tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Ateena

Ateena (uuskreeka keeles Αθήνα, "Athína," vanakreeka keeles Ἀθῆναι, "Athênai") on Kreeka pealinn ja suurim linn. See on lisaks Atika piirkonna halduskeskus. Ateena asub riigi keskosas Vahemere ääres. Linn on rajatud Akropolise mäele, mis on ühe maailma kuulsaima mälestise Parthenoni asukoht.
Nimi.
Müüdi järgi pärineb Ateena nime kreeka jumalate Athena ja Poseidoni vahelisest võistlusest. Poseidon ja Athena võistlesid omavahel selle nimel, kumb neist saab linna kaitsejumalaks. Nad otsustasid, et võitjaks tuleb see, kes teeb linnale parema kingituse. Poseidon juhtis akropolile allika ja Athena lõi õlipuu, mille õli sai kasutada mitmel otstarbel. Õli oli linna elanikele hinnaliseks kingituseks, mis tähendas seda, et Athena oli võitnud ja linn nimetati tema auks Ateenaks.
Linna vanakreekakeelne nimi Ἀθῆναι on nagu paljude teiste Vana-Kreeka linnade nimed mitmuses ("Ateenad"). See iseärasus kajastub siiani endiselt paljudes keeltes Ateena linna nimes, näiteks hispaania keeles on "Ateena" "Atenas" ja inglise keeles "Athens". Mitmuslikkus võib tuleneda sellest, et Ateena linn kasvas kokku mitmest külast. 
Asend, suurus ja maastik.
Ateena asub Mandri-Kreekas Atika poolsaare keskosas. Ateena linna pindala on 38,964 km².
Ateena ja selle eeslinnad laiuvad Atika tasandikul, mida piirab kagus Ymittóse mäeahelik, kirdes Pentéli mägi, põhjas Párnitha mäeahelik ning läänes Aigáleo ja Poíkilo mägi. Edelas ulatub Ateena linnastu Saroni laheni. Atika tasandikul on mitu küngast, millest tuntum on Akropolis, Antiik-Kreeka linnamägi. Muud tähelepanuväärsemad künkad on Akropolise kõrval asuvad Areiopágos (Areopagus), Filopáppou (Filopappos) ja Pnýka (Pnyks) ning Akropolisest kirdes asuv Lykavittós. Kifisóse ja Ilisóse jõe orud asuvad Ateena lääneosas.
Ajalugu.
Ateena oli Kreeka tähtsaim linn juba 1. aastatuhandel eKr. Linnas arenes kõrgetasemeline kultuur ja kaubandus ning ühe esimese linnriigina valitseti seda demokraatlikult. Ateenas keskenduti suuresti filosoofiale, poliitikale ja kunstile. Sealt on pärit paljud tuntud filosoofid, näiteks Aristoteles, Platon, Sokrates.
Rahvastik.
Ateena on Kreeka suurim linn. Ateena linn jagatakse halduslikult mitmeks osaks ning seda ümbritseb suur linnastu, mis moodustab suure osa linnarahvastikust ja see arvatakse sageli rahvaarvu hulka. 2011. aasta rahvaloenduse andmetel elas Ateena omavalitsuses 655 780 inimest, ent kogu linnas elas 3 074 160 inimest.
Majandus.
Ateena põhilised majandusharud on laevandus, turism ning tekstiili- ja ravimitööstus.
Aloja

Aloja () on linn Lätis Limbaži piirkonnas. Asub Läti põhjaosas Eesti piiri lähistel.
Ajalugu.
Asula varasem saksakeelne nimi oli "Allendorf". Kirjalikult on seda esmamainitud 1449. aastal, 1534. aastal ehitati sinna esimene puidust kirik. Kivist kirik rajati sinna 1776. aastal. 1950. aastal sai Alojast alev, linnaks sai 1992. aastal. Linn kuulus aastatel 1992–2009 Limbaži rajooni. Aastatel 2009–2021 oli linn Aloja piirkonna keskus.
Linna läbis varem laiarööpmeline Tallinn–Pärnu–Mõisaküla–Riia raudteeliin. Aloja raudteejaamani liiklesid reisirongid 1990. aastate keskpaigani, amortiseerunud raudtee likvideeriti 2005. aastal.
Aloja keskkool kannab läti ärkamisaja luuletaja Auseklise (1850–1879) nime, koolimaja ees on tema ausammas. Rahvusromantismi suurmees ise on maetud Aloja kalmistule.
Kaitstavad objektid.
Looduskaitse all on pärn ümbermõõduga 3,82 meetrit, Aloja tamm ümbermõõduga 4,12 m, Aloja pärn ümbermõõduga 3,63 m ja Aloja seedermänd ümbermõõduga 2 m. Muinsusmälestistest on riikliku kaitse all Aloja luteri kirik, selle kantsel, orel ja altar. Regionaalse kaitse all on muinaskalmete kohal asuv küngas.
Kartaago

Kartaago (foiniikia "Kart Hadašt" ('uus linn'), vanakreeka "Καρχηδών" (Karchedon), ladina "Carthago") oli foiniiklaste rajatud linn Vahemere lõunakaldal, Põhja-Aafrikas.
Tüürose foiniiklased rajasid Kartaago 815 eKr vahepeatuskohaks teel Lõuna-Hispaaniasse.
Kartaago suurvõimuna.
Antiikaja Foiniikia rajas Vahemere idakaldal palju kolooniaid: esmalt Küprosele ning hiljem mujalegi Vahemere rannikule: tänapäeva Lääne-Liibüa, Tuneesia, Alžeeria, Maroko ja Lõuna-Hispaania rannikule, Baleaaridele, Sardiiniale ja Lääne-Sitsiiliasse.
Foiniiklased koloniseerisid Põhja-Aafrika Vahemere-ranniku umbes 1000 eKr ning Kartaagost, mille nad rajasid 800 eKr, sai kiiresti Vahemere maade võimsaim jõukeskus. Foiniiklased said oma võimu alla kogu Aafrika ranniku lääne pool Surti lahte ning saavutasid kontrolli Vahemere-kaubanduse üle.
6. sajandil eKr arenes Kartaagost Vahemere lääneranniku tähtsaim kauba- ja sadamalinn; ta allutas endale kõik teised sealsed foiniiklaste asundused. Kartaago kauplejad lubasid endale ainuvõimu kogu Vahemere lääneosas ega lasknud sinna võõraid meresõitjaid.
Kreeklaste katsed sellesse piirkonda tungida lõid kartaagolased kord etruskidega, kord roomlastega liidus olles tagasi.
Puunia sõjad.
5. sajandi alguses eKr puhkes Kartaagol kreeklastega Sitsiilia pärast võitlus, mis ei lahenenud enne roomlaste sekkumist.
Kolmes Puunia sõjas hävitas Rooma Kartaago ja muutis selle oma provintsiks ("Africa").
Pärast Rooma riigi langemist kuulus Kartaago maa-ala vandaalidele, kes asutasid seal oma riigi, siis Bütsantsile ja 7. sajandist alates araablastele.
Tänapäevane Kartaago.
Kartaago linna varemed asuvad Tuneesia pealinnast Tunisest idas. Osa hooneid on kohati hästi säilinud. Varemed on turistidele avatud.
Salatsi

Salatsi () (läti keeles "Salacgrīva", liivi keeles "Salats") on linn Lätis Limbaži piirkonnas, mis asub Liivi lahe rannikul.
Linnaõigused sai Salatsi 1928. aastal. 2009. aastani kuulus linn Limbaži rajooni. Seejärel oli linn 2021. aastani Salatsi piirkonna keskus.
Salatsis tegutsevad sadam ja jahisadam.
Alates 2007. aastast peetakse Salatsis juulikuu kolmandal nädalavahetusel muusika- ja kultuurifestivali Positivus.
Salatsis asub Teises maailmasõjas hukkunud Nõukogude sõdurite vennaskalmistu.
Linnas eristatakse järgnevaid linnaosi: Grīvas, Lauteri, Kaupciems, Kuiviži.
Kaitstavad objektid.
Heinaste ja Kuiviži vahel on 100–300 m laiune rannaniitude vöönd Randu pļavas, mis ulatub osaliselt Salatsi territooriumile. Linna ulatub ka osaliselt Salatsi oru looduspark. Kaitse all on veel vana kooli pärnad, Smilšu iela 38 maja pärn ja kaksteist nimetut põlispuud.
Muinsusmälestistest on riikliku kaitse all Salatsi piiskopilinnuse ase. Regionaalse kaitse all on Salatsi kiriku neli reljeefi, kantsel ja altar.
Ajalugu.
Salatsi piirkond asus 13. sajandil Metsepole liivlaste asualal.
Liivi ristisõja järel oli Salatsi piirkonnas Riia peapiiskopkonna Salatsi piiskopilinnus ja hiljem oli Salatsi (saksa keeles "Salis" või ka "Salismünde") Volmari kreisi Salatsi kihelkonna keskus kihelkonnakirikuga.
17. sajandil hakkas Salatsit läbima Tallinna–Pärnu–Riia postimaantee vana trass, seal oli ka hobupostijaam. 18. sajandi lõpus postijaam suleti ja avati postimaantee uus trass.
Staicele

Staicele () (, ) on linn Lätis Limbaži piirkonnas Salatsi jõe kaldal.
Linn asub endisest piirkonnakeskusest Alojast 13 km, pealinnast Riiast 140 km ja lähimast Eesti-Läti piiripunktist Heinastes 29 km kaugusel.
Linna järgi on nime saanud siluri Staicele kihistik; sealne puurauk on ka kihistiku stratotüüp.
Nimi.
Legendi järgi on linn nime saanud Rootsist pärit naiselt (perekonnanimega Berklund), kes pidas seal jõeparve ja keda kutsuti Stazeliks. Stazelile on püstitatud ka mälestusmärk.
Ajalugu.
19. sajandi alguses oli linna kohal Salatsi jõe kaldal kõrts. Aastal 1846 sai kõrtsist poolmõis. Aastal 1887 ehitati üle Salatsi jõe sild. Aastal 1897 rajati jõe äärde paberivabrik, mille hooned ja selle juurde rajatud elumajad on muinsuskaitse all. Aastal 1913 ehitati vabriku tarbeks Pālesse kitsarööpmeline raudtee, nii oli asula ühendatud Heinaste ja Smiltene vahelise raudteega. Paberiga vaguneid vedasid raudteel hobused. Staicele raudteejaam avati aastal 1927. Järgmine aasta ehitati Staicelesse ka kirik.
Aastal 1961 sai Staicelest alev, aastal 1992 linn. 2009. aastani kuulus see Limbaži rajooni ja seejärel 2021. aastani Aloja piirkonda.
Kaitstavad objektid.
Staicele paberivabrik ja ajalooliselt selle juurde kuulunud elumajad on muinsusmälestistena regionaalse kaitse all. Kohaliku kaitse all on linnaservas asuv Staicele keskaegne kalmistu.
Looduskaitse all on Staicele rauaallikad, Siliņi tamm, Lejasrīgaļi mänd ümbermõõduga 2,86 meetrit ja Staicele männid (ümbermõõdud 3 ning 2,99 m). Suurem osa linnast jääb Salatsi oru loodusparki.
Muuseum.
Staiceles asub liivlaste muuseum Pivālind (liivi keeles "pühalind", mis tähendab 'valge-toonekurg'.)
Sümbolid.
Kuna linna vapil on kujutatud valge-toonekurge, siis on Staicele aastast 2001 Euroopa toonekurelinnade liidu liige (teised liikmed on Busk Ukrainast, Storkow Saksamaalt, Stolin Valgevenest, Demene vald Lätist, Komarovce Slovakkiast, Luka nad Jihlavou Tšehhist ja Ramygala Leedust).
Dagda

Dagda () on linn Lätis Latgales Krāslava piirkonnas.
Ajalugu.
Dagda mõisa ning selle juures asuvat kaupmeeste ja käsitööliste asulat on kirjalikes allikates esmamainitud 17. sajandil. Aastal 1705 ehitati sinna katoliku kirik. Tänapäevane kirik valmis aastal 1741. Aastatel 1740–1802 tegutsesid seal jesuiidid. 19. sajandil oli Dagda Bujnicki perekonna valduses olev alev, mis kuulus administratiivselt Vitebski kubermangu ja Dünaburgi maakonda.
Aastal 1905 valmis sealne õigeusu kirik. Aastal 1925 kaotas Dagda alevi staatuse. Aastal 1935 oli seal 1104 elanikku, neist 53,4% olid juudid. Uuesti aleviks sai aastal 1950, linn aastast 1992. Oli aastatel 1950–1962 Dagda rajooni keskus. 2009. aastani kuulus Krāslava rajooni. Aastatel 2009–2021 oli linn Dagda piirkonna keskus.
Krāslava

Krāslava () (latgali keeles "Kruoslova", saksa keeles "Kreslau", poola keeles "Krasław") on linn Lätis Latgales, Krāslava piirkonna keskus. 2009. aastani oli Krāslava rajooni keskus. Asub Daugava ääres, Valgevene piirist 4-5 kilomeetri kaugusel. Linnas asub Krāslava mõis.
Ajalugu.
Sealset linnamäge on esimest korda mainitud 9. sajandil viikingite saagades ("Dynasaiforgarðr"). 10. sajandil kuulus see Polotski vürstiriiki, alludes Rahvałodile. Tema abikaasa Rogneda hüüdnime Garõslava järgi on asula ka nime saanud.
Hiljem kuulus Krāslava Jersikale alluvasse Lotigola maakonda, mis pärast vürstiriigi alistumist ristisõdijatele läänistati Vissevaldele. Liivi sõja järel hakkas kuuluma Liivimaa hertsogkonda. 1626. aastal hakkas kuuluma Lüdinghausen-Wolffide suguvõsale, kes muutsid asula jesuiitide misjonipunktiks ja lasid sinna ka ehitada puidust kiriku. 1729. aastal sai Krāslavast alev. 
Poola jagamisel läks asula 1772. aastal Venemaa koosseisu, kus hakkas 1902. aastal kuuluma Vitebski kubermangu. 1791. aastal ehitati välja Plateritele kuulunud Krāslava mõisa hoonetekompleks. Jaanuariülestõusu järel suleti seni linnas tegutsenud katoliku klooster. 1865. aastal valmis linna läbiv Riia–Daugavpilsi–Viciebski raudtee.
7. jaanuaril 1920 vabastasid asula Poola väed. Asulast sai linn 1923. aastal. Pärast Nõukogude võimu kehtestamist oli Krāslava rajooni keskus ja jäi selleks 2009. aastani. 1940. aastal liideti linnaga Daugava vasakul kaldal asuv Priedaine.
Baloži

Baloži () on linn Lätis Ķekava piirkonnas. See on Riia eeslinn. Baloži asub soisel madalikul, 10 meetri kõrgusel merepinnast. Baložis asub Titurga järv.
Aastal 1947 rajati turbatööstusettevõte "Baloži", mille töölisasulast sai aastal 1958 alev. Aastal 1974 liideti linnaga endine Titurga küla. Linn aastast 1991. 2009. aastani asus Riia rajoonis.
Baldone

Baldone (saksa "Baldohn") on linn Lätis Ķekava piirkonnas. Baldone asub Riia kesklinnast 28 km kagus.
Sealne Baldone-80 puurauk on Baldone kihistu stratotüübiks. Ka kihistu on nime saanud Baldone järgi.
Ajalugu.
Arheoloogiliste andmete põhjal oli Baldone ala asustatud juba kiviajal. Sealseid mineraalveeallikaid on esimest korda kirjalikult mainitud XV sajandil, asulat ennast aga XVII sajandil. Aastal 1648 rajati sinna mõis, mille juures hakkas tegutsema Kuramaa alade vanim rauasulatustöökoda, kus valmistati muu seas ka ankruid ja naelu. XVIII sajandil tekkis sinna kuurort. Aastal 1824 valmis sealse luteri kiriku hoone. Aastal 1901 valmis Mickeviczite jahiloss, mille ümber rajati mitmete eksootiliste puuliikidega park. Aastal 1950 sai Baldonest alev. Linn aastast 1991.
Kuni 2009. aasta haldusreformini kuulus linn Riia rajooni. Aastatel 2008–2021 oli linn Baldone piirkonna keskus.
Kaitstavad objektid.
Regionaalse kaitse all olevad muinsusmälestised on väävliallikas ja Baldone luteri kirik.
Looduskaitse all on Baldone Valge lossi park, Baldone sanatooriumi park, Baldone luteri kiriku vaher ja Kaibalase elupuud. Lisaks kasvab linnas veel 14 looduskaitsealust nimetut põlispuud.
Lielvārde

Lielvārde () (saksa "Lennewarden") on linn Lätis Daugava paremal kaldal. Linn on Lielvārde valla halduskeskuseks.
Nimi.
Linna nimi tuleb tõenäoliselt skandinaavia päritolu sõnast "warde" "kaiäärne, signaallõkkega järsak, kuhil". Nime esimene pool tähendab läti keeles "suur".
Ajalugu.
Esimesed märgid inimasustusest Lielvārdes pärinevad Dievukalnsi linnamäelt, kus 3000 aastat tagasi on elanud baltlased. Hiljem asustasid selle piirkonna liivlased. Dievukalnsi mägi kujunes hiljem kohalike hõimude kultuskohaks ja 13. sajandi alguses sai sellest Lielvārde vasallilinnuse asupaik.
Liivi ristisõja ajal oli Lielvārde koos selle ümbrusega üks suurematest Väina liivlaste keskustest. Seal asus Lielvārde muinaslinnus ja mitu küla.
Piiskop Albert andis Lielvārde 1201. aastal benefiitsiks Danielile. Reaalselt hakkas Daniel seal valitsema ja omale linnust ehitama alates ilmselt 1206. aastast, mil kohalikud liivlased Albertile alistusid. Aasta varem oli Alberti juhitud ristisõdijate vägi nendega väikese lahingu pidanud ja sealse linnuse põlema pannud.
1212. aastal plaanisid Lielvārde liivlased ühineda üldise piiskopi-vastase ülestõusuga, kuid vandenõust teada saanud Daniel vangistas ennetavalt kohalikud ülikud ja põletas nende linnuse.
Lielvārdes asus ka Püha Antoniuse klooster Lielvārdes Daugava kaldal ("St. Antonius-Kloster in Lennewarden an der Düna"). Aastal 1255 loodi Lielvārde kihelkond. Sealne linnus jäeti maha Liivi sõja ajal, hiljem rajati sinna Lielvārde mõisa hoonetekompleks. Tänapäevane luteri kirik valmis aastal 1747.
Aastal 1861 valmis Riia-Daugavpilsi raudtee, millel avati Rembate raudteejaam. Selle juurde tekkinud asula pani aluse tänapäevasele linnale. Aastal 1931 sai varem Rembate nime kandnud asula praeguse nime. Aastal 1961 sai asulast alev. Aastal 1970 valmis Nõukogude sõjaväe Lielvārde lennuväli, mille tarbeks ehitati asulasse mitmeid kortermaju.
Lielvārde sai linnaõigused 1992. aastal. Kuni 2009. aasta haldusreformini kuulus ta Ogre rajooni, pärast oli 2021. aastani Lielvārde piirkonna keskus. Aastast 2021 kuulub linn Ogre piirkonda.
Kaitstavad objektid.
Lielvārde luteri kirik, selle altar, kantsel ja kirikuliste pingid, Lielvārde linnamägi ning sellel asuv Lielvārde vasallilinnus, ja Dieva kalnsi (Kübaramäe) linnamägi on muinsusmälestistena riikliku kaitse all. Regionaalse kaitse all on Lielvārde mõisa ait.
Looduskaitse all on Lāčplēsise säng, Lielvārde park, Rembate park, Rumbiņa kärestik ja veel 12 nimetut põlispuud.
Frangid

Frangid olid germaani hõimurühm, kes asusid 3. sajandil eKr Reini jõe paremal kaldal. 
Sõna "frangid" seostatakse nende relva, kaheteralise sõjakirve "francea" nimetusega. Tähenduseks on tõlgendatud 'julged' ja 'vabad'.
Frangid jagunesid ripuaari frankideks (nn kaldaäärsed frangid) ja saali frankideks (nn mereäärsed frangid). 
Frangid moodustusid 2.–3. sajandil Magna Germania ääremail paljude väikeste hõimude liitudest. Franke mainiti Rooma allikates esimest korda 250ndate lõpus nimega "Franci". 
Saali frangid ja ripuaari frangid laiendasid oma ala algul eraldi. Saali frangid läksid umbes 4. sajandi keskpaiku üle Reini, hõivasid sealsed alad ja vallutasid Kölni. Üle Toxandria läksid nad edasi Galliasse. Ripuaari frangid läksid üle Reini keskjooksu läbi Moseli jõe piirkonna lõunasse ning Gallia Belgicasse. 
Julianus Apostata asundas frangid Maasi ja Schelde jõe vahelisele alale.
Frangid andsid head täiendust roomlaste sõjaväele.
Frangi riigi rajas kuningas Chlodovech I Merovingide dünastiast. Ta võttis 496 vastu katoliku usu, tagades sellega oma riigile kiriku toetuse. 6. sajandiks hõlmas Frangi riik kogu Gallia.
Presbüter

Presbüter (kreeka keeles "presbyteros", vanem) oli varakristlikus kirikus kogudusevanem. 
Nimetust kasutatakse tänapäeval ka vaimuliku tähenduses.
Preester

Preester (ladinakeelsest sõnast "presbyter" &lt; kreekakeelsest sõnast
πρεσβύτερος "presbýteros", 'vanem') on vaimulik, kes on kindla korra järgi ametisse pühitsetud ja kellel on õigus riituste läbiviimiseks. Naispreestrit nimetatakse preestrinnaks.
Laiemas tähenduses on preester kindla rituaali täitja, kes kuulub suuremasse organisatsiooni. Religiooniloos nimetatakse preestriteks kõikide religioonide riituste läbiviijaid (vahel ka ekslikult). Üldisel juhul mõeldakse preestri all ametliku kultuse läbiviijat (näiteks Egiptuse, Assüüria, Kreeka, inkade, maiade, brahmanismi, lamaismi preestrid), kellele vastanduvad näiteks prohvet, šamaan, nõid. Viimaste tegevuses on põhiline kontakt üleloomulike jõududega ja nad ei pruugi kuuluda usulistesse hierarhiatesse. 
Kui mõnes religioonis kasutatakse väljendit "/.../ templipreestrid", peetakse silmas kultuse läbiviijate organiseeritud vormi.
Kitsamas tähenduses on preester katoliku, õigeusu, luterliku või mõne teise kiriku vaimulik, kellel on sakramentide jagamise õigust andev pühitsus.
Ühisavaldus õigeksmõistuõpetusest

Ühisavaldus õigeksmõistuõpetusest on 1999. aastal Augsburgis katoliku kiriku ja luterliku kiriku vahel sõlmitud koostöölepe, mille kohaselt kaotati reformatsiooni ajal tekkinud vastuolud. Leping oli aastatel 1994–1999 toimunud oikumeeniliste läbirääkimiste tulemus.
Lepiti kokku, et protestantlik kõne õigeksmõistmisest usu läbi vastab katoliiklikule kõnele õigeksmõistmisest armu läbi. Ja protestantlik õpetus mõistab sõna "usk" all sedasama, mille katoliiklik õpetus (järgides 1. Kr. 13,13) ühendab kolmsusega usk, lootus ja armastus (43).
Edaspidi kooskõlastatakse eklesioloogia, meelevald kirikus, amet, sakramendid ning suhe õigeksmõistu ja sotsiaaleetika vahel.
Vatikani II kirikukogu

Vatikani II kirikukogu ehk Vatikani II oikumeeniline kirikukogu oli katoliku kiriku oikumeeniline kogu, mis toimus Vatikanis aastatel 1962–1965 paavstide Johannes XXIII ja Paulus VI eesistumisel. 
Peamine teemaks oli kiriku kohast kaasaegses maailmas. Tähtsamad katoliiklasi puudutavad otsused olid seotud sakramentide, keelekasutusega jumalateenistustel ja suhtumisega mittekatoliiklastesse. Jumalateenistustel võis hakata ladina keele asemel kasutama ka kohaliku rahva keelt. Mittekatoliiklaste suhtes muututi sallivamaks. 
Johannes XXIII kuulutas "oikumeenilise kontsiili" kokkukutsumist 25. jaanuaril 1959. Idee tuli üsnagi ootamatult, tungivat vajadust selle järele ei tuntud. Kontsiili ettevalmistavad komisjonid olid töös 1960. aasta sügisest. Kirikukogu nimetati oikumeeniliseks, kuna sinna kutsuti ka mittekatoliiklikke kogudusi; Roomaga sidumata kirikutele tehti ettepanek saata kontsiilile välisvaatlejad. Paljud kasutasidki seda võimalust, viimasest sessioonist võttis osa 83 vaatlejat 27 kiriklikust osaduskonnast, muuhulgas ka Vene Õigeusu kirik. 
Kontsiil avati 11. oktoobril 1962, kohal viibis 2540 hääleõiguslikku delegaati – peamiselt piiskopid ja ordude juhid. Oma avakõnes esitas paavst kontsiili põhiülesandena "püha kristlikku pärimust jõudsate meetoditega kaitsta ja selgitada". 
Kontsiil kestis 1962–1965 ja toimus 4 sessioonis, iga aasta viimases sessioonis üks. Anti välja 16 dokumenti: 4 konstitutsiooni, 9 dekreeti ja 3 deklaratsiooni. 
Konstitutsioonid: 1) "Sacrosanctum concilium" – liturgiast; 2) "Lumen gentium" – kirikust; 3) "Dei verbum" – ilmutusest; 4) "Gaudium et spes" – kirikust tänapäeva maailmas.
Dekreedid: kommunikatsioonivahenditest; oikumeeniast; idakirikutest; piiskoppide karjaseametist; orduelu uuendamisest; preestrite haridusest; ilmikute apostolaadist; misjonist; preestrite teenistusest ja elust.
Deklaratsioonid: Kristlikust kasvatusest; kiriku suhtumisest mittekristlikesse religioonidesse; usuvabadusest.
Dokumentide sisust on näha kirikukogu põhieesmärk: püüe leida kohta kaasaegses maailmas, avaneda maailmale. Esimene vastuvõetud dokument oli konstitutsioon liturgiast, mille sisu väljendas kõige selgemalt kontsiili ideed: pöörduda näoga koguduse poole.
Paavst Johannes XXIII haigestus aga juba esimesel sessioonil ning suri 3. juunil 1963. Uueks paavstiks sai Paulus VI. Tema sekkus aktiivsemalt kontsiili käiku, mõjutas selle otsuseid rohkem kui Johannes XXIII. Tema palvel välditi näiteks tsölibaadiprobleemi kontsiili raames, mis hiljem on palju poleemikat tekitanud. 
Silmatorkavaim muudatus, mis tulenes Vaticanum II-st, oli põhjalik liturgiareform. Tohutu tähtsusega oli aga ka 7. detsembril 1965, eelviimasel kontsiilipäeval toimunud 1054. aasta vandebulla tühistamine, millega Roomakatoliiklik ja õigeusu kirik leppisid ära.
Pontifeks

Pontifeks oli Vana-Rooma preester ja kõrgema preestrite kolleegiumi liige. Algul koosnes pontifekside kolleegium viiest, hiljem viieteistkümnest liikmest ning nende ülem oli "Pontifex maximus", kes valiti ametisse kogu eluajaks. Ta oli riigi kõrgeim usuasju korraldav ametnik. Alates keiser Augustusest Gratianuseni kandsid Rooma keisrid seda tiitlit. Alates 15. sajandist sai "Pontifex maximus" (itaalia keeles "Pontefice massimo") Rooma paavstide tavapäraseks aunimetuseks.
Jumala nimi

Jumala nimede all mõistetakse tavaliselt monoteistlikes religioonides (enamasti judaismis ja kristluses) Jumala erinevaid nimesid.
Piiblis.
Jumala nimedest on Vanas Testamendis "Elohim", "El", "Jahve" ("Jehoova"), Adonai ning Uues Testamendis kasutatud "Issand" ja "Theos". Teistes keeltes kutsutakse jumalat ka: "Deus" - "Allah" - "God" - "Gott" - "Bog".
Keskajal.
Jumala nimesid seostatakse tihti esoteerikaga. Juudi müstitsismi (Kabala) järgi on igal Jumala nimel kindel tähendus ja võim. Jumala tegelik nimi on muidugi saladus (mida alkeemikud mõistatasid) ja inimene teab vaid tema teisendeid.
Filosoofia ajalugu

Filosoofia ajalugu on filosoofia ajalugu uuriv filosoofia haru. 
Filosoofia kui kultuuriajalugu.
Enamasti vaadeldakse filosoofia ajalugu kui kultuuriajaloo abstraktseimat vormi, milles peegelduvad ühiskonnas, inimeste hoiakutes ja mõttemallides toimunud muutused kõige teoreetilisemal kujul. Samas ei pruugi filosoofia ajalugu sugugi olla otseses vastavuses ühiskonna ajalooga, kuna enamasti on filosoofide mõtlemine progressiivselt "omast ajast ees" või nostalgiliselt "omast ajast maas", peaaegu alati on see aga kriitiline oma ajastu ning selle alustõdede suhtes.
Kas filosoofia ajaloos on areng?
Omaette filosoofiline küsimus on see, kas filosoofia ajaloos on aastatuhandete jooksul toimunud areng ning kas mõtlemise arenemise suund on määratletav. Kuna filosoofilised küsimused on enamasti oma loomult lahendamatud, siis väidetakse, et filosoofia ajaloos pole mitte midagi uut ning iga uuendus filosoofias on ammu unustatud vana naasmine. Ometi on paljud filosoofid arvanud ning arvavad siiani, et on suutnud oma mõtlemisega viia filosoofia täiuseni ning on seega pannud filosoofia ajaloole punkti (nt Georg Wilhelm Friedrich Hegel), – või siis vähemalt lahendanud lõplikult mõne filosoofilise probleemi. Sellised arusaamad on enamasti ajapikku alusetuks tunnistatud, tihti ka nõnda arvanud filosoofide endi poolt.
Filosoofia algus Vana-Kreekas.
Filosoofia algab üleminekuga müüdiliselt mõtlemiselt loogilisele mõtlemisele. Pärimuslikkusel põhinevalt maailma seletamiselt minnakse järk-järgult üle ratsionaalsetele põhjendustele. Esimesteks filosoofideks peetakse natuurfilosoofe, kes otsisid maailma ühtset alget (näiteks Herakleitosel oli see tuli). Filosoofiks nimetas end esimesena Pythagoras.
Transpiratsioon

Transpiratsioon ehk taimaurumine on taimedest vee aurumise protsess.
Transpiratsiooniga seostatakse peamiselt lehti, kuid väga vähesel määral on sellega seotud ka muud taimeorganid. Lehtede välimises rakukihis ehk epidermis paiknevad õhulõhed, mille kaudu veeaur vabaneb lehtede sisemusest ümbritsevasse keskkonda. Õhulõhed paiknevad enamasti lehtede alumisel küljel, kuid leidub ka taimerühmi, millel need asetsevad ülemisel (nt hüdrofüüdid) või mõlemal küljel. Õhulõhede pilu on ümbritsetud kahe sulgrakuga, mis soodsates oludes hoiavad õhulõhe avatuna, kuid ebasoodsate keskkonnatingimuste korral sulgevad selle, et veekadusid minimeerida. Keskmiselt kaotavad taimed transpiratsiooni teel 97–99,5% mullast omastatud veest. Ülejäänud 0,5–3% kasutatakse ära fotosünteesiks ja kasvamiseks.
Transpiratsioonil on üldiselt kaks funktsiooni:
a) tagab üldise vee liikumise taimes, sealhulgas ka juurte imamisjõu. Vee liikumisega mullast juurtesse kaasneb mitmete oluliste toitainete omastamine mullast ja edasine transportimine eri taimeorganitesse;
b) alandab lehe temperatuuri, mis aitab kaitsta ülekuumenemise eest.
Peamised transpiratsiooni mõjutavad tegurid on õhuniiskus, temperatuur, tuul ja valgus. Mida väiksem on suhteline õhuniiskus ning mida kõrgem on temperatuur ja suurem on tuule ja valguse intensiivsus, seda suurem on transpiratsioon. Kuivade kasvukohtade (kõrb, stepp) taimed on kohastunud toime tulema selliste keskkonnatingimustega, millega kaasneks suurem transpiratsioon. Kohastumused võivad olla seejuures nii morfoloogilist, anatoomilist kui ka füsioloogilist laadi. Ühed tuntumad morfoloogiliste ja anatoomiliste kohastumustega taimed on lihakate varte ja taandarenenud lehtedega (asteldega) kaktused. Lihakad varred aitavad säilitada vett, mida omastatakse niisketel perioodidel. Füsioloogiliseks kohastumuseks on näiteks ebasoodsatele tingimustele kiiresti reageerivad õhulõhed, mis sulguvad, kui muld on liiga kuiv või atmosfääri suhteline õhuniiskus liiga väike.
Evapotranspiratsioon

Evapotranspiratsioon ehk koguaurumine on vee molekulide keemiseta eraldumine vee, maa või jää pinnalt õhkkonda. Nagu mõistegi ütleb, koosneb evapotranspiratsioon evaporatsioonist ja transpiratsioonist.
Evapotranspiratsioon on vee aurumine atmosfääri nii Maa pinnalt kui ka taimede lehtedest.
Evapotranspiratsiooni kui mõistet kasutatakse eelkõige geograafias, erinevalt transpiratsioonist, mis huvitab enam biolooge.
Epitsenter

Epitsenter on punkt maapinnal maavärina tekkekoha ehk kolde ehk hüpotsentri kohal.
Maavärina epitsenter on punkt, kus peaksid teoreetiliselt aset leidma kõige suuremad purustused.
Hüpotsenter

Hüpotsenter on maavärina kolle ehk tekkekoht Maa sees. 
Maavärina hüpotsenter asub epitsentri all, see tähendab epitsentrist Maa raskuskeskme suunas.
Sillapää loss

Sillapää loss on kunagise Räpina mõisa klassitsistlikus stiilis häärber, mis pärineb 19. sajandi esimesest poolest. Loss on silmapaistva arhitektuuriansamblina riikliku kaitse all. Oma majesteetliku sammasportikusega on hoone suurepärane klassitsistliku arhitektuuri esindaja Eesti kagunurgas.
Arvatavasti aastatel 1835–1840 ehitatud häärberit on hiljem korduvalt ümber ehitatud. Suured ümberehitused toimusid 1936. aastal, mil tiibhooneid ühendavad algselt ühekorruselised vaheosad said peale teise korruse.
Tänapäeval tegutsevad lossis Räpina koduloo- ja aiandusmuuseum ning Räpina Muusikakool.
Sillapää lossi park.
Sillapää lossi juures asub 8 ha (mõnedel andmetel 5,2 ha) suurune mõisapark, mille kavandas 1880. aastatel arhitekt Walter Moritz Aleksander von Engelhardt. Kujundamisel on kasutatud kolme stiili: Inglise park, Prantsuse park ja metsapark. Park asub looduslikul poolsaarel, mida ümbritseb poolkaarena järveks paisutatud Võhandu jõgi. Sillapää lossi park on üks väheseid hästi korras hoitud täisealiste puude ja põõsastega mõisaparke. 
Puid ja põõsaid on pargis üle 300 liigi, õppeotstarbel on need Räpina Aianduskooli poolt tähistatud nimesiltidega. Liigirikkus võimaldab pargis üle 60 linnuliigi pesitsemist. Pargis elavad oravad ja siilid, on nähtud tuhkruid, nirke, öökulle, nahkhiiri, saarmaid, kopraid jt.
Korporatiivne identiteet

Korporatiivne identiteet on kogum visuaalseid vahendeid, mis aitavad identifitseerida kontserni, ettevõtet või organisatsiooni. Korporatiivne identiteet on toeks pikas perspektiivis ette seatud ülesannete ja eesmärkide saavutamisel. 
Ettevõtte või organisatsiooni korporatiivne identiteet peaks kõrvaltvaatajale andma ettekujutuse järgmisest:
Reklaamikampaania

Reklaamikampaania on kindla eesmärgiga kavandatud, planeeritud ajavahemikus läbi viidud reklaamiüritus, mis koosneb üksikutest ideeliselt seotud reklaamiteadetest läbi ühe või mitme reklaamikanali.
Reklaamikampaania väljatöötamisel osalevad subjektid:
Kommunikatsioon

Kommunikatsioon ehk suhtlemine ehk suhtlus on organismidevaheline teabevahetus. Teabe vahetamine võib olla kas ühe- või mitmesuunaline. Ühesuunalist kommunikatsiooni nimetatakse informeerimiseks. Informeerimise puhul ei oota teabe edastaja, et talle vastatakse või antakse tagasisidet. Mitmesuunalise kommunikatsiooni puhul ootab informatsiooni andja tagasisidet. Seetõttu peab informatsiooni saaja edastatud infot mõistma, suutma sellele vastata ja olema võimeline seda edasi andma.
Kommunikatsiooni käigus toimub tähenduse loomine ja vahetus, milles osaleb kolm põhilüli: kommunikaator ehk teate saatja, teade ehk tähendust omav märk ja retsipient ehk teate saaja. Kommunikatsioon on võimalik erinevate märgisüsteemide abil, üheks neist on kõnekeel.
Kommunikatsiooni analüüsimine.
Kommunikatsiooni analüüsiks valitud meetodid ja vahendid sõltuvad sellest, millistes kanalites toimus sõnumi edastamine. Kommunikatsiooni analüüsimiseks ja sõnumite edastamise efektiivsuse mõõtmiseks leidub erinevaid kvalitatiivsed ja kvantitatiivseid meetodeid:
Taimed ja seened.
Kommunikatsiooni jälgitakse näiteks taime rakkude, samade taimede ja sugulastaimede, taimede ning mittetaimede vahel, eriti juurtega seoses. Taimed suhtlevad risoomi bakterite kaudu, seened ja putukad mulla kaudu. Selles infovahetuses kehtivad süntaktilised, pragmaatilised ja semantilised reeglid, mis on võimalikud taimede detsentraliseeritud „närvisüsteemi“ tõttu. Sõna „neuron“ pärineb kreekakeelsest sõnast, mis tähendab taimekiudu ning on näidatud, et taimede kommunikatsioon on enamasti neuraalset laadi. Taimed suhtlevad ka õhu kaudu ja on võimelised lähedalasuvaid taimi herbivoori rünnaku eest hoiatama. Rünnaku alla sattudes toodavad taimed ka õhu kaudu levivaid osakesi, et meelitada ligi parasiite, kes herbivoore ründaksid. 
Seened suhtlevad, et koordineerida ja organiseerida oma kasvu ning viljakeha arengut. Seened suhtlevad teiste seentega, aga ka muude organismidega, näiteks bakteritega, ainuraksete eukarüootidega, taimede ja putukatega biokeemiliste ainete abil. Biokeemilised ained suunavad seene organismi kindlal viisil käituma. Kui needsamad keemilised molekulid ei ole osa biloogilisest sõnumist, siis seene organism ei reageeri. See viitab, et seeneorganismid suudavad vahet teha nende biootilisesse sõnumisse kuuluvate ja mittekuuluvate molekulide vahel. Seni teatakse viit peamist signaali saatvat molekuli, mis koordineerivad erinevaid käitumismustreid, näiteks filamentatsioon, paaritumine, kasv ja patogeensus. Käitumise koordinatsioon ja signaali sisu tootmine saavutatakse tõlgendamise protsessis, mis lubab organismil vahet teha sama ja erineva biootilise indikaatori sarnasel või erineval biootilisel sõnumil ning isegi eristada "müra", näiteks sarnased molekule, millel puudub biootiline sisu.
Surnumeri

Surnumeri (heebrea keeles ים המלח "Yam HaMelaẖ" 'soolameri', araabia keeles البحر الميت‎ "al-Baḥr al-Mayyit" 'soolameri') on soolajärv Lähis-Idas. 
Järve soolsus on 340‰.
Järve voolab 29 jõge või oja, neist suurim on Jordani jõgi. Väljavoolu järvest loomulikult ei ole, sest tegemist on madalaima kohaga Maa pinnal. 
Kliima.
Sademeid langeb 25–50 mm aastas. Alissovi kliimaklassifikatsiooni järgi on Surnumeri troopilise ja lähistroopilise kliimavöötme piiril. Köppeni kliimaklassifikatsiooni järgi kuulub Surnumeri BWh kliimatüübi alla. Seda kliimatüüpi iseloomustab palavus ja vähe sademeid ehk kõrbekliima. Talvel järv ei külmu.
Geoloogia.
Surnumeri paikneb Araabia ning Aafrika laama nihkepiiril, mida tuntakse ka akronüümi DST kaudu ("Dead Sea Transform"), mis tõlkes tähendaks Surnumere transformset murrangut. Murrang on vasakukäeline ehk Araabia laam liigub Aafrika laama suhtes põhja poole. Murrang moodustus Miotseenis. DST ühendab laamadevahelist lahknemispiiri Punases meres orogeense vööndiga ehk kokkusurvevööndiga Türgis. Kaks laama on piki seda piiri üksteise suhtes tänaseks nihkunud 105 kilomeetrit. DST on mõnevõrra sarnane teise kuulsa maismaalise transformse murrangu – San Andrease murranguga, kuid erineb selle poolest, et laamad mitte ainult ei nihku üksteise suhtes, vaid liiguvad pisut ka teineteisest eemale (ilmselt Punase mere basseini laienemisest tulenevate venituspingete mõjul), mis võimaldabki nn lahtitõmbebasseinide (inglise "pull-apart basin") tekke. Sellised rombikujulised basseinid moodustavad aheliku piki murrangut ning on Surnumere põhjaks.
Transformsete murrangutega on seotud tugevate, kuid suhteliselt madalafookuseliste maavärinate esinemine. Et tugevat maavärinat pole antud piirkonnas kaua olnud, oletavad seismoloogid selle peatset toimumist. Ka Soodom ja Komorra hävisid geoloogide arvates just maavärina ning võimalik, et sellega seotud pinnase vedeldumise (inglise "liquefaction") tagajärjel.
Elustik.
Surnumeri on liiga soolane, et seal võiks elada kalad, kuid ta pole siiski päris surnud. Avastatud on ekstremofiilseid baktereid, vetikaid ja arhesid, mis on kohastunud eluks sedavõrd soolases keskkonnas. Sissevoolavate jõgede suudmeis kasvab ka taimi.
Ajalugu.
Piibli järgi on Surnumeri ujutanud üle Siddimi oru. Seal asusid Soodom, Gomorra, Adma ja Seboim, kuni nad hävitati põleva väävli sadamisega taevast elanike pattude tõttu.
Rannu vald

Rannu vald oli vald Tartu maakonna läänepiiril, Võrtsjärve idakaldal.
Vald liideti 2017. aastal Eesti omavalitsuste haldusreformi käigus naabervaldadega Elva vallaks.
Rannu vallavanem oli Maano Koemets.
Asustus.
Vallas oli 19 asulat: 17 küla ja 2 alevikku.
Ajalugu.
Rannu valla omavalitsuslik staatus kinnitati aastal 1991.
Majandus.
Piimatootmine ( lehma), juustutööstus, teravilja- ja rapsikasvatus, heinaseemnekasvatus, palkmajade ehitus, järveteadus.
Foogtkond

Foogtkond oli haldusüksus, mida juhtis foogt. 
Eesti.
Saare-Lääne piiskopkond jagunes Saaremaa ja Läänemaa stiftiks ehk foogtkonnaks, mida juhtisid Läänemaa ja Saaremaa stiftifoogtid.
Tartu piiskopkonna ilmalikku valitsust juhtis stiftifoogt.
Liivi ordu foogtkondi asus Eesti alal 9: 
Eesti ala ordufoogtidest oli tähtsaim Järva foogt, kes kuulus ka Liivi ordu ordumeistri lähimasse nõukokku.
Läti.
Riia peapiiskopkonna ja Kuramaa piiskopkonna stifte juhtisid samuti stiftifoogtid.
Liivi ordu foogtkondi oli Läti alal 6:
Norra.
Norra oli varem jaotatud foogtkondadeks ("fogderi", mitmus "fogderier").
Praktiline transkriptsioon

Praktiline transkriptsioon ehk transkriptsioon on ühe keele tekstide (eriti nimede ja muude sõnade) kirjapanek teises (tavaliselt teist kirja kasutavas keeles vastavalt hääldusele. Transkriptsiooniks nimetatakse nii transkriptsioonisüsteemi, transkriptsiooniprotsessi ehk transkribeerimist kui ka transkribeerimise tulemust.
Praktilise transkriptsiooni eesmärgiks on anda ka ettevalmistamata lugejale võimalus lugemisel tajuda kõlapilti lähedasena lähtekeele kõlapildile.
Praktilise transkriptsiooni puhul antakse ühe keele grafeemid või grafeemiühendid kindlate reeglite järgi edasi teise keele grafeemide või grafeemiühendite abil, kusjuures erinevalt transliteratsioonireeglitest võtavad transkriptsioonireeglid arvesse hääldust sihtkeeles konkreetsetel juhtudel. Kui transkriptsioon ei lähtu kirjast (näiteks kui lähtekeelel puudub kirjakeel), siis on selle aluseks kas foneemid või foneetilised variandid.
Avaliku sektori ökonoomika

Avaliku sektori ökonoomika (inglise keeles "public economics") on majandusteaduse haru, mis uurib avaliku sektori kulude, maksustamise ja majandusagentide (kodumajapidamise, firmade ja valitsuse) vahelisi suhteid.
Avalik sektor

Avalik sektor on see osa majandusest, kuhu kuuluvad riigi- ja munitsipaalasutused, -fondid ja -ettevõtted.
Avaliku sektori funktsioonid.
Teise grupi moodustavad funktsioonid, mis on tähtsad suuremate inimkoosluste või ühiskonna kui terviku seisukohast: keskkonnakaitse; demograafilise situatsiooni mõjutamine; tervishoiuteenused; haridusteenused; sotsiaalse kaitse võrk, mis hõlmab pensionisüsteemi, garantiisid seoses tööpuuduse ja õnnetusjuhtumitega; kultuur.
Avaliku sektori suuruse hindamine.
Kõige enam kasutatakse avaliku sektori suuruse hindamiseks riigi kulude suhet sisemajanduse koguprodukti (SKP). Selle näitaja saamiseks tuleb liita kõik riigi- ja kohalikest eelarvetest ning eelarvevälistest fondidest aasta jooksul tehtud kulud ning jagada saadud summa SKP-ga.
Veel üks võimalus avaliku sektori suuruse hindamiseks on vaadata, kui suur osa riigis aasta jooksul toodetavatest kaupadest on toodetud riigiettevõtetes, st kui suur on riigi roll tootjana.
Lisaks eeltoodud võimalustele hinnatakse avaliku sektori suurust ka avalikus sektoris hõivatute osakaalu järgi.
Riigi rahandus

Riigi rahandus "(public finance)" on orienteeritud maksudele ja riigi rahavoo (eelarve laekumiste ja kulutuste) juhtimisele.
Heaoluökonoomika

Heaoluökonoomika (inglise "welfare economics") on majandusteooria haru, milles uuritakse seda, kuidas majandustegevus peaks olema korraldatud saavutamaks suurimat hüve hulka ning sotsiaalset õiglust.
Heaoluökonoomika kaks põhiteoreemi.
1) Konkurentsiturgudel tekib hinnamehhanismi toimel selline ressursside jaotus, mille korral ei ole võimalik ressursse niiviisi ümber jagada (tootmist või tarbimist muuta), et kellegi olukord paraneks ilma, et kellegi teise olukord samal ajal halveneks.
2) Me võime saavutada mis tahes soovitud Pareto-efektiivse jaotuse, kui me jagame rikkuse inimeste vahel teatud viisil ümber ning laseme seejärel hinnamehhanismil toimida.
Majanduspoliitika

Majanduspoliitika on majanduse mõjutamine poliitiliste abinõudega, seega lõppkokkuvõttes riigi poolt. 
Majanduspoliitika on üks osa ühiskonnapoliitikast ja hõlmab kahesuguseid abinõusid:
Majanduspoliitika võib olla suunatud
Majanduspoliitika liigitus:
Korrapoliitika on suunatud raamtingimustele, milles majandussubjektid oma otsused teevad. Protsessipoliitikat iseloomustab see, et riik kas osaleb ise turul või muudab otseselt endogeenseid muutujaid. 
Majanduspoliitika kandjad võib põhimõtteliselt liigitada järgmiselt:
Majanduspoliitika kandjate vastastikuseid suhteid iseloomustavad nende omavahelised sidemed ja koostöö, mis rajanevad kontrollil, sõltumatusel ja koordineerimisel.
Makromajanduspoliitilised eesmärgid, mis on laialdaselt aktsepteeritud kogu maailmas: 
Võimalikud majanduspoliitika vahendid vastavalt riikliku sekkumise määrale olenevat valitsuse valitud strateegiale:
Majanduspoliitika valdkonnad on
Otsustusinstitutsioonid

Otsustusinstitutsioonid on institutsioonid, mis mõjutavad majanduspoliitikat otseselt. Nende tehtavatest otsustest sõltub asjade käik ja majanduskorraldus üldistes ja põhimõttelistes küsimustes.
Otsustusinstitutsioonid:
1) parlament kui seadusandlik organ;
2) valitsus ja mitmesugused talle alluvad valitsusasutused;
3) keskpank;
4) kohtusüsteem;
ning muud institutsioonid nagu
5) kaubandus-tööstuskojad;
6) põllumajanduskojad;
7) ametiühingud ja tööandjate liidud;
8) rahvusvahelised organisatsioonid.
Mõjuinstitutsioonid

Mõjuinstitutsiooid on need organid ja jõud, kes majanduspoliitikat kaudselt mõjutavad ja kes oma mõju ning jõudu kõrvalsekkumise ja majanduspoliitilise tahtekavatsuse kaudu kasutavad.
Mõjuinstitutsioonid on:
1) parteid;
2) ühendused ja liidud;
3) turul valitsevad ettevõtted;
4) massimeediakanalid;
5) teadus.
Majanduskasv

Majanduskasv on tootmismahu suurenemine. Toodangu või tootmismahu all mõistetakse seejuures terves majanduses toodetud kõiki kaupu ja teenuseid. Nende väärtus arvutatakse kokku hindade abil.
Majanduskasvuks nimetatakse täpsemini riigi hüviste tootmise suurenemist mingil kindlal perioodil. Majanduskasvu mõõtmisel kasutatakse sageli sisemajanduse koguprodukti (SKP) või rahvamajanduse koguprodukti (RKP) näitajat. Et SKP ja RKP arvväärtused ei pruugi anda selget ülevaadet majanduse kasvust, kasutatakse võrdlevaid näitajaid ehk juurdekasvu protsentides. Samuti arvestatakse rahvastiku hulka, sest reaalselt kasvab jõukus vaid siis, kui majanduse kasvutempo ületab rahvastiku kasvutempo. Seetõttu kasutatakse majanduskasvu väljendamiseks sisemajanduse koguprodukt (või RKP) elaniku kohta.
Majanduskasvu allikateks võivad olla mitmed tegurid. Stiglitz toob neist välja neli olulist: kapital ehk investeeringud, tehniline progress ehk uurimis- ja arendustegevus ning loodusvarade kasutamine ja areng. Neljas oluline tegur on rahvastik ja tööjõu kvaliteet ehk inimkapital.
Majanduskasv (või kahanemine) on majandustsükliga seotud iga-aastane nähtus. Pikaajaliselt on arenenud maades jälgitav aga selge kasvutrend suurusega umbes 2-3% aastas.
Majanduskasvu otseseks põhjuseks võib olla tehnoloogia areng, tööviljakuse kasv või elanikkonna kasv. Kaudsemateks põhjusteks peetakse üldist haridustaset, sidemeid välismaailmaga, poliitilist stabiilsust, selgeid omandisuhteid, hästi toimivat riigiaparaati jpm. Arenenud maades on haritava maa ja maavarade osatähtsus majanduskasvu tagamisel minimaalne.
Majanduskasvu hindamine.
Majanduskasvu hindamisel tuleb silmas pidada rida momente:
Tegurid, millest majanduskasv sõltub.
Majanduskasv sõltub antud maal kasutatavatest ressurssidest:
Majanduskasvu riskid.
Majanduskasvu riskidest kirjutas Rooma Klubi uuringugrupp raamatus "Kasvu piirid" ("Limits of Growth"). Selles tõendatakse, et majanduskasv, seotult tarbimise kasvuga, toob kaasa ka reostuse kasvu. Majanduskasv saab olla vaid ajutine, ökoloogiliselt tasakaalulise majanduse kasv on null. Indrek Tarandi üheks teesiks 2011. aasta presidendivalimistel oli: "Leian Eestile ainitise majanduskasvu asemel parema eesmärgi".
Majanduskasvu, energia- ja ressursitarbimise kasvu vahelise seose lahutamine.
Majanduskasvu, energia- ja ressursitarbimise kasvu vahelise seose lahutamine (inglise "decoupling") on jätkuv majanduskasv (SKT kasv), mis ei too kaasa ressursikasutuse, jäätmete, saaste kasvu, mis saavutatakse ressursi- ja energiakasutuse tõhususe kasvuga.
Mõõdetakse mahukuse näitajatega (nt majanduse CO2- ja energiamahukus).
Siiski on seni vähe tõendeid absoluutse seose kaotamise võimalikkusest.
Majanduslik heaolu

Majanduslik heaolu on osa inimese heaolust, mis tuleneb kaupade ja teenuste tarbimisest.
Pareto-efektiivne jaotus

 
Pareto-efektiivne jaotus või Pareto-optimaalne jaotus on majandusteaduse mõiste, mis kirjeldab niisugust ressursside jaotust, mille korral ei ole võimalik kellegi olukorda parandada ilma kellegi teise olukorda halvendamata. Nimetus tuleneb itaalia majandusteadlase Vilfredo Pareto nimest. Mõistet kasutatakse ressursside jaotamise ja heaoluga tegelevates teadusharudes, nagu mikroökonoomika.
Pareto-efektiivne ressursikasutus.
Pareto-efektiivsus on üks ressursside optimaalse kasutamise kriteerium. Kui see ei ole täidetud – mõne inimese heaolu ei ole võimalik suurendada ilma teiste heaolu vähendamata – siis on ressursse võimalik paremini kasutada. Näiteks spetsialiseerumine võimaldab vähendada toodangu omahinda ja seega suurendada kõige hüviste toodangut. Kui kõigi hüviste tootmiseks juba kasutatakse võimalikult odavat tootmisviisi, siis ei ole ühtegi neist võimalik toota rohkem ilma, et mõne teise toodang väheneks. See on Pareto-efektiivne jaotus. Teiseks näiteks Pareto-efektiivse jaotuse saavutamisest on kaubavahetus – mõlemad kauplevad pooled annavad ära hüviseid, mida neil on külluses ja saavad vastu midagi, millest nad tunnevad suuremat puudust.
Pareto-efektiivsus on ainult üks ressursside optimaalse jaotuse kriteerium. Mõned Pareto-efektiivsed jaotused on ühiskonna seisukohalt eriti ebasoovitavad. Näiteks jaotus, mille korral kõik kuulub ühele inimesele, on Pareto-efektiivne – kellegi teise heaolu ei ole võimalik parandada ilma ainsa omaniku heaolu vähendamata.
Fiskaalpoliitika

Fiskaalpoliitika ehk rahanduspoliitika tähendab valitsuse eelarvepoliitikat, mis lähtub riigile pandud ülesannetest, makromajanduslikest vajadustest ja valitsevate poliitikute taotlustest.
Fiskaalpoliitika jaguneb:
Rahanduspoliitika ja rahapoliitika.
Rahanduspoliitikat ehk täitevvõimu (valitsuse) eelarvepoliitikat ei tohi segi ajada rahapoliitika ehk monetaarpoliitikaga, mis juhib rahapakkumist ja valuuta stabiilsust, pidades tihti silmas tarbijahindade inflatsiooni. Euroala rahapoliitikat kujundab täitevvõimust ehk Euroopa Komisjonist ja liikmesriikide valitsustest sõltumatu Euroopa Keskpank, samas kui riikide rahanduspoliitika allub liikmesriikide valitsuste ja parlamentide poliitilisele juhtimisele.
Drava

Drava (sloveeni, horvaadi; saksa "Drau", ungari "Dráva") on jõgi Euroopas. 
Jõgi algab Karni Alpides ja voolab seejärel valdavalt kagu suunas, suubub paremalt Doonausse.
Drava pikkus on 720 km, valgla pindala 40 400 km².
Suuremad jõeäärsed linnad on Lienz, Spittal an der Drau, Villach, Ferlach, Dravograd, Vuzenica, Ruše, Maribor, Ptuj, Ormož, Varaždin, Barcs, Belišće ja Osijek.
Drava lisajõed on Gail ja Mur.
Eesti rahapoliitika

Eesti rahapoliitika on 2011. aasta 1. jaanuarist saati osa euroala ja seega Eurosüsteemi keskpankade rahapoliitikast. 
Euroala rahapoliitika eesmärk on hinnastabiilsus, täpsemalt euroala keskmise inflatsiooni hoidmine keskpikas perspektiivis kahe protsendi lähedal, kuid mitte kõrgemal kui kaks protsenti. Põhilise poliitikakujundamise vahendina kasutatakse selleks Euroopa Keskpanga baasintressimäärade määramist.
Eesti keskpanga ehk Eesti Panga president kuulub hääleõigusliku liikmena Euroopa Keskpanga nõukogusse, mis määrab euroala baasintressimäärad.
Eesti Pank osaleb Eurosüsteemi kaudu rahapoliitika kujundamises ja ülekandmises, samuti euro rahatähtede ning müntide ringluse korraldamises. Eesti Pank väljastab krediidiasutustele rahapoliitilisi laene ja pakub neile hoiustamisvõimalusi. 
Koos teiste Eurosüsteemi keskpankadega osaleb Eesti Pank erakorralistes meetmetes, näiteks riikide võlakirjade turult ostmise programmis.
Eesti Pank tegutseb muudest riigiasutusetest sõltumatult ega allu Eesti Vabariigi Valitsusele.
Eesti Pank annab aru Riigikogule.
Eesti Pangal on keelatud otseselt või kaudselt krediteerida riigi- ja kohalikke eelarveid ning osta täidesaatva võimu organite poolt emiteeritud väärtpabereid.
Rahapoliitika enne euro kasutuselevõttu.
Eesti riigi rahapoliitika alused olid määratud Eesti põhiseaduse, Eesti Panga seaduse ja teiste õigusaktidega.
Eesti krooni emissiooni ainuõigus oli Eesti Pangal. Krooni raharinglust korraldas Eesti Pank.
Kõik käibele lastud kroonid olid täielikult tagatud Eesti Panga kulla- ja konverteeritava välisvaluuta reservidega. Eesti Pangal puudus õigus krooni devalveerida.
Eesti rahapoliitika baseerus valuutakomitee süsteemil.
Joonia meri

Joonia meri on Vahemere osa. See piirneb läänes Sitsiilia, loodes Apenniini poolsaare ja kirdes Balkani poolsaarega. Messina väina kaudu on see meri ühendatud Türreeni merega, Otranto väina kaudu Aadria merega. Joonia mere idaranna lähedale jääb Vahemere sügavaim koht Helleni süvik sügavusega 5121 m.
Skye

Skye (inglise; gaeli "An t-Eilean Sgitheanach") on Sise-Hebriidide suurim saar.
Pindala 1740 ruutkilomeetrit. Suurbritanniast eraldatud kitsa väinaga. Saar on mägine, kõrgus kuni 1009 meetrit.
Saarel elab umbes 9200 inimest, suurim asula on Portree.
Skye'i saart on kasutatud asukohana mitme autori kirjanduslikes teostes, samuti on tehtud sellest rääkivaid laule. Nendest kuulsaim on ehk "Skye Boat Song", vana šoti meremeeste laul, mille üht uuemat versiooni kasutati teleseriaalis "Võõramaalane" tunnusmuusikana.
Valuutakomitee süsteem

Valuutakomitee süsteem on rahasüsteem, kus riigi keskpangal on väga piiratud võimalused teostada rahapoliitikat.
Valuutakomitee süsteemi tunnused:
Eelarve

Eelarve (ingl.k. "budget") on mitmesugustel eesmärkidel koostatud formaalne tulevaste perioodide tegevuskava, milles määratletakse organisatsiooni strateegiliste eesmärkide saavutamiseks vajalikud olulisemad tegevused ja ressursid ning nende kasutamine nii rahalistes kui ka mitterahalistes näitajates. Eelarve on ka tulevikus ellu viia kavatsetava majandusüksuse sissetulekute ja väljaminekute hinnang koos ressursiarvutustega. 
Eelarve on ka arvuliselt väljendatud rahaline plaan tulude (ehk sissetulekute laekumise - kust ja kui suures ulatuses raha laekub) ning kulude (ehk väljaminekute arvestuse - millele ja kui suures ulatuses kulutusi tehakse) suhte väljendamiseks.