tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
TYPO3

TYPO3 on tasuta, avatud lähtekoodiga sisuhaldustarkvara ja arendusraamistik, mis on suunatud ärikasutajatele ja avaldatud üldise avaliku litsentsi all.
TYPO3 töötab mitmesugustes veebiserverites, näiteks Apache ja IIS, ning paljude operatsioonisüsteemidega, näiteks Linux, Microsoft Windows, FreeBSD, Mac OS X ja OS/2.
TYPO3 esimese versiooni töötas 1997. aastal välja Kasper Skårhøj. Tänapäeval arendab seda kaks töörühma. Hooldusrühma, milleks on tänapäeval versioonid 4.x, juhib Oliver Hader, ja arendusrühma, milleks on tänapäeval versioonid 5.x, juhib Robert Lemke.
TYPO3 jaoks on loodud rohkem kui 5000 rakendust. Need on kõik samuti GNU üldise avaliku litsentsi alusel allalaaditavad TYPO3 rakenduste andmeaidast ("TYPO3 Extension Repository"). Enamiku neist on loonud kolmandad isikud.
Kontseptuaalselt koosneb TYPO3 kahest osast: kasutajale nähtavast esiküljest ("Frontend") ja süsteemihaldurile nähtavast tagaküljest ("Backend"). Esiküljel kuvatakse võrgu sisu, tagakülg vastutab süsteemi haldamise ja sisu muutmise eest.
TYPO3 tarnitakse üksnes liideste, vahendite ja moodulite baaskomplektiga. TYPO3 suur vahendite valik saavutatakse allalaaditavate rakenduste abil. TYPO3 kasutab PHP 5.2 või uuemat skriptimiskeelt ja relatsioonandmebaase, mida toetab TYPO3 andmebaasi abstraktsioonikiht. Nende relatsiooniliste andmebaaside hulka kuuluvad MySQL, Oracle ja PostgreSQL, kuigi MySQL on ainus andmebaasisüsteem, mida kolmandate isikute loodud rakendused laialdaselt toetavad. Süsteemi suudab käitada iga veebiserver, millel on nüüdisaegne keskprotsessor ja vähemalt 256 MB muutmälu. Süsteemi tagakülge saab kuvada iga nüüdisaegne brauser, mis toetab JavaScripti. TYPO3 tekitatud ja kasutajale suunatud sisu kuvamisele ei ole brauserite piiranguid.
TYPO3 abil defineeritakse andmete mitmesugused põhitüübid. Standardtüüpide hulka kuuluvad tekstid, pildid, tekstiga pildid, HTML, tabelid, videod ja loendid, aga neid on enamgi ning pluginate abil saab luua muidki tüüpe. Kõige põhilisem tüüp on lehekülg, sest kõik, mida kasutajale näidatakse, peab asuma mingil leheküljel. Leheküljed on hierarhilised. Olemas on ka lehekülgede eritüübid, näiteks ümbersuunamised, mis kuvavad teiste lehekülgede sisu, mis lisavad teistele lehekülgedele päised ja välislingid.
Süsteem kasutab spetsiaalset konfiguratsioonikeelt TypoScript. Selle abil juhendatakse süsteemi andmebaasidest andmeid sisse lugema, neid töötlema ja nende põhjal veebisisu tekitama. Tavaliselt kasutatakse TypoScripti koos mõne mallimootoriga, mille hulka kuuluvad Fluid, automaketemplate ja TemplaVoila, et luua ühe või mitme HTML-malli abil süsteemi väljundit.
Zinjibār

Zinjibār (araabia keeles زنجبار‎) on linn Jeemeni lõunarannikul, Abyāni kubernerkonna ja Zinjibāri ringkonna halduskeskus.
Linna geograafilised koordinaadid on . Ta asub Wādī Banā kaldal.
Zinjibār on ajalooliselt olnud kaubanduskeskus teel Kaug-Itta. Linn on mitu korda hävitatud ja uuesti üles ehitatud. Aastatel 1962–1967 oli Zinjibār Faḑlī sultanaadi pealinn.
Aastal 2004 elas linnas 19 879 inimest.
Aastal 2011 on linnas aset leidnud sõjalised kokkupõrked islami emiraadi välja kuulutanud mässuliste ja valitsusvägede vahel.
Varmo Pirk

Varmo Pirk (kuni 1936. aastani Valentin Birk; 12. oktoober 1913 Smolenski kubermang – 27. veebruar 1980 Tallinn) oli eesti maalikunstnik.
Elukäik.
Valentin Birk sündis 1913. aastal Smolenski lähedal mõisa viinavabriku meistri Georg Birki esimese lapsena. Tema ema oli kohaliku mõisavalitseja tütar. Kui poeg oli alla aastane, kolis perekond tagasi Eestisse, Georg Birki isatallu Laeva valda Savikojale. 1923. aastal kolis pere Tartusse. Isa töötas vabrikus Tegur valumeistrina. Tema valatud oli muu hulgas Amandus Adamsoni Tartu Vabadussõja mälestussammas "Kalevipoeg" ja Alatskivi kalmistul asuv Juhan Liivi hauamonument. 
Valentin Birk õppis Tartu Poeglaste Gümnaasiumis, kus tema õpetajateks olid Juhan Nõmmik ning Eerik Haamer. Pärast gümnaasiumi lõpetamist tegi ta õppereisi Soome, kus tutvus Ateneumi kunstivaradega. 
Õpetajate soovitusel astus Varmo Pirk Pallasesse, kus õppis aastatel 1938–1940 Aleksander Vardi, Kaarel Liimandi ja Villem Ormissoni käe all, 1942–1944 Kõrgematel Kujutava Kunsti Kursustel ja seejärel kuni 1945. aastani Tartu Riiklikus Kunstiinstituudis.
Varmo Pirk arreteeriti NKVD poolt 1945. aasta kevadel. Teda süüdistati kaastöös sõjaaegsele Postimehele. Kuni 1954. aastani viibis ta Arhangelski oblastis Molotovski vangilaagris, kus ta töötas metsatöödel. Pärast haigestumist ning rasket operatsiooni sai koha kultuuriosakonnas kunstnikuna, kus maalis koopiaid kuulsatest vene autorite teostest. Hiljem töötas ta Tartu 10. 8-klassilises koolis joonistusõpetajana.
Looming.
Esines esimest korda näitusel 1939. aastal veel Pallase õpilasena. Tema illustratsioonid ja karikatuurid ilmusid ajakirjas Tänapäev. 
Õpingute kõrvalt töötas ta muu hulgas teatridekoraatori (maalis dekoratsioone Tartu Töölisteatrile) ja Postimehe illustraatorina ning joonistas Eesti Naisele moesiluette. Talle määrati stipendium Viini Kunstiakadeemiasse, kuid poliitiliste olude tõttu ei olnud võimalik enam välismaale sõita.
Tartu Riikliku Kunstiinstituudi lõputööks maalis suuremõõtmelise kompositsiooni "Ümera lahing", mis jäi õpingute katkemise tõttu kaitsmata.
Vangilaagrist Tartusse naasnuna alustas 1957. aastal taas näitustel esinemist. 1959. aastal võeti vastu Eesti NSV Kunstnike Liitu. 1963. aastal toimus Tallinnas Kunstisalongis tema esimene isikunäitus. 
Ta lõi eelkõige akvarelle, kuid ka õlimaale ja joonistusi; nii figuurikompositsioone, portreesid, maastikumaale, šarže, monumentaalmaale kui ka lavadekoratsioone. Alates 1950. aastate lõpust viljeles ta ka abstraktsionismi.
Isiklikku.
Alates 1961. aastast oli Varmo Pirk abielus Elvi Pirgiga.
Elvi Pirk

Elvi Pirk (sünninimi Elvi Ormus-Akman; 28. september 1921 Nõmme – 22. juuli 2005 Tallinn) oli eesti vabadusvõitleja ja gaidiliikumise tegelane.
Elvi Pirk õppis Hiiu algkoolis ja Tallinna Linna I Tütarlaste Gümnaasiumis. Aastatel 1940–1941 töötas ta Nõmmel linna arveametnikuna, 1942 lasteaiakasvatajana Nõmmel ja Juurus.
Ta õppis aastatel 1943–1944 majandusteadust Tartu Ülikoolis ja seejärel lühikest aega Berliini ülikoolis.
23. septembril 1944. aastal osales ta koos taganevate Pitka-meestega Keila lahingus ning evakueeris seejärel rongi haavatutega Haapsallu. Sõja lõpus põgenes Elvi Pirk Saksamaa ja Taani kaudu Rootsi. Aastal 1946 tuli ta luurajana mootorpaadiga üle Läänemere Hiiumaale Haukka-grupile sideseansside koode tooma ning võeti tagasiteel Rootsi kinni. Seejärel viibis ta kuni 1955. aastani Vorkuta vangilaagris, kus töötas sapöörina.
Pärast Eesti iseseisvuse taastamist oli Elvi Pirk üks gaidiliikumise taaselustajaid. Ta oli Endiste Poliitvangide Seltsi Nõmme osakonna asutajaid ja juhte ning Nõmme Heakorra Seltsi aktiivne liige. E. Pirk oli Pääsküla küüditatute mälestusmärgi rajamise initsiaator (1991) ning tema ettepanekul hakati 2. veebruaril korraldama Tartu rahu mälestusteenistust EELK Nõmme Rahukirikus. 
Maetud Tallinna Metsakalmistule, kunstnike kvartalisse. 
Isiklikku.
Varmo Pirk oli Elvi Pirgi abikaasa.
Tušš

Tušš on must vedelik, mida kasutatakse kirjutamiseks, trükkimiseks, joonistamiseks ja maalimiseks. Mustale tušile annab värvuse lambitahm, mis on segatud sideainega, näiteks kummiaraabikuga. Tänapäeval toodetakse ka värvilisi tušše.
Tobin Bell

Tobin Bell (sündinud Joseph H. Tobin, Jr.; 7. august 1942 New Yorgis) on Ameerika Ühendriikide filmi- ja seriaalinäitleja.
Ta on ainus näitleja, kes on mänginud kõigis filmisarja "Saag" kaheksas filmis.
Kamakura ajastu

Kamakura ajastu (jaapani keeles 鎌倉時代, "Kamakura jidai") on Jaapani ajaloo periood aastatest 1185 kuni 1333, kui võim kuulus Kamakura šogunaadile.
Aajastu algust määratletakse aastaga 1192, kui võimule tuli Kamakura šogun Minamoto no Yoritomo. Šogunaat lõppes aastal 1333, kui Nitta Yoshisada vallutas ja hävitas Kamakura linna
Kamakura ajastu märgib samuraide esiletõusu algust ning feodalismi kehtestamist Jaapanis.
Suur-Palkna järv

Suur-Palkna järv (läti k. Lielais Baltiņš) on järv Põhja-Lätis, Eesti lõunapiiri lähistel. Ühenduses Väike-Palkna järvega.
Kuulub Korneti järvestikku.
Berend von Wetter-Rosenthal

Berend Hermann Otto von Wetter-Rosenthal (venepäraselt Boris von Wetter-Rosenthal; 8. november 1874 Tallinn – 10. märts 1940 Wartheland) oli Eesti advokaat ja ettevõtja.
Ta õppis aastatel 1889–1894 Tallinnas Nikolai Gümnaasiumis. Õigusteadust õppis ta aastatel 1894–1899 Peterburi Ülikoolis ja 1898–1899 Berliini Ülikoolis.
Berend Hermann Otto von Wetter-Rosenthal oli Läänemaa Lihula ja Sipa, Oidermaa Karinõmme mõisa mõisnik.
Berend von Wetter-Rosenthal asus 1912. aastal Eestimaa Rüütelkonna teenistusse ja oli aastatel 1914–1918 Eestimaa Rüütelkonna kantselei I sekretär ja ka Eestimaa Maapäeva kreisisaadik. 1918. aastal küüditati ta eesti bolševike poolt koos juhtivate baltisaksa poliitikute ning teiste baltisakslastega Nõukogude Venemaale ning vabanes alles pärast Saksa-Vene Brest-Litovski rahulepingu sõlmimist 1919. aasta jaanuaris.
1919. aastal toimunud mõisate natsionaliseerimisega Eesti valitsuse poolt jäeti B. von Wetter-Rosenthalile Oidrema mõisasüda ning pärast Vabadussõja lõppu pidas B. von Wetter-Rosenthal talle kuuluvat Pärnumaa Mihkli kihelkonna Oidermaa mõisu. Aastatel 1925–1935 töötas ta Tallinnas advokaadina.
B. von Wetter-Rosenthal oli Saksa Kultuuromavalitsuse asepresident ja asendusliikmena (Georg Rudolf Stackelbergi asemel) ka saksa elanikkonna saadik I Riigikogus 1923. aastal (10. jaanuarist 30. maini).
1935. aastal määrati ta AS Rotermanni Tehased direktoriks. Ta oli ka Eesti suurimate kaubandusettevõtete hulka kuuluva AS Estaklandi aktsionär ja revisjonikomisjoni liige aastatel 1935–1939.
1939. aastal kolis Berend von Wetter-Rosenthal ümberasujana Saksamaale Krughofi (praegu Kijaszkowo külla Czernikowo valda Toruńi maakonda Kujawy-Pomorze vojevoodkonda Poolas), kuid suri juba 1940. aastal. Ta on maetud Berliini.
Herman de Wetter oli tema poolvend.
Margus Niitsoo

Margus Niitsoo (sündinud 7. jaanuaril 1987) on eesti krüptograaf, programmeerija ja ettevõtja.
Haridus.
Margus Niitsoo on õppinud Tallinna Prantsuse Lütseumis. 2005. aastal lõpetas ta Tallinna Reaalkooli.
2004. aastal võitis ta pronksmedali rahvusvahelisel lingvistikaolümpiaadil. 2005. aastal saavutas ta pronksmedali Balti informaatikaolümpiaadil.
2008. aastal sai ta Tartu Ülikoolis magistrikraadi krüptograafiaprofessor Ahto Buldase juhendatud magistritööga "Can we construct unbounded time-stamping schemes from collision-free hash functions?" ("Kollisioonivabadel räsifunktsioonidel põhinevate piiranguteta ajatempliskeemide võimalikkusest").
2011. aasta kevadel kaitses ta Tartu Ülikoolis doktoritöö ja sellega sai temast Eesti viimase poole sajandi noorim teadusdoktor. Kaitsmise ajal oli ta 24 aastat 4 kuud ja 13 päeva vana. Niitsoo doktoritöö "Black-box Oracle Separation Techniques with Applications in Time-stamping" käsitles Eesti IT-firma GuardTime ajatempli lahenduse turvalisust, töö juhendaja oli Ahto Buldas.
Töö.
Aastatel 2005–2006 töötas Niitsoo Tartu Ülikooli matemaatika-informaatikateaduskonna arvutiteaduse instituudis programmeerijana. 2008–2010 oli ta samas instituudis assistent. Olnud vahepeal Tartu Ülikooli arvutiteaduse instituudi krüptograafia õppetoolis krüptograafia teadur, liikus ta edasi ettevõtlusse.
Ta on juhendanud Marbel Tamme magistritööd "Vaimsete võimete testi automaatne genereerimine."
Auhinnad.
2005. aastal pälvis ta oma Fibonacci jadade teemalise uurimusega ("Generalizations of the Fibonacci sequence") Euroopa Liidu noorteadlaste konkursil Moskvas 126 võistleja seas kolmanda koha. 
Muu tegevus.
Ta on olnud Euroopa noorteadlaste konkursil ka kohtunike seas.
Vabal ajal mängib ta basskitarri ning tegeleb võitluskunsti "taiji"'ga. Niitsoo on kirjutanud laulusõnad filmile "Tudengimuusikal".
Ursula Ratasepp

Ursula Ratasepp (kodanikunimi Ursula Oja; sündinud 17. juunil 1982) on eesti näitleja.
Ta lõpetas 2001. aastal Vanalinna Hariduskolleegiumi teatriklassi ja jätkas õpinguid Tartu Ülikoolis psühholoogia erialal. 2006. aastal lõpetas ta Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia lavakunstikooli (22. lend). Samast aastast töötab Tallinna Linnateatris näitlejana.
Isiklikku.
Ursula Ratasepa abikaasa on Kaarel Oja (Tõnu Oja poeg). Neil on kaks tütart ja kaks poega.
Ursula Ratasepa õde on näitleja Katariina Libe.
Mahhatškala Anži

Mahhatškala Anži (vene keeles "ФК "Анжи" Махачкала") on 1991. aastal Dagestani pealinnas Mahhatškalas asutatud Venemaa jalgpalliklubi.
Tuntud mängijad.
Roberto Carlos - Samuel Eto'o - Juri Žirkov - Balázs Dzsudzsák - Vladimir Gabulov - Mbark Boussoufa - Diego Tardelli
Sander Raus

Sander Raus (26. jaanuar 1939 – 29. november 1984) oli eesti näitleja. 
Ta lõpetas 1954. aastal Räpina Aiandustehnikumi, 1958. aastal Tallinna Kultuurhariduskooli ja 1961. aastal Tallinna Riikliku Konservatooriumi lavakunstikateedri (1. lend). 
Ta töötas aastatel 1961–1966 näitlejana Eesti Draamateatris ja 1966–1975 näitlejana Eesti NSV Riiklikus Noorsooteatris.
Isiklikku.
Sander Rausi vend oli näitleja ja luuletaja Mauri Raus. Nende ema Linda Raus oli rahvatantsuõpetaja ja lavastaja.
Helmut Vaag

Helmut Vaag (sünninimi Arthur-Helmuth Vaag; 29. mai 1911 Juuru vald – 8. juuli 1978 Tallinn) oli eesti näitleja ja lavastaja. 
Vaag õppis aastatel 1927–1931 Tallinna Töölisteatri õppestuudios.
Aastatel 1931–1933 kuulus Tallinna Töölisteatri tantsurühma, töötas aastatel 1933–1940 Tallinna Töölisteatri näitlejana. Aastatel 1940–1951 ja 1961–1975 oli ta Tallinna Draamateatri näitleja.
Nukuteatri näitlejana töötas Vaag aastatel 1952–1953, aastatel 1952–1961 oli ta ENSV Riikliku Filharmoonia estraadinäitleja. Selle kõrvalt oli Helmut Vaag veel ka 1940–1951 Tallinna Draamateatri nukutrupi näitejuht, 1944–1947 Eesti NSV Riikliku Noorsooteatri lavastaja ning 1951–1961 Tallinna Pioneeride Palee teatri juht.
Filmirollid.
Helmut Vaag on mänginud ka filmides.
Craig Venter

John Craig Venter (sündinud 14. oktoobril 1946 Salt Lake Citys) on USA bioloog ja ettevõtja.
Tema silmapaistvaimad saavutused on võtmeisikuna osalemine esmakordses inimese genoomi järjestamises. 2010. aastal lõi tema töörühm esimese raku, mille genoom oli tehislikult kokku pandud. Seda nimetatakse ka maailma esimeseks tehisliku eluvormi loomiseks.
Mihkel Järvi

Mihkel Järvi (sündinud 3. augustil 1985 Tallinnas) on eesti pianist.
Ta alustas klaveriõpingud 1992. aastal Tallinna Muusikakeskkoolis Maigi Pakri klaveriklassis. Aastatel 1995–2002 õppis ta Soomes Lahti Päijät-Häme konservatooriumis Rauno Jussila käe all. 2004. aastast õppis ta Helsingis Sibeliuse Akadeemias Hamsa Jurise klaveriklassis ja 2009. aasta sügisest täiendas end Salzburgi Mozarteumis. Nüüd õpib magistriõppes Juhani Lagerspetzi klaveriklassis. 
Mihkel Järvi on osalenud Matti Raekallio, Alexander Markovitchi, Lauri Väinmaa, Ivari Ilja, Kalle Randalu, Piero Rattalino ja Lazar Bermani meistrikursustel.
Ta on esinenud solistina Eestis, Soomes, Saksamaal, Hispaanias, Portugalis, Itaalias, Rumeenias, Tšehhis, Suurbritannias ja Leedus. Ta käis kammerorkestri Vivaldika klaverisolistina Šveitsi ringreisil (Bern, Zürich, Genf, Lausanne, Aarau). 
Mihkel Järvi on võitnud auhindu Sally Westerdahli nimelisel konkursil. 1997. aastal jagas ta pianist Leevi Madetoja nimelisel konkursil esikohta, 2000. aastal saavutas ta samal konkursil teise koha. Kevadel 2001 saavutas Mihkel koos oma õe Miina Järviga teise koha kammermuusikakonkursil Juvenalia Soomes. Sügisel 2001 osales Järvi Prahas toimunud rahvusvahelisel Carl Czerny nimelisel klaverikonkursil, kus pälvis žürii eripreemia.
Mihkel Järvi on ka rahvusvahelise festivali Lihula Muusikapäevad üks korraldajaid ning ühtlasi ansambli Järvi Instrumentalists liige. Alates 2023. aastast õpetab Lihula muusika- ja kunstikoolis klaverit. 
Isiklikku.
Tema isa on tšellomängija Teet Järvi, vanaisa oli dirigent ja ühtlasi Järvide dünastia alusepanija Vallo Järvi, vanaonu on dirigent Neeme Järvi.
Rudolf Nuude

Rudolf Nuude (25. juuni 1909 Oudova – 2. september 1980 Tallinn) oli eesti näitleja. 
Ta mängis aastatel 1931–1937 Narva teatris Võitleja. Lõpetas 1939. aastal Tallinna Töölisteatri õppestuudio ja mängis samas teatris kuni 1942. aastani. Aastatel 1936–1938 ja 1949–1968 oli Tallinna Draamateatri näitleja. Vahepeal töötas aastatel 1942–1949 Estonia Teatri näitlejana.
Rudolf Nuude mängis ka filmides.
Isiklikku.
Rudolf Nuude oli laulja ja tõstesportlase Mati Nuude onu.
Rein Mets

Rein Mets on mitme inimese nimi:
Arvi Hallik

Arvi Hallik (4. märts 1941 Märjamaa – 17. august 2014) oli eesti näitleja. 
Arvi Hallik lõpetas 1961. aastal Kohila Keskkooli ja 1963. aastal Tallinnfilmi õppestuudio. Aastatel 1963–1966 teenis ta sundaega Nõukogude armees.
Ta töötas aastatel 1961–1963 Tallinna Autoremonditehases. Pärast Tallinnfilmi õppestuudio lõpetamist töötas Arvi Hallik aastatel 1963–1998 Pärnus Endla teatris näitlejana. Seejärel kuni 2012. aastani töötas ta samas metallitöö meistrina ja mängis rollilepinguga.
Jaskametsa

Jaskametsa oli küla Tarakvere mõisapiirkonnas Torma kihelkonnas ajaloolisel Tartumaal. Tänapäeval jäävad kunagise küla maad Jõgeva valla territooriumile Jõgeva maakonnas. 
Küla nimi pärineb seal asuvalt Jaska metsalt. 
Muistendid.
"Põhja-loode küljes kasvab Kalevipoja sängi osas mets. Mäe tagant läheb (s. o. metsaga kaetud põhja-loodepoolse serva tagant) Tartu–Torma maanteelt tulev tee, mis viib läbi Jaska metsa Palastverre."
Rein Mets (kunstnik)

Rein Mets (10. märts 1942 Tallinn – 7. oktoober 2011) oli eesti metallikunstnik.
Ta lõpetas 1960. aastal Tallinna 10. Keskkooli. Aastatel 1966–1971 õppis ta Eesti Riiklikus Kunstiinstituudis, mille lõpetas metallikunstnikuna.
Ta töötas aastatel 1960–1962 Hans Pöögelmanni nimelises Tallinna Elektrotehnika Tehases ja 1971–1981 kunstikombinaadis Ars. 
1996. aastast oli ta Eesti Kunstiakadeemia ehte- ja sepakunsti õppejõud.
Feel the Vibe

"Feel the Vibe" on Jana Kase 2011. aastal ilmunud singel. Laulu "Feel the Vibe" autorid on Jana Kask, Vahur Kollom ja Tõnu Lindret. Singli tootis Microphone Records.
Samuli Leppiaho

Samuli Leppiaho (sündinud 2. juulil 1981 Rovaniemis) on Soome endine poksija.
Leppiaho võistles harrastajana kuni 2001. aastani. Ta osales kokku 145 kohtumisel, millest võitis 104 ja kaotas 41 kohtumist. 
Leppiaho tuli kaks korda Soome meistriks: sulgkaalus (kuni 57 kg) 1999. aastal ja kergekaalus (kuni 60 kg) 2000. aastal. Ta sai Soome meistrivõistlustel II koha kärbeskaalus (kuni 51 kg) 1998. aastal ja I kergekeskkaalus (kuni 63,5 kg) 2001. aastal.
Leppiaho osales kaks korda Eesti-Soome maavõistlustel, kus 1999. aastal võitis ja 2000. aastal kaotas oma kohtumise.
Leppiaho poksis septembrist 2004 kuni oktoobrini 2007 elukutselisena. Ta pidas kokku 15 kohtumist ning võitis neist 9 (sh 1 nokaudiga) ja kaotas 5 kohtumist (sh 1 nokaudiga) ning 1 kohtumine jäi viiki. 
Tema mänedžer oli endise tuntud poksija Olli Mäe poeg Pekka Mäki.
Kai Kauramäki

Kai Kauramäki (sündinud 4. juunil 1967 Poris) on Soome poksija.
Kauramäki osales harrastajana kokku 189 kohtumisel, millest võitis 154 ja kaotas 35 kohtumist. 
Kauramäki oli kokku kahekordne Soome meister – II kergekeskkaalus (kuni 67 kg) aastatel 1991 ja 1995. Ta sai Soome meistrivõistlustel II koha II kergekeskkaalus (kuni 67 kg) aastatel 1989 ja 1990 ning I keskkaalus (kuni 71 kg) 1994. aastal. Ta sai Soome meistrivõistlustel III koha II kergekeskkaalus (kuni 67 kg) aastatel 1993 ja 1996.
Kauramäki osales ühe korra Eesti NSV – Soome sõpruskohtumistel ning kaotas oma kohtumise 1991. aastal. Ta osales II kergekeskkaalus (kuni 67 kg) 7. maailmameistrivõistlustel Tamperes 1993. aastal, kuid kaotas oma kohtumise II ringis ja jäi edasisest medaliheitlusest välja ning 8. maailmameistrivõistlustel Berliinis 1995. aastal, kuid kaotas jälle oma kohtumise II ringis ja jäi edasisest medaliheitlusest välja.
Kauramäki jätkas aprillist 1998 poksimist elukutselisena. Ta on pidanud (seisuga 14. september 2013) kokku 37 kohtumist ning on võitnud neist 18 (neist 6 nokaudiga) ja kaotanud 19 kohtumist (neist 10 nokaudiga). Tema mänedžer on Jaakko Helminen.
DR1

DR1 diiselrong on Riia Vagunitehase toodetud reisirong, mida hakati tootma 1963. aastast. Rong oli mõeldud kasutamiseks Nõukogude Liidus rööpmelaiusel 1520 mm.
Rongid sobisid teenindama madalaid ja ka kõrgeid perroone. Vagunite laius oli 3,12 m, mis oli väiksem kui elektrirongidel. Mõlema mootorvaguni jõuallikaks sai 1000 hj diiselmootor M756A. Rongi vagunitel olid kandevkere ja ketaspidurid.
DR1 diiselrongist on tehtud ka eriversioone, näiteks DR1P, DR1A, DR1AM, DR1AC, DR1B ja DR1Bj.
DR1 rongid Eestis.
DR1 diiselronge on kasutatud ka Eestis. Esimene kuue vaguniga diiselrong DR1A saabus mais 1984 vahetades järk-järgult välja vananenud rongid D1. 
1990. aastatel enamik ronge moderniseeriti paigaldades neile uued keskkonnasõbralikumad Saksa päritolu mootorid ja käigukastid.
DR1 seeria rongidega käis reisijavedu kõigil Edelaraudtee liinidel kuni 31. detsembrini 2013. DR1 vahetasid 1. jaanuarist 2014 Eestis välja uued Stadler FLIRT elektri- ja diiselrongid.
Hans Kaldoja

Hans Kaldoja (15. november 1942 Igavere küla, Raasiku vald – 1. detsember 2017 Tallinn) oli eesti näitleja.
Elulugu.
Hans Kaldoja lõpetas 1969. aastal Tallinna Draamateatri õppestuudio. Aastatel 1965–1992 töötas ta näitlejana Eesti Draamateatris, alates 1992. aastast oli vabakutseline.
Hans Kaldoja on mänginud rohkem kui sajas teatrirollis, millest enamik Eesti Draamateatris ning mitmes telelavastuses, filmis (nt "Inimesed sõdurisinelis") ja telesarjas. Eesti Rahvusringhäälingu fonoteegis on ligi 700 tema osalusega helisalvestist, sealhulgas 130 kuuldemängu, 62 järjejuttu, 116 "Meelejahutaja" sketši ning rohkelt õhtujutte ja luulesaateid. Eesti Pimedate Raamatukogus on ligi 200 Kaldoja loetud raamatut ja ajakirja.
2009. aasta jaanuarist kuni 2011. aasta sügiseni juhtis Kaldoja koos Diana Lorentsi, hiljem Ewe Kaselaanega saadet "Prillitoos".
Isiklikku.
Tema abikaasa on olnud Rita Raave.
Eva Novek

Eva Novek (15. aprill 1925 Kobela, Vana-Antsla vald – 5. jaanuar 2023) oli eesti näitleja. 
Eva Novek lõpetas 1950. aastal Eesti Riikliku Teatriinstituudi. 
Aastatel 1950–1951 töötas ta Lõuna-Eesti Teatris, 1952–1953 Viljandi Ugalas ja 1954–1990 Rakvere Teatris.
Tema arvukate rollide hulka kuuluvad nii Tom Sawyer lavastuses "Tom Sawyeri seiklused" kui ka nimiosa lavastuses "Maria Stuart", lapsehoidja Marina lavastuses "Onu Vanja", Gertrude von Tiesenhausen lavastuses "Rakvere romanss" ning Helene Ambur lavastuses "Koduvõõrad". 
Ta oli aastatel 1950–1956 abielus Grigori Kromanoviga.
Eesti vandeadvokaatide loend

Eesti vandeadvokaatide loend loetleb Eestis tegutsevaid ja tegutsenud vandeadvokaate.
Video

Video (ladina k "video" – ’ma näen’) on videokaamera, digikaamera või veebikaameraga tehtud salvestis, näiteks koduvideo, muusikavideo, õppevideo, arvutivideo.
Liitsõnad esiosaga video- on seotud liikuvate kujutiste salvestamise, töötlemise, edastamise ja kuvamisega, nt videotehnika, videosignaal, videofilm (digitaalselt salvestatud film), videoklipp (lühike, kuni mõneminutine videofilm), videoplaat (DVD, BD), videomäng, videomagnetofon, videokaart, videoprojektor, videoterminal, videokonverents.
Varssavi Rahvusstaadion

Varssavi Rahvusstaadion on Poola pealinnas Varssavis asuv jalgpallistaadion. Jalgpalli 2012. aasta Euroopa meistrivõistlustel toimus seal kolm alagrupikohtumist, üks veerandfinaal ja üks poolfinaal.
Wrocławi linnastaadion

Wrocławi linnastaadion on Poola linnas Wrocławis asuv jalgpallistaadion. Jalgpalli 2012. aasta Euroopa meistrivõistlustel toimus seal kolm alagrupikohtumist.
Arena Lviv

Arena Lviv on Ukrainas Lvivis asuv jalgpallistaadion. Jalgpalli 2012. aasta Euroopa meistrivõistlustel toimus seal kolm B-alagrupi kohtumist: Saksamaa-Portugal, Taani-Portugal ja Saksamaa-Taani. Teised selle alagrupi mängud peeti Harkivi Metalisti staadionil.
Staadion mahutab 34 915 pealtvaatajat.
Donbas Arena

Donbas Arena (ukraina Донбас Арена) on Ukrainas Donetskis asuv jalgpallistaadion. Jalgpalli 2012. aasta Euroopa meistrivõistlustel toimus seal kolm alagrupikohtumist, üks veerandfinaal ja üks poolfinaal. Staadion on Donetski Šahtari koduväljakuks.
Staadion valmis 29. augustil 2009 ja see mahutab 51 504 pealtvaatajat.
Kiievi olümpiastaadion

Kiievi olümpiastaadion (ukraina keeles національний спортивний комплекс «Олімпійський») on Ukraina pealinnas Kiievis asuv jalgpallistaadion.
Tänapäevase staadioni kohal avati 1923. aastal Punane staadion. Aastal 1936 hakati selle kohale rajama tänapäevast staadioni arhitekt Mõhhailo Gretšõna projekti järgi. Uus staadion pidi mahutama 50 000 pealtvaatajat. Staadioni pidulik avamine oli määratud 22. juunile 1941, kuid samal päeval puhkes Suur Isamaasõda ja staadion avati alles pärast selle lõppu 22. juunil 1946. Staadionile anti Nikita Hruštšovi nimi, kes oli sel ajal Ukraina Kommunistliku Partei keskkomitee esimene sekretär.
1966–1968 ehitati staadion põhjalikult ümber. Tribüün ehitati kahekorruseliseks ja pealtvaatajakohtade arvu suurendati 100 000-ni. Staadioni maa-alal valmisid sisehall, mis oli mõeldud peamiselt tennise jaoks, kuid seal sai ka korraldada käsipalli- ja võrkpallivõistlusi, kaks treeninguteks mõeldud jalgpalliväljakut, mõned lahtised saviliivakattega tenniseväljakud, heitesektor ja isegi suusahüppetorn. Ühtlasi võeti staadionilt Hruštšovi nimi ja selle nimeks sai Kiievi keskstaadion.
1978–1980 rekonstrueeriti staadion uuesti. Valgustus asendati võimsamaga (1500 luksi). Pealtvaatajate arv (kuni 100 000) jäi endiseks, lisandus ajakirjanike sektor 4000 kohaga. Taas muutus staadioni nimi: selleks sai Vabariiklik staadion. Ümberehitus lõppes 1980. aasta suveolümpiamängude alguseks. Staadionil toimusid olümpiamängude jalgpalliturniiri mängud: ühe alagrupi kõik kuus kohtumist ja üks veerandfinaal. Sellepärast nimetataksegi seda staadioni olümpiastaadioniks, et seal on peetud olümpiamängude kohtumisi.
Selleks et staadion vastaks rahvusvahelistele standarditele, toimus 1997–1999 järgmine rekonstrueerimine. Kõige silmatorkavamad olid muutused tribüünidel: kui enne istusid pealtvaatajad pikkadel pinkidel, siis nüüd sai iga pealtvaataja eraldi plasttooli. Seetõttu vähenes pealtvaatajakohtade arv 83 450-ni. Ka jooksuradade kate ja staadioni kate (looduslik muru) viidi vastavusse rahvusvaheliste nõudmistega.
Seni viimane ümberehitus algas 2008. aasta sügisel. Pealtvaatajakohtade arvu vähendati 70 050-ni. Selle arvelt laiendati sektorite vahekäike, VIP-looži, lisati kohti ajakirjanikele ja liikumispuudega inimestele. Kõik istekohad viidi katuse alla. Tribüünide kallet suurendati 15%-ni, et ka kaugematest nurkadest oleks staadionil toimuvale parem vaade. Töö nende ümberehituste kallal ei katkenud öösekski ja ümberehituse käiku sai veebikaamera kaudu kogu aeg jälgida.
Staadioni avas uuesti 8. oktoobril 2011 Ukraina president Viktor Janukovitš. Avamistseremoonial esines 40-minutilise kontserdiga Shakira.
Staadionil peeti Jalgpalli 2012. aasta Euroopa meistrivõistluste kolm alagrupikohtumist, üks veerandfinaal, üks poolfinaal ja finaal.
Poznańi Linnastaadion

Poznańi Linnastaadion on Poola linnas Poznań asuv jalgpallistaadion. Jalgpalli 2012. aasta Euroopa meistrivõistlustel toimus seal kolm alagrupikohtumist.
PGE Arena

PGE Arena Gdańsk on Poola linnas Gdańskis asuv jalgpallistaadion. Jalgpalli 2012. aasta Euroopa meistrivõistlustel toimus seal kolm alagrupikohtumist ja üks veerandfinaal.
Raivo Rüütel

Raivo Rüütel (sündinud 1. juunil 1956 Tallinnas) on eesti näitleja.
Ta on lõpetanud 1974. aastal Tallinna Ühisgümnaasiumi ja 1978. aastal Tallinna Riikliku Konservatooriumi lavakunstikateedri (8. lend). 
Ta oli aastatel 1978–1983 Eesti Riikliku Noorsooteatri ja 1983–2004 Vanalinnastuudio näitleja. Alates 2005. aastast on ta Vana Baskini Teatri näitleja.
Raivo Rüütel on mänginud ka filmides ning telelavastustes ja -sarjades.
Kösti org

Kösti org on haljasala Viljandis.
Orgu on kujundatud puhkeala ja terviserajad. Oru serval asub hoone. 
Oru puistu moodustab männik.
Orus asuvad basseinid ja Kösti paisjärv. Orust voolab läbi Uueveski oja; seda nimetatakse oru piirkonnas ka Kösti ojaks.
Burj al-‘Arab

Burj al-‘Arab (araabia برج العرب‎ [burdž al 'arab], 'araablaste torn') on luksushotell Araabia Ühendemiraatides Dubais.
Kõrghoone on ehitatud merre tehissaarele 280 meetri kaugusele kaldast ning on ühendatud maismaaga silla kaudu. Hoonel on 28 topeltkorrust ja see on 321 meetrit kõrge. Burj al-‘Arab on üks kõrgemaid hotelle terves maailmas ja seal on maailma kõige kõrgem (180 meetrit) aatrium-vestibüül. Hoone tipus on helikopterilennuväli, Al Muntaha vaaterestoran ja maailma kõige kõrgemal asuv tenniseväljak.
Burj al-‘Arabis on 6 restorani. Üks neist on maa-alune Al Mahara, kus on restoranilaudadest ümbritsetud tohutu suur mereelustikuakvaarium, nii et külastajad näevad Pärsia lahele iseloomulikku veealust elu: kalu, taimestikku ja koralle. Akvaariumi seinad, mis peavad vastu pidama umbkaudu miljoni liitri vee survele, on ligi 18 sentimeetri paksused ning optilise suurendusefekti vähendamiseks on tehtud akrüülklaasist. Restorani pääseb simuleeritud allveelaevareisiga. 
Burj al-‘Arab on maailma kallimaid hotelle. Ööbimine selles maksab olenevalt toa luksuslikkusest 1000 – 15 000 eurot, ööbimine kuninglikus sviidis aga isegi 28 000 eurot. See, kui palju raha hotelli ehitamiseks kulutati, on saladus. Burj al-‘Arabi ehitamisel kulus 70 000 kuupmeetrit betooni, 43 000 ruutmeetrit klaasi, 9000 tonni terast, 13 000 kuupmeetrit Carrara marmorit, 12 000 kuupmeetrit Brasiilia graniiti, 32 000 kuupmeetrit itaalia mosaiiki ja 8000 ruutmeetrit 22-karaadist lehtkulda. 
Hotellis pole numbritube tavalises mõttes, vaid on 202 kahekorruselist sviiti. Kõige väiksem neist hõlmab 169, kõige suurem aga 780 ruutmeetrit. Kõikides nendes on omaette toateenindus. Alumisel korrusel on elutuba söögilauaga neljale inimesele, baar ja büroonurk. Sviidi teisel korrusel, kuhu viib trepp, on magamistuba, riietusruum ja luksuslik vannituba mullivanniga. Kõik sviidid on varustatud nüüdisaegsete elektroonikaseadmetega.
Burj al-‘Arabis on mitu spaad, ujulat, jõusaali ja "squash"'iväljakut. Hotellis peatujatele pakutakse tasuta pileteid Wild Wadi Water Parki ning sõiduautot Mercedes või Rolls-Royce või helikopterit Dubai rahvusvaheliselt lennuväljalt hotelli ja sealt tagasi sõitmiseks.
Burj al-‘Arabi omanik on Dubai emiir, Araabia Ühendemiraatide peaminister ja asepresident, šeik Muḩammad bin Rāshid Āl Maktūm. Ekspertide hinnangul kulutatas ta Burj al-‘Arabi projekti peale 1,5 miljardit USA dollarit. Täpseid andmeid ei ole siiski kunagi ametlikult avaldatud.
Hertsogkond

Hertsogkond on territoorium, lään või maaomand, mida valitseb hertsog või hertsoginna.
Mõned hertsogkonnad olid suveräänsed aladel, mis ühendati alles Uusajal (nagu Saksamaa ja Itaalia). Samas teised olid allüksused nendele kuningriikidele, mis ühendati kas osaliselt või täielikult Keskajal (nagu Inglismaa, Prantsusmaa ja Hispaania). Mõistet kasutatakse peaaegu eranditult Euroopa kohta.
Näiteid.
Traditsiooniliselt oli suurhertsogkond, nagu Luksemburg, üldiselt sõltumatu ja suveräänne. Suveräänsed hertsogkonnad olid tavalised Saksa-Rooma riigis ja saksakeelsetel aladel.
Keskajal oli Prantsusmaal mitmeid hertsogkondi. Suurbritannia monarh kannab veel tänapäevalgi keskaegse Prantsusmaa tiitlit Normandia hertsog, ja see annab seadusliku staatuse Kanalisaarte sõltkondadele. Teised tähtsad Prantsusmaa hertsogkonnad olid Burgundia, Bretagne ja Akvitaania.
Keskaegsed Saksa hõimuhertsogkonnad (saksa keeles: "Stammesherzogtum") olid seotud Frangi riigiga ja langesid kokku suurte germaani hõimude asualadega. Nad moodustasid suurte feodaalriikide tuuma, mis moodustasid kokku Saksa Rahvuse Püha Rooma keisririigi. Karolingide-eelsel ajal olid need "Schwaben", "Bayern" ja "Sachsen", Karolingide-järgsel ajal lisandusid neile "Franken" ja "Lothringen". Nende valitsejad kandsid tiitlit "Herzog".
Keskaegsel Inglismaal tehti Lancashire'i ja Cornwalli territooriumid hertsogkondadeks, andes hertsogitele teatavad volitused. Lancasteri hertsogkond loodi aastal 1351, kuid ühendati peagi krooniga, kui hertsog Henry Bolingbroke tõusis aastal 1399 Henry IV nime all Inglismaa troonile. Cornwalli hertsogkond loodi aastal 1337 ja on jätkuvalt Cornwalli hertsogite alluvuses. Need hertsogkonnad on tänapäeval kaotanud oma poliitilise rolli, kuid kindlustavad hertsogitele sissetuleku. Rooside sõja ajal tegi Yorki hertsog eduka sisenemise Yorki linna, väites lihtsalt, et tal on õigus oma valdusi vallata. Kõik feodaalsed hertsogkonnad, mis Inglismaad killustasid, on läinud kuningliku perekonna kätte. Peale Cornwalli ja Lancasteri on muud Briti kuninglikud hertsogkonnad titulaarsed ja nendega ei seostu maavaldusi. Mittekuninglikud hertsogkonnad on seotud maaomandiga, kuid need on lihtsalt eravaldused, millega ei seostu muid feodaalprivileege.
Viimasel ajal on territoriaalseid hertsogkondi väheks jäänud; enamus hertsogkondi on viimastel sajanditel olnud lihtsalt sümboolse tähendusega. Tänapäeval ei eksisteeri sõltumatuid hertsogkondi, v.a Luksemburg, mis on sõltumatu riik ja mida ametlikult kutsutakse suurhertsogkonnaks.
Vaata ka.
Suurhertsogkonnad.
"Vaata artiklit: Suurhertsogkond"
Saima Loik

Saima Loik (27. august 1922 Tallinn – 13. august 2011) oli eesti moekunstnik.
Saima Loik õppis Elfriede Lenderi eraprogümnaasiumis, seejärel Tallinna Kujutava ja Rakenduskunsti Koolis ja Tallinna Riiklikus Tarbekunsti Instituudis, mille lõpetas 1948. aastal. 
Aastail 1948–1987 töötas ta Tallinna Riiklikus Tarbekunsti Instituudis tekstiili- ja kostüümikateedri erialaõppejõuna. Ta tegi kaastööd Tallinna Moemajale, moe- ja käsitööalbumitele ning ajakirjale Nõukogude Naine. 
1956. aastast oli Saima Loik Eesti Kunstnike Liidu liige.
Korenovsk

Korenovsk on linn Venemaal Krasnodari krais, Korenovski rajooni keskus. 
Asula rajasid kasakad 1794. aastal ja see kandis nime Korenevski Kuren, Korenovskoje ja Korenovskaja. Praeguse nime ja linnaõigused sai 1961. aastal.
Linna lähedal asub sõjaväelennuväli ja 393. helikopteribaas. 
1955–1958 töötas linnas Dmitri Medvedevi vanaisa. Tema auks on nimetatud üks Korenovski puiesteedest.
Makassar

Makassar (ka Macassar, Mangkasar, 1971–1999 Ujung Pandang) on Lõuna-Sulawesi pealinn Indoneesias. 
Tegu on Lõuna-Sulawesi suurima linnaga, mille pindala on 175,77 km2 ja rahvaarv on ligi 1,4 miljonit. 16. sajandi alguses oli Makassar üks peamisi kaubanduskeskusi Ida-Indoneesias ning sai õige pea üheks suurimaks linnaks Ida-Aasias.
Rahvustoidud.
Makassaris on rohkesti rahvustoite. Neist kõige kuulsam on "coto" hautis – veiselihatükid pähklite ja vürtside seguga, mis sisaldab ka veise aju, keelt ja soolt. "Konro", liharoog ribidest, on samuti populaarne Makassari rahvustoit. Nii "coto"'t kui ka "konro"'t süüakse tavaliselt "burasa"'ga, mis on liimjas riis kookospiima ja pruunistatud kookospähkli tükkidega. Makassarilt on pärit on ka pressitud, grillitud ja suhkruga kaetud banaanidest roog.
Monarhliblikas

Monarhliblikas ("Danaus plexippus") on koerlibliklaste sugukonda kuuluv liblikas. 
Monarhliblikad teevad pikki rändeid. Orienteeruvad Päikese asu­koha, Maa magnetvälja ja maamärkide abil. 
Nad elavad Kesk- (sügisel ja talvel) ja Põhja-Ameerikas (suvel).
Osad põlvkonnad elavad kuu aega, Metuusala põlvkond kümme korda kauem.
Cyrillus Kreegi kortermuuseum

Cyrillus Kreegi kortermuuseum oli Cyrillus Kreegi elu ja loomingut käsitlev muuseum Haapsalus aadressil Väike-Viigi 10-2. 
Läänemaa Muuseum avas selle 2001. aasta suvel. Majas Viigi kaldal elas helilooja aastatel 1939–1962. Seal lõi ta ka suurema osa oma heliloomingust. Muuseum suleti 2011. aastal. Praegu töötab korrastatud hoones hotell Villa Marienhof.
Aivar Tommingas

Aivar Tommingas (sündinud 28. septembril 1955 Raplas) on eesti näitleja.
Ta on lõpetanud 1974. aastal Rapla Keskkooli ja 1978. aastal Tallinna Riikliku Konservatooriumi lavakunstikateedri (8. lend). Samast aastast töötab Vanemuises näitlejana. 
Juba 8. klassis tegi Aivar Tommingas koos Anne Veskiga bändi – ansambel kandis nime Omega. Lavakunstikoolis sattus Aivar Tommingas õppima ühele kursusele Urmas Alenderiga, kelle kutsel kuulus Tommingas lühikest aega ansambli Ruja koosseisu.
Rollid.
Rollid filmides
Uuemaid rolle Vanemuise teatris
Varasemaid rolle Vanemuises
Olulisemaid rolle mujal teatrites
Muud ülesastumised.
Aivar Tommingas on osalenud laulusolistina "Andrew Lloyd Webberi galal" Tallinna lauluväljakul (2006), "Broadway galal" Tartu lauluväljakul (2007) ning Vanemuise teatri traditsioonilistel muusikalikontsertidel "Memory" aastatel 2005, 2006, 2008, 2009, 2012 ja 2013.
Ta mängis 1986. aastal valminud Ago-Endrik Kerge telemängufilmis "Võtmeküsimus" (stsenarist Mart Kadastik) peaosa – täitevkomitee esimeest seltsimees Tammkivi.
Isiklikku.
Aivar Tomminga abikaasa on Mare Tommingas.
Toomas Suuman

Toomas Suuman (9. mai 1956 Rakvere – 14. mai 2022) oli eesti näitleja ja lavastaja.
Ta lõpetas 1974. aastal Otepää Keskkooli ning 1978. aastal Tallinna Riikliku Konservatooriumi lavakunstikateedri (8. lennus). 
Ta töötas aastatel 1978–1980 Vanemuise Teatris ja alates 1980. aastast Rakvere Teatris.
1990. aastal moodustasid Toomas Suuman, Rein Sikk ja Raivo Riim "ässistusühistu SSR", esitledes ennast Rakvere au, mõistuse ja südametunnistusena. Ühistu eesmärk oli muuta üleminek sovetiajast normaalse ühiskonna poole kergemaks ning selle tegevust kajastati ka ajakirja Kultuur ja Elu Virumaa erinumbris.
Aastatel 1996–1999 oli ta ka Rakvere Teatri kirjandusala juhataja.
Looming.
Suuman on mänginud paljudes Eesti filmides ja telesarjades ning kirjutanud näidendeid.
Näitekirjandus.
Ta on näidendite „Meil aiaäärne tänavas / 1900”, „Linnapea ehk August Marfeldti müsteerium”, "Liivad", "Enesekaitse", "Saksad sõitsid saaniga", "Nõiutud kevade", "Viimase öö õigus" ja "Iisejõe sääsed" autor. Näidendeid on lavastatud Rakvere Teatris, Endla Teatris ja suveprojektides.
Isiklikku.
Tema isa oli Aleksander Suuman, tema vennad on Imat Suumann ja Aapo Pukk.
Ta oli aastatel 1978–2000 abielus Marika Vernikuga. Alates 2001. aastast oli ta abielus Hille Hendrikson-Suumaniga.
Kaie Mihkelson

Kaie Mihkelson (sündinud 12. oktoobril 1948 Pärnus) on eesti näitleja.
Kaie Mihkelson on lõpetanud 1967. aastal Pärnu 1. Keskkooli. Aastatel 1967–1969 Tallinna Polütehnilise Instituudi majandusteaduskonnas, 1974. aastal lõpetas Tallinna Riikliku Konservatooriumi lavakunstikateedri (6. lend).
Aastatel 1974–1977 töötas ta Pärnu Endla teatris ja 1977–1988 Eesti Riiklikus Noorsooteatris. Alates 1988. aastast on ta Eesti Draamateatri näitleja.
Kaie Mihkelson on mänginud telelavastustes "Soolo tornikellale" 1980, "Pildikesi Paunverest" 1986, "Viimne lahing" 1999.
Isiklikku.
Kaie Mihkelson oli aastatel 1974–1981 abielus Jaan Rõõmussaarega. Nende poeg on oboemängija Nils Rõõmussaar. Ta oli Madis Kalmeti elukaaslane. 1988. aastal abiellus Evald Hermakülaga.
Alpisarv

Alpisarv on puhkpill. Sellel on väga pikk kooniline puidust toru ja puidust kausshuulik. Alpisarvi valmistatakse enamasti kuusest, harvem männist. Algselt otsisid pilli tegijad puid, mis olid juurte lähedalt paindunud, et pill tuleks soovitud kujuga. Kuna pilli torus pole lisaauke, on sellega võimalik mängida naturaalhelirea noote. 
Ajalugu.
Saksakeelne sõna "alphorn" esines esimest korda kirjalikult 1527. aastal. 17.–19. sajandi müüdid ja legendid jutustavad, et alpisarvesarnaseid pille kasutati mäestikukülades signaliseerimiseks alates keskajast või isegi varem ning mõnikord asendasid nad kirikukelli.
Altsaksofon

Altsaksofon on puupuhkpill, saksofoni perekonna liige. See on väiksem kui tenorsaksofon ja suurem kui sopransaksofon. Altsaksofoni kasutatakse Euroopa klassikalises muusikas saksofonidest kõige enam. Altsaksofon ja tenorsaksofon on kõige tavalisemad saksofonitüübid.
Altsaksofon on "in Es" transponeeriv muusikainstrument. Noodikirjas kasutatakse viiulivõtit. Noodikirja C kõlab kui Es ehk suur sekst madalamalt.
Tuntud mängijaid.
Tuntumad altsaksofonistid on džässmuusikud Charlie Parker, Kenny Garrett, Jimmy Dorsey, Johnny Hodges, Art Pepper, Cannonball Adderley, Eric Dolphy, Sonny Stitt, David Sanborn, Ornette Coleman, Anthony Braxton, Phil Woods ja Paul Desmond. Klassikalistest muusikutest Marcel Mule, Sigurd Raschèr, Jean-Yves Fourmeau, Lawrence Gwozdz, Donald Sinta, Larry Teal, Jean-Marie Londeix, Kenneth Tse, Harry White, Otis Murphy, Claude Delangle ja Eugene Rousseau.
Antifon

Antifoon ehk antifon (kr ἀντίφωνον, ἀντί 'vastas' + φωνή 'hääl') on üldjuhul proosatekstiline kompositsioon lääne kirikulaulus, mis enamasti on seotud teatava psalmi või kantikumi laulmisega. 
Tunnipalvuse repertuaaris valdavas osas miniatuurne ja lihtsa meloodikaga (nt vespri psalmi antifoon), aga esineb ka pikemaid ja keerukama meloodikaga (nt Maarja kiituslaulu antifoonid), missarepertuaaris on valdavalt keskmised (nt "communio" ehk armulaualaulu antifoonid) ja pikad antifoonid (nt "introitus" ehk algussalmide antifoon; lääne kirikulaulus on antifoon reeglina proopriumi ehk vastavalt kirikuaastale muutuva tekstikorpuse osa ja ladina kirikulaulus ulatub antifoonide repertuaar tuhandetesse üksustesse. Esineb eraldi kategooriaid, nt „O antifoonid“ ja „maarjaantifoonid“. Antifoon võib olla ka täiesti iseseisev muusikaline kompositsiooni, nt maarjaantifoon „Salve Regina“. Esineb ka stroofilise värsstekstiga antifoone, nt riimitud tunnipalvuses ("rhymed office"). 
Ida kirikulaulus on antifoonil täiesti teistsugune tähendus. Antifoon on muusikaline osa jumalateenistuses, mida lauldakse antifonaalselt. Antifooni võib nt leida kolmest laulust koosneva muusikalise osana armulaualiturgia alguisast, aga ka tunnipalvustes, kus see tähendab antifonaalselt lauldud psalmi. 
Antifooni mõiste on lääne kirikulaulus ambivalentne, sest seda terminit on erinevatel perioodidel mõistetud erinevalt. Antifoon on nimetuse saanud antifonaalsest laulmisest ehk „millestki, mida laulavad vaheldumisi kaks koori“. Psalmi esimene salm muutus iseseisvaks vormiosaks, mis tänapäevases praktikas kõlab lauldud psalmi alguses ja lõpus. Teatud perioodil ja kohati ka täna lauldakse antifooni ja psalmi või kantikumi salmide vahele. Tänapäevani lauldakse nii invitatooriumi antifooni matutiini ehk ööteenistuse alguses. Sellega tekib responsoriaalsele laulmisele sarnane refrääniline komponent. Oluline on aga tähele panna, et responsoriaalsel laulmisel on refrään defineerivaks tunnuseks, aga antifonaalsel laulmisel mitte.
Kristlikus liturgias kasutatav laulutüüp, kus vaheldumisi laulavad kaks koori (katoliku ja õigeusu kirikus) või vaimulik ja kogudus (luteri kirikus). 
Katoliku kirikus on see Gregoriuse koraal, tavaliselt psalmitekstiga.
Aplaus

 
Aplaus (ld "applaudere" 'plaksutama') on heakskiidu väljendus käteplaksutamise abil. Publik aplodeerib pärast teose ettekannet, näiteks kontserdi, kõne või teatrietenduse lõppedes. 
Publiku liikmed võivad käsi plaksutada korrapäratult, et saavutada pidevat heli, või spontaanselt oma käteplaksud sünkroonida. Mida valjem ja pikem on aplaus, seda tugevamat heakskiitu väljendatakse.
Bandoonium

Bandoonium (hispaania keeles "bandoneón") on kontsertiina tüüp, mis on eriti populaarne Argentinas ja Uruguays. Sel on oluline roll "orquesta típica"'s, tangoorkestris. 
Pilli leiutaja sakslane Heinrich Band (1821–1860) pidas seda sobilikuks oma aja vaimuliku ja populaarmuusika esitamiseks, vastandina eelkäijale kontsertiinale, millel oli rahvamuusikainstrumendi maine. Saksa meremehed ja itaalia töölised ning emigrandid viisid pilli 19. sajandi lõpus endaga kaasa Argentinasse, kus see sulandati kohalikku muusikatraditsiooni.
Pill on bisonoorne ehk iga nupu tekitatud helikõrgus oleneb sellest, kas lõõtsa tõmmatakse lahti või surutakse kokku.
Barkarool

Barkarool (it "barcarola", "barca" – 'paat') on Veneetsia gondoljeeride rahvalik laul või selles stiilis komponeeritud muusikapala. Kaks tuntumat selle žanri näidet on barkarool Jacques Offenbachi ooperist "Hoffmanni lood" ja Frédéric Chopini Barkarool Fis-duur klaverile.
Barkarooli iseloomustab gondoljeeri mõlatõukeid meenutav rütm, mõõdukas tempo ja 6/8 taktimõõt. Kuigi kõige kuulsamad barkaroolid on pärit romantismiajastust, oli žanr tuntud juba 18. sajandil. Lisaks Offenbachile kasutasid barkarooli oma ooperites aariatena näiteks Giovanni Paisiello, Carl Maria von Weber, Gioachino Rossini ja Giuseppe Verdi.
Samuti on tuntud Pjotr Tšaikovski barkarool tsüklist "Aastaajad".
Pierre Damien Habumuremyi

Pierre Damien Habumuremyi (sündinud 21. veebruaril 1961 Ruhondos) on Rwanda poliitik.
Ta oli 7. oktoobrist 2011 kuni 24. juulini 2014 Rwanda peaminister.
Tal on doktorikraad politoloogias Ouagadougou ülikoolist.
Enne peaministriks saamist oli ta haridusminister.
Kalüpso

Kalüpso on Lääne-India saarte muusikastiil, mis pärineb Trinidadist ja Tobagost ning mille juured on Aafrikas ja Euroopas. 
Stiili alged arenesid Aafrikast pärit orjade suhtluses, kes üksteisega suhtlemiseks laulsid, kuna neil ei olnud lubatud rääkida. Prantsuse, hispaania ja briti kolonistid mõjutasid oma kultuuriga stiili arengut. Prantslased tõid Trinidadile karnevali ning kalüpso sai karnevalide populaarseks osaks. Kalüpso on tantsurütmiline rahvalaul ning ka selle rütmiga seltskonnatants.
Londoni Assamblee

Londoni Assamblee (inglise keeles "London Assembly") on valitav organ, mis on osa Suur-Londoni administratsioonist. 2000. aastal asutatud assamblee kontrollib Londoni linnapea tegevust. Assamblee koguneb Suur-Londoni Administratsiooni uues hoones City Hallis Southwarki linnaosas. Assambleel on õigus muuta linnapea aastaeelarvet ning see käsitleb oma tegevuses Londonit puudutavaid olulisi küsimusi, näiteks transpordi- või keskkonnaküsimusi, avaldab oma järeldused ja soovitused ning esitab vastavad ettepanekud linnapeale. Londoni Assamblee koosneb 25 liikmest. Valimised toimuvad iga nelja aasta tagant – üheaegselt linnapea valimistega. Assamblee liikmed omavad õigust kasutada oma nime taga lühendit AM ("Assembly Member"). 2021. aastal toimunud valimiste järel kuulub assambleesse neli parteid: leiboristid (11 kohta), konservatiivid (9), rohelised (3) ja liberaaldemokraadid (2).
Suur-Londoni Administratsioon

Suur-Londoni Administratsioon (inglise keeles "Greater London Authority", lühendatult GLA) on kõrgema taseme haldusorgan Inglismaal Suur-Londoni regioonis. 
Suur-Londoni Administratsioon koosneb otse valitud Londoni linnapeast ("Mayor of London") ja valitud 25-liikmelisest Londoni Assambleest ("London Assembly"), kes omab kontrollfunktsiooni. GLA loodi aastal 2000 ja on kohaliku omavalitsuse struktuuris ülemise tasandi haldusorgan. Varem oli Suur-Londonis ülemise tasandi haldusorganiks Suur-Londoni Nõukogu ("Greater London Council"), mis aga kaotati 1986. aastal Margaret Thatcheri juhitud konservatiivide valitsuse poolt samal ajal kõigi linnkrahvkondade nõukogude likvideerimisega. 
Haldusvõimu funktsioonid Suur-Londonis on jagatud GLA ja madalama tasandi omavalitsuste haldusorganite – 32 linnaosa nõukogu ("councils of London boroughs") ja City of London Corporationi – vahel. 
City of London Vorporationi kontrolli all on vaid ühe ruutmiili suurune piirkond Londoni südalinnas ja selle eesotsas on suuresti tseremoniaalseid funktsioone omav lordmeer ("Lord Mayor").
Suur-Londoni Administratsioon asub 2002. aastal valminud arhitekt Norman Fosteri projekteeritud City Hallis Southwarki linnaosas Thamesi kaldal Toweri silla naabruses.
Margus Tabor

Margus Tabor (sündinud 13. mail 1962) on eesti näitleja.
Haridus.
Ta on lõpetanud 1984. aastal Tallinna Riikliku Konservatooriumi lavakunstikateedri (11. lend).
Töökohad.
Margus Tabor töötas Rakvere Teatris aastatel 1984–1988, Nukuteatris 1988–1992 ja 1994–1998, Vanalinnastuudios 2002–2004. 
Aastatel 2007–2020 oli Tabor Tallinna Linnateatri ja 2020–2024 Ugala teatri näitleja. 
Septembrist 2018 kuni maini 2022 oli Margus Tabor Eesti Televisiooni kultuurisaate "OP!" kaassaatejuht.
Isiklikku.
Hiiumaalt Kõlunõmmest pärit talumees Kõlu Magnus (Maunus) (1710–1781) ja tema abikaasa Kadri olid Tõnis Niinemetsa, Sepo Seemani ja Margus Tabori esivanemad.
Margus Tabori abikaasa on näitleja ja Ugala teatri juht Garmen Tabor. Nende poeg Theodor Tabor on samuti näitleja.
Taavi Teplenkov

Taavi Teplenkov (sündinud 2. mail 1975 Tallinnas) on eesti näitleja.
Teplenkov lõpetas 1993. aastal Tallinna Väike-Õismäe Keskkooli ja 1998. aastal Eesti Muusikaakadeemia Kõrgema Lavakunstikooli XVIII lennu. Samal aastal alustas kursuse juhendaja Priit Pedajase kutsel tööd Eesti Draamateatris näitlejana.
Teplenkov on õpetanud aastatel 2008–2012 Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia lavakunstikoolis näitlejatööd. Ta on juhtinud "Eesti Laul 2012" finaalkontserti (koos Piret Järvise ja Tiit Sukaga).
Teatrirolle.
Eesti Draamateatris.
Ta on lavastanud Eesti Draamateatris 2022. aastal Paolo Genovese "Võõrad".