Juuniküüditamine Eestis

Juuniküüditamiseks nimetatakse okupeeritud Eestis 14. juunil 1941 toimunud Nõukogude Liidu repressiivorganite (NKVD) inimsusvastast kuritegu – esimest massilist küüditamist. Juuniküüditamise käigus arreteeriti ja saadeti Eestist välja Venemaale umbes 3000 meest, kes seal peaaegu kõik kas hukati või hukkusid GULAG-i vangilaagrites. Küüditatud meeste perekonnaliikmed – umbes 7000 naist-last-vanurit – saadeti neist eraldi samuti Eestist välja, eelkõige Siberi küladesse, kus enamik neist samuti aastatel 1941–1944 hukkus.
Diktaator Stalini ja Nõukogude Liidu võimuladviku eesmärk oli küüditamisega viia oma kodumaalt välja Eesti omariikluse olulisimad kandjad: riigiametnikud, sõjaväelased, politseinikud, majandustegelased, jõukamad talupojad jt, keda Nõukogude riigi juhtkond käsitles vastavalt stalinistliku režiimi valitsevale kommunistlikule ideoloogiale oma vastastena, "ekspluataatorlike klasside" liikmetena.
Otseses tähenduses küüditatud olid enamasti naised, lapsed ja vanad mehed, kes eluks ajaks Siberisse sundasumisele saadeti ning kelle kohta isikupõhist süüdimõistvat otsust mitte kunagi ei ole langetatud. Mehed, aga ka üksikud silmapaistvamatel ametikohtadel olnud naised, eraldati oma perekondadest juba Eestis kohe pärast kinnivõtmist ning saadeti vangilaagritesse, kus nad hiljem kas NKVD erinõupidamise, mõne tribunali või isegi kohaliku oblastikohtu otsusega pealiskaudse menetluse järel süüdi mõisteti. Suur osa neist suri juba 1941. või 1942. aastal enne otsuse langetamist, väga paljud mõisteti surma ja lasti maha, ülejäänud viidi enamasti kümneks aastaks vangilaagrisse. Tingimused Nõukogude vangilaagrites olid ebainimlikud, mistõttu enamik vangilaagritesse saadetuid suri esimesel või teisel vangiaastal. Üksikud ellujäänud, kes karistusaja suutsid ära kanda, saadeti seejärel oma perekondade juurde sundasumisele.
Küüditamise eesmärk ei olnud kõigi küüditatute tapmine. Küüditamisega viidi oma kodumaalt ära inimesed, keda nende sotsiaalse staatuse tõttu loeti Nõukogude režiimi vastasteks või vähemalt ebalojaalseteks. Neid kasutati tasuta ja õigusteta tööjõuna, keda sai rakendada paikades, kus inimesi ei olnud, ja töödel, mille jaoks tavalist tööjõudu ei jätkunud (Teise maailmasõja ajal oli Nõukogude Liidus suur osa tööjõulistest meestest kas vangis või sõjaväkke mobiliseeritud). Sundasumise paigad olid enamasti raskesti ligipääsetavates kohtades karmi kliimaga piirkondades kaugel suurematest linnadest. Elamistingimused olid ebainimlikud, puudus korralik peavari ja arstiabi, suur puudus oli põhilistest toiduainetest, rõivastest ja jalatsitest. Viletsust võimendas veelgi Nõukogude Liidus valitsenud organiseerimatus ja hoolimatus. Ohvreid ei loetud.
Pärast sõja lõppu lootsid küüditatud koju pääseda, ehkki nad olid saadetud sundasumisele eluks ajaks. Natuke andis lootust ka pärast sõda leevenenud ideoloogiline surve ja paranenud varustamine. Mõned põgenesid Siberist omal käel. 1946. aastast alates vabastati osa küüditatuid. Paljud lapsed ja noored saadeti kas salaja või ka ametliku loaga kodumaale tagasi. Kuid see ei olnud pääsemine. 1940. aastate lõpul võeti enamik Siberist kodumaale tulnud noori kinni ja saadeti tapi korras oma sundasumispaika tagasi.
Küüditatuid hakati lubama järk-järgult kodumaale tagasi alles pärast Stalini surma. Esimesena lapsed, alates 1954. aastast. Suurem osa küüditatuid vabastati aastatel 1956–1958, kuid oli neid, kes pääsesid kodumaale veelgi hiljem, ja neidki, kes mõnel põhjusel jäid elama sundasumise paika või mujale Siberis või Venemaal. Kodumaale pääsemine ja rehabiliteerimine ei tähendanud veel vintsutuste lõppu. Represseeritu, mis sest et taastatud õigustega, märk saatis inimesi kuni NSV Liidu lagunemiseni.
1941. aasta juuniküüditamine hõlmas peale okupeeritud Eesti, Läti ja Leedu ka aastatel 1939–1940 Nõukogude Liidu okupeeritud ja annekteeritud alasid Poolas (sh Valgevene NSV ja Ukraina NSV) ja Rumeenias (sh Moldaavia NSV), kust saadeti Siberisse sundasumisele kokku umbes 95 000 inimest.
Juuniküüditamine Eestis.
Ettevalmistused.
Nõukogude Liidu valitsuse ja kommunistliku partei Keskkomitee võtsid 14. mail 1941 vastu ühismääruse nr 1299-526ss, mis kinnitas "Direktiivi sotsiaalselt võõra elemendi väljasaatmise kohta Balti liiduvabariikidest, Lääne-Ukrainast, Lääne-Valgevenest ja Moldaaviast". Küüditamist oli määratud koordineerima Nõukogude riikliku julgeoleku rahvakomissar Vsevolod Merkulov, tema asetäitja Ivan Serov ja siseasjade rahvakomissari asetäitja Viktor Abakumov.
Selle ühismääruse täitmist korraldasid okupeeritud Eestis nn "troikad" ehk kolmest isikust koosnevad komisjonid. Eesti NSV juhttroikasse kuulusid riikliku julgeoleku rahvakomissar Boris Kumm, siseasjade rahvakomissar Andrei Murro ja EK(b)P KK I sekretär Karl Säre.
Kogu Eestis juhtis küüditamist NKVD operatiivstaap koosseisus: 
Eestist küüditatud inimesed oli kavas saata järgmistesse piirkondadesse ja töölaagritesse:
Küüditamist ehk "sundevakueerimist" asuti teostama 13. ja 14. juuni ööl, reedel vastu laupäeva. Keskpäeval oli kõigile asutustele antud korraldus saata oma transpordivahendid miilitsa käsutusse. 13. juuni õhtul hakkasid ette valmistatud kohtadesse kogunema küüditamist teostavad isikud. Neist moodustati neljaliikmelised "brigaadid", mida üldjuhul juhtis julgeolekutöötaja. Brigaadidele anti juhised ja vajalikud dokumendid: arreteeritavate ja küüditatavate nimekirjad, vara ülevõtmise blanketid jms.
Küüditamise algus.
14. juuni öösel kella 1–2 paiku alustasid küüditamist teostavad rühmad tegevust üle Eesti. Õhtul magama läinud pered aeti üles ning neile loeti ette määrus, mille alusel olid nad kuulutatud kas arreteerituks või kodumaalt välja saadetuks. Mingit kohtuotsust selleks polnud. Korterid ja hooned otsiti läbi. Kaasa lubati võtta kuni 100 kg asju.
Paar tundi pärast küüditamise algust saabusid esimesed autod raudteejaamade haruteedel oodanud vagunite juurde. Küüditamise teostamiseks oli varutud 490 vagunit. Need seisid Tallinnas Koplis ja Pääskülas ning Haapsalus, Keilas, Tamsalus, Narvas, Petseris, Valgas, Tartus ja Jõgeval.
Tähega A (arreteeritud) tähistatud vagunitesse paigutati täiskasvanud mehed, tähega B vagunitesse naised ja lapsed. Sel hetkel nägi enamik naisi oma mehi ja enamik lapsi oma isa viimast korda. Arreteerimisele või küüditamisele määratud inimeste tagaotsimine jätkus 16. juuni hommikuni.
Juunis 1941 Petserimaa Värska õppelaagrisse saadetud 22. Eesti Territoriaalse Laskurkorpuse ligi 231 Eesti tegevsõjaväelast vangistati Petseri Kaitseliidu majas 13.–14. juunil (179 ohvitseri ja lipnikku, kes saadeti enamasti Norilski vangilaagrisse, 49 allohvitseri ja sõdurit). Värska laagrist vahistatutele lisati mujal Eestis kinni võetud 36 kaadrisõjaväelast.
Küüditatute saatus.
17. juunil 1941 hakkasid küüditatute rongid Narva ja Irboska kaudu Eestist välja sõitma. Vagunitesse oli paigutatud üle 50 inimese. Täistuubitud vagunitesse pääses valgust vaid kitsast pilust. Vett ei olnud, käimlat asendas põrandast läbi ulatuv toru. Õhk oli raske ja läppunud, päikeselõõsas seistes muutusid vagunid lämmatavalt kuumaks.
Algul sõitsid A- ja B-vagunid ühes koosseisus, mõne aja pärast haagiti A-vagunid lahti ja saadeti otse sunnitöölaagritesse.
Enamik A-vaguneisse paigutatud arreteerituist saadeti algul Ukraina NSV Starobelski ja Babino laagreisse ning Uurali lähistele Verhodurski laagrisse Sverdlovski oblastis, väiksem osa viidi kohe Kirovi oblasti vangilaagreisse. Starobelskisse ja Babinosse viidud vangid sattusid sõjategevuse piirkonda ning toimetati seetõttu peagi Siberi vangilaagreisse. Külma, viletsa toidu ning üle jõu käiva töö tagajärjel suri enamik arreteerituist juba esimesel Siberi talvel. 1941. aasta lõpul asusid vangilaagreis tegutsema uurimiskomisjonid. Suur osa vangistatuist lasti maha. 1942. aasta kevadeks oli umbes 3500-st otse vangilaagritesse saadetud mehest elus paarsada.
B-vagunitesse paigutatud naised ja lapsed viidi asumisele Kirovi, Novosibirski, Omski ja Tomski oblastitesse ning Altai ja Krasnojarski kraisse. Neist naistest ja lastest suri külma, nälja ja raske töö tagajärjel iga teine. Jätkusid ka arreteerimised, mistõttu nii mõnigi sattus asumiselt vangilaagrisse.
Pärast sõja lõppu hakkasid küüditatute elutingimused pikkamööda paranema. Aastail 1946–1947 lubasid võimud saata tagasi Eestisse lapsed, kellel oli kodumaal sugulasi. Kuid 1949–1951 otsisid julgeolekuorganid enamiku tagasi saadetud lastest üles ning saatsid nad uuesti Siberisse. Kodumaale õnnestus küüditatuil tagasi pöörduda alles 1950. aastate lõpul.
Küüditatute arv.
13. juunil 1941 Moskvast antud korralduse järgi oli Eestist ette nähtud küüditada 11 102 inimest. Neist kõiki ei õnnestunud küüditajatel tabada.
17. juunil 1941 esitas NSV Liidu riikliku julgeoleku rahvakomissar Vsevolod Merkulov Jossif Stalinile, Lavrenti Beriale ja Vjatšeslav Molotovile aruande No2288/М. Selle aruande järgi oli Eestist küüditatud 9146 inimest, neist 3173 oli arreteeritud ja 5978 saadetud asumisele, küüditatute hulka oli arvatud ka 124 arreteeritud laskurkorpuse sõjaväelast. Narva või Irboska kaudu oli saadetud Eestist välja üheksa rongi (nr 286–294).
Saksa okupatsiooni ajal selgitas Nõukogude okupatsiooni ohvreid välja 4. septembril 1941 loodud Äraviidute Otsimise ja Tagasitoomise Keskus, mille saksakeelse lühend on ZEV. 1943. aastaks oli ZEV-i ankeetidega kogutud andmete alusel koostatud nimekirjas 9632 küüditatut. Ent selles nimekirjas ei ole juute, keda küüditatute seas oli umbes 400.
Praegu loetakse juuniküüditatute koguarvuks veidi üle 10 000 inimese (välja on käidud arv 10 016). Alaealisi (kuni 17-aastasi) oli neist 36–38%, alla aastasi lapsi üle 100, oli ka voodihaigeid vanainimesi.
Juuniküüditamise tagajärjel hukkus umbes 6000 inimest.