Visuaalne kirjaoskus

Visuaalne kirjaoskus (inglise keeles "visual literacy") on oskuste kogum, mis võimaldab inimesel tõhusalt leida, tõlgendada, hinnata, kasutada ja luua pilte ning visuaalseid meediume. See hõlmab ka konteksti, kultuuriliste, eetiliste, esteetiliste, intellektuaalsete ja tehniliste aspektide mõistmist. Visuaalselt kirjaoskuslik inimene on ühtaegu kriitiline visuaalmeedia tarbija ja pädev panustaja teadmiste ja kultuuriruumi. Mõiste kaasaegne käsitlus tugineb muu hulgas "Association of College &amp; Research Libraries" (ACRL) standarditele (2011).
Termin ja päritolu.
Mõiste “visuaalne kirjaoskus” tõi 1960. aastatel akadeemilisse kasutusse John Debes, kes oli oluline juhtfiguur ka Rahvusvahelise Visuaalse Kirjaoskuse Assotsatsiooni ("International Visual Literacy Association") rajamisel. Debes defineeris visuaalset kirjaoskust kui võimet, mida inimene saab arendada, kui ta vaatab ning samal ajal kasutab ja ühendab oma teisi meeli.
Aja jooksul on Debesi esialgset definitsiooni laiendanud paljud teadlased, kellest igaüks on panustanud visuaalse kirjaoskuse arenevasse kontseptsiooni ainulaadse vaatenurgaga. Definitsioonide mitmekesisus peegeldab visuaalse kirjaoskuse interdistsiplinaarset olemust, mis hõlmab selliseid olulisi valdkondi nagu haridus, meediauuringud, psühholoogia ja kommunikatsioon.
Ajalugu ja areng.
Visuaalne kirjaoskus ei ole ainult tänapäevane nähtus – sellel on pikk ja mitmekihiline ajalugu, mis on tihedalt seotud tehnoloogia arenguga ning ühiskondlike muutustega. Selle mõistmine aitab meil paremini orienteeruda nii mineviku kui ka tuleviku visuaalses maailmas.
Visuaalse kirjaoskuse areng on olnud sajandeid tihedalt seotud tehnoloogiliste muutustega – olgu selleks siis savitahvlid, papüürus, trükipress, pliiats, kriit ja hiljem fotograafia, film, televisioon ning digitaalsed meediumid – kõik on mõjutanud seda, kuidas inimesed visuaalseid sõnumeid loovad, tõlgendavad ja kasutavad. Ka uuringud kinnitavad, et just visuaalne info töödeldakse ajus kiiremini ja tõhusamalt kui tekstiline info.
Mõiste arengut võib vaadelda mitme laine kaudu:
Raamistik.
"Association of College &amp; Research Libraries" (ACRL) ja Euroopa visuaalse kirjaoskuse võrgustik (ENViL) arendab raamistikku, mis aitab selgemalt määratleda visuaalse kirjaoskuse pädevusi hariduses, pakkudes selget struktuuri, mille alusel visuaalseid oskusi arendada ja hinnata.
ACRL (Association of College &amp; Research Libraries) koosneb neljast põhiteemast, mis aitavad määratleda, milliseid oskusi ja hoiakuid visuaalse kirjaoskuse arendamine hõlmab:
Rakendused ja tähtsus.
Tänapäeval nähakse visuaalset kirjaoskust kui üht olulisemat 21. sajandi pädevust, mis aitab inimestel orienteeruda kiiresti muutuvas ja pildirohkes maailmas ning olla nii teadlikud visuaalsete sõnumite tarbijad kui ka loojad. 
Peña (2025) leiab, et visuaalset kirjaoskust tuleks õpetada formaalses hariduses, sest see on muutunud oluliseks osaks igapäevasest info tarbimisest ja loomisest. Õpilastele mõeldud õppematerjalid, infograafikud ja visuaalsed abivahendid peavad olema eakohased ja arusaadavad, et toetada nende mõtlemisoskust ja objektiivset suhtumist visuaalsesse infohulka. Nii võib visuaalset kirjaoskust käsitleda kui õpetaja ühte võimalikku tööriista eesmärkide seadmiseks ning õpilaste visuaalse mõtlemise arendamiseks.
Üks selge näide visuaalse kirjaoskuse rakendamisest igapäevaelus on liiklusmärgid. Need märgid edastavad olulist teavet sümbolite, värvide ja kujundite kaudu, ilma et oleks vaja pikka tekstilist selgitust. Visuaalne kirjaoskus võimaldab juhil kiiresti mõista märgi tähendust, hinnata selle konteksti ja tegutseda vastavalt. Viini teeliikluse konventsioon on liiklusmärkide ja teemärgiste alusdokument, mida on kohandatud vastavalt riiklikele standarditele ja liiklusseadusele. 
Visuaalne kirjaoskus on Eestis disainerite kutsestandardi (Kutsekoda, i.a.) ja rahvusvaheliselt haridus- ja infooskuste standardite üks olulisi kompetentse.
Eestis ei ole visuaalset kirjaoskust teadusuuringutes käsitletud eraldiseisva teemana, vaid on tugevalt integreeritud meedia- ja infoühiskonna, psühholoogia ning hariduse konteksti. Visuaalse keele tõlgendusi ja mõistmist on käsitlenud psühholoog Talis Bachmann, kunstiteadlane Margit Lõhmus, sotsiaal- ja meediauurija Pille Pruulmann-Vengerfeldt jt.
Visuaalne kirjaoskus ja valeinfo.
Kuna digitehnoloogiate võimekus visuaalset materjali luua, kuvada ja levitada – näiteks sotsiaalmeedia kaudu – pidevalt kasvab, on üha enam vaja pedagoogilisi praktikaid, mis toetaksid visuaalsete sõnumite tähenduste loomist. Farmer (2024) tõdeb, et neid visuaalseid sõnumeid luuakse erinevatel eesmärkidel, millest kõik ei ole täpsed ega eetilised. Eriti kuna inimesed kipuvad tänapäeval visuaalset teavet rohkem uskuma kui tekstilist, ei pruugi nad mõista, kui eksitavad mõned neist kujutistest tegelikult võivad olla. Selle tulemusena võivad nad teha halbu otsuseid, millel võivad olla tõsised tagajärjed. Tehisintellektiga loodud pildid süvendvad seda probleemi, mistõttu suureneb vajadus visuaalse kirjaoskuse järgi veelgi. 
Visuaalne (meedia) kirjaoskus mängib võtmerolli valeinformatsiooni leviku tõkestamisel, kuna see arendab kriitilist hindamisoskust manipuleeritud piltide ja videote suhtes, aidates luua vastupidavamat ühiskonda.