3. sajandi kriis

3. sajandi kriis (ka poliitiline anarhia) oli periood Rooma keisririigi ajaloos, mil vähenes keisririigi sõjaväe võimekus ning süvenes majanduse ja kaubanduse allakäik. 
3. sajandi kriis algas 235. aastal keiser Severus Alexanderi surma ning Maximinus I ametisse asumisega ning lõppes 284. aastal, mil keisririigi valitsejaks sai Diocletianus. Sel perioodil kasvas ka võimu haaranud usurpaatorite hulk, kuna mitmed leegionid kuulutasid vastukeisriks oma väepealiku. 
Kriisi ajal muutusid tõsisemaks ka sassaniidide ja germaani rahvaste rüüsteretked, mille tõttu hukkusid mitmed keisrid ka lahingus. 268. aastaks oli keisririik lagunenud kolmeks.
Kriis põhjustas Rooma keisririigis nii suuri muudatusi, et ajaloolased on seda pidanud punktiks, mil lõpeb klassikaline antiikaeg ning algab hilisantiikaeg.
Kriisiaja ülevaade.
Maximinus I valitsusaeg.
235. aastal mõrvasid sõjaväelased ebapopulaarse keisri Severus Alexanderi. Tema järel kuulutati uueks keisriks Maximinus I (Traaklane). Maximinus oli Rooma keisririigi ajaloos esimene tavasõdurist keiser, seepärast nimetati teda ning veel hilisemaid keisreid sõdurkeisriteks. 
Maximinus korraldas oma valitsusajal edukaid sõjakäike Germaanias, mis osutusid aga väga kulukaks. 238. aastal tõstsid Maximinuse vastu mässu Gordianus I ja Gordianus II, kes valitsesid Kartaagost. Kuigi senat tunnistas mõlemat Gordianust, kukkus nende mäss läbi, kuna ainuke Aafrikas paiknev leegion jäi Maximinusele lojaalseks. Gordianuste tavaelanikest koosnev vägi sai leegionäride käest lüüa ning Gordianus II hukkus. Gordianus I, kes oli Kartaagosse jäänud, sooritas selle peale enesetapu. 
Kuna Rooma senat oli Gordianuseid toetanud, kartsid nad Maximinuselt ja tema armeelt kättemaksu. Senat valis meeleheites oma liikmete seast kaks keisrit, Pupienuse ja Balbinuse. Maximinus asus oma armeega piirama Aquileiat, Pupienus läks enda vägedega linna aitama, samal ajal kui Balbinus hoolitses Rooma administratsiooni eest. Pupienus ei jõudnud aga Aquileia päästmisele palju kaasa aidata, kuna Maximinus mõrvati tema enda sõdurite poolt, kes ei tahtnud enam kauem oma kaasmaalaste vastu sõdida, tapeti ka Maximinuse troonipärija Maximus.
Võidukas Pupienus naasis Rooma, kus tal tekkisid aga Balbinusega lahkhelid. Pretoriaanid, keisri ihukaitsjad, polnud nõus senati poolt määratud keisreid teenima, mistõttu mai alguses mõrvasid nad Pupienuse ja Balbinuse. 
Gordianus III ja Philippus I valitsusajad.
Gordianus III sai 238. aastal väga noorelt (13-aastaselt) Rooma keisriks. Peatselt asus ta sõjakäigule sassaniidide vastu. Keset sõjakäiku hukkus Gordianuse liitlane ning pretoriaanide ülem, Timositheus. Uueks ülemaks sai tulevane keiser Philippus I (Araablane). Gordianus III mõrvati Philippuse poolt (kuigi keisri surma kohta leidub ka teisi versioone), kes siis ise järgmiseks keisriks sai. 
Philippus I valitsusaja algul oli Rooma sunnitud sassaniidide kuningale, Šapur I-le, maksma ligi 500 000 denaari suuruse kontributsiooni, mille järel sõlmiti rahu. Lisaks võideldi Doonau ääres ka karpidega. 21.–23. aprillini 248 tähistati Roomas linna asutamise 1000. aastapäeva. Samal ajal tõusid Philippuse vastu ta usurpaatorid Pacatianus ja Jotapianus, kes aga peatselt kõrvaldati. Lisaks on teada veel kaks usurpaatorit, Silbannacus ja Sponsianus, kes võisid Philippuse valitsusajal võimule pürgida. Kirjalikes allikates neid ei mainita ning neid teatakse vaid müntide kaudu. Nende täpne valitsemisaeg pole teada (nt Silbannacus võis usurpaator olla ka hilisema keisri, Aemilianuse ajal). Sponsianuse olemasolu on ajaloolaste seas kahtluse all. 
Philippusele sai saatuslikuks Deciuse mäss, kelle tema sõdurid olid pärast võitu gootide üle keisriks kuulutanud. Deciuse armee marssis Itaalia peale ning mõlemad pooled kohtusid Verona all, kus peeti lahing (mõnede allikate järgi toimus lahing Beroeas). Philippuse väed kaotasid ning ta tapeti, pretoriaanid mõrvasid Roomas ta poja Philippus II.
Deciuse, Trebonianus Galluse ja Aemilianuse valitsusajad.
250. aastal alustas Decius sõjategevust gootide vastu, kes olid tunginud üle Doonau jõe. Goote toetas ka Traakia kuberner Priscus, kes ennast ka keisriks kuulutas. Gootid tapsid ta aga peatselt. Järgmisel aastal astus Deciuse vastu järgmine usurpaator, Licinianus. Ka tema mäss ei kestnud kaua, selle surus samal aastal maha tulevane keiser Valerianus. 
Deciuse valitsusaeg lõpes aga samal aastal, kui tema ja ta poeg, Herennius Etruscus Abrituse lahingus gootide vastu hukkusid.
Pärast Deciuse surma valisid sõdurid järgmiseks keisriks Trebonianus Galluse. Ta adopteeris ka Deciuse ellujäänud poja, Hostilianuse. Nooremkeisriks kuulutati ka Galluse poeg Volusianus. Gootidega sõlmiti rahu ning Gallus naasis Rooma.
Galluse valitsusaja üheks suurimaks probleemiks sai 250. aastal levima hakanud Cyprianuse katk, mis tappis Roomas ka Hostilianuse. Taas alustasid idas Rooma vastu sõjategevust ka sassaniidid. 253. aastal langes nende kätte Antiookia, mis oli tollal keisririigi kolmas suurim linn. Rünnakuid jätkasid ka gootid, kuid said Möösia kubernerilt Aemilianuselt lüüa. Sõdurid kuulutasid ta juulis/augustis keisriks. Gallus ja Volusianus marssisid tema vägedele vastu, kuid nad mõrvati Ternis oma sõdurite poolt.
Aemilianus proovis senatiga suhteid parandada, kuid asjatult, kuna Gallus oli enne hukkumist endale appi kutsunud Valerianuse, kes pärast tema surma end ise keisriks kuulutas ning talle vastu astus. Sõdurid mõrvasid Aemilianuse sama aasta oktoobris Spoletos. 
Valerianuse ja Gallienuse valitsusajad.
Valerianus määras peatselt pärast keisriks saamist oma kaaskeisriks Gallienuse. Valerianus ise asus Rooma idaprovintsidesse, mis olid Šapur I rünnakute ajal palju kannatanud. Valerianus surus 254. aastal maha Uranius Antoninuse mässu, kes oli end Emesas pärast sassaniidide võitmist keisriks kuulutanud.
Valerianus kogus kokku armee, millega marssis sassaniidide territooriumile. Rooma sõdurite võitlusvõimet oli kahjustanud katk, mille tõttu said Valerianuse väed Edessa lahingus lüüa. Valerianus langes Šapuri kätte vangi ning suri hiljem vangistuses. 
Gallienuse valitsusajal suurenesid Rooma riigi probleemid veelgi. Tema valitsusajal haarasid võimu mitmed usurpaatorid (Kolmkümmend türanni). Pannoonias tõusis üles Ingenuus, kelle mässu surus 260. aastal maha üks Gallienuse kindralitest, Aureolus. Samal aastal alustasid Antiookias enda mässu ka Macrianus ja Quietus. Esimese aitas taas kõrvaldada Aureolus, teine mõrvati Odeanathuse õhutusel Emesa elanike poolt. Järgmisel aastal alustas mässu ka Aureolus.
260. aastal haaras Gallia enda kontrolli alla Postumus ning marssis Colonia Agrippina poole, kust oli kaitset otsinud Gallienuse poolt kaaskeisriks tehtud Saloninus, kes oli ka Gallienuse poeg. Postumus lasi ta tappa. 261. aastal lõid keisririigist Postumuse juhtimisel lahku veel lisaks Britannia ja Hispaania, millega kuulutati välja Gallia impeerium. 265. aastal korraldas Gallienus nende vastu sõjakäigu, kuid ei saavutanud sellega palju.
Pärast Quietuse mässu mahasurumist kuulutati Odeanathus Gallienuse poolt idaprovintside valitsejaks. 266. aastal marssis ta oma vägedega sassaniidide aladele ning võitis nende vägesid Ktesiphoni all. Järgmisel aastal ta aga mõrvati. Tema järel võttis idaprovintsid enda hoole alla Odeanathuse naine Zenobia.
268. aastal liitus Aureolus Postumusega ning võttis enda kontrolli alla Põhja-Itaalia. Gallienus võitis Aureoluse vägesid lahingus ning piiras ta Milanos ümber. Gallienus mõrvati aga piiramise ajal ratsaväeohvitseride poolt. 
Claudius II ja Quintilluse valitsusajad.
Pärast Gallienuse surma sai keisriks Claudius II Gothicus (Gootide alistaja). Claudius vallutas Milano ning lasi Aureoluse hukata. Edasi marssis ta oma armeega alemannide vastu, keda ta 268. aastal Garda järve ääres võitis. Ta astus järgmisena gootide rünnakute vastu ning võitis neid 269. aastal Naissuse lahingus (mõned ajaloolased paigutavad selle lahingu aga Gallienuse valitsusaega). 270. aastal hakkas keisririigis taas levima katk ning Claudius II suri sellesse samal aastal. 
Pärast Claudiust sai keisriks tema vend Quintillus. Tema valitsusaeg jäi aga väga lühikeseks, olles võimul vaid ligi 77 päeva (osad autorid on pakkunud ka 17 päeva, kuid seda peetakse valeks, kuna Quintillusest on säilinud suur hulk münte). Varsti pärast Quintilluse troonile saamist alustasid Doonau leegionid mässu ning kuulutasid uueks keisriks Aurelianuse. Quintillus sooritas enesetapu (tema surma kohta on mitmeid versioone).
Aurelianuse valitsusaeg.
Aurelianus sai keisriks 270. aasta septembris. Tema valitsusajaga algas Rooma keisririigi võimu taastumisprotsess, mis viis hiljem 3. sajandi kriisi lõpuni Diocletianuse ametisse tulekuga.
271. aastal alistas Aurelianus Itaaliasse tunginud markomannid ja jutungid. Kuna barbarite invasioon oli jõudnud Piacenzani ning ähvardanud ka Rooma linna julgeolekut, lasi Aurelianus linna ümber müürid rajada. Samal ajal tõstsid mässu ka kolm ametnikku: Domitianus Gallias, Septimius Dalmaatsias ja Urbanus. Nende mässud suruti aga kiiresti maha. 
Järgmisena pööras Aurelianus oma pilgu idaprovintsidele. Pärast germaani hõimude purustamist Itaalias viis ta oma väed Doonau äärde, kus lõi tagasi gootide rünnaku, siiski oli ta sunnitud maha jätma Daakia. 272. aasta kevadel liikus Aurelianus Zenobia kontrolli all oleva Palmüüria impeeriumi vastu, kelle kätte oli langenud ka Egiptus, kus oli võimu haaranud Firmus. Zenobia väed said peatselt lüüa ning ta ise vangistati. Peatselt algas Palmüürias järgmine mäss ning mees nimega Septimius Antiochos kuulutas end keisriks. Aurelianus naasis linna alla ning hävitas selle.
274. aastal alustas Aurelianus sõjakäiku Gallia impeeriumi vastu, kus oli valitsejaks tulnud Tetricus I. Aurelianus võitis teda lahingus ning vallutas sellega Gallia tagasi (Hispaania oli juba varem keisrivõimu alla naasnud). Oma võitude eest kuulutati Aurelianus "Restitutor Orbiseks (Maailma taastaja)." Samal ajal tõstsid Roomas mässu ka müntijad, keda juhtis Felicissimus. Tema mäss suruti maha. 275. aastal võitis Aurelianus taas jutunge ning liikus ida poole, kus plaanis korraldada sõjakäigu sassaniidide vastu. Samal aastal ta aga mõrvati.
Tacituse ja Florianuse valitsusajad.
275. aastal sai järgmiseks keisriks Tacitus, kelle oli sellesse ametisse valinud senat. Seepärast sai senat tema valitsusajal osa enda endisest võimust tagasi. 
Tacituse valitsusaja algul korraldasid heruli ja maeootide hõimud rüüsteretki Rooma idaprovintsidesse. Tacitus korraldas koos oma poolvenna, Florianusega, vasturünnaku, mis ka roomlaste võiduga lõpes. Tacitus suri aga tagasiteel läände. 
Järgmisena sai keisriks Florianus, kes asus taas herulide-vastasele sõjakäigule, mille ta pidi aga katki jätma, kuna idaprovintsides alustas mässu end keisriks kuulutanud Probus. Florianuse väed olid kurnatud, mistõttu jäi ta Probusele alla ning mõrvati oma sõdurite poolt. 
Probuse valitsusaeg.
Probus, kes sai keisriks 276. aastal, suutis oma valitsusaja algul tasakaalustada Reini rinde ning frangid ja alemannid Galliast välja ajada. Idas võitis ta getide hõimu. Väike-Aasias oli võimu haaranud ka röövlite bande, mida juhtis Lydius Isaurialane. Probus surus nii nende kui ka Nuubia rahvaste mässud maha. Kölnis kuulutasid end keisriteks Bonosus ja Proculus. Probus suutis nende mässu alles mitu kuud hiljem lõplikult maha suruda. Süürias alustas mässu Julius Saturninus, kuid ta tapeti peatselt oma sõdurite poolt. Probus lasi osadel hõimudel ka Rooma territooriumile elama asuda. 
Probus kavatses 282. aastal korraldada sõjakäigu sassaniidide vastu, kuid see katkes, kuna Balkani poolsaarel alustas mässu pretoriaanide ülem Carus. Suur hulk tema väest läks Caruse poolele üle ning Probus tapeti oma allesjäänud sõdurite poolt.
Caruse, Numerianuse ja Carinuse valitsusajad.
282. aastal sai keisriks Carus, kes pärast sarmaatide ja kvaadidega sõdimist korraldas 283. aastal sõjakäigu sassaniidide vastu. Rooma väed jõudsid isegi Ktesiphonini, kuid sealt lahkudes suri Carus väidetavalt välgutabamuse tõttu. 
Carusele järgnes tema poeg Numerianus, kes taganes koos Rooma vägedega Süüriasse. Teel sinna suri ta aga väidetavalt silmapõletikku. On ka kahtlustatud, et tema surmaga oli seotud pretoriaanide ülem Aper. Aperi lasi tappa sõdurite poolt uueks keisriks kuulutatud Diocletianus.
Lääneprovintsides valitses samal ajal Caruse teine poeg Carinus. 285. aastal astus tema vastu välja usurpaator Julianus Sabinus, kes aga peatselt lüüa sai. Carinus marssis oma suurema armeega Diocletianuse vastu, aga kuna ta oli oma ohvitseride seas ebapopulaarne, tapsid nad ta Marguse lahingu ajal ära.
Diocletianuse valitsusaeg ja kriisi lõpp.
Keiser Diocletianus lõi pärast võimule tulekut tetrarhia süsteemi, mille järgi valitsesid keisririiki samal ajal neli keisrit: kaks vanemkeisrit ja kaks nooremkeisrit. See ning tema teised muudatused stabiliseerisid keisririigi ning tõid selle kriisiperioodist välja. 
Kriisi mõju majandusele ja eluolule.
Müntide kvaliteedi langus.
3. sajandi kriis nägi Rooma rahasüsteemi allakäiku ning müntide kvaliteedi langust. 240.–260. aastate vahel langes antoninianuse (hõbemünt pronksist tuumaga) hõbedasisaldus ligi 35%. Hõbedasisalduse vähendamist põhjustas riigi ja armee kulukas ülalpidamine, mille tõttu tuli välja anda aina väiksema materiaalse väärtusega münte. Antoninianuse hõbedasisaldus langes kõige madalamale tasemele keisrite Gallienuse ja Claudius II ajal, mil mündil oli alles vaid kerge hõbedakate.
Müntide kvaliteet tõusis keiser Aurelianuse ajal 5%-ni. Tema müntidele kanti märk "XXI", mis näitas, et 20 sellist münti sisaldavad sama palju hõbedat kui vana denaar. Keiser Diocletianus võttis käibele uue kuldmündi, soliduse, mida hakati suuremas koguses välja andma alles Constantinus I ajal. Keisririigi lääneprovintsides otsustasid tavaelanikud tihti oma vanemad ning väärtuslikumad mündid raskemateks aegadeks maha matta (sellele nähtusele on pakutud ka teisi põhjuseid). 
Kaubanduse ja linnade allakäik.
3. sajandi kriisi ebastabiilsus põhjustas keisririigis tekkinud kaubandussidemete katkemise, kuna paljud kaupmehed ei julgenud enam teistesse linnadesse reisida. Lisaks raskendas kauplemist ka aina väärtusetumaks muutuv rahasüsteem. Nende muutuste tõttu on selles ajaperioodis nähtud ka hilisema keskaja detsentraliseeritud majanduse eelkäijat. 
Kriisi ajal ja selle järel muutusid linnad väiksemaks ning üksteisest eraldatuks. Siiski leidusid mõned linnad (Ravenna, Nikomeedia, Mediolanum) ning regioonid, mis samal perioodil hoopis kasvasid ja rikastusid. Seega ei põhjustanud 3. sajandi kriis kunagi üleriigilist majanduslikku kaost. 
Kriisi mõju tavainimeste elule.
Paljud suuremad maaomanikud, kellel polnud enam võimalust toodangut mujalt sisse tuua või seda teistesse provintsidesse müüa, hakkasid seda ise vaid enda kogukonna jaoks tootma. Linnaelanikud kolisid tihti toiduotsingute ja loodetava kaitse tõttu maale. Paljud vaesemad elanikud pidid end loovutama suurtele maaomanikele, et nad neid siis enda hoole alla võtaksid. Seetõttu tekkis maal klass nimega "colonus", kelle esindajad olid aga väheste õigustega ning omaniku maaga seotud. Suured maaomanikud iseseisvusid keisririigi keskvalitsusest, kuid tavaelanikud ja talupojad kaotasid oma endise poliitilise ja majandusliku staatuse.