal. Nimede eestistamisel määrati Goldingi-nimelistele isikutele üheksal korral uueks perekonnanimeks Arukask, Kaar, Kuldmaa, Kuldna, Kullaste, Kulna, Kõlliaru ja Lävela. 2025. aasta 1. jaanuari seisuga on perekonnanimi Golding Eestis 9 mees- ja 10 naissoost isikul.
Elisabeth Lember

Elisabeth Lember (sündides Adelmann; 7. jaanuar 1906 – surmaaeg teadmata) oli fotograaf, kes tegutses Kuressaares.
Elulugu.
Elisabeth Adelmann sündis Läänemaal Noarootsi kihelkonnas Paslepa vallas. 1930. aastate algul kolis ta Kuressaarde, kus 1934. aastal abiellus meremehe ja kalanduskonsulendi Oskar Friedrich Vilhelm Lemberiga (1904–1946), kes hukati Nõukogude võimu poolt vangilaagris. Elisabeth suri pärast Teist maailmasõda Tallinnas.
Tegevus fotograafina.
Elisabeth asus hiljemalt 1932. aastal tööle Otto Eduard Buhgani fotoateljees (Kuressaare, Lossi 8), kus ta töötas kuni 1937. aasta novembrini. 1938. aasta 1. mail oli ta Kuressaares tagasi ning töötas seal, kuni kolis Tallinna 1939. aastal. Lahkumise põhjuseks olevat olnud konkurents meesfotograafidega, keda rohkem usaldatud.
Elisabeth Lember töötas põhiliselt ateljeefotograafina, vaid mõned grupifotod on tehtud Kuressaares või selle lähiümbruses.
Klandorf

Klandorf on perekonnanimi.
Eestis on perekonnanime Klandorf (Klandorff) eestlastele pandud Kuimetsa mõisavallas Juuru kihelkonnas Harjumaal. Nimede eestistamisel määrati Klandorfi-nimelistele isikutele kokku viiel korral uus perekonnanimi: Kaljulaid, Kaljund, Kalvik ja Kõlamets. 2025. aasta 1. jaanuari seisuga on perekonnanimi Klandorf 17 mees- ja 16 naisssoost isikul.
Ennemuist

Ennemuist on eesti perekonnanimi.
Seda perekonnanime on antud Saare mõisavallas Pöide kihelkonnas Saaremaal. Nimede eestistamisel määrati Ennemuist ühel korral uueks perekonnanimeks isikuile, kelle senine perekonnanimi oli Bergmann (1936. aastal Viljandis). 2025. aasta 1. jaanuari seisuga on perekonnanimi Ennemuist Eestis 18 mees- ja 17 naissoost isikul.
Feodor Luts

Feodor Luts (2. september 1873 – 24. märts 1950) oli fotograaf, kes tegutses Peterburis ja Saaremaal Taaliku külas.
Elulugu.
Feodor Luts sündis Saaremaal Maasi vallas Taaliku külas Sonka talus. Ta sai alghariduse Ööriku kihelkonnakoolis, mille järel astus onu Anton Lutsu juhitud Kuressaare Eeskujulikku Kihelkonnakooli. Onu juures tutvus Feodor fotograafiaga. 1925. aastal abiellus ta Moskvast Eestisse opteerunud Anastasia Reinfeldtiga (1887–1981), kellega neil samal aastal sündis tütar Erika Võrklaev (1925–2006). Feodorit tunti kodukandis tagasihoidliku ja sõnakehva mehena. Peale fotograafia tegeles ta talutööga ning hankis lisateenistust lubjapõletamise, tõrva- ja tärpentiniajamisega. Feodor Luts on maetud Ööriku kalmistule.
Tegevus fotograafina.
Pärast nn Lutsu kooli lõpetamist, umbes 1890. aastate algul läks Feodor Peterburgi, kus töötas 1914. aastani laevatehaste fotograafina. Esimese maailmasõja ajal naasis ta kodukülla ja seadis Sonka talu õuemajas sisse töötoa. 1927. aastal ostis ta Sonka naabruses asuv Kaasiku talu, mida hakati kutsuma Veida kohaks (kodukülas kutsuti fotograafi sünnikodu järgi Sonka Veidaks). Kaasikule rajas fotograaf väikeste klaasseinte ja lükandkatusega fotopaviljoni. Ta tegutses nii ateljee- kui ka väljakutsefotograafina, tööpiirkonnaks Maasi vald. Oma pilte ta ei signeerinud. Feodor tegeles fotograafiaga aktiivselt kuni 1936. aastani ja olevat viimase pildi teinud 21. juunil 1941. aastal.
Eesti NSV maakonnalehtede loend

Eesti NSV maakonnalehtede loend on tähestikuline ülevaade Eesti NSV maakondade EK(b)P komiteede ja TSN häälekandjatest kuni maakondade kaotamiseni 1950. aastal.
Mongoolia peaminister

"Nimekirja kohta vaata artiklit Mongoolia peaministrite loend."
Mongoolia peaminister (mongoli keeles Монгол Улсын Ерөнхий Сайд) on Mongoolia valitsusjuht. Peaministri ametissenimetamiseks teeb parlamendile ettepaneku president. Parlament saab umbusaldushääletusega peaministri tagasi kutsuda.
Gombožavõn Zandanšatar

"See on mongoli nimi. Zandanšatar on eesnimi. Gombožavõn on isanimi, mitte perekonnanimi."
Gombožavõn Zandanšatar (mongoli keeles Гомбожавын Занданшатар; snd 8. märtsil 1970) on Mongoolia poliitik. Ta oli juunist oktoobrini 2025 Mongoolia peaminister ning pärast seda peaministri kohusetäitja. Ta kuulub Mongoolia Rahvaparteisse ning oli aastatel 2019–2024 parlamendi esimees.
Zandanšatar sündis Baatsagaanis Mongoolia lõunaosas ning hakkas poliitikaga tegelema aastal 2003, kui temast sai toidu ja põllumajanduse aseminister. Aastal 2004 valiti ta parlamenti. Aastatel 2009–2012 oli ta välis- ja kaubandusminister. Aastatel 2012–2016 oli ta poliitikast eemal.
Aastatel 2019–2024 oli Zandanšatar parlamendi esimehe ametis. Juunis 2025 avaldas parlament peaminister Luvsannamsrajn Ojuun-Erdenele umbusaldust ning peaministri tagasiastumisele järgnesid korruptsioonivastased meeleavaldused. President Uhnaagijn Hürelsüh tegi parlamendile ettepaneku nimetada Zandanšatar uueks peaministriks ning parlament kinnitas ta ametisse 12. juunil.
Oktoobris 2025 avaldasid 71 parlamendisaadikut 111-st talle umbusaldust. Temast sai kaasaegse Mongoolia lühima ametiajaga peaminister.
AUKUS

AUKUS on kolmepoolne julgeolekualane partnerlus Ameerika Ühendriikide, Austraalia ja Suurbritannia vahel. Selle ametlik eesmärk on "edendada vaba ja avatud Indo-Vaikse ookeani piirkonda, mis on turvaline ja stabiilne". Liit sõlmiti aastal 2021 ning see koosneb kahest tegevussuunast, mida nimetatakse ka sammasteks (inglise keeles "pillars"). Esimese samba eesmärk on aidata Austraalial soetada tuumaallveelaevad ning rotatsiooni korras hoida Austraalias teiste lepinguriikide tuumaallveelaevu. Teise samba eesmärk on arendada koos välja parem võimekus kuues tehnoloogiavaldkonnas: merealused võimekused, kvanttehnoloogia, tehisintellekt, kübersõja-, hüperhelikiirus- ja hüperhelikiirustõrjevõimekused ning elektrooniline sõjandus. Lisaks on kaks laiemat eesmärki: innovatsioon ja teabejagamine.
AUKUS-i sõlmimise põhjus on, et lepinguosalised näevad Hiina Rahvavabariigis piirkonna julgeolekule ohtu. Hiina võimud teatasid lepingust teada saades, et see kahjustab piirkonna julgeolekut ning on külma sõja mõtteviisiga.
Partnerluse tulemusel tühistas Austraalia vastuoluliselt Prantsusmaaga sõlmitud 56 miljardi euro suuruse allveelaevalepingu. Austraalia valitsus teatas prantslastele AUKUS-i loomisest vaid paar tundi ette. Austraalia riik maksis Prantsuse kaitsetööstusgrupile Naval Group 555 miljonit eurot hüvitist.
Huldra

Huldra on Skandinaavia folklooris kaunis üleloomulik naisolend, kellel on ebainimlik tunnus – looma karvased jalad ja saba (tavaliselt lehma või rebase omad) ja/või õõnsat puud meenutav selg, mis on hoolikalt maskeeritud pika rõiva alla. Ta elab mägedes ja küngastel, kus kasvatab kariloomi ning püüab noori mehi mängude ja lauludega enda juurde meelitada. Nimi "huldra" pärineb vanapõhja keeles isikunimest "Huld", mis tähistas trollinaist, või sõnast "hylja", mis tähendab "varjama".
Skandinaavia folklooris meelitavad huldrad mehi mägedesse, kust mees ei pääse enam tagasi, kui viibib seal liiga kaua. Kui aga huldra abiellub inimesega, kaotab ta oma saba ja abikaasad võivad elada külas koos teiste inimestega võrdsetel alustel. 
Päritolu.
Norra folkloor seletab huldra päritolu looga, kuidas Jumal ootamatult külastas Aadamat ja Eevat. Pärast Eedeni aiast välja ajamist oli neil palju lapsi ja Eeva polnud jõudnud neid kõiki pesta, kui Jumal saabus. Seetõttu Eeva andis talle ainult neid lapsi, keda ta tahtis näidata ja peitis teised ära. Aga Jumal sai aru, et teda peteti ja ütles: „Jah, need, kes on peidus, jäävad peitu.“ 
Nii jäigi, et need lapsed ja nende järeltulijad elavad mägedes ja küngastel ja inimestele ilmutavad end harva.
Abielu huldraga.
On teada palju lugusid noortest vallalistest meestest, kes on armunud huldrasse. Tavaliselt jäävad mehed huldra ja tema perega mägedesse elama. Huldrad on rikkad: neil on palju hobuseid, lehmi ja lambaid, maitsev toit ja hiilgavad rõivad. Kui mees on hakanud elama huldraga, ei saa ta enam tagasi pöörduda ja peab huldraga jääma oma elu lõpuni.
Huldra on lahke ainult nendega, kes on lahked temaga ja ei vaidle talle vastu. Sellistel juhtudel võivad abikaasad elada koos õnnelikult elu lõpuni. Kui aga mees kaotab oma huldra-naise vastu armastuse ja püüab inimeste juurde tagasi minna, võib huldra ilmuda koleda naisena ja mehele suurt kahju teha. On olemas uskumus, et kui huldra abiellub kirikus, kaotab ta oma lehmasaba ja muutub tavaliseks naiseks.
The Velvet Underground (album)

"Mitte segi ajada albumiga "The Velvet Underground &amp; Nico"."
"The Velvet Underground" on Ameerika Ühendriikide rokkansambli The Velvet Underground kolmas stuudioalbum. See avaldati märtsis 1969 plaadifirmas MGM Records ning oli ansambli esimene plaat, kus John Cale'i asemel mängis kaasa Doug Yule. Album salvestati 1968. aastal Los Angelese stuudios TTG Studios ning see erineb ansambli varasematest albumitest, kuna koosneb peamiselt ballaadidest ja rokist. Peavokalist Lou Reed muutis stiili meelega, kuna eelmine album "White Light/White Heat" (1968) oli olnud jäme. Reed tahtis, et uuel albumil laulaksid ka teised bändi liikmed. Esimest lugu "Candy Says" laulab Yule ning viimast, "After Hours", trummar Moe Tucker.
"The Velvet Underground" käsitleb armastust ja usku. Laulu "Pale Blue Eyes" on peetud üheks Reedi parimaks armastuslauluks, kiitust pälvis ka eksperimentaalsem "The Murder Mystery". Albumi kaanel on Billy Name'i tehtud foto bändi liikmetest Andy Warholi ateljees The Factory New Yorgis.
Kaasaegsed arvustajad küll kiitsid albumit, aga sellest hoolimata ei õnnestunud pääseda edetabelitesse, taaskord, kuna plaadifirma tegi tagasihoidlikku reklaami. Reed osales albumi miksimisel ning avaldas teiste liikmete nördimuseks albumist oma miksi. MGM-i Val Valentin avaldas albumist samuti oma miksi, mis sai Reedi omast populaarsemaks. Tagantjärele on albumit "The Velvet Underground" peetud üheks kuuekümnendate ja kõigi aegade parimaks. Aastal 2020 paigutas ajakiri Rolling Stone selle kõigi aegade 500 parima albumi seas 143. kohale.
Mk 12 Special Purpose Rifle

Mk 12 Special Purpose Rifle on Ameerika Ühendriikide täpsuslaskuri relv. Ameerika Ühendriikide erioperatsioonide jõud kasutasid seda aastani 2017. SPR on mõeldud poolautomaatsel režiimil kasutamiseks, aga sellel on eriolukordadeks ka täisautomaatse tule võimekus.
Toyota Corolla

Toyota Corolla (jaapani keeles トヨタ・カローラ, "Toyota Karōra") on sõiduautomudel, mida toodab Jaapani autotootja Toyota Motor Corporation. Corollat hakati tootma aastal 1966, aastal 1997 möödus see Volkswagen Beetle'ist ja sai maailma enimmüüdud automudeliks. Aastaks 2021 oli müüdud üle 50 miljoni Toyota Corolla.
Nimi "Corolla" on osa Toyota Crowniga (inglise keeles "Kroon") alanud Toyota traditsioonist nimetada oma sedaane kroonide järgi, "corolla" on ladina keeles "kroonike". Aastatel 2006–2018 (Taiwanis 2018–2020) oli Corolla luukpäramudel Toyota Auris.
Esimesed mudelid olid tagaveolised, uuemad on esiveolised. Väikses koguses on toodetud ka nelikveolisi Corollasid. Toyota Corolla konkurent on olnud samuti aastal 1966 tutvustatud Nissan Sunny. Veel on teiste autotootjate mudelitest sarnased Nissan Sentra, Subaru Leone, Honda Civic ja Mitsubishi Lancer.
Pieljekaise rahvuspark

Pieljekaise rahvuspark (rootsi keeles: "Pieljekaise nationalpark") on rahvuspark, mis asub Rootsis Norrbotteni läänis. 
Park asutati 1909. aastal ja selle pindala on 153,4 ruutkilomeetrit. Park sai nime pargi territooriumil asuva Pieljekaise mäe järgi. Suur osa pargi territooriumist on kaetud kasemetsadega.
Parki läbib Kungsledeni matkatee.
Haparanda saarestiku rahvuspark

Haparanda saarestiku rahvuspark (rootsi keeles "Haparanda skärgårds nationalpark") on rahvuspark Rootsis Norrbotteni läänis Haparanda vallas.
Park hõlmab osa Haparanda saarestikust Perämeri kirdeosas, Soome piiri lähedal. Seal on kaks suhteliselt suurt saart, Sandskär ja Seskar Furö ning mitu väiksemat saart. Rahvuspargist idas asub Soome Perämeri rahvuspark.
Kõik Haparanda saarestiku saared on tekkinud viimase umbes 1500 aasta jooksul, kuna lahe põhi on viimase jääaja järgse maa kerkimise tõttu tõusnud. Maa kerkib jätkuvalt umbes 8,5 millimeetrit aastas, mistõttu saared laienevad pidevalt. Saari ümbritsev meri on madal, mistõttu on saartele randumine keeruline.
Eurocopter AS350 Écureuil

Eurocopter AS350 Écureuil (hiljem Airbus Helicopters H125, ka Squirrel või AStar) on ühe mootoriga kerge üldotstarbeline helikopter, mida tootis Prantsusmaa õhusõidukitootja Aérospatiale ning hiljem Eurocopter (millest sai Airbus Helicopters). Selle kahemootoriline variant on Eurocopter AS355 Écureuil 2.
AS350 raamil on arendatud kopter Eurocopter H130.
L. Frank Baum

Lyman Frank Baum (15. mai 1856 – 6. mai 1919) oli Ameerika Ühendriikide kirjanik. 
Tema tuntuimad teosed on lasteraamatud, eriti "Võlur Oz". Baum kirjutas 14 Ozi raamatut, 41 muud romaani (lisaks läks neli kaduma ja jäi avaldamata), 83 jutustust, üle 200 luuletuse ja vähemalt 42 käsikirja. Ta proovis oma teoseid tuua lavale ja ekraanile, esimene Ozi raamat jõudis kinolinale 1939. aastal.
Baum sündis ja elas Chittenangos New Yorgi osariigis, kus ta töötas enne läände kolimist teatriprodutsendi ja näitekirjanikuna. Ta kolis Chicagosse ning töötas ajakirjanikuna ja avaldas lastekirjandust, esimene Ozi raamat ilmus 1900. aastal. Enne surma tahtis ta asutada Los Angeleses filmistuudio.
Ta nägi oma kirjutistes ette tulevikunähtusi, nagu televisioon, liitreaalsus, sülearvutid, juhtmevabad telefonid, naised traditsioonilistes meesteametites ja rõivareklaamide levik.
SIG Sauer P220

SIG Sauer P220 on Šveitsi poolautomaatpüstol. See konstrueeriti 1975. aastal SIG Arms AG allüksuses Schweizerische Industrie Gesellschaft (hilisem SIG Group) ning seda toodeti Eckernfördes Schleswig-Holsteinis Lääne-Saksamaal. Praegu toodetakse seda endiselt nii Saksamaal kui Ameerika Ühendriikides.
The Ashes

"See artikkel on kriketivõistlusest. Teiste tähenduste kohta vaata artiklit Ashes (täpsustus)."
The Ashes (inglise keelest "Tuhk") on kriketivõistlus, mis toimub iga kahe aasta tagant Inglismaa ja Austraalia vahel. Võistlus sai nime 1882. aastal Briti spordiajalehes The Sporting Times ilmunud satiirilisest järelhüüdest pärast Austraalia võitu The Ovalil Londonis (esimene Austraalia "test cricet"i võit Inglise pinnal). Nekroloogis seisis, et Inglise kriket oli surnud ning et surnukeha kremeeritakse ja tuhk saadetakse Austraaliasse. Tuha tagasitoomise nali hakkas levima ning enne järgmise aasta võistlust lubas Inglismaa kapten Ivo Bligh Austraaliast tuha tagasi tuua. Inglise meedia nimetas 1882.–1883. aasta turniiri tuha tagasitoomise retkeks.
Inglased võitsidki 1882.–1883. aasta turniiri ning Blighile kingiti selle puhul Melbourne'is väike urn. Urnis oli puidutuhk, mida kriketimängijad nimetasid naljatledes Austraalia kriketi tuhaks. Pärast Blighi surma aastal 1927 annetas tema lesk kriketiklubile Marylebone Cricket Club savist urni, kuid ei ole kindel, kas see oli see sama, mille Bligh 1883. aastal Austraalias sai.
Kuna urn kingiti Blighile isiklikult, ei ole see turniiri ametlik trofee, siiski tähistavad võitjad tavaliselt koopiaga. Alates 1999. aastast saab võitja Waterford Crystali klaaskristallist urnikujulise karika. Originaalurni hoitakse MCC muuseumis Lord'sis. Seda on näitamiseks viidud Austraaliasse kahel korral, 1988 ja 2007.
2023. aasta seisuga on The Ashesi meistrivõistlust peetud 73 korda. Austraalia on võitnud 40 (millest 6 viigiga) ning Inglismaa 33 korda (üks viigiga võit).
Kungla (ratasaurik)

Kungla oli Eesti reisi-ratasaurik, mis töötles Tallinn-Tsitre-Loksa-Käsmu-Võsu liinil. Laeva omanik oli Veeteede Amet, pärast 1928. aastat oli Balti Päästeselts. Laev lõpetas teenistuse 1931. aastal kuni see lammutati 1935. aastal.
Ajalugu.
Venemaal ja Esimeses maailmasõjas (1899–1918).
Laev ehitati 1899. aastal Crictoni Laevatehases, Turus ja laeva algne nimi oli "Mogutši". Laev ehitati miiniveeskajaks Balti Laevastikule ja asus Aleksander III nimelises sõjasadamas Liibavis (tänapäeva Liepāja). Kui Vene Keisririik istutas nende Läänemere sõjasadama ümber Liibavist, paigutati Mogutši ümber Dünamunde kindlusse (tänapäeva Daugavgrīva), kus ta oli kasutuses kuni aastani 1917. Koos Riia flotilliga sõitis laev Pärnusse 1917. aasta augustis, kus ta tahtlikult uputati 1918. aasta veebruaris, et sadamat blokeerida.
Veeteede Amet (1918–1926).
1918. aasta suvel tõstis Balti Päästeselts laeva üles ja viidi Tallinna, et parandada. Parandus algas 1919. aasta sügisel Tallinna Sadamatehase poolt ja anti üle Veeteede Ametile 1920. aasta jaanuaril. Laev muudeti reisilaevaks ja hakkas sõitma Tallinn-Tsitre-Loksa-Käsmu-Võsu liinil 1921. aasta märtsil.
Balti Päästeselts ja teenuse lõppemine (1926–1935).
Laeva renditi Balti Päästeseltsile välja 1926–1928 aastani ja jätkas samal liinil teenistust, aga pärast Veeteede Ameti likvideerimist 1928. aastal, müüdi laev täiesti Balti Päästeseltsile ära. Laev jätkas reisi teenustust kuni 1931. aastani kui laev jäeti seisma. Laev lammutati 1935. aastal.
Ugandi (ajaleht)

Ajaleht "Ugandi" oli Võru koolipoiste koostatud omakirjastuslik põrandaalune leht aastatel 1945–1946. 
Kirjeldus.
Ajalehe koostajateks või levitajateks olid Võru 1. Keskkooli õpilased Evald Tomson, Heino Veski, Hans Tammemägi, Ilmar Palo, Valev Kaska, Kalju Raag ja Kalju Liik.
Ajalehte jõuti välja anda käsitsi trükimasinal trükituna neli numbrit, igat numbrit 5–12 eksemplari. Ajalehte levitati tuttavate poiste ja tüdrukute kaudu. Uudiseid saadi 10. Rohelise Partisanide Pataljoni, Vivat Estonia, Demokraatia Hääl jt lendlehtedest, samuti raadiost ning ajalehtedest nn "ridade vahelt".
ENSV julgeolekujõud vahistasid ajalehe väljaandjaid ajavahemikus 10.–13. veebruar 1946. a., vahistamise põhjus oli nõukogusevastaste lendlehtede levitamine.
Lehe väljaandmist jätkati 19. juulil 1997, kui ilmus ajalehe 5. number, mis andis ülevaate ajalehe ja selle tegijate ajaloost. Hilisemad numbrid kajastasid eestlaste vabadusvõitlust okupatsiooni ajast, samuti vabadusvõitlejate elulugusid. Viimane ajalehe number ilmus 2015. aasta aprillis (nr 100).
Ugandi (täpsustus)

Selle järgi on nime saanud:
Ivan Malofejev

Ivan Malofejev (eludaatumid teadmata) oli velsker, esperanto keele propageerija ja fotograaf, kes tegutses lühikest aega Saaremaal.
Elulugu.
Malofejev sattus Saaremaale 1918. aastal Vene sõjavangina. Ta jäi Kuressaarde, kus hakkas propageerima esperanto keele õpetamist. 1919. aastal kolis ta arvatavasti Orissaare jaoskonna velskrina Tornimäele. Ta leidis endale korteri proletaarse kirjaniku Vassili Mölderi majja, kus organiseeris esperanto keele kursuseid. Peagi süüdistati teda kommunistliku propaganda tegemises esperanto keele õpetamise sildi all. Keelekursustel osalesid teadaolevalt kommunistid Vassili Mölder, Anton Ellam ning vennad Aleksander ja Vassili Leiner. 8. juunil 1921. aastal saadeti Malofejev Eestist välja. Nõukogude Liidus sattus ta usaldamatuse tõttu 5 aastaks vangi. Pärast vabanemist töötas ta arstina Leningradis, Moskvas ja Frunzes. 1943. aastal arreteeriti ta Thbilisis taas ja mõisteti 10 aastaks vangi. 1957. aastal ta rehabiliteeriti, misjärel pidas ta pensionipõlve Khuthaisis.
Tegevus fotograafina.
Malofejev tegutses Tornimäel väljakutsefotograafina, kasutades 13 x 18 cm klappkaamerat. Tema tööde nomenklatuuris oli ka reprode ja suurenduste tegemine.
Aleksander Minnus

Aleksander Minnus (12. märts 1896 – 15. detsember 1944) oli ärimees ja fotograaf, kes tegutses Saare- ja Pärnumaal.
Elulugu.
Aleksander Minnus sündis Pärnumaal Häädemeeste kihelkonnas Orajõe vallas Orajõe külas. Ta lõpetas Orajõe vallakooli. 1919. aastal kolis ta Kuressaarde, kus avas fotoateljee. 1920. aasta maikuus abiellus ta Lilli Johanna Elisabeth Rosenblattiga (sündinud 1902). Samal aastal läks ta tagasi Pärnumaale Häädemeestele, seejärel Pärnusse, kus hakkas võõrastemaja pidama. Lisaks osutas ta transporditeenust sõidu- ja veoautoga. Pärast abielulahutust 1936. aastal kolis Minnus Tallinna, kus töötas bussijuhina. 1941. aastal kolis ta ärimehest venna Jakob Minnuse (1901–1990) juurde Kihelkonnale, kus ta remontis kodumasinaid ja raadioid. Aleksander Minnus on maetud Kihelkonna kalmistule.
Tegevus fotograafina.
1919. aastal avas Aleksander Minnus Kuressaares aadressil Lossi 14 fotoateljee, kus ta lõpetas juba järgmisel aastal tegevuse. Ateljee uueks kasutajaks sai Mihkel Õnnis. Pärast 1920. aastal Häädemeestele kolimist tegeles Minnus fotograafiaga vähesel määral edasi. Tema fotodest on teada vaid mõned portreed, millel klient on paigutatud istuma kirjutuslaua taha mõtlikku poosi, raamat käes. Suur osa fotosid ja negatiive hävis halbade hoiutingimuste tõttu kodumajas Häädemeestel.
Blauhut

Blauhut on perekonnanimi. Eestlastele on seda perekonnanime pandud Ervita mõisavallas Koeru kihelkonnas Järvamaal (Blauhudt). Nimede eestistamisel määrati Blauhuti-nimelistele isikutele kokku kuuel juhull uueks perekonnanimeks Aujärv, Jõemäe, Külm, Merelo ja Merilo. 2025. aasta 1. jaanuari seisuga on perekonnanimi Blauhut Eestis 10 mees- ja 9 naissoost isikul.
Jüri Mõistlik

Jüri Mõistlik (ka Georg Moistlick; 6. veebruar 1852 – surmaaeg teadmata) oli Kuressaare esimene saarlasest fotograaf.
Elulugu.
Jüri Mõistlik sündis Valjala kihelkonnas Kogula külas. Kuressaares õppis ta lukk- ja kellassepaametit. Kellassepatöökoja avas ta 1874. aastal Kuressaares Kohtu 36 Grüneri majas. 1886. aastal avas ta uue töökoja Pikal tänaval hotellis St. Petersburg.
Tegevus fotograafina.
1881. aastal avas Mõistlik pärast klaaspaviljoni valmimist fotoateljee Kuressaares Drechsleri majas aadressil Pikk 12. Sama aasta veebruarist töötas seal Tallinna fotograaf Hermann Ellrich, kes laenas ateljee sisseseadmiseks 240 rubla. Novembri lõpus valmis ühise töö viljana Saaremaa ja Kuressaare vaadetega album "Ansichten Oesels". Teenistus jäi aga kesiseks ning Mõistlik leidis uue võlausaldaja Joachim Christian Krügeri näol. 1883. aastal ostis Mõistlik suurendusaparaadi, mis võimaldas teha fotosid mõõtmetega 50 x 30 cm. Fotograafiaga tegeles ta 1884. aastani.
Kōmeitō

"Varem sama nime all tegutsenud erakonna kohta vaata artiklit Kōmeitō (1962–1998)."
Kōmeitō (jaapani keeles 公明党; ka Uus Komeito või Komei) on Jaapani erakond. See on seotud Sōka Gakkai usulahuga ning vaadetelt tsentristlik ja sotsiaalselt konservatiivne. Aastatel 1999–2009 ja 2012–2025 oli Komeito koalitsioonis koos Liberaaldemokraatliku Parteiga.
Vanema Komeito asutas Soka Gakkai juht Daisaku Ikeda aastal 1964. Aastatel 1993–1994 osales erakond Morihiro Hosokawa ja Tsutomu Hata valitsustes. Pärast Hata valitsuse lagunemist aastal 1994 jagunes Komeito kaheks erakonnaks: Uus Komei Partei ja Komei. Uus Komei Partei ühines väiksemate opositsioonierakondadega Uue Frontiiri Parteiks. Aastal 1997 Uue Frontiiri Partei lagunes ning mõned selle liikmed asutasid Uue Rahupartei, mis aastal 1998 liitus Komeiga Uueks Komeitoks. Aastal 1999 moodustas Uus Komeito koalitsiooni Liberaaldemokraatliku Erakonnaga (LDP), mis püsis aastani 2009. Aastal 2012 koalitsioon taasmoodustati, sel korral kestis koostöö aastani 2025.
Erakond ise on nimetanud end humanitaarsotsialismi parteiks. Koalitsiooni ajal LDP-ga ajas Komeito oma suuremast partnerist mõõdukamat julgeolekupoliitikat. Välispoliitika osas pooldab Komeito rahumeelsemat diplomaatiat ja paremat läbisaamist Hiinaga. Aastast 2024 on erakonna juht Tetsuo Saito, 2025. aasta seisuga on Komeitol parlamendi alamkojas 24 ning ülemkojas 21 saadikut.
Donkioporia

Donkioporia on klassi "Agaricomycetes" torikulaadsete seltsi kuuluv seente perekond.
Oxyporaceae

Oxyporaceae on klassi "Agaricomycetes" kuuluv kandseente sugukond.
Alutaceodontia

Alutaceodontia on klassi "Agaricomycetes" kuuluv kandseente perekond.
Kneiffiella

Kneiffiella on klassi "Agaricomycetes" kuuluv kandseente perekond.
Mazsārcene

Mazsārcene on küla ("mazciems") Kuramaal Lätis Talsi piirkonnas Vandzene valla edelaosas.
Küla jääb valla keskusest Vandzenest 8, piirkonna keskusest Talsist 11 ja Riiast 133 kilomeetri kaugusele. Klāņi on tekkinud endise Mazsārcene karjamõisa (saksa keeles "Neuhof") keskuse juurde.
Aastal 1999 oli külas 7 elanikku.
Merikaru (jäämurdja)

Merikaru oli Eesti jäämurde-puksiir. Laev ehitati asendama vanaks ja väikseks jäänud Leigrit.
Laev natsionaliseeriti 1940. aastal ja 1941. aastal uppus laev miini tõttu.
Ajalugu.
Majaduskriisi tõttu oleks tööpuudusel suur hulk töölisi koondada ja selle vältimiseks 1930. aastal otsustati, et vanaks ja väikseks jäänud Leiger oli vaja asendada ja ehitada uut laeva. 29. detsembril 1931 alustasid Riigi Sadamatehased "Merikaru" ehitamist. Ehitamiseks vajaminev metall oli importitud Saksamaalt ja kokku maksis ehitamine 235 000 krooni. 18. juulil 1933 lasti laev vette. 23. veebruaril 1935 toimusid laeva proovisõit.
Merikarul olid uued õliküttekatlad, mistõttu paigutati Rohuküla ja Virtsu sadamatesse naftapaagid, mis olid ehitatud Suure Tõllu vanadest kateldest. Laev murdis jääd peamiselt Heltermaa-Rohuküla liinil, aurulaev Gustavile.
Kui Eestit okupeeriti 1940. aastal ja laevad natsionaliseeriti, läks Merikaru Nõukogude Balti laevastikku. 19. augustil 1941 põrkas kokku laev Saksa meremiiniga Väinamerel ja plahvatas pooleks. Laev uppus Kumari saare lähedal 6 meetri sügavusel võttes kaasa terve meeskonna.
Vrakk on täielikult purustatud.
Paide asehaldurite loend

Paide asehaldurite loend on Rootsi kuninga nimel Rootsi-aegset Paide kindlust ja lossilääni valitsenud asehaldurite loend.
Skuleskogeni rahvuspark

Skuleskogeni rahvuspark (rootsi keeles: "Skuleskogens nationalpark") on Rootsi rahvuspark Västernorrlandi läänis, Läänemere rannikul. Pargi pindala on 30,62 km² ja hõlmab Skule metsa idaosa.
Parki iseloomustab väga konarlik topograafia paljude kaljude ja tippudega, millest kõrgeim on Slåttdalsberget. Maastikul on ka sügavad lõhed ja koopad. Suurem osa sellest alast oli vähem kui 10 000 aastat tagasi vee all. Kuna viimase jääaja lõppemine eemaldas maapinda allapoole surunud massi, kerkib maa jätkuvalt igal aastal, praegu kiirusega u. 8 mm aastas.
Inimesed ei ole tänapäevase rahvuspargi alal kunagi laialdaselt elanud. Paljud pronksiajast pärinevad kivikalmed on endiselt mööda rannajoont nähtavad. Hiljem kasutati metsa peamiselt karjamaana. Olukord muutus 19. sajandi keskel, kui puidutööstus levis üle Rootsi ja mõjutas peaaegu kogu pargi metsa. Metsa majandamine lõppes eelmisel sajandil, mistõttu on enamik sellest üle 100 aasta vana. Rahvuspark loodi 1984. aastal ning seda laiendati 2009. aastal.
Tänapäeval on park üsna oluline turismiobjekt, mida külastab igal aastal umbes 20 000 inimest. Pargi peamine vaatamisväärsus on 40 meetri sügavune lõhe nimega Slåttdalskrevan, mis on kergesti ligipääsetav paljude matkaradade kaudu.
Kirill Mägi

Kirill Mägi (17. august 1902 – 11. detsember 1941) oli fotograaf, kes tegutses Sõrve poolsaarel.
Elulugu.
Kirill Mägi sündis Saaremaal Pöide kihelkonnas. Kaheaastasena kolis tema pere Riiga ning sealt Peterburgi, kus Kirill sai koolihariduse ja esimesed teadmised fotograafiast. 1920. aasta paiku opteerus perekond Eestisse ja naasti Sõrve. 1923. aastal abiellus Kirill 16-aastase Sophie Saarega (1907–1985), kellega lõi kodu Jämaja küla Põllu talus.
Pildistamise kõrval teenis Kirill lisateenistust kingsepa ja kalurina. 1940. aastal määrati ta Torgu valla täitevkomitee aseesimeheks. Saksa okupatsiooni ajal ta arreteeriti koos isa Antoniga (1881–1941). Mõlemad hukati Loode tammikus ja olid maetud ühishauda Kuressaares Väikesel Linnapel, kus 2025. aasta oktoobris toimusid väljakaevamised. Säilmed maeti 5. novembril ümber Saikla-Nõmme kalmistule Tumala külas.
Tegevus fotograafina.
Kirill Mägil puudus ateljee, pilte ilmutas ta pimendatud toas või köögipõranda all kartulikeldris. Kodus pildistas ta harva ja sedagi ainult õues. Ateljeeillusiooni lõi ta maja seina äärde asetatud dekoratsioonidega. Enamasti käis ta pildistamas väljakutsetel. Teenistus muutus kasinaks 1937. aastal, mil kodukülla Kaunispele tuli Kuressaares Nikolai Königsfesti juures õppinud fotograaf Albert Pärtel. 1938. aastal suundus Mägi merele. Tema negatiivid hävisid 1944. aasta lahingutes Sõrves.
Arvo Pilt

Arvo Pilt (kuni 14. veebruarini 1938 Arnold Pilt; 9. veebruar 1895 Vastseliina vald – 10. september 1989 Valga) oli eesti põllumees.
Ta oli uue Vastseliina valla esimene vallavanem, Põllutöökoja liige ja Vastseliina põllumeeste konvendi liige. 1949–1953 oli ta metsavend, 1953–1956 vangis.
1983. aasta Eesti meeste meistrivõistlused kirikabes (vene kabe)

Eesti meeste 15. kirikabe (vene kabe) meistrivõistluste turniir algas 20. detsembril 1982 ja lõppes 15. oktoobril 1983.
Võistlusel osales 23 kvalifitseerunud kabetajat, neist kaks meistersportlast (Arvi Toominga ja Uno Plakk), 17 meistrikandidaati ja neli I järguga kabetajat.
Turniiri võitis Olev Sild, kellele see oli neljas Eesti meistri tiitel kirikabes. Hõbemedali võitis Koit Tanner ja pronksi Ülo Karp.
Võistluste peakohtunik oli Ardu Treinbuk, turniirivanem Olev Sild.
Carl von Güldenschantz

Karl (Jegorovitš) von Güldenschantz (vene k. "Карл Егорович фон Гильденшанц"; u. 1785 Liivimaa – pärast 1826 Bessaraabia) oli baltisaksa päritolu Vene keisririigi sõjaväelane ja Bessaraabia haldusteenistuse ametnik.
Ta teenis mitmes Vene jalaväeüksuses, osales Napoleoni sõdades ning tõusis majori auastmeni. 1826. aastal oli ta Lipcani karantiiniülem ("Chef der Quarantäne").
Pärit Viljandist, kus möödus tema lapsepõlv. Oli Georg von Güldenschantzi vanem vend.
Lapsepõlv ja haridus.
Carl alias Karl Jegorovitš von Güldenschantz sündis umbes 1785. aastal Liivimaal aadliperekonnas. Tema isa oli Vene keisririigi armee porutšik Georg Wilhelm von Güldenschantz (surnud u. 1793), ema Eleonora Maria von Klostermann (sündinud 22. oktoobril / 3. novembril 1767 Pärnus – surnud 1826).
Pärast isa surma (langes lahingus) kolis ema koos lastega Viljandisse, kus Karl veetis osa oma lapsepõlvest. Perekonnale kuulus äärelinnas eramaja, mida hiljem mainitakse ka linna kinnistusraamatutes ning ostu-müügi aktides.
Ta õppis Keiserlikus Sõjaorbudekodu kadetikorpuses Peterburis, mille lõpetas 17. veebruaril (vkj) 1807 lipniku ("praporštšiku") auastmes.
Sõjaväeteenistus.
Pärast õppeasutuse lõpetamist määrati ta teenima Peterburi dragunirügementi, kus tõusis alamporutšiku auastmeni.
1814. aastal teenis ta endises Peterburi, nüüdse Tema Majesteedi Preisimaa kuninga nimelises grenaderirügemendis, kust saadeti samal aastal erru lahingus saadud haavade tõttu ning määrati pension.
Märtsis 1818 teenis ta 28. jäägrirügemendis kaptenina, 1820. aastal majori auastmes.
1826. aastal nimetati ta Bessaraabias Lipcani karantiiniülemaks ("Chef der Quarantäne") ning talle anti tiitel "tituleeritud nõunik" ("Tituljarnõi sovetnik"), mis vastas jalaväekapteni auastmele.
Pere.
Vend Georg von Güldenschantz (1786–1832), Vene armee alampolkovnik ja kindral Ivan Inzovi adjutant.
Vennapoeg Carl von Güldenschantz (noorem) (sünd. 1810. aastatel) oli samuti sõjaväelane (major) ning vennapoja tütar Sophia von Güldenschantz lõpetas 1854. aastal Kiievi Aadlineidude Instituudi.
Vaata ka.
Güldenschantz
Klostermann
Baranoff
Adolf Sidron

Adolf Sidron (8. november 1837 – 12. märts 1912) oli Rakveres elanud kondiitermeister ja Rakvere Tuletõrjeseltsi asutajaliige. 
Sündinud ja kondiitriks õppinud Tallinnas, Adolf Sidron töötas Rakveres esmalt Peter Johansoni vürtspoes ja seejärel Johann Gustav Kansbergi juures kondiitrina.
Sidron abiellus kingsepp Anton Pendsoni tütrega Anna Mariega 4. oktoobril 1874. Anna Marie valmistatud lasteriided olid Johansoni poes müügil alates 1883. a lõpust, kui A. Sidron seal töötas.
Sidroni ja tema perepildi on jäädvustanud sakslasest fotograaf Friedrich Wilhelm Ferdinand Dittmar (tuntud ka kui Fritz Dittmar).
Sidron ostis 1877. aastal ärimees Christian Ferdinand Didwigilt 2000 hõberubla eest Pikk tn 50 kinnistu. Alates 1983. aastast on selles majas Rakvere Linnakodaniku Majamuuseum.