Infopimedus

Infopimedus ehk information blindness on kognitiivne ja infoteaduslik nähtus, mille korral inimene ei märka, ei tõlgenda ega kasuta olulist informatsiooni, kuigi see on objektiivselt olemas ja kättesaadav. Tegemist ei ole nägemishäirega, vaid infotöötluse piiranguga, mille puhul teave ei jõua inimese teadlikku mõtlemisse ega mõjuta otsustamist. Infopimedus võib tekkida piiratud tähelepanumahu, infoülekülluse, kognitiivsete kallutuste või tugeva veendumuse mõjul. Mõistet kasutatakse psühholoogias, informatsioonihalduses ja otsustusprotsesside analüüsimisel, et selgitada, miks inimesed ja organisatsioonid ei kasuta alati kogu olemasolevat informatsiooni.
Mõiste kujunemine ja tähendus.
Mõiste "information blindness" on teaduskirjanduses laiemalt kasutusse tulnud 2010. aastatel, mil hakati süstemaatiliselt uurima uskumuste, enesekindluse ja infotöötluse seoseid ajus. On leitud, et suure veendumuse korral nõrgeneb ajus vastukäiva info töötlemine, mistõttu see jääb kergemini tähelepanuta või tõlgendatakse pinnapealselt.
Infopimeduse mõistet kasutatakse sageli koos mõistetega tähelepanupimedus ja kinnituskalduvus. Tähelepanupimedus kirjeldab olukorda, kus inimene ei märka ootamatut stiimulit, sest tähelepanu on suunatud teisele ülesandele. Kinnituskalduvus tähendab kalduvust otsida ja tõlgendada teavet viisil, mis kinnitab varasemaid uskumusi ning eirab vastukäivat infot. Infopimedus on neist mõistetest laiem, hõlmates nii tajulisi kui ka kognitiivseid mehhanisme.
Infopimeduse mehhanismid.
Infopimeduse keskne mehhanism on tähelepanu piiratus: inimene saab korraga töödelda üksnes osa keskkonnas olevast infost. Seetõttu võivad ka objektivselt olulised märgid jääda teadvustamata.
Teine oluline tegur on veendumuste roll. Neuroteaduslikud uuringud näitavad, et väga kindlad uskumused on seotud aju töötlemismustritega, mis vähendavad vastukäiva info mõju.
Organisatsioonilisel tasandil süvendavad infopimedust killustatud infosüsteemid, ebaselge aruandlus ja sobimatud visualiseeringud. Teave on küll olemas, kuid ei jõua vajalike otsustuseni.
Olulisemad uuringud.
Klassikalised tähelepanupimeduse katsed näitavad, et inimene võib jätta märkamata isegi väga silmatorkava objekti, kui ta on keskendunud teisele ülesandele.
Meditsiinis on leitud, et tähelepanupimedus mõjutab diagnostikat ja jälgimist (nt radioloogias ja intensiivravis).
Andmete visualiseerimise uuringus jäi paljudel osalejatel märkamata graafikusse „peidetud dinosaurus“, mis näitas, et visualiseeringuid pigem uuritakse kui nähakse.
Samuti võib suur kogemus suurendada riski, et ootamatu teave jääb märkamata, sest tähelepanu on lukustunud tuttavatele mustritele.
Seos infoüleküllusega.
Digiajastul on infopimedus seotud infoüleküllusega: suure infomahu korral muutub vältimatuks selektiivne tähelepanu ja liigse info filtreerimine. Süsteemne ülevaade äri- ja organisatsioonipsühholoogia uuringutest näitab, et infoüleküllus halvendab tajutud kontrolli ja otsuste kvaliteeti.
Mõju otsustusprotsessidele.
Infopimedus vähendab otsuste kvaliteeti, sest osa asjakohast teavet ei jõua otsustesse. Organisatsioonides võib see tähendada riskide hilist avastamist või ebaoptimaalseid strateegilisi valikuid. Seetõttu on võtmetähtsusega teabe esitamise selgus ja kasutatavus.
Näited praktikast.
Meditsiinis võib infopimedus avalduda valediagnoosides või ravi viivitustes. 
Andmete visualiseerimisel võivad olulised mustrid jääda märkamatuks, kui kasutaja tähelepanu on suunatud üksikutele andmepunktidele.
Infopimedus Eestis.
Eestis on infopimedus seotud digiriigi arenguga ning infohulga kiire kasvuga. Eesti inimarengu aruanne rõhutab kriitilise mõtlemise ja meediapädevuse tähtsust digikeskkonnas toime tulekul. 
ERR Novaator on käsitlenud infomulle ja inimeste kalduvust tarbida üksnes oma vaateid kinnitavat infot.
Kriitika ja piirangud.
Mõiste on lai ja koondab mitut erinevat protsessi, mistõttu võib olla raske eristada kognitiivset pimedust kehvast infokorraldusest. Sellest hoolimata osutab see selgelt, et info olemasolu ei võrdu selle kasutamisega.