Süüfilis

Süüfilis ehk luues ehk prantsuse haigus (ladina keeles "syphilis", "morbus gallicus", "lues venerea") on peamiselt inimestel esinev infektsioonhaigus, pikka aega kestev põletikuline seisund, mis võib avalduda nii kliiniliselt aktiivse haiguse kui latentse nakkusena ja mille tekitajaks on bakter "Treponema pallidum pallidum".
Euroopas kirjeldati süüfilist esmakordselt 1495. aastal.
Eestis tunti süüfilist "prantsuse rõugetena". Rahvasuus olid levinud nimetused kuritõbi, pahatõbi, himutõbi, hooratõbi ja prantsuse tõbi.
Süüfilis on üleilmne tervishoiuprobleem ja Maailma Tervishoiuorganisatsiooni hinnangute kohaselt esineb maailmas igal aastal ligi 12 miljonit uut süüfilisejuhtu.
Süüfilist põdevaid inimesi nimetatakse süüfilishaigeteks ehk süfiliitikuteks.
Diagnoos on seroloogiline.
Süüfilise kui nakkushaiguse all peetakse silmas selle nakkusvõimet haiguse teatud staadiumites, tavaliselt algstaadiumis; hilisemates staadiumides ei loeta süfiliitikut nakkusohtlikuks.
Nakkustekitaja.
Süüfilise tekitajaks peetakse tänapäeval "Spirochaetae" 
hõimkonna, "Spirochaetaceae" sugukonna, "Treponema" perekonna bakteriliigi "Treponema pallidum" alamliiki "Treponema pallidum pallidum". Nakkustekitaja levib inimkeha sees lümfo- ja hematogeenselt.
"Treponema pallidum pallidum", "Treponema pallidum pertenue", "Treponema pallidum endemicum" ja "Treponema carateum" ei ole morfoloogiliselt, seroloogiliselt ja keemiliselt selgesti eristatavad.
"Treponema pallidum pallidum"'i looduslikuks peremeesorganismiks on inimene aga eksperimentaalset süüfilist on esile kutsutud ahvidel, küülikutel ja laamadel. Organism võib eluneda ka rottidel, hiirtel ja merisigadel.
Väljaspool keha organism hukkub 2 tunni jooksul.
Organismi pole suudetud geneetiliselt manipuleeridega ega "in vitro" kasvatada.
Nende organismide paljunemine on aeglane – 30–33 tundi. Virulentsus säilib ka mõned tunnid pärast peremeesorganismi surma.
Pikka aega arvati, et organism on anaeroob, nüüd arvatakse ta mikroaerofiilsete organismide hulka.
Laboratoorseid tüvesid on alles hoitud teatud aretatud küülikute munandites. Küülikutel on õnnestunud esile kutsuda ka esmased haavandid, kuid teine staadium ei ole õnnestunud.
Nakatumine.
Nakkuse allikaks on harilikult süüfilishaige inimene. Edasi kandub bakterinakkus ühelt süüfilishaigelt inimeselt teisele esmaste või ka teiseste süfiliitiliste haavandite kaudu (nende haavandite nakkusohtlikkus pärast esimest aastat väheneb).
Süüfilise haigustekitajad levivad: 
Kuna süüfilis võib kahjustada kogu organismi, eriti suu limaskesta, siis arvatakse, et süüfilise tekitaja võib erituda igalt poolt, kus esineb süfiliitilisi haavandeid, ja siseneda igasse tervesse organismi kasvõi mikroskoopilise kattekoe vigastuse kaudu.
Süüfilise edasiandmine germinatiivsel teel, nakatatud munaraku ja nakatatud seemneraku kaudu on küll eksperimentaalselt tõestatud, aga seda peetakse praktikas tähtsusetuks.
Lisaks platsentaarsele edasiandmisviisile on nakatumine võimalik ka sünnituse ajal.
Suguühte ajal süfiliitikuga võib süüfilisenakkuse saada ligi 30% inimestest.
Võimalikud süfiliitikud (osaline).
Varasematest aegadest pärit (sajanditetaguseid) naha ja suguelundite sümptomite kirjeldusi on püütud tuua, kindlate tõendusmaterjalideta (tekitaja organismi tuvastamine jt), tänapäeva ja pidada süüfiliseks. Seetõttu arvatakse, et haigust võisid põdeda ka Henry VII, Barbara Radziwiłłówna, Henry VIII, François I, Ivan Julm, Giovanni Giacomo Casanova, Franz Schubert, Friedrich Nietzsche, Benvenuto Cellini,Guy de Maupassant, Heinrich Heine, Niccolò Paganini, Paul Gauguin, Vincent van Gogh, Arthur Rimbaud, Édouard Manet, lord Randolph Churchill, Gaetano Donizetti, Harry Nelson Pillsbury, Charles Baudelaire, Gerhard Armauer Hansen, Henri de Toulouse-Lautrec, Howard Hughes, Vladimir Lenin, Al Capone, Pál Ábrahám, Michális Oikonómou, 
Idi Amin Benito Mussolini jpt.
Sümptomaatika.
Inkubatsiooniperiood.
Süüfilise inkubatsiooniperioodi pikkuseks on sümptomitega süüfilishaigetel 10 päeva kuni kolm kuud (keskmiselt kolm nädalat) enne esmashaavandi ("ulcus durum" ehk šanker) teket.
Primaarse süüfilise esmashaavandiga kaasneb regionaalne lümfadenopaatia (tursunud lokaalsed lümfisõlmed), süüfilise proov võib osutuda negatiivseks. Nn sekundaarne süüfilis tekib 6–8 nädalat pärast nakatumist, mil süüfilise spiroheedid on tekitanud üldinfektsiooni.
Kliinilised staadiumid.
1800. aastate paiku loeti gonorröad ja süüfilist ühe haiguse eri vormideks. Philippe Ricord kirjeldas süüfilise staadiume – esmast, teisest ja kolmandast – esimesena 1837. aastal.
Tänapäeval eristatakse süüfilisel kliiniliselt 4 staadiumi (nakkuse ajaraamistik ja lühiiseloomustus).
I staadium.
Süüfilise esimest staadiumi iseloomustab ümmargune või ovaalne valutu esmashaavandi ("ulcus durum" ehk šanker) teke, kas genitaalidel või suus. Meestel esineb haavand genitaalide piirkonnas, näiteks sugutil, naistel välissuguelunditel, või tupes, emakas (emakakaelal).
Atüüpilisteks peetakse nakatunutel haavandi esinemist pärakus (32–36% homoseksuaalsetel meestel esineb esmaseid haavandeid pärakus, "canalis analis"'es ja suus. Atüüpiliselt esineb haavandeid ka huultel, suus, rinnanibudel ja sõrmedel.
Haavandid on tuvastatavad 3–6 nädalat. Esmashaavandis esinevad "mononuclear leukocytic infiltration", makrofaagid ja lümfotsüüdid, ning see paraneb spontaanselt.
Paljudel patsientidel esmashaavandeid ei esine. Primaarse süüfilise esmashaavand võib "Staphylococcus"'e ja "Streptococcus"'e nakkuste korral haavandi valulikkuse esile kutsuda.
Enne nelja nädala möödumist on süüfilise RPR ja VDRL testid harva positiivsed.
Nakkustekitajad liiguvad verest üsna kiiresti elunditesse.
II staadium.
II staadiumis on süfiliitik nakkusohtlik, nahal ja/või limaskestadel võivad esineda 2–8 nädalat pärast esmashaavandi teket, harilikult mittesügelevad makulaarsed, papulaarsed või pustulaarsed lööbed (süfiliidid) peopesadel ja jalataldadel, lümfisõlmede suurenemine, "condylomata lata", limaskestalööve, süfiliitiline angiin, harvem ka koldeline alopeetsia, eesmine uveiit, meningiit, kraniaalnärvide paralüüs, hepatiit, splenomegaalia, periostiit, glomerulonefriit.
Lööve paraneb 2 kuu möödudes, esineda võivad naha pigmentatsioonihäired.
II staadiumi kestus ja sümptomid on indiviiditi erinevad. See staadium läheb mõne nädala kuni 12 kuu jooksul üle latentse nakkuse staadiumi, mis kestab mitmest nädalast mitme aastani.
Selles staadiumis on nakkustekitaja pääsenud enamikku elunditesse ja kehavedelikesse.
Närvisüsteemi kahjustuse ehk neurosüüfilise nähud (eeskätt süfiliitiline meningiit) võivad ilmuda teisese ja latentse süüfilise staadiumis.
II staadium on latentse süüfilise staadium – see jagatakse vahel varaseks ja hiliseks latentseks süüfiliseks. Selle staadiumi hinnanguline kestus on varieeruv, osade autorite arvates algab latentne süüfilis aasta pärast ravimata süüfilise nakkust.
Varane latentne süüfilis – kuni 4 aasta jooksul süüfilise algusest haigussümptomeid ei esine, seroloogilised testid on positiivsed ja patsient on nakkusohtlik.
Hiline latentne süüfilis – varasele latentsele süüfilisele järgnev sümptomiteta periood, mil süüfilishaige ei ole küll nakkusohtlik, kuid haigustekitajate ülekandumine annetatud vere ja/või platsenta kaudu on võimalik.
Enamik hilise latentse süüfilisega emade vastsündinud ei ole nakatunud.
II staadiumi süüfilis võib latentses staadiumis anda mitmeid taasesinemisi ("relapse") – inimene, kes on läbi põdenud II faasi ja kellel ei esine sümptomeid ilmnevad taas II staadiumi sümptomid ning nii võib see korduda mitu korda. Selle täpseid mehhanisme ei tunta, kuna süüfilise taasteket on tuvastatud osadel süfiliitlikutel ka pärast penitsilliinravi.
Kui latentne süüfilis hakkab sümptomeid andma, siis loetakse see juba uude III staadiumisse üleläinuks (v.a II staadiumi "relapse"). See võib toimuda olenevalt süüfilise vormist 3–15 aastat (ka hiljem) pärast esmase süüfilise põdemist.
Kolmandase (ka teisese) süüfilise staadium võib tuleneda lümfoid(-immuun)süsteemi võimetusest nakkustekitajate elimineerimisega toime tulla, näiteks CD4 T-rakkude võimetusest makrofaage aktiveerida.
III staadium.
Kolmandale staadiumile (ka latentne süüfilis, terstsiaarne süüfilis) on omased mitmete siseelundite haiguslike seisundite esinemine nagu hepatiit, aordianeurüsm, "syphilitische mesoaortitis", orhiit ja granuloomide esinemine.
Sellesse staadiumisse võib jõuda ligi kolmandik ravimata süüfilisejuhtudest.
Sagedamini on kahjustatud nii aju, süda, luud kui maks. Iseloomulikud on gummatoossed süüfilised sõlmed, naastud või haavandid nahal.
Osad autorid liigitavad hilise süüfilise kolme vormi: gummatoosne süüfilis (antibiootikumide-eelsel ajal esines seda vormi 2–40 aastat pärast nakkust, ligi 16% ravimata süüfilise juhtudest), kardiovaskulaarne süüfilis (antibiootikumide-eelsel ajal 10%-l) ja neurosüüfilis (antibiootikumide-eelsel ajal 6,5%-l).
Neurosüüfilis võib olla ka sümptomiteta.
IV staadium.
IV staadium – progresseeruv halvatus, seljaajukuive ("tabes dorsalis"), aordikahjustus ja gumma (süfiloom).
Erinev käsitlus.
Malve (2010) kirjeldab ravita süüfilisel nelja arenguetappi: esmane ("syphilis primaria"), teisene ("syphilis secundaria"), latentene ("syphilis secundaria latens") ning kolmandane süüfilis ("syphilis tertiaria).
Diagnoos.
Mitmel pool maailmas ei piisa tänapäeval süüfilise haigusjuhu määramiseks enam arsti tunnistusest, haigusjuht ja vastav diagnoos tuleb kinnitada laboratoorse diagnostika meetoditega.
Dr Airi Põdra sõnul on süüfilis praegu väga raskesti diagnoositav ja selle kliiniline avastamine keerukas.
Süüfilis, harilikult suguhaiguseks peetav nakkushaigus, ei pruugi avalduda mitte ainult genitaalidel, vaid ka näiteks kurgus (parem neelus või kõris ehk mõlemat) ja/või pärakus.
Võib juhtuda, et haiguse jälile saadakse alles siis, kui see on juba edasi arenenud või vastsündinule (loote vereringe kaudu) kaasa antud.
Süüfilishaige raseda naise platsentalt lootele levib süüfilis peaaegu 100%. Kolmandik nakkuse saanuist sünnib surnuna, teisel kolmandikul on kliiniliselt väljendunud süüfilis ning ülejäänuil võivad süüfilise sümptomid avalduda hilisemas eas.
RHK-9.
Rahvusvahelise haiguste klassifikatsiooni 9. versioonis tähistatakse süüfilist vastavate koodidega.
RHK-10.
RHK-10-s liigitatakse haigus peamiselt suguliselt levivate nakkushaiguste koosseisu.
Kaasasündinud süüfilis.
Kaasasündinud süüfilist ("syphilis congenita") [A50] on 2007. aasta seksuaalsel teel levivate infektsioonide Eesti ravijuhendi alusel esinenud 3–5 juhtu aastas.
Kaasasündinud süüfilise kliiniline pilt lastel (1957).
Kolmandik emaüsas kaasasündinud nakkuse saanuist sünnib surnuna, teisel kolmandikul on kliiniliselt väljendunud süüfilis ning ülejäänuil võivad süüfilise sümptomid avalduda hilisemas eas.
Kõikidel süüfilishaigetel lastel ei esine ühesugused sümptomid, paljud lapsed olid näiteks nahanähtudeta.
Lastel on sagedased ja iseloomulikud luude kahjustused, märgata on nina deformatsiooni, nösi- või sadulnina ja olümpialaup "caput natiforme") mille põhjustavad koljuluude deformatsioon ja koljuveenide tugev laienemine. Väga sagedasti esineb süfiliitilist osteokondriiti (77%-l), vähem periostiite ja ostiite. Kahjustuvad peamiselt küünar- ja õlavarreluu ning sääreluu. Luude kahjustustele lisaks kahjustuvad ka siseelundid – suureneb ja tiheneb põrn, maks ja esineb difuusne hepatiit, armistusprotsesside korral või sapiteede gummoosse põletiku korral areneb itkerus. Tihti esineb ka neerude kahjustusi. Hingamiselundite poolt esineb "pneumonia albat"'t, bronhide laienemist, kõri haavandumist. Südames esineb kahinaid ja müokardi interstitsiaalset põletikku. Meeleelunditega seostatakse iriite, võrkkestapõletikku, koriodiiti, nägemisnärvi atroofiat, kurtust. Närvisüsteem aga annab rahutust, mööduvaid krampe, vesipead, psüühilise arengu aeglustumist, vahel meningeaalseid ja meningoentsefaliitilisi krampe, sageli kahjustub vegetatiivne närvisüsteem ja endokriinne aparaat (kilpnääre, neerupealised). Veres esineb aneemiat.
Süüfilise retsidiivide korral, mis kujutavad endast olnud nahanähtude kordumist, on sagedamini esinenud vormiks naha kondüloomid – märguvad papuloossed vohandid päraku ja suguelundite ümbruses aga ka ninaõõne, suu, kurgu ja kõri limaskestal, harvem gummoossed nähud – luude gummad, gummoosne osteomüeliit, maksa, neerude, soole ja munandite ja nahaaluse koe gummad.
Klassifikatsioon (2007).
Kaasasündinud süüfilisel eristatakse:
Varase kaasasündinud süüfilise kliinilised tunnused vastavad tinglikult omandatud teisesele süüfilisele:
Hiline kaasasündinud süüfilis avaldub ligikaudu 80%-l ravimata süüfilisega nakatunud lastest, enamasti vanuses 5–16 eluaastat. Hilise kaasasündinud süüfilise kliiniline pilt on tinglikult võrreldav hilise omandatud süüfilisega.
Tänapäeval ei täheldata sageli nn klassikalist patoloogist Hutchinsoni triaadi: keratiit, kuulmise langus kuni kurtuseni, ülemiste lõikehammaste düstroofia.
Hilise kaasasündinud süüfilise põletikulisteks tunnusteks on:
Omandatud süüfilisest eristamisel on oluliseks peetud mitmesuguste kaasasündinud süüfilisele viitavate stigmade tunnistamine:
Kaasasündinud süüfilise testide tulemused.
Ka vastsündinutele tuleb teha süüfilise seroloogilised testid (analüüs mitte nabaväädist, kus veri on segunenud) ja soovitatavalt ühes ja samas laboratooriumis. Uuringute tulemuste alusel jaotatakse vastsündinud nelja rühma:
A-rühma jaotatutel on kas kaasasündinud süüfilise diagnoos kinnitatud või on nad tõenäoliselt haigestunud ja neil on:
B-rühma jaotatud vastsündinutel kas puudub kaasasündinud süüfilisele iseloomulik kliiniline pilt või on seerumi mittetreponemaalsete seroloogiliste analüüside tiiter vähem kui 4 korda kõrgem kui emal ja ema on kas ravimata, mitteadekvaatselt ravitud, tema ravi kohta puudub dokumentatsioon, või on teda ravitud erütromütsiiniga või mõne muu mittepenitsilliiniga ja kui ravi toimus vähem kui 4 nädalat enne sünnitust. B-rühma vastsündinule võidakse määrata täiendavaid uuringuid kuid kui talle määratakse 10-päevane penitsilliinravi, siis pole tema täielik uuring nõutav.
C-rühma jaotatud vastsündinutel, kel puuduvad kaasasündinud süüfilise kliinilised tunnused, seerumi mittetreponemaalsete seroloogiliste testide tiiter on sama või vähem kui 4 korda kõrgem kui emal ja ema oli raseduse ajal ravitud, ravi oli adekvaatne ning toimus rohkem kui 4 nädalat enne sünnitust ja emal pole olnud reinfektsiooni ega haiguse retsidiivi. C-rühma vastsündinu täielik uuring ei ole nõutav.
D-rühma jaotatud vastsündinutel puuduvad kaasasündinud süüfilise kliinilised tunnused ja nende seerumi mittetreponemaalsete seroloogiliste testide tiiter on sama või vähem kui 4 korda kõrgem kui emal ja ema mittetreponemaalsete seroloogiliste testide tiiter jäi madalaks ja stabiilseks nii enne rasedust kui raseduse ja sünnituse ajal. D-rühma vastsündinu täielik uuring ei ole nõutav.
Omandatud süüfilis.
Omandatud süüfilise (ehk veneerilise süüfilise) all võidakse Eestis silmas pidada A51, A52 ja A53: 
Eristusdiagnoos.
Süüfilise kliiniline hinnang on ebausaldatav.
Eestis vastutab konkreetse haige diagnostika ja ravi eest raviarst.
Eristamaks süüfilist teistest haigustest tuleks viia läbi eristusdiagnoos – siin võidakse kaaluda ohatist huulel. Ka mitmed teised peamiselt suguliselt levivad nakkushaigused võivad põhjustada suguelundite haavandumist, nagu näiteks genitaalherpes, "chancroid" (RHK-10 A57), kubemegranuloom (A58), (veneeriline) klamüüdialümfogranuloom (A55).
Suguelundite haavandumist võivad põhjustada ka mittesugulisel teel levivad haigused nagu lame lihhen, Crohni tõbi, Behçeti haigus (M35.2).
Süüfilise diagnoosimisel tuleks välistada ka psoriaas ja süsteemne erütematoosne luupus.
Järgmiste seisundite korral võib alernatiivdiagnoosiks olla süüfilis – depressioon, leišmaniaas, leepra, Marfani sündroom, polüskleroos, taastuv polükondriit, sarkoidoos, "Sutton disease 2", tupevähk jt.
Neurosüüfilis.
Neurosüüfilis on krooniline kesknärvisüsteemi haigus,
mis põhjustab degeneratiivseid ja vaskuliitseid muutusi. Neurosüüfilist tekitab sama bakter mis süüfilist ja spirohheet siseneb kesknärvisüsteemi 3.–18. kuul pärast nakatumist.
Neurosüüfilise esinemissageduse kasvu soodustab süüfilise varaste vormide diagnoosimata jäämine või ebapiisav süüfiliseravi.
Neurosüüfilise sümptomid võivad olla neuroloogilised või psühhiaatrilised, sarnanedes selliste haigustega nagu meningiit, transitoorne ajuisheemia, ajuinfarkt, Alzheimeri tõbi jt.
Neurosüüfilis areneb ligi 10%-l süüfilisse nakatunutest.
Kõik neurosüüfilise vormid algavad meningiidina, esineb peavalu, kuklakangestus, võib esineda teadvushäire, kraniaalnärvide halvatused (põhiliselt teine kraniaalnärv, kolmas kraniaalnärv, kuues kraniaalnärv ja kaheksas kraniaalnärv) jm.
Laboratoorne diagnoosimine.
1905. aastal tuvastati süüfilis positiivse Wassermanni reaktsiooniga.
Alates 1930. aastatest kasutati Ameerikas ka Hintoni süüfilisetesti, milles antigeenina kasutati glütserooli, kolesterooli ja veise südamelihase ekstrakti.
Süüfilise laboratoorse tehnikate all peetakse silmas haigustekitaja või tema osiste otsimist ja/või leidmist patsiendi analüüsidest, kas:
Süüfilise diagnoosimine on Eesti Haigekassas kindlustatud isikutele riikliku süsteemi meditsiiniasutustes tasuta.
Seroloogilised testid.
Süüfilise seroloogiliste testide all peetakse silmas mõnede kehavedelike analüüside testimist:
a) mittetreponemaalsete ehk reagiintestidega:
b) treponemaalsete ehk spetsiifiliste testidega püütakse avastada süüfilist väga varaste vormide korral, aga ka kaasündinud süüfilise tuvastamiseks ja reinfektsiooni välistamiseks: 
Seroloogiliste testide tulemused.
Mittetreponemaalsed testid võivad anda väärpositiivse tulemuse kui uuritaval esineb hepatiit, viiruslik kopsupõletik, leetrid, malaaria, nakkuslik mononukleoos, tuulerõuged ja mõned teised viirusnakkused, vaktsineerimise järel, teatud ravimite kasutamise järel, labori või tehnilise vea tõttu, ka autoimmuunhaiguste, immunoglobuliinide kõrvalekallete, narkootiliste ainete sõltuvuste, vananemise ja leepra korral.
Pimeväljameetodil mikroskopeerimisel leitud "Treponema pallidum"'i või positiivse DFA-TP (otsene fluorestseeruva anitkeha analüüs "Treponema pallidum"'i antigeeniga) testi korral loetakse kinnitatuks varase süüfilise diagnoos.
Positiivsed testid tuleb kinnitada teist tüüpi treponemaalse testiga.
Väärpositiivse tulemuse (inglise "false positive result"), mil terve tunnistatakse haigeks, võivad anda autoimmuunhaigused, borrelioos ja maksahaigused aga ka rasedus, vanemaealisus ja HIV-infektsiooni olemasolu patsientidel.
Esineda võib ka väärnegatiivseid süüfilisetestide tulemusi (inglise "false negative result"), mille korral laboratoorse(te) testi(de) tulem on valenegatiivne ja haige tunnistatakse terveks.
AIDS-iga seotud immunosupressiooni tõttu on süüfilise esinemise seroloogiline skriining komplitseeritud, kuna serokonversiooni ei toimu.
Autopsia.
H. Alexander Heggtveiti avaldatud autopsiauurimuse kohaselt olid 15–30% "aortic syphilis"'e patsientidel seroloogilised testid negatiivsed. 27 korral tehti ka lumbaalpunktsioon, seroloogilised analüüsid olid positiivsed 2 korral – mõlemad patsiendid olid põdenud neurosüüfilist.
Skeletil.
Toeseni võib treponematoos jõuda 1–20%-l nakatunuist.
Treponematoosid (v.a pinta) kahjustavad kõva kude ning haiguskolded skeletil on veneerilise, endeemilise süüfilise ja framböösia korral niivõrd sarnased, et neid on praktiliselt võimatu üksteisest eristada. (Martin Malve 201:24–25).
Luustikel võidakse süüfilise esinemine kindlaks teha DNA-analüüside põhjal, näiteks tuvastati süüfilis Lihavõttesaare luustiku näidisel RHO235-.
Teatamiskohustus ja teave seksuaalpartnerite kohta.
Eestis on tänapäeval nõutav süüfilishaigete (diagnoosikoodid A50–A53) registreerimine ja teatise saatmine (koos isikut tuvastavate andmetega) kohalikku Terviskaitse Inspektsiooni.
Eesti seaduste järgi puudub süfiliitikul kohustus anda arstile/meditsiiniasutusele teavet oma seksuaalpartnerite kohta, aga ta võib seda teha vabatahtlikult.
Patoloogia.
Süfiliitilised haavandid.
Süfiliitilisi haavandeid eristatakse vähilesioonidest vedeliku esinemise tõttu, süfiliitlistes haavandites on mäda ja puudub vedelik.
Haavanditest võetud biopsiaproovides on tuvastatud plasmarakke ja histiotsüüte.
Tüümuseabstsess.
20. sajandi esimesel poolel seostati kaasasündinud süüfilisega tüümuseabstsesse, neid kirjeldas esimesena Dubois 1850. aastal. Paljud autorid on hiljem vaielnud nende kollete tekkemehhanismide üle, need olevat tekkinud kas Hassalli kehade infiltratsiooni või tüümuse säsi nekroosi tulemusel, mille tulemusel sai häiritud veresoonte areng nimetatud üksuses ja moodustus tüümuse tsüst.
Immunopatoloogia.
Lümfoid(-immuun)süsteemi komponentide vastused organismile pole seni veel selged.
Pole selge, kas immuunvastused on rakulised, milles osalevad CD8+ T-rakud ja loomulikud tappurrakud. Organism on küll rakuväline patogeen, kuid nende membraanil on vähe valke ja seetõttu arvatakse, et need jäävad immuunsüsteemile pea märkamatuks.
Varastes süfiliitilistes nahalesioonides asenduvad neutrofiilid T-rakkudega (Th1 tsütokiinide profiil). 
Võimalike mehhanismidena võivad kõne alla tulla hilistüüpi ülitundlikkusreaktsioon (DTH), kus CD4 T-rakud, tsütokiinid ja aktiveeritud makrofaagid hävitavad organismi (analoogselt tuberkuloosi tekitajatega), või granulomatoossed reaktsioonid – kus vastusena organismi rakuseina antigeenidele moodustatakse granuloom (nagu leepra ja tuberkuloosi korral) – gumma.
"Granulomatous secondary syphilis"'e marrasknaha basaalkiht sisaldab Langerhansi rakke.
Teisese süüfilise nahalesioonides on tuvastatud T-rakke, monotsüüte/makrofaage, ja dendriitrakke, "dermal infiltrates" sisaldasid väga vähe plasmarakke ja hulgaliselt granulotsüüte.
Immunosupressiooniga patsientide organismis esineb patofüsioloogilisi modifikatsioone, neil võib patogeene küll leiduda rohkelt siseelundites, kuid tuvastatav ei ole põletiku esinemine.
Neuropatoloogia.
Süüfilisetekitaja pääseb närvisüsteemi üsna nakkuse algstaadiumeis, kuid neurosüüfilise staadiumisse jõuab ligi 10% süüfilise juhtudest. Suurajukoore hõive patogeenide poolt võib põhjustada progresseeruvat meningoentsefaliiti, mis ilma ravita lõpeb surmaga.
Tugi- ja liikumiselundkonna patoloogia.
Skeletiuuringute baasil.
Uuringute põhjal oletatakse, et luud nakatuvad süüfilisega nii lümfisüsteemi (toruluude korral, kuna nende juures asuvad lümfisõlmed) kui ka vereringe kaudu (koljul) – kahe süsteemi koosmõjul. Rohkelt haigustunnuseid esineb just lümfisoonte või -sõlmede ja luude ühenduskohtades, näiteks reieluude, sääreluude, pindluude, rangluude, küünarvarreluude, õlavarre- ja kodarluude distaalsete otste juures.
Ligi 90 protsendil haigestunutest ei esine nakkuse tunnuseid skeletil.
Gummad koljul ja luudel.
Kolju destruktsioon algab peaaegu kõikidel juhtudel kolju välispinnalt, kus vereringe kaudu levib põletik pehmest koest luusse. Enamasti toimuvad esimesed muutused otsmikuluus, kus põletikust tulenevate muutuste käigus hakkab toimuma ulatuslik luu lahustumine.
Kolju erosioonis toimub korraga kaks vastandlikku protsessi – esmalt tekitab destruktsioon koljusse lohu, mis ulatub kuni luu käsnolluseni ja samal ajal tekib põletikukolde ümber ringjoon, kus toimub luu taastamine – ladestub uus luu, mis muutub väga sklerootiliseks. Gumma aine lahustamise järgselt tekib sellele kohale süüfilisele omane tähekujuline haiguskolle ("caries sicca").
Haiguskolde degeneratiivsete muutuste tulemusel võib tekkida amorfne mass, mida nimetatakse gummaks. Gummad luudel moodustuvad luud verega varustavate soonte tromboseerumisel ja mürgiste jääkide tekitamisel treponeema bakteri poolt. Gumma suurus on varieeruv, see võib olla kas väike ja eraldiseisev või ühineda ja moodustada suure massi, mis täitab kogu luuüdikanali. Luuümbrise gummad on väiksemad ja neid on vähem kui luuüdikanalis. Paranemisprotsessis võib gumma ka imenduda ja nekrootilistele kohtadele võib tekkida uus luu.
Epidemioloogia.
Tänapäeval on registreeritud ja avaldatud süüfilisejuhtde esinemine (erinevad staadiumid) järgmistes riikides (ka territooriumidel ja aladel) : Afganistan, Albaania, Alžeeria, Ameerika Samoa, Andorra, Angola, Anguilla, Antigua ja Barbuda, Argentina, Armeenia, Aruba, Austraalia, Austria, Aserbaidžaan, Assoorid, Bahama, Bahrein, Belgia, Bermuda, Bhutan, Boliivia, Brasiilia, Briti Neitsisaared, Bulgaaria, Burkina Faso, Burundi, Colombia, Cooki saared, Costa Rica, Djibouti, Eesti, Fidži, Gabon, Gambia, Grenada, Gruusia, Gröönimaa, Guadeloupe, Guam, Guatemala, Guinea-Bissau, Guyana, Hispaania, Honduras, Iirimaa, Iisrael, Indoneesia, Inglismaa, Iraan, Itaalia, Jamaica, Kaimanisaared, Kanada, Kanaari saared, Kamerun, Kasahstan, Keenia, Kesk-Aafrika Vabariik, Kiribati, Komoorid, Kõrgõzstan, Küpros, Laos, Leedu, Liibanon, Luksemburg, Läti, Macau, Põhja-Makedoonia, Madagaskar, Malawi, Maldiivid, Mali, Malta, Montserrat, Nigeeria, Prantsuse Polüneesia, Soome, Šotimaa, Taani, Tokelau, Ungari, Uus-Meremaa jm.
Ameerika Ühendriikides.
USA-s esines teise maailmasõja ajal süüfilisenakkust 500 000 juhtu aastas.
Eestis.
Eestis ei loeta süüfilist (A50-53) tänapäeval oluliseks terviseprobleemiks. Terviseameti statistika andmetel on aastatel 1999–2005 teatatud süüfilise haigusjuhtudest järgmiselt: 
Soomes.
Tänapäeval avastatakse Soomes süüfilise nakkusi aastas 100–200 korral, enamik neist on saadud Venemaalt või Baltimaadest.
Süüfiliseeksperimendid.
Joseph Alexandre Auzias-Turenne (1812–1870) – ahvide inokulatsioon süüfilistekitajatega 1844. aastal – "syphilization" või süüfilise vastu vaktsineerimine, tema kasuta selleks haavandist omastatud mäda ja kasutas seda vaktsiinina. HIljem proovis ta inimvaktsineerimisteks pääseda ligi haiglas olevatele patsientidele ja Saint Lazares kinnipeetavatele prostituutidele, kuid tulutult.
"Ravivat" süüfilisse nakatamist kasutasid Sperino ja Boeck – Sperino oli Torino Syphilicome (Itaalia) peaarst, Carl Wilhelm Boeck aga inokuleeris ajavahemikus oktoober 1852 kuni juuli 1865 465 patsienti süüfilisega.
Charles-Paul Diday (1812–1894), kes töötas Lyonis Antiquailles peakirurgina, kasutas 1848. aastal süüfilisevastast vaktsineerimist – võttes kolmanda staadiumiga süfiliitikutelt verd ja kandes üle esimese staadiumiga süfiliitikutele.
Ilja Metšnikov nakatas Pariisis töötades ahvid süüfilisse.
Albert Neisseri uuring.
Albert Neisser avaldas 1898. aastal töö, mille tarbeks oli uuritud meditsiiniliste inimuuringute käigus seerumteraapia efektiivsust süüfilise korral. Selleks süstiti raviasutusse pöördunud terviseprobleemidega (mitte süüfilis) patsientidele (enamasti prostituudid), loomulikult neid katsest enne informeerimata ega luba küsimata, süüfilishaigete rakuvaba vereseerumit. "Vaktsineerimise" tulemusel haigusse nakatunute kohta leidus seletus: "vaktsiin" ei töötanud.
Oslo ravimata süüfilise uuring (1891–1910).
Süüfilise elavhõbeda ravi osutus ebaefektiivseks. Oslo ülikooli veneroloogia ja dermatoloogia professor Caesar Boeck keelas kasutada seda süfiliitikute ravis, kuna elavhõbe häirivat keha enda kaitsemehhanisme. Aastatel 1891–1910 raviti tema ettekirjutustele vastavalt ligi 2000 varase süüfilise haigusjuhtu, ka temale järgnenud (1925–1927) E. Bruusgaard toimis sarnaselt.
Hinnanguliselt 60–70% patsientidest läheb varase süüfilise ravita läbi elu minimaalsete ebamugavustega.
Selle uurimuse tulemusi nimetatakse Oslo uurimuseks.
Guatemala süüfiliseeksperiment (1946–1948).
Aastatel 1946–1948 viidi Guatemalas läbi süüfilise plaanikohased uuringud. Susan M. Reverby uuringu kohaselt nakatati eksperimendi käigus ligi 700 Guatemala inimest (katsealust) kahte haigusse: süüfilisse ja gonorröasse. Alguses maksti seropositiivsetele prostituutidele, et nad astuksid vangidega vahekorda. Aga toimiti ka teisiti, prostituudid nakatati nimetatud haigustesse ning seejärel astusid nad meestega kaitsmata vahekorda. Sellisel teel aga nakatusid uuringu kohaselt väga vähesed ning otsustati neid hoopis otse nakatada.
Katsealusteks olid suuresti kohalikud vangid, vaimupuudega inimesed, orbudekodu lapsed ja sõdurid.
USA presidendi bioeetika komisjoni aruande kohaselt osales kõikides uurimustes, mis leidsid aset aastatel 1946–1948, umbes 5500 guatemalalast. Tahtlikult nakatati süüfilise, gonorröa ja pehme šankriga neist 1300 vangi, psühhiaatriapatsienti ja prostituuti.
Bakterid süstiti silmadesse, kesknärvisüsteemi ja meeste genitaalidesse.
Süüfiliseravi.
Ulrich von Hutten (21. aprill 1488 – 29. august 1523), kes olevat süüfilisse nakatunud Leipzigis 1508. aastal, kirjutas taime hariliku guajakipuu ravitoime kohta 'prantsuse haigusele' teoses "De Guaiaci Medicina et morbo gallicus liber unus" (avaldatud 1519).
Paracelsus (1493–1541) pooldas elavhõbedaravi. Elavhõbedaravi hakkas taanduma vismuti eest 1884.
1596. aastal Tallinnas viibinud rändarst, songalõikaja Peter Kölnist, olevat lubanud, et ravib süüfilise välja 12. päevaga. Selleks hõõruti haige nahka elavhõbedaga, vannitati ja manustati aaloest, guajakipuust, sarsaparillist (Regeli smiilaks) ja kivirikust valmistatud ravimit.
Ajakirja The British Homoeopathic Review (1856) kohaselt on kohalikud kasutanud süüfilise ravis taime "Acalypha indica" saadusi.
31. augustil 1909 katsetas Nobeli auhinna laureaat immunoloog Paul Ehrlich esimest korda keemiaravi – ta võttis ravimina kasutusele süüfilise tekitajatevastase preparaadi 606 ehk salvarsaani.
20. sajandi algusaastatel hakati kolmandase süüfilise ravis kasutama tahtlikku malaariasse nakatamist ("malariotherapy", terapeutiline malaaria), et kutsuda esile palavikku. 1917. aastal hakkas Austria psühhiaater Julius Wagner-Jauregg (Nobeli füsioloogia- või meditsiiniauhind 1927) neurosüüfilist ravima indutseeritud Plasmodium vivax-malaariaga, nakkus lõpetati "quinine"'ga.
1940. aastatel hakati süüfilise raviks kasutama penitsilliini.
Kaasasündinud süüfilise ravi (1957).
Varem tarvitati nii laste kui täiskasvanute ravimisel elavhõbedat ja salvarsaani. Novarsenooli veeni süstitavaks annuseks arvestati kehakaalu kilogrammi kohta imikule 0,02, lastele 2–4 aasta vanuses 0,01–0,015 ja vanemaealistele lastele 0,015. Otstarbekohasem oleks olnud ka imikul alustada süstimisi annusega 0,01–0,015 kehakaalu kilogrammi kohta ja nõrkadele lastele tulnuks esimest annust vähendada 0,005–0,01-ni kehakaalu kilogrammi kohta. Heaks preparaadiks lihasesse süstimiseks peeti müarsenooli (annused samad kui novarsenoolilgi). Uuemaks preparaadiks tol ajal (1957) oli sovarseen mida anti lastele kuni 1 aasta vanuseni 0,0025–0,005, 1–3 aasta vanuses 0,005–0,025 ja 3–10 aasta vanuses 0,01–0,03. Elavhõbedat süstiti 3–5%-lise kalomeli või 1% elavhõbeoksütsüaniidi suspensioonina lastele kuni 1 aasta vanuses 0,3–0,5, 2–5 aasta vanuses 0,5–1,0 ja vanemaealistele lastele 1,0–1,5. Harvem tarvitati raviks sublimaati (hydrargyri sublimati corrosivi 0,1, natrii chlorati 0,2, ag. destill. 10,0, korraa 0,1–0,2 ml). Kui laps ei talunud elavhõbedaga süstimisi hästi siis võidi need asendada halli elavhõbedasalvi sissehõõrumisega annuses 0,1 kehakaalu kilogrammi kohta. Kalomeli süstimine võidi asendada vismutraviga – nõukogude preparaadi bijohinooliga, arvestusega 0,5–2,0 ml olenevalt east, süstiti ülepäeviti (ravikuur imikuile 8–10 ml ja vanematele lastele 15–25 ml). Imikute kaasasündinud süüfilise raviks hakati kasutama edukalt ka penitsilliini – 200 000–300 000 ühikut kehakaalu kilogrammi kohta kogu ravikuuriks, manustamine toimus 5 korda ööpäevas 9000 – 20 000 ühikut ja esimestel päevadel mitte üle 30 000 ühiku, järgnevatel päevadel suurendati annust 30 000 võrra iga ööpäev viies annuse 120 000 ühikuni. Ravikuur kestis 10–15 päeva ja vaja läks 1,5 miljonit ühikut. Pärast 2-nädalast vaheaega viidi läbi veel 2 penitsilliinravikuuri ning seejärel, pärast 3-nädalast vaheaega, 2–3 kombineeritud ravi kuuri (Horošin, Raitz).
Eesti ravijuhend 2007.
Süüfiliseravi ja ravimid ning kestus varieeruvad ja olenevad nii süüfilise vormidest kui süüfilist põdevast patsiendist. Valikravimiks Eesti 2007. aasta vastava ravijuhendi kohaselt on parenteraalselt manustatav penitsilliin G (bensüülpenitsilliin) või selle depoovorm bensatiinpenitsilliin.
Süüfilise ravis kasutatavate ravimite eest tuleb Eestis tänapäeval tasuda patsiendil endal vastavalt soodusravimite väljastamise eeskirjadele (HIV-infektsiooni korral on ravi tasuta).
Anafülaktilise reaktsiooni korral penitsilliinile ei tohi süüfilise raviks manustada tsefalosporiine, sh tseftriaksooni. Samuti tuleks patsiente teavitada enne ravimikuuri alustamist Jarischi-Herxheimeri reaktsiooni tekkimise võimalusest.
Eesti 2007. aasta ravijuhend toob ära võimalikud süüfiliseravi komponendid süüfilise vormide lõikes.
Esmase ja teisese süüfilise valikravimit bensatiinbensüülpenitsilliini 2,4 mln TÜ lahustatuna lidokaiinilahuses ja süstituna i/m 1,2 mln TÜ ühekordselt mõlemasse tuharasse. Penitsilliiniallergia korral: "doxycyclinum" 100 mg 2 korda päevas p/o 14 päeva; "tetracyclinum" 500 mg 4 korda päevas p/o 14 päeva; "ceftriaxonum" 1 gramm päevas i/m vi i/v 10 päeva või desensibiliseerida patsient ja ravida penitsilliiniga.
Latentse süüfilise ravi jagatakse kaheks varase latentse süüfilise ravi ja hilise latentse süüfilise ravi mille juurde liigitatakse ka täpsustamata kestusega süüfilis.
Laste esmase, teisese ja varase latentse süüfilise ravis kasutatakse aga "Benzathini benzylpenicillinum"it 50 000 TÜ/kg ühekordselt süstituna i/m mõlemasse tuharasse maksimaalselt 1,2 mln TÜ.
Esmase, teisese ja varase latentse süüfilisega haigete diagnoosile eelneva 90 päeva seksuaalpartnereid ravitakse meil võimlausel ka siis kui seroloogilised testid on negatiivsed ja süüfilise sümptomeid ei esine.
Varase latentse süüfilise valikravi on bensatiinbensüülpenitsilliin 2,4 mln TÜ süstituna i/m 1,2 mln TÜ ühekordselt mõlemasse tuharasse. Penitsilliiniallergia korral kasutada süüfiliseraviks: "doxycyclinum" 100 mg 2 korda päevas p/o 14 päeva; "tetracyclinum" 500 mg 4 korda päevas p/o 14 päeva; "ceftriaxonum" 1 gramm päevas i/m vi i/v 10 päeva või desensibiliseerida patsient ja ravida penitsilliiniga. 
Hilise latentse süüfilise ja täpsustamata kestusega süüfilise valikravi: bensatiinbensüülpenitsilliin 2,4 mln TÜ süstituna i/m 1,2 mln TÜ mõlemasse tuharasse 1., 8. ja 15. päeval. Alternatiivne ravi nimetatud süüfilise vormide korral: "procaini benzylpenicillinum" 1,2 mln TÜ 1 kord päevas i/m 17–21 päeva; "benzylpenicillinum-natrium" 1 mln TÜ 4 korda päevas i/m 21 päeva. Penitsilliiniallergia korral ravi: "doxycyclinum" 100 mg 2 korda päevas p/o 28 päeva; tetratsükliini 500 mg 4 korda päevas p/o 28 päeva.
Laste hilise latentse süüfilise ja täpsustamata kestusega süüfilise ravis kasutatakse "Benzathini benzylpenicillinum"'it 50 000 TÜ/kg süstituna i/m mõlemasse tuharasse maksimaalselt 1,2 mln TÜ kolmel korral nädalaste intervallidega, kuuri maksimumdoosiks 7,2 mln TÜ.
Kolmandase gummatoosse ja kardiovaskulaarse süüfilise valikravi: bensatiinbensüülpenitsilliin 2,4 mln TÜ süstituna i/m 1,2 mln TÜ mõlemasse tuharasse 1., 8. ja 15. päeval. Penitsilliiniallergia korral ravi: "doxycyclinum" 100 mg 2 korda päevas p/o 28 päeva; "tetracyclinum" 500 mg 4 korda päevas p/o 28 päeva.
Mõned spetsialistid aga on soovitanud ravida kardiovaskulaarset süüfilist neurosüüfilise raviskeemide järgi.
Neurosüüfilise ja süfiliitiliste silmakahjustuste valikravi: "Benzylpenicillinum-natrium"i 18–24 mln TÜ päevas (3–4 mln TÜ iga tunni järel) i/v 14 päeva, millele lisaks soovitavad paljud spetsialistid "Benzathini benzylpenicillinum"i 2,4 mln TÜ süstituna i/m 1,2 mln TÜ mõlemasse tuharasse 1 kord nädalas 3 nädala jooksul bensüülpenitsilliinravi järel. Kui esineb penitsilliiniallergia: "cefriaxonum" 2 grammi päevas i/m või i/v 14 päeva või desensibiliseerida patsient ja ravida penitsilliiniga.
Kaasasündinud süüfilise ravi vastsündinutel (Eesti, 2007).
Kaasasündinud süüfilise testide alusel on vastsündinute ravi järgmine:
Kui ravis jääb vahele rohkem kui 1 päev, tuleb ravi uuesti alustada.
Ravi raseduse ajal.
Süüfilise tekitaja põhjustab raseduse katkemist, enneaegset sünnitust, väikest loote sünnikaalu, surnult sündi, perinataalset surma ja kaasasündinud süüfilist.
Ravi toimub vastavalt haiguse staadiumitele.
Varase staadiumi (esmane, teisene ja varane latentne) korral on valikravim bensatiinbensüülpenitsilliin 1,2 mln, TÜ "i.m." 1 kord päevas mõlemasse tuharasse 1. ja 8. päeval või bensüülpenitsilliin 1 mln TÜ "i.m." 4 korda päevas 10–14 päeva. Penitsilliiniallergia korral erütromütsiin 500 mg 4 korda "p.o." 14 päeva.
Hilise latentse või täpsustamata kestusega süüfilise korral kasutada bensatiinbensüülpenitsilliini 2,4 mln TÜ "i.m." 1 kord päevas mõlemasse tuharasse 1., ja 8. ja 15. päeval või bensüülpenitsilliini 1 mln TÜ i.m. 4 korda päevas 21 päeva. 
Penitsilliiniallergia korral erütromütsiin 500 mg 4 korda 28 päeva.
Ravi ebaõnnestumine.
Ravi võib ebaõnnestuda, selle põhjused pole seni teada. Arvatakse, et toimunud on uuesti nakatumine ja/või pole ravimite toime olnud piisav ning süüfilisehaige on endiselt nakkusohtlik. Aga taasesinemist esineb ka neil, keda pole ravitud.
Süüfilis surmapõhjusena.
Süüfilise levikuga Euroopas 16. sajandil kaasnes sellega haigestunute suur suremus, mis võis ulatuda 20–40%.
Süüfilist on surmapõhjuseks nende rasedate arenevale lootele, kelle rasedus süüfilisnakkuse tõttu katkeb iseeneslikult või sünnib laps surnult.
Süüfilisse nakatunud noortel ja/või täiskasvanutel ei ole süüfilis tänapäeval surmapõhjustaja "per se".
Maailma Terviseorganisatsiooni andmetel põhjustas süüfilis 2000. aastal 197 000 inimese surma.
Ajaloolist.
2008. aastal koostatud uurimus süüfilisebakteri DNA kohta viitas bakteri pärinemisele Ameerikast mitu tuhat aastat tagasi.
Üks uurimus on asetanud bakteri kujunemise aja Uues Maailmas vahemikku 14 000–3000 aastat eKr.
Inglise teadlaste poolt Inglismaal, Rivenhalli surnuaialt leitud 25–50-aastase naise luud, kes suri ilmselt aastate 1296 ja 1445 vahel, uurimisel tuvastatud haigusjäljed naise skeletil inditseerivad, et ta nakatus tõppe tõenäoliselt sugulisel teel.
Süüfilise planeetide seisu teooria.
Nürnbergi linnaarsti Theodoricus Ulseniuse kommentaar Düreri süüfilisega meest kujutaval teosel, võib viidata sellele, et tol ajal valitses seal arusaam haiguse astroloogiliste põhjuste kohta.
Süüfilise Kolumbuse-eelne teooria.
Itaalia arstid Niccolò Leoniceno (1428–1524) ja Niccolò Massa (1485–1569) arvasid leidnud olevat tõendusmaterjali omandatud veneerilise süüfilise leviku kohta Vana Maailma inimeste seas ka enne Kolumbust.
Fracastro süüfiliseteooria.
Girolamo Fracastro (1484–1553), kes avaldas 1546. aastal teose "Nakkusest" ("De Contagione"), uskus, et haigust kannavad edasi "seemned" ("seminaria contagionum").
Süüfilise viiruse teooria.
19. sajandi lõpuaastatel arvati, et süüfilise tekitajaks on viirus.
Broussais' süüfiliseteooria.
Prantsuse arsti François-Joseph-Victor Broussais' (1772–1838) teooria kohaselt (1815) ei olnud süüfilis mitte haigus, vaid teatud laadi ärritus, mis avaldub kehal ning mille raviks on aadrilaskmine või ka kaanravi.
Süüfilise Kolumbuse-teooria.
USA Emory ülikooli antropoloogide Euroopast pärit skelettide uuringute andmetel tõi süüfilise Uuest Maailmast Vanasse Maailma ilmselt siiski 1492. aasta rännakult Santa Maria jt laevadega Kolumbus oma meeskonnaga.
Süüfilis Euroopas.
15.–16. sajandil levinud süüfilis oli eriti virulentne.
1494. aastal kasutas Prantsusmaa kuningas Charles VIII (1470–1498) ära Milano hertsogkonna hertsogi Francesco Sforza abipalvet ning viis oma armee Itaaliasse (Itaalia sõda (1494–1498)), et prantslastele tagasi vallutada Napoli kuningriik. Prantsuse sõdurid, kes tulid tagasi võidukalt sõjakäigult Itaaliasse, hakkasid 1495. aastal surema seni tundmatusse, sugulisel teel levivasse haigusse – «Napoli tõbi» oli jõudnud Euroopasse.
Eestis.
Esimene teade haiguse levikust Eestis on vahemikust 1495/1496 ning varasemad puhangud dokumenteeriti 1519–1520 ja 1539. aastal.
Tartu ülikooli arheoloogia doktorandi Martin Malve sõnul pärinevad Rootsi ajast, 17. sajandi lõpust teated selle kohta, et Tartus ja selle ümbruses on nähtud palju ninata inimesi ehk süfiliitikuid. Maarja kalmistul kaevates aga tuli 750 luustikust välja ainult üks süüfilishaige – mis tema sõnul aga ei tähenda, et neid üldse ei olnud, pigem surid nad lihtsalt enne ära, kui haigus jõudis areneda väga kaugele.
Põhjasõja ajal (1700–1721) olevat Rootsi garnison avanud Tallinnas süüfilise ravimiseks kaks haiglat.
Süüfiliseepideemiaid.
1495. aasta Napoli tõve epideemia.
Prantsuse sõdurid, kes tulid tagasi võidukalt sõjakäigult Itaaliasse, hakkasid 1495 surema seni tundmatusse, sugulisel teel levinud haigusse.
1495. aasta lõpuks oli epideemia laienenud Prantsusmaale, Šveitsi ja Saksamaale, Inglismaale ja Šotimaale jõudis süüfilis 1497. aastal. 1500. aastal jõudis süüfilis Skandinaavia maadesse: Inglismaale, Ungarisse, Kreekasse, Poola ja Venemaale. Eurooplased kandsid haiguse edasi Kolkatasse 1498, ja 1520 jõudis see inimestega Aafrikasse, Lähis-Idasse, Hiinasse, Jaapanisse ja Okeaaniasse.
1495.–1496. aasta Tallinna süüfiliseepideemia.
1495.–1496. aastal oli Tallinnas süüfiliseepideemia, sellega seoses sulgesid linnavõimud ühiskondlikud kümbluskohad. Järgmised epideemiad vallandusid 1519.–1520. ja 1539. aastal.
1496. aasta Nürnbergi süüfiliseepideemia.
Süüfiliseepideemia algas Nürnbergis 1496 ja vaibus 1498. aastaks.
Süüfilis Jaapanis.
Süüfilis jõudis Jaapanisse 1505.
18. sajandi lõpus võis mitmes Jaapani piirkonnas olla süüfilisse nakatunud ligi pool elanikkonnast.
Venemaal.
Sugulisel teel levivate haiguste epideemia ajal Venemaal (1994–2004) nakatus süüfilisse rohkem kui 2,7 miljonit inimest.
Kultuuris.
Vanimaks süüfilist esitavaks esemeks loetakse 4. sajandi keraamilist nõud Peruust.
Albrecht Dürer (1471–1528) "Syphilitic Man", 1496.
Süfiliitikuid kujutab ka Sebastian Brandti puulõige "Saint Mary and the Holy Child punishing the sufferers of syphilis", 1496.
Gerard de Lairesse (1641–1711) autoportreed ja Rembrandt van Rijni maalitud portree toovad esile kaasasündinud süüfilise erilised tunnusmärgid.
Kirjandus.
Esimene süüfilist kirjeldav raamat oli Konrad Schellingu "In Pustulis Malas Morbum quem Malum de Francia vulgus appellat, que sunt de genere Formicarum" ("The Disease of Bad Pustules, also Popularly Called the French Malady, which is Formicarum"), mis anti välja 1495–1496.
Samal perioodil anti välja ka Hans Widmani teos "De Pustulis et Morbo qui Vulgo Mal de Franzos appellatur" ("Of Pustules and Other Disease which is Commonly Called the French Malady") 1496–1497 ja Juan de Fogueda "De Pustulis quae Asphati nominatur" ("Of Pustules which are called Asphati").
Joseph Grunpecks kirjeldas oma teoses "Tractatus de Pestilentia Scorra" ("Tractate on the Scorra Pestilence", 1498) päris täpselt esmase ja teisese süüfilise staadiume ja inkubatsiooniperioode.
Gabriele Falloppio elustas esmase süfiliitlise haavandi kirjelduse oma raamatus "De Morbo Gallico" ("The French Disease") .
1738. avaldas Jean Astruc süüfilise ja veneeriliste haiguste ajaloo kohta teose "De Morbis Venereais" ("On Venereal Disease").
Tsitaadid.
Erasmus Rotterdamist (1520) kirjutas 
William Shakespeare'i teostes on kirjeldatud süüfilisega seotut.
Voltaire kirjutas 
Termin.
Süüfilise nimetus on saadud Girolamo Francastro poeemis "Syphilis Sive Morbus Gallicus" («Syphilis ehk prantsuse haigus») esineva karjuse Syphilyse (kreeka k συς – 'siga', φίλος – 'armas') järgi, kes tegi King Alcithousele altari ja kummardas teda nagu jumalat, see aga olevat solvanud vanakreeka jumalat Apollonit ja karistuseks oli haigus.
Haigus, mille kohta võidakse arvata, et tegemist on tänapäevases mõttes süüfilisega, võis kanda algul rõugete ("great pox") nimetust.
16. sajandil võttis prantslane Jean François Fernel kasutusele termini "lues venera". 
Inglise meditsiinikirjanduses on maininud süüfilist esimesena inglise kirurg-dermatoloog Daniel Turner (1667–1741).
Süüfilise nimetus juurdus alles 18. sajandi lõpus.
Itaallased nimetasid haigust "prantsuse haiguseks", aga ka "Gallic disease", "morbus Gallicus" või "French pox", hollandlastel oli see "flaami" ja portugallastel "hispaania" või "kastiilia haigus", sakslastel "French evil", venelastel "poola", poolakatel "saksa", prantslastel Napoli tõbi või "hispaania" haigus, hiljem "grande verole", šotlastel "grandgore" ja jaapanlastel "the Canton rash" või "the Chinese ulcer" ja tahitilastel "briti haigus", pärslastel "türgi" ja türklastel ‘Christian disease’.
Ladinakeelne nimetus "lues" võib tähendada katku või nakkavat haigust.
Võõrkeelsed terminid: "lues", "harter Schanker"', "lues venerea", "Maselsucht", "maladie française", "grande verole" jpt.
Kirjandus.
Yale J Biol Med. 1943 Mar; 15(4): 575–586., PMCID: PMC2601424. Vaadatud 12.04.2015) 
doi: 10.4103/0019-5154.92666, PMCID: PMC3312652
PENICILLIN THERAPY OF ASYMPTOMATIC NEUROSYPHILIS The Spinal Fluid Cell Count as a Guide to Therapeutic Response and Re-treatment, AMA Arch Intern Med. 1951;88(2):235–242., doi:10.1001/archinte.1951.03810080103010.
PMCID: PMC1295133