Demokraatlik haridus

Demokraatlik haridus on demokraatlikult korraldatud formaalse hariduse liik, milles õpilased saavad ise juhtida oma õppimist ja osaleda hariduskeskkonna korraldamisel. 
Demokraatlikku haridust tuleb eristada kodanikuharidusest ja inimõigusteharidusest. Kodanikuharidus tegeleb kodakondsuse teoreetiliste, poliitiliste ja praktiliste aspektide ning selle õiguste ja kohustuste uurimisega, demokraatlik haridus eeldab aga, et õpikeskkond on demokraatlikult korraldatud.
Ajalugu.
Demokraatliku hariduse ajalugu ulatub vähemalt 17. sajandisse. Kuigi seda seostatakse paljude inimestega, pole olnud ühtegi keskset tegelast, asutust ega rahvust, kes propageeriks demokraatlikku haridust. 
Demokraatlikud haridusasutused.
Alates demokraatlike riikide tekkest on pedagoogid, poliitikud ja aktivistid püüdnud luua demokraatliku keskkonna lastekodudes, nn lastevabariikides ja demokraatlikes koolides. 
Esimesed demokraatlikud haridusasutused.
Haridusteadlased nt Léonard Bourdon ja William George püüdsid pakkuda haridusvõimalusi kõigile, eriti madalamast ühiskonnaklassist vanemate lastele. Nende eesmärk oli kaitsta ja edendada demokraatlikke ja eetilisi väärtusi. 
Nad organiseerisid lapsi ja noori lastekodudes viisil, mis oli omane demokraatlikele riikidele (Prantsuse revolutsioonijärgne Prantsusmaa ja USA). Teisisõnu rakendasid nad demokraatlikke struktuure, luues omamoodi väikese vabariigi lastele ja teismelistele. Näiteks eksisteerib tänapäevalgi (ehkki teistsuguse kontseptsiooniga) , see sai alguse demokraatliku hariduse edukast traditsioonist nn lastevabariikides ja demokraatlikes koolides. 
George Junior Republicu lastel olid peaaegu samad õigused, kui Ameerika kodanikel. Nad valisid kaks parlamendikoda (viidates "Ameerika Ühendriikide Esindajatekojale" ja "Ameerika Ühendriikide Senatile" ) ning said asutuse maal töötades raha teenida. Kohtud ja politseilaadsed üksused tegelesid "kodanike" probleemidega ja võisid nad isegi oma vanglasse saata. 
Selle mudeli põhjal loodi USA-s ja teistes riikides sadu "noortevabariike". Ühes nendest asutustest, Ford Republicus, töötas Homer Lane välja hariduslikult toetatud ja paljuski leebema George Junior Republicu mudeli. Homer Lane tõi selle kontseptsiooni hiljem Inglismaale ja mõjutas A. S. Neilli ja tema Summerhilli kooli. 
1921. aastal asutati Summerhilli internaatkool esimese koolina, kus õpilastel ja õpetajatel oli peaaegu kõigis kooliküsimustes võrdne hääl. 
1912. aastal asutas Janusz Korczak Varssavis juudi orbudekodu Dom Sierot, mida juhiti demokraatlikul põhimõttel. 1940. aastal oli Dom Sierot sunnitud kolima Varssavi getosse. 
Korczak avaldas palju raamatuid, tal oli raadiosaade, kus ta vestles lastega ja pälvis ajakirjanduses märkimisväärset tähelepanu osaliselt demokraatlikult juhitud lastekoduga Dom Sierot. Oma laste õiguste eest seismisega mõjutas ta laste õiguste liikumist ning avalikku suhtumist lastesse, lastekasvatusse ja lastehoiusse. 
Alternatiivsed vabakoolid.
Anarhistina rõhutas Lev Tolstoi, et madalamatele ühiskonnaklassidele toob vabadust ja mõjuvõimu haridus ning koolis iseorganiseerumise ja vabaduse kogemine. Ajaloo esimene alternatiivne vabakool oli tõenäoliselt tema talupoegade lastele loodud kool Jasnaja Poljana (Venemaal) . 
20. sajandi alguses lõi progressiivse haridusliikumise esimene laine – mida osaliselt mõjutasid varasemad hariduseksperimendid ja poliitilised filosoofiad, nt Jean Jacques Rousseau’lt ja Pestalozzilt – mitmesuguseid kontseptsioone ja koolkondi, kus õpilastel oli oluliselt suurem autonoomia, kui traditsioonilistes koolides. Mõned neist koolidest kutsusid lapsi osalema koolisiseses otsustusprotsessis.
1926. aastal asutasid Hollandis Bilthovenis Kees ja Beatrice Boeke kooli Werkplaats Kindergemeenschap. Selle kontseptsioon põhineb kveekerite konsensusliku otsustamise põhimõttel, mis tähendab, et lastel ja õpetajatel on võrdne sõnaõigus enamikus igapäevast koolielu puudutavates küsimustes. Werkplaatsi õpilane Gerard Endenburg arendas edasi konsensuskultuuri ja lõi sotsiokraatia mudeli , mida hiljem rakendati valdavalt Hollandis nn sotsiokraatlikes koolides. 
Francisco Ferrer asutas Barcelona Modern Schooli, mis põhines anarhistlikel väärtustel. See oli eeskujuks vähemalt 100 anarhistlikule vabakoolile üle maailma. Enamik neist asus Hispaanias, Ladina-Ameerikas ja USA-s. Kuigi paljud neist suleti peale Hispaania kodusõda ja USA-s muudel põhjustel, aitasid mõned nende õpilased hiljem 1960. aastate vabakooliliikumise ajal USA-s alternatiivkoole rajada. Francisco Ferrer mõjutas veel eksisteerivat Paideia koolkonda Meridas (Hispaania). Paideia on anarhistlik kool, mis edendab õpilaste vabadust kooli sees, võimaldab klassiruumidel ise otsustada, mida nad õppida tahavad, ja laseb õpilastel osaleda reeglite koostamise protsessis. 
1960. aastatel arenes välja laialdane vabakoolide liikumine, mis oli inspireeritud A. S. Neilli trükistest Summerhilli koolist, George Dennisoni väljaannetest progressiivse First Street Schooli kohta ja 1970. aastate üldisest progressiivsest kliimast. See liikumine vaibus 1980. aastate konservatiivsel perioodil. 
Kuigi enamik alternatiivseid vabakoole ei kirjeldaks end selle mõiste definitsiooni põhjal demokraatlike koolidena, soodustatakse paljudes neist õpilaste demokraatlikku osalemist õppeprotsessis ja kooli juhtimises. Teised mõjukad demokraatlikud koolid on Sudbury Valley kool ja Hadera demokraatlik kool, mis oli esimene kool, kus kasutati mõistet "demokraatlik kool". 
Aluspõhimõtted.
Demokraatlikud koolid on väga mitmekesised, kuid neid kõiki määratlevad kaks põhiprintsiipi. Igas õppeasutuses on õpilastel: 
Demokraatlik valitsemine.
Demokraatlik valitsemine eeldab kogu kogukonna, sealhulgas laste aktiivset osalemist erinevates õppekeskkonda reguleerivates kollektiivsetes otsustusprotsessides. Selline demokraatlik juhtimine võib esineda mitmel kujul. Enamik demokraatlikke koole teeb küll otsuseid enamushääletuse alusel, kuid lisaks sellele kasutatakse ka konsensusdemokraatiat. Ühine otsuste tegemine võib hõlmata kõike alates pisiasjadest kuni töötajate ametisse nimetamise või vallandamiseni, reeglite loomise või tühistamiseni, üldiste kulutuste või päevastruktuurini. Mõnes demokraatlikus asutuses oodatakse koosolekutel kõiki osalema, teistes on need vabatahtlikud. 
Õpilaste autonoomia.
Kuigi teised alternatiivpedagoogika vormid, nt Freinet ja Montessori, jätavad õppijate otsustada, kuidas, millal ja kellega nad õpivad, annab demokraatlik haridus ka sisu õppijate kätesse. Seetõttu on demokraatlikus õpikeskkonnas tundides ja muudes õppetegevustes osalemine vabatahtlik. 
Printsiibid ja meetodid.
Meetodid, mida rakendatakse erinevates demokraatlikes õpikeskkondades, et tagada ja arendada õppeprotsessis õpilaste autonoomiat, on järgmised:
Koolitusprogrammid.
Iisraeli Demokraatliku Hariduse Instituut ja Tel Avivi Kibbutzimi kolledž teevad koostööd, et pakkuda bakalaureusekraadi (B.Ed.) koos demokraatliku hariduse erialatunnistusega. Õpilaste õppepraktika toimub nii tavakoolides kui ka demokraatlikes koolides. 
Võrgustikud.
Demokraatlikku haridust toetavad võrgustikud edendavad demokraatlikku haridust kõigis valdkondades:
Aastal 2005 esitas IDEC kaks aluspõhimõtet: enesemääramine ja demokraatlik valitsemine. EUDEC-il on mõlemad need tõekspidamised ja vastastikune austus on ka nende veendumuste avalduses. IDEN toetab koole, mis peavad end demokraatlikuks.