Antal Friss

Antal Friss (sünninimi Antal Frisch; 18. jaanuar 1897 Budapest – 25. veebruar 1973 Budapest) oli ungari tšellist ja muusikapedagoog.
Elukäik.
Ta õppis Hollandist pärit tšellisti Harry Soni (1880–1942) juures, kes oli Leipzigi Gewandhaus-orkestri ja Ungari Riigiooperi soolotšellist ning liige. Pärast Ungari Nõukogude Vabariigi langemist 1919. aastal siirdus ta Berliini, kus jätkas õpinguid tuntud saksa tšellisti ja Berliini muusikakõrgkooli Hochschule für Musik tšelloprofessori (1863–1941) juhendamisel.
Berliinis viibides mängis ta õpingute kõrvalt kinode ja hotellide ansamblites ning salongiorkestrites ning oli hiljem ka Max Reinhardti teatriorkestri soolotšellist. 1922. aastal naasis ta Ungarisse ja hakkas õpetama rahvuslikus konservatooriumis (Nemzeti Zenedé). Samal ajal tegutses ta ka tšellosolistina: aastatel 1922–1931 Budapesti Linnateatris ning 1936–1950 Ungari Raadio salongiorkestris ja selle hilisemas jätkuorkestris, 1943. aastal pianisti ja helilooja asutatud (ungari keeles "Magyar Rádió Szimfonikus Zenekara", rahvusvaheliselt tuntud kui Budapest Symphony Orchestra). Ta oli mitmete muusikateoste esmaesitajate seas. Oma soolokontsertidel esitas ta kaasaegsete heliloojate teoseid, sealhulgas Zoltán Kodály soolosonaati ning , ja loomingut. Teadaolevalt andis ta oma viimase soolokontserdi 1938. aastal. Aastatel 1950–1953 õpetas Friss Ungari väikelinna Békéstarhosi muusikakoolis ning kuni 1972. aastani oli ta Ferenc Liszti Muusikaakadeemia tšelloprofessor. 
Friss oli Kerntler Trio liige, kuhu lisaks temale kuulusid ka pianist Eugen Kerntler ja viiuldaja Tibor Dömötör, kes oli legendaarse ungari viiuldaja õpilane ning Ungari Riikliku Ooperiteatri orkestri kontsertmeister.
Ta osales muusikaõpetajate koolitustel õppepraktika juhendajana. Tema peateoseks loetakse kogumikku "Gordonkaiskola" ("Tšellokool"), mis valmis koostöös Rudolf Marosi ja ning mida on kasutatud muusikakoolides Ungaris ja paljudes teistes riikides, sealhulgas Eestis, aastakümnete vältel. Ta oli Ungaris Pablo Casalsi nimelise tšellokonkursi žürii liige ja võttis osa ka rahvusvaheliste tšellovõistluste žüriide tööst Pariisis, Viinis, Prahas, Moskvas ja mujal.
Tema nimekate õpilaste hulka kuuluvad István Csurgay, ja , kes on olnud ka ise tšelloprofessorid Ferenc Liszti Muusikaakadeemias.
Antal Frissi nime kannab alla 22-aastastele tšelloõpilastele mõeldud vabariiklik tšellokonkurss ("Országos Friss Antal Gordonkaverseny"), mida korraldab Béla Bartóki nimeline Muusikaalgkool Szolnokis. 2023. aastal toimus konkurss juba 17. korda.
Isiklikku.
1928. aastal abiellus Friss Budapestis Terézvárosi linnaosas Klára Szőkéga. 
Friss sündis juudi perekonnas Leopold Frischi ja Gizella Weili lapsena, kuid pöördus 1934. aastal roomakatoliku usku.
Seotus Eestiga.
Kerntler Trio (mille koosseisu ka Antal Friss kuulus) salvestatud kammermuusikat esitati Eestis Riigi Ringhäälingu raadioprogrammides 1930. aastatel, sealhulgas kanti ette "Aaria triole" ning "Trio".
Mitmed Frissi koostatud õppematerjalid ja repertuaarikogumikud on saadaval Eesti raamatukogudes (28.02.2025 seisuga kokku 15 trükist) ja tõenäoliselt kasutavad keelpillipedagoogid neid ka tänapäeval tšelloõppes.
Friss oli tuntud ungari tšellisti ja Ferenc Liszti Muusikaakadeemia kauaaegse professori (1940–2017) tšelloõpetaja, kes oli omakorda eesti tšellisti ja muusikapedagoogi Vahur Luhtsalu juhendaja tema muusikaõpingute ajal Budapestis.
Tsitaate.
Antal Friss on ühes intervjuus oma tšelloõpinguid, esinemisi ja pedagoogilist tegevust kokku võttes öelnud: „Minu tõeline koolitus õpetamise kõrval oli see, et proovisin läbi praktiliselt kõik koosmängu vormid. [- - -] Mängisin trios, keelpillikvartetis ja klaveriga kammeransamblites. Tollal nõudis Rahvuslik Konservatoorium oma pilliõpetajatelt, et nad esineksid 'esinduslikul' soolokontserdil, tõestamaks oma vilumust laval. [- - -] need väga erinevad tegevused võimaldasid mul tutvuda kogu tšellorepertuaariga. Iga teose või partiiga on seotud isikliku mängu kogemus, nii et saan sellest oma õpilastele rääkida.“
„Õpetaja peab armastama oma õpilasi ja õpetamist terve elu jooksul. Ta ei tohi kunagi jätta muljet, nagu oleks ta 'kõrgem olend', vaid pigem vanem sõber, kes töötab koos oma hoolealusega. On viga, kui ootame, et õpilane 'vaataks meile alt üles'. Õpilast tuleb tunda ja õpetada vastavalt tema iseloomule. Ilma õpilase põhjaliku tundmiseta ei ole olemas 'kindlaid retsepte', sest kahte ühesugust inimest ei ole. Ja meie maksimalismi poole püüdlevas ajastus pole üleliigne hoiatada: õpilasele ei tohi kunagi anda korraga suuremat ülesannet, kui ta suudab hakkama saada. Oluline on, et ta suudaks suveräänselt valitseda seda valdkonda, millega ta parasjagu tegeleb. Ainult nii saame säilitada selle spontaanse enesekindluse, mis on tervikliku inimese üks peamisi koostisosi ja edasise arengu vedur.“