Loomkatse

 
Loomkatse (loomsed uuringud, "in vivo" katsed) on inimeste asemel loomade peal tehtav uuring. Loomkatseid hõlmavaid uurimusi viiakse läbi ülikoolide teadusasutustes, meditsiinikoolides, farmaatsiafirmades, kaitseasutustes ja ka
kommertsettevõtetes, mis pakuvad loomkatsete võimalust. Loomkatsed võivad olla nii alusuuringuteks (geneetika, arengubioloogia, käitumisuuringud) kui ka rakendusuuringuteks (biomeditsiinilised uuringud, ravimiuuringud, toksikoloogia, kosmeetika).
Loomi kasutatakse ka hariduses, tõuaretuses ja kaitseuuringutes. Katsetuste regulatsioonide rangus erineb riigiti. Kasutatavate loomade allikad erinevad riigiti ja olenevad loomaliigist. Enamik loomi on spetsiaalselt aretatud, kuid teised on kas püütud metsikust loodusest või vahendatud edasimüüjate kaudu varjupaikadest või oksjonitelt.
Loomkatsete tulemusi ei saa alati inimestele üle kanda, nii näiteks väidetakse loomkatsete põhjal, et kanep ravib vähki, kuid käimasolevad kanepi toime inimuuringud ei ole seda adekvaatselt tõestanud.
Ajalugu.
Vanimad viited loomkatsete kohta on leitud vanadest 2. ja 4. eKr sajandi aegsetest Vana-Kreeka kirjutistest. Aristoteles ja Erasistratos olid ühed esimestest, kes tegid katseid elavate loomade peal. 2. sajandil elanud Vana-Rooma arst Galenos lahkas sigu ja kitsi ning on tuntud ka nn vivisektsiooni isana.
Avenzoar, 12. sajandil Hispaanias elanud Araabia päritolu arst, kes samuti
praktiseeris lahkamist, soovitas kasutada loomkatseid, et katsetada kirurgiliste meetoditega enne, kui neid inimeste peal kasutada.
1880. aastatel demonstreeris Louis Pasteur veenvalt pisikuteooria tõesust, kui tal õnnestus lammas nakatada Siberi katkuga. 1890. aastatel kirjeldas Ivan Pavlov tingitud refleksi kuulsaks saanud katsetega koertel. Insuliin isoleeriti esmakordselt koertest 1922. aastal ja see tõi
pöörde diabeedi ravis. 3. novembril 1957 sai Nõukogude Liidu koer Laika esimeseks
mitmetest loomadest, kes on Maa ümber tiirelnud. 1970. aastatel töötati välja antibiootilised
ravimid ja vaktsiinid leepra vastu vöölaste peal ja seejärel kasutati neid inimeste peal.
Oskus muuta loomade geneetikat astus suure sammu edasi 1974. aastal, kui
Rudolf Jaenisch suutis luua esimese transgeense imetaja, integreerides DNA-d
SV40 viirusest hiire genoomi. Geneetika arenes kiiresti ning 1996 sündis
esimene täiskasvanud looma rakust kloonitud imetaja, lammas Dolly.
Toksikoloogia katsed said tähtsaks 20. sajandil. Enne seda, 19. sajandil, olid ravimite tootmist reguleerivad seadused palju vabamad. Kuid pärast mitut traagilist ravimikatastroofi võtsid paljud riigid vastu seadused, mis nõudsid
ravimite katsetamist loomade peal, enne kui neid võis müüa.
Loomade tingimused ja kasutamine.
Kolm R-i (ingl "The Three Rs") on kolm juhtivat põhimõtet katseloomade eetilisema kasutamise ja kohtlemise tarbeks. Põhimõtted pakkusid välja W.M.S. Russel ja
R. L. Burch 1959. aastal. Kolm R-i tähendavad:
asendamine (ingl "replacement"), mis viitab sellele, et võimalusel asendataks ja eelistataks
meetodeid, mis ei vaja loomade kasutamist saavutamaks samu teaduslikke
väljundeid;
vähendamine (ingl "reduction"), mis tähendab,
et tuleks rakendada meetodeid, kus vähema arvu loomadega saaks piisava koguse
informatsiooni või saada rohkem informatsiooni sama arvu loomadega.;
täiustamine (ingl "refinement"), mis viitab
sellele, et loomkatsete puhul peaks püüdma tekitada neile võimalikult vähe
valu, piinlemist ja stressi ning parandama loomade üldisi elutingimusi.
Kolm R-i ei toeta ainult alternatiivide kasutamist, vaid rõhub ka üldise teadusliku töö täiustamisele ja
parandamisele loomadega ning nende elutingimuste parandamisele.
Statistika.
Täpsete andmete saamine ülemaailmselt kasutavate loomanumbrite kohta on väga keeruline.
Assotsiatsiooni Suurbritannia Ühing Vivisektsiooni Tühistamiseks (BUAV) hinnangu kohaselt
kasutatakse loomkatsetes ligi 100 miljonit selgroogset 
iga aasta.
2011. aastal andmete kohaselt on Euroopa Liidus (edaspidi EL) katsetes ja muudel teaduslikel eesmärkidel kasutatud selgroogsete
koguarv peaaegu 11,5 miljonit. Närilised koos küülikutega moodustavad 80% kõikidest ELis katseteks kasutatud loomadest. Kõige tavalisem katseloomade liik on hiired, kes moodustavad 61% katseloomade koguarvust, neile järgnevad rotid (14%). Nagu varasematelgi
aastatel, oli teine enim kasutatud loomade rühm kõigusoojased loomad (peaaegu 12,5%). ELis ei ole alates
1999. aastast kasutatud katsetes inimahvlasi.
Kasutatavate loomade päritolu.
Euroopa liidus on kasutatavate loomade päritolu
reguleeritud direktiivi 2010/63/EL järgi, mille kohaselt peavad laboriloomad
olema spetsiaalselt aretatud, välja arvatud juhul, kui loom on seaduslikult
imporditud ega ole metsik ega hulkuv loom (erikorralise leppega võib ka
sellel olla erandeid). Enamus 2011. aastal kasutatud loomaliike pärineb ELi loomakasvatuskeskustest. Teatavad liigid, näiteks kassid, koerad, tuhkrud ja Vana Maailma ahvid
pärinesid nii ELis kui ka väljaspool ELi asuvatest kasvatuskeskustest. Katseloomad pärinevad eri kohtadest. Erinevad
selgrootute loomaliinid paljundatakse
laboris koha peal. Selgroogsed loomad ostetakse enamasti sisse kasvatuskeskustest, kuid osade loomade
puhul kasutatakse ka loodusest püütud või oksjonilt ja varjupaigast ostetud isendeid.
Selgrootud.
Kuigi selgrootuid
kasutatakse palju rohkem kui selgroogseid, on nendega seotud uuringud palju
vähem reguleeritud. Enim kasutatud selgrootud liigid on "Drosophilia melanogaster," puuviljakärbes" ja Caenorhabditis elegans",
varbuss". C. elegans"i puhul on
tegemist ümarussiga, kelle keha on üleni läbipaistev ja kelle keharakkude täpne
järjekord on teada. "D. melanogaster"i puhul
on võimalik kasutada väga suurt valikut geneetilisi tööriistu. Selgrootute eelisteks selgroogsete ees on lühikene elutsükkel ja lihtsam suure hulga isendite
uurimine ja hoiustamine. Samas putukatel puuduv omandatud immuunsus ei võimalda
neid kasutada mitmesugustes meditsiinilistes uuringutes nagu näiteks vaktsiini
väljaarendamine.
Selgroogsed.
Närilised koos küülikutega moodustavad
80% kõikidest ELis katseteks kasutatud
loomadest. Kõige tavalisem katseloomade liik on hiired, kes moodustavad 61% (u 7 miljonit) katseloomade
koguarvust, neile järgnevad rotid (14% ehk umbes 1,6 miljonit). Hiiri kasutatakse katseloomadena enim nende väikese suuruse, madala hinna, kerge käsitlemise ja
kiire reproduktsiooniaja pärast. Hiire geenid on 99% ulatuses inimese omadega
sarnased ja neid peetakse parimaks inimese geneetiliste haiguste mudeliks.
Geeniteholoogia abil on võimalik luua erinevaid geneetiliselt muundatud hiiri,
kes oleksid mudeliks laiale valikule inimese haigustest. Rotte kasutatakse
samuti palju füsioloogilistes, toksikoloogilistes ja vähiuuringutes, kuid
rottide puhul on geneetiline manipulatsioon palju raskemini teostatav, mis
limiteerib nende kasutamist.
Teine enim kasutatud loomade rühm
ELis (2011. aastal) on kõigusoojased loomad (peaaegu 12,5%). Kolmas
enim kasutatud loomade rühm olid linnud, kes moodustasid üldkasutusest 5,9%.
Primaadid (v.a inimesed).
Primaate kasutatakse toksikoloogiatestides, AIDSi- ja hepatiidiuuringutes, neuroloogia-, käitumis- ja kognitsiooniuuringutes, reproduktsiooniuuringutes, geneetilistes uuringutes ja ksenotransplantatsiooni uurimisel. Primaadid kasvatatakse uuringu otstarbeks või püütakse metsikust
loodusest. Kokku kasutatakse Euroopa liidus ja USAs loomkatseteks ligi 70 000
primaati aastas. Enamus katseid tehakse makaakide peal, kuid kasutatakse ka
marmosette ning perekondade "Ateles "ja
"Saimiri" ahve. USAs kasutatakse ka šimpanse
ja paaviane. Kasutades primaate, loodetakse leida ravi Huntingtoni tõve vastu, luuakse
paremaid AIDSi mudeleid.
Uuringute klassifikatsioon.
Alusuuringuid tehakse selleks, et avastada, kuidas organismid arenevad, talitlevad ja käituvad. Loomkatsete vastased protesteerivad, et alusuuringutel on väike praktiline otstarve, kui üldse. Kuid teadlaste sõnul pakuvad just alusuuringud vajalikke
teadmisi rakendusuuringute teostamiseks ja arenemiseks.
Rakendusuuringute eesmärgiks on spetsiifilisi ja praktilisi küsimusi ning probleeme lahendada. Rakendusuuringud
kasutavad tihti loomade haigus- ja seisundimudeleid, mis on loodud
alusuuringute käigus. Need rakendusuuringud omakorda võivad olla uue ravimi
avastamise algfaasiks.
Ksenotransplantatsiooni uuringud hõlmavad ühe liigi kudede või elundite transplantatsiooni teisele liigile. Seda tehakse eelkõige selleks, et lahendada doonorelundite puudus.
Toksikoloogia testid viiakse enamasti läbi farmaatsiafirmade poolt, kes
katsetavad ravimeid ja nende turvalisust. Vastavalt 2011. aasta raportile
kasutati Euroopa Liidu liikmesriikides 1 004 873 looma toksikoloogilise ja muu ohutuse hindamiseks (mis on 8,75% kõigist loomkatsetest). Toksikoloogiatestid tehakse ilma anesteesiata, kuna ravimivahelised interaktsioonid
võivad mõjutada tulemusi.
Kosmeetikumiuuringud loomade peal on eriti vastuolulised. Sääraseid
uuringuid viiakse siiani läbi USAs ja hõlmavad ainete toksilisuse, ärrituse
tekitavuse, fototoksilisuse ja mutageensuse uurimist. Kosmeetilised uuringud loomade peal on keelatud Indias, Euroopa Liidus, Iisraelis ja Norras.
Ravimikatsetused – enne
20. sajandit oli ravimeid reguleerivaid seadusi vähe, kuid praegu läbivad
kõik uued farmaatsiatooted range kontrolli, kasutades selleks ka loomkatseid.
Tehtavad katsed uurivad mõju metabolismile, ravimite toksilisust, efektiivsust
ja spetsiifilisi omadusi (mõju viljakusele, embrüo arenemisele, kantserogeenne
mõju).
Loomkatseid kasutatakse ka
hariduslikel ja sõjaväelistel eesmärkidel, et arendada relvi, vaktsiine, lahingus
kasutatavaid kirurgilisi meetodeid ja kaitseriietust.
Eetika.
Loomkatsete
tegemisega kaasnevad keerulised eetilised küsimused, mis põhjustavad palju
vaidlusi ning 20. sajandi jooksul on seisukohad loomkatsete suhtes palju
muutunud. Siiani ollakse eriarvamusel, millised protseduurid on
kasulikud, teatud eesmärkide saavutamiseks. Samuti vaieldakse selle üle,
millised eetilised printsiibid kehtivad teatud liikidele. Domineeriv
arusaam tänapäeval on, et teaduslike ja meditsiiniliste eesmärkide
saavutamiseks on loomkatsed lubatud, kuni minimeeritakse loomade kannatused. Briti valitsus on vastu võtnud täiendava nõude, et omavahel kaalutaks ja
võrreldaks loomadele tekitatud kahju ja loomkatsetest saadavat kasu.
Valu ja kannatused.
Küsimus loomkatsetega loomadele põhjustatud valu ja kannatuste
ulatusest ja loomade suutelisusest kogeda ja tajuda seda on laia diskussiooni
teemaks. Arvamus, et loomad ei taju valu nii nagu inimesed, pärineb 17. sajandist
René Descartesilt, kes arutles, et loomad ei koge valu ja kannatusi, sest neil
puudub teadvus.