Ulmefilm

 
Ulmefilm on üks filmikunsti žanre, milles kujutatakse maailma teadlikult sellisena, nagu see tegelikkuses pole. Näiteks võib tegevus toimuda väljamõeldud ruumis ja/või ajas (kauges galaktikas, tulevikus, inimese mõttemaailmas), tegelased võivad olla fantastilised või mütoloogilised olendid. 
Ulmefilme liigitatakse teadusulme-, ("science fiction" ehk "sci-fi"), imeulme- ("fantasy") ja õudusulmefilmideks ("horror"). Need jagunevad omakorda alamžanriteks, näiteks hoiatusulmeks, kolliulmeks, tehnoloogiliseks, psühholoogiliseks ulmeks jne.
Teadusulme ("sci-fi") kasutab spekulatiivseid, väljamõeldud teaduspõhiseid teooriaid ja nähtusi, mis pole teaduslikult tõestatud; näiteks maavälised eluvormid, tulnukad, ekstrasensoorsed tajud, ajas rändamine, futuristlikud kosmosesõidukid/robotid/küborgid jne. Teadusulmes lahatakse tihti nii poliitilisi ja sotsiaalseid probleeme kui ka filosoofilisi (nt inimese seisund).
Filmi- ja meediateoreetiku ning kultuurikriitiku Vivian Sobchacki sõnul tegeleb teadusulme sotsiaalse maagia ja religiooni vähem rõhutatud transtsendentalismiga, püüdes lepitada inimest tundmatuga. Kultuuriteoreetik Scott Bukatman arvab, et ulmefilm võimaldab kaasaegsel kultuuril olla suursuguse väljenduse tunnistajaks. 
Ulmefilmi visuaalne keel on segu tuttavast ja võõrast; pildid pärismaailmast vahelduvad moonutatud reaalsuse ja väljamõeldistega.
Imeulme ("fantasy") erineb teadusulmest oma fantastilise temaatika poolest. Žanr tegeleb tavaliselt maagia, üleloomulike sündmuste, mütoloogia, folkloori ja eksootiliste fantastiliste maailmadega. Tuntumad imeulme žanrisse kuuluvad filmis on näiteks J. R. R. Tolkieni romaanidel põhinev “Sõrmuste Isanda” triloogia (rež: Peter Jackson; 2001, 2002, 2003); J. K. Rowlingu romaanisarjal põhinevad Harry Potteri filmid; Disney "Mary Poppins" ja "".
Ajalugu.
Ulmefilmi žanri alguseks loetakse Georges Meliesi tummfilmi "Le Voyage Dans la Lune" (“Reis Kuule”) (1902), mille loomiseks kasutati fotograafia trikke. Esimeseks täispikaks ulmefilmiks on saksa ekspressionisti Fritz Langi teos “Metropol” (1927). 1930–1950 peeti ulmefilme odavateks B-kategooria filmideks (teisejärgulised filmid tundmatutelt autoritelt); alles 1968. aastal muutis Stanley Kubricku linateos (1968) žanrisse suhtumist. 1970. aastatel muutus ulmefilm vaatajate seas populaarseks - "Tähtede sõda" (1977) sillutas tee järgmiste aastakümnete hittfilmidele.
Teemad, kujundid, visuaalne keel.
Vivian Sobchack pakub, et teadusulme ("sci-fi") erineb imeulmest ("fantasy") selle poolest, et püüab meid panna uskuma sellesse, mida me näeme; imeulme seevastu tahab teha lõpu meie uskmatusele. Ulmefilm paneb võõra tuttavasse konteksti; vaatamata tegevuspaiga võõrapärasusele ja ulmelistele elementidele on film seotud inimkonnaga ning sellega, kuidas ennast ümbritsevasse suhtume.
Ulmefilmides toimuv tegevus ei vaja kindlat ajastut, kuid visuaalseteks elementideks on tavaliselt kosmoselaevad või kosmosejaamad, võõrad maailmad või olendid, robotid ja futuristlikud vidinad. Ulmefilmide läbiv temaatika on küsimused elu kohta, eriti maavälise elu kohta.
Film "vs." kirjandus.
Ulmekirjandussega võrreldes toetuvad ulmefilmid sageli vähem inimese kujutlusvõimele ja rohkem võitlusstseenidele ning eriefektide loodud tegelastele ja eksootilistele maailmadele. Sellegipoolest on mõned kriitiliselt tunnustatud ulmefilmid uurinud loo arenduse jaoks abstraktseid teaduslikke kontseptsioone.
Ulmefilm Eestis.
Eestis toimub alates 2006. aastast iga aasta aprillis Haapsalu õudus- ja fantaasiafilmide festival (HÕFF). Festivalil näidatakse rahvusvahelisi filme.
Eesti ulmefilmiklassika tippteos on "Hukkunud Alpinisti hotell" (režissöör Grigori Kromanov, Jüri Sillart, 1979). Filmiasjatundja Tristan Priimäe sõnul on sellest saanud "subkultuurse boheemlaskonna kultustekst".