Elizabeth Loftus

 
Elizabeth F. Loftus (neiupõlvenimega Elizabeth Fishman, sündinud 16. oktoobril 1944 Los Angeleses) on Ameerika kognitiivpsühholoog ja mäluekspert. 
Ta on teinud mitu uuringut, mis näitavad inimese mälu ebausaldusväärsust, ning on tuntud tunnistajate ütluste ja valemälestuste uurijana. Loftus on oma teadmisi rakendanud lisaks laboriuuringutele ka kohtusüsteemis, kus ta on olnud eksperttunnistajaks ütluste hindamisel. Tema tööd on ülemaailmselt tunnustatud ja ta on pälvinud mitu auhinda. 2002. aastal oli Loftus ajakirjas Review of General Psychology 58. kohal, saja 20. sajandi kõige mõjukama psühholoogi hulgas, olles naistest esikohal.
Elulugu.
Loftus kasvas USA California osariigis. Tema isa Sidney Fishman töötas arstina ja ema Rebecca Fishman raamatukoguhoidjana. Kui Loftus oli 14-aastane, uppus ta ema. Ta oli aastatel 1986–1991 abielus Geoffrey Loftusega ning nad on siiani head sõbrad.
Töö.
1996. aastal sai ta bakalaureusekraadi matemaatikas ja lõpetas kiitusega psühholoogia eriala California Ülikoolis. Stanfordi Ülikoolis sai ta matemaatilise psühholoogia magistrikraadi 1967. ja doktorikraadi samal erialal 1970. aastal.
Valemälestused.
Loftus asus 1973. aastal abiprofessorina tööle Washingtoni Ülikoolis ja hakkas pealtnägijate ütlustele tugineval empiirilisel meetodil uurima mälu päriselu keskkonnas Üks esimesi uuringuid, mis ta läbi viis, oli autoõnnetuse rekonstrueerimine, kus ta avastas, et tunnistajatele esitatud küsimuse sõnastus mõjutas nende ütlusi. Järgmiseks uuriski Loftus, kas suunavate küsimuste küsimine või eksitava informatsiooni pakkumine mõjutab inimeste mälu sündmusest. Uuringute tulemusena tõestas Loftus, et pealtnägijate mälu on tundlik ebaõigele informatsioonile toimunu kohta, mistõttu tunnistajad võivad anda valeütlusi.
1990. aastate alguses langes Loftuse töö rõhk valemälestuste tekitamisele, kus ta uuris, kas on võimalik tekitada inimesele valemälestusi sündmustest, mis pole aset leidnud. Teda ajendas selles suunas tegutsema juhtum, mille käigus sooviti temalt vastavat teemat käsitlevat eksperthinnangut. Eelpool mainitud juhtumi erakordsus seisnes teraapia käigus represseeritud mälestuste teadvustamises 20 aastat pärast nende kogemist. Selles kohtuasjas süüdistas George Franklini tütar oma isa tema lapsepõlve sõbra mõrvas ja vägistamises. Loftus andis oma hinnangu mälestuste muutlikkuse kohta, ent oli sunnitud tõdema, et ei teadnud ühtegi uurimust sarnase juhtumi kohta. Franklin mõisteti süüdi, kuid vabastati edasikaebamisel 1996. aastal. Sel ajal esines ka teisi süüdistusi, mis põhinesid traumast taastunud mälul. Loftus hakkas uurima, kas mõned nn taastunud mälestused ei või olla ka valemälestused, mis on sisendatud just terapeudi poolt. Loftus pidi leidma eetiliselt korrektse viisi selle hüpoteesi uurimiseks. Ta üritas tekitada valemälestuse lapsena kaubanduskeskuses vanema ärakaotamise näol ja testis, kas mittetoimunud sündmusest rääkimine tõepoolest tekitab mälestuse või mitte. Algselt leidis ta, et 25% testitutest loovad endale mälestuse sündmusest, mida pole toimunud. Edasise uurimise käigus leidis ta, et iga kolmandat katseisikut suudetakse veenda selles, et nad kogesid lapsepõlves olematuid sündmusi. Loftuse uuringute tulemusi kasutati kohtutes taastatud mälestuse kahtluse alla seadmiseks.
Eksperttunnistaja.
1974. aastal avaldati Loftuse artikkel pealtnägijate tunnistuste kohta, mis olid antud mõrvaga seotud kohtuistungitel, ja pärast seda hakkasid tema poole nõu saamiseks pöörduma mitmed advokaadid. Lisaks sai temast kohtunike soovitusel populaarne õigusteaduslikus valdkonnas tegutsev loengupidaja. Washingtonis antud Loftuse eksperditunnistus pealtnägija mälu kohta (täpsemalt kahtlusaluse tuvastamisel) lõi 1975. aastal juriidilise pretsedendi, misjärel on tema kui spetsialisti hinnangut pealtnägijate tunnistuste ja mälu kohta tellitud üle 250 korra. Ta on andnud oma panuse McMartini eelkooli, O. J. Simpsoni, Ted Bundy, Willie Maki, Angelo Bueno, Oliver Northi, Rodney Kingi, Menendeze vendade, Martha Stewarti jt kohtuistungitel.
"Jane Doe".
David Corwin ja tema kolleeg Erna Olafson avaldasid 1997. aastal nn Jane Doe ehk tundmatu isiku (pärisnimi Nicole Tau) kohta juhtumiuuringu, kus oli tegemist isikuga, kelle mälu oli taastunud seksuaalsest väärkohtlemisest. Loftus ja Melvin Guyer otsustasid seda juhtumit edasi uurida, kasutades avalikke salvestisi ja intervjueerides inimesi, kes olid Tauga seotud, leides informatsiooni, mida Corwin ei lisanud originaalartiklisse. Infot, mis nad arvasid, et tõendab Tau puhul väärkohtlemisest valemälestust. Samal ajal kontakteerus Tau Washingtoni Ülikooliga, süüdistades Loftust tema privaatsuse rikkumises. Millejärel ülikool konfiskeeris Loftuse failid, viis läbi uurimise 21 kuu jooksul ja keelas sel ajal oma tulemuste avalikustamise. Ta vabastati süüdistustest 2002. aastal ja avastused lubati avaldada.
Tau kaebas Loftuse, Washingtoni Ülikooli ja veel mõne asjaga seotud osalise kohtusse 2002. aastal ilmunud artikli tõttu. Hagi koosnes algselt 21 süüdistusest, mis seisnesid privaatsuse rikkumises, pettuses, laimamises ja emotsionaalse düstressi põhjustamises. California Ülemkohus tühistas 2007. aastal kõik süüdistused peale selle, et Loftus tutvustas ennast Corwini superviisorina, intervjueerides Tau kasuema. Loftuse kindlustusfirma nõustus 2007. aasta augustis maksma 7500 USA dollarit hüvitist. Tau pidi maksma kõikide kaitsjate arved summas 450 578,50 USA dollarit. See otsus kaevati edasi. Loftus avaldas oma analüüsi juhtunust 2009. aastal.
Loftus lahkus 2002. aastal Washingtoni Ülikoolist ja oma Seattle'i kodust ning asus tööle California Ülikoolis Irvinis. Seal on Loftus keskendunud valemälestuste potentsiaalsele kasule ja käitumuslikele tagajärgedele. Näiteks on ta uurinud valemälestuste võimet vähendamaks teatud toiduainete tarbimise vajadust.
Bibliograafia.
Loftuselt on ilmunud palju töid, sealhulgas 24 raamatut ja üle 500 artikli.