Aretē

Aretē (vanakreeka keeles ἀρετή; eesti keeles voorus, loomutäius) tähendas Vana-Kreekas üldiselt isiku suurepärasust või asja väljapaistvat kvaliteeti või suurt väärtust.
Isikute puhul peetakse silmas tublidust, eriti sõjalises mõttes (vaprus, kangelaslikkus). Sageli on sellega seotud kujutlus, et tubli on ka edukas. Paistab, et algselt oli "aretē" ainult aadli ideaal. Hiljem võtsid mõiste omaks ka laiemad kihid, eelkõige haridusele orienteeritud linnaülemkiht. See tõi kaasa ka tähenduse muutuse: esiplaanile tulid sotsiaalsed pädevused, eriti kodanikukvaliteedid, ja poliitiline juhtimisvõime.
Vooruslik võib "aretē" mõttes olla nii inimene, linnriik, käitumine, töö, tööriist kui mistahes inimesse puutuv nähtus. Voorused võivad esineda mitmesugustes funktsioonides: teoreetilistes, eetilistes, poeetilistes, praktilistes, moraalsetes jne. Peamiselt aga seotakse voorused siiski inimese ja tema loomuomadustega.
Antiikfilosoofias oli "aretē" kui voorus vooruseetika keskne mõiste. Peaaegu kõik filosoofiakoolkonnad olid ühel meelel selles, et õnnestunud elamine ja sellega seotud meeleseisund "eudaimonia" eeldavad "aretē" omamist. Mõned filosoofid arvasid, et "eudaimonia" seisnebki "aretē"s. 
Filosoofias on voorus eetika mõistena kasutusel antiigist saadik. Selle vanakreekakeelset tähendust on tõlgitud loomutäiuseks ja "loomuomaduste parimaks väljakujundatuseks", lihtsamalt tähendab "aretē" parimust. Terviklik väljend "ethikē aretē" tähendab vanakreeka keeles kombelist täiust või parimust. Voorust võib määratleda kui iseloomuomadust või loomuomaduste kompleksi, mida heaks ("agathos") peetakse. Headus pole siinkohal mitte niivõrd moraalne headus või heatahtlikkus, vaid pigem suurepärasus, suutlikkus või tõhusus. Periklese ajal kujunes välja nimetus vooruste kompleksile, mida nimetati "kalokagathia" (tõlgitakse nt iluheadus, "üllus ja headus"), mis on ühendus ilust ja headusest ("kalos kai agathos") ning mis ühendab vooruse määratlusena endas elegantsi ja suurepärasuse kui heroilise ideaali.
Platonist saadik peetakse inimese kardinaalvoorusteks tarkust ("sophia"), mõõdukust või tervemeelsust ("sōphrosynē"), vaprust või mehisust ("andreia") ja õiglust-õigemeelsust ("dikaiosynē"). Selliste vooruste filosoofilise määratlemisega hakkas esimesena tegelema Platoni õpetaja Sokrates.
Antiik-Kreeka eetika lähtus vooruste kui inimloomu ideaalide püüdlemisest. Tolle aja eepilises kirjanduses kirjeldatakse teatud vooruste kehastusena sangareid (nt Achilleus, Agamemnon, Odysseus, Theseus jne), kes olid toonase ühiskonna jaoks justkui rollimudelid. Voorused moodustasid terviku, millele vastates võis inimene teenida ära õnnelikkuse või hea saatuse ("eudaimonia"). Vooruste eetika on samas seotud ka toonase aristokraatia ja kangelaseetikaga, nimelt hinnati inimest pigem tema maine, kuulsuse või sära ("doxa", "phēmē", "kleos") kui tegelike omaduste järgi. Inimesele oli ihaldusväärsem surra kuulsalt ja säravalt kui elada tuhmilt ja silmapaistmatult. Vooruste täideviimine oma elus tagas või arvati tagavat õige maine ja hea elu.
Sõna päritolu.
Sõna päritolu ei ole selge. Keskajal tuletati see etümoloogiliselt tegusõnast "areskein" ('meeldima, rahuldama'), ja ka vanemas teaduskirjanduses oli see etümoloogia levinud. Praeguse uurimisseisu järgi aga otsest seost selle tegusõnaga ei ole, vaid sõna seostatakse sõnaga "areíōn" (keskvõrre) sõnast "agathós" 'hea'). Arhailisel ajajärgul käis sõna "agathos" ütluses isikute kohta esmajoones mehe võitlustubliduse kohta: teda peeti heaks, kui ta vapralt võitles. Selline võitleja kuulus ühiskondlikku eliiti, ta oli lugupeetud, suursugune ja reeglina jõukas, seetõttu võis "agathos" tähendada ka 'aadellik'. Seepärast oli ka keskvõrde põhitähendus 'vapram, tugevam, (võitluses) tublim'. 
Tähendus üldkeeles.
Antiikaja üldkeeles tähendab "aretē" isiku tublidust oma eriliste ülesannete täitmisel või asja (ka looma või kehaosa) kõlblikkust otstarbeks, milleks ta on mõeldud. Näiteks võib "aretē" olla noal, silmal või hobusel. Isiku puhul seisneb "aretē" nende tunnuste kogumis, mis teevad ta väljapaistvaks ja suurepäraseks. Käibiv eeskuju on Homerose eepostega määratud kangelaseideaal, mis seisneb vaimsetes ja iseloomuomadustes koos kehaliste eelistega. Kangelane kehastab seda ideaali elus ja surmas; "aretē" annab talle võime väljapaistvateks saavutusteks, mis toovad kuulsust. "Tubliduse" aspektide seas on praktiline tarkus, vaprus ja ka kehaline jõud. Tubli kangelane on tegutsemis- ja läbilöögivõimeline. Tavaliselt on ta edukas, kuid teda võib tagada ka ebaõnn. Ka Homerose jumalatel on "aretē". ja tal on ka naiste "aretē", mis meeste omast kardinaalselt erineb.
Nii et "aretē" antiikaja üldkeeles võib tõlkida "heaolemiseks" (suure kõlblikkuse määra mõttes). Tõlkimine "vooruseks" on eksitav, sest põhitähendus ei pea silmas vooruslikkust moraalses mõttes (kuigi konkreetsetel juhtudel võidakse ka seda silmas pidada). Alles filosoofias käsitatakse "aretē"d järjekindlalt moraalselt.
Homerosel kuulub "aretē" ainult suursugustele, lihtrahvale on see võõras. Hesiodosel seevastu on olemas ka hoolsate talupoegade "aretē". Selle all ei mõtle ta mitte ainult tublidust, vaid eriti õitsengut, töö edukust, mis ilmneb rikkuses ja lugupidamises. "Aretē" ei ole Hesiodosel edukusest lahutatav.
Sõjamehe "aretē"d ülistab Sparta luuletaja Tyrtaios, kelle jaoks on eriti tähtis valmisolek surra.
Sarnaseid mõtteid on värssides, mis on pärandunud Theognise nime all (Corpus Theognideum). Nagu Tyrtaioselgi, tõstetakse seal esile tubli inimese panust riigile. Mitte enam väljapaistev individuaalne saavutus nagu üksikvõitluses Homerosel, vaid vastupidamine lahingurivis moodustab kodanikeväes vapra sõjamehe "aretē". Corpus Theognideumis propageeritakse "aretē" ideaali, mis seab esiplaanile õigluse kui aadlile spetsiifilise vooruse. Mitteaadlikele (demokraatidele), kes tõrjusid aadli mõju riigis tagaplaanile, omistatakse "aretē" puudujääk. Luuletaja kaebab selle üle, et kaasaegsetel jääb vajaka traditsioonilise "aretē" mõistmisest. Neid huvitavat ainult rikkus. Seda peab ta küll "aretē" üheks aspektiks, ometi ei tohtivat tublidust taandada omandi olemasolule. Tähtsad olevat ka õiglus, vaprus, jumalate austamine, mõõdukus ("sōphrosynē") ja praktiline elutarkus.
Pindarosel avaldub "aretē" spordivõistluses; ühelt poolt on see eelduste asi, teiselt poolt selliseid "tublidusi" ka õpitakse. Ka saavutust nimetab Pindaros "aretē"ks. Lüürik Simonidese jaoks on "aretē" ja edu lahutamatud; sellel, kes – ka ilma oma süüta – jääb edutuks, ei ole "aretē"d, vaid ta on "halb".
Kirjanduslikult ja poeetiliselt personifitseeriti "aretē"d antiikajal harva; erinevalt Rooma Virtusest kultuslikku austamist jumalusena ei olnud. 
Kujutavas kunstis on personifitseeritud "aretē" kujutisi.
Sofistika.
5. sajandi teisel poolel eKr tekkis Kreeka linnades, eriti Ateenas, ülemkihis lai ja intensiivne hariduspüüdlus. Haridusvajaduse rahuldamiseks tegutsesid rändõpetajad, kes tasu eest õpetasid. Nende nn sofistide haridus- ja kasvatuspakkumine orienteerus praktilistele eesmärkidele. Nad tahtsid vahendada teadmisi ja vilumusi, mis võimaldasid aktiivset ja edukat osavõttu riigielust ja õigusemõistmisest. Püüeldi "aretē" poole, mida ei käsitatud enam traditsiooniliste aristokraatlike ideaalide mõttes, vaid seda võidi tõotada igale piisavalt õppimisvõimelisele inimesele. "Aretē", mida sofistid ja nende arvukad õpilased silmas pidasid, oli sõnaliselt vahendatav. Jutt oli teadmisest, kvalifikatsioonist, mis peavad tagama sofisti koolituse läbinule edu ja vastava sotsiaalse staatuse. Edu, mis oli kuulunud juba traditsioonilise aristokraatliku tublidusideaali juurde, oli "aretē" keskne aspekt, mis oli sofistide õpetuse eesmärgiks. Õpilased tahtsid omandada eriti poliitilist läbilöögivõimet.
Sofistide väidet, et "aretē" on õpitav, üldiselt ei aktsepteeritud. Selle vastased väitsid, et "aretē" oleneb sünnipärastest eeldustest või et selleni jõutakse omaenda pingutusega ilma võõra kaasabita. Selle vaate pooldajad esitasid argumendi, et ei ole olemas kvalifitseeritud "aretē" õpetajaid; erinevalt näiteks meditsiinist ei saavat asjatundjate ja võhikute vahel vahet teha. Kuulsatel, eeskujulikel meestel, nagu Periklesel ja Themistoklesel ei olevat õnnestunud omaenda "aretē"d poegadele vahendada, vaid nende pojad olevat osutunud mittetublideks. Paljud sofistide õpilased ei olevat suutnud "aretē"d omandanud ja jäänud edututeks, ja mõni olevat 'aretē"ga silma paistnud, kuigi ta vastavat koolitust ei saanud.
"Aretē" filosoofias.
Kõik antiikaja koolkonnad, mis eetikaga tegelesid, välja arvatud kürenaikud, käsitasid "aretē"d vahendina taotletava "eudaimonia" seisundi saavutamiseks või isegi selle seisundi olemusliku elemendina. Oli olemas isegi käsitus, mille järgi "aretē" moodustabki kogu "eudaimonia". "Eudaimonia" all mõisteti head, õnnestunud elamist ja sellega seotud meeleseisundit. Sõna tõlgitakse tavaliselt ebatäpselt "õnneks", "õnnelikkuseks" või "õndsuseks", kuid tegu ei ole tundega.
Sokrates.
Sokratese jaoks, kelle mõtlemine tiirles õige elamise ümber, oli "aretē" üks keskne filosoofiline mõiste, mille sisu oli kõlbeline. Sellepärast on "voorus" sobiv tõlkevaste. Voorusliku elu elamine on Sokratese jaoks iga inimese kõrgeim ülesanne. Seda, kuidas täpselt ta selle temaatikaga tegeles, pole võimalik kindlaks teha. Teada on ainult see, mida selle kohta ütleb kirjanduslikult kujutatud "platooniline" (Platoni dialoogides esinev) Sokrates. Platoni Sokratese ja ajaloolise Sokratese vahekord on ebaselge, ajaloolise Sokratese filosoofia rekonstrueerimist peetakse võimatuks.
Platoni Sokratese käsituse järgi, mida Platon ise jagab, ei tule inimesel esmajoones hoolitseda mitte selle eest, mis "tema juurde kuulub", vaid "iseenda" eest. Selle all, mis inimese juurde kuulub, peab ta silmas tema keha, mida ta käsitab millegi välisena, mis ei ole "enda" koostisosa. Veel kaugemal endast on välised hüved, nagu omand, lugupidamine ja au. "Ise", mille eest tuleb hoolt kanda, mis tuleb teha "nii heaks ja mõistuslikuks kui võimalik", 
 on hing. Hing on eetilise vastutuse kandja, ainult hinge "heaolemises" seisneb "aretē". See, kes teeb kõlbeliselt head, elab õigesti ja jõuab "eudaimonia"ni. Ainus eeldus selleks on see, et tuntaks ära, mis on kõlbeliselt hea. See eeldus ei ole mitte ainult tarvilik, vaid ka piisav, sest see, kes teab, mis on hüve, see tahes-tahtmata ka teeb alati head. Seega põhineb voorus ainult teadmisel, sest teadmisest hüve kohta tuleneb sundiva paratamatusega elu, mis vastab "aretē"le. Teadmise all peetakse siin silmas seda, et teadja ei ole mitte ainult mõistnud, mis on vooruslik elu, vaid ka saab aru, et niisugune elu on "eudaimonia" alus ning on seetõttu tema tõelistes huvides. Kui seda ei ole ainult mõtteliselt taibatud, vaid see on täielikult omaks tehtud, siis ei saa enam omaenda huvide vastaselt talitada. Voorusevastane käitumine ei ole enam võimalik. Välised asjaolud – nagu ähvardav väliste hüvede, näiteks omandi ja lugupidamise kaotus ning isegi oht elule – ei saa "aretē" kohaselt elava inimese otsuseid väärata. Et väliste hüvede omamine ei ole tema "eudaimonia" jaoks nõutav, vaid põhineb ainult "aretē"l, "aretē"st aga mitte. 
Platoni Sokrates on veendunud, et vooruse teadmist on võimalik saavutada ja ka teistele vahendada. Tema jaoks on "aretē" põhimõtteliselt õpetatav ja ka teistele vahendatav, kui vastavad sünnipärased eeldused on olemas. Õpetatavuse põnhimõtte praktikasse rakendamise suhtes on ta siiski skeptiline, sest "aretē" olemus ei ole piisavalt selge. Diskussioonis sofist Protagorasega ta isegi vaidlustab õpetatavust, ent seal ei ole tal põhimõttelised, vaid empiirilised argumendid. Seal tuleb kontrollida Protagorase ja teiste sofistide pretensiooni, et nad on "aretē" õpetajad. Õpetatavuse printsiibile räägib näiliselt vastu ka ajaloolise Sokratese veendumus, et tema ise – nagu kõik teisedki – on mitteteadja (ma tean, et ma midagi ei tea). Tegelikult rõhutas ajalooline Sokrates nähtavasti, et tal ei ole ümberlükkamatut "teadmist" sundival tõestamisel põhineva tõetunnetuse mõttes. Selles mõttes laseb Platon Sokratesel nentida, et ta ei tea, mis on "aretē", ega tunne ka kedagi, kes teaks. Sellegipoolest sai Sokrates pidada vooruse teadmist teadmise liigiks, kui ta lähtus teisest teadmisekäsitusest (teadmine nõrgemas mõttes). Selle tähenduse järgi on tegu kindlusega, mis tekib, kui kõik falsifikatsioonikatsed on nurjunud. Platoni Sokratese käsitus vooruse teadmise õpetatus on seetõttu ajaloolise Sokratese tunnetusteoreetilise skepsisega ühitatav.
Platoni Sokratese vaade, et ei ole erilist mehe ega naise voorust, vaid voorus on kõigile inimestele sama ja selle saavutatavusel ei ole soolist erinevust, läheb tõenäoliselt tagasi ajaloolisele Sokratesele. 
Platon.
Platon laseb oma dialoogides Sokratesel esindada ka positsioone, mis eeldavad spetsiifilist Platoni mõttevara ega ole ajaloolise Sokratesega seostatavad. Siia kuuluvad ütlused "aretē" ja üksikute vooruste kohta Platoni hingeõpetuse ja ideedeõpetuse raames.
Filosoofiaväline ja filosoofiline "aretē".
Platon töötab välja oma voorusõpetuse, kasutades "aretē" mõiste traditsioonilisi ja käibivaid tähendusaspekte ning diskuteerides traditsiooniliste vaadetega. Ta eristab tõelist, mõistuslikul taipamisel põhinevat "aretē"d, mida teostab filosoof, mis on sellest vaatekohast ainult osaliselt õiged või koguni täiesti ekslikud. Filosoofilise aluseta õige käitumine, mida peetakse vooruslikuks, võib põhineda harjumusel ja kasvatusel või looduslikul eeldusel või tulla tegude tagajärgede kalikuleerimisest. Platon ei heida niimoodi motiveeritud praktikat kõrvale, vaid uurib seda kriitiliselt ning õigustab seda osaliselt. Nii tunnustab ta õige kodanikukäitumise väärtust, sest see on riigi püsimiseks möödapääsmatu. Filosoofiliselt harimatud ei praktiseeri küll seda, mida nad vooruseks peavad, selle enese pärast, vaid sellepärast, et nad taotlevad kuulsust ning orienteeruvad ilma kriitilise järelemõtlemiseta ühiskonnas omaksvõetud väärtussüsteemile, ometi aga võib nende tegevus kasulik olla. Et sellised ettekujutused voorusest ei põhine teadmisel, siis ei ole tegu tõelise voorusega. Need on ainult arvamused, mille esindajad ei saa aru, miks need õiged on.