tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Priit Pallo

Priit Pallo (24. aprill 1954, Tallinn – 11. jaanuar 2022) oli eesti autospordiedendaja.
1972. aastal pärast Tallinna 1. Keskkooli lõpetamist valis ta oma eriala innustatuna just autospordist ning läks õppima Tallinna Polütehnilisse Instituuti teedeehitust, et oskaks projekteerida ringrada.
Juba kõrgkoolis õppides võistles ta rahvarallidel ja oli mitmel võistlusel kohtunik. 
1977. aastast töötas ta Eesti Maanteeprojektis. Ta on projekteerinud mitu Eesti kardi- ja rallikrossirada.
Ta huvitus ringrajaspordist ja hakkas korraldama rahvarallisid. Ta oli ka Eesti NSV ringrajakoondise treener-esindaja. Lisaks sai temast ringrajakomitee aseesimees (1978–1986) ja hiljem selle esimees (1987–1994). Aastatel 1981–1989 oli ta kardikomitee liige ja kuulus ka autospordiföderatsiooni presiidiumisse.
1991. aastast töötas ta põhikohaga Eesti Autospordi Liidu peasekretäri asetäitjana. Ta on kuulunud Tallinna ralli korraldusmeeskonda.
Tegi kaastööd Spordilehele, Kehakultuurile, ajakirjale AutoPluss, autospordi aastaraamatutele ja raadiole.
Viivi Viilmann

Viivi Viilmann (8. jaanuar 1932 Tallinn – 21. jaanuar 2022) oli Eesti kunstnike liidu liige ja kunstiteadlane.
Viivi Viilmann lõpetas Tallinna 17. Keskkooli 1951. aastal. 1960. aastal lõpetas ta Tartu Riikliku Ülikooli, kus oli õppinud ajaloo-keeleteaduskonnas.
Aastatel 1951–1954 töötas ta Harju rajooni Töörahva Saadikute Nõukogu Täitevkomitees, seejärel 1954–1957 õpetajana ja 1957–1987 Ajaloo Instituudis. 
1993. aastal sai Viivi Viilmann Eesti Kunstnike Liidu liikmeks.
Viivi Viilmann on uurinud kubismi ja konstruktivismi ilminguid Eesti kunstiajaloos, rõhuga skulptuurile. Sel teemal ilmus temalt artikleid ajakirjas Kunst.
1978. aastal pälvis ta autorite kollektiivi liikmena Kristjan Raua nimelise kunstipreemia.
Jaan Kollist

Jaan Kollist (21. detsember 1945 Mõisaküla– 31. jaanuar 2022) oli eesti ehitusinsener ja Tallinna Tehnikakõrgkooli õppejõud.
Haridus.
1949. aastal küüditati tema vanemad Siberisse. Kooliteed alustas küll Mõisakülas, kuid jätkas edasi Kadrinas. 1964. aastal lõpetas ta Rakvere Keskkooli hõbemedaliga ja Tallinna Polütehnilise Instituudi ehitusteaduskonna 1969. aastal teedeinsenerina "cum laude". Täiendavalt haris ta ennast Moskvas, lõpetades Moskva Patendiinstituudi 1974. aastal Ppatentoloogina. Hiljem osales rahvusvahelistel täienduskoolitustel Tallinnas, Rovaniemis, Mikkelis jm.
Töö.
1971–1973 aastatel töötas ta Eesti Kolhoosiehituse (EKE) koondises vaneminsenerina, 1974–1985 aastatel trustides TREV-2 ja TRE juhtivatel kohtadel. Aastatel 1978–1982 alustas ta oma akadeemilist karjääri, töötades osaajaga TPI ehitusteaduskonnas õppejõuna. 1985–1995 aastatel töötas ta koos Eesti ehitajatega Põhja-Siberis Tjumeni oblastis trusti EstSurgutDorStroi peainseneri ja tootmisdirektorina ning ASi Unviko ehitusdirektorina.
Aastatel 1994–2009 aastatel töötas ta õppejõuna Tallinna Tehnikakõrgkooli ehitusteaduskonnas rajatiste õppetooli juhatajana dotsendi ametikohal, esindades teaduskonda ka TTK nõukogus. 
Jaan Kollisti nimel on ajavahemikul 1988–1994 aastatel kolmteist leiutist, üheksa patenti..
Tema algatusel lülitati teedeehituse õppekavasse ehituspaekivi süvendatud käsitlus, loodi paelabor, hangiti kivi töötlemistehnika ja sisustati ehituspaekivi arhiiv, mille alusel sai hiljem kujundada kooli ehituspaekivi püsinäituse. 
Akadeemilise töö kõrval osales ta lisaks Rahvusliku Geograafia Ühingus, Õigusjärgsete Omanike Liidus, Eesti Inseneride Kutseliidus, Eesti Geodeesia Koolitus- ja Arenduskeskuses ning Eesti Paeliidu ja Eesti Mulkide Seltsi tegevuses.
Mariana Pineda Muñoz

Mariana Pineda Muñoz (1. september 1804 Granada – 26. mai 1831 Granada) oli 19. sajandi Hispaania liberaal, kes hukati absolutismi ennistamise ajal Fernando VII valitsusajal.
Mariana oli Granada laevakapteni ja Calatrava ordu rüütli Mariano de Pineda y Ramírezi tütar. Mariano de Pineda y Ramírez ei saanud kunagi teadmata põhjustel abielluda María de los Dolores Muñoz y Buenoga. Paaril sündis Sevillas, kus nad ka mõnda aega elasid, esimene tütar, kuid laps suri varsti pärast sündi. Seejärel kolisid nad Granadasse, kus nad elasid eraldi majades ning seal sündis nende teine ​​tütar Mariana. Ema ja tütar läksid pärast sünnitust elama isa Don Mariano majja, kes allkirjastas mõne kuu pärast kroonilise haiguse tõttu dokumendi, millega andis emale tütre üle kõik õigused. Kuid varsti pärast seda mõistis don Mariano oma tütre Mariana ema hukka selle eest, et naine omastas teatud varasid tütre nimele ja María Dolores põgenes tüdrukuga nende ühisest majast. 12. novembril 1805 ta arreteeriti ja tüdruk anti tagasi isa hoolde. Pärast don Mariano surma läks Mariana oma isapoolse onu eestkoste alla, kes oli pime, vallaline ja 47 seitse aastat vana. Pärast abiellumist endast palju noorema naisega andis ta oma eestkoste kohustused oma noortele ülalpeetavatele José de Mesale ja Úrsula de la Presale, kelle hoole alla jäi tüdruk kogu oma lapsepõlve lõpuni. 
Mariana abiellus Manuel de Peralta y Vallega, olles vaid 15-aastane. Manuel oli temast üksteist aastat vanem ning äsja sõjaväest naasnud – pole teada, millega ta hiljem elatist teenis. Pulmad peeti 1819. aasta oktoobris Mariana vallastütre seisundi tõttu "salaja". Järgmise aasta märtsis sünnitas ta poisi José María ja 1821. aasta mais tüdruku Úrsula María. Kaks aastat hiljem, augustis 1822. aastal, suri tema abikaasa, jättes oma 18-aastase lese kahe väikese lapsega. Mariana ühines liberaalse liikumisega ja pärast absolutismi uut taastamist Fernando VII poolt 1823. aastal võttis ta lesena oma koju tagakiusatud liberaalid. Selles seltskonnas tutvus ta hiilgavate saavutustega sõjaväelase Casimiro Brodett y Carbonet'ga, kellega ta kavatses abielluda, kuid abiellumisplaan nurjus, kuna Brodett ei saanud oma liberaalse kuuluvuse tõttu kohustuslikku kuninglikku “erandit”. Ta oli sunnitud lahkuma sõjaväest ning pages Kuubale. Mariana omalt poolt kadus Granadast järgmiseks kaheks aastaks ning pole teada, kus ta oli ja mida ta selle aja jooksul tegi.
Viited.
"Mariana Pineda." Kasutatud 21. märts 2022. a., allikas Wikipedia: https://es.wikipedia.org/wiki/Mariana_Pineda
María Rosalía Rita de Castro

María Rosalía Rita de Castro (23. veebruar 1837 Santiago de Compostela – 15. juuli 1885 Padrón) oli Hispaania luuletaja ja romaanikirjanik, kes kirjutas nii galeegi kui ka hispaania keeles. 19. sajandi hispaania kirjanduse suurte poeetide hulka kuuludes esindab ta koos Eduardo Pondali ja Curros Enríquezega ühte Galicia ärkamisaja (Rexurdimento gallego) olulistest isikutest, mitte ainult oma kirjandusliku panuse poolest üldiselt ja selle eest, et tema teost “Cantares gallegos” peetakse tänapäeva Galicia esimeseks suureks teoseks, vaid sakraliseerimisprotsessi tõttu, mis talle osaks sai ja mille tulemusel muudeti ta galeegi rahva sümboliks.
19. sajandil ehk ajal, mil Rosalía elas, ei olnud galeegi keeles kirjutamine paljudel põhjustel sugugi lihtne. Enamik neist oli seotud tolleaegse ühiskonna mõtlemise ja struktuuriga, kus galeegi keel oli väga diskrimineeritud ja alahinnatud, jäädes üha kaugemaks sellest ajast, mil see oli olnud keskaegne galeegi-portugali lüürika. Kogu kirjalik traditsioon oli kadunud, mistõttu tuli alustada nullist, murdes põlguse ja ükskõiksuse galeegi keele suhtes, kuid vähesed olid need, kes seda ülesannet kaalusid, sest see võis anda põhjust ühiskondlikuks diskrimineerimiseks. Keskkonnas, kus hispaania keel oli kultuurikeel, andis Rosalía de Castro Galiciale keele, valides selle oma teose “Cantares gallegos” keeleks ja tugevdades keele kultuurilist taassündi.
Looming.
Hispaania keeles
Galeegi keeles
Kirjandus.
"Rosalía de Castro." (Kasutatud 21. märts 2022) Allikas Wikipedia: https://es.wikipedia.org/wiki/Rosal%C3%ADa_de_Castro
Maamuna

Maamuna ("Bovista") murumunaliste sugukonda kuuluv seeneperekond.
Murukarikas

Murukarikas ("Calvatia") murumunaliste sugukonda kuuluv seeneperekond.
Hanna-Maria Sell

Hanna-Maria Sell (4. august 1998 Haapsalu – 1. veebruar 2022 Tallinn) oli eesti modell.
Sell oli pärit Haapsalust ja õppis Läänemaa ühisgümnaasiumis. Ta oli modelliauhindu võitnud nii Eestis kui ka välismaal.
Tuule tiibadesse sai Hanna-Maria Sell 2014. aastal Kanal 2 saatest "Eesti tippmodell". Kuigi tema eetriaeg piirdus vaid ühe saatega, võtsid pärast väljalangemist temaga ühendust kaks modelliagentuuri. Koostööd aga ei järgnenud, kuna agentuuride taust oli kahtlane. 
Parema pakkumise sai noor modell 2015 oktoobris modelliagentuurilt Erbi Model Management pärast iludusvõistluse "Eesti Printsess 2015" võitmist. Kuu aega pärast agentuuriga lepingu sõlmimist sõitis tüdruk Bulgaariasse Sofiasse konkursile "Super Model Universe", kus ta sai kolm auhinda, lisaks valiti ta Bulgaaria moeajakirja Coiffure kaanetüdrukuks. 
Hanna-Maria elas Tallinna vanalinnas Väike-Karja tänava korteris kontrollivas suhtes Soomest pärit ärimehe Teemu Vasankariga, kes oli koos äripartneritega varem Soome ringkonnakohtus mõistetud süüdi raamatupidamisrikkumistes ja kelmuses. Hanna-Maria Sell ja Teemu Vasankari leiti 3. veebruaril mainitud korterist püstoliga tapetuna. Eeldatakse, et Hanna-Maria Sell soovis kontrolliva elukaaslasega suhte lõpetada, mille peale Teemu Vasankari tulistas naist ja võttis seejärel ka eneselt elu.
Dita von Teese

Dita von Teese (kodanikunimega Heather Renée Sweet, sündinud 28. septembril 1972) on Ameerika Ühendriikide tantsija, modell ja ettevõtja. Teda peetakse burleski taaspopulariseerijaks, ta on pälvinud hüüdnime "Burleski kuninganna".
Ta astus üles Moskvas toimunud 2009. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel, esinedes Saksamaa võistluslaulus "Miss Kiss Kiss Bang". Samuti on ta esinenud Viinis toimuval Life Ballil.
Vello Õunpuu

Vello Õunpuu (14. november 1949 – 12. veebruar 2022) oli Eesti rallisõitja.
Vello Õunpuu alustas ralli sõitmistega 1975. aastal Tehumardi rallil Saaremaal, võisteldes koos kaardilugeja Ivo Vaheriga oma tööauto GAZ-51 veoautol. Kaks aastat hiljem olid nad Tehumardi rallil ametis peakohtuniku asetäitjatena. 1977. aastal Tallinna Hipodroomil toimunud hipodroomisõidu Eesti meistrivõistlustel võitis ta pikap-Moskvitšiga esikoha.
Kolmel aastal, 1977, 1980 ja 1981 võitis Vello Õunpuu sõiduauto roolis Tehumardi ralli. 1978. aastal võitis ta autoralli Eesti meistrivõistlustel esimese medali, hõbeda, 
1978. aastal Põlvas toimunud NSV Liidu meistrivõistlustel alustas esmakordselt ekipaaž Vello Õunpuu / Aarne Timusk, millest sai alguse edukas meeskond. 1979. aasta kevadel oli nende esimene välissõit Rumeeniasse. 1979. aastal võideti koos Automi Suurrralli. Aastatel 1979 ja 1982 kuulus Vello Õunpuu vabariigi meeskondlikel taliralli karikavõistlustel teise koha saavutanud Harju KEK-i võistkonda. 1981 saavutati NSV Liidu meeskondlikul talirallil kolmas koht, kuid seekord Endel Kabrali asendajana Viljandi TSK ridades.
1982. aastal saavutas Õunpuu/Timusk ekipaaž esikoha Moskva ümbruse teedel sõidetud rahvusvahelisel autorallil "Vene Talv", mis oli sotsialismimaade Sõpruse karikasarja avaetapp. Hooaja lõpul sai nende meeskond esimese Eesti ja NSV Liidu rallipaarina sotsialismimaade Sõpruse karikavõitjateks, eelmisel aastal olid nad hooaja kokkuvõttes saanud teise koha.
Nõukogude Liidu meistrivõistlustel võitis Vello Õunpuu medaleid nii autorallis, rallikrossis kui ka meeskondlikus talirallis, Eesti meistriks on ta tulnud hipodroomi- ja jäärajasõidus. Maineka Vasalemma rallikrossivõistluse on Õunpuu võitnud kahel aastal.
Juba 1978. aastal täitis ta NSV Liidu meistersportlase normatiivi ja kaks aastat hiljem anti Vello Õunpuule suurmeistri nimetus. 1982. aastal pälvis rallipaar Vello Õunpuu / Aarne Timusk nii Eesti kui ka tehnikaspordi aasta parima võistkonna auhinna. 1980. aastatel võitis ta koos Aarne Timuskiga Saksa FV-s EM-il oma klassis ühe etapi. Aastatel 1980–1986 kuulus Vello Õunpuu NSV Liidu autoralli koondisse.
Hiljem tegeles eraettevõtjana Rapla külje all Juuru Veski OÜ-s.
Spartatlon

Spartatlon on 246-kilomeetrine ultrajooks, mida peetakse Kreekas igal aastal alates 1983. aastast Ateena ja Sparta vahel. Jooksu idee põhineb Pheidippidese jooksu legendil, mis hiljem sai aluseks ka maratonijooksule. Legendi kohaselt oli Pheidippides aastal 490 eKr enne Maratoni lahingut jooksnud pooleteise päevaga Ateenast Spartasse, et paluda abi pärslaste vastu.
Selle legendi põhjal otsustas Suurbritannia kuningliku õhuväe ohvitser ja pikamaajooksja John Foden uurida, kas see on päriselt tehtav, ning 1982. aastal läks ta nelja ohvitseriga Kreekasse. Kolmel jooksjal see õnnestus: John Foden jooksis ise 37 tunni 37 minutiga, John McCarthy 39 tunni ja John Scholtens 34 tunni 30 minutiga. Järgmisel aastal korraldati esimene ametlik võistlus.
Spartatlon toimub üldiselt septembri lõpus, selle käigus peavad jooksjad läbima 36 tunni jooksul 245 kilomeetrit (see on ligi kuus maratonidistantsi) Ateena ja Sparta vahel. Jooksjad peavad taluma Kreeka päevast kuumust, öist jahedust ja mägist maastikku. Turvakaalutlustel on raja ääres iga 3–5 km järel kokku 75 kontrollpunkti, kus jooksjad diskvalifitseeritakse, kui nad ei jõua punkti õigeks ajaks või on liiga väsinud, et jätkata. Jooks algab kell 7 hommikul Ateena akropoli eest. Esimene suurem kontrollpunkt on 80 kilomeetri kaugusel Kórinthose kanalil, kuhu tuleb jõuda hiljemalt kella 16.30-ks. Jooks läbib ka antiikset Tegea linna, kus väidetavalt oli Pheidippidesele end ilmutanud Paan. Finiš on Spartas Leonidas I kuju ees. Jooksu läbinud saavad kitooni kandvatelt koolitüdrukutelt kaela loorberipärja ning peekriga vett Eurotase jõest, vajadusel ka meditsiinitelkidest arstiabi. Jooksul ei ole rahalist auhinda, kuid seda peetakse prestiižseks.
Jooksul osaleda soovija peab olema hiljuti saavutanud vähemalt ühe kvalifikatsiooni:
Aastas pääseb jooksma 400 soovijat.
Spartatloni maailmarekord kuulus 39 aastat esimese jooksu võitjale, kreeklasele Yiannis Kourosele, kes läbis jooksu 1984. aastal 20 tunni ja 25 minutiga. Kouros on osalenud neljal spartatlonil (1983, 1984, 1986 ja 1990) ja need kõik võitnud, talle kuuluvad ka neli kiiremat aega: 1984. aastal 20:25:00, 1990. aastal 20:29:04, 1983. aastal 21:53:42 ja 1986. aastal 21:57:00. 
2023. aasta spartatlonil püstitati palju rekordeid: uueks rekordiomanikuks tuli kreeklane Fotis Zisimopoulos ajaga 19:55:09, olles ainus, kes on jooksu läbinud alla 20 tunniga. Ka kõik kolm esikolmiku naist läbisid raja naistest esmakordselt alla 24 tunniga: ameeriklanna Camille Herron ajaga 22:35:31 (üldarvestuses kolmas) ning soomlannad Noora Honkala (23:23:03, üldarvestuses neljas) ja Satu Lipiäinen (23:48:34, üldarvestuses kaheksas). Kõigi lõpetanute seas on Herroni tulemus 14. kohal. Peale Kourose ja Zisimopoulose on jooksu suutnud läbida vähem kui 22 tunniga ainult jaapanlane Toru Somiya (2022, 21:18:15). Vähem kui 24 tunniga on jooks läbitud 52 korral. Eestlasest on kõige kiiremini spartatloni läbinud Silver Eensaar 2017. aastal, 27 tunni 34 minuti ja 3 sekundiga.
Oscar Loya

Joseph Oscar Loya (sündinud 12. juunil 1979 Indios Californias) on Ameerika Ühendriikide laulja, Broadway-esineja.
Ta esindas Saksamaad Moskvas toimunud 2009. aasta Eurovisiooni lauluvõistlusel looga "Miss Kiss Kiss Bang", saavutades finaalis 35 punktiga 20. koha.
Ta on avalikult homoseksuaalne.
Ta elab Münchenis.
Jackson Browne

Clyde Jackson Browne (sündinud 9. oktoobril 1948 Heidelbergis) on Saksamaal sündinud USA laulja ja laulukirjutaja.
Karjääri alguses kirjutas ta laule teistele artistidele. Tema omanimeline debüütalbum ilmus 1972. aastal. Debüütalbumilt ilmunud singel "Doctor, My Eyes" sai tema esimeseks hitiks, see jõudis USA singlite edetabelis Billboard Hot 100 kaheksandale kohale.
2022. aasta seisuga on ta välja andnud 15 stuudioalbumit, millest edukamad on olnud 1977. aastal ilmunud "Running on Empty" (USA-s 3.) ja 1980. aastal ilmunud "Hold Out" (USA-s 1.). USA-s on tema plaate müüdud 18 miljoni. Tema tuntumad laulud peale "Doctor, My Eyesi" on muuhulgas "Running on Empty" (1978), "Stay" (Maurice Williamsi laulu kaver; 1978), "Boulevard" (1980), "Somebody's Baby" (1982) ja "Lawyers in Love" (1983). "Somebody's Baby" kõlas filmi "Kiired ajad Ridgemonti keskkoolis" ("Fast Times at Ridgemont High") filmimuusikas ja see on olnud tema edukaim singel Billboardi edetabelis (7. koht).
Bronwe on kuuel korral esitatud Grammy auhinnale. 2004. aastal võeti ta Rock'n'rolli Kuulsuste Halli ja 2007. aastal laulukirjutajate kuulsuste halli liikmeks. Ajakiri Rolling Stone on ta valinud saja kõigi aegade parima laulukirjutaja hulka.
Browne on tuntud tuumaenergiavastase aktivistina.
Jüri Randla

Jüri Randla (7. november 1936 – 19. märts 2022) oli Eesti mootorrattasportlane, ringrajasõitja. 
Randla lõpetas 1954. aastal Tallinna 2. keskkooli ja 1959. aastal mehaanikainsenerina TPI. Sportima hakkas ta 1950. aastal keskkoolis õppides. Mootorispordiga alustas Tööjõureservide klubis Olev Kaseoru ja tädipoeg Jaan Miilbergi suunamisel, hiljem juhendasid teda Johannes Tomson ja Jevgeni Gringaut. 
1965. aastal sai Randla ringrajasõidu MM-i Soome etapil 7. koha (350 cm3). NSV Liidu meistrivõistlustel võitis ta 1959–1970 ringraja- ja jäärajasõidus 11 medalit (kaks kulda, viis hõbedat ja neli pronksi), seitsmel korral tuli Tööjõureservide meistriks. 
Aastatel 1957–1970 tuli Randla ringrajasõidus ning tali- ja motokrossis 15 korda Eesti NSV meistriks. Kuulus 1982–1990 NSV Liidu ja 1960–1990 Eesti NSV mootorrattaspordi föderatsiooni, kus oli presiidiumi liige ja esimees. 
Hiljem oli Randla tootmiskoondise Vihur peakonstruktor, aastatel 1988–1991 NSV Liidu ja Ida-Saksa ühisettevõtte ESTTEC tehnikadirektor ja programmijuht ning seejärel spordiklubi RaCo Racing direktor ja AS-i Termoran konstrueerimisinsener. 
2021. aastal valiti Jüri Randla Eesti mootorispordi kuulsuste halli.
Anne Parijõgi

Anne Parijõgi (neiupõlvenimega Anne Kadarpik; 24. august 1931 – 5. veebruar 2022) oli eesti raadioajakirjanik.
Ta toimetas Eesti Raadios peamiselt laste muusikasaateid. Eesti Raadio arhiivis on ligi 200 tema 1970.–1980. aastatel toimetatud raadiosaadet, nende hulgas "Võlulaegas", "Pillihääled", "Muusika võlupeegel", "Rõõm muusikast".
Tema toimetatud saadetes esinesid mitmed Eesti muusikaelu suurkujud. Hulk saateid käsitles muinasjutte ja loodust kui muusika loomise inspiratsiooniallikaid.
Raadioajakirjanikuna kandis ta edasi Riho Pätsi muusikakasvatuse ideaale.
Isiklikku.
Anne oli abielus Jüri Parijõe poja Endel Parijõega.
Kaarel Valter

Kaarel Valter (28. veebruar 1987 – 12. veebruar 2022) oli eesti DJ ja raadioajakirjanik.
2018. aastal oli ta IDA raadio hommikusaate juht.
Kaarel Valter on osalenud ka kahes tudengifilmis:
IDA raadio

IDA raadio on Tallinnas ja Helsingis asuv veebiraadio, mis mängitab peamiselt avangard-, "ambient"-, džäss-, hiphop-, "indie-", "boogie"- ja klubimuusikat. 
Raadio alustas tegevust 1. mail 2018 Telliskivi Loomelinnakus raadiostuudioks kohandatud merekonteineris.
IDA raadio algatajad ja eestvedajad on Natalie Mets, Ats Luik ja Robert Nikolajev.
Rabí

Rabí (saksa keeles "Rabi", varem "Raby") on linn Tšehhis Plzeňi maakonnas Klatovy ringkonnas. Rabí asub Otava jõe ääres, Klatovyst umbes 27 km kagus ja Plzeňist ligikaudu 55 km lõunas.
Rabí paikneb merepinnast 478 meetri kõrgusel.
Asulat on esmamainitud 1380. aastal. Linnaõigused sai Rabí 1499. aastal. Vahepeal kaotatud linnaõigused sai Rabí tagasi 1. aprillil 2010.
Linna olulisim vaatamisväärsus on 14. sajandi alguses rajatud Rabí loss.
Rabí vanalinn on alates 1992. aasta septembrist ajalooline linnakaitseala.
Vanasadama kruiisiterminal

Vanasadama kruiisiterminal on kruiisilaevade terminal Tallinnas Vanasadamas, mis koos suures osas selle katusele rajatud 850 meetri pikkuse promenaadiga avati 15. juulil 2021.
Terminalihoone projekteerisid arhitektid büroodest Salto AB ja Stuudio Tallinn. Terminali ja promenaadi ehitas YIT Eesti AS. Promenaad ühendab mereääre Kultuurikilomeetriga ja avab linnarahvale vaba aja veetmiseks seni ligipääsmatu sadamaala.
Keskkonnasäästlik lahendus.
2021. aastal avatud kruiisiterminal on piirkonna kõige tänapäevasem, loodud keskkonda ja jätkusuutlikkust silmas pidades. Energiat toodavad terminalile Põhjamaade kliimale kohandatud päikesepaneelid ning kütab-jahutab soojuspumba abiga mereenergia, mis muudab selle aasta läbi kasutatavaks. Soojusvaheti lahendus on Eestis unikaalne. Süsteemi soojusvaheti sarnaneb plaatsoojusvahetiga, aga see on ehitatud betoonist ning oluliselt suuremate mõõtmetega. Suurem veemass aitab ühe tegurina ära hoida vee jäätumise soojusvahetis. Lisaks on vee tsirkuleerimine soojusvahetis 10 korda väiksem kui algselt planeeritud soojusvahetil. Sellest tulenevalt on ka elektrikulu 10 korda väiksem.
Tegevused kruiisisadamas.
Terminal saab korraga mahutada 2000 inimest, kus lisaks laevade vastuvõtule saab korraldada järgmisi üritusi: konverentsid, seminarid, messid, festivalid, filmivõtted, kontserdid, teatrietendused, firmaüritused, erapeod ja palju muud.
Igal aastal teenindab Tallinna Sadam üle poole miljoni kruiisituristi ja võtab vastu üle 300 kruiisilaeva.
Tallinna Sadamas peatuvad ligikaudu 40 kruiisifirma laevad, esindatud on näiteks kruiisifirmad Carnival Corporation, Norwegian Cruise Line, Royal Caribbean, MSC, Costa Cruises, Aida Cruises, Princess Cruises, Holland America, P&amp;O, TUI, Pullmantur, Azamara, Crystal, Fred Olsen, Saga ja paljud teised.
Teenused ja ligipääs.
Turismiinfo, suveniiripoed, restoran, tualetid, jalgrataste rent, ekskursioonibussid, takso, Wi-Fi.
Pääs kruiisialale toimub Logi ja Rumbi tänava ristmikult. Kruiisialale pääseb kruiisiväravast, mis asub A-terminali sõidukite pääsla merepoolses küljes.
Promenaad.
Tallinna Sadama rajatud ja kõigile avatud 850-meetrine katusepromenaad lookleb Vanasadamas loodemuulil üle kruiisiterminali katuse, ühendades mereääre Kultuurikilomeetriga. Katusepromenaadilt avanevad vaated merele, sadamale, laevadele ja linnale. Istumisalad, mänguväljak, välijõusaal, avarate terrassidega restoran, haljastus ja Eesti kunst loovad värskele linnaruumile eriti elava õhkkonna. Kruiisiterminali väliala ilmestab Eesti kunstnik Argo Männiku teos "Laine".
Vanasadama katusepromenaad

Vanasadama kruiisipromenaad on avalik puhkealaobjekt, mis avati Vanasadamas 15. juulil 2021. Projekti autorid on arhitektid Maarja Kask, Ralf Lõoke ja Villem Tomiste.
Kõigile avatud 850-meetrine kruiisipromenaad asub Vanasadamas ning lookleb loodemuulil üle Tallinna Sadama kruiisiterminali katuse, moodustades terminali kolmanda korruse ja ühendades mereäärse ala Kultuurikilomeetriga. Kõrgetele betoonpostidele tõstetud promenaad kulgeb mereäärt pidi ning kujutab endast urbanistlikku avalikku ruumi. Kruiisiterminali katusepind on kui tribüün, kust saab jälgida Soome lahe merd ja laevade liikumist. Kruiisipromenaadilt avanevad vaated merele, sadamale, laevadele ja linnale. Istumisalad, mänguväljak, välijõusaal, avarate terrassidega restoran, haljastus ja Eesti kunst loovad värskele linnaruumile elava õhkkonna.
Promenaadi rajamine loodemuulile on eelduseks, et Kadriorust pääseks otse Tallinna Linnahalli juurde. Käima lubatakse panna meretramm, Tallinna ühistranspordi hulka kuuluv paat, mis iga viie minuti tagant suunduks Kadriorust loodemuulile. Varem oli promenaadi asemel suur autoparkla.
Voldemar Vaino

Voldemar Vaino (endise nimega "Vladimir Razinkov" vene keeles "Владимир Разиньков"; 1. märts 1948 – 14. veebruar 2022) oli eesti ärimees.
Voldemar Vaino omas (2016. aastal) kindlustusfirmas AS Inges Kindlustus 47,4% osalust ja oli selle peadirektor.
Miguel Hidalgo y Costilla

Miguel Hidalgo y Costilla (täieliku nimega Don Miguel Gregorio Antonio Ignacio Hidalgo y Costilla y Gallaga Mandarte Villaseñor, lühendatult ka lihtsalt Miguel Hidalgo; 8. mai 1753 Pénjamo, Uus-Hispaania asekuningriik – 30. juuli 1811 Nueva Vizcaya, Mehhiko) oli katoliku preester ja Mehhiko iseseisvussõja juht, keda peetakse Mehhikos rahvuskangelaseks ja sageli ka rahvuse isaks ("Padre de la Nación").
Hidalgo sündis 1753. aastal kreooli peres ja 15-aastaselt saadeti Hidalgo kolledžisse. Hiljem vahetas ta kooli, et õppida preestriks. Õpingud lõpetas ta 1773. aastal Mehhiko Kuninglikus ja Paavstlikus Ülikoolis. 1778. aastal ordineeriti ta preestriks. Hidalgo töötas San Nicolás Obispo kolledži professorina Valladolidis (tänapäeva Morelia), kuid ta vallandati 1792. aastal valgustusajastu ideedele avatud mõtteviisi tõttu. Seejärel teenis ta preestrina Colimas ning hiljem Dolorese linnas. Sinna saabudes üllatus ta piirkonna viljakast pinnasest. Hidalgo püüdis aidata kohalikke vaeseid õpetades neid oliivide ja viinamarjade kasvatamisel, kuid Uus-Hispaanias (tänapäeva Mehhiko) oli nende kultuuride kasvatamine keelatud või piiratud, et vältida konkurentsi Hispaaniast imporditavatele kaupadele.
16. septembril 1810 pidas Hidalgo Dolorese linnas kõne, mis sai tuntuks kui Dolorese hüüe ja algatas iseseisvussõja. Sõjaväelise väljaõppeta Hidalgo liikus oma ülestõusnute armeega läbi Mehhiko, kogudes ligi 90 000 talupoega ja tavakodanikku, kes suunasid viha Hispaania peninsulaaride ja ka kreoolide (Uus-Hispaanias sündinud hispaanlaste) eliidi vastu. Alguses saavutas tema vägi mitmeid võite ja liikus México linna suunas, kuid tema sõdurid olid halvasti relvastatud ja vähese väljaõppega. 1811. aasta alguses kohtasid nad Calderóni silla lahingus Hispaania hästi väljaõpetatud vägesid ja said rängalt lüüa. Pärast kaotust põgenes Hidalgo põhja poole, kuid ta reedeti, vahistati ja 30. juulil 1811 Hidalgo hukati. 
Tema auks on mitmesse Mehhiko linna paigaldatud monumendid. Hidalgo järgi on nimetatud näiteks Ameerika Ühendriikide Texase osariigi Hidalgo maakond ja Mehhiko Hidalgo osariik.
Krista Grinbergs-Raigla

Krista Raigla (sünninimi Grinbergs; 18. juuli 1953 Ventspils, Läti – 21. veebruar 2022) oli eesti laulja.
Krista Grinbergs-Raigla sündis eesti-läti perekonnas. 
Kuna sel ajal polnud Lätis võimalust laulmist õppida ning tal oli Tallinnas sugulasi, astus ta 1974. aastal Eesti NSV Riikliku Filharmoonia estraadistuudiosse. 
Alates 1978. aastast laulis ta ansamblis Laine. Aastatel 1986–1991 oli ta ka ansambli Viru Trio liige.
José Francisco de San Martin y Marras

José Francisco de San Martín y Matorras (25. veebruar 1778 – 17. august 1850) oli Argentinast pärit El Río de la Plata sõjaväelane ja poliitik ning üks Argentina, Tšiili ja Peruu vabastajatest. Ta on Simón Bolívari kõrval üks kahest Hispaania-Ameerika iseseisvussõja tähtsamast tegelasest.
Aprillis 1784, kuueaastaselt, saabus ta koos perega Hispaaniasse Cádizi linna. Seda pärast Buenos Aireses viibimist. Ta asus hiljem elama Málaga linna. 1786. aastal alustas ta õpinguid Real Seminario de Nobles Madridis ja Escuela de Temporalidades Málagas. Hiljem astus ta Hispaania armeesse ja tegi sõjaväekarjääri Murcia rügemendis. Ta võitles Põhja-Aafrikas, seejärel Napoleon I ülemvõimu vastu Hispaanias ning osales Bailéni ja La Albuera lahingutes.
Pärast kolonelleitnandi auastme saamist ja vahepeatust Londonis naasis ta 34-aastaselt 1812. aastal Buenos Airesesse, kus ta seadis end Río de la Plata Ühendatud Provintside iseseisvumise teenistusse. Talle usaldati ratsagrenaderide rügemendi loomine (mis kannab tänapäeval tema nime), mis sai oma tuleristsed San Lorenzo lahingus. Hiljem määrati ta kindral Manuel Belgrano asemel Põhjaarmee ülemaks. Seal mõtles ta välja oma kontinentaalse plaani, mõistes, et patriootide triumf Hispaania-Ameerika iseseisvussõjas saavutatakse ainult siis, kui kõrvaldatakse kõik rojalistlikud põhiolemused, mis olid koloniaalsüsteemi säilitamisele lojaalsed võimukeskused Ameerikas.
Kui ta nimetati Mendoza linnas asuva Cuyo kuberneriks, pani ta oma projekti käima: pärast Andide armee organiseerimist ületas ta samanimelise mäeaheliku ja juhtis Tšiili vabastamist Chacabuco ja Maipú lahingutes. Seejärel ründas ta Tšiili poolt organiseeritud ja rahastatud laevastikuga Lõuna-Ameerika Hispaania võimukeskust Lima linna. Selleks andis talle juhiseid Tšiili senat. Seejärel kuulutas ta 1821. aastal välja Peruu iseseisvuse. Ta lõpetas oma relvakarjääri pärast Guayaquili nõupidamist Simón Bolívariga 1822. aastal, kus ta andis talle üle oma armee ja eesmärgi viia lõpule Peruu vabastamine.
Raido Kalbach

Raido Kalbach (9.august 1981 – 16. märts 2022) oli eesti kuulitõukaja.
Raido Kalbach oli mitmekordne Eesti meistrivõistluste medalist. Treenis ennast Kalevi Kergejõustikukoolis Vello Palmi käe all.
Tema isiklikuks rekordiks kuulitõukes jäi 17.35m.
Nikolai Kristoffel

Nikolai Kristoffel (5. märts 1932 – 12. märts 2022) oli Eesti füüsik, Tartu ülikooli emeriitprofessor.
1955. aastal lõpetas ta Tartu Riikliku Ülikooli teoreetilise füüsika eriala "cum laude'ga" ja astus kohe aspirantuuri"." 1959. aastal sai ta Tartu Riiklikus Ülikoolis füüsika-matemaatika kandidaadi kraadi. 1967. aastal kaitses Leningradis füüsikadoktori väitekirja. 
Aastatel 1976−1997 juhtis ta Tartu ülikoolis tahkiseteooria sektorit ja laborit. Ühtlasi oli ta seal eri aegadel õppejõud, algul assistendi ja hiljem professorina. 
Ta tegutses külalisprofessori ja uurijana ka Stuttgardi, Karlsruhe, Milano ja Kenti ülikoolides ning Max Plancki tahkiseuuringute instituudis Stuttgardis. 
Alates 1997. aastast oli ta Tartu Ülikooli emeriitprofessor. 
Nikolai Kristoffel on teinud uurimistöid eri valdkondadest, näiteks defektidega kristallid, struktuursed faasisiirded ja ferroelektrikud, kristallvõre lokaalne dünaamika, tahkiste spektroskoopia ja optilised efektid ning ülijuhtivus, mis on ta saanud silmapaistvalt olulisi tulemusi. 
Tartu Ülikooli füüsika instituudis töötas ta kuni 2018. aastani.
Male.
Nikolai Kristoffel on silma paistnud ka maletajana. Ta on kuulunud kirimales Eesti koondisse ja aastal 2000 andis rahvusvaheline kirimaleföderatsioon talle rahvusvahelise seeniormeistri tiitli.
Hugo-Eduard Vaino

Hugo-Eduard Vaino (10. oktoober 1915 – 9. märts 2022, Räpina) oli vanim eesti mees.
Siseministeeriumi andmetel oli ta vanim eesti mees. Ta elas 106-aastaseks, millest kümme aastat möödus Nõukogude Liidu vangilaagrites ja 20 aastat Ukrainas.
Ta tutvus oma ukrainlannast naisega vangilaagris ja läks pärast vabanemist koos naisega elama Ukrainasse, kus töötas raudbetoonitehases keevitajana. Hiljem tõi koduigatsus ta Eestisse tagasi, kuid abikaasa kartis temaga kaasa tulla.
Oma viimased eluaastad veetis ta Ristipalo pansionaadis.
Isiklikku.
Tema tütar on Ukraina kirjanik Maria Vaino.
Maris-Lembi Balbat

Maris-Lembi Balbat (20. juuni 1936, Tallinn – 25. veebruar 2022) oli eesti teatriloolane, teatri- ja filmikriitik.
1954. aastal lõpetas Tallinna 7. Keskkooli, seejärel õppis Tartu Riiklikus Ülikoolis ajalugu, ülikooli lõpetas 1959. aastal. 
1967. aastal sai Eesti NSV Teaduste Akadeemia Ajaloo Instituudis teatriajaloo alal aspirantuuri (juhendaja Karin Kask). Aastatel 1968–1969 oli Eesti Teatri- ja Muusikamuuseumi teaduslik töötaja, 1969–1976 Tallinnfilmi stsenaariumide toimetuskolleegiumi liige ja mängufilmide toimetaja ning 1979–1997 Kultuurilehe teatri- ja filmiosakonna toimetaja. Aastatel 1997–1998 töötas ta ajalehe Kultuurimaa toimetuses.
1962. aastast ilmus tema artikleid ajalehtedes Sirp ja Maaleht ning ajakirjas Elukiri.
Koostanud brošüüri "Eesti NSV rahvakunstnik Velda Otsus" (1968) ja toimetanud kogumiku "Madis Kõivu mõttelistes maailmades" (2003, koos Piret Kruusperega).
Maris-Lembi Balbat oli Eesti Teatriuurijate ja -kriitikute Ühenduse ja Eesti Teatriliidu liige.
Eric Carmen

Eric Howard Carmen (11. august 1949 Cleveland, Ohio osariik – 11. märts 2024) oli USA poplaulja, laulukirjutaja, kitarrist ja klahvpillimängija.
Ta saavutas tuntuse "pop rock"i ansambli Raspberries solisti, basskitarristi ja laulukirjutajana. Ta kirjutas ansambli tuntuima laulu "Go All the Way", mida müüdi singlina üle miljoni eksemplari.
1970. aastate keskpaigas alustas Carmen soolokarjääri. Tema omanimeline debüütalbum ilmus 1975. aastal. Samal ilmunud Carmeni debüütsingel "All by Myself" on olnud tema edukaim ja tuntuim. Laulu meloodiaks sai ta inspiratsiooni Sergei Rahmaninovi teisest klaverikontserdils. Singel jõudis USA-s teisele ja Suurbritannias kaheteistkümnendale kohale. 1996. aastal sai "All by Myself" uuesti hitiks Celine Dioni esituses.
USA-s on Carmenil olnud veel seitse esineljakümnehitti, millest tuntumad on "Never Gonna Fall in Love Again" (1976), "She Did It" (1977), "Hungry Eyes" (1987), mis sai tuntuks filmis "Räpane tants" ("Dirty Dancing"), ja "Make Me Lose Control" (1988).
Janet Sobel

Janet Sobel (varem Letšovskõi; 31. mai 1893, Katerõnoslav (nüüdne Dnipro) – 11. november 1968, New York) oli Ukraina päritolu kunstnik, kes hakkas USA-s elades 1938. aastal abstraktse ekspressionismiga tegelema ning oli teadaolevalt esimene kunstnik, kes kasutas tilgutamistehnikat ja ülelõuendi maalimisstiili. Ta mõjutas otseselt Jackson Pollockit, kes on tilgutamistehnikat populariseerinud.
Elukäik.
Janet Letšovskõi sündis Ida-Ukrainas 1893. aastal. Ta põgenes riigist antisemiitliku pogrommi eest (mille käigus ta isa hukkus) 15-aastaselt 1908. aastal koos ema ja kolme õvega. Ta abiellus aasta hiljem kullassepa ja graveerija Max Sobeliga ning sai temaga viis last. Maalimisega hakkas ta tegelema 45-aastase vanaemana, kui tema 19-aastane maalimisest tüdinud poeg oma maalitarbed talle andis. Kunstimaailmas hakkas tuntust koguma 1940. aastatel, kuid kadus sealt sama kümnendi teisel poolel, kui kolis Brooklynist Plainfieldi, kuna see asus mehe töökohale lähemal. Janet Sobelil polnud aga võimalik sealt kuskile sõita ja seepärast ka mitte New Yorgi kunstiringkondades liikuda. Samuti kolis Euroopasse üks tema toetajaid, Peggy Guggenheim. Ühtlasi ilmnes, et Sobelil on allergia värvide ühe koostisosa suhtes ja ta pidi edaspidi piirduma kriitidega.
Stiil.
Janet Sobelil puudus kunstitaust ning ta katsetas mitmesuguseid tehnikaid ja viise, alustades esmalt rahvusmotiividega, kuid arendades hiljem välja tilgutamis- või pritsimistehnika ning tegeles ülelõuendimaaliga, kus maal valmib terviklikult üle kogu lõuendi. Ta katsetas selleks näiteks silmatilkade pipetiga ja tolmuimejaga.
Näitused.
Kunstniku poeg märkas ema tööde tähelepanuväärsust ning otsis kontakti toonaste mõjuisikutega, näiteks Chagalliga, tuntud kunstikoguja Sidney Janisega, Max Ernsti, André Bretoni, John Deweyga. 1944. aastal toimus Janet Sobeli esimene isikunäitus Puma galeriis. Sobelit tulevaseks oluliseks sürrealistiks hinnanud Sidney Janis lisas naise teosed oma tol aastal mööda riiki rännanud näitusele "Ameerika abstraktsed ja sürrealistlikud maalid".
Aasta hiljem lisati Sobeli teosed Guggenheimi muuseumi näitusele "Naised" sajandi kunsti galeriis. 1946. aastal toimus samas muuseumis Janet Sobeli isikunäitus, kus tema teoseid nägi ka Jackson Pollock, kes sai hiljem tuntuks Sobeli tehnikat kasutades.
Peter Cetera

Peter Paul Cetera (sündinud 13. septembril 1944 Chicagos) on USA laulja, laulukirjutaja ja basskitarrist, kes on eelkõige tuntud "rock"-ansambli Chicago endise solisti ja basskitarristina.
Ta oli Chicago liige aastatel 1967–1985. Ta kuulus ansamblisse selle edukaimal perioodil. Chicagoga salvestas ta seitseteist albumit. Ta laulis kuulsaks pajud Chicago hitid, sh "25 or 6 to 4" (1970), "Just You 'n' Me" (1973), "(I've Been) Searchin' So Long" (1974), "Call on Me" (1974), "Old Days" (1975), "If You Leave Me Now" (1976), "Hard to Say I'm Sorry" (1982) ja "You're the Inspiration" (1984). Ta oli autoriks või kaasautoriks paljudele Chicago lauludele, sh esikohahitile "If You Leave Me Now".
Ta alustas soolokarjääri 1980. aastate alguses, kui kuulus veel Chicagosse. Omanimelise debüütalbumi andis ta välja 1981. aastal. Cetera soolokarjäär on olnud samuti edukas. 1986. aastal jõudsid tema singlid "Glory of Love" ja "The Next Time I Fall" (koos Amy Grantiga) USA singlite edetabelis Billboard Hot 100 esikohale. Mõlemad singlid pärinesid tema teiselt stuudioalbumilt "Solitude/Solitaire". Filmis "Karate Kid II" ("The Karate Kid Part II"; 1986) kõlanud "Glory of Love" nomineeriti parima originaallaulu Oscarile ja Kuldgloobusele. "Glory of Love" ja Grantiga lauldud "The Next Time I Fall" esitati mõlemad ka Grammy auhinnale.
Tema teised tuntumad laulud on olnud veel "One Good Woman" (1988; USA-s 4. koht), "After All" (1989, koos Cheriga; USA-s 6. koht) ja "Restless Heart" (1992). Kokku on Cetera välja andnud seitse stuudioalbumit.
2016. aastal võeti ta Chicago liikmena vastu Rock'n'rolli Kuulsuste Halli. 2017. aastal valiti ta koos Chicago liikmete Robert Lammi ja James Pankow'ga laulukirjutate kuulsuste halli Songwriters Hall of Fame'i liikmeks.
Günokriitika

Günokriitika (pr "la gynocritique", ingl ') on kirjanduskriitika haru, mis tegeleb ainult naisautorite loomingu analüüsimise ja tõlgendamisega, seejuures ei pea kriitik ja uuritav ise feministid olema. Naiskirjanike tekstide hindamise eesmärk ei ole otsida feminismiteooriale sobivaid ning feministlikule kirjanduskriitikale omaseid poliitilisi seisukohti, vaid koguda empiirilisi materjale naiste loodud kirjanduse ajaloo, žanrite, keelekasutuse, eri teemade ja struktuuride kohta. Selline käitumine võimaldab luua uusi kirjanduslikke mudeleid, mis ei ole surutud meesautorite loomingu vormi, traditsioonidesse ja teooriatesse.
Ajalugu.
Günokriitika idee üks eelkäija on filosoof John Stuart Mill, kes juba 1869. aastal tähendas vajadust uutele mudelitele, mis arvestaksid naiste kirjandusega. Günokriitika mõiste autor on Ameerika kirjanduskriitik , kes on tuntud oma feministlike käsitluste poolest, mis on olnud progressiivsed uurimused naiste õiguste tagamisel ning naisautorite loomingu analüüsimisel. Oma tuntuimas essees – „Feministliku poeetika poole” (1979) – esitleb ta günokraatia mõistet, mille järgi tuleb naisi näidata täieõiguslike loojatena, mitte üksnes passiivsete tarbijatena. 
Showalteri seisukoht iseloomustab laiemalt kogu kirjandusteadusliku feminismi teist lainet,  kui feminism asus varasemast põhjalikumalt tegelema naiste kultuurilise ja sotsiaalse identiteedi küsimusega. Teise laine lõpuaastatel ilmus palju günokriitilisi tekste, näiteks ja „“ (1979), mis kirjeldavad naiste ärevust autorsuse pärast, kuna see on ajalooliselt olnud rohkem meestele omistatud õigus ning tegevus. 
Günokriitika kui termin ei ole tänapäeval nii laialt levinud kui aastakümneid tagasi, mil Showalter selle idee sõnastas. Siiski on selle mõte ja tava endiselt oluline, sellest tulenevalt ka teosed, mis klassikalisteks günokriitika näideteks kujunesid (eespool mainitud „Hull naine pööningul“, „Feministliku poeetika poole”).
Jana Vagner

Jana Vagner (vene keeles Яна Михайловна Вагнер; sündinud 8. oktoobril 1973 Moskvas) on vene kirjanik.
Elukäik.
Jana Vagner sündis 1973. aastal kakskeelses peres. Tema Tšehhi päritolu ema oli tuli 1960. aastatel Moskvasse, et õppida vene keelt ja kirjandust. Vagneri isa on vene rahvusest. 1994. aastal lõpetas Jana Vagner Venemaa Riikliku Humanitaarülikooli magistrikraadiga juhtimise erialal. 2010. aastani töötas ta (sünkroon)tõlgi ja logistikafirma juhatajana, peale selle on ta olnud raadios uudistesaate juht.
Looming.
2008. aastal hakkas ta kirjutama blogi, milles kujutas fiktsionaalset lugu ellujäämisest keset postapokalüptilist viirusepuhangut. Järjejutust arenes edasi Vagneri debüütraamat „Вонгозеро“, mis ilmus 2011. aastal. Apokalüptiline põnevik on kirjutatud peategelase Anna vaatepunktist, see räägib teekonnast, mille ta peab oma abikaasa Sergei, poja Mihhaili ja nende ühiste tuttavatega ette võtma, et pääseda Moskvat tabanud viiruslaine eest. Põgenemise ajal seisavad nad vastamisi muutunud maailmaga, kus ei kehti enam tavapärased käitumis- ja moraalinormid. Lisaks raskendavad ellujäämist keerulised suhted tegelaste endi vahel. Sihtkohaks võetakse utoopiline Vongozero järve saarekesel asuv jahimaja. 
Raamatu põhjal valmis 2019. aastal teleseriaal „Эпидемия“ (režissöör Pavel Kostomarov, ingliskeelne pealkiri „To The Lake“). 2013. aastal ilmus raamatu teine osa „Живые люди“, mille fookuses on ellujäämine muust maailmast eraldatuna, elades külg külje kõrval kitsastes oludes. Üle tuleb elada talv, pääseda näljast ning õppida karmide tingimustega kohanema.
Jana Vagneri kõige hilisem romaan „Кто не спрятался“ ilmus 2017. aastal. Narratiivi keskmes on sõbrad, kes sõidavad mägedesse hotelli, kuid jäävad sinna jäise vihma tõttu lõksu. Peagi leitakse üks nende seast tapetuna, mis käivitab sündmuste ahela.
Imre Thököly

Imre Thököly (25. september 1657 Késmárk Ungari kuningriik – 13. september 1705 İzmit Osmanite riik) oli Ungari aadlik, Habsburgide-vastaste ülestõusude juht, nagu ka tema isa krahv István Thököly enne teda. Ta oli Osmanite vasallriigi Ülem-Ungari vürst aastail 1682–1685 ja põgusalt Transilvaania vürst aastal 1690. Olles sõlminud liidu osmanitürklastega, aitas Thököly 1683. aastal neid Viini lahingus ja juhtis impeeriumi ratsaväge Zenta lahingus. Keeldudes alistumast Saksa-Rooma riigi keiser Leopold I-le, kaotas Thököly oma Ülem-Ungari vürstiriigi ja lahkus lõpuks Konstantinoopoli lähistele Galatasse, kus Mustafa II andis talle suure valduse.
Kežmarok

Kežmarok (saksa keeles "Kesmark" või "Käsmark") on linn Slovakkia idaosas Prešovi maakonnas. See asub Popradi jõe ääres.
Kežmaroki on esmamainitud 1251. aastal. Linnaõigused sai see 1269. aastal. Linn on saanud nime selle järgi, et seal asus juustuturg (saksa keeles "Käsemarkt")
Kežmaroki üks suurimaid vaatamisväärsusi on 1717. aastal ehitatud puukirik.
Värsisüsteem

Värsisüsteem on silpide korrastamise viis luuletuse rütmi loomiseks.
Eesti keeles on eristatud kaheksat värsisüsteemi: silbiline, välteline, silbilis-välteline, rõhuline, silbilisrõhuline, silbilis-rõhulis-välteline, rõhulis-välteline ning vabavärsiline.
Silbiline värsisüsteem.
Silbilise ehk süllaabilise värsisüsteemi tunnus on korrastatud silbiarv värsis. Silbilised kinnisvormid on näiteks haiku ja tanka. Süllaabilisi värsisüsteeme nimetatakse vastavalt silpide arvule värsis (ükssilbik, kakssilbik jne).
Silbilisrõhuline värsisüsteem.
Silbilisrõhulise värsisüsteemi tunnus on rõhuliste (X) ja rõhuta (x) silpide korrastatud vaheldumine. Peamised silbilisrõhulised mõõdud on trohheus (X x), jamb (x X), daktül (X x x), amfibrahh (x X x) ning anapest (x x X). Silbilisrõhulisi värsisüsteeme nimetatakse vastavalt rõhuliste silpide arvule. Näiteks värss "Igav liiv ja tühi väli" on neliktrohheus (I gav LIIV ja TÜ hi VÄ li = X x X x X x X x).
Rõhuline värsisüsteem.
Rõhulise ehk aktsendilise värsisüsteemi tunnus on rõhuliste silpide korrastatud arv värsis. Rõhulise värsisüsteemi mõõtusid jaotatakse domineeriva intervalli silbiarvu järgi rõhkuriteks ja paisuriteks. Rõhkuri omadus on enam kahesilbiintervalle ning paisuri omadus on enam ühesilbiintervalle. Samas saab neid värsisüsteeme nimetada domineeriva värsijala järgi trohheuse-, jambi-, daktüli-, amfibrahhi- või anapesti-laadseteks. Näiteks Karl Eduard Söödi värsid "Alevipoisid mängisid marjast / kraavi kaldal. "Jõu-du sek-ka!"" on neliktrohheiid, sest rõhulisi silpe on värssides neli ning trohheusi on rohkem kui daktüle (X x x X x X x x X x / X x X x X x X x).
Välteline värsisüsteem.
Vältelise ehk kvantiteeriva värsisüsteemi tunnus on pikkade ja lühikeste silpide vaheldumine. Kuna eesti keel on rõhukeel, on puhas välteline värsisüsteem eesti keeles tehislik. Seetõttu kasutatakse rohkem vältelis-rõhulist või vältelis-silbilis-rõhulist värssi. Puhtkvantiteerivat süsteemi on kasutanud näiteks Gustav Suits eleegilistes distihhonides "Õnnelikud" ja "Eneseteostus".
Vältelis-rõhuline värsisüsteem.
Vältelis-rõhulise värsisüsteemi tunnused on ühe- või kahesilbiline intervall ning tugeva silbipositsiooni täitmine pika rõhusilbiga. See värsisüsteem hakkas eesti luules laiemalt levima 1950. aastate teisel poolel August Annisti antiikeeposte tõlgete ja Ain Kaalepi loomingu kaudu.
Vältelis-silbilis-rõhuline värsisüsteem.
Vältelis-silbilis-rõhulise värsisüsteemi tunnused on korrastatud rõhkude, vältuste ning silpide arv. Teadaolevalt võttis selle süsteemi kasutusele Villem Grünthal-Ridala 1908. aastal ilmunud kogus "Villem Grünthali laulud".
Vältelis-silbiline värsisüsteem.
Vältelis-silbilise värsisüsteemi omadused on korrastatud silpide arv ning pikkade ja lühikeste silpide vaheldumine.
Vabavärss.
Vabavärsi tunnused on rütmiline ja silbiline korrastamatus. Jaak Põldmäe kasutab vabavärsi eristamiseks tunnustepaare: homogeenne – heterogeenne, lühivärsiline – pikkvärsiline, väikese hälbega – suure hälbega, metroidne – düsmeetriline, riimiline – blankvärsiline, instrumenteeritud – mitteinstrumenteeritud.
István Thököly

István Thököly (5. veebruar 1623 Késmárk – 4. detsember 1670 Orava kindlus) oli Ungari krahv ja maaomanik.
Ta sündis István Thököly vanema ja tema teise naise Katalin Thurzó pojana. Tänu oma emapoolsele päritolule saavutas ta kõrgema sotsiaalse positsiooni kui teised tema suguvõsa esindajad. Pärast vanaisa György Thurzó surma määrati ta 1653. aastal Orava valduste haldajaks. 1654. aastal määras Saksa-Rooma riigi keiser Leopold I ta krahviks.
Kuna ta toetas Wesselényi vandenõu, siis piirasid keiserlikud väed Orava kindluse ümber. Thököly suri piiramise ajal. Tema ainus lapseea üleelanud poeg Imre Thököly pääses eluga.
Tema vandenõus osalemise tõttu konfiskeeriti kindlus ja kuulutati ta 1671. aastal kogu oma varast (mööbel, relvad, kunstiteosed jne) ilmajäänuks. Vanade kroonikate järgi veeti kindlusest Viini üheksateist vankritäit esemeid.
Orava linnus

Orava linnus (slovaki keeles "Oravský hrad", saksa keeles "Arwaburg", ungari keeles "Árva vára") on Orava jõe kohal kõrgel kaljul asuv linnus Slovakkia külas Oravský Podzámokis. Seda peetakse üheks kaunimaks linnuseks terves riigis. Selle ehitamist alustati Ungari kuningriigi ajal 13. sajandil. Seal on filmitud palju stseene 1922. aasta filmile "Nosferatu", kus linnus kujutas krahv Orloki Transilvaania lossi.
Orava linnus ehitati vana puidust kindlustuse kohale, mis rajati pärast 1241. aasta mongolite sissetungi Ungarisse. Algset linnust ilmestati romaani- ja gootipäraselt, hiljem rekonstrueeriti see renessanss- ja uusgooti stiilis ehitiseks, mis järgib kalju kuju, millel paikneb.
16. sajandi keskel linnust juhtima asunud kaevandussuurnike Thurzó suguvõsa lasi teha suure hulga ümberehitustöid, kuigi praegune kuju saavutati lõplikult alles 1611. aastal. Linnus põles 1800. aastal, sestpeale ei kasutatud seda enam elukohana. II maailmasõjani kestnud lagunemisperioodi järel sai linnusest riiklik mälestis.
CNC World

CNC World on 2010. aasta 1. juulil tööd alustanud ööpäev läbi inglise keeles saateid edastav riigi enamusosalusega (51%) Hiina uudistekanal, mis on osa riigi püüdest esitada „Hiina vaatenurgast lähtuv rahvusvaheline nägemus“.
Igor Domnikov

Igor Aleksandrovitš Domnikov ("Игорь Александрович Домников"; 29. mai 1959 Tomsk – 16. juuli 2000 Moskva) oli Venemaa ajakirjanik, ajalehe Novaja Gazeta toimetaja. Talle tehti 12. mail 2000 tehti Moskvas atentaat, mille tagajärjel ta suri.
Elulugu.
Aastatel 1976–1979 õppis ta Tomski Riiklikus Ülikoolis ajakirjandust. 1981 asus elama Norilskisse, kus töötas suure tiraažiga ajalehe Norilski Stroitel korrespondendina. 1991–1995 linnalehe Zapoljarnaja Pravda korrespondent. Jaanuaris 1995 asutas ühiskondlik-poliitilise ajalehe 69 gradusov ("69 градусов"), mille peatoimetajaks jäi aprillini 1998. Olles linnapea Vassili Tkatšovi pideva poliitilise surve all, tuli tal kolida 1998 Moskvasse, kus asus ta tööle ajalehe Novaja Gazeta eriprojektide osakonna juhatajana.
Atentaat ja kohus.
12. mail 2000 kella 23 paiku lõid kurjategijad Moskvas Pererva tänaval Domnikovile haamriga pähe. Ta viidi traumaatilise ajukahjustuse diagnoosiga haiglasse, kus suri 16. juulil teadvusele tulemata Burdenko-nimelises Neurokirurgia Uurimisinstituudis.
Pika menetlusega tuvastas kohus ärimees Pavel Sopoti süü, kes mõisteti 2013. aastal kuriteo organiseerimise eest 7 aastaks range režiimiga kolooniasse. Kohtuotsuse kohaselt meelitas Sopot käsutäitjateks oma sõbra, Tagirjanovskie jõugu juhi Eduard Tagirjanovi ja veel kolm jõugu liiget. Kõik nad mõisteti eluks ajaks vangi (kumulatiivselt mitme eriti raske kuriteo eest). Edasisel uurimisel selgus, et ärimees oli vaid vahendaja ning Domnikovi tapmise tellija oli Lipetski oblasti endine asekuberner Sergei Dorovski. Venemaa Föderatsiooni juurdluskomitee hinnangul oli tapmine kättemaks ajalehes Novaja Gazeta avaldatud artiklite eest, milles kritiseeriti Dorovski tööd Lipetski oblasti valitsuses. Dorovski kohtuasja arutati Moskva Lublini kohtus. 61-aastane kohtualune ei ilmunud süstemaatiliselt kohtuistungile, motiveerides oma eemalolekut halva enesetundega. Selle tulemusena õnnestus Dorovskil protsessi venitada kuni eriti raskete kuritegude 15-aastase aegumiseni ning 12. mail 2015 lõpetati Dorovski suhtes kriminaalasi.