Taani kuninga vasallid Eestimaal

Taani kuninga vasallid Eestimaal olid Taani kuningalt lääniõiguse alusel maavaldused saanud vasallid, kes olid valduste eest kohustustatud tema teenistuses maakaitseks. Et vasalliks saada, selleks oli nõndanimetatud lääni- ehk laenuõiguse järele tarvis investituuri ehk vasalli õigustesse kinnitamist. Esialgu kordus isiklik investituur iga valitsuse, samuti ka iga vasalli isiku vahetuse puhul. Neid nimetati siis vasallus, Mann jne. Hiljemini astus selle asemele üldine rüütelkondade truualamliste tunnete avaldamine ja sellele vastuseks nende eesõiguste maksvaks tunnistamine. 1315. aastal lubas Taani kuningas Erik VI Menved vasallidele läänide meesliinis pärandamise õiguse (Valdemar-Eriku lääniõiguse).
Pärast sõjalist võitu Lindanise lahingus eestlaste muistses vabadusvõitluses vallutasid ja ristisid taanlased 1219. ja 1220. aastal Põhja-Eesti alad ning saavutasid kontrolli Harjumaa, Virumaa, Alutaguse, osa Läänemaa ja Järvamaa üle, kuhu asutati Eestimaa hertsogkond Taani kuninga valdusena. Hertsogkond koosnes Harju- ja Virumaast (k.a. Alutaguse) ning seda kutsuti seetõttu ka Harju-Viruks. Nimetatud ala polnud osa Taani riigist, vaid kuulus isiklikult Taani kuningale.
Eestimaa hertsogkonna maavaldused olid suures osas Valdemar-Eriku lääniõiguse alusel läänistatud saksa päritolu kuningameestele (taani k. "kuniges man") ehk vasallidele ja vasallisuguvõsadele (Loded, Maydellid, Pollid, Risbiterid, Rosenid, Kyvelid, Soyed, Wrangellid, Bremenid, Fircksid, Tödwenid, Alwenid, Aggmalid, Orgiesid, Hastferid, Kegelid, Scherembeked (), Liked jt). Taanlastest vasallidest pöördusid pooled peatselt Taani tagasi, teine pool jäi aga Eestisse ja saavutas tänu oma suurtele valdustele mõjuka koha, liitudes tihedalt saksa aadliga. Harju-Viru vasallide seas oli eestlasi eri hinnangutel vähemalt 4–10%, näiteks Clemens Esto, "Uillølemp" (Villelemp) Harju-Jaani kihelkonnast, "Hildaelempae" (Hildelemp) Jüri kihelkonnast, Hermann Olilianus Keila kihelkonnast, Hiltae Kadrina kihelkonnast jt.. 
Aastatel 1219–1220 munkade poolt, kes Eestimaal ringi liikusid ja rahvast ristisid, koostatud Taani hindamisraamatu Suures Eestimaa nimistus on üle 500 kohanime Harju- ja Virumaalt. Omanditiitlite revisjoniks koondati nimistud ühte ja märgiti külanimede juurde, millisesse kihelkonda ja kirikukihelkonda need kuulusid. 1230 aastal koostatud Väike Eestimaa nimistu, sisaldab andmeid Eesti maakondade kohta adramaades, välja arvatud Ugandi ja Sakala maakonnad, mis kuulusid ordu aladesse.
1933. aastal avaldas Paul Johansen ühe olulisema Taani hindamisraamatut käsitlevaid uurimusi, Die Estlandliste des Liber Census Daniae. Raamat sisaldab muuhulgas Eestimaa suure ja väikese nimistu faksiimile, Taani hindamisraamatus mainitud 13. sajandi esimese kolmandikult, Põhja-Eesti Taani valduste külade nimekirja, nende ajaloo ja vasallide sugupuud. Uurimuse põhjal on raamatus nimetatud Taaniaegseid suguvõsasid: Aggmal, Alwen, Andes, Ariselle, Arkenal, Asela, Assen, Asserien, Aveggæ, Aytes, Bekeshovede, Billa, Birkhan, Bolteman, Brakel, Bremen, Brunswik, Casewolde, Cundis, Geyvi, Guldene, Hawenpe, Kabes, Kagheren, Kalleuere, Koggele, Langhedes, vt Johannes Langhedes, Like, Loyse, Mynnekorp, Nighete, Nogardia, vt Robekinus de Nogardia, Moltke, vt Nicholaus Molteke, Rutto, vt Nicolaus Rutto, Soreuere, Stantforde, vt Winandus de Stantforde, Torme, Wanehusen, Wargas, Westval, vt Henricus dictus Westval, Wopele, Vorckele, Yekes, Ylmensalo, vt Rølo de Ylmensalo.
Stensby lepinguga 1238. aastal tuli Liivimaa ordul paavsti legaadi Modena Wilhelmi survel leppida Põhja-Eesti tagasiminekuga Taanile ning osa orduvasallidest kaotas oma läänid ja asendati taanimeelsete meestega, kuid enamus jäi siiski paigale ja asus teenima uut maahärrat. 1. augustil 1240 andis kuningas Valdemar II korralduse kõigil (Eestimaa hertsogkonna) rüütlitel, linnakodanikel, vasallidel, läänivaldajatel Eestimaal, Virumaal, Järvamaal, maksta kirikukümnist Tallinna (Revali) piiskopile.
13. sajandil Liivimaale asunud Saksa sisserändajad, said Taani kuninga ja Tallinna piiskoppide vasallideks, nad said maaisanda käest maavaldused laenuks kohustusega tema teenistuses maakaitseks valmis olla. Neid nimetati siis vasallus, Mann jne. Et vasalliks saada, selleks oli nõndanimetatud lääni- ehk laenuõiguse järele tarvis investituuri ehk vasalli õigustesse kinnitamist. Esialgu kordus isiklik investituur iga valitsuse, samuti ka iga vasalli isiku vahetuse puhul. Hiljemini astus selle asemele üldine rüütelkondade truualamliste tunnete avaldamine ja sellele vastuseks nende eesõiguste maksvaks tunnistamine. 
Taani kuningas (1252–1259) Christoffer I kinnitas 1252. aastal läänistatud maavalduste pärandatavust oma Tallinna ja Rakvere vasallidele. Vasallide korporatsiooni, Harju-Viru rüütelkonda, on esimest korda on mainitud 1259. aastal. Taani hindamisraamatu järgi oli 13. sajandi keskel üks Virumaa suuremaid maaomanikke kuninga kõrval Dietrich von Kyvel, ta oli silmapaistev isiksus, keda on peetud Narva linna alusepanijaks, Taani asehalduriks Virumaal, Virumaa ja Alutaguse maaomanik, sealse vasallide korporatsiooni juhiks ja ristisõja ettevõtjaks. Jüütimaalt pärit Taani kuninga asehaldur aastatel 1241–1259 Saxo Agunsun (taani keeles Saxe Aagesen) oli üks suurimaid maaomanikke Taani vasallide seas, kellele kuulus 263 adramaad Revalas ja Virumaal 1315. aastal lubas Taani kuningas Erik VI Menved vasallidele läänide meesliinis pärandamise õiguse (Valdemar-Eriku lääniõiguse).
Saksa läänimeeste iseseisvus Taani kuninga asevalitseja suhtes on küllaltki suur. Põhilist läänisuhte kohustust, osalemist süserääni väes sõdades, nad ei täitnud. Kuna ka Taani kuningas ei suutnud osutada neile piisavalt sõjalist abi, tekkisid Taani kuninga vasallidel (omaaegses kirjaviisis "kuninga meestel", ladina "homines regis") tihedad kontaktid Saksa ordu ja Tartu piiskopkonnaga, kellega neil olid ühised vaenlased. Kuninga läänimehed osalesid koos Saksa orduga (väidetavalt Taani kuninga nõusolekul, koos tema poegadega) sõjaretkel 1240. aastal Pihkvamaale. 1241. aastal osalesid läänimehed ka Saksa ordu sõjaretkes Vadjamaale.
Toompea klindisaarele rajati Toompea Suur linnus. Suur linnus hõlmas künka põhjapoolse kõrgema osa. Suure linnuse keskosas asetseb plats, kuhu 13. sajandi alguses püstitati Tallinna toomkirik ja lõunapoolsesse külge mäenõlvale Toompea Väike linnus, linnuse ümber rajati ka Tallinna piiskopi residents, aadlike elumajad, mis aga hilisemate tulekahjude käigus on hävinud. Varasemad säilinud ürikud mainivad Toompea piirkonda lihtsalt mäena (1327 ladina "mons", 1372 saksa "bergh") või linnusena (ladina "castrum").