tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Käsipall olümpiamängudel

Käsipall kuulus esimest korda 1936. aasta suveolümpiamängude programmi Berliinis, kus võistkond koosnes üheteistkümnest mängijast ja mängiti välisväljakul. 
1930. aasta mais Berliinis toimunud ROK-i olümpiakongressil kiideti käsipall esimest korda heaks 1936. aasta olümpiamängude jaoks, tingimusel et turniir saab toimuda mängudele määratud aja jooksul. Turniiril osales kuus riiki, Saksamaa võitis kulla Austria ja Šveitsi ees. 
Algselt kavatses kümme riiki saata meeskonnad Berliini, kuid Taani, Holland, Poola ja Rootsi loobusid võistlustest. Eriti pettumust valmistas Skandinaavia riikide puudumine, kus siseruumides kasutatav käsipall oli populaarsem. See jättis tiitli põhimõtteliselt spordiala teisele kodumaale Saksamaale. Berliinis võistlesid ka neli Kesk-Euroopa riiki – Austria, Ungari, Šveits ja Rumeenia – ning ainus mitte-Euroopa võistkond oli Ameerika Ühendriigid ja Rumeenia meeskond koosnes Transilvaania etnilistest sakslastest. Pärast Ungari (22:0) ja USA (29:1) võitmist tekkis Saksamaale lõppfaasis mõnevõrra suurem vastupanu. Viimane mäng olümpiastaadionil mängitud Austria vastu oli suhteliselt tasavägine, kuid sakslased kerkisid siiski võidukalt olümpiavõitjateks: 10:6.
Katse käsipall püsivalt olümpiaprogrammi lülitada ebaõnnestus aprillis 1949. aastal Roomas toimunud ROKi 44. istungil. Sellele oli kindlasti kaasa aidanud asjaolule, et neli riiki loobusid 1936. aastal (Taani, Hollandi, Poola ja Rootsi) ning sisekäsipall sai järjest populaarsemaks. Helsingis 1952. aasta suveolümpiamängude raames toimus 30. juulil Rootsi ja Taani vahel näidismäng, mille Rootsi võitis 19:11. Sellega lõppes väljakute käsipallile olümpiamängudel.
Kakskümmend aastat hiljem oli käsipall taas olümpiaala, seekord sisekäsipall. Oktoobris 1965. aastal oma 64. istungjärgul Madridis muutis ROK käsipalli taas olümpiaalaks. Lääne-Saksamaa riikliku olümpiakomitee president Willi Daume oli ROK-i jaoks korraldanud Hispaania ja Lääne-Saksamaa vahel demonstratsioonmängu.
1972. aastal Münchenis ROK-i 73. istungjärgul lülitati naiste turniir järgmiste 1976. aasta mängude kavasse Montréalis. Pärast seda on mõlemad turniirid olnud suveolümpiamängude lahutamatu osa.
Meeste turniirid.
1936. aastal ühtegi finaali ei mängitud, toimus nelja meeskonnaga finaalgrupp, kus kõik meeskonnad mängisid üksteise vastu korra. Selle põhjal selgusid medalivõitjad.
Naiste turniirid.
Aastatel 1976, 1980 ja 1984 mängisid kõik võistkonnad ühes alagrupis ja medalivõitjad selgusid peale alagrupi mänge. 1988. aastal mängiti kahes alagrupis, millest kaks paremat pääsesid finaalgruppi. Seal mängisid kõik omavahel läbi ja selgusid medalivõitjad.
Muretainas

Muretainas ehk liivatainas on suure rasvaine- ja jahusisaldusega ning vähese vedelikuga tainas. Muretainast ei kergitata eelnevalt ja sellest valmistatavad küpsetised ei kerki ka küpsetamise ajal (juhul, kui ei ole lisatud spetsiaalselt kergitusainet). Vähese vedelikusisalduse tõttu on see tainas mureda struktuuriga. Valmistatud tooted on seega samuti muredad ja kergelt rabedad.
Regina Meri

Regina Meri (sünninimi Regina Ojavere; 17. veebruar 1932 Tartu – 20. detsember 2020) oli Eesti ja Kanada psühhoterapeut ja nahaarst.
Ta lõpetas aastal 1950 Tartu 2. Keskkooli. 
Pere.
Ta oli aastatel 1953–1982 abielus Lennart Meriga, abielust sündis kaks poega – Mart Meri (1959) ja Kristjan Meri (1966–2022).
Aastatel 1987–2002 elas ta Kanadas Torontos.
Ta on maetud Tallinna Metsakalmistule.
Tolmnakkus

Tolmnakkus ehk tolminfektsioon on haigusetekitajate nagu viirused, bakterid, seened jt edasikandumise viis, kus nakkuse kandjaks on dehüdratiseerunud piisad ehk aerosoolid. Tolmnakkuseks peetakse edasikandumist piisktuumadena (inglise keeles "droplet nuclei") ehk osakestega, mille diameeter on alla 5‒10 μm ning nakatumine toimub peamiselt alumistes hingamisteedes.
Tolmnakkuse puhul nagu piisknakkusegi puhul on leviku põhimeedium õhk, kuid erinevalt piiskadest diameetriga üle 5‒10 μm jäävad tolmnakkust kandvad osakesed pärast nakkust kandva isendi köhimist, aevastamist jmt õhku "tolmuna" hõljuma ning võivad kanduda edasi kaugemale, pikema aja jooksul ning edasi kanduda ka pindadelt, ventilatsiooni kaudu jmt viisidel.
Tüüpiline näide tolmnakkusena levivast haigusest on tuberkuloos.
Tolmnakkuse ja piisknakkuse vaheline piir on teadusliku arutelu objekt, sest köhimise, aevastemise jmt käigus õhku väljuvate piiskade ja piisktuumade proportsioon, koostoime ja roll nakkuse edasikandumisel pole ühemõtteliselt selge.
Andrei Jegorov

Andrei Jegorov (2. juuli 1878 Aruküla – 30. jaanuar 1954 Tallinn) oli eesti maalikunstnik.
1887. aastast elas ta Peterburis. Eestisse naasis alles 1921. aastal, mil kunstnik oli juba üle 40-aastane.
Jegorov kaotas lapseeas kuulmise. Õppis 1887–1896 Peterburi kurttummade koolis. Olles paistnud silma andeka joonistajana, suunati ta 1898. aastal Peterburi Kunstide Edendamise Seltsi joonistamiskooli, mille lõpetas 1901. aastal. 1901–1909 õppis vabakuulajana Peterburi Kunstide Akadeemia kõrgemas kunstikoolis vene kunsti suurmeistrite Ilja Repini ja Dmitri Kardovski ateljeedes. 
Seejärel asus tööle vabakunstnikuna. Oli 1919–1920 Semjon Budjonnõi 1. ratsaarmee kunstnik.
1921. aastal asus elama Tallinna. Teise maailmasõja ajal evakueerus NSV Liidu tagalasse. Lähtus loomingus vene realistlikust kunstist, olles tuntud peamiselt linnavaadete ja päikeseliste talvemaastike maalijana.
Isiklikku.
Andrei Jegorovi poeg oli õigusteadlane Jüri Jegorov.
Hingamisteed

Hingamisteed on elundite süsteem, mille kaudu liigub õhk kopsudesse ja sealt välja. 
Need algavad ninaõõnest, kus õhk soojeneb, niisutatakse ja puhastatakse tolmust ja mikroobidest. Õhk liigub edasi neelu ja seejärel kõri kaudu hingetorusse. Kõris asuvad häälepaelad, mis võimaldavad helide tekitamist. Hingetoru jaguneb kaheks peabronhiks, mis viivad õhu vastavalt vasakusse ja paremasse kopsu. Bronhid hargnevad edasi bronhioolideks, mis lõpevad pisikeste kopsualveoolidega. Alveoolides toimub gaasivahetus – hapnik läheb verre ja süsihappegaas väljub verest. Alveoolide suur pindala ja õhuke sein soodustavad kiiret gaasivahetust. Hingamisteed on ka kaitsemehhanismiga: neid katab lima ja karvakesed, mis püüavad kinni saasteosakesed. Köha ja aevastamine aitavad hingamisteid puhastada. Hingamine on oluline keha rakkude hapnikuga varustamiseks ja süsihappegaasi eemaldamiseks. Ilma tõhusa hingamiseta ei saa rakud energiat toota. Hingamisteid mõjutavad mitmed haigused, nagu astma, bronhiit ja kopsupõletik. Tervislik elustiil, nagu mittesuitsetamine ja puhtas õhus viibimine, aitab säilitada hingamisteede tervist.
Aleksander Jegorov

Aleksander Jegorov (1. november 1881 – 8. jaanuar 1963 Aruküla) tuntud ka kui "Nassi Sass" oli aktiivne külaelanik Harjumaal Arukülas.
Tema vend oli tuntud eesti maalikunstnik Andrei Jegorov
2018. aastal valiti Aleksander Jegorov aktsiooni "Sajandi 100 arukülalast" raames toimunud rahvaküsitluse tulemusel saja meeldejäävama arukülalase hulka.
Dionissi Orgusaar

Tõnis/Dionissi Orgusaar, ekslikult Orgussaar (27. oktoober 1889 Viljandi maakond, Kolga-Jaani kihelkond, Võisiku vald – 30. mai 1965 Aruküla) oli eesti õigeusu vaimulik ning köster-kooliõpetaja.
Ta sündis 27. oktoobril 1889 Viljandimaal Kolga-Jaani Kihelkonnas Võisiku vallas Tõnis Orgusaare peres, õppis aastatel Riia Vaimulikus Seminaris, kus lõpetas 4 klassi ja omandas köster-kooliõpetaja kutse. 
Aastatel 1909–1913 töötas Aruküla koolis õpetaja ja koolijuhatajana, oli Aruküla Püha Kolmainu koguduses ja Tallinna Kopli Nikolai koguduses köster-kooliõpetaja. Aastatel 1913–1914 töötas kooliõpetajana Tallinnas.
Aastatel 1914–1917 jätkas Tõnis Orgusaar õpinguid Varssavi ja Tartu Ülikoolis.
2018. aastal valiti Tõnis Orgusaar aktsiooni "Sajandi 100 arukülalast" raames toimunud rahvaküsitluse tulemusel saja meeldejäävama arukülalase hulka.
Johannes Trump

Johannes Trump (30. juuni 1893 Aruküla – 13. juuni 1943 Tallinn) oli eesti ehitusettevõtja.
Johannes Trump sündis rätsepa peres, õppis Aruküla kihelkonnakoolis ja pärast tehnilistel õhtukursustel ja Tallinna Tehnikumis. Samal ajal õppis ta firma A. Morelli juures, kus töötas 1908–1913 ja aprillist 1913–1916 iseseisva ärimehena. Märtsist 1916 kuni oktoobrini 1917 töötas Bekkeri laevatehases ja 1920 Veeteede Ametis joonistajana, märtsist 1920–1924 sõjaväe ehitus- ja korteriosakonnas tehnikuna. 1924. aastast töötas iseseisva ehitusettevõtjana riiklikel ja eraehitustel.
1932. aastal osales ta Aruküla Aedlinna Heakorra Seltsi asutamisel.
2018. aastal valiti Johannes Trump aktsiooni "Sajandi 100 arukülalast" raames toimunud rahvaküsitluse tulemusel saja meeldejäävama arukülalase hulka.
Isiklikku.
Tema üks pojapoeg on eesti hobihelilooja ja muusikapedagoog Juhan Trump ja teine pojapoeg on raadioinsener ja tehnikateadlane Tõnu Trump.
Ellerino

Ellerino oli Tartus 1999.–2011. aastatel tegutsenud vanamuusikaansambel, mis koosnes Heino Elleri Muusikakooli plokkflöödiõpilastest.
Heino Elleri nimelise Muusikakooli plokkflöödiõpetaja Anneli Kuusk pani ansambli kokku 1999. aastal oma õpilastest. Muusikat tehti peaasjalikult plokkflöötidel, repertuaaris oli erinevatest ajastutest pärit vanamuusika, aga ka eesti rahvamuusika - Utrechti festivalil saavutati esikoht kavaga eesti rahvaviiside seadetest.
Ansambel osales festivalidel, konkurssidel ja erinevatel pidustustel, nagu Kuressaare laste ja noorte vanamuusikafestival, Tartu ja Pärnu hansapäevad, Rakvere vanamuusikafestival "Fiori musicali". Viljandi vanamuusika festivali noorteprojektides kanti aastate jooksul ette "Lillede mask" (2004), "Taanieli mäng" (2005), "Orpheus" (2006), "Bastien ja Bastienne" (2007), "Peregrinus" (2008) ja "Parnass" (2009).
Ellerino võttis osa ka suurematest rahvusvahelistest festivalidest, nagu Nižni-Novgorodi rahvusvaheline vanamuusika festival Venemaal 2002. aastal, Engelskircheni linnas Saksamaal saavutati 2003. aastal 3. rahvusvahelistel plokkflöödi päevadel II koht ja 2004 aastal Utrechtis Hollandis SONBU (Stichting Open Nederlandse Blokfluitdagen Utrecht) festivalil saavutati I koht.
Ellerinos on oma õpingute jooksul mänginud helilooja Liina Sumera ja dirigent Sander Tamm.
Anneli Kuusk

Anneli Kuusk (sündinud Anneli Linno; sündinud 20. jaanuaril 1958 Türil) on eesti flötist ja muusikapedagoog.
Haridus.
Anneli Kuusk on lõpetanud 1975. aastal Georg Otsa nimelise Tallinna Muusikakooli flöödi erialal (õpetaja Erika Tompson), 1986. aastal Tallinna Riikliku Konservatooriumi Elmar Peäske klassis ja on end hiljem täiendanud ka plokkföödi erialal.
Muusikaline tegevus.
Aastail 1980–2004 töötas Anneli Kuusk Vanemuise teatri orkestris, alates 1981. aastast on ta Heino Elleri nimelise Tartu Muusikakooli flöödiõpetaja, hiljem on õpetanud ka Tartu I Muusikakoolis, Tartu II Muusikakoolis ja Ardente muusikastuudios. Ta on mänginud flöödiansamblites ja projektiorkestrites, Eller Sümfonietis, Eesti Muusikaõpetajate sümfooniaorkestris. 
Ta on plokkflöödiansambli Ellerino asutaja ja juht.
Anneli Kuuse õpilased on olnud Oksana Iljašenko, Kaur Kohv, Karina Vološina, Sander Tamm, Kersti Perandi ja Merilin Teppo.
2019. aastal pälvis Anneli Kuusk Eesti parima muusikaõpetaja tunnustuspreemia.
Serge Telle

Serge Telle (sündinud 5. mail 1955 Nantesis) on Prantsusmaa diplomaat, kes oli 1. veebruarist 2016 kuni 1. septembrini 2020 Monaco riigiminister.
Elulugu.
Tema isa oli insener.
Serge Telle on lõpetanud Pariisi Poliitikauuringute Instituudi. Lisaks on ta õppinud riiklikus ida keelte ja kultuuride instituudis suahiili keelt. Tal on ka kraad õigusteaduses.
Karjäär.
Serge Telle asus Prantsusmaa välisministeeriumisse tööle 1982. aastal ja oli algul sekretär Prantsusmaa saatkonnas Tansaania pealinnas Dar es Salaamis. Seejärel töötas ta aastatel 1984–1988 New Yorgis Prantsusmaa esinduses ÜRO juures. Aastatel 1988–1992 oli ta humanitaarmeetmete riigisekretäri Bernard Kouchneri nõunik. 
Aastatel 1992–1993 töötas ta Ühendkuningriigi välisministeeriumis ning seejärel kuni 1997. aastani ÜRO Genfi büroos. Aastatel 1997–2002 oli ta peaminister Lionel Jospini nõunik Lähis-Ida ja Aafrika asjades.
Aastatel 2002–2007 oli ta Prantsusmaa peakonsul (hiljem suursaadik) Monacos ja 2007–2008 välisminister Bernard Kouchneri nõunik. Aastatel 2008–2012 oli ta Prantsusmaa saadik Vahemere Liidu juures ning 2013–2015 ministeeriumideülene delegaat. Ühtlasi oli ta aastatel 2011–2016 Vahemere linnade ja territooriumite agentuuri president. 1. veebruaril 2016 nimetati Serge Telle Monaco riigiministriks.
Isiklikku.
Telle tegeleb pikamaajooksuga, tema abikaasa Guilaine Chenu on telesaatejuht. Neil on poeg Alexis.
Ta andis 16. märtsil 2020 positiivse COVID-19 proovi.
Soesti kreis

Soesti kreis [ˈzoːst] on haldusüksus Saksamaa Nordrhein-Westfaleni liidumaa keskosas.
Ajalugu.
Keskajal oli Soest suurim linn Vestfaalis; kuid pärast enda vabastamist Kölni piiskoppide alt 1449. aastal "(Soester Fehde)" kaotas see aeglaselt tähtsust, kuid saavutas seda taas, kui 1816. aastal asutas uus Preisimaa valitsus kreisi. 1975. aastal liideti kreisiga naaberkreis Lippstadt ning osi endisest Arnsbergi kreisist.
Geograafia.
Geograafiliselt katab see Sauerlandi kõrgustiku põhjaosa ja "Hellwegi" madaliku sellest põhja pool. Üsna tasane maa ja väga viljakas lössipinnas on teinud sellest põllumajandusliku piirkonna iidsetest aegadest saati. Peamised kreisi läbivad jõed on Ruhr, Lippe ja Möhne, mis on tõkestatud Möhne veehoidla moodustamiseks. Kõrgeim punkt on Warsteini alal (580 m), madalaim Lippe orus (65 m).
Patsas

Patsas oli mullast või liivast tulease, mida varem kasutati paadis või lootsikus öise kalapüügi aegu.
Paadi ninas või keskosas paigaldati kolmest või neljast lauast lava, mis kaeti tulekindla materjaliga nagu märg sammal, muld või liiv. Selle peal süüdati kasetohust ja tõrvatud paadilaudadest tuli. Patsaks nimetati ka pooleldi liivaga täidetud potti või pada, milles süüdati kalapüügi ajal tuli. 
Patsas oli tuleasemeks ka Peipsi kalastajate kalurionnis, mida nimetati kere, kus see oli liiva või mullaga täidetud laudkast. 
Lisaks on patsas murdekeeles ahjuga või truubiga külgnev madalam kivimüür.
Haltmaagijn Battulga

Haltmaagijn Battulga (mongoli keeles Халтмаагийн Баттулга; sündinud 3. märtsil 1963) on Mongoolia sambomaadleja ja poliitik, alates 10. juulist 2017 kuni 25. juunini 2021 Mongoolia president. 
Ta kuulus aastatel 2004–2016 Mongoolia parlamenti, aastatel 2008–2012 oli ta teede-, transpordi-, ehitus- ja linnaarenguminister. Enne poliitikasse minemist oli Battulga sambomeister. Ta oli 2017. aasta valimistel Demokraatliku Partei kandidaat ning kogus teises voorus 50,6% häältest; see oli esimene kord riigi ajaloos, kui presidendivalimised otsustati teises voorus. Ta mängis 2019. aasta Mongoolia põhiseaduskriisis vastuolulist rolli.
Siegen-Wittgensteini kreis

Siegen-Wittgensteini kreis on haldusüksus Saksamaa Nordrhein-Westfaleni liidumaa kaguosas.
Ajalugu.
Aastatel 1816–1817 asutati Preisimaa Vestfaali provintsis Siegeni ja Wittgensteini kreisid. 1974. aastal kaks kreisi ühendati ja 1984. aastal võeti kasutusele Siegen-Wittgensteini nimi.
Geograafia.
Geograafiliselt katab see Siegerlandi kõrgustiku Sauerlandi kõrgustikust kagus ja Wittgensteiner Landi.
Meeme Loik

Meeme Loik (sündinud 11. detsembril 1935 Arukülas) on eesti tee-ehitusinsener.
Ta on lõpetanud 1950. aastal Aruküla Mittetäieliku Keskkooli ja 1954. aastal Tallinna 2. Keskkooli. Aastatel 1954–1956 oli Kaliningradis sõjaväeteenistuses. Pärast Tallinna Polütehnilise Instituudi lõpetamist osales ta Viiburis Saimaa kanali ehitusel ja Leningradi–Murmanski maantee ehitusel Valge mere lähedal 1965–1970.
Tegevus kohaliku elu edendajana.
1960. aastatel osales Meeme Loik Aruküla Spordiklubi moodustamisel ja oli lühikest aega klubi esimees. 1988. aastast on ta osalenud Aruküla Muinsuskaitse Seltsi tegevuses, sealhulgas ka 1991. aastal Aruküla 700. aastapäeva tähistamise korraldamises.
1999. aastal oli ta Raasiku valla volikogus asendusliige ning osales keskkonna- ja majanduskomisjoni töös.
Aastatel 1994–2000 oli Aruküla veehaarde rajamise projektijuht ja järelevalve korraldaja. 2012. aasta suvel koostas ta Raasiku vallavalitsuse tellimusel Kangla, Rätla ja Sõerde tee teehoiutööde kirjeldused ning tegi remonditööde järelevalvet.
2018. aastal valiti Meeme Loik rahvahääletusega aktsiooni "Sajandi 100 arukülalast" raames saja meeldejäävama arukülalase hulka.
Helena Valpeteris

Helena Valpéteris (aastani 1979 Helena Vassiljeva; sündinud 31. oktoobril 1955 Tartus) on eesti viiuldaja ja muusikapedagoog.
Haridus.
Helena Valpeteris lõpetas 1975. aastal Heino Elleri nimelise Tartu Muusikakooli (õpetaja Tatjana Zaozjornaja), 1981. aastal lõpetas ta Tallinna Riikliku Konservatooriumi Endel Lippuse klassi ja 1987. aastal Tartu Riikliku Ülikooli psühholoogia erialal.
Muusikaline tegevus.
Alates 1978. aastast on Helena Valpeteris mänginud Vanemuise orkestris, on 1981. aastast Eesti Teatriliidu liige. Alates aastast 1992 töötab ta lisaks viiuliõpetajana Tartu I Muusikakoolis. Kuulub Eesti Keelpilliõpetajate Ühingusse.
1996. aastast alates on ta tegelnud varajase muusikaga ning mänginud barokkviiulit ja fiidlit. Ta on täiendanud end John Holloway barokkviiulikursustel. 1998.–1999. aastatel mängis ta vanamuusikaansambli Via Sonora 16. ja 17. sajandi kavades, veel on ta mänginud Viljandi Linnakapellis, vanamuusikaansamblis Cantiga, Fa Schola projektides ja ajaloolise tantsu ansambli Saltatriculi saateansamblis.
Isiklikku.
Helena Valpeterise isa on geodeet-kartograaf Lev Vassiljev ja vend arst ja poliitik Viktor Vassiljev.
Filipe Nyusi

Filipe Jacinto Nyusi (vahel ka Nyussi; sündinud 9. veebruaril 1959) on Mosambiigi poliitik, kes oli alates 15. jaanuarist 2015 kuni 15. jaanuarini 2025 Mosambiigi president. Ta oli aastatel 2008–2014 Mosambiigi kaitseminister. Nyusi kandideeris 2014. aasta valimistel võimupartei FRELIMO eest.
Elulugu.
Ta sündis Cabo Delgado provintsis Muedas ning on rahvuselt makonde. Tema vanemad olid vabastusrinde Frelimo veteranid. Mosambiigi vabadussõja puhkedes toimetati ta üle Ruvuma jõe Tansaaniasse, kus ta asus õppima Tunduru linna Frelimo algkooli. Keskharidust omandas ta Mairi Frelimo koolis Cabo Delgados ning Samora Macheli keskkoolis Beiras.
Aastal 1973 liitus ta 14-aastaselt Frelimoga, ta läbis poliitilise ning sõjalise väljaõppe Tansaanias Nachingweas.
Aastal 1990 lõpetas ta Tšehhoslovakkias Brnos Antonín Zápotocký Sõjaväeakadeemias (praegune Kaitseülikool) masinaehituse eriala. Ta käis ennast täiendamas ka Manchesteri Victoria ülikoolis (praegune Manchesteri ülikool).
Enne president Armando Guebuza valitsusse nimetamist töötas Nyusi riigifirmas Mosmbiigi Sadamad ja Raudteed (CFM). Ta sai 1995. aastal CFM-i põhjaringkonna juhiks ning 2007. aastal ettevõtte juhatuse liikmeks.
Aastatel 1993–2002 oli Nyusi Nampula jalgpalliklubi Clube Ferroviário de Nampula president, klubi mängib Mosambiigi kõrgliigas. Ta on õppejõud Maputo ülikooli Nampula kolledžis, Aafrika Juhtimisalgatuse toetaja ning kuulub Vabadusvõitlejate Komiteesse (portugali keeles "Comité Nacional dos Combatentes da Luta de Libertação Nacional"). Ta on käinud ennast täiendamas Indias, LAV-is, Svaasimaal ja USA-s.
Poliitikas.
2008–2014.
Nyusist sai 27. märtsil 2008 Mosambiigi kaitseminister. Nyusi nimetati ametisse umbes aasta pärast Maputo Malhazine moonalaos toimunud tulekahju ja plahvatusi, mille tagajärjel hukkus üle saja inimese ning hävis üle 14 000 elamu. Valitsuse poolt määratud uurimiskomisjoni raporti järgi mängis õnnetuse juhtumises rolli ametnike hooletus ning eelmine kaitseminister Tobias Joaquim Dai "tegevusetuse pärast kaotasid inimesed elu". Kuigi Dai tagasi kutsumist ametlikult ei põhjendatud, oli tõenäoliselt põhjuseks Malhazine lao katastroof.
Septembris 2012 valiti Nyusi võimupartei Frelimo 10. kongressil Frelimo keskkomiteesse.
2014. aasta valimised.
1. märtsil 2014 valis Frelimo keskkomitee Nyusi 2014. aasta presidendivalimiseks partei kandidaadiks. Esimeses voorus kogus Nyusi 46% häältest, seda oli küll tublisti enam kui lähimal konkurendil Luisa Diogol, kuid võitmiseks olnuks vaja enamikku kõikidest häältest. Teises voorus jagunesid hääled 68%:31% Nyusi kasuks. Kuigi Nyusi oli teistest kandidaatidest kogenematum, oli ta eelmise presidendi Guebuza liitlane ning kogus seeläbi toetust. Usuti, et läbi Nyusi jääb Guebuza endiselt võimu juurde. Diogot peeti Frelimo-sisese opositsiooni liidriks.
Filipe Nyusi vannutati ametisse 15. jaanuaril 2015. Tseremoonial osalesid viie välisriigi juhid.
2019. aasta valimised.
2019. aasta valimistel kogus Nyusi 73% häältest, tema lähim konkurent oli Ossufo Momade.
Isiklikku.
Filipe Nyusi on abielus Isaura Nyusiga, neil on neli last, Jacinto, Florindo, Claudia ja Angelino.
Fiori (ansambel)

Fiori oli eesti vanamuusikaansambel, mis tegutses aastatel 2010–2015 Rakveres. Ansambel esines ka koos Muusika- ja Kunstikooli KAUR muusikaõpilastega.
Ansambli asutas Kauri kooli klavessiiniõpetaja ja Viljandi Linnakapelli liige Piret Villem. Fiori nime all hakati esinema alates 2011. aastast. Veel mängivad ansamblis Herle Pius flöödil, Eva Siil viiulil ja laulusolistina Keio Soomelt. Enne teda oli solist Kelly Pärnaste, ansamblis on kaasa teinud ka Viljandi muusikud Kai-Riin Kont ja Piret Kreek.
David Harbour

David Kenneth Harbour (sündinud 10. aprillil 1975 Pikeville'is Tennessee osariigis Ameerika Ühendriikides) on USA näitleja. 
Tema tuntuim roll on Ameerika ühendriikide ulme- ja õudussarjas "Veidrad asjad ("Stranger Things") (2016–).
Filmograafia.
SARJAD
Cantiga (ansambel)

Cantiga oli aastail 2003–2008 Tartus tegutsenud vanamuusikaansambel.
Cantiga loodi 2003. aasta sügisel, asutajaks Diana Keskküla, kes laulis ja mängis rataslüürat. Veel mängisid ansamblis Kai Visnapuu (keskaja harf ja psalteerium), Helena Valpeteris (fiidel ja barokkviiul), Anneli Kuusk (plokkflöödid ja moldpill) ja Janno Mäe (löökriistad). Repertuaaris oli keskaegne vaimulik laul, nagu "cantiga"'d ja hümnid ning keskaegne instrumentaalmuusika.
Cantiga on laulnud-mänginud mitmetel vanamuusikaüritustel ning esinenud eeskätt Tartu linnakirikutes, aga ka kaugemal.
Võrkpall olümpiamängudel

Võrkpalli kui võimalikku olümpiaala tutvustas USA küll juba 1924. aasta suveolümpiamängudel Pariisis, kui olümpiamängude kavva võeti see siiski alles pärast Teist maailmasõda. Selle aja jooksul tekkisid rahvusvaheline alaliit FIVB ja mõned mandrite alaliidud. 1957. aastal korraldasid võrkpallurid ROK-i 53. istungjärgu raames Sofias turniiri enda reklaamimiseks. Turniir oli edukas. 1964. aasta suveolümpiamängudel Tokyos oli võrkpall esimest korda olümpiaprogrammi osa.
Rannavõrkpall on olümpiaala alates 1996. aastast Atlantas.
1964. ja 1968. aasta turniiridel mängisid kõik kvalifitseeritud meeskonnad formaadis "kõik kõigi vastu". Seda režiimi kasutatakse täna veel ka maailmameistrivõistlustel. Kuna sellisel turniiril võis medalistid kindlaks teha enne viimaseid mänge, tehti otsus neid muuta. Alates 1972. aastast on turniir jagatud eel- ja lõppvooruks. Seda režiimi nimetatakse ka „olümpiaformaadiks”.
Osalevate võistkondade arv on pärast esmaosalust stabiilselt tõusnud. Alates 1996. aastast on kaksteist riiki võistelnud nii meeste kui ka naiste kuldmedalite pärast. Kõiki viit mandrit esindab olümpiamängudel vähemalt üks võistkond.
Meeste olümpiavõrkpalli edukaimad riigid on olnud Nõukogude Liit, USA ja Brasiilia. Naiste olümpiaturniiride edukaimad riigid on Nõukogude Liit, Hiina ja Kuuba. 
Rannavõrkpallis on USA võitnud kaheteistkümnest võimalikust tiitlist nii meeste kui naiste arvestuses kokku kuus olümpiatiitlit. Olümpiamängude võitu peetakse kõrgeimaks autasuks rahvusvahelises rannavõrkpallis, millele järgnevad maailmameistrivõistlused ning Rahvusvahelise Võrkpalliföderatsiooni (FIVB) maailmaturnee meestele ja naistele.
Rhein-Sieg-Kreis

Rhein-Sieg-Kreis on haldusüksus Saksamaa Nordrhein-Westfaleni liidumaa lõunaosas. Liidulinn Bonn on peaaegu täielikult kreisist ümbritsetud.
Ajalugu.
Tänane kreis loodi 1969. aastal, kui reorganiseeriti Nordrhein-Westfaleni kreise, ühendades Siegi kreis Bonni kreisiga (millest Bonn ise eraldati 1887. aastal, kui moodustati linnaringkond). Siegi kreis loodi 1825. aastal.
Geograafia.
Geograafiliselt katab Rhein-Sieg-Kreis Siegi jõe oru ja alates Bonni kreisi liitmisest ka Reini jõe oru Bonni ümber, samuti piirkonna Eifeli kõige idapoolseimas osas.
Aasta putukas

Aasta putukat valitakse mitmes riigis:
Aprilliteesid

Aprilliteesid on Lenini tegevusplaan bolševikele pärast Veebruarirevolutsiooni. Lenin avaldas teesid 1917. aasta aprillis pärast tagasipöördumist eksiilist Šveitsis.
Teesides kritiseeris ta Venemaa üleminekuvalitsust selle kapitalistlike suundumuste pärast ning nõudis maa ja tootmisvahendite riigistamist, nõukogudel põhineva vabariigi loomist ning rahulepingu sõlmimist Saksamaaga. 
Teesid avaldati pealkirja "Proletariaadi ülesannetest praeguses revolutsioonis" all 1917. aasta 20. aprilli (vkj 7. aprilli) Pravdas.
Valdur Peegel

Valdur Peegel (16. märts 1938 Aruküla – 22. aprill 2017 Soome) oli kohalik ühiskonnaelutegelane ja vabatahtlik korrakaitsja Harjumaal Raasiku vallas.
Ta lõpetas Aruküla 7-klassilise Kooli.
Pärast kooli töötas Valdur Peegel lühikest aega transporditöölisena Aruküla tarbijate kooperatiivis, seejärel 13 aastat klaasilihvijana Tallinnas Vineeri- ja Mööblikombinaadis. Hiljem töötas ta Aruküla kolhoosi abiettevõtte Sõprus traaditsehhis ning teeninduskombinaadi Harju Aruküla tsehhis puituste ja -akende valmistajana.
Enne pensionile jäämist oli ta turvatöötaja algul Ühispanga Aruküla kontoris, seejärel ASis Bodilsen Estonia.
1998. aastal astus ta Kaitseliitu ja liitus kohaliku vabatahtlike korrakaitsjate ühingu MTÜ Raasiku Korrakaitse tegevustega. Aastatel 1999–2012 oli ta Raasiku vallavolikogu liige.Alates aastast 2002 oli ta vallavolikogu korrakaitsekomisjoni esimees.
Aastatel 2006–2007 pani ta aluse Aruküla terviseraja vabatahtlikele hooldustöödele.
2018. aastal valiti Valdur Peegel aktsiooni "Sajandi 100 arukülalast" raames toimunud rahvaküsitluse tulemusel saja meeldejäävama arukülalase hulka.
Užpaliai

Užpaliai on alev Leedus Utena rajoonis, Užpaliai valla halduskeskus. Alev asub Šventoji jõe ääres. 
Užpaliais on gümnaasium, postkontor ja raamatukogu. Vaatamisväärsusteks on Viktorija Jovarienė mootorite ja hoburiistade muuseum, Krokulė allikas, vesiveski, endise Užpaliai mõisa hooned, aastal 1872 ehitatud õigeusu kirik ja aastal 1898 ehitatud katoliku kirik. Alevi juures asub Užpaliai lohukivi, sinna jäävad ka Užpaliai ja Šeimyniškise linnamäed.
Nimi.
Alevile on nime andnud sealse ümbruskonna sood. Nimi tuleneb sõnadest "už palių" (tõlkes "soo juures").
Ajalugu.
Alevi juures asub Užpaliai linnamägi. Selle kõrgus on 15 m, pindala 76x22 meetrit. Linnamägi oli kasutusel esimese aastatuhande alguses, selle juures asub 1,5 ha suurune asulakoht. Aastal 1970 läbi viidud väljakaevamistel tuvastati kultuurikiht ka linnamäel.
Kirjalikes allikates on Užpaliaid esmamainitud aastal 1261. Tõenäoliselt oli toona tegemist alevist kolme kilomeetri kaugusel asuva Šeimyniškise linnamäega, kus asus Užpaliai linnus. Aastal 1233 võitsid seal Rimgaudase juhitud Leedu väed ristisõdijaid. Ristisõdijatel seda linnust vallutada ei õnnestunudki, aga aastal 1433 põles see Žygimantas Kęstutaitise ja Švitrigaila vahelise võitluse käigus maha. Linnust ei taastatud ja asula hakkas kujunema selle tänapäevases asukohas.
Užpaliai mõis oli riigimõis. Aastal 1522 on esimest korda mainitud Užpaliai kirikut. Aastast 1529 on teateid mõisa juures asunud alevist, mis oli Kristinas Astikase valduses. Aastal 1792 sai alev omavalitsuse, 25. veebruaril ka Magdeburgi õigused. Pärast Venemaaga ühendamist kaotas Užpaliai aga omavalitsusliku staatuse ja läks Sapiehade valdusse. 
Alev oli oluline linatöötlemise keskus. Tsaariajal oli Užpaliai venekeelne nimekuju Ушполь või Ушполе. Alevi elanikud osalesid novembriülestõusus, ent jaanuariülestõusu järel rüüstati alevit rängalt. Ülestõusu järel asustati sinna venelasi ja nende tarbeks püstitati sinna aastal 1872 ka õigeusu kirik.
Aastal 1847 elas Užpaliais 515 juuti. Aastal 1897 olid alevi 740 elanikust 691 juudid. Teise maailmasõja eel oli juute 350. Asula vallutanud Saksa väed laastasid selle ja süütasid põlema. Sealsed juudid viidi mitmesse eri kohta hukkamisele. Põhjalikumalt asuti Užpaliaid taastama aastal 1967, mil asfalteeriti ka sealsed tänavad.
Carlos Agostinho do Rosário

Carlos Agostinho do Rosário de Campos (sündinud 26. oktoobril 1954) on Mosambiigi poliitik, kes oli 17. jaanuarist 2015 kuni 3. märtsini 2022 Mosambiigi peaminister. Ta kuulub FRELIMOsse ning oli ametis koos president Filipe Nyusiga. 
Ta on 1970. aastatest saadik olnud riigiametnik, aastatel 1987–1994 oli ta Zambezia provintsi kuberner. 1994. aastal kuulus ta lühikest aega parlamenti, pärast seda oli 1999. aastani põllumajandus- ja kalandusminister. Pärast sajandivahetust on ta olnud diplomaat mitmes Aasia riigis, viimati suursaadik Indoneesias.
Elulugu.
Rosário sündis 26. oktoobril 1954 Maxixes. Ta õppis Maputo Eduardo Mondlane ülikoolis majandust, hiljem Suurbritannias Wye kolledžis jätkusuutlikku põllumajandust ja maaeluarengu majandust. Wye kolledži lõpetas ta magistrikraadiga.
Aastal 1977 asus ta tööle avalike tööde ministeeriumi majandus- ja rahandusosakonda, kus ta püsis 1983. aastani. Ta oli 1980–1982 õppejõud Maputo tööstusinstituudis. Aastal 1983 sai temast põllumajandusettevõtte Citrinos de Manica peaökonomist.
Aastal 1987 nimetati ta Zambezia provintsi kuberneriks ja provintsikomitee peasekretäriks. Ta oli 1994. aastal lühikest aega parlamentlane, pärast seda kuni 1999. aastani põllumajandus- ja kalandusminister.
Ta oli 2002–2008 Mosambiigi kõrge volinik Indias ja Sri Lankal. Aastal 2009 nimetati ta Mosambiigi suursaadikuks Indoneesias, Malaisias, Singapuris, Tais ja Ida-Timoris. Ta oli sellel ametikohal kuni 17. jaanuarini 2015, kui president Filipe Nyusi ta peaministriks nimetas.
Opositsioonilise RENAMO liikmed on Rosário valitsusele ette heitnud kitsapõhjalisust, kõik 22 ministrit on FRELIMO liikmed.
Isiklikku.
Rosário huvitub jalgpallist ning on mänginud Mosambiigi noortekoondistes. Indoneesias saadikuks olemise ajal asutas ta diplomaatide jalgpallivõistkonna.
Vice

Vice on Kanada ja USA ajakiri, mis keskendub elustiilile, kunstidele, kultuurile ja uudistele ning poliitikale. See asutati 1994. aastal Montréalis alternatiivse punkajakirjana.
Ajakirja asutajad lõid hiljem meediaettevõtte Vice Media, mis koosneb divisjonidest, sealhulgas ajakirjast, aga ka veebiportaalist, uudisteüksusest, filmitootmisettevõttest, plaadifirmast ja kirjastusest. Alates 2018. aasta veebruarist on ajakirja peatoimetaja Ellis Jones. 
Ajakirja asutasid Suroosh Alvi, Gavin McInnes ja Shane Smith. Kui ajakiri 1994. aastal nime Voice of Montreal all tööd alustas, rahastas ajakirja väljaandmist valitsus. Asutajate eesmärk oli pakkuda ühiskonnale tööd ja kogukonnateenust. Kui toimetajad püüdsid hiljem oma algse kirjastaja Alix Laurentiga oma kohustused tühistada, ostsid nad ta välja ja nimetasid 1996. aastal ajakirja ümber, uueks nimeks sai Vice.
Selby piiskop

Selby piiskop on üks kolmest Inglismaa kiriku Yorki peapiiskopi sufragaanpiiskopist.
Selby piiskopid on olnud:
Mosambiigi peaministrite loend

Siin loetletakse Mosambiigi peaministreid alates 1974. aastast, kui ametisse asus Portugali Mosambiigi esimene peaminister.
Radu Berceanu

Radu Mircea Berceanu (sündinud 5. märtsil 1953 Râmnicu Vâlceas) on Rumeenia insener ja poliitik, ta on Demokraatliku Liberaalse Partei liige. Ta oli aastatel 2008–2010 Rumeenia transpordi- ja taristuminister.
Ta on lõpetanud keskkooli ja 1978. aastal Bukaresti Polütehnilise Instituudi lennunduse ja kosmosetehnoloogia erialal. Ta on õppinud ka 1990. aastal Kanadas parlamentaarsuse kursusetel ja 1991. aastal Ameerika Ühendriikides demokraatlike institutsioonide kursustel.
Pärast 1989. aasta Rumeenia revolutsiooni asus ta tegelema poliitikaga.
Ta oli 17. aprillist 1998 kuni 28. novembrini 2000 Rumeenia tööstus- ja kaubandusminister. 22. augustist 2006 kuni 5. aprillini 2007 oli ta Rumeenia transpordiminister. 22. detsembrist 2008 kuni 3. septembrini 2010 oli ta Rumeenia transpordi- ja taristuminister.
Ta oli aastatel 1990–2004 Rumeenia saadikutekoja (Rumeenia parlamendi alamkoja) liige. Aastatel 2004–2012 oli ta Rumeenia senati (Rumeenia parlamendi ülemkoja) liige.
Isiklikku.
Radu Berceanu on abielus ja tal on kaks poega.
Win Myint

Win Myint (birma keeles ဝင်းမြင့်; sündinud 8. novembril 1951) on Myanmari poliitik ja endine poliitvang, kes oli 30. märtsist 2018 kuni 1. veebruarini 2021 Myanmari president.
Ta oli aastatel 2016–2018 Myanmari esindajatekoja spiiker. Ta kuulus parlamenti alates 2012. aastast. 
Win Myinti nähti riiginõunik Aung San Suu Kyi olulise liitlasena, viimane oli teama ajal riigi valitsuse tegelik juht, kuid ei saanud põhiseaduse järgi president olla.
Ta kukutati sõjaväelise riigipöördega 1. veebruaril 2021 ning mõisteti 6. detsembril 2021 neljaks aastaks vangi.
Sherwoodi piiskop

Sherwoodi piiskop on Inglismaa Kiriku Southwelli ja Nottinghami piiskopi sufragaanpiiskop.
Piiskop on nimetatud Sherwoodi metsa järgi.
Sherwoodi piiskopid on olnud:
Win Myint (täpsustus)

Win Myint on mitme inimese nimi:
Lionel Aingimea

Lionel Rouwen Aingimea (sündinud 1969) on Nauru advokaat ja poliitik, kes oli alates 27. augustist 2019 kuni 29. septembrini 2022 Nauru president.
Elulugu.
Aingimea õppis Austraalias õigusteadust ning töötas MTÜ-s Regional Rights Resource Team, hiljem Marshalli Saartel riigiadvokaadina. Ta on olnud Lõuna-Vaikse ookeani ülikoolis õigusteaduse õppejõud.
Aingimea kandideeris 2013. aastal Menengi valimisringkonnas parlamenti, kuid ei osutnud valituks. Pärast ebaõnnestunud valimisi sai temast president Baron Waqa valitsuse justiitsminister.
2016. aasta valimistel läks Aingimeal paremini ning temast sai Menengi esindaja parlamendis ning justiits- ja piirivalve abiminister. Ta töötas justiitsminister David Adeangi alluvuses. Ta taasvaliti parlamenti 2019. aastal, president Waqa valituks ei osutunud. Uus parlamendikoosseis valis Lionel Aingimea riigi presidendiks, ta kogus 12 häält, konkurent David Adeang sai 6.
Arnold Arnold

Arnold Grigorjevitš Arnold (sünninimi Arnold Barski; vene keeles Арнольд Григорьевич Арнольд; 13. september 1897 Kiiev – 19. juuni 1969 Moskva) oli Nõukogude Liidu näitleja ning tsirkuse- ja estraadilavastaja. 
Arnold töötas 1921. aastast tsirkuse- ja estraadilavastajana. Aastatel 1943–1955 oli Moskva Riikliku Tsirkuse pealavastaja ja 1955–1960 Tsirkusekunsti Keskstuudio kunstiline juht. Olnud mustkunstnik Emil Kio repertuaari kuulunud mitme illusiooninumbri lavastaja.
Ta esines mitmes mängufilmis episoodilistes rollides, sealhulgas kultusfilmis "Lõbusad semud" (1934).
Arnold on maetud Novodevitšje kalmistule.
Emil Kio

Emil Teodorovitš Renard-Kio (sünninimi Emil Teodorovitš Hirschfeld; vene keeles Эмиль Теодорович Ренард-Кио; 11. aprill (vkj 30. märts) 1894 Moskva – 19. detsember 1965 Kiiev) oli Nõukogude Liidu tsirkuseartist (mustkunstnik). 
Kio sündis saksa-juudi proovireisija perekonnas (ema oli pärit Kuldīgast). Mustkunstnikuna hakkas estraadil esinema 1921. aastal, alates 1932. aastast tsirkuseareenil. Aastatel 1961–1965 tegid assistentidena kaasa tema etteastetes Moskva tsirkuses Emil Renard-Kio ja Igor Kio, kes pärast isa surma jätkasid esinemist iseseisvate kavadega.
Emil Kio suri detsembris 1965 olles Kiievis külalisetendustel. Ta on maetud Moskvas Novodevitšje kalmistule.
Igor Kio

Igor Emiljevitš Renard-Kio (sünninimi Igor Emiljevitš Hirschfeld; vene keeles Игорь Эмильевич Кио; 13. märts 1944 Moskva – 30. august 2006 Moskva) oli Venemaa mustkunstnik. 
Igor Kio sündis mustkunstnik Emil Kio perekonnas. Esimest korda astus ta publiku ette soolonumbris 1959. aastal 15-aastaselt Moskva tsirkuse areenil (asendas haigestunud isa). Kuni isa surmani 1965. aastal esines koos vend Emiliga isa atraktsioonides assistentidena, seejärel iseseisvate kavadega tsirkuseareenil ja estraadilaval. 
Ta on maetud Novodevitšje kalmistule.
Isiklikku.
Igor Kio oli kolm korda abielus. Esimese abikaasa Galina Brežnevaga (1929–1998) oli Kio ametlikult abielus vaid kümme päeva.
Emil Renard-Kio

Emil Emiljevitš Renard-Kio (sünninimi Emil Emiljevitš Hirschfeld; vene keeles Эмиль Эмильевич Ренард-Кио; sündinud 12. juulil 1938 Ordžonikidzes) on Venemaa mustkunstnik. 
Emil Renard-Kio sündis mustkunstnik Emil Kio perekonnas. Pärast 1960. aastal Moskva Ehitusinstituudi lõpetamist töötas ühe aasta sillaehitustrustis meistrina. 1961. aastal hülgas õpitud eriala ja hakkas esinema koos vend Igoriga Moskva tsirkuses isa atraktsioonides assistendi rollis. Pärast isa surma 1965. aastal esines iseseisvate kavadega tsirkuseareenil ja estraadilaval.
Tauragnai

Tauragnai on alev Leedus Utena rajoonis, Tauragnai valla halduskeskus. Alev asub Tauragnase ja Labė järve vahel. 
Tauragnais on põhikool, postkontor ja raamatukogu. Vaatamisväärsusteks on koduloomuuseum ja kaks lohukivi. Alevist idas asuvad Tauragnai ja Taurapilise linnamäed jäävad Aukštaitija rahvusparki.
Nimi.
Alev on nime saanud Tauragnai järve järgi. Järve nimi tuleneb omakorda sõnadest "tauras", mis tähendab tarvast, ja "ragas", mis tähendab sarve. 
Ajalugu.
Alevi juures asub Tauragnai linnamägi. Selle kõrgus on 12 m, pindala 16×10 meetrit. Linnusena oli kasutusel pikliku künka keskmine osa. Linnamägi oli kasutusel esimese aastatuhande algusest teise aastatuhande alguseni, sellest edelas asub 0,5 ha suurune asulakoht. Linnamäest kirdes asuvad Tauragnai muinaskalmed. Aastal 1970 tehti seal arheoloogilised uuringud.
Legendi kohaselt olevat Tauragnai asutanud vürst Rigimantas. Kirjalikes allikates on Tauragnaid esmamainitud aastal 1373. Toona oli tegemist Taurapilise linnamäega, kus asus Tauragnai linnus. Liivi ordu väed põletasid selle aastal 1433 maha. "Thovraxe" nimelist paika on küll mainitud Mindaugase poole üle läinud seelide valduste nimekirjas, kuid selle näol oli tõenäolisemalt tegemist Anykščiai rajoonis asuva Lašiniai linnamäega.
Aastal 1387 andis Jogaila Tauragnai linnuse ja ümbritsevad maad Vilniuse piiskoppide käsutusse. Esimesed teated Tauragnais asuvast kirikust pärinevad aastast 1498. Alev ja selle ümbruskond jäid piiskoppide valdusse aastani 1797.
XV sajandil tekkis Tauragnai asukohta alev. Aastal 1792 pärinevad esimesed teated sealsest mõisast, mille ehitisteks olid pruulikoda, viinaköök ja neli kõrtsi.
XIX sajandi keskpaigas oli Tauragnai mõisa omanikuks jaanuariülestõusus osalenud Puslovskis. Mihhail Muravjovi eestvedamisel küüditati suurem osa ülestõusuga seotud inimestest Siberisse, nende asemele asustati aga venelasi. Tsaariajal oli Tauragnai venekeelne nimekuju Таврогины. Aastal 1874 valmis uus katoliku kirik. Aastal 1893 alev põles. Aastail 1919–1920 oli Tauragnai mõnda aega Poola vägede käes. Aastal 1944 põles alev taas, tules hävis ka kirik.
Sõja järel tegutsesid alevi ümbruskonnas Leedu metsavennad, kokku varjas end metsades ligi 120 inimest. Aastal 1959 rajati alevisse kultuurimaja, mille ruumidesse aastal 1971 rajati Teofilis Tilvytise muuseum, mis aga sajandi lõpus kujunes koduloomuuseumiks. Kihelkonna rahvas kogunes jumalateenistusteks kas pastoraadi majja või kalmistul asuvasse kabelisse, kuni aastal 1969 valmis uus kirikuhoone.
Vassili Demut-Malinovski

Vassili Ivanovitš Demut-Malinovski (vene Василий Иванович Демут-Малиновский; 13. märts (vkj 2. märts) 1778 Peterburi – 28. juuli (vkj 16. juuli) 1846 Peterburi) oli Venemaa skulptor ja õppejõud.
Anton Hamulecki

Anton Hamulecki (vene keeles Антон Маркович Гамулецкий "Anton Markovitš Gamuletski"; 1753 Poola –1850) oli Venemaa Keisririigi mustkunstnik.
Hamulecki sündis Preisi armee oobersti perekonnas. 27-aastaselt sai ta tuttavaks okultist krahv Alessandro Cagliostroga, kes külastas 1780. aasta mais Varssavit. Cagliostro "maagilised seansid" avaldasid Hamuleckile suurt muljet. Kasutades oma teadmisi optikast, mehaanikast ja füüsikast hakkas Hamulecki tõsiselt tegelema erinevate illusionistlike leiutistega. 
Arendades edasi Cagliostro võtteid, lõi ta originaalseid illusiooniefekte. 1794. aastal sõitis Hamulecki Venemaale, kus töötas Riias ja Peterburis. 1808. aastal hülgas ta riigiteenistuse kolleegiumiregistraatori teenistusastmes.
Juba olles auväärses eas avas ta laiemale publikule oma Mehaanikakabineti ja hiljem täiustatud sisustusega Võlumiste Templi ehk Härra Hamulecki Mehaanika-, Füüsika- ja Optikakabineti.
Peter Kadhammar

Kjell Peter Kadhammar (18. juulil 1956 Säffles Värmlandi läänis) on Rootsi ajakirjanik ja kirjanik.
Ta on nooruses olnud Rootsi Kommunistliku Partei häälekandja Gnistan kaastööline. Tema 2000. aastal auhinnatud kuueosaline uurimuslik reportaažisari ilmus Expressenis.
Ta on aastaid töötanud Aftonbladetis reporteri ja kolumnistina.
Teoseid.
Ta on kirjutanud lähiajalooteemalisi raamatuid, mis muuhulgas käsitlevad konflikte Jugoslaavias, Hongkongis, Iraagis jms.
Teos räägib 1940. aastate lõpul Rootsist lähtunud luurevõrgust NSV Liidu poolt okupeeritud Balti riikides ja sellest, kuidas Nõukogude julgeolek nende kavatsused üle mängis. Raamat keskendub eestlase Evald Halliski saatusele.
Keskjooks (jalgratas)

Keskjooks on jalgratta väntasid ringi ajav võlli ja kuullaagrite süsteem. Keskjooksu võlli otste külge kinnituvad vändad. Kinnituseks kasutatakse kante, vanematel jalgratastel ka kiile.
Hadjatš

Hadjatš (ukraina Гадяч, vene Гадяч) on oblastilise alluvusega linn Ukrainas Poltava oblastis, Hadjatši rajooni halduskeskus (ei kuulu ise rajooni koosseisu). Hadjatš asub Poltavast umbes 97 km põhjaloodes.
Hadjatši on esmamainitud 1533. aastal, linnaõigused sai 1643. aastal.
Ukraina 2001. aasta rahvaloenduse andmetel oli Hadjatši elanikest ukrainlasi 94,45%, venelasi 4,69%, valgevenelasi 0,36%, armeenlasi 0,07% ja tatarlasi 0,07%.
Heino Tiivel

Heino Kaljo Tiivel (15. märts 1922 Tõlliste vald Valgamaa – 28. august 1994 Tallinn) oli eesti arstiteadlane, kirurg ja onkoloog.
Elukäik.
Lõpetas aastal 1940 Valga Gümnaasiumi ja Tartu Riikliku Ülikooli arstiteaduskonna 1949. Kaitses Meditsiiniteaduste kandidaadi kraadi 1964 Leningradis NSVL MA Röntgenoloogia ja Radioloogia Keskinstituudis.
Töötas Tartu Haavakliinikus 1949–1952, Tallinna Keskhaiglas 1957–1959, Kirgiisi NSV Onkoloogia ja Radioloogia TUI 1964–1968 ja Tartu Onkoloogia dispanseris 1968–1974. Valiti 1971 TÜ sünnitusabi ja günekoloogia kateedri onkoloogia dotsendiks (kuni 1974). Aastatel 1974–1993 Tallinna Vabariikliku Onkoloogia dispanseri peaarsti asetäitja ja konsultant.
Uurimisvaldkonnad: kilpnäärme ja rinnanäärme kasvajad, nende metastaseerumine ja ravimeetodid.
Isiklikku.
Tema isa oli koolijuht ja pedagoog Ainto Tiivel. Tema poeg on bioloog ja diplomaat Toomas Tiivel.
Cessna 150

Cessna 150 on USA Cessna Aircraft Company ülatiivaline, kahekohaline, metallkonstruktsiooniga õppelendudeks loodud ninatelikuga väikelennuk, esmalend 1957. aastal. 
Lennuki sarjana ehitamine algas 1958. aastal. Selle lennuki alusel loodi hiljem uuendatud lennuk Cessna 152. Kuna Cessna 150 on kütusekulult säästlik, konstruktsioonilt ja juhitavuselt lihtne, kasutatakse seda tänapäeval jätkuvalt kogu maailmas õppelennukina.
Lennuki ehitus.
Cessna 150 on täismetall-, poolmonokokk-konstruktsiooniga ühemootoriline väikelennuk. Selle lennuki tunneb ära kabiini iseloomulikult suure tagumise sfäärilise klaaspinna järgi.
Tehnilised andmed.
Tabelis on esitatud Cessna 150 tehnilised andmed.
Uuendused.
Cessna 150 ja 152 -le lisati tiiva aerodünaamikat parandavad metallribad. Federal Aviation Administrationi 1977. aasta uuringus „Analysis of Selected General Aviation Stall-Spin Accidents“ tuvastati, et Cessna 150 on uuritud lennukite hulgas varisemiste ja pööriste tüüpi õnnetustes neljandal kohal. Seetõttu tehti põhjalik analüüs, et välja selgitada, kuidas seda probleemi lahendada. Edaspidi lisati mudelitele Cessna 150 ja 152 tiiva tüveosale metallribad. Täpse suurusega metallribad kinnitusid mõlema tiivapoole esiservale ettenähtud kohas. Selle tulemusena vähenes lennuki tahtmatu pöörisesse sattumise tõenäosus.
Mootor.
Cessna 150 kolbmootor on 4-silindriline õhkjahutusega 100 hobujõuline Continental O-200 ridamootor. Lennukit on testitud võimsama mootoriga Lycoming O-320-E-2D, mis arendab 150 hobujõudu.
Ülemjooks (tarkvara)

Ülemjooks on avatud lähtekoodiga tarkvaraarenduse protsessis koodikogum, mis on fookuses olevast projektist algelisem või üldisem ning mida fookuses olev projekt kasutab.
Ülemjooksul ehk ülesvoolu paiknevad projektid on sellised, mis on fookuses oleva projekti jaoks koodi lähteallikad ning ülemjooksus tehtud uuendused võetakse tavaliselt kasutusele ka alamjooksu ehk allavoolu paiknevates projektides. Avatud lähtekoodiga tarkvaraarenduse heaks tavaks on ülemjooksu projektides leitud puudusi ning allavoolu-projektides tehtud parandusi teatada ülesvoolu paiknevatesse projektidesse, seda alamjooksul paiknevate projektide endi huvides.
Rheinisch-Bergischer Kreis

Rheinisch-Bergische Kreis on haldusüksus Saksamaa Nordrhein-Westfaleni liidumaa Kölni-Bonni piirkonnas.
Ajalugu.
"Bergisches Landi" ala kuulus Bergi krahvkonnale enamuse keskajast ja andis seega kreisile oma nime.
1816. aastal pärast kogu Reinimaa minemist Preisimaa alla loodi praeguse kreisi alal Wipperfürthi, Mülheimi, Lennepi, Opladeni ja Solingeni kreisid. 1819. aastal liideti Opladen ja Solingen suuremaks Solingeni kreisiks. 1929. aastal loodi uus Rhein-Wupperi kreis, kui mitu valda liideti Wuppertali, Remscheidi ja Solingeni linnadega. 1932. aastal liideti juurde Mülheimi ja Wipperfürthi kreisid, moodustati vana "Rheinisch-Bergische Kreis". Lõpuks 1975. aastal liideti enamus Rhein-Wupperi ja Rheinisch-Bergischi kreisi aladest, moodustati praegune kreis.
Geograafia.
Kreis moodustab "Bergisches Landi" lääneosa, kus Sauerlandi kõrgustik laskub Reini orgu.
Viljandi KEK-i Kammerkoor

Viljandi KEK-i Kammerkoor oli Viljandis aastatel 1983–2000 tegutsenud kammerkoor.
1983. aasta novembris asutas Riina Trumm Viljandi Noortekoori, olles ka ise koori esimene dirigent. Koori esimene kontsert toimus 1984. aasta kevadel. Nelja aasta pärast hakkas koor kandma Viljandi KEK-i Kammerkoori nime, sest Viljandi KEK võttis koori oma tiiva ja toetuse alla. Taasiseseisvunud Eestis oli koori nimi lihtsalt Viljandi Kammerkoor.
2000. aastal asutas Toomas Voll koori baasil uue koori – Viljandimaa Kammerkoori –, mis tinglikult peab Riina Trummi koori oma eelkäijaks, kuid on siiski uus kollektiiv.
Riina Trummi kõrval tegutses 1980. ja 1990. aastatel teise dirigendina Peeter Konovalov. Veel on koori dirigendina tegutsenud näiteks Anu Haamer.
Koori algusaastatel oli kontsertmeister pianist Tõnu Kallaste. Organistina on kooriga koostööd teinud Ülle Noormägi. Koos Viljandi Linnakapelliga osalesid noortekoori lauljad ühel Valga koorifestivalil. Koos kantriansambliga Pääsupojad esitati muu hulgas menukat kantrikava.
Lepapilvik

Lepapilvik ("Russula alnetorum") on pilvikuliste sugukonda pilviku perekonda kuuluv seen.
Lepapilvikul on violetne kübar ja valged eoslehekesed. Kübar on enamasti 2,5-4 cm lai. Seenejalg on 3–5 cm pikk.
Vasalemma sild

Vasalemma sild on raudbetoonist kaarsild üle Vasalemma jõe.
Keila–Haapsalu maantee 15. kilomeetril asus 1958. aastal ehitatud Vasalemma jõe betoonsild. Kuna see ei vastanud liiklusohutusnõuetele, ehitati selle asemele 2019. aastal uus raudbetoonist kaarsild, mille pikkus on 38 ja laius 11 meetrit.
Lubatud sõidukiirus on sillal 50 km/h ja keskmine liiklussagedus 4200 sõidukit ööpäevas.
Recklinghauseni kreis

Recklinghauseni kreis [ʁɛklɪŋˈhaʊzən] on omavalitsus Saksamaa Nordrhein-Westfaleni liidumaa keskosas.
Peale Hannoveri regiooni on Recklingshauseni kreis rahvaarvult suurim mittelinnaline ringkond Saksamaal.
Ajalugu.
Keskajal oli tänapäeva Recklinghausenit ümbritsev ala tuntud kui "Vest" Recklinghausen, territoorium kuulus Kölni kuurvürstkonnale. Aastatel 1446-1576 oli see ala renditud Gemeni isandkonnale (nüüd Borkeni linna osa) ja Schaumburg-Lippele. 1811. aastal liideti territoorium Bergi suurhertsogkonnaga ja 1815. aastal sai sellest Preisimaa Vestfaali provintsi osa.
Kreis loodi 1816. aastal. Pärast mitut muudatust omandas see tänased piirid, viimane muudatus toimus 1975–76. See on ka üks vanemaid kreise Saksamaal.
Geograafia.
Recklinghauseni kreis asub Ruhrimaa põhjaosas, Ruhrimaa linnalised osad lõunas ja maapiirkond "Münsterland" põhjas. Lippe jõgi voolab läbi kreisi.