tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Johannes Hirv

Johannes Hirv (kuni 1939. aastani Johannes Hirsch; 2. detsember 1900 Koigi vald, Sõrandu – 28. jaanuar 1953 Tartu) oli eesti skulptor ja kunstiõpetaja.
Ta õppis 1923–1931 Kõrgemas Kunstikoolis Pallas Ado Vabbe juures maalimist ja Anton Starkopfi ateljees skulptuuri. Lõpetas kooli skulptuurierialal 1931 ning sooritas ka joonistamisõpetaja kutseeksami.
Johannes Hirv töötas aastatel 1931–1932 Valga Poeglaste Gümnaasiumis ja tütarlastegümnaasiumis ning 1932–1938 Valga Ühisgümnaasiumis, keskkoolis ja erakaubanduskoolis, 1931–1934 ka Valga Läti Eraühisgümnaasiumis joonistusõpetaja ja 1934–1938 koolijuhataja. 1938–1944 Tartu II ja V gümnaasiumi ja Õpetajate Seminari joonistusõpetaja. Ta oli Tartu Riikliku Kunstiinstituudi õppejõud. 
Johannes Hirve looming sisaldab põhiliselt portreid, materjalidest eelistas ta marmorit. 
Kuulus kunstiühingusse Pallas ja oli Eesti Kunstnike Liidu liige.
Johannes Hirv koos skulptor Martin Saksaga on Tartus Vabaduse puiestikus 1952. aastal avatud Friedrich Reinhold Kreutzwaldi monumendi autor.
Samuli Kosminen

Samuli Kosminen (sündinud 1974) on soome löökpillimängija.
Ta esindas ansambli Edea koosseisus Soomet 1998. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel.
Ta on ka islandi bändi múm liige.
Tõstamaa kihelkond

Tõstamaa kihelkond (lühend Tõs, saksa "Kirchspiel Testama") oli kihelkond Pärnumaal ja Liivimaa kubermangu Pärnu kreisis.
Tõstamaa kihelkonda kuulus ka Kihnu saar.
Tõstamaa kirikukihelkond eraldati 1670ndail aastal Pärnu praostkonna maadest, Tõstamaal asutati, Tõstamaa Maarja koguduse pastori Sigismund Sege ajal 1679–1697, lühikest aega enne 1680. aastat oma pastoraat.
Kihelkonna alad tänapäeval.
Tõstamaa kihelkonna ala kattub suuremas osas Pärnu maakonna Pärnu linna ja Kihnu vallaga.
Anna kihelkond

Anna kihelkond (saksa keeles "Kirchspiel Annen") oli kihelkond Järvamaal ja Eestimaa kubermangu Järva kreisis. Selle pindala oli umbes 161 km².
Piirkonna ajalugu.
Kihelkond moodustati 17. sajandi algul, varem kuulus enamik selle alasid Peetri kihelkonna koosseisu.
Alates 1738. aastast oli Paide ja Anna kirikus ühine pastor ning Anna ja Paide kihelkondade piirkonda nimetati Paide ja Anna kihelkonnaks, Paide-Anna kihelkonnaks.
Anna kihelkonna mõisad.
Kihelkonnas paiknes seitse mõisat: üks kirikumõis, kaks rüütlimõisast peamõisat koos kahe kõrvalmõisaga ning kaks poolmõisat. Lisaks veel kolm karjamõisat.
Kihelkonna alad tänapäeval.
Tänapäeval jäävad kihelkonna alad Järvamaa koosseisu, moodustades Paide linna põhjapoolse osa.
Iisaku kihelkond

Iisaku kihelkond (lühend Iis, saksa keeles "Kirchspiel Isaak") oli kihelkond Virumaal ja Eestimaa kubermangus Viru kreisis.
Kihelkond moodustati 1654. aastal Jõhvi ja Vaivara kihelkonna osadest. Sellistes piirides eksisteeriris kihelkond iseseisvana aastani 1744 ning aastatel 1744–1867 kuulus piirkond Jõhvi ja Viru-Jaagupi kihelkondadesse.
Kihelkond asutati uuesti 1867. aastal peamiselt Jõhvi kihelkonna hõredate lõunapoolsete alade baasil. Väiksel määral hõlmati ka Viru-Jaagupi kihelkonna idaosadest. Kihelkond oli pindalalt suur, kuid hõreda asustusega.
Iisaku kihelkonna mõisad.
Kihelkonnas paiknes kümme mõisat – üks kirikumõis, neli rüütlimõisast peamõisat koos nelja kõrvalmõisaga ning üks poolmõis. Lisaks veel üks karjamõis.
Iisaku kihelkonna pärand.
Eesti Rahva Muuseumi vanavarakogujad läksid Iisaku kihelkonda juba muuseumi sünniaastal – 1909. Korjajad olid kunstnik Nikolai Triik ja matemaatikatudeng Eduard Pedak. Matkal koguti 104 eset.
Iisaku kihelkonnas kanti erinevalt teistest Virumaa kihelkondadest kahte tüüpi rahvarõivaid. Iisaku ümbruses kujunes 17.– 18. sajandi paiku välja
kakskeelne rahvastik, kes rääkis eesti ja vene segakeelt ning keda kutsuti poluvernikuteks.
Järgmine vanavarakogujate kogumismatk toimus 1920. aastal, koguja oli Tartu Reaalkooli õpilane Theodor Vaas. Praegu on Iisaku kihelkonnast muuseumis 358 eset, 8 kogumismatkapäevikut, 85 etnograafilist joonist, umbes 1000 fotot jm.
Kihelkonna alad tänapäeval.
Kihelkonna maad jäävad tänapäeval Ida-Viru maakonna Alutaguse valla aladele.
Rakvere kihelkond

Rakvere kihelkond (lühend Rak) on ajalooline kihelkond Virumaal ja Eestimaa kubermangus Viru ehk Rakvere kreisis.
Kihelkond asutati 14. sajandi lõpul või 15. sajandi alguses Viru-Nigula, Haljala ja Viru-Jaagupi kihelkonna kokkupuutuvatest äärealadest. Esimest korda on kihelkonda kirjalikult mainitud 1419. aastal.
Kihelkond kuulus Rakvere ja Viru kreisidesse ning piirnes Eestimaa kubermangus Kadrina, Haljala, Viru-Nigula ja Viru-Jaagupi kihelkonnaga ja Järva kreisiga.
Rakvere kihelkonna mõisad.
Kihelkonnas paiknes 14 mõisat – 1 kirikumõis, 10 rüütlimõisast peamõisat koos 1 kõrvalmõisaga ning 2 poolmõisat. Lisaks veel 6 karjamõisat.
Kihelkonna alad tänapäeval.
Tänapäeval kuuluvad kihelkonna alad Lääne-Virumaa koosseisu. Kihelkonna lääneosa moodustab Rakvere valla tuumiku ja idaosa Rakvere valla tuumiku. Kihelkonna keskosas paikneb Rakvere linn. Väike kihelkonna lõunapoolne ots kuulub Vinni valda.
Väike-Maarja kihelkond

Väike-Maarja kihelkond (lühend VMr, saksa keeles "Kirchspiel Klein-St. Marien") on ajalooline kihelkond Virumaal ja Eestimaa kubermang Viru (Rakvere) kreisis.
Piirkonna ajalugu.
Kihelkond asutati 14. sajandi keskpaigas. Enamik selle aladest kuulus varem Simuna kihelkonda.
Esimest korda avati Väike-Maarjas kihelkonnakool 1723. aastal, teist korda 1750. aastal, kuid püsima jäi alles 1873. aastal.
Väike-Maarja kihelkonna mõisad.
Kihelkonnas paiknes 18 mõisat: 1 kirikumõis, 11 rüütlimõisast peamõisat koos 3 kõrvalmõisaga ja 3 poolmõisat. Lisaks oli seal 6 karjamõisat.
Väike-Maarja kihelkonna pärand.
Eesti Rahva Muuseumi kogudes on Väike-Maarja kihelkonnast 567 eset: rahvarõivaste osi, ehteid, käsitööesemeid, töövahendeid, põllutööriistu jne. Fotokogus on ligi 400 fotot, millel on jäädvustatud rõivastust, käsitööesemeid, sündmusi ja tegevusi (sõnnikuvedu, kartulivõtmine jne), inimesi (nt sportlased), hooneid. Esimest korda käisid muuseumi vanavarakogujad kihelkonnas 1910. aasta augustis.
Väike-Maarja keskuses 19. sajandil ehitatud endises kihelkonnakooli hoones asub Väike-Maarja muuseum, kus olev väljapanek tutvustab Väike-Maarja kihelkonna kultuuripärandit.
Kihelkonna alad tänapäeval.
Kihelkond jääb tänapäeval tervikuna Lääne-Virumaa aladele. Kihelkonna enamiku katab Väike-Maarja vald. Kihelkonna loodeserv kuulub Tapa valda.
Ingrid Puusta

Ingrid Puusta (sündinud 8. novembril 1990 Tartus) on Eesti purjesportlane (surfar).
Puusta on treeninud Pirita surfiklubis, treeneriks Jaak Lukk. Puusta koduklubi on Noblessneri Jahtklubi Purjetamiskool (NYCS).
Haridus.
Ta lõpetas Tallinna Ühisgümnaasiumi 2010. aastal ja Aarhusi äriakadeemia (inglise "Business Academy Aarhus") biotehnoloogia erialal 2015. aastal Taanis. 2016. aastast õpib ta Tallinna Ülikooli magistriõppes ja teeb uurimistööd molekulaarse biokeemia alal.
Saavutused.
Ta esindas Eestit 2012. aasta suveolümpiamängude purjeregatil Portlandis klassis. Ingrid Puusta sai 15. koha.
2016. aastal võitis Puusta Eesti Jahtklubide Liidu Purjetamise Eesti meistrivõistluste sarja Tallinna Nädala regati RS:X klassi.
Puusta lõpetas Rio de Janeiro olümpiaregati 11. kohaga. Tokyo 2020 suveolümpiamängudel saavutas sportlane stabiilsete sõitudega 16. koha.
25. septembril 2016 ületas Ingrid Puusta purjelaual Läänemere, olles esimene naine, kes seda teinud. Ta alustas teekonda Gotlandi külje all asuvalt Farö saarelt ja lõpetas Türju lähedal Saaremaal. Puusta startis Rootsist hommikul kell 7.37 ja finišeerus kell 21.25. Tema 164,5 km pikkuse sõidu ajaks kujunes vaiksete tuuleolude tõttu 13 tundi ja 48 minutit. Purjetamise eesmärk oli juhtida tähelepanu puuetega inimeste purjetamisvõimalustele.
2019. aastal Jaapanis Enoshimas peetud eelolümpia Ready Steady Tokyo purjeregatil sai Ingrid Puusta medalisõidus kolmanda ja regati üldarvestuses kaheksanda koha. Järgnenud MK-etapilt tuli 12. koht. RS:X klassi MMilt Garda järvel Itaalias naasis ta 28. kohaga, olles võtnud kuldgrupis ka ühe sõiduvõidu. 2020. aasta RS:X klassi MMil Sorrentos Austraalias sai sportlane 16. koha.
2020. aasta oktoobris Garda järvel Campiones toimunud uue, Pariisi olümpiamängudel kavva tuleva purjelauaklassi iQFOiL maailmamängudel sai olümpiasurfar Ingrid Puusta 65 konkurendiga võisteldes 25. koha. Oma esimestel uue olümpiaklassi iQFOil Euroopa meistrivõistlustel Marseilles's Prantsusmaal purjetas ta 68 võistleja hulgast 46. kohale.
2020. aasta RS:X Euroopa meistrivõistlustel, mis peeti 22.–28 novembril Portugalis Vilamouras, sai sportlane 13. koha.
Ingrid sai 34. koha 2023. aasta iQFOiL Euroopa meistrivõistlustel, mis toimusid tugeva tuulega oludes Patras, Kreekas.
Isiklikku.
Puusta on sündinud Tartus. Tema elukaaslane ja treener on lõuna-aafriklasest purjetamistreener Matthew Rickard. Puusta tutvus temaga 2011. aastal Austraalias toimunud purjetamise MM-il. Hiljem käisid nad kordamööda teineteisel külas Suurbritannias ja Taanis, kuna Rickard töötas Londonis ja Puusta õppis Aarhusis.
Viljandi kihelkond

Viljandi kihelkond (lühend Vil, saksa k. "Kirchspiel Fellin") oli ajalooline kihelkond Rootsi aegsel Pärnumaal ja Liivimaa kubermangus Viljandi kreisis Viljandimaal, mille alad jäävad Viljandi linna ümbrusse.
Viljandi kirikukihelkonda on mainitud 1234. aastal, kui paavsti kirjas on nimetatud Tartu piiskopkonnas 7 kihelkonda: Viljandi, Tarvastu, Otepää, Palamuse, Moche ja Noremegunde (viimase nimetuse all tuleb vist mõista Põltsamaa ja Pilistvere kihelkondi) ja ka nende preestreid.
1911. aastal moodustati Viljandi kihelkonna lääneosast Kõpu kihelkond.
Harri Kirvesniemi

Harri Tapani Kirvesniemi (sündinud 10. mail 1958 Mikkelis) on soome endine murdmaasuusataja.
1989. aasta maailmameistrivõistlustel võitis ta kulla 15 km distantsil. Olümpiamängudel on ta võitnud kuus pronksi.
Isiklikku.
Tema abikaasa on murdmaasuusataja Marja-Liisa Kirvesniemi.
Mahu kihelkond

Mahu kihelkond ("Maum", "Maholm") oli Virumaa muinaskihelkond.
On arvatud, et kihelkonnale andis nime Mahu küla. Mahu kihelkonna ja Lääne-Virumaa suurim keskus oli Tõrma.
Mahu kihelkond asus Soome lahe rannikul, asustuskeskusega Pada-Koila ümbruses, kust on teada kolm linnust, millest muinasaja lõpul oli arvatavasti kasutusel Pada linnus (teised olid Padaoru ja Koila linnused). Mahu kihelkond piirnes idas Askele, lõunas Lemmu ja läänes Rebala kihelkonnaga. Taani hindamisraamatu andmetel oli Mahu põllumajandusliku maa suuruseks 560 adramaad.
Muinaskihelkonna alale asutati 1220. aastatel Viru-Nigula kirikukihelkond.
Esimene Maailm

Esimene Maailm (ka vähemusmaailm) on pärast II maailmasõda kasutusse tulnud mõiste, mille all mõeldakse rikkaid kapitalistlikke tööstusriike (enamik Euroopa riike, USA, Jaapan, Austraalia, Uus-Meremaa). Mõistet kasutatakse eriti poliitilis-majanduslikes analüüsides.
Lloyd Blankfein

Lloyd Craig Blankfein (sündinud 20. septembril 1954) on Ameerika Ühendriikide investeerimispankur. 
Lloyd Blankfein on investeerimispanga Goldman Sachs tegevjuht ja nõukogu esimees alates 31. maist 2006, mil ettevõtte eelmine tegevjuht Henry Paulson nimetati USA rahandusministriks George W. Bushi administratsioonis.
Teine Maailm

Teine Maailm oli külma sõja ajal (1945–1991) kasutatud nimetus Nõukogude Liidu ja tema liitlaste kohta. Väljendit kasutati ka laiemalt kõigi kommunistlike ja sotsialistlike riikide kohta. 
Nõukogude Liidu lagunemise järel on Teise Maailma mõiste kasutus märgatavalt vähenenud, kuid piiratud määral kasutatakse seda edasi postsotsialistlike maade või majandusnäitajatelt mitte Esimese Maailma ega Kolmanda Maailma hulka kuuluvate riikide kirjeldamiseks.
Ajalooline mõiste.
Teise maailma mõiste pärineb kolme maailma mudelist, mille tõi 1952. aastal laiemasse kasutusse Prantsuse rahvastikuteadlane Alfred Sauvy. Tema käsitluses moodustasid esimese maailma kapitalistlikud industrialiseerunud riigid, teise sotsialistlikud riigid ja kolmanda arengumaad.
Teise maailma riike ühendasid mitmed tunnused nagu sotsialismi propageerimine, tsentraalne planeeritud majandussüsteem, üheparteiriigid ja maailmas keskmine sissetulekute tase. Teise Maailma umbes 20 riigist jäi enamus suurematest rahvusvahelistest majandusorganisatsioonidest eemale ja kauples peamiselt omavahel. Teine maailm konkureeris esimese maailmaga poliitilise ja majandusliku mõjuvõimu pärast Kolmandas Maailmas.
Teise Maailma riigid.
Teise Maailma riikide loend võib sõltuda ajaperioodist ja täpsest definitsioonist. Peaaega alati loetakse Teise Maailma hulka sotsialismileeri juhtriike Nõukogude Liitu ja Hiinat ning idabloki riike. Teise Maailma riikide hulka on arvatud järgmiseid riike:
Kaasaegne mõiste.
Nõukogude Liidu lagunemise järel vähenes Teise Maailma mõiste kasutus ning väljendi tähendus muutus. Tänapäeval kasutatakse seda tavaliselt rohkem majanduslike mõõtmete võrdluses. Kui esimene maailm on nii-öelda arenenud riigid ja kolmas maailm arenguriigid, siis teise maailma riigid on need, mis kahe maailma vahel asuvad.
Teise maailma riigid võivad, aga ei pea, tänapäeva kasutuses olema endised kommunistlikud riigid. Seetõttu on tänapäeval teise maailma mõiste piirid ja kasutus hägustunud.
Kolmas Maailm

Kolmas Maailm (ka enamusmaailm) on mõiste, mille all mõeldakse enamikku Aasia, Aafrika ja Ladina-Ameerika ning Kariibi mere riike, millest paljud olid 20. sajandi keskpaigani kolooniad.
Tänapäeval on need riigid madalama industrialiseerimisastmega ning elustandardiga kui Esimese Maailma riigid.
Algul kandis mõiste Kolmas Maailm positiivset ideed, et majanduslikult võivad need riigid areneda erinevalt Esimesest ja Teisest Maailmast. Hiljem on aga mõiste omandanud negatiivse tähenduse ning seda on seostatud kehvade elamistingimuste, suurte sotsiaalsete kontrastide, majandusliku stagnatsiooni ja poliitilise ebastabiilsusega.
Samas on uute tööstusriikide tekkimine ja samal ajal paljude riikide vaesumine või stagnatsioon muutnud mõiste Kolmas Maailm mõttekuse küsitavaks, sest see on liiga laiaulatuslik (sellest ka mõnikord kasutatud sünonüüm "enamusmaailma").
Mõiste päritolu.
Mõiste võttis kasutusele prantsuse demograaf Alfred Sauvy (1898–1990). Edaspidi hakati Kolmandaks Maailmaks nimetama eelkõige neid riike, mis 1961. aastal ühinesid Mitteühinemisliikumiseks ja end ida-lääne vastasseisust distantseerisid. Prantsuse koloonias Martinique'is sündinud poliitik ja psühhiaater Frantz Fanon (1925–1961) tegeles kogu elu rassismi ja kolonialismi ületamise teemadega. Teoses “Selle maailma neetud” võrdsustas ta Kolmanda Maailma allasurutud, vähearenenud maailmaga. Sellest alates kinnistus see majanduslikult vähearenenud riikide nimetus kõnekeeles.
Rahumäe tee

Rahumäe tee on tänav Tallinnas Kristiine ja Nõmme linnaosas.
Tänav algab A. H. Tammsaare teelt ja suundub lõunasse, kulgeb läbi Rahumäe kalmistu, teeb kaks käänakut ning lõpeb Raudtee tänaval. Rahumäe tee ristub Tuisu, Elektroni, Energia, Tervise, Piiri tänavaga.
Rahumäe tee 2 asus autoremonditöökoda
Rahumäe tee 4a asub, 1995. aastast Vahipataljoni hoone.
Rahumäe tee 4b asub Välisluureameti hoone.
Nõukogude ajal paiknes Järve piirkonnas Rahumäe tee ääres NSV Liidu piirivalve 106.Tallinna piirivalvesalga piirivalve staap. 
Rahumäe tee 6 endise NSV Liidu Siseministeeriumi, Eesti NSV Siseministeeriumi operatiivalluvuses olnud NSV Liidu Siseministeeriumi Sisevägede 357. konvoipolgu s/o 7519 ja Sisekaitse Operatiivrügemendi asukohas, Rahumäe tee 6/1 tegutsesid Põhja Prefektuuri Lõuna politseijaoskond, Kristiine konstaablijaoskond ja tänapäeval Põhja prefektuuri Lääne-Harju politseijaoskond. 
Rahumäe tee 5 asub Tallinna uus juudi kalmistu.
Rahumäe tee 8a asub Rahumäe kalmistu.
Enne 1940. aastat, mil Nõmme oli eraldi linn, kandis tänav nime "Rahumäe tänav".
Vähim arenenud riigid

Vähim arenenud riigid (inglise "least developed countries", lühendina LDC) on ÜRO järgi riigid, mille rahvamajanduse kogutoodang (RKT) inimese kohta on alla 500 USD aastas, riikide tööstustoodang alla 10% RKT-st ning kirjaoskuse tase alla 20%. 
Terminiga "vähim arenenud riigid" viidatakse enamasti 40-le maailma kõige vaesemale riigile, mida iseloomustab äärmuslik vaesus, puudused tervisehoolduses, hariduses ja transporditeenustes, peamiselt põllumajandusele tuginev majandus, äärmuslikud geograafilised või klimaatilised olud (kuivus ja kõrbestumine, ulatuslikud loodusõnnetused, eraldatus jne).
Jüri-Mikk Udam

Jüri-Mikk Udam (sündinud 14. mail 1994 Tallinnas) on eesti sõudja. Ta on osalenud Londoni ja Tokyo olümpiamängudel.
Udam lõpetas aastal 2013 Tallinna Reaalkooli ja 2017 mehaanikainseneri erialal USA-s Harvardi ülikooli, kus ta kuulus ka ülikooli sõudemeeskonda.
Sportlaskarjäär.
Harrastanud 2000–2007 Bruno Nopponeni õpilasena ujumist, tegelnud 2002–2005 ka võistlustantsuga. Sõudetreeninguid alustas 2008 Jaarek Konsa käe all, hiljem treeninud Igor Prosvirnini (2009–2011), Reet Palmi (2011–2015), Matti Killingu (2017–2019) ja Veikko Sinisalo (2019–2021) juhendamisel.
Mihkel Ranna dendraarium

Mihkel Ranna dendraarium on Saaremaal Saaremaa vallas Neemi külas asuv dendraarium, millele pani 1925. aastal aluse küla sepp Mihkel Rand (1871–1958). 
Aed on rajatud paerähale, kuhu puude ja põõsaste istutamiseks tuli raiuda augud ja täita need mullaga. Dendraariumis on üle 100 puu- ja põõsaliigi, teiste hulgas hõlmikpuu, hiibapuu, valge ja must mooruspuu, kaukaasia nulg jpt. Aeda kaunistavad väike bassein, tammepuust pingid ja omapärased kivid.
Mihkel Ranna dendraariumist sai inspiratsiooni oma dendraariumi rajamiseks Juhan Alas.
Triin Sommer

Triin Sommer (kasutanud ka esinejanime Trinity; abiellununa kandnud nime Triin Hunt; sündinud 21. novembril 1984) on eesti laulja.
Ka tema õde Tene on tegutsenud lauljana. Koos on nad teinud bändi Sommer in The City.
Bas-Rhini departemang

Bas-Rhini departemang on 2. järgu haldusüksus (departemang) Kirde-Prantsusmaal Grand Esti piirkonnas. Eestikeelne mööndav nimevariant on "Alam-Reini departemang".
1871. aastal, pärast Prantsuse-Preisi sõda, annekteeris Preisimaa departemangu täies ulatuses, kuna seal räägiti saksa dialekte. Departemang taasloodi 1919. aastal pärast esimest maailmasõda, kui Alsace-Lorraine Prantsusmaale tagastati.
2015. aastani kuulus departemang Alsace'i piirkonda.
Departemang jaguneb halduslikult viieks ringkonnaks:
2015. aasta haldusreformi käigus ühendati Hagenau ja Wissembourgi ringkond ning Strasbourg-Ville'i ringkond ja osa Strasbourg-Campagne'i ringkonna valdadest.
Haut-Rhini departemang

Haut-Rhini departemang on 2. järgu haldusüksus (departemang) Kirde-Prantsusmaal Grand Esti piirkonnas. Eestikeelne mööndav nimevariant on "Ülem-Reini departemang".
Pärast Prantsuse-Preisi sõda annekteeriti departemang Saksa keisririigi koosseisu, kuna seal kõneldi saksa dialekte. Erandiks oli departemangu edelaosas Belforti ümbrus, mis oli peamiselt prantsuskeelne ja jäi Prantsusmaale, kus sellest moodustati Belforti territoorium. Pärast esimest maailmasõda tagastati Alsace-Lorraine Prantsusmaale ja departemang taastati, kuid Belforti sellega ei taasliidetud, sellest moodustati omaette departemang.
2015. aastani kuulus departemang Alsace'i piirkonda.
Departemang jaguneb halduslikult neljaks ringkonnaks:
2015. aasta haldusreformi käigus ühendati Colmari ja Ribeauvillé ringkond ning Thanni ja Guebwilleri ringkond.
Dordogne'i departemang

Dordogne'i departemang on 2. järgu haldusüksus (departemang) Prantsusmaal Uus-Akvitaania piirkonnas. 
Departemang on saanud nime Dordogne'i jõe järgi.
Departemang jaguneb halduslikult järgmiselt:
Gironde'i departemang

Gironde'i departemang on 2. järgu haldusüksus (departemang) Edela-Prantsusmaal Uus-Akvitaania piirkonnas.
Departemang jaguneb halduslikult:
Lot-et-Garonne'i departemang

Lot-et-Garonne'i departemang on 2. järgu haldusüksus (departemang) Edela-Prantsusmaal Uus-Akvitaania piirkonnas.
Departemang loodi aastal 1790. Selle esialgne administratiivkeskus oli jagatud kahe linna, Aiguilloni ja Ageni vahel. Viimane on selleks tänapäevani. 2015. aastani kuulus departemang Akvitaania piirkonda.
Departemang jaguneb halduslikult järgmiselt:
Abielulahutus

Abielulahutus (ka lahutus) on abielu lõpetamine seadusega kehtestatud korras abielupoolte eluajal. Abielulahutusega lõppevad abikaasade vastastikused abielulised kohustused.
Abielulahutust reguleerivad seadused on riigiti erinevad, kuid neist enamik nõuab lahutusprotsessis kohtu või muu määratud institutsiooni sekkumist.
Abielu lahutamisega võivad kaasneda vara jagamise, laste hooldusõiguse, elatise küsimuste lahendamine.
Abielulahutus võimaldab endistel abikaasadel abielluda kellegi teisega.
Abielu lahutamisest erineb abielu kehtetuks tunnistamine.
Eesti.
Abielu saab lahutada perekonnaseisuasutuses abikaasade vastastikusel kokkuleppel. Abielu lahutatakse kohtus, kui abikaasad vaidlevad abielu lahutamise või lahutusega seotud asjaolude üle (lapsi, ühisvara jagamist, elatise väljamõistmist vms puudutavad vaidlused).
Soome.
Abielulahutuse võivad algatada mõlemad abikaasad koos või üks abikaasa üksi. Kui lahutust taotleb ainult üks abikaasa, saadab kohus taotluse teisele abikaasale teadmiseks. Abielu lahutatakse ka juhul, kui teine abikaasa on selle vastu. Võimalik on valida ka vabatahtlik pereasjade korraldamine ilma kohtuprotsessita.
Ojārs Ābols

Ojārs Ābols (25. juuli 1922 Riia – 1. märts 1983 Riia) oli läti maalikunstnik ja kunstiteoreetik.
Elulugu.
Tema isa oli inglise keele õpetaja, kes 1939 repatrieerus Saksamaale. Ema Marta Ābola oli lasteaia juhataja, veendunud sotsiaaldemokraat. 
1938–1940 käis ta Riia 2. Gümnaasiumis õppimise ajal Romans Suta stuudios, kus ta rajas illegaalse kommunistlike noorte ringikese. 1941. aastal astus ta 201. Läti laskurdiviisi. Kuni 1947. aastani oli ta Läti NSV Kunsti Ametiühingu keskkomitee esimees. Aastal 1947 astus ta NLKP-sse. 
1946. aastal astus ta Läti Riiklikku Kunstiakadeemiasse, kus ta õppis Oto Skulme käe all monumentaalmaali ja mille ta lõpetas 1951. aastal diplomitööga "J. Sverdlov läti küttide keskel Riias 1919. aastal". 1956. aastal lõpetas ta I. Repini nimelise Kunstiinstituudi Leningradis. Tagasi Lätis, sai ta 1956 Kunstnike Liidu liikmeks. 
1960. aastate teisel poolel eemaldus ta sotsialistlikust realismist. 1970. aastatel sai temast üks Läti tuntumaid kunstiteoreetikuid. Ta analüüsis kunsti ühiskonna arengu kontekstis. 1980. aastate alguses korraldas ta Riias suure näituse "Daba. Vide. Cilvēks" ("Loodus. Keskkond. Inimene"), kus esinesid oma töödega Andris Breže, Oļegs Tillbergs, Leonards Laganovskis ja teised noored kunstnikud. Ābols suri enne näituse avamist.
Ojārs Ābols on maetud Riia metsakalmistule.
Looming.
Ta lõi mitmesuguse temaatikaga tahvelmaale ("Maastik rukkihakkidega" (1959), "Džemma" (1960), "Keskpäeval" (1963), "Antiikmotiiv" (1975)) ning laemaale ja seinamaale (laemaal Riia linnuses, 1958 kompositsioonid Riia hotellides Daugava ja Latvija). 
Alates 1970. aastatest lõi ta graafikat – raamatu- ja ajakirjaillustratsioone.
Isiklikku.
Ojārs Ābols oli abielus filoloog Mirdza Ābolaga. Helilooja Juris Ābols on nende poeg. 
Hiljem oli ta abielus kunstnik Džemma Skulmega. Kunstnik Marta Skulme on nende tütar.
Absurditeater

Absurditeater on modernistlik teatrikunsti suund, mis lähtub maailma ja inimelu absurdsuse ideest.
Suund tekkis pärast teist maailmasõda.
Absurditeatrit iseloomustavad põhjuslikkuse puudumine, ringjas tegevus, arhetüüpsed tegelased, tähenduse kadu keeles.
Tuntumad absurditeatri esindajad on Samuel Beckett, Eugene Ionesco, Jean Genet.
Regimantas Adomaitis

Regimantas Adomaitis (31. jaanuaril 1937 Šiauliai – 20. juuni 2022 Vilnius) oli leedu teatri- ja filminäitleja.
Ta lõpetas 1959. aastal Vilniuse Riikliku Ülikooli, kus oli õppinud füüsika-matemaatikateaduskonnas, ja 1962. aastal Vilniuse Konservatooriumi.
Ta mängis paljudes teatrilavastustes ja filmides ning oli lisaks Leedule tuntud ka välisriikides.
1985. aastal oli ta Berliini filmifestivali žürii liige.
Tunnustus.
Ristpiste

Ristpiste on kaherealine tikkimispiste, mis koosneb kahest ristuvast pistest. Kõigepealt tikitakse ühe reana alumised poolpisted ning siis tagasireana pealmised poolpisted.
Tikkimispiste

Tikkimispiste või lihtsalt piste on tikkimisnõelaga tehtav piste või pisted, mis teostatakse alati samal viisil ning millel on äratuntav kuju. Tikkimispisted on tikkimise väikseimad üksused. Tikkimispistetest moodustuvad tikitavad kujundid ja mustrid.
Tikkimisraam

Tikkimisraam on raam, millele pingutatakse tikitav riie, et see püsiks paigal ja tikkimispisted moodustuksid vajaliku pingusega.
Tikkimisraam koosneb tavaliselt kahest kontsentrilisest ringi- või ellipsikujulisest rõngast. Suuremal rõngal on pingutusmehhanism (nt kruvi). Riide piirkond, millega parasjagu töötatakse, pannakse rõngaste vahele ning pingutatakse rõngad üksteise sisse.
Tikkimisraame valmistati varem puust, luust või elevandiluust, tänapäeval kasutatakse ka plasti. Tikkimisraame valmistatakse eri suurustes.
Eesti Esitajate Liit

Eesti Esitajate Liit on üks Eesti loomeliitudest.
See on teose esitajaid ühendav organisatsioon, mille peamiseks tegevuseks on esitajate õiguste teostamine ja kaitsmine. 
Liit on asutatud 21. märtsil 2000.
Metshaldja tänav

Metshaldja tänav on tänav Tartus Ihastes.
Tänav algab Ihaste teelt, ristub Sõnajala, Kraavikalda, Arukase tänavaga ja lõpeb Põhjatamme puiesteel.
Tänava pikkus on 900 meetrit.
Lumimarja tänav

Lumimarja tänav on tänav Tartus Ihastes.
Tänav algab Kraavikalda tänavalt ja lõpeb Näsiniine tänaval. Tänava pikkus on 270 meetrit.
Veerpall

Veerpall ehk kõrbekera ehk kõrbepall ehk veere-üle-välja on kõrbes või stepis tuulest kantud veerevad kahara kui ja oksise varrega taimed või taimejäänused.
Veerpalliks võivad olla eri liiki taimed:
Mõnikord on sellised pallid päris suured.
Sageli moodustub veerpall kogu taimest. Taimed võivad sel viisil kõrbes levida, puistates nii liikudes seemneid.
Niisugust levimisviisi nimetatakse muuhulgas veerleviks ehk anemogeohooriaks, veerpalli vastavalt veerleviseks.
Gästrike-Hälsinge nation

Gästrike-Hälsinge nation (akronüüm GH) on Rootsi üliõpilasorganisatsioon (rootsi keeles "nation"), mis on üks 13 Uppsala Ülikooli juures tegutsevast üliõpilasorganisatsioonist. Sinna kuuluvad peamiselt Hälsinglandi ja Gästriklandi provintsist pärit üliõpilased. Liikmeid on umbes 2000. Gästrike-Hälsinge nation on moodustatud Gästrike ja Hälsinge nationide liitmisel 1811. aastal. 
Ajalugu.
Gästrike-Hälsinge nationi eelkäijate Gästrike ja Hälsinge nationi varasest ajaloost ei ole palju teada. Kõik Gästrike nationi 1702. aasta eelsed dokumendid hävisid suures tulekahjus. Hälsinge nationi kohta on üks sissekanne 1646. aastast pärinevas arveraamatus, kuid tõenäoliselt oli organisatsioon olemas juba varem. 
Gästrike ja Hälsinge nationi liitmise üheks Gästrike-Hälsinge nationiks kinnitas ülikooli senat 2. novembril 1811. Liitmise põhjuseid oli mitu. Mõlemad organisatsioonid olid väikesed ja majanduslikes raskustes. Ülikoolis oli käimas ühinemiste laine, mille käigus väiksemad organisatsioonid liideti. Lisaks oli mõlema organisatsiooni eesotsas sama inspektor: alates 1790. aastast teoloogiaprofessor Erik Jonas Almquist ja alates 13. novembrist 1808 teoloogiaprofessor Samuel Ödmann. Olukord, kus üks professor oli rohkem kui ühe nationi inspektor, polnud ebatavaline, kuid Samuel Ödmann oli inspektoriks erakordselt paljudes nationides: lisaks Gästrikele ja Hälsingele ka Uplandsi ja Smålandsi nationis.
Aube'i departemang

Aube'i departemang on 2. järgu haldusüksus (departemang) Kirde-Prantsusmaal Grand Esti piirkonnas.
Departemang sai nime Aube'i jõe järgi.
2015. aastani kuulus departemang Champagne-Ardenne'i piirkonda.
Departemang jaguneb halduslikult järgmiselt:
Amityville'i õudus

"Amityville'i õudus" ("The Amityville Horror") on mitme teose pealkiri.
Filmid.
Raamatute järgi on aastail 1979–2011 tehtud ka kümmekond filmi. Näiteks:
Vārkava piirkond

Vārkava piirkond (läti "Vārkavas novads") oli 1. järgu haldusüksus Lätis Latgales.
Piirkonna keskus oli Vecvārkava. Suuremad külad on veel Vanagi, Rimicāni, Arendole ja Piliškas.
Piirkond moodustati 2002. aastal. 2009. aastal liideti sellega Vārkava vald. 2021. aastal liideti Vārkava piirkond Preiļi piirkonnaga.
Vaiņode piirkond

Vaiņode piirkond (läti "Vaiņodes novads") oli 1. järgu haldusüksus Lätis Kuramaal. Piirnes lõunas Leeduga.
Läti rahvastikuregistri andmetel oli 1. jaanuaril 2012 Vaiņode piirkonna elanikest lätlasi 80,44%, leedulasi 11,52%, venelasi 4,11%, ukrainlasi 1,36% ja teistest rahvustest inimesi 1,50%. Rahvus oli teadmata 1,08% inimestest.
Piirkond moodustati 2009. aastal Vaiņode ja Embūte vallast. 2021. aastal liideti Vaiņode piirkond Lõuna-Kuramaa piirkonnaga.
Marge Konsa

Marge Konsa (sündinud 27. aprillil 1973) on Eesti arheoloog.
2007. aastast on Konsa Tartu Ülikooli arheoloogiadoktorant. Tema uurimistöö puudutab üldiselt Eesti muinasaega. Alates 2009. aastast töötab ta ajaloo ja arheoloogia instituudi arheoloogia õppetooli projektijuhina.
Tunnustus.
2025 Tartu Ülikooli aumärk
Mõisamaa mõis

Mõisamaa mõis (saksa keeles "Moisama") oli rüütlimõis Läänemaal Märjamaa kihelkonnas. Nüüdisajal jääb kunagine mõis Rapla maakonda Märjamaa valla territooriumile.
Ajalugu.
Mõisamaa mõis eraldati Vaimõisa mõisast Põhjasõja järel. Selle omandas Jacob Flemmingi pärijatel ooberst Adolf Friedrich von Rosenthal, kes mõisa omakorda assessor Karl Friedrich von Huenele edasi müüs. Viimane tegi 1733. aastal vahetust Karl Gustav von Lilienfeldtiga (suri 1738), loovutades oma Mõisamaa ja Tolli mõisa Adila mõisa vastu Hageri kihelkonnas. Karl Gustavi von Lilienfeldti poeg ja pärija Jakob Heinrich von Lilienfelt müüs 1756. aastal Mõisamaa mõisa 10 000 hõberubla eest kapten Magnus Johann von Fockile.
1768. aastal müüs Magnus Johann von Fock Mõisamaa 14 000 hõberubla eest kapten Justus Friedrich von Stackelbergile (1737–1800). Justus Friedrichi surma järel jääb osa mõisast tema lese Katharina Elisabethi (sündinud Mohrenschildt; 1750–1824) valdusse kuni viimase surmani, osa aga läks ülejäänud pärijatele. 1825. aastal kinnitatakse mõis nende poja Peter Alexander Gottfried von Stackelbergi (1784–1851) omandisse. Mõisa väärtuseks on 40 000 rubla.
1849. aastal pantis Peter von Stackelberg Mõisamaa mõisa kolmeks aastaks Eduard von Wendrichile (suri 1892). Panti pikendati Peter von Stackelbergi pärijate poolt 1855. aastal. 1858. aastal müüsid Stackelbergi pärijad mõisa hinnaga 41 000 hõberubla Wendrichile päriseks. Wendrichi surma järel läheb mõis tema abikaasa Emiliele (sündinud Oesterreich).
1894. aastal ostis Tallinna kodanik Paul Schmeling 76 690 rublaga Emilie Wendrichi käest Vaimõisa mõisa.
1902. aastal omandas mõisa 93 000 rublaga Eduard von Lueder.
1917. aastal omandas 85 000 rubla eest mõisa Pärnu aukodanik Alfred Schmidt.
Mõisakompleks.
Osaliselt kahekorruseline härrastemaja ehitati pärast 1905. aasta põletamist, ehitamisel kasutati ära varasema kiviehitise varemeid. Endises peahoones asub tänapäeval hooldekodu.
Säilinud on ka hulk kõrvalhooneid, mis on paljuski ümber ehitatud.
Nīca piirkond

Nīca piirkond (läti "Nīcas novads") oli 1. järgu haldusüksus Lätis Kuramaal.
Läti rahvastikuregistri andmetel oli 1. jaanuaril 2012 Nīca piirkonna elanikest lätlasi 92,89%, venelasi 3,63%, leedulasi 1,37% ja teistest rahvustest inimesi.
Piirkond loodi 2009. aastal Nīca ja Otaņķi vallast. 2021. aastal liideti Nīca piirkond Lõuna-Kuramaa piirkonnaga.
Mariann Raisma

Mariann Raisma (sündinud 2. juulil 1974) on eesti ajaloolane ja museoloog. Ta on 2010. aastast Tartu Ülikooli muuseumi direktor.
Aastatel 1981–1992 õppis Raisma Tallinnas Kopli Kunstikeskkoolis, 1992–1997 ajalugu Tartu Ülikoolis ning 2000–2002 Reinwardti akadeemias Hollandis. 
2003. aastal sai ta Hollandis magistrikraadi museoloogias. 21. detsembril 2023 kaitses ta Eesti Kunstiakadeemias muinsuskaitse ja konserveerimise erialal doktoritöö „Muuseumi võim. Muuseum kollektiivse mälu kujundajana Eestis 20. sajandi murranguperioodidel“ ja sai filosoofiadoktori kraadi. 
Alates 2006. aastast töötas Raisma Eesti Ajaloomuuseumi arendusdirektorina, 2010. aasta suvel sai ta Tartu Ülikooli muuseumi direktoriks.
Jaunpilsi piirkond

Jaunpilsi piirkond (läti keeles "Jaunpils novads") oli 1. järgu haldusüksus Lätis. Piirkonna koosseisu kuulusid Jaunpilsi vald ja Viesatase vald. 
2021. aastal ühendati see Tukumsi, Engure ja Kandava piirkonnaga uueks, Tukumsi piirkonnaks.
Pļaviņase piirkond

Pļaviņase piirkond (läti keeles "Pļaviņu novads") oli 1. järgu haldusüksus Lätis.
Läti Rahvastikuregistri andmetel oli 1. jaanuaril 2012 Pļaviņase piirkonna elanikest lätlasi 74,46%, venelasi 15,98%, valgevenelasi 3,07%, poolakaid 2,12%, ukrainlasi 1,21 ja teistest rahvustest inimesi 3,17%.
Piirkond moodustati 2009. aastal Aizkraukle rajooni Pļaviņase linnast ja kolmest vallast (Aiviekste, Klintaine ja Vietalva vald). 2021. aastal liideti Pļaviņase piirkond Aizkraukle piirkonnaga.
Ozolnieki piirkond

Ozolnieki piirkond (läti "Ozolnieku novads") oli 1. järgu haldusüksus (piirkond) Lätis.
Piirkonna keskus oli Ozolnieki küla.
Suuremad jõed piirkonna endisel alal on Lielupe, Iecava ja Misa.
Ozolnieki piirkond moodustati 2003. aastal Ozolnieki ja Cena vallast. 2009 liideti Sidrabene vald. 2021. aastal liideti Ozolnieki piirkond Jelgava piirkonnaga.
Lielvārde piirkond

Lielvārde piirkond (läti "Lielvārdes novads") oli 1. järgu haldusüksus Lätis Vidzemes.
Piirkonna keskus oli Lielvārde linn.
Lielvārde piirkond moodustati 2004. aastal. 2009. aastal liideti Jumprava ja Lēdmane vald. 2021. aastal liideti Lielvārde piirkond Ogre piirkonnaga.
Väike-kärbsenäpp

Väike-kärbsenäpp ("Ficedula parva") on kärbsenäplaste sugukonda kuuluv lind. Ta on Eestis arvatud III kaitsekategooriasse (2012).
Ta on Ida-Eestis harilik ja Lääne-Eestis väikesearvuline haudelind. Pesitsusperiood vältab Eestis maist septembrini.
Ta asustab tavaliselt suuremaid lopsaka taimestikuga leht- või segametsi, ka vanades kuusikutes.
Väike-kirjurähn

Väike-kirjurähn ("Dryobates minor") on kirjurähni perekonda rähnlaste sugukonda kuuluv lind. Ta on Eestis arvatud III kaitsekategooriasse (2012).
Rahvapärased nimetused on väike rähn, väike rui, hähn, tikk, tikas, puutikka, kirev rähn, verev rähn, kirju rähn, kirirähn, kirju tikas, kiritikk, haar, häär.
Välimus.
Väike-kirjurähn on 14–16 cm pikk. Kaalub 16–26 g.
Väike-kirjurähni sulestik on musta-valgekirju. Selg on valge ja tumedama kirjaga. Isaslinnu pealagi on punane, emaslinnul määrdunudvalge. Sarnaneb kolmvarvas-rähniga, kuid kolmvarvas-rähni pealagi on kuldkollane või hõbevalge.
Alamliigid ja levila.
Liigil on 13 alamliiki:
Eestis on ta üldlevinud väikesearvuline haudelind.
Elavad parasvöötme lehtmetsades, tavaliselt järvede ja jõgede ääres. Vahel ka parkides ja aedades. Põhja-Aafrikas elavad ainult korgitammemetsades. Euroopas elavad tavaliselt kuni 850 m kõrgusel merepinnast, paiguti kuni 1260 m kõrgusel. Kaukasuses elavad kuni 2000 m, Altai mäestikus 1700 m, Mongoolias 1400 m ja Põhja-Aafrikas kuni 1300 m kõrgusel merepinnast.
Toitumine.
Toituvad peamiselt putukatest. Suvel toituvad peamiselt röövikutest, lehetäidest, sipelgatest, mardikatest ja kahetiivalistest. Talvel söövad puukoore all elavaid putukaid ja vastseid. Vahel söövad ka puuvilju, marju ja seemneid. Otsivad toitu üksi.
Pesitsemine.
Pesitsevad 0,4–20 m kõrgusel 10–18 cm sügavuses puuõõnsuses. Õõnsuse teevad vanalinnud koos ja neil kulub selleks 2–4 nädalat.
Emaslinnud munevad aprillist mai keskpaigani, põhja pool ka juunis. Kurnas on 5–6 muna, mida hauvad mõlemad vanemad 10–12 päeva. Pojad saavad lennuvõimeliseks 18–21 päeva vanuselt.
Tamme-kirjurähn

Tamme-kirjurähn ("Dendrocoptes medius") on rähnlaste sugukonda kuuluv lind. Ta on Eestis arvatud III kaitsekategooriasse (2012).
Taksonoomia.
Tamme-kirjurähni kirjeldas Rootsi loodusteadlane Carl von Linné 1758. aastal oma teose "Systema Naturae" kümnendas versioonis ladinakeelse nimega "Picus medius".
Liigil on neli alamliiki:
Levik ja elupaik.
Tamme-kirjurähni leidub ainult Euroopas ja Palearktises, ta on levinud Põhja-Hispaaniast ja Prantsusmaast kuni Poola ja Ukrainani ning Lõuna- kuni Kesk-Itaalias, Balti riikides, Kaukaasias ja Iraanis. Liik on tänapäeval tavaline Eestis, aga teda ei leidu Soomes.
2005. aastani oli tamme-kirjurähn Eestis eksikülaline ja haruldane suvilind, kuid 2016. aasta seisuga on temast saanud Lõuna-Eesti lehtpuumetsades ja parkides väikese arvukusega pesitseja. Elab Eestis aasta läbi.
Ta pesitseb peamiselt lehtmetsades, kus leidub tammesid, valgepööke ja jalakaid ning kus vahelduvad välud, karjamaad ja põõsastikud. Tavaliselt alla 600 m kõrgusel merepinnast, kuid Iraanis on nähtud ka 2300 m kõrgusel.
Välimus.
Tamme-kirjurähn on 20–22 cm pikk ja kaalub 50–85 g. Välimuselt sarnaneb ta suur-kirjurähniga. Ta on pealt enamasti must koos valgete õlalaikude ja laiade triipudega. Alt on ta valge. Märgatavad erinevused võrreldes suur-kirjurähniga on punane pealagi, hele roosakas sabaalune, pruunikad triibud kõhul ja puudub must haberiba. Tamme-kirjurähn on veidi väiksem kui suur-kirjurähn, aga näib lühikese noka ja ümara pea tõttu veelgi väiksem.
Tamme-kirjurähni sugupooled on samasugused, aga isasel on eredam pealagi, mis ulatub pikemalt kuklasse. 
Toitumine.
Toituvad putukatest ja röövikutest, mida üldiselt võetakse okste pealt koore alt väljakaevamise asemel. Võivad ka süüa puuvaiku. Pesitusajal toituvad ka puuviljadest. Talvel söövad ka pähkleid. Toitumine toimub tavaliselt kõrgel puu otsas.
Pesitsemine.
Pesitsevad 5–10 m kõrgusel lehtpuu tüves või suures oksas asuvas 35 cm sügavuses ja 4cm-se avaga õõnsuses. Õõnsuse teevad vanalinnud koos kõduneva puu sisse ja neil kulub selleks 8–20 päeva. Võivad kasutada sama pesa mitu aastat järjest.
Kurnas on 4–8 muna, tavaliselt 5–6. Mune hauvad mõlemad vanalinnud 11–14 päeva. Pojad saavad lennuvõimeliseks 20–26 päeva vanuselt.
Ķegumsi piirkond

Ķegumsi piirkond (läti "Ķeguma novads") oli 1. järgu haldusüksus Lätis Vidzeme ja Zemgale piiril.
Piirkonna keskus oli Ķegumsi linn.
Ķegumsi piirkond moodustati 2002. aastal. 2009. aastal liideti Birzgale vald. 2021. aastal liideti Ķegumsi piirkond Ogre piirkonnaga.
Hallpea-rähn

Hallpea-rähn ehk hallrähn ("Picus canus") on rähnlaste sugukonda rähni perekonda kuuluv linnuliik. Ta on Eestis arvatud III kaitsekategooriasse (2012).
Rahvapärased nimetused on roheline rähn, roheline ähn, hall tikas, hall hähn, hall rui, meltsas, mölsas, malsas, melts, malts.
Välimus.
Hallpea-rähn on 26–33 cm pikk. Tiiva pikkus on 130–165 mm, saba 90–109 mm. Kaalub 110–165 g.
Hallpea-rähni selg on roheline, päranipuala on rohekaskollane ja kõhualune on rohekashall. Pea on hall, isaslinnul on punane laup. Sarnaneb roherähniga, kuid roherähni lagipea on punane ja silma ümbrus must.
Alamliigid ja levik.
Liigil on 10 alamliiki:
Nepalis elavad kuni 2600 m kõrgusel merepinnast.
Eestis on väikesearvuline. Ta eelistab pesitseda lodu-sanglepikutes ja lammimetsades.
Toitumine.
Toitub peamiselt sipelgatest ja termiitidest, kuid sööb ka teisi putukaid, ämblikke, puuvilju, marju, seemneid, pähkleid, tõrusid ja nektarit.
Pesitsemine.
Pesa asub 1,5–8 meetri kõrgusel puuõõnes. Õõnsuse puusse raiumiseks kulub 9–20 päeva. Lennuava on 60 mm kõrge ja 55 mm lai.
Emaslinnud munevad aprillist juunini. Kurna suurus on piirkonniti erinev. Keskmiselt on kurnas 5–8 muna, Himaalajas 4–5, Kesk-Euroopas 7–9. Mune hauvad mõlemad vanemad 14–17 päeva. Pojad saavad lennuvõimeliseks 23–27 päeva vanuselt.
Veetallaja

Veetallaja ("Phalaropus lobatus") on kurvitslaste sugukonda kuuluv lind. Ta on Eestis arvatud III kaitsekategooriasse (2012).
Välimus.
Veetallaja on 18–19 cm pikk. Tiibade siruulatus on 31–34 cm. Kaalub 20–48 g.
Veetallaja alapool ja päranipuala küljed on valged. Keskmise pikkusega nokk on musta värvi. Jalad on lühikesed ja tumedad. Tiival on valge vööt. Hundsulestikus on ülapool pruunikashall, pea on mustpruun, kurgualune on valge, pugualal ja kaela külgedel on punakaspruun riba. Puhkesulestikus on ülapool helehall, pea on valge, silma taga on must triip. Puhkesulestikus sarnaneb leeterüdiga.
Levik.
Pesitsevad Põhja-Jäämere rannikul. Talvituvad Lõuna-Ameerika lääneranniku lähedal, Araabia merel ja Kesk-Indoneesiast Lääne-Melaneesiani.
Ta on Eestis väga haruldane suvilind (varem ka pesitses seal) ja väikesearvuline läbirändaja.
Pesitsevad tundras, nõmmedel, lammidel ja laidudel. Talvel elavad süvaveekerkealadel.
Toitumine.
Pesitsusalal toituvad putukatest, tigudest, koorikloomadest, rõngussidest ja seemnetest. Talvel toituvad zooplanktonist.
Pesitsemine.
Pesitsevad maapinnal taimedega vooderdatud lohus. Pesa asub tavaliselt vee lähedal. Põhja-Siberis pesitseb ühel hektaril 0,3–6 paari. Võivad pesitseda koos randtiirudega.
Kurnas on neli muna mõõtmetega 30 × 21 mm. Muna kaalub 6,3 g. Isaslind haub mune 18 päeva. Emaslind lahkub pesitsusalalt varsti peale poegade koorumist, isaslind lahkub kaks nädalat hiljem. Pojad saavad lennuvõimeliseks 18–21 päeva vanuselt.
Eluiga.
Veetallaja võib elada 5-aastaseks.
Heletilder

Heletilder ("Tringa nebularia") on kurvitslaste sugukonda kuuluv lind. Ta on Eestis arvatud III kaitsekategooriasse (2012).
Välimus.
Heletilder on 30–35 cm pikk. Tiibade siruulatus on 68–70 cm. Kaalub 125–290 g. Perekonna suurim liik.
Heletildri sulestiku ülapool on helehall, alapool valge. Kevadel on rind tumedatriibuline. Tagaselg ja päranipuala on valged. Pikk must nokk on veidi ülespoole kaardus. Jalad on pikad ja rohekad.
Levik.
Heletildri levila ulatub Šotimaalt Kamtšatka poolsaareni. Talvitab Lääne-Euroopas, Vahemere ääres, Aafrikas, Lähis-Idas, Lõuna-Aasias, Indoneesias ja Austraalias.
Eestis on ta harv haudelind, keda võib leida Põhja- ja Vahe-Eestis, läbirändajana on teda kohatud kogu riigis. Ta on esimene Eesti karjääris pesitsev linnuliik; teda on Eestis esimest korda kohatud 3. juunil 2012. Peamisteks elupaikadeks on rabad ja siirdesood.
Ida-Norra mägedes võivad pesitseda kuni 1200 m kõrgusel merepinnast.
Toitumine.
Heletilder toitub peamiselt putukatest ja nende vastsetest, kuid ka koorikloomadest, rõngussidest, limustest, kahepaiksetest ja kuni 7,5 cm pikkustest kaladest.
Toitu otsides kõnnib aeglaselt madalas vees. Toituvad üksi või kuni 100-linnulistes parvedes. Võivad toituda nii päeval kui öösel.
Pesitsemine.
Emaslinnud munevad aprilli lõpust juunini. Pesitsevad maapinnal taimedega vooderdatud madalas lohus. Pesa asub tavaliselt kuivanud puutüki või kivi kõrval. Võivad kasutada sama pesa mitu aastat järjest.
Kurnas on neli muna mõõtmetega 51 × 33 mm. Muna kaalub 30,5 g. Munad munetakse 30–72 tunni jooksul. Mune hauvad mõlemad vanemad 22–26 päeva. Pojad saavad lennuvõimeliseks 25–31 päeva vanuselt.
Vanim leitud rõngastatud lind oli 11 aasta ja 11 kuu vanune.
Punajalg-tilder

Punajalg-tilder ("Tringa totanus") on kurvitslaste sugukonda tildri perekonda kuuluv lind.
Punajalg-tildri rahvapärased nimetused on rohutüll, tüllütt, tilt, tauss, tillutaja, tillutis, küllik, tilltöök ja tillu.
Levila.
Punajalg-tilder on levinud Euraasias. Ta pesitseb põhja suunas Peterburini, lõuna suunas Himaalaja eelmäestikeni ja ida suunas Tatari väinani. Üksnes Balkani poolsaarel ta ei pesitse. Armeenias kohtab teda enam kui 3 km, aga Pamiiris kuni 4 km kõrgusel. Ta talvitub Aafrikas ja Lõuna-Aasias, aga osalt Briti saartel ja Itaalias.
Eestis on ta rannikul harilik, sisemaal aga väikesearvuline haudelind. Eestis pesitseb umbes 6000 paari, kusjuures asustustihedus on kõige suurem Läänemaal ja Saaremaal. Ta saabub Eestisse aprillis, aga kevadine läbiränne kestab mai lõpuni. Eestist lahkub ta augusti lõpus või septembri alguses.
Välimus.
Rahvapärastest nimetustest hoolimata on punajalg-tilder keskmisest suurem kurvitsaline. Ta kaalub 100–140 g ja tema tiib on keskmiselt 15–16 cm pikk.
Tema sulestik on üldiselt helepruun valge tagaseljaga. Tiiva tagaserval on valge vööt, mis on lennul hästi nähtav. Saba on samuti hele ja sellel on mõned tumedad ristitriibud. Kaelal ja pugul on valgel taustal hallid nooljad laigud, mida ülalpool on palju, aga allpool järjest vähem ja keha alapool on täiesti valge.
Tema nokk on peenike, sirge ja punane. Jalad on oranžikaspunased, samuti pikad ja peenikesed ning nende järgi on lind nimetusegi saanud. Pikad jalad ja pikk nokk võimaldavad linnul sügavamast veest toitu otsida.
Eluviis ja pesitsemine.
Punajalg-tilder eelistab elupaigana rannaniite. Sisemaal elab ta lagedates niisketes kohtades. Väga oluline on tema jaoks elupaiga valikul rohu kõrgus: tilder peab rohu sisse saama end ära peita.
Kõik isendid ei pesitse. Need lendavad lõunamaalt küll kohale, aga hulguvad suvi otsa niisama ringi. Elupaik on sellistel samasugune kui pesitsevatel paaridel.
Ta toitub selgrootutest. Neid otsib ta mudast.
Pesa ehitab ta rohu sisse. Pesaks on tavaline lohk maapinnas, mis on vooderdatud kõrtega.
Punajalg-tildri täiskurnasid leidub mais, aga järelkurnasid juuni lõpuni. Täiskurnas on 4 muna. Munal on kollasel põhjal kastanpruunid laigud. Mõlemad vanemad hauvad ja hoolitsevad poegade eest võrdselt. Pojad lennuvõimestuvad alates juuni lõpust.
Punajalg-tildri looduslikud vaenlased on peamiselt kullilised ja kärplased.
Punajalg-tilder kuulub looduskaitsealuste liikide III kategooriasse. Kõige rohkem ohustavad teda elupaikde hävimine ja saastumine.
Suurkoovitaja

Suurkoovitaja ("Numenius arquata") on kurvitslaste sugukonda kuuluv lind. Ta on Eestis arvatud III kaitsekategooriasse (2012).
Rahvapärased nimetused on kõvernokk, koovi ja koovitaja.
Alamliigid.
Liigil on kolm alamliiki:
Välimus.
Suurkoovitaja on 36–41 cm pikk. Tiibade siruulatus on 80–92 cm. Kaalub 255–360 g.
Ülapool on pruunikashall, päranipuala ja kaenlasulestik on valged. Tumepruun nokk on pikk ja allapoole kõver. Jalad on pikad ja sinakashallid. Sarnaneb välimuselt väikekoovitajaga, kuid suurkoovitaja on suurem ja tema lagipea on ühevärvuseline. Emaslind on suurem ja pikema nokaga.
Levik.
Suurkoovitaja levila ulatub Briti saartest Mandžuuriani. Talvituvad Vahemere ääres, Aafrikas, Lähis-Idas, Lõuna-Aasias, Ida-Hiinas, Lõuna-Jaapanis, Filipiinidel ja Sunda saartel.
Eestis on ta üldlevinud väikesearvuline haudelind. Eestisse saabub ta märtsis-aprillis.
Pesitsevad rabades, nõmmedel, aasadel ja padurates. Talvel elavad lahtede, estuaaride, järvede ja jõgede ääres.
Toitumine.
Toituvad rõngussidest, lülijalgsetest, limustest, marjadest ja seementest. Vahel söövad ka väikseid kalu, kahepaikseid, sisalikke, noori linde ja väikseid närilisi. Võivad tervelt alla neelata 20–25 mm pikkuseid krabisid.
Otsivad toitu mudast või niiskest mullast. Mõned on talvitusalal territoriaalsed, teised toituvad parvedes. Vahel varastavad toitu liigikaaslastelt või teistelt kahlajatelt.
Pesitsemine.
Pesa asub maapinnal 20–30 cm kõrguses rohus. Et pesa asukohta varjata, maandub suurkoovitaja kaugel ja kõnnib pesani. Ühel ruutkilomeetril pesitseb kuni 10 paari. Suurkoovitajad on väga paigatruud.
Emaslinnud munevad aprilli lõpust juuli alguseni. Kurnas on neli muna mõõtmetega 68 × 47 mm. Muna kaalub 76 g. Mune hauvad mõlemad vanemad 27–29 päeva. Kumbki vanalind istub pesal 2–3 tundi järjest. Pojad saavad lennuvõimeliseks 32–38 päeva vanuselt.
Eluiga.
Suurkoovitaja võib elada 32-aastaseks.
Looduslikud vaenlased.
Suurkoovitaja mune ja poegi söövad rebased ja varesed. Ohuks on ka tuuletallajad, kuid vahel pesitsevad suurkoovitajad tuuletallajate pesade lähedal, sest seal on teisi kiskjaid vähem.
Väikekoovitaja

Väikekoovitaja ("Numenius phaeopus") on kurvitslaste sugukonda kuuluv lind. Ta on Eestis arvatud III kaitsekategooriasse (2012).
Välimus.
Väikekoovitaja on 40–46 cm pikk. Tiibade siruulatus on 76–89 cm. Isaslind kaalub 268–550 g, emaslind 315–600 g.
Ülapool on pruunikashall, päranipuala on valge. Tiivaalune on tumedavöödiline. Mustpruun nokk on pikk ja allapoole kõver. Jalad on pikad ja sinakashallid. Sarnaneb välimuselt suurkoovitajaga, kuid väikekoovitaja on väiksem ja tal on lagipea keskel hele triip.
Alamliigid ja levik.
Liigil on viis alamliiki:
Talvitavad Edela-Euroopas, Aafrikas, Lähis-Idas, Indias, Indoneesias, Filipiinidel, Austraalias ja Uus-Meremaal.
Eestis on ta ebaühtlaselt levinud harv haudelind, kes pesitseb rabades.
Toitumine.
Sisemaal toituvad putukatest, ämblikest, tuhatjalgsetest, vihmaussidest ja tigudest. Pesitsusalale jõudes söövad ka marju. Lõuna poole rännates söövad ka seemneid ja lehti. Rannikul toituvad koorikloomadest, limustest, suurtest hulkharjasussidest ning harva kaladest, roomajatest ja lindudest.
Pesitsemine.
Pesa asub maapinnal. Ühel ruutkilomeetril pesitseb 1–11 paari.
Emaslinnud munevad maist juuni keskpaigani. Kurnas on neli muna mõõtmetega 63 × 43 mm. Muna kaalub 59,5 g. Mune hauvad mõlemad vanemad 27–28 päeva.
Pojad saavad lennuvõimeliseks 5–6 nädala vanuselt. Vanalinnud lahkuvad pesitsusalalt kohe peale poegade lennuvõimestumist, noorlinnud lahkuvad paar nädalat hiljem.
Looduslikud vaenlased.
Väikekoovitaja mune söövad saarmad, siilid, hallvaresed ja söödikännid. Poegi söövad söödikännid ja hõbekajakad.