Langobardide kuningriik

 
Langobardide kuningriik (ladina keeles "Regnum Langobardorum") oli varakeskaegne germaani riik pealinnaga Pavias, mille rajasid langobardid 568–69. aastal Apenniini poolsaarele (sissetung Itaaliasse) ja mis kestis 774. aastani (kuningriigi langemine Karl Suure juhitud frankide kätte).
Kuningriigi koosseisus oleva kahe suure ala (Langobardia Major Põhja- ja Kesk-Itaalias ning Langobardia Minor lõunas) üle ei olnud nende valitsejatel kuningriigi kahe sajandi pikkuse kestmise jooksul pidevalt tõhusat kontrolli. Algsest hertsogkondade tugevast autonoomiast arenes kuningriigis aja jooksul üha suurem suveräänne keskvõim ning see arenes Itaalia kuningriigiks. Langobardid omandasid järk-järgult Rooma tiitlid, nimed ja kombed ning pöördusid osaliselt ortodokssesse kristlusse (7. sajand), kuigi mitte ilma pikkade usuliste ja rahvuslike konfliktideta. Selleks ajaks, kui Paulus Diaconus neist 8. sajandil kirjutas, olid langobardi keel, riietus ja isegi soengud kõik kadunud.
6. sajand.
Kuningriigi asutamine.
6. sajandil püüdis keiser Justinianus I taastada keiserlikku võimu Lääne-Rooma keisririigis. Järgnenud Gooti sõjas arenesid bütsantslaste lootused kiirele ja kergele võidule pikaks kurnamissõjaks, mis tõi kaasa rahvastiku ümberpaiknemise, vara hävitamise, nälja (538–542) ja katku (541). Keiserlik võit osutus lõpuks osaliselt Pyrrhose võiduks, kui Itaalia rahvaarv vähenes märkimisväärselt, jättes vallutatud alad hõredalt asustatuks ja vaesunuks. Kuigi idagootide liitlaste frankide sissetungikatse sõja lõpufaasis tõrjuti tagasi, käis varem keisri liitlasteks olnud langobardide sisseränne Narsese poolt Itaalia kaitseks jäetud väikesele Bütsantsi armeele kiiresti üle jõu.
Langobardide saabumine lõhkus Apenniini poolsaare poliitilise ühtsuse esmakordselt alates roomlaste vallutustest (3.-2. sajand eKr). Poolsaar oli nüüd jagatud langobardide ja bütsantslaste vahel piiridega, mis muutusid aja jooksul, arvestades Langobardi asustuse ja võimu kõikumise olemust.
Uustulnukad jagunesid Langobardia Maiori (Põhja-Itaalia ümber kuningriigi pealinna Ticinumi – nüüd Pavia -, sellest tänapäeva Lombardia regiooni nimi) ja Langobardia Minori (Spoleto ja Benevento hertsogkonnad) vahel, samas territooriume, mis jäid Bütsantsi kontrolli alla, kutsuti "Romania" (sellest tänapäeva Romagna regiooni nimi) ja selle tugipunkt oli Ravenna eksarhaat.
Itaaliasse saabudes andis Alboin kontrolli Ida-Alpide üle ühele oma kõige truumale leitnandile Gisulfile, kellest sai esimene Friuli hertsog. Cividale del Friulis (siis "Forum Iulii") asutati hertsogkond, mis pidevalt võitles välisjõududega "Gorizia künnisel". Kuni Liutprandi valitsemisajani oli hertsogkonnal võrreldes teiste Langobardia Maiori hertsogkondadega suurem autonoomia, mida põhjendati erakordse sõjalise vajadusega.
Hiljem loodi teised hertsogkonnad kuningriigi suurtes linnades: lahenduse dikteerisid peamiselt sõjalised vajadused (hertsogid olid esimesed kõigist komandöridest, kelle ülesandeks oli kehtestada kontroll territooriumi üle ja kaitsta seda võimalike vasturünnakute eest), kuid külvasid langobardide kuningavõimu struktuurilise nõrkuse seemneid.
Aastal 572, pärast Pavia alistumist ja selle kuninglikuks pealinnaks tõusmist langes Alboin Veronas oma naise Rosamunde ja mõnede gepiidide ja langobardide sõdalaste liidu vandenõu ohvriks. Langobardide aristokraatia ei toetanud siiski atentaati ja sundis Rosamunde bütsantslaste juurde Ravennasse põgenema.
Klef ja hertsogite valitsemine.
Hiljem aastal 572 kogunes 35 hertsogit Paviasse kuningas Klefi tervitama. Uus monarh laiendas kuningriigi piire, lõpetades Tuscia vallutamise ja asudes Ravennat piirama. Klef püüdis järjekindlalt jätkata Alboini poliitikat, mille eesmärk oli murda idagootide ja Bütsantsi võimu ajal kindlalt väljakujunenud õiguslik-administratiivsed institutsioonid, kõrvaldades enamuse ladina aristokraatiast, hõivates maad ja omandades vara. Ka tema langes aastal 574 kuningamõrva ohvriks, tapetuna oma saatjaskonna poolt, võib-olla bütsantslaste poolt õhutatuna.
Pärast Klefi mõrva ei nimetatud uut kuningat ja terve kümnendi valitsesid hertsogid kui absoluutsed monarhid oma hertsogkondades, mitte ilma sisemiste võitlusteta (hertsogite valitsemine või "anarhia"). Selles etapis oli hertsogi ametikoht lihtsalt langobardide erinevate elatiste teenimise tipus; olles mitte veel kindlalt linnadega seotud, tegutsesid nad lihtsalt iseseisvalt, ka selle pärast, et nad olid sõdalaste surve all, kes nimeliselt olid nende alluvuses, et kasutada veel suuresti võimalust rüüstata. See ebastabiilne olukord, mis kestis pikka aega, viis Rooma-Itaalia poliitilis-haldusliku struktuuri lõplikule kokkuvarisemisele, mis oli sissetungi ajani peaaegu säilinud, nii et sama Rooma-Itaalia aristokraatia oli säilitanud vastutuse tsiviiladministratsiooni üle (näitena võib tuua Cassiodoruse).
Itaalias kehtestasid langobardid endid esiteks valitseva klassina eelmise asemel, hävitades selle või tõrjudes kõrvale. Põllumajandussaak määrati roomlastest alamatele, kes seda tootsid, andes kolmandiku ("tertia") saagist langobardidele. Tulu ei antud üksikisikutele, vaid farale, mis jaotas seda hallis (mõistet kasutatakse veelgi Itaalia kohanimedes). Hilisantiikaja majandussüsteem, mis keskendus talupoegade tööga suurtele latifundiumitele poolorjalikel tingimustel, ei olnud revolutsiooniline, vaid muudetud ainult uute valitsejate kasuks.
Lõpplahendus: Authari, Agilulf ja Theudelinde.
Pärast kümmet aastat interregnumit oli vajadus tugeva tsentraliseeritud monarhia järele selge isegi kõige sõltumatumale hertsogitest; frangid ja bütsantslased surusid peale ning langobardid ei saanud enam lubada liiga muutlikku võimustruktuuri, mis oli kasulik vaid röövsaaki otsivatele marodööridele. Aastal 584 nõustusid hertsogid kroonima kuningas Klefi poja Authari ning loovutasid uuele monarhile poole oma varast (ja siis arvatavasti tegid uue haarangu säilinud roomlaste maavalduste vastu). Authari oli siis võimeline teostama langobardide ja nende asustuse reorganiseerimist stabiilsele kujule Itaalias. Ta võttis, nagu idagootide kuningad, tiitli "Flavio", millega ta kavatses kuulutada end ka kõigi roomlaste kaitsjaks oma valdustes: see oli selge märk, Bütsantsi-vastase alatooniga, Lääne-Rooma keisririigi pärimisest.
Sõjalisest seisukohast alistas Authari nii bütsantslased kui ka frangid ja lõhkus liidu, täites sellega volituse, mille hertsogid olid talle andnud tema valimise ajal. Aastal 585 ajas ta frangid tänapäeva Piemontesse ja sundis bütsantslased esimest korda langobardide Itaaliasse sisenemise järel rahu paluma. Lõpuks hõivas ka viimase Bütsantsi kindluse Põhja Itaalias: Isola Comacina Como järves. Püsiva rahu kindlustamiseks frankidega püüdis Authari abielluda frankide printsessiga, kuid see kava ebaõnnestus. Siis pöördus kuningas (asjaolu, mis mõjutas kuningriigi saatust rohkem kui sajandi) frankide traditsiooniliste vaenlaste bajuvaaride poole, et abielluda printsess Theudelindega, kes vere poolest oli Leting (s.o. põlvnes Wachost, langobardide kuningast 510. ja 540. aasta vahel ja tegelasest, keda ümbritses legendi aura, kuningliku liini liige suure mõjuvõimuga langobardide üle). Liit bajuvaaridega viis leppimiseni frankide ja bütsantslastega, kuid Authari tõrjus tagasi frankide rünnakuid (aastal 588 ja taas aastal 590, vaatamata mõnele tõsisele tagasilöögile alguses). Authari ajastu tähistas Paulus Diaconuse järgi esimese sisemise stabiilsuse saavutamist langobardide kuningriigis.
Authari suri sel samal 590. aastal, arvatavasti mürgitamise tõttu paleevandenõus ja Paulus Diaconuse jäädvustatud legendi järgi otsustati troonijärglus uuel moel. Noor leskkuninganna Theudelinde, Baieri Letingi järeltulija, pidi valima troonipärija ja uue abikaasa, kelleks sai Torino hertsog Agilulf. Järgmisel aastal (591) sai Agilulf ametliku määramise langobardide nõukogult Milanos. Kuninganna mõju Agilulfi poliitikale oli märkimisväärne ja suuri otsuseid omistatakse mõlemale.
Pärast mõnede hertsogite mässu lämmatamist aastal 594 juba eos algatasid Agilulf ja Theudelinde oma võimu tugevdamise poliitika Itaalias, samas kindlustades oma piire rahulepingutega frankide ja avaaridega. Rahu Bütsantsiga rikuti süstemaatiliselt ja aastat 603 tähistas langobardide edu märkimisväärne taastumine. Põhja-Itaalias vallutas Agilulf teiste linnade seas Parma, Piacenza, Padova, Monselice, Este, Cremona ja Mantova, kuid ka lõunas vallutati Spoleto ja Benevento hertsogkonnad, laiendades langobardide valdusi.
Authari alustatud ja Agilulfi jätkatud kuningavõimu tugevdamine tähistas ka üleminekut uuele ideele, mis põhines kuningriigi stabiilsel territoriaalsel jaotusel hertsogkondadeks. Iga hertsogkonda juhtis hertsog, mitte vaid "fara" pealik, vaid ka kuninglik ametnik, avaliku võimu hoidja. Hertsogkonnad olid loodud strateegiliselt tähtsates keskustes, seega arendasid edasi paljusid linnu piki selle aja peamisi ühendusteid (Cividale del Friuli, Treviso, Trento, Torino, Verona, Bergamo, Brescia, Ivrea, Lucca). Avaliku võimu juhtimisel olid hertsogite alluvuses väikeametnikud, "sculdahis" ja gastaldo.
Uus võimu organiseerimine, vähem seotud klanni suhetega ning rohkem maa juhtimisega, tähistas verstaposti langobardide kuningriigi konsolideerimisel Itaalias, mis järk-järgult kaotas puhtalt sõjalise vallutuse iseloomu ja lähenes rohkem õigele riigile. Kaotajate (roomlaste) kaasamine oli vältimatu samm ja Agilulf tegi mõned sümboolsed valikud, mis olid suunatud samal ajal tema võimu tugevdamisele ja ladina päritolu rahva usalduse võitmisele. Tema poja Adaloaldi kaaskuningaks pühitsemise tseremoonial aastal 604, Bütsantsi kombe kohaselt, valiti pealinnaks mitte enam Pavia, vaid iidse Rooma linna Milano ja suveresidentsiks Monza; lasi ennast kutsuda "Gratia Dei rex totius Italiae" ("Jumala armust kogu Itaalia kuningas", ja mitte enam "Langobardorum rex", "Langobardide kuningas").
Selles suunas liikumisel avaldati tugevat survet, eriti Theudelindelt, pöörata langobardid, kes siiani olid veel suuresti paganad või ariaanid, katoliiklusse. Valitsejad püüdsid parandada ka Kolme peatüki skismat (kus Aquileia patriarh lõhkus ühtekuuluvuse Roomaga), säilitasid otsesed suhted paavst Gregorius Suurega (säilinud on tema ja Theudelinde vaheline kirjavahetus) ning edendasid kloostrite loomist, nagu püha Columbanuse asutatud klooster Bobbios.
Isegi kunst nautis Agilulfi ja Theudelinde ajal õitsengu hooaega. Arhitektuuri osas asutas Theudelinde San Giovanni Battista katedraali ja Palazzo Reale Monzas, samas loodi mõned kullast meistriteosed nagu "Agilulfi rist", "kana koos tibudega", "Theudelinde evangeelium ja kuulus "raudkroon".
7. sajand.
Ariaanide taassünd: Arioald, Rotari.
Pärast Agilulfi surma aastal 616 läks troon tema pojale Adaloaldile, kes oli veel laps. Regendina (mis tegelikult jätkus isegi pärast kuninga täiskasvanuks saamist) valitses kuninganna-ema Theudelinde, kes andis sõjaväe juhtimise hertsog Sundaritile. Theudelinde jätkas Agilulfi prokatoliiklikku poliitikat ja rahu bütsantslastrga; siiski põhjustas see üha tugevamat vastuseisu langobardi sõdalastelt ja ariaanidelt. Konflikt puhkes aastal 624 ja seda juhtis Arioald, Torino hertsog ja Adaloaldi õemees (ta abiellus tema õe Gundepergaga). Adaloald kukutati aastal 625 ja Arioaldist sai kuningas.
Riigipööre Adaloaldi ja Theudelinde Baieri dünastia vastu, mis viis Arioaldi troonile, avas konfliktideajastu kuningriigi kahe usulise grupeeringu vahel. Usu valiku taga või kõrval oli konfliktil siiski poliitiline värving, kuna see vastandas Bütsantsi ja paavstiga rahupoliitika ning roomlastega lõimumise poliitika loojad palju agressiivsema ja ekspansionistlikuma poliitika (ariaani aadel) pooldajatega. Kuningas Arioald (626–636), kes viis pealinna tagasi Paviasse, oli mures nende konfliktide pärast, samuti väliste ohtude pärast; kuningas oli võimeline vastu seisma avaaride rünnakule Friulis, kuid ta ei suutnud piirata frankide kasvavat mõju kuningriigis. Tema surmaga seoses ütleb legend, et oma ema Teodolindaga sarnase toiminguga oli kuninganna Gundepergal privileeg valida uus abikaasa ja kuningas. Valik langes Rotharile, Brescia hertsogile ja ariaanile.
Rothari valitses aastatel 636 kuni 652 ja juhtis arvukalt sõjakäike, mis tõid peaaegu kogu Põhja-Itaalia langobardide kuningriigi valitsemise alla. Ta vallutas Liguuria (643), sealhulgas pealinna Genova, ning Luni ja Oderzo, aga isegi mitte ülekaalukas võit Bütsantsi Ravenna eksarhi üle, kes alistati ja tapeti koos oma 8000 mehega Scultenna lahingus Panaro jõel, ei sundinud eksarhaati langobardidele alistuma. Sisemiselt tugevdas Rothari keskvõimu Langobardia Maiori hertsogkondade arvelt, samas lõunas tunnistas Benevento hertsog Arichis I (kes omakorda laiendas langobardide valdusi) samuti Pavia kuninga võimu.
Mälestus Rotharist on seotud kuulsa ediktiga, mis avaldatud aastal 643 ja kirjutatud ladina keeles, kuigi see oli mõeldud ainult langobardidele, õiguse personaalsuse põhimõtte kohaselt. Roomlased olid veel Rooma õiguse subjekt. Edikt konsolideeris ja kodifitseeris germaani seadused ja tavad, kuid juhatas sisse ka olulised uuendused, mis on ladina mõju progressi märk langobardide kasutuses. Edikt keelas veritasu (erakättemaksu) vereraha (rahaline kompensatsioon) kasuks ja sisaldas ka drastilisi piiranguid surmanuhtluse kasutamisele.
Baieri dünastia.
Pärast Rothari poja Rodoaldi (652–653) lühikest valitsemisaega valisid hertsogid kuningaks Aripert I, Asti hertsogi ja Theudelinde lapselapse. Nii läks troon tagasi Baieri dünastiale, mis oli märk katoliikliku fraktsiooni domineerimisest ariaanliku üle; Ariperti kuningriik oli tuntud raskete arianismivastaste repressioonide poolest. Ariperti surmaga (661) jagati kuningriik tema poegade Perctariti ja Godeperti vahel. Protseduur oli tavaline frankide seas, kuid jäi ainulaadseks langobardide seas. Võib-olla jagamise tõttu sisenes riik kiiresti kriisi: konflikt puhkes Perctariti, kes asus Milanos, ja Godeperti vahel, kes jäi Paviasse; konflikti kaasati ka Benevento hertsog Grimoald. Hertsog saabus märkimisväärsete sõjajõududega Godeperti toetuseks, kuid Paviasse saabumisel tappis ta kuninga ja asus tema kohale. Perctarit, olles selgelt vähemuses, põgenes avaaride juurde.
Grimoald saavutas ametissemääramise langobardi aadlilt, kuid pidi siiski tegelema õigusjärgse fraktsiooniga, mis sõlmis rahvusvahelisi liite Perctariti troonile toomiseks. Grimoald saavutas avaaridelt kukutatud valitseja Perctariti tagasisaatmise, ja niipea, kui ta saabub tagasi Itaaliasse, peab ta andma usurpaatorile truudusvande enne, kui saab pageda Neustria frankide juurde, kes aastal 663 ründasid Grimoaldi. Uus kuningas, Neustria poolt vihatud, kuna oli liidus Austraasia frankidega, tõrjus nad Refrancores Asti lähistel tagasi ja säilitas trooni.
Grimoald, kes aastal 663 nurjas ka Itaalia tagasivallutamise katse Bütsantsi keisri Constans II poolt, kasutas oma suveräänset võimu kogu täiusega, millist ei olnud saavutanud ükski tema eelkäijaist. Talle oli truu Benevento hertsogkond, mille ta usaldas oma pojale Romualdile, lisaks sellele Spoleto ja Friuli hertsogkonnad, kuhu ta paigutas omale truud hertsogid. Ta otsustas kuningriigi erinevad osad integreerida ja andis oma alamatele oma eelkäija Rothariga sarnase pildi, samal ajal oli ta tark seaduseandja (Grimoald lisas edikti uusi seadusi), metseen (ehitas Paviasse pühale Ambrosiusele pühitsetud kiriku) ja vapper sõdalane.
Grimoaldi surmaga aastal 671 tuli Perctarit maapaost tagasi ja lõpetas Grimoaldi poja, veel lapseeas Garibaldi lühikese valitsemise. Ta jõudis kohe ka kokkuleppele Grimoaldi teise poja, Benevento Romualdo I-ga, kes vandus truudust vastutasuks tema hertsogkonna autonoomia tunnistamisele. Perctarit ajas poliitikat vastavalt oma dünastia traditsioonidele ning toetas katoliku kirikut ariaanide ja kolme peatüki poleemikute vastu. Ta otsis ja saavutas rahu bütsantslastega, kes tunnistasid langobardide suveräänsust enamuse Itaalia üle, ning surus maha Trento hertsogi Alahise mässu, kuigi raskete territoriaalsete loovutuste hinnaga (hertsog ise sai Brescia hertsogkonna).
Alahis tõusis Perctariti surres aastal 688 jälle üles, ühinedes pro-katoliikliku Baieri partei poliitiliste vastastega. Perctariti poeg ja järglane Cunincpert võideti ja sunniti varjuma Comacina saarele – alles aastal 689 saavutas ta kontrolli mässu üle, alistades ja tappes Alahise Coronate lahingus Adda jõel. Kriis tulenes erinevusest Langobardia Maiori kahe piirkonna vahel: ühel pool läänepiirkonnad (Neustria), truud Baieri valitsejatele, prokatoliiklikud ning Rooma ja Bütsantsiga leppimise poliitika toetajad; teisel pool idapiirkonnad (Austria), seotud langobardide traditsiooniga, kes paganate ja ariaanidena ei tahtnud oma rahva sõjaka iseloomu leevendamist. Austria hertsogite haru vaidlustas tavade, kohtupraktika, õiguse ja religiooni "latiniseerimise" kiirenemist, mis kiirendas langobardide germaani identiteedi lagunemist ja kadumist. Siiski võimaldas võit Cunincpertil, kes oli oma isa kaudu pikka aega trooniga seotud ja mitte teisejärguline tegelane tema poliitikas, jätkata tööd kuningriigi rahustamisel, ikka prokatoliikliku rõhuga. Pavias 698. aastal kokku kutsutud sinod sanktsioneeris kolme peatüki skismaatikute taasühinemise ja Rooma-kuulekuse.
8. sajand.
Dünastiline kriis.
Cunincperti surm aastal 700 tähistas dünastilise kriisi tekkimist. Cunincperti alaealise poja Liutperti trooniletõusu vaidlustas kohe Torino hertsog Raginpert, kes oli ka Baieri dünastia liider. Raginpert alistas Novaras Liutperti toetajad (tema õpetaja, Asti hertsogi Ansprandi ning Bergamo hertsogi Rotariti) ja asus 701. aasta algul troonile. Siiski suri ta vaid kaheksa kuu pärast, jättes trooni oma pojale Aripert II-le; Ansprand ja Rotarit reageerisid kohe ja vangistasid Ariperti, andes trooni Liutpertile tagasi. Aripertil omakorda õnnestus pageda ja kohtuda oma vastase õpetajatega. Aastal 702 alistas ta need Pavias, vangistas Liutperti ja hõivas trooni. Kohe pärast seda alistas ta lõplikult oma vastased: tappis Rotariti, kaotas tema hertsogkonna ja uputas Liutperti. Ainult Ansprandil õnnestus pageda, saades varjupaiga Baieris. Seejärel purustas Aripert uue mässu, mille korraldas Friuli hertsog Corvulus, ja oli võimeline teostama lepituspoliitikat, ikka katoliiklaste huvides.
Aastal 712 tuli Ansprand tagasi Itaaliasse, kaasas Baieris kogutud armee, ja põrkus Aripertiga kokku; lahing oli ebakindel, kuid kuningas näitas argust ja hüljati oma toetajate poolt. Kuningas püüdis põgeneda frankide juurde, kuid uppus Ticino jõkke, seda kaasaolnud kulla raskuse tõttu. Tmaga lõppes Baieri dünastia esindatus langobardide troonil.
Liutprand: kuningriigi kõrgpunkt.
Ansprand suri pärast ainult kolme kuud valitsemist, jättes trooni oma pojale Liutprandile. Liutprandi valitsemist, pikimat kõigist langobardide valitsemistest Itaalias, iseloomustas peaaegu religioosne imetlus, mida rahvas osutas kuningale, kes paistis neile jultunud, julge ja poliitilise visiooniga; Tänu nendele omadustele pääses Liutprand kahest katsest oma elu kallale (ühe organiseeris üks tema sugulane Rothari) ja ta näitas mitte halvemaid omadusi oma pika valitsemisaja paljude sõdade läbiviimisel. Need väärtused on tüüpilised Liutprandi germaani päritolule, rahvuse kuningas, nüüd ülekaalukalt katoliiklane, saanud tiitli "piissimus rex" (vaatamata mitmetele katsetele võtta kontroll Rooma üle). Kahel korral, Sardiinias ja Arles'i piirkonnas (kuhu ta kutsuti tema liitlase Karl Martelli poolt), võitles ta edukalt saratseeni piraatidega, parandades oma mainet kristliku kuningana.
Tema liit frankidega, mida kroonis noore Pippin Lühikese sümboolne adopteerimine, ja avaaridega idapiiril lubas tal hoida käed Itaalias suhteliselt vabad, kuid varsti põrkus ta kokku bütsantslastega ja paavstiga. Esimene katse kasutada ära araablaste pealetungi Konstantinoopoli vastu aastal 717 tõi vähe edu; paavstile lähenemisest oli oodata pingete kasvu, mis põhjustas Bütsantsi maksuraha vähenemisest ja aastal 724 Ravenna eksarhi juhitud ekspeditsiooni mässulise paavsti Gregorius II nõrgestamiseks. Hiljem kasutas ta ära vaidlusi paavsti ja Konstantinoopoli vahel ikonoklasmi üle (pärast keiser Leo III seadust aastal 726) paljude eksarhaadi linnade ning Pentapolise ülevõtmiseks, esinedes katoliiklaste kaitsjana. Et mitte minna vastuollu paavstiga, loobus ta Sutri vallutamisest; siiski andis Liutprand linna tagasi mitte keisrile, vaid "apostlitele Peetrusele ja Paulusele", nagu Paulus Diaconus on viidanud oma teoses "Historia Langobardorum". See annetus, tuntud kui Sutri annetamine, sätestas õigusliku pretsedendi ilmaliku võimu omistamiseks paavstile, mis tekitas lõpuks Kirikuriigi.
Järgnevatel aastatel astus Liutprand eksarhiga liitu paavsti vastu, loobumata vanast liidust paavstiga eksarhi vastu; ta kroonis selle klassikalise topeltmängu rünnakuga, mis viis Spoleto ja Benevento hertsogkonnad tema võimu alla, saavutades lõpuks langobardidele soodsad paavsti ja eksarhi vahelised rahuläbirääkimised. Ükski langobardide kuningas ei olnud kunagi saavutanud selliseid tulemusi sõdades teiste võimudega Itaalia territooriumil. Aastal 732 õnnestus tema vennapojal Hildeprandil, kes oli tema troonijärglane, vaid korraks vallutada Ravenna, siiski aeti ta minema veneetslaste poolt, kelle kutsus kohale kohe varsti uus paavst Gregorius III.
Liutprand oli viimane langobardide kuningatest, kes valitses ühtset kuningriiki; pärast teda ei olnud ükski kuningas võimeline kõrvaldama opositsiooni ja valitsema ülimalt, ja tõepoolest, paljud hertsogite ülejooksmised ning pidevad äraandmised viisid täieliku lüüasaamiseni. Tema võimu tugevus ei põhinenud ainult isiklikel omadustel, vaid ka kuningriigi ümberkorraldamisel, mille ta võttis ette noorusaastatel. Ta tugevdas Pavia kuningapalee kantseleid ja määratles orgaanilisel viisil sculdahiste, gastaldode ja hertsogite territoriaalse pädevuse (õigusliku ja haldusliku). Ta oli ka õigusloomes väga aktiivne: kaksteist köidet tema poolt kehtestatud seadusi juhatasid sisse Rooma õigusest inspireeritud õigusreformi, ta parandas kohtute tõhusust, kaotas veritasu ja üle kõige kaitses ta ühiskonna nõrgemaid osi (lapsed, naised, võlgnikud, orjad).
7. sajandil muutus järk-järgult ka kuningriigi sotsiaal-majanduslik struktuur. Rahvaarvu kasv viis varade killustumiseni, mis suurendas langobardide arvu, kes langesid allapoole vaesuspiiri, mida tõendavad seadused, mis mõeldud nende raskuste leevendamiseks. Seevastu mõned roomlased hakkasid sotsiaalsel redelil tõusma, saades rikkaks kaubanduse, käsitöö, elukutse kaudu või omandades maad, mida germaanlased ei olnud võimelised kasumlikult majandama. Liutprand sekkus ka sellesse protsessi, reformides kuningriigi haldusstruktuuri ja vabastades vaeseimad langobardid sõjalistest kohustustest.
Viimased kuningad.
Hildeprandi valitsemisaeg kestis ainult mõne kuu, siis tõugati ta hertsog Ratchise juhitud mässuga troonilt. Episoodi üksikasjad pole selged, kuna Paulus Diaconuse oluline tunnistus lõpeb eloogiga Liutprandi surma kohta. Hildeprand pühitseti kuningaks aastal 737 Liutprandi raske haiguse ajal, kellele see üldse ei meeldinud ("Non aequo animo accepit", nagu kirjutas Paulus Diaconus), kuigi toibudes ta nõustus valikuga. Uus kuningas nautis vähemalt alguses enamuse aristokraatia toetust, arvatavasti suure monarhi tõttu. Friuli hertsog Ratchis, kes võttis temalt trooni, tuli pika monarhiavastase mässutraditsiooniga ja kuningliku perekonnaga võistlevast perekonnast, kuid teisest küljest võlgnes ta oma elu ja hertsogitiitli Liutprandile, kes oli talle andestanud pärast vandenõu avastamist, mida juhtis tema isa Pemmo.
Ratchis oli nõrk valitseja: ühest küljest pidi ta loovutama suurema tegevusvabaduse teistele hertsogitele, teisest küljest pidi ta hoolitsema selle eest, et mitte ärritada franke ning üle kõige majordoomust ja "de facto" kuningat Pippin Lühikest. Kuna tal ei olnud võimalik usaldada traditsiooniliste struktuuride toetust langobardide monarhiale, otsis ta tuge gasindide hulgast, nimelt kaitselepingutega kuningat ümbritseva aadli ja eriti roomlaste hulgast, mittelangobardi alamate hulgast. Need iidsete kostüümide uuendused, koos avaliku ladinameelse hoiakuga (ta abiellus roomlanna Tassiaga ja rooma kombe kohaselt; võttis tiitli "princeps" traditsioonilise "rex Langobardorum" asemel) võõrandasid üha enam langobardidest, mis sundis teda otsima tõelist meelemuutust, koos äkkrünnakuga Pentapolise linnadele. Paavst siiski veenis teda Perugia piiramisest loobuma. Pärast seda ebaõnnestumist kukkus Ratchise prestiiž kokku ja hertsogid valisid uueks kuningaks tema venna Aistulfi, kes oli juba tema järglane Cividale hertsogina ja nüüd, pärast lühikest võitlust, sundis teda Rooma põgenema ja lõpuks Monte Cassino mungaks asuma.
Aistulf oli hertsogite palju agressiivsema hoiaku poliitiline väljendus, kes tõrkus koostööst roomlaste aktiivsema osaga. Oma vallutuspoliitika jaoks pidi ta siiski sõjaväge suurendama, kuigi kergejalaväe allutatud seisundiga, kuhu kuulusid kõik rahvusgrupid kuningriigis. Sõjaväekohuslased olid kõik kuningriigi vabad mehed, nii roomlased kui ka langobardid; Aistulfi poolt välja kuulutatud sõjalised standardid mainivad mitmel korral kaupmehi, märk sellest, kuidas see klass oli nüüd oluliseks muutunud.
Esialgu saavutas Aistulf märkimisväärset edu, mis tipnes Ravenna vallutamisega (751); siin esitas kuningas, asudes eksarhi palees ja vermides raha Bütsantsi stiilis, oma programmi: koondada oma võimu alla kõik roomlased, kes seni veel keisri alluvad, neid mitte tingimata langobardidega ühte sulatades. Eksarhaat ei olnud homoloogiline teiste langobardide valdustega Itaalias (sellest ei tehtud hertsogkonda), vaid säilitas enda omapära kui "sedes imperii": sel viisil kuulutas Aistulf end Itaalia roomlaste silmis Bütsantsi keisri ja tema esindaja eksarhi pärijaks. Tema sõjakäigud viisid langobardid peaaegu täielikule domineerimisele Itaalias, okupeerides (750–751) ka Istria, Ferrara, Comacchio ja kõik territooriumid Ravennast lõuna poole kuni Perugiani. Ceccano kindluse vallutamisega survestas ta veelgi paavst Stephanus II kontrollitavaid territooriume, samas Langobardia Minoris oli ta võimeline kehtestama oma võimu Spoletos ja kaudselt Beneventos.
Just nüüd, kui näis, et Aistulf oli võitmas kogu opositsiooni Itaalia pinnal, õnnestus Gallias Liutprandi perekonna usurpaatorite vanal vaenlasel Pippin Lühikesel Merovingide dünastia lõpuks troonilt tõugata, kukutades Childerich III ja saades kuningaks ka "de jure". Paavsti toetus oli otsustav, kuigi läbirääkimised olid käimas ka Aistulfi ja paavsti vahel (mis varsti nurjusid), ning tehti ka katse nõrgestada Pippinit, ässitades tema vastu tema venda Karlmanni.
Ohu tõttu, mida tundis frankide uus kuningas, sõlmiti ametliku kuningaks pühitsemise eest Pippini ja Stephanus II vahel leping frankide Itaaliasse saabumiseks. Aastal 754 alistati frankide poolt langobardide armee, mis oli asunud kaitsele Susa oru suudmes. Aistulf, varjununa Paviasse, pidi nõustuma lepinguga, mis nõudis pantvangide andmist ja territoriaalseid loovutusi, kuid kaks aastat hiljem jätkus sõda paavsti vastu, kes omakorda kutsus frangid. Saanud jälle lüüa, pidi Aistulf nõustuma palju karmimate tingimustega: Ravenna tagastati mitte bütsantslastele, vaid paavstile, suurendades Patrimonium Petri ("Peetruse pärandus") tuumikala; Aistulf pidi nõustuma mingi frankide protektoraadiga, oma valduste territoriaalse ühtsuse kadumisega ja märkimisväärse hüvitise maksmisega. Spoleto ja Benevento hertsogkonnad asusid kiiresti liitu võitjatega. Aistulf suri varsti pärast seda rasket alandust, aastal 756.
Aistulfi vend Ratchis lahkus kloostrist ja püüdis, algul mõningase eduga, trooni tagasi saada. Ta astus vastu Desideriusele, kes oli Aistulfi poolt pandud vastutama Tuscia hertsogkonna eest ja resideeris Luccas; ta ei kuulunud Friuli dünastiasse, paavst ja frangid ei kortsutanud tema peale kulmu ja tal õnnestus saada nende toetus. Langobardid allusid talle, et ära hoida veel üht frankide saabumist, ning Ratchis veendi paavsti poolt tagasi Monte Cassinosse minema.
Desiderius taastas targa ja vaikse poliitikaga järk-järgult langobardide kontrolli territooriumi üle, kaasates taas roomlasi, asutades kloostrite võrgustiku, mida juhtisid langobardi aristokraadid (tema tütar Anselperga sai San Salvatore kloostri abtissiks Brescias), leppides kokku paavst Stephanus II järglase paavst Paulus I-ga ja saades nimelised valdused paljudes piirkondades tõeliselt oma võimu alla, nagu tagasinõutud lõunapoolsed hertsogkonnad. Ta rakendas ka juhuslikku abielupoliitikat, andes oma tütre Liutperga frankide põlisele vaenlasele Baieri hertsogile Tassilole (763) ja andes Pippin Lühikese surres teise tütre Desiderata (kes sai surematuks Alessandro Manzoni tragöödias "Adelchi" kui Ermengarde) tulevasele Karl Suurele, pakkudes talle kasulikku toetust võitluses oma venna Karlmanni vastu.
Vaatamata poliitilise keskvõimu õnne muutumisele esindab 8. sajand valitsemise kõrgpunkti, samuti majandusliku õitsengu perioodi. Iidne sõjameeste ja alamate ühiskond oli muutunud maaomanike, käsitööliste, talunike, kaupmeeste, juristide klasside elavaks koosluseks; ajastu nägi suurt arengut, sealhulgas majanduslikku, kloostrite, eriti benediktlaste, ja laiendatud rahamajanduse, mille tulemuseks oli pankurite klassi loomine. Pärast algusperioodi, mille ajal langobardi rahasüsteem tegi ainult bütsantsi müntide imitatsioone, arendasid Pavia kuningad sõltumatu kuld- ja hõberahasüsteemi. Benevento hertsogkond, kõige sõltumatum hertsogkondadest, omas ka sõltumatut vääringut.
Kuningriigi langus.
Just siis, kui Desiderius oli aastal 771 valmis oma osava poliitika vilju lõikama, kavatsedes veenda uut paavsti Stephanus II nõustuma tema kaitsega, jättis Karlmanni surm Karl Suurele vabad käed, kes, olles nüüd kindlalt troonil, hülgas Desideriuse tütre. Järgmisel aastal pööras uus paavst Hadrianus I Desideriuse vastasparteist tundliku liitude mängu ümber, nõudes alasid, mida Desiderius ei olnud kunagi loovutanud, ja seega viies ta sõja jätkamisele Romagna linnade vastu. Karl Suur, kuigi ta oli just alustanud oma sõjakäiku sakside vastu, tuli paavstile appi, kartes Rooma vallutamist langobardide poolt ja järgnevat prestiiži kaotust. Aastatel 773 ja 774 tungis ta Itaaliasse – taas kord oli orusuudme kaitse nõrk ja langobardide seas oli eriarvamusi – ning olles ägeda vastupanu suhtes ülekaalus, vallutas ta kuningriigi pealinna Pavia. Desideriuse poeg Adelchis leidis varjupaiga bütsantslaste juures; Desiderius ja tema naine küüditati Galliasse. Karl kutsus end nüüd "Gratia Dei rex Francorum et Langobardorum" ("Jumala armust frankide ja langobardide kuningas"), teostades kahe kuningriigi personaaluniooni; ta säilitas "Edictum Rothari", kuid reorganiseeris kuningriigi frankide mudeli järgi, hertsogite asemele tulid krahvid.
Historiograafilised seisukohad.
Langobardide kuningriigi ajajärk oli, eriti Itaalias, devalveerunud, kui pikk barbaarsuse valitsemine keset "pimedat aega". Segaduse ja hajumise periood, tähistatud kuulsusrikka mineviku mahajäetud varemetega ja siiski uue identiteedi otsingutega.
Sergio Rovagnati defineerib jätkuvat negatiivset eelarvamust langobardide vastu "kui mingit "damnatio memoriae"", ühine sellele, mis antud sageli kõigile barbarite sissetungide peategelastele. Kõige viimased historiograafilised juhtjooned hindavad Itaalia ajaloo langobardide ajastu siiski suuresti ümber. Saksa ajaloolane Jörg Jarnut juhib tähelepanu kõigile elementidele, mis kujutavad endast langobardide kuningriigi ajaloolist tähtsust. Itaalia ajalooline kaheksjagunemine, mis on sajandeid suunanud Põhja-Itaaliat Kesk- ja Lääne-Euroopa suunas ning Lõuna-Itaaliat Vahemere piirkonna suunas, pärineb Langobardia Majoriks ja Langobardia Minoriks jagunemisest, samas langobardide õigus tingis pikaks ajaks Itaalia õigussüsteemi, millest ei taganetud täielikult isegi pärast Rooma õiguse taasavastamist 11. ja 12. sajandi vahel. Langobardi keel (germaani keel) andis suure panuse itaalia keele kujunemisse, mis täpselt langobardide kuningriigi sajanditel küpses rahvaladina keelest lahku, võttes autonoomseid vorme.
Seoses langobardide mängitud rolliga tärkavas Euroopas näitab Jarnut, et pärast läänegootide kuningriigi kadumist ning frankide kuningriigi nõrkusperioodil Merovingide ajal oli Pavia võtmas juhtivat rolli läänes pärast lõpliku piiri määramist ladina-germaani lääne ja kreeka-bütsantsi ida vahel, rebides suure osa Itaaliast "basileus"'e võimu alt; langobardide tõusu Euroopas lõhkus siiski teravalt frankide kuningriigi sekkumine Karl Suure ajal, kes tekitas otsustavaid kaotusi langobardide viimastele kuningatele. Sõjaline kaotus ei vastanud siiski langobardi elemendi kadumisele: Claudio Azzara väidab, et "kujundati tegelikult sama Karolingide Itaalia, kui langobardide Itaalia, ühiskonna ja kultuuri koosseisus".
Langobardide kuningriik kunstides.
Kirjandus.
Püsiva trauma historiograafia "pimeda aja" kohta on jätnud pikki varje langobardide kuningriigile, hoides ära kirjanike huvi selle perioodi kohta. Vähe kirjanduslikke töid on Itaalia kohta 6. ja 8. sajandi vahelt; nende hulgas on asjakohasteks eranditeks Giulio Cesare Croce ja Alessandro Manzoni. Viimati pühendas Friuli kirjanik Marco Salvador triloogia langobardide kuningriigile.
Berchtold.
Bertoldo/Berchtoldi kuju, alandlik ja tark talunik Retorbidost, kes elas Alboini valitsemise ajal (568–572), innustas palju suulist traditsiooni läbi kogu keskaja ning uusaja alguses; sellest leidis inspiratsiooni 17. sajandi õpetlane Giulio Cesare Croce oma teoseks "Le sottilissime astutie di Bertoldo" ("Berchtoldi nutikas kavalus") (1606), millele aastal 1608 lisandus järg "Le piacevoli et ridicolose simplicità di Bertoldino" ("Väikese Berchtoldi meeldiv ja naeruväärne lihtsus"), Berchtoldi pojast. Aastal 1620 avaldas abt Adriano Banchieri, poeet ja helilooja, edasise järje: "Novella di Cacasenno, figliuolo del semplice Bertoldino" ("Uudiseid Cacasennost, lihtsameelse väikese Berchtoldi pojast"). Sealt alates on kolme tööd avaldatud tavaliselt ühes köites pealkirjaga "Bertoldo, Bertoldino e Cacasenno".
Adelchi.
Paigutatuna päris langobardide kuningriigi lõppu, jutustab Manzoni tragöödias "Adelchi" loo langobardide viimasest kuningast Desideriusest ja tema lastest Ermengardest (kelle päris nimi oli Desiderata) ja Adelchisest: Karl Suure esimene, lahutatud naine ja eelviimane langobardide kuningriigi kaitsja frankide sissetungi vastu. Manzoni kasutas tegevuspaigana langobardide kuningriiki, kohandades tegelaskujude tõlgendust ja portreteerides langobarde kui Itaalia rahvusliku ühtsuse ja sõltumatuse teenäitajaid, esitades samas siis valdavat barbariteajastu ettekujutust pärast klassikalist hiilgust.
Filmikunst.
Kolm filmi olid inspireeritud Croce ja Banchieri lugudest ning seatud langobardide kuningriigi algusperioodi (väga vaba tõlgendus):
Kõige kuulsam kolmest filmist on viimane, mis hoopleb osatäitjatega, teiste seas Ugo Tognazzi (Bertoldo), Maurizio Nichetti (Bertoldino), Alberto Sordi (munk Cipolla) ja Lello Arena (kuningas Alboin).