Eesti arhitektuur

See lehekülg käsitleb Eesti arhitektuuri kogu selle ajaloo vältel.
Ajalugu ja stiilid.
Vanimad teadaolevad kaitserajatised Eestis on asulalinnused, kindlustatud asulaid ümbritsevad vallid. Seesuguste kindlustatud asulate rajamine algas I aastatuhandel eKr. Vallid tehti mullast, palkidest või kividest. Valdav osa muistsete eestlaste linnuseid ehitati hiljem, enamasti 9.–10. sajandil pKr. Enne 13. sajandit on Eesti alal ehitatud hulgaliselt selliseid linnuseid, mis on rajatud looduslikele küngastele (linnamägi). Sellest ajast pärineb nt Varbola linnus. Paljude muistsete linnusekohtade juurde on tänapäeval tekkinud linnad, näiteks Tallinn, Tartu, Rakvere, Viljandi jt. 
Eesti taluarhitektuuriks loetakse kõik rajatised, millel pole arhitekti ja mille ehitamiseks on kasutatud kättesaadavaid materjale ja traditsioonilisi oskusi. Vanimad kirjapanekud Eesti ala küladest (sh arhitektuurist) pärinevad 13. sajandi Henriku Liivimaa kroonikast.
Eesti taluarhitektuuri üks iseloomulikumaid mõjureid on reheahi ning sellest tulenevad ruumi- ja hooneplaneering. Rehielamuid on Eestis tänapäevani säilinud ligi 5700. Lisaks vähestele vanadele rehemajadele ilmestavad Eesti külamaastikku mitmed kohalikku eripära rõhutavad ehitised: majandushooned ja taluõu, taluhäärberid, moonakamajad, asundustalud, veskid, sepikojad, kõrtsid. Paljud hooned on Eestis hävinud varasemate sõdade ja Nõukogude okupatsiooni tõttu.
Eesti maapiirkondades on läbi aegade olnud üldlevinud palkhooned. Rehielamute põrand kaeti tavaliselt kohalike materjalidega: Põhja-Eestis ja saartel sageli kividega, mujal tehti kuni 19. sajandini savi, kruusa ja lubjasegune kõvaks tambitud maapõrand.
Kuni 19. sajandi keskpaigani Eesti saunad enamuses suitsusaunad: ühe kambriga palkhooned, mis toetusid vundamendi asemel kividele ja mida köeti sidusaineta laotud kerisahjuga. Talupoegade elujärje paranedes 19. sajandi teisel poolel lisandusid saunadele poolpalkidest või laudadest põrandad, samuti eeskoda või teine kamber. 
Eestis juurdus gooti arhitektuur mõned aastakümned pärast maa allutamist ristiusule ehk umbkaudu 1250.–1280. aastatel. 13. sajandi lõpul oli gooti arhitektuuritehnika Eestis romaanika lõplikult võitnud ja oli kasutusel kuni 1520.–1540. aastateni, mil ta tasapisi hakkas taganema renessanssarhitektuuri ees. Praktiliselt kõik Eesti keskaegsed kirikud, linnused ja muud ehitised on ehitatud gooti teravkaart kasutades.
Põhja-Eesti paepiirkonnas juurdus gootika Lääne-Euroopaga võrreldes veidi lihtsustatud ja massiivsemal kujul. Suuri aknapindu, õhulisi võlve, fiaale, nähtavaid tugikaari ja muid elemente kas ei kasutatud või kasutati haruharva. Isegi Lõuna-Eesti tellisehituse piirkonnas olid tolle aja ehitised tihti küllaltki massiivsed (nt Tartu Jaani kirik ja Tartu toomkirik).
Eesti arhitektuuris oli barokkarhitektuur levinud alates umbes 1640.–1650. aastatest kuni 18. sajandi lõpuni. 17. sajandi baroki eeskujuks oli Eestis küllaltki lihtsakoeline Madalmaade barokk, mis levis siiamaile Rootsi vahendusel. Itaalia (ja osalt ka Saksamaa) ülidekooririkas barokk ja selle lopsakaim vorm rokokoo Eesti arhitektuuris olulisel määral ei juurdunud.
Eestis esindavad klassitsismi Tartu Ülikooli peahoone (1803–1809, arhitekt J. W. Krause), Toompea haldushooned ja hulk mõisaansambleid.
Perioodi umbes 1770.–1790. aastateni võib Eestis pidada varaklassitsismiks, kus klassitsismi elemente kasutati enamjaolt käsikäes baroksetega. Perioodi umbes 1800–1830 (osalt ka 1840) võib pidada kõrgklassitsismi ajastuks, mil baroksed vormid olid enamikus osades juba hüljatud. Sellele järgneb nn järelklassitsismi periood, mil valitsenud historitsismis kasutati sageli veel endiselt klassitsismi elemente või (harvemini) ehitati endiselt klassitsismi reeglitest lähtuvalt. Alates 20. sajandi algusest räägitakse nn uus-/neo- ehk pseudoklassitsismist, mille kõrgaeg oli Eestis 1940.–1950. aastatel (vahel nimetatud ka nn stalinistlikuks arhitektuuriks).
Gootika tõusis uus- ehk neogootikana (pseudogootikana) Eestis taas au sisse peamiselt 19. sajandil. Uusgootika varaseimad suursugused näited on 1830. aastatel varemeist taastatud Oleviste kirik Tallinnas ning Peterburi arhitekti Andreas (Andrei) Stackenschneideri 1830. aastatel projekteeritud Keila-Joa mõis. Samas kasutati teravkaartel põhinevaid uusgooti elemente mõningate mõisate kõrvalhoonetes veel 18. sajandi lõpulgi. 19. sajandi lõpul, historitsismi hiilgeajal, oli uusgooti stiil Eesti arhitektuuris teiste uusstiilide kõrval üsna sageli kasutatav. 20. sajandi esikümnendil stiil hääbus, jäädes mõnel määral kasutatavaks vaid sakraalarhitektuuris (eriti vanade kirikute rekonstrueerimisel).
Eesti uusbarokkehitiste hulka kuuluvad nt Laupa mõis ja Ravila mõis (mõlemad taastatud pärast 1905. aasta mõisapõletamisi), Halinga mõis, Järvere mõis, Ungru mõisahoone ja Kadrioru administratiivhoone.
20. sajandi alguses rajasid Tsaari-Venemaa võimud Tallinnas jt linnade töölistele ühe-kahekorruselisi puitaguleid. Levis kahekorruseline tööliselamu tüüp, kus tuleohutuse eesmärgil hakati nõudma varasema ühe puittrepikoja asemel kahte. Aastatel 1908–1914 kerkis Tallinnas kokku umbes 30 kivihoonet, kuid üldist linnapilti see ei mõjutanud. Eesti linnadest arenes 20. sajandi alguses kõige kiiremini Tallinn, kuhu rajati mitu sõjatehast ja suur merekindlus. Vene-Balti laevatehase kompleks Tallinna Kopli poolsaarel oli planeeringu poolest harukordselt terviklik. Arhitektuuriliselt oluline on Peeter Suure merekindluse osana rajatud Miinisadama vesilennukite angaarid.
Tsaariaegses Eestis tegutsesid peamiselt Riia Polütehnilise Instituudi lõpetanud baltisakslased ja mõned venelastest insenerid ning tehnikud. Tööd alustasid ka esimesed eestlastest ehitusinsenerid. Korraldati palju arhitektuurivõistluseid, mille enamasti võitsid lähimatest suurtest arhitektuurikeskustest (Helsingi, Peterburi ja Riia) osalenud arhitektid. Tellimusi esitasid Vene kroonu, sakslased ja eestlased. Kõigil neil oli tellijana erinev arhitektuuriline nägemus ja ka arhitektide looming oli väga eriilmeline. 20. sajandi alguses Eestis valitsenud arhitektuur oli läbi aegade kõige mitmekesisem.
20. sajandi alguse baltisaksa historitsismi, neomanerismi ja romantismi stiilis rajatud ehitised on nt Pärnu Saksa Tütarlaste Gümnaasium (arhitekt Wilhelm Bockslaff 1906; historitsistlik hoone, tellisgootika), Eesti Maakrediitseltsi hoone Tallinnas (Estonia pst 11, 1902–1904; historitsism), Höppeneri ja Co Pank (Harju tänav 9, 1908–1909; neomanerism); G. Scheel &amp; Co pangahoone Tallinnas (Vana turg 2, 1903–1904), arhitektid Wilhelm Neumann ja Eugen von Nottbeck ning Nikolai von Glehni rajatud uusgooti stiilis loss Mustamäel (mis nüüd muudetuna kuulub Tallinna Tehnikaülikoolile). Eesti aladele jõudis ka juugendstiili elemente, mille näideteks on Pikk tänav 18 hoone (praegune Draakoni galerii, 1909–1910), arhitekt Jacques Rosenbaum; juugendfassaad), hoone Tõnismägi 5a (1908–1909, arhitekt Arthur Hoyningen-Huene, juugend koos rahvusromantismiga) ja Ammende villa Pärnus (1904–1905, Peterburi arhitektuuribüroo F. Mieritz &amp; I. Gerassimov, juugend).
Eesti arhitektuuri alguseks peetakse Eesti Üliõpilaste Seltsi maja Tartus, mille projekteeris Georg Hellat 1901–1902. Selle hoone juures eestipärasus puudub, stiililt segunevad uusgootika, juugend, rahvusromantism ning kasutatud on ka ameerikalikku preeriavilla laia räästast. Sajandi esimesel kümnendil kujunes välja terve grupp eestlastest insenere – Georg Hellat, Voldemar Lender, Anton Uesson, Fromhold Kangro, Karl Jürgenson jt –, kes Eesti ajal said juba majaomanikena siirduda administratiivtöödele. Esimeseks päris Eesti arhitektiks oli Karl Burman.
Eestlastest arhitektid otsisid eeskuju eeskätt naabritelt Soomest. Ent Soome esitatud tellimustest jõuti teostada vaid üks ja sedagi mitte lõplikult. Selleks oli mööbli- ja vineerivabriku tööliste klubi Vana-Lõuna tänaval Tallinnas (1904–1905), mis oli Gesellius-Lindgren-Saarinen ühisbüroo projekt. Põhjala rahvusromantismi jooni leidus ka kohalike baltisakslaste arhitektuuris. 
20. sajandi alguse rahvusromantismi näideteks Eesti arhitektuuris on Vanemuine (teater) Tartus – Armas Lindgren 1906 (hävinud, juugend); Estonia teatrihoone Tallinnas – Armas Lindgren ja Wivi Lönn (1913); Tallinna Saksa Teater (praegu Eesti Draamateater) – Aleksei Bubõr ja Nikolai Vassiljev (juugend); Taagepera mõis (1907–1912) Valgamaal – Otto Wildau (soomepärane rahvusromantism); Holdre mõis, O. Wildau (1910); Tallinna Vastastikuse Krediitühingu äri- ja elumaja konkursi võitnud Eliel Saarineni hoone Pärnu mnt 10 (1911, üks esimesi liftiga maja Tallinnas); Pauluse kirik Tartus – Eliel Saarinen, 1911–1919 (lõpetamata); K. Mauritza maja Tallinnas Kreutzwaldi 12 – Karl Burman vanem (1912) jt.
Iseseisvas Eesti Vabariigis korraldati 1920. aastatel mitu rahvusvahelist arhitektuurikonkurssi, sest kohalikke arhitekte ei jagunud. Ent alates 1930. aastatest võtsid Eestis arhitektuuriloome valdavalt enda kanda juba kohalikud arhitektid.
Eesti esimesel iseseisvusajal tegutsenud arhitektid on arhitektuuriajaloolane Mart Kalm jaganud tinglikult kolmeks: riialased ehk Riias hariduse omandanud arhitektid, 1920. aastatel välismaal õppinud seltskond ning kolmandaks 1918. aastal asutatud Tallinna Tehnikumi kasvandike põlvkond.
Riialased on enamjaolt 1880. aastatel sündinud. Paljud neist lõpetasid Tallinna Reaalkooli, misjärel suunduti 1862. aastal asutatud Riia Polütehnilisse Instituuti. Riia oli baltisaksa kultuuri keskus ning sealne arhitektuuri eriala valdavalt Saksa mõjutustega. Õppejõudude seas olid näiteks Wilhelm von Stryk, Otto Hoffmann, Eduard Kuppfer, Heinrich Pirang, Eižens Laube jt. 1905. aasta rahutuste pärast suundusid paljud neist hiljem Saksamaa tehnikaülikoolidesse, kust osad ka hiljem Riiga naasid ja kooli ära lõpetasid. Töötati ka mõnda aega teiste arhitektide käe all. Paljud riialased tulid Vabadussõja ajal kodumaale, olles valmis vabariiki üles ehitama. Selle põlvkonna kujundada jäi 1920. aastate Eesti arhitektuur ning paljud olid veel 1930. aastatel levinud funktsionalismi juhtfiguurid. Riialaste seltskonda kuulusid E. Habermann, E. Kühnert, H. Johanson, E. Jacoby, A. Perna, A. Soans, K. Tarvas jt.
Riialaste saksa traditsionalism langes ajaliselt kokku venepärase ja aegunud akademismiga, mida valdas väike osa arhitekte, kes oli õppinud Venemaal (Karl Burman, Paul Mielberg, Aleksander Poleštšuk, Tõnis Mihkelson)
1918. aastal asutatud Tallinna Tehnikum oli algul välja kujunemata ning ebakindel staatus ei tekitanud kohalike arhitektuurihuviliste seas suurt tunglemist sinna. Peamiselt suunduti Kesk-Euroopa ülikoolidesse. 1920. aastal muutus Tallinna Tehnikum riiklikuks õppeasutuseks, kus oli võimalik õppida tehnikuteks aga ka insenerideks ja arhitektideks. Ent koolil polnud oma ühist suurt hoonet ning vahendite nappus viis 1936. aastal kooli sulgemiseni. Kooli lõpetas kokku 33 tegevarhitekti (Robert Natus, August Esop, August Volberg jt), ent oli ka neid hiljem aktiivseid arhitekte, kel jäi sealne haridus poolikuks (Edgar Velbri, Arnold Väli, Ilmar Laasi jt).
1921. aastal asutasid 15 arhitekti Eesti Arhitektide Ühingu (EAÜ), mille esimeheks sai Eugen Habermann. Eesmärgiks seati ehitusseaduse parandamine, tellija teadlikkuse kasvatamine ja Eesti ühiskonnale arhitekti mõttekuse selgitamine; osaleti üleriigilistel näitusmessidel; kirjutati "Ehituskäsiraamat" (1932) ja "Eesti arhitektide almanak" (1934). 1925. aastal võeti vastu muinsuskaitseseadus, mis hoidis senisest enam arhitektuuripärandit.
1920. aastatel oli valdavaks stiiliks traditsionalism, mis vastandus eelnevatele sõjakoledustele ja väärtustas kodu, hubasust, turvatunnet, käsitöölikkust ja traditsioone. Ent sellele leidus ka alternatiive.
1930. aastatel jõudis Eestisse funktsionalism, mis võttis erilise ilme tänu Olev Siinmaale Pärnus (supelfunktsionalism) ning Tallinnas kerkis tänu Herbert Johansonile palju paefunktsionalistlikke hooneid. Funktsionalism on kujunenud kindlate vormitunnustega stiiliks, mille tunnusmärgid kinnitasid peaideoloogid Walter Gropius ja Le Corbusier. Nendeks on lamekatus või katusaed, lintaken, maa tõstmine postidele, vabaplaneering ja ekraanfassaad. Funktsionalism on moodsa inimese vajadustest lähtuv arhitektuur, mis mõtleb funktsionaalsusele ja ökonoomsusele.
Funktsionalistlikke koolimaju ehitati 1930. aastatel palju: Lenderi gümnaasium (Kreutzwaldi tn 25, Tallinn, arhitekt Herbert Johanson, 1933–1935), Prantsuse lütseum (Hariduse tn 3, Tallinn, arhitekt Herbert Johanson, 1935–1937), Westholmi gümnaasium (Kevade tn 8, Tallinn, arhitektid Herbert Johanson ja Arthur Jürvetson), Tehnikum Tallinnas (Pärnu mnt 57, 1938–1940, arhitekt Alar Kotli), Riiklik Kolledž (Narva mnt 25, arhitekt Alar Kotli) ning esimene paefunktsionalistlik maja oli Lasnamäe algkool (Majaka tn 2, Tallinn, arhitekt Herbert Johanson, 1932–1936).
1930. aastail toimus ülemaailmne reaktsioon harjumatule ja eksootilisele "kastistiilile". Ka Konstantin Päts jt Eesti juhtivad riigitegelased hoidusid sel ajal moodsa arhitektuuri soosimisest. Hoonete esinduslikkusele hakati samal ajal suurt rõhku pöörama tuginedes üldisematele arhitektuuri traditsioonidele. Funktsionalismi ja suuna, mille kirjeldamiseks on Mart Kalm võtnud kasutusele termini "esindustraditsionalism", silmapaistvamad näited Eestis on:
Teise maailmasõja puhkemise järel lahkusid 1939-1940 Eestist mitmed baltisaksa arhitektid (Erich Jacoby, Ernst Kühnert, Konstantin Bölau, Robert Natus jt). Pärast Nõukogude vägede sissetungi ja riigipööret juunis 1940, käskis uus stalinistlik valitsus kiirkorras kõik vahepeal pooleli jäänud majad lõpuni ehitada, et Nõukogude sõjaväelastele elamispinda jaguks.
Nõukogude võimud algatasid 1940-1941 suure "rahvakorterite" ehitamise kampaania, millele andis lisatõuke ka juba 1930. aastate lõpul väikekorterite ehitamiseks valmistumine. Arhitekt Alar Kotli Ra-Ko (rahvakorterite) projekti põhjal ehitati maju näiteks Tallinnas Lõime, Nisu ja Rukki, Majaka ja Sikupilli tänavale. Need on Tallinna maja edasiarendused, milles puudusid keldri- ja katusekorterid ning ühise keldris asuva duširuumi asemel on igas korteris isiklik. Kivitrepikoda ilmestab fassaadil vaid trepikojaakent ümbritsev raamistik ning majal on lihtne rõhtlaudis ja madalakaldeline katus. Kuid isegi pärast sõda püstitati veel vanamoelisi Tallinna maju (1949 Lasnamäe Kiievi tn, prj E. Lepner). Nõukogude Eesti stalinistlik valitsus asus Eesti arhitektuuri sovetiseerima. Arhitektidele õpetati küll sotsialistliku realismi, ent vaikimisi jätkus esindustraditsionalismi raskepärane laad. Selle aja ehituslik suund oli sotsiaalne. Loodi vanadekodusid, lastekodusid, töölissööklaid ja rahvamaju.
Saksa okupatsioon Eestis (1941–1944) möödus eesti arhitektidele üsna tegevusetult. Töid juhtis Eestisse tagasi tulnud Ernst Gustav Kühnert ning tööd leidsid ka Alar Kotli, Friedrich Wendach, Anton Lembit Soans, August Volberg, Edgar Velbri jt. Peamiselt taastati vanu maju ja pooleli jäänud tööd lõpetati. 1944. aasta sügisel põgenesid paljud Eesti arhitektid uue Nõukogude okupatsiooni eest läände (Herbert Johanson, Olev Siinmaa, Elmar Lohk, Ernst Kesa, Roman Koolmar, Arthur Jürvetson jpt). Sõja järel jäi Eesti arhitektide seltskond väga väikseks. Soositi neid, kes olid Punaarmees või Nõukogude Liidu tagalas viibinud. Okupeeritud Eestisse toodi ka palju Venemaa eestlasi ja venelasi. Viimase seas kuulsamaks näiteks G. Šumovski, O. Ljalin, I. Raiski ja J. Russanov. 1940. aastate teist poolt nimetab Mart Kalm liberaalse stalinismi perioodiks, mil arhitektuuris toetuti 1930. aastate esindustraditsionistlikule kogemusele.
1950. aastatel hakkasid silma ka Tallinna Polütehnilise Instituudi lõpetanud noored arhitektid. Viiest lennust enam kui sada arhitekti moodustasid Eesti projekteerijate kandva jõu kuni 1970. aastateni. Eesti NSV Riiklikus Kunstiinstituudis avati 1951. aastal arhitektuurieriala. Arhitektuuri õpetamises suuri muutusi ei toimunud, sest paljud Instituudi õppejõud tulid sinna üle. Nõukogude ajal tekkis arhitektuuriteadus, mida riik töökohtadega soosis.
Sõjast kuni 1955. aastani kestnud stalinismi periood Eesti arhitektuuri väga radikaalselt ei muutnud. Nõukogude Liidus valitsenud "vormilt rahvuslik, sisult sotsialistlik" printsiip avaldus eesti arhitektuuris vaid üksikutel dekooriküllaste fassaadidega hoonetel ning klassikaliste sammasportikustega ühiskondlikel hoonetel. Stalinistlik linnakeskus kujunes täielikult välja vaid Pärnus (Pärnu oblast). Tartu kannatas sõjas palju ning jäi aastakümneteks hoonestamata. Stalinismi ajal lahendati projekte kollektiivselt, mis oli väga soositud. P. Tarvas projekteeris koos arhitektide Harald Armani ja August Volbergiga Eesti NSV paviljoni Moskvasse Üleliidulisele Rahvusmajandussaavutuste Näitusele (1949–1954). Sisearhitektuuri eest vastutasid Maimu Plees, Bruno Tomberg ja Maia Oselein-Laul. Baltimaade paviljonid asetsesid lähestikku. Eestisse naasnuna alustas Peeter Tarvas koos August Volbergiga kino Sõprus projekti, kus abiks oli ka sisearhitekt Maia Laul. Puhta stalinistliku arhitektuuri märgiks on Mere puiesteel 1954. aastal endise kino Grand Marina varemetele ehitatud Tallinna Laevastiku Ohvitseride Maja, mille arhitekt oli Aleksandr Kuznetsov. Eesti kõige eriilmelisem venekeelne võõrlinn on 20 000 elanikuga Sillamäe, kuhu 1990. aastani pääses vaid erilubadega.
Eramuehitus kui eraomandit soosiv ilming oli põhimõtteliselt vastuolus Nõukogude ideoloogiaga. Esimesed Nõukogude okupatsiooni perioodil Eestis ehitatud "individuaalelamud" olid üldilmelt traditsionalistlikuid, kuid vastuoluliselt intiimsed. Hruštšovi võimuletulek (nn "sula") tõi kaasa arhitektuuri väärtustamise langemise. Arhitektide töö paremaks ei muutunud, sest energiat kulus kooskõlastamistele ja enesekehtestamisele rohkem kui projekteerimisele. See oli aeg, mil sõjast oli kümme aastat möödunud ning asuti elamuehitiste kõrval ka avalikke hooneid püstitama.
1970.–1980. aastatel võttis kolhoosides-sovhoosides maad ehitusbuum. Majandid püstitasid oma keskustesse atraktiivseid haldushooneid ja kultuurimaju ning Tallinnas kerkis alates 1970. aastate keskpaigast olümpiaehitisi. Tallinnas, Tartus, Pärnus, Viljandis ja Narvas asuti rajama mastaapseid paneelelamurajoone ning samal ajal püüti maal uue tööjõu ligimeelitamiseks soodustada kooperatiiv- ja individuaalehitust. 1970.–1980. aastate Nõukogude arhitektuuril oli kaks nägu, need olid demokratiseerimise kümnendid, mille ajal otsiti viise, kuidas vastata inimeste uut laadi nõudmistele ja soovidele (neil aastatel oli oluline kriitilise arhitektuuri ja avalikkuse dialoog), ja samal ajal olid need erastamise ja avalikkusest eemaletõmbumise kümnendid, mille jooksul sündisid peale massilise individuaalehituse (seda toetasid eriti majandid) arvukad üksteist üle trumbata püüdvad asutuste saunad, partei ladviku ja valitsuse eliidi suvekodud ning eriprojektiga kortermajad kui omamoodi ihalusobjektid, mille puhul teadmine läänemaisest luksusest segunes kohaliku eluviisi ja asjaajamisega. 1973. aastaks olid põhiosas valminud Tallinna Mustamäe elamud ning samal aastal hakati ehitama Tartu Annelinna (projekt 1969, Mart Port, Malle Meelak, Ines Jaagus), mis tollal oli mõeldud 50 000 elanikule, ja Tallinnas peaaegu sama suurele elanikkonnale mõeldud Väike-Õismäes (projekt 1968, Mart Port, Malle Meelak, Inessa Põldma, Kalju Luts). Kümnendi keskel lisandusid Viljandi Männimäe (Mart Port, Malle Meelak, Ene Aurik), mastaapne Lasnamäe (Mart Port, Malle Meelak, Irina Raud, Oleg Žemtšugov) ja 1980. aastate alguses Pärnu Mai (nüüd Ranna) rajoon (Paul Aarmann, Maimu Palm).
1990. aastate arhitektuuri mõjutas Eesti taasiseseisvumine. Nagu kirjutab arhitektuuriteadlane Triin Ojari, seostub 1990. aastate arhitektuur pigem ""fassaadimeistrit" vajava, sovetlikust keskkonnast kiirkorras "eurotasemel" ruumi üleskloppiva tellija kui eriala laiemas keskkonnakujundusliku potentsiaali mõistmisega". Seda kinnitab ka Mart Kalm: "1920.–30. aastatel suure tööga vaevaliselt läbisurutud professionaalsus ehitusküsimustes oli püsinud tänu survesüsteemile kogu Nõukogude aja, kuid 1980. aastate lõpust alates vohab taas diletantlik iseehitamine."
1990. aastaid iseloomustab keerukas tellija ja arhitekti suhe, valdavaks oli ühiskonna leide suhtumine arhitektuuripoliitika vastu, kasutusele võetud digitaalsed projekteerimisvahendid, Arhitektide Liit kaotas riigilt toetuse saamise ning arhitektidel tuli omal käel hakkama saada. Asutati Eesti Arhitektuurimuuseum 1991. aastal. Kui majandus hakkas vaikselt tõusma, siis kasvas ka restaureerimistegevus, keldrite ja katuste väljaehitamine (loodi palju keldripoode) ning vahetati aknaid välja. 1990. aastate teist poolt iseloomustab ka "särav äriarhitektuur".
Eesti arhitektuuriteoseid.
Emajõe Ärikeskus - Pääsküla raamatukogu - Sakala keskus - Tallinna Linnahall - Tallinna Olümpiapurjespordikeskus - Tallinna vanalinn - Tartu Kaubahoov - Tartu Ülikooli peahoone - Tigutorn