Urbanus II

Urbanus II (Eudes de Châtillon, Eudes de Lagery, Odon de Lagery, Odon de Châtillon, ka Odo, Ostia piiskop Otto; 1035 või 1042 – 29. juuli 1099) oli paavst aastatel 1088–1099. Ta oli 159. paavst.
Eudes de Châtillon sündis 1042. aasta paiku (kirikuloolase J. N. D. Kelly väitel 1035. aasta paiku) Châtillon-sur-Marne'is või Lagerys Châtillon'i senjööri Milon de Châtillon'i neljalapselise pere noorima lapsena. Tema onu Guy de Roucy (Guy de Châtillon) oli 1033 . aastal saanud Reimsi peapiiskopiks.
Eudes õppis Reimsis kartuuslaste ordu rajaja Bruno juures ja kaitses Roomas doktorikraadi teoloogias. Ta liitus Roomas augustiini regulaarkanoonikutega ja elas Santa Trinità della Cava benediktiini kloostris. Temast sai Reimsis kanoonik ja seejärel ülemdiakon. 1068 asus ta Cluny kloostrisse, hiljem sai prioriks.
Cluny abt Hugues saatis Eudes' Rooma ning soovitas teda Gregorius VII-le, kes määras ta 1073 kardinalpreestriks, 1078 Ostia kardinalpiiskopiks, Velletri administraatoriks ja kardinalide kolleegiumi dekaaniks. Paavst saatis ta 1082 legaadina Prantsusmaale. Saksa kuningas Heinrich IV lasi ta 1083 vangistada, kuid vabastas peatselt. Paavst saatis Eudes' 1084 legaadina Saksamaale, kus ta pidas 1085 Quedlinburgis sinodi, millel mõisteti taas hukka vastupaavst Clemens III. Ta tagandas Saksamaal ametist vastupaavsti pooldajaid ja määras nende asemele ametisse Gregoriusele ustavaid vaimulikke.
Rooma konsul Cencio esitas Eudes' 1086. aasta paavsti valimistel üheks kandidaadiks, kuid kardinalid ei toetanud tema saamist paavstiks ja valisid Victor III, kelle Eudes' pühitses 9. mail 1087 ametisse.
Paavstiks saamine.
Urbanus II valiti paavstiks pühapäeval 12. märtsil 1088 Terracinas, sest Rooma oli vastupaavst Clemens III valduses. Ta võttis nime Urbanus I järgi.
Ajaloolase Horace Kinder Manni järgi kogunes 9. märtsil 1088 Terracinas Santi Pietro e Cesario kirikusse 40 piiskoppi ja abti ning paavstlik prefekt Benedetto. Kui nad olid kolm päeva paastunud ja palvetanud, kogunesid nad uuesti kirikusse. Tuscolo piiskop Giovanni Minuto, Albano piiskop Pietro Igneo Aldobrandini ja Porto piiskop Giovanni teatasid amboni juures vaimulikele, et uueks paavstiks otsustati valida Eudes.
Urbanus II oli kolmas või neljas prantslasest paavst. Enne teda olid prantslastest saanud paavstiks Silvester II ja Nicolaus II. Prantsuse ajalookirjutus loeb prantslaseks ka Stephanus IX-t, keda saksa ajalookirjutuses peetakse sakslaseks.
Investituuritüli ja skisma.
Urbanus II valitsemisajal jätkus Gregorius VII ajal alanud skisma vastupaavst Clemens III-ga. Urbanus II teavitas kristlikke võimukandjaid enda saamisest paavstiks ning püüdis veenda Gregorius VII-le ja Victor III-le truuks jäänud valitsejaid teda paavstina tunnustama.
Kuna Rooma oli Clemens III valduses ja Itaalia viikingid omavahel sõjajalal, siirdus paavst esmalt Lõuna-Itaaliasse, kus ta kohtus Troinas Sitsiilia krahvi Ruggero I-ga (Roger I). Urbanus II saabus novembris 1088 Rooma, kuid pidi peatselt vastupaavsti pooldajate tegevuse tõttu põgenema Pierleoni suguvõsa valdustesse Tiberi (San Bartolomeo) saarel.
Clemens III kutsus paavsti Rooma sinodile. Paavsti ja vastupaavsti vägede vaheliste lahingute tulemusena saatis võit paavsti mehi ning Urbanus II võis taas Rooma minna. Ta määras 18. aprillil 1089 Konstanzi piiskopi Gebhard III ja Passau piiskopi Altmanni apostellikeks vikaarideks Saksamaal. Septembris 1089 siirdus ta Melfisse sinodile, kus ta mõistis hukka ilmikute investituuri. Ta naasis Rooma detsembris, kuid pidi taas Lõuna-Itaaliasse minema, sest Saksa-Rooma keiser Heinrich IV tungis Itaaliasse. 1093. aasta lõpus õnnestus paavstil Rooma tagasi pöörduda.
Paavst kinnitas 1094 ja 1095 otsust keisri ja vastupaavsti ekskommunitseerimise kohta, kuid ta kuulutas märtsis 1095 Piacenzas peetud sinodil Clemens III ning teda pooldanud vaimulike teostatud ordinatsioonid mittevastavateks kanoonilisele õigusele. Heinrich IV poeg Konrad liitus paavstiga ja andis 1095 paavstile vasallivande. Paavst toetas tema abielu Ruggero I tütre Costanzaga.
Urbanus II sai 1094 altkäemaksu andes oma valdusse Lateraani palee ja 24. augustil 1098 Sant'Angelo kindluse, mis oli Clemens III pooldajate viimane tugipunkt Roomas.
Esimene ristisõda.
Bütsantsi keiser Alexios I saatis märtsis 1095 Piacenzas toimunud sinodile saadikud, et paluda sõjalist abi võitluseks türklastega.
Urbanus II kutsus 27. novembril 1095 Clermont-Ferrand'is peetud kirikukogul kristlasi minema Jeruusalemma Jeesus Kristuse hauda vabastama. Ta määras ristisõja juhiks ja apostellikuks legaadiks Le Puy' piiskopi Adhémari ning lubas ristisõjast osavõtjatele anda indulgentse.
Paavst reisis seejärel mööda Prantsusmaa linnu, et kutsuda rüütleid ristisõjas osalema (näiteks Carcassonne'is esitas ta üleskutse vikont Bernard de Trincavel'ile). Ta saatis kirju piiskoppidele, kes ei saanud Clermont'i kirikukogule tulla ja kutsus neid ristisõda toetama. Ta andis tagasiteel Rooma 1096 Luccas ristisõdijate väe juhile Hugues de Vermandois'le üle Peetruse lipu. Ajaloolase Louis de Mas Latrie andmetel määras ta Antiookia ladina patriarhiks Artahi (Artesia) piiskopi Bernardi.
Urbanus II suri kaks nädalat pärast Jeruusalemma langemist ristisõdijate kätte, kuid ta ei saanud tollaste kommunikatsiooniolude tõttu sellest sündmusest teada.
Suhted Aragóniga.
Urbanus II toetas rekonkistat ja laiendas paavsti protektsiooni Pürenee poolsaare alade üle.
Vici piiskop Berenguer Sunifred de Lluçà palus paavstil toetada rekonkistat Tarragona tagasivallutamiseks muhameedlaste käest. Ta saatis 1089 bulla Barcelona krahvile Berenguer Ramónile ja Besalú krahvile Armengolile, milles ta toetas Tarragona tagasivallutamist.
Suhted Bütsantsiga.
Urbanus II vabastas 1089 kirikuvandest Bütsantsi keisri Alexios I. Keiser saatis märtsis 1095 Piacenzas toimunud sinodile saadikud, et paluda sõjalist abi võitluseks türklastega.
Suhted Inglismaaga.
Inglise kuningas William II jäi seoses skismaga esialgu neutraalseks, kuid tunnustas Urbanus II-t 1095 paavstina. Kuningas nõudis, et paavsti legaadid ei tohi Inglismaale tulla ilma tema nõusolekuta.
Urbanus II ei suutnud lahendada William II ja Canterbury peapiiskopi Anselmi vahelist vaidlust.
Suhted Itaalia valitsejatega.
Urbanus II sõlmis 1089 rahulepingu Sitsiilia krahvi Ruggero I (Roger I) ja Taranto vürsti Bohemond I vahel. Paavst põgenes 1090 Saksa-Rooma keisri Heinrich IV eest viikingite kaitse all Lõuna-Itaaliasse. Ta andis 5. juulil 1098 Ruggero I-le privileege (Sitsiilia monarhia), mille tühistas 19. sajandil Pius IX. Ta määras Ruggero paavstlikuks legaadiks Sitsiilias.
Ta tunnustas Pisa suveräänsust Korsika üle.
Paavsti soovil abiellus Toscana krahvinna Matilda 1089 hilisema Baieri hertsogi Welf II-ga.
Suhted Kiievi-Venega.
Urbanus II saatis 1091 legaadina Kiievi-Vene riiki piiskop Teodoro. Paavst saatis suurvürst Vsevolod I-le püha Nikolause reliikviad.
Suurvürsti õde ja Saksa-Rooma keisrinna Jevpraksia (Eupraxia) osales 1095 Piacenzas peetud sinodil.
Suhted Prantsusmaaga.
Prantsusmaa kuningas Philippe I lahutas oma abielu kuninganna Berthest ja abiellus 15. mail 1092 Anjou krahvi Foulque IV abikaasa Bertradega. Urbanus II andis märtsis 1095 kuningale Piacenzas peetud sinodil mõtlemisaega, kuid novembris 1095 ekskommunitseeris ta kuninga Clermont-Ferrand'is peetud kirikukogul, süüdistades teda abielurikkumises. Ta kinnitas märtsis 1096 Toursis peetud kirikukogul Philippe I ekskommunitseerimise ja saatis Foulque'ile kuldroosi.
Paavst vabastas juulis 1096 kuninga Nîmes'is peetud kirikukogul ekskommunikatsioonist, kuna kuningas oli vabandanud, kuid paavsti legaat pani kuninga 1097 uuesti kirikuvande alla.
Suhted Taaniga.
Urbanus II esitas Taani kuningale Erik I-le kaks taotlust: ta pidi rajama peapiiskopkonna ja aitama kanoniseerida oma venda Knud IV.
Vaimulike moraalinõuete rõhutamine.
Urbanus II taunis septembris 1089 Melfis peetud sinodil vaimulike abielu, ilmikute investituuri ja simooniat. Ta tunnustas tsölibaati ja taunis Piacenzas peetud sinodil konkubinaati.
Ta keelas novembris 1095 Clermont-Ferrand'is peetud kirikukogul vaimulikel olla ilmikutest suveräänide vasallid.
Ta keelas vaimulike laste ordineerimise.
Kuuria.
Urbanus II-t peetakse Rooma kuuria tegelikuks rajajaks, kuna ühes tema 1089. aastal avaldatud bullas esineb esimest korda mõiste "Rooma kuuria" ("Curia Romana").
Ta ei kasutanud reformide läbiviimisel senist meetodit, mille alusel saatis paavst Roomast teistesse riikidesse reforme teostama legaadid.
Suhted Briti piiskoppidega.
Canterbury peapiiskop Anselm pidas märtsis 1095 Rockinghami kirikukogul paavsti tunnustava jutluse ja Urbanus II saatis talle palliumi. 1097 siirdus Anselm Itaaliasse, kus ta kohtus paavstiga. Ta osales koos paavstiga oktoobris 1098 Baris peetud sinodil.
Suhted Hispaania piiskoppidega.
Urbanus II reorganiseeris kiriku Aragónis.
Ta sätestas 11. mail 1089, et Huesca piiskopi asukohaks saab Jaca asemel taas Huesca, mis oli muhameedlaste käest tagasi vallutatud.
Ta taastas 1088 Toledo peapiiskopkonna, saatis peapiiskop Bernardo de Sediracile palliumi ja määras ta Hispaania priimaseks. Ta taastas Santiago de Compostela piiskopkonna ja 5. detsembril 1095 seadis selle paavsti protektsiooni alla.
Suhted Itaalia piiskoppidega.
Urbanus II määras 1092 või 1099 Korsika piiskopkonna Pisa piiskopkonna sufragaanpiiskopkonnaks.
Ta andis 1093 palliumi Siracusa piiskopile Ruggerole.
Suhted Prantsuse piiskoppidega.
Urbanus II peatas märtsis 1095 Piacenzas peetud sinodil Lyoni peapiiskopi Hugues' volitused, kuna ta polnud ilmunud sinodile ja oli tauninud Prantsuse kuninga Philippe I kooselu armukese Bertradaga.
Ta määras 1096 Penne'i piiskopiks Marbode'i (Marbodius).
Liturgilised otsused.
Urbanus II sätestas püha Nicolause mälestuspäevana 9. mai.
Ta sätestas, et vajaduse korral võib lapse ristimise viia läbi naine, kuid ristimisel tuleb kasutada Kolmainsuse vormelit.
Ta mõistis novembris 1095 Clermont-Ferrand'i kirikukogul hukka hostia kastmise armulauaveini sisse enne selle pakkumist usklikele armulauasakramendi andmisel ("intinctio Panis").
Teoloogilised vaidlused.
Urbanus II mõistis märtsis 1095 Piacenzas peetud sinodil hukka Tours'i Berengari õpetuse.
Ta pidas oktoobris 1098 Baris sinodi, kus Lääne-Euroopa piiskopid arutasid Kreeka piiskoppidega Filioque'i üle.
Munklus.
Urbanus II tunnustas regulaarkanoonikute tegevust.
Ta võttis 1090 vallumbrosiaani ordu paavsti protektsiooni alla.
Ta saatis 1090 seni kreeka munkade valduses olnud Nardò kloostrisse benediktiini mungad.
Ta lubas 1094 Passau piiskopil Ulrichil kasutada Göttweigi kloostris Benedictuse reeglit.
Ta kinnitas 29. novembril 1095 Molesme Roberti institutsiooni (tsistertslaste ordu).
Ta kutsus oma kunagise õpetaja kartuuslaste ordu rajaja Bruno Rooma.
Ta andis privileege Salerno Trinità di Cava dei Tirreni kloostrile.
Ta pühitses 25. oktoobril 1095 Cluny kloostri kiriku uue altari ja andis kloostrile privileege. Ta pühitses 1096 sisse Saint-Flouri kloostri kiriku ja veel mitmete kloostrite kirikuid Prantsusmaal.
Suhted juutidega.
Urbanus II otsis kaitset juudi päritolu Pierleoni suguvõsa valdustest.
Kanoniseerimised.
Urbanus II kuulutas pühakuks 5 isikut.
Uued kardinalid.
Urbanus II määras 71 uut kardinali. Tema ajal said kardinaliks hilisemad paavstid Gelasius II, Honorius II ja Innocentius II.
Onupojapoliitika.
Urbanus II onu Gervais de Châtilloni poeg Manassès de Châtillon sai 1096 Reimsi peapiiskopiks.
Ta määras 1088 oma onu Guy de Châtillon'i poja Odon de Châtilloni kardinaliks ja Ostia kardinalpiiskopiks.
Urbanus II kultuuriloos.
Urbanus II pühitses 1095 Mendes sisse Saint Sauveur de Chirac'i kiriku ja kiriku Cruas's, 1096 Marmoutier' basiilika, Carcassonne'is Saints-Nazaire-et-Celse kiriku, Saint-Flour'i kloostri kiriku ja 1097 basiilika Baris.
Ta tugines 1091 oma väidete õigustamisel Constantinuse kingitusele.
Skulptor Joseph Le Goff püstitas 1887 tema mälestuseks monumendi Châtillon-sur-Marne'is ja Henri Gourgouillon 1898 Clermont-Ferrand'is.
Teda on kujutatud Lateraani palee oratooriumi apsiidil.
Eustache Le Sueur on teda 1645 paiku kujutanud oma maalil.
Surm.
Urbanus II suri 29. juulil 1099 Roomas. Salvador Miranda andmetel suri ta San Nicola in Carcere kirikus, Catholic Encyclopedia andmetel aga Pierleoni suguvõsale kuulunud kindluses. Ta maeti esmalt Lateraani basiilikasse ja hiljem Rooma Peetruse kirikusse.
Leo XIII kuulutas ta 14. juulil 1881 õndsaks. Urbanus II mälestuspäev on 29. juulil.