tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Tallinna–Mõisaküla rongiliin

Tallinna–Mõisaküla rongiliin oli reisirongiliin, mis läbis Harju-, Rapla-, Pärnu- ja Viljandimaad. Lõpp-peatused olid Tallinnas Balti jaamas ja Mõisakülas. 
Ligi 190 km pikkusel liinil oli kokku 30 peatust ning sellel opereeris diiselrongidega EVR, sõit kestis 1995. aasta seisuga umbes neli tundi. 
1995. aastaks kujundati Tallinna–Mõisaküla raudteeliinist üks kõige kahjumlikumaid liine. Sõitjate vähesusele aitas kaasa ka ebapraktiline sõiduplaan, mille järgi oli näiteks 1995. aastal liini mõlemal suunal käigus vaid üks reisirong päevas, kusjuures ainus rong väljus Mõisakülast juba kell 04.48.
Liin suleti 31. jaanuaril 1996.
Patti Smith

Patricia Lee Smith (sündinud 30. detsembril 1946 Chicagos) on ameerika laulja, helilooja, luuletaja ja kunstnik. Ta on üks mõjukamatest naissoost rokkstaaridest. Tema debüütalbum "Horses" (1975) oli New Yorgi "punk rock"'i liikumise esimene avaldatud album.
Patti Smithi on kutsutud pungiluule laureaadiks ja pungi ülempreestrinnaks, sest tema laulud ühendavad tihti rokki ja luulet. Tema tuntuim lugu on Bruce Springsteeni kirjutatud (Patti muudatustega) "Because the Night", mis saavutas 1978. aastal Billboard Hot 100 edetabelis 13. koha. 2005. aastal anti Patti Smithile Prantsuse kunstide ja kirjanduse ordu komandörikraad ("Commandeur de l'ordre des Arts et des Lettres") ja 2007. aastal võeti ta Rock'n'rolli Kuulsuste Halli liikmeks. 2010. aasta detsembris ajakirjas Rolling Stone avaldatud 100 kõigi aegade parimate artistide nimekirjas oli Patti Smith 47. kohal. 2011. aastal võitis ta Polar Musicu auhinna.
17. novembril 2010 võitis Patti Smith mälestusteraamatu "Kõigest lapsed" ("Just Kids") eest National Book Awardi. Raamat räägib Patti Smithi ja fotokunstnik Robert Mapplethorpe'i kooselust ja kasvamisest ning on kirjutatud viimase palvel. Aastal 2014 ilmus "Kõigest lapsed" Martin Rünga tõlgituna eesti keeles.
21. juulil 2014 esines Patti Smith Tallinnas Nordea Kontserdimajas.
Jaanilinna Püha Imetegija Nikolai kirik

Püha Imetegija Nikolai kirik ehk Püha Nikolai kirik (vene keeles Церковь святителя Николая Чудотворца) on õigeusu kirik Venemaal Jaanilinna linnuses.
Kirik ehitati kas 15. sajandi lõpus või 16. sajandi keskpaigas. See on väike, paekivist, harukordse kahe apsiidiga hoone kitsaste laskeavataoliste akendega. Kiriku ülemine osa on raske, torni meenutav tambuur madala kiivriga.
Arvatakse, et 17. sajandil oli kirik suletud, kuid 18. sajandi algul see taastati ning seal korraldati õigeusu jumalateenistusi.
Narvast on leitud kolm imetegevat ikooni, neist üks – Imetegija Nikolause ikoon – viidi 18. sajandi keskel Narva Issanda Muutmise peakirikust Nikolai kirikusse.
Teise maailmasõja ajal sai kirik kannatada. Püha Nikolai kirikut restaureeriti 1970. aastate keskpaigast 1988. aastani. Pärast restaureerimist anti hoone üle Jaanilinna ajaloolis-arhitektuurilisele muuseum-kaitsealale püsinäituse ülespanekuks. 
Praegu kuulub kirik Vene Õigeusu Kiriku Jaanilinna Jumalaema Uinumise kirikule.
Intensiivsus (füüsika)

Intensiivsus füüsikalise suurusena näitab, kui palju energiat läbib pindalaühikut ajaühikus, Intensiivsuse tähis on enamasti formula_1 ja mõõtühik vatt ruutmeetri kohta (W/m2):
formula_2
kus formula_3 on võimsus ja formula_4 pindala.
Kiirguse või heli levimisel on intensiivsus energia hulk, mis langeb ajaühikus levimissuunaga risti oleva pinna pindalaühikule.
Mihkel Varrik

Mihkel Varrik (Warrik) (9. september 1879 Rannu vald – 8. jaanuar 1967 Toronto, Kanada) oli Eesti pedagoog ja ühiskonnategelane.
1905–1906 õppis ta Tartu ülikoolis arstiteadust ja 1906–1911 Moskva ülikooli ajaloo-keeleteaduskonnas.
1912–1940 ja 1941–1944 oli ta Viljandi Eesti Haridusseltsi Tütarlaste Gümnaasiumi (hilisema Viljandi I Gümnaasiumi) direktor.
Ta oli Asutava Kogu liige. 1934 ja 1939 valiti ta Viljandi linnavolinikuks.
Saksa okupatsiooni ajal oli ta 1943 Viljandi raehärra.
1944 põgenes ta Saksamaale, kus 1946-1948 oli Blombergi eesti algkooli ja gümnaasiumi juhataja. 1950-1951 oli ta Inglismaal Chorley eesti täienduskooli juhataja. 1952 siirdus ta elama Kanadasse. Kanadas oli ta Toronto Rahvusliku Välisvõitluse Nõukogu II ja V koosseisu liige.
Jaan Karusoo

Jaan Karusoo (2. märts 1928 Tartu – 12. aprill 1992 Tallinn) oli eesti arst ja arstiteadlane (pulmonoloog).
Elulugu.
Ta lõpetas 1947. aastal Põltsamaa Keskkooli ja 1953. aastal Tartu Riikliku Ülikooli arstiteaduskonna. Ta oli aastatel 1957–1960 Eksperimentaalse ja Kliinilise Meditsiini Instituudi aspirant, kaitses Tartu Riiklikus Ülikoolis 1963. aastal väitekirja "Сравнительное исследование функционального состояния коры надпочечников с целью определения реактивности у больных туберкулезом легких во время лечения" (Kopsutuberkuloosihaigete organismi reaktiivsuse võrdlev uurimus ravi vältel neerupealiste koore funktsionaalse seisundi määramise abil) ning sai meditsiinikandidaadi kraadi.
Ta töötas aastatel 1953–1957 Tartu Linna Tuberkuloositõrjedispanseris. Ta oli aastatel 1961–1992 Eksperimentaalse ja Kliinilise Meditsiini Instituudi pulmonoloogiaosakonna teadur.
George Kennedy

George Harris Kennedy, Jr. (18. veebruar 1925 New York – 28. veebruar 2016 Middleton, Idaho) oli USA näitleja.
Kennedy pälvis 1967. aastal rolli eest filmis "Murdumatu Luke" ("Cool Hand Luke"; 1967) Oscari parima meeskõrvalosatäitja kategoorias. Tema tuntumad rollid olid veel filmides "Räpane tosin" ("The Dirty Dozen"; 1967), "Lennujaam" ("Airport"; 1970) ja filmisarjas "Palja relvaga" ("Naked Gun"). Kennedy mängis peaosa kahes Clint Eastwoodi filmis: "Thunderbolt and Lightfoot" (1974) ja "Eigeri mägi" ("The Eiger Sanction; 1975). Tema viimane filmiroll oli 2014. aastal Ed'i osa filmis "Õnnemängur" ("The Gambler"). Ta mängis kokku üle 200 filmis ja telesarjas.
Kennedyl on Hollywoodi kuulsuste alleel omanimeline täht.
Kennedy oli Teise maailmasõja veteran.
Isiklikku.
Kennedy oli harrastuslendur. Tal olid lennukid Cessna 210 ja Beechcraft Bonanza. 
Ta on neli korda abielus. Dorothy Gilloolyga oli ta abielus aastatel 1946–1959. Norma Wurmaniga oli ta abielus ja lahutas kaks korda: 1959–1971 ja 1973–1978; neil oli kaks last. 1978. aastal abiellus Kennedy Joan McCarthyga, kellega nad adopteerisid neli last.
Kennedy suri 2016. aasta veebruaris 91-aastaselt Idaho osariigis Middletoni linna vanadekodus kopsuvähki.
Agnès Martin-Lugand

Agnès Martin-Lugand (sündinud 22. juulil 1979 Saint-Malos) on prantsuse kirjanik.
Ta on sündinud 1979. aastal Saint-Malos (Ille-et-Vilaine'i departemangus Bretagne'i piirkonnas). Ta on hariduselt lastepsühholoog.
Ta töötas kuus aastat kliinikus psühholoogina, kuid pärast poja sündi jäi koduperenaiseks. Ta hoolitses poja eest ja kirjutas raamatu "Les gens heureux lisent et boivent du café", mis ilmus 2013. aastal. Eesti keeles ilmus see pealkirjaga "Õnnelikud inimesed loevad raamatuid ja joovad kohvi" 2014. aastal sarjas "Punane raamat"; raamatu on tõlkinud prantsuse keelest Pille Kruus.
Isiklikku.
Agnès Martin-Lugand on abielus ja peres on kaks poega.
Avaandmed

Avaandmed (ka "vabad andmed", ing k "open data") on kõigile vabalt ja avalikult kasutamiseks antud masinloetaval kujul andmed, millel puuduvad kasutamist ning levitamist takistavad piirangud.
Avaandmete valdkonnas on kasutusel ka mõisted avaliku sektori avaandmed ning andmekogude avaandmed. Avaliku sektori avaandmetena peetakse silmas avaliku sektori poolt avaandmetena publitseeritud juurdepääsupiiranguteta teavet. Andmekogude avaandmetena käsitletakse andmekogudes sisalduvad andmeid, millele ei ole kehtestatud juurdepääsupiirangut.
Avaandmed võivad olla esitatud linkandmetena.
Avaandmed Eestis.
Avaliku teabe seadus kohustab teabevaldajaid tegema andmekogudes sisalduvad juurdepääsupiiranguta andmed kättesaadavaks avaandmetena masinloetaval kujul sel määral, kui see on "võimalik ja asjakohane". Vastav seadusemuudatus võeti vastu 2012. aastal ja see sai Teenusmajanduse Kojalt aasta parima seaduse tiitli. Üleminekuaega teabevaldajatele anti kuni 2015. aastani, mil seadus täielikult jõustus.
Seadus näeb ette, et avaandmetena kättesaadavaks tehtud andmekogud tuleb avaldada spetsiaalses avaandmete kataloogis nii, et need on sealt stabiilselt leitavad pika aja jooksul. Majandus- ja kommunikatsiooniministeeriumi juhised soovitavad avaldada andmekogusid võimalusel kolmetärni standardist lähtuvalt, st omandiõiguseta formaadis ja vaba litsentsi alusel. Avaandmete URL-i standard on www.saidinimi.ee/[et/]avaandmed ja avaandmete kataloogis olevad andmehulgad peavad olema registreeritud Eesti avaandmete teabeväravas https://avaandmed.eesti.ee/.
Seni on oma andmekogusid avaandmetena kättesaadavaks teinud peamiselt ministeeriumid ja suuremad riigi institutsioonid, kohalikud omavalitsused on avaandmetesse suhtunud pigem leigelt. Avaandmete kataloogid omavalitsustest on Tallinnal, Tartul ja Pärnul, kuid valdkonnaga tegelemist pole ükski omavalitsus oma prioriteetide hulgas nimetanud.
Avaandmete teabeväravas on 2021. aasta märtsi seisuga 790 andmestikku. Andmete litsents on enamikul juhtudel Creative Commons omistuslitsents (CC BY) või omistuslitsents samadel tingimustel jagamise nõudega (CC BY-SA), kuigi andmete avaldamise ametlik juhend soovitab Creative Commons Zero avaliku omandi litsentsi (CC0).
Open Knowledge Estonia on koordineerinud 2016. aastast Eestis rahvusvahelise avaandmete päeva tähistamist ning oli vastutav 2018-2021 avaandmete kasutamise edendamise riigihanke täitmise eest.
Avaandmete mõju.
Ligipääs avaliku sektori andmekogudele avaandmete kujul on infoühiskonna üks põhiõigusi ning sellel on oluline mõju valitsemise läbipaistvusele, kodanike kaasamisele, sotsiaalsele jm innovatsioonile, majanduse elavdamisele, teadusuuringutele, avaliku sektori tõhustamisele jpm.
Andmete avaandmetena kättesaadavaks tegemise eesmärgid:
Kullo noortelaager

Kullo noortelaager on Tallinna Huvikeskuse Kullo noortelaager Lääne-Viru maakonna Haljala valla Karepa külas.
Noortelaagri peamajaks on Villa Taormina (ehitatud 1896), mis 19. sajandi lõpus ja 20. sajandi alguses kuulus Selja ja Kunda mõisa omaniku John Carl Girard de Soucantoni perekonnale.
Laager töötab suveperioodil, maist augustini. Seal toimuvad Kullo huviringide suvelaagrid, aga ka mitmeid muid õppe-, praktika- ja spordilaagreid. Laagris on kokku 160 majutuskohta.
Nõukogude perioodil tegutses samas Karepa pioneerilaager.
Leonid Tsõpkin

Leonid Tsõpkin (vene keeles Цыпкин, Леонид Борисович; 20. märts 1926 Minsk – 20. märts 1982 Moskva) oli juudi rahvusest Vene ja Nõukogude kirjanik ning arstiteadlane (meditsiinidoktor).
Ta sündis aastal 1926 Minskis juudi rahvusest arstide pojana. Teise maailmasõja alguses õnnestus perekonnal evakueeruda Ufasse, kus ta astus aastal 1942 kohalikku meditsiiniinstituuti, mille lõpetas aastal 1947.
Aastal 1948 asus ta tööle patoanatoomina Moskva oblasti Jakovenko nimelisse Psühhiaatriahaiglasse №2 (asus Meštšerskojes Tšehhovi rajoonis).
Isiklikku.
Tema isa Boriss Tsõpkin (1897–1961) oli ortopeed-traumatoloog, isa sugulased hukkusid Minski getos; ema Vera Poljak töötas ftisiaatrina, tädi Lidia Poljak oli kirjandusteadlane, tädimees Ruben Avanessov oli keeleteadlane. Poeg Mihhail Tsõpkin (ka Mikhail Tsypkin) on USA-s politoloog.
Vepsküla

Vepsküla on praegu paikkond Narva põhjaosas, mis varem oli küla (saksa keeles "Wensküll", vene keeles "Вепскюла" või "Вепскюля") Vaivara kihelkonnas.
Asulat on esimest korda mainitud 1374 külana nimega "Wepzendorpe", 1493 "Wepszendorpe", 1503 "Wepsendorp", 1620 "Wäpssekyllaby". 1796. aastal on mainitud kõrtsi nimega Wöbskül.
Küla nime kohta on Andrus Saareste arvanud, et see tuleb tollaste elanike vepslaste nimetusest.
Selja vald

Selja vald oli vald Virumaal Haljala kihelkonnas aastatel 1866–1893.
Selja vald kujunes endise Selja mõisa alale.
1894. aastal ühendati Selja vald Varangu, Kandle ja Andja vallaga ning moodustati Maria vald.
Vitsajärg

Vitsajärg (ka "vitsavestmispink") on tööpink, mida kasutati vanasti abivahendina väiksemate puitesemete töötlemisel liimeistriga. 
Vitsajäril istus töömees kaksiratsi ning sai pingil töödeldavat eset lisaseadmega jala abil kinni hoida. Vitsajärge kasutati peamiselt puunõude vitste sisekülgede silumisel (sellest ka kõige levinum nimetus). Pingi muid variante kasutati katusepilbaste käsitsi kiskumisel (pilpapink), vankrirataste kodarate vestmisel (kodarapink) jms. Vitsajäri ja muud sarnased tööpingid kadusid 20. sajandi esimeses pooles seoses vastavate käsitööalade kadumisega.
Kambi mõis (Pärnu)

Kambi mõis (saksa keeles "Kambi") oli Sauga mõisa kõrvalmõis Pärnu kihelkonnas Pärnumaal.
Pärnu kirikumõis

Pärnu kirikumõis ehk Pärnu-Eliisabeti kirikumõis (saksa keeles "Pastorat Pernau-St. Elisabeth") oli kirikumõis Pärnu kihelkonnas Pärnumaal.
Rääma mõis

Rääma mõis (saksa keeles "Rawasaar") oli linnamõis Pärnu kihelkonnas Pärnumaal. 
Mõisast on teateid alates 1560. aastast. Mõisa omanik oli Pärnu linn. 
1782. aastal oli mõisarentnik, ooberstleitnant Johann Andreas von Drewnick (1727–1786) .
1920. aastal liideti mõisa alad Pärnu linnaga.
Nimetus.
Pärnu Rääma linnaosas asuvat mõisa on 16. sajandil nimetatud "Bremen" ("hof tho Bremen"). Renneri kroonika väitel põletati mõis Liivi sõja käigus 1560. aastal maha. 
1684. aastast on teada mõisa ilmselt eesti keelest pärit nimetus "Rawasaar" (ka "Rawassar"). Nimetus "hof tho Bremen" on andnud eestikeelse nime tervele Rääma piirkonnale: 1731. aastal on esimest korda mainitud "Rehma" küla. Samuti on selle järgi arvatavasti saanud nime ka Räämaga külgnev Ülejõe linnaosa, mille saksakeelne vaste oli "Bremerseite": 1662. aastal on mainitud seal asuvat kaluriküla "Breymerseitt". 
Rääma vald tekkis 19.-20. sajandi vahetusel ning 1920. aastal liideti see Pärnu linnaga. 
Rääma idaosas oli varem Rääma mõisa kõrvalmõis Niidu (saksa keeles "Oskarshof", 1839. aastast alates "Nitau").
Sauga mõis

Sauga mõis (saksa keeles "Sauck") oli linnamõis Pärnu kihelkonnas Pärnumaal Sauga jõe alamjooksul.
Mõisat on esimest korda mainitud 1560. aastal. Mõisa omanik oli Pärnu linn.
Mõisa peahoone, mis oli ühekorruseline ja hilisklassitsistlik, ehitati 1849. aastal. 21. sajandi algul on peahoone varemetes.
Tammiste mõis

Tammiste mõis (saksa keeles "Tammist") oli rüütlimõis Pärnu kihelkonnas Pärnumaal.
Mõis asutati 1560. aastatel. 18. sajandil olid mõisa omanikud Stackelbergid. Pärast 1809. aastat kuulus mõis Seebergidele. Enne 1919. aasta mõisate võõrandamist kuulus mõis Wulffidele; viimane omanik Josef Wulff.
Vaskrääma mõis

Vaskrääma mõis (saksa keeles "Waldhof") oli rüütlimõis Pärnu kihelkonnas Pärnumaal.
Mõis rajati 19. sajandil Surju mõisast eraldatud alast.
Pilgujälgimine

Pilgujälgimine ehk silmajälgimine on pilgu suuna ja fookuse ning silmaliigutuste mõõtmine ja selle tulemuste kuvamine. Seadmeid, mida selleks kasutatakse, nimetatakse pilgujälgijateks.
Tali mõis

Tali mõis (saksa keeles "Freyhof") oli rüütlimõis Saarde kihelkonnas Pärnumaal.
Mõis rajati 1861 Jäärja mõisast eraldatud alast.
Tuuliku mõis

Tuuliku mõis (saksa keeles "Thule") oli Tali mõisa kõrvalmõis Saarde kihelkonnas Pärnumaal.
Kaskede puiestee

Kaskede puiestee on tänav Tallinnas Nõmme linnaosas Laagri asumis.
Tänav algab Tammede puiesteelt ja lõppeb Pajude puiesteega ristudes. Kaskede puiesteega peaaegu paralleelselt kulgeb 100 m põhja pool Paplite puiestee.
Tänav sai nime 4. septembril 1970.
Kangelaste prospekt

Kangelaste prospekt (vene keeles "проспект Героев") on tänav Narvas Kerese ja Pähklimäe linnaosas ning Kalevi ja Pähklimäe linnaosa piiril. Tänava pikkus on umbes 1,45 km. Tänav algab Tallinna maanteelt, ristub Hariduse, Rakvere, Kivilinna, Pähklimäe tänavaga ja Kangelaste põiguga ning lõpeb Rahu tänavaga ristudes. Oletatavasti sai tänav nime Suures Isamaasõjas langenud Nõukogude Liidu kangelaste mälestuseks.
1927. aasta linnaplaanil on samas kohas 2. Roheline tänav.
Praegu on tänaval korrusmajad ja kauplused. 
Aadressil Kangelaste prospekt 32 asub Narva Keeltelütseum.
Kesk-Luha tänav

Kesk-Luha tänav on tänav Tallinnas Kesklinna linnaosas Uue Maailma asumis.
Tänav jääb Virmalise tänava ja Uue-Maailma tänava vahele.
Tänav sai nime 1882. aastal, saksa keeles nimetati seda kui Mittlere Wiesenstraße ja vene keeles kui Средняя Луговая ул.
Tänava nimi ennistati Tallinna tänavate nimistusse 1996. aastal.
Leegionär

Rooma leegionär (ladina keeles "legionarius", mitmus "legionarii") oli Rooma sõjaväe raskes relvastuses elukutseline jalaväelane pärast Mariuse reforme. Leegionäriks võisid saada Rooma kodakondsusega isikud, kel vanust alla 45 aasta. Nad astusid 25 aastaks leegionide koosseisu, mis eristas neid varasematest sõduritest, keda värvati üksnes sõjakäikude ajaks. Viimased viis teenistusaastat said nad veteranidena kergemaid ülesandeid.
Immuunid.
Tavalise treeningu saanud leegionäre nimetati "milites". Nad vastasid auastmelt tänapäeva reameestele. Sama auastmega olid ka immuunid, kes olid eriväljaõppe saanud sõdurid. Nemad täitsid väes teisejärgulisi funktsioone, olles insenerid, vastutades heitemasinate eest, olles instruktorid, puusepad või meedikud. Nad olid siiski täieliku sõjalise väljaõppe saanud leegionärid ja vajaduse korral võisid nad ka lahingutes osaleda. Nad olid vabastatud kurnavamatest töödest, rividrillist ja raskematest füüsilistest pingutustest ning said oma kaasvõitlejatest paremat palka.
Varustus.
Marssidel läbi vaenuliku maastiku kandsid leegionärid turviseid ("lorica hamata", "lorica squamata" või 1.–3. sajandil ka "lorica segmentata"); varustusse kuulusid ka kilp ("scutum"), kiiver ("galea"), kaks oda (raskem "pilum" ja kergem "verutum"), lühike mõõk ("gladius"), pistoda ("pugio"), paar raskeid sandaale ("caligae"), seljakott "sarcina", kus oli kaasas 14 päeva toidumoon, põis vee või "posca" hoidmiseks, varustus söögi valmistamiseks, kaks vaia ("sudes murales") palissaadide rajamiseks ja kühvel või vitstest korv.
Treening ja distsipliin.
Rooma sõdurite treening oli ülimalt karm. Sõjaväe edu aluseks peeti distsipliini ja pidevad olid ka rasked relvatreeningud. Eriti oluline osa treeningust oli rividrill – sagedased olid tihedas rivis täisvarustusega marsid. Relvatreeningutel kasutati relvi, millele oli lisatud kaalu, nii et need olid standardvarustusest raskemad. Distsipliinist kõrvale kaldumisi karistati karmilt (selle eest vastutasid tsentuuriod). Karistuseks võis olla sunniviisiline ööbimine väljaspool kindlustatud laagrit, nuiadega peksmine ("fustuarium"), kividega loopimine või rühmaviisilised hukkamised (sealhulgas ka detsimatsioon). Leegionäridele, kes lahingus silma paistsid või kelle teenistus oli olnud eeskujulik, olid siiski ette nähtud autasud ja edutamine.
Hilisemad leegionärid.
Sõna "leegionär" on kasutatud ka hilisemal ajal sellistes väeüksustes teenivate sõdurite nimetamiseks, mille nimetusest moodustab sõna "leegion" ühe osa, kuigi antiikaja Rooma jalaväelastega ei pruugi neil midagi ühist olla. 18. ja 19. sajandil nimetati leegionideks nii jala- kui ka ratsaväest koosnevaid segaüksusi. Hilisemal ajal on tuntumad sellelaadsed üksused Prantsuse Võõrleegion, Hispaania Võõrleegion ning erinevad Poola leegionid. Ka nimetati leegionärideks Rumeenia paremäärmusliku sõjaväestatud organisatsiooni Garda de fier liikmeid.
Kirde tänav (Tallinn)

Kirde tänav on tänav Tallinnas Nõmme linnaosas.
Tänav algab Pärnu maanteelt ja lõppeb Vabaduse puiesteega ristudes.
Tänav sai nime 27. septembril 1929.
Riia piiramine

Riia piiramine võib viidata ühele järgnevatest sündmustest:
Máximo Jerez

Máximo Jerez (Máximo Jerez Tellería; 1818 – 12. august 1881) oli Nicaragua sõjaväelane, advokaat ja poliitik, Nicaragua valitseva hunta liige aastal 1857. Teda peetakse peamiseks liberaalse mõtteviisi levitajaks Nicaraguas. Máximo Jerez oli Kesk-Ameerika ühtsuse tuline pooldaja.
Elu.
Máximo Jerez sündis aastal 1812 Leónis. Ta oli Julio Jereze ja Vicenta Tellería vanim poeg. Noorusaastatel elas ta Costa Ricas. Seal sai ta tänu heategevusele hea hariduse (õpingud toimusid ladina keeles), kuigi perekond ei olnud majanduslikult heal järjel. Ka advokaadikutse omandas ta pagenduses viibides Hondurase ülikoolis. Vastavalt tema biograafiatele oli ta impulsiivne ja leidlik mees. Hiljem elas ta diplomaatilise teenistuse sekretärina Euroopas. Ta suri 18. augustil 1881 Washingtonis.
Poliitiline tegevus.
Ta oli Nicaragua liberaalse democratico partei liige. Aastal 1853 saatis ülemdirektor Fruto Chamorro ta koos teiste liberaalse partei liikmetega - Francisco Castellón Sanabria, Mateo Pineda ja José María Valle ehk El Chelóniga maalt välja. Hondurases viibides relvastusid nad sealse presidendi José Trinidad Cabañase kaitse all ja suundusid siis Fonseca lahes asuva Isla del Tigre ja El Realejo sadamalinna kaudu tagasi kodumaale. Seejärel suundusid nad Leóni peale. Fruto Chamorro jättis selle liberaalide keskuse neile ja taganes ise Granadasse.
Aastal 1854 sõlmis ta koos Francisco Castellón Sanabriaga lepingu USA sõjaväelase Byron Colega, kes lubas nende toetuseks 200 meest. Selle sõjasalga juhiks sai William Walker, kes haaras riigis võimu. 31. oktoobril 1855 määras Patricio Rivas ta oma William Walkeri kontrolli all oleva valitsuse välisministriks.
Aastal 1856 kandideeris ta presidendiks, kuid valimistel ei saanud ükski kandidaat otsustavat häälteenamust. Nii pidi seadusandlik kogu tegema valiku kolme enam hääli saanud kandidaadi (Máximo Jerez, Trinidad Salazar ja Patricio Rivas) vahel, kuid kui sai ilmseks, et seal on eelistatuim kandidaat Jerez, käskis William Walker Patricio Rivasel 10. märtsil 1856 uued valimised korraldada.
14. märtsil mõistis Rivas oma kõnes Walkeri dekreedi hukka ja lõpetas sidemed isehakanuga. Ka Máximo Jerez tunnistas alandlikult oma eksimust ja liitus võitlusega flibustjeeri vastu. 14. juunil 1856 palus ta Chinandegas resideerides Nicaragua õiguskantslerina Guatemala valitsuselt abi võitluseks Walkeri vastu.
23. jaanuaril 1857 sõlmis ta liidulepingu "legitimistade" ehk konservatiivide partei liidri Tomás Martínezega. Nõnda moodustasid need kaks 24. juunil 1857 esimese kaksikvalitsuse (riigil oli kaks presidenti). 19. oktoobril 1857 asendas neid võimul teine kahest presidendist koosnev kaksikvalitsus, mille moodustasid Gregorio Juárez Sacasa ja Rosalío Cortés Sánchez, kes olid võimul sama aasta 15. novembrini.
15. aprillil 1858 sõlmis ta Nicaragua täievolilise esindajana Costa Ricaga piiriküsimusi reguleeriva Cañas-Jereze lepingu. Aastal 1876 organiseeris ta El Salvadorist ekspeditsiooni, et kukutada võimult konservatiivne president Pedro Joaquín Chamorro, ent see ebaõnnestus.
Mälestuse jäädvustamine.
Leóni keskväljakul asub sealse katedraali aatriumi taga tema auks püstitatud monument.
Konstantin Türnpu tänav

Konstantin Türnpu tänav on tänav Tallinnas Kesklinna linnaosas Torupilli asumis.
Tänav jääb Tartu maantee ja Laagna tee vahele.
Tänav sai nime 26. oktoobril 1932 ja see nimetati eesti helilooja ja koorijuhi Konstantin Türnpu (1865–1926) auks.
Riia piiramine (1656)

Riia piiramine tsaar Aleksei I Mihhailovitši juhitud Venemaa sõjaväe poolt oli aastatel 1656 kuni 1658 peetud Vene-Rootsi sõja olulisim sündmus. Riia varasemad kindlustused koosnesid kraaviga müürist ja vanalinna ümber asunud viiest bastionist. Aastal 1652 olid rootslased alustanud uue müüri ja 12 eeslinnade ümber asuva bastioni ehitamist, kuid aastaks 1656 ei olnud tööd veel lõpetatud.
Vladimir v. Vizini ratsanikest, Daniel Kraferti jalaväest ja Junkmanni tragunitest koosnenud Vene eelvägi lähenes Riiale 20. augustil ja sundis Pärnu krahvi Heinrich von Thurni juhtimise all olnud rootslased linna taganema. Von Thurn lahingutegevuse ajal kas tapeti või vangistati. Rootslased evakueerisid eeslinnad ja tõmbusid vanalinna.
Mõni päev hiljem saabus mööda Daugava jõge tsaari juhitud põhiarmee, mis asus Riia linna piirama. Venelaste sõjavägi hõivas kolm laagrit: neist kaks hõivati Daugava idakaldal Riia eeslinnades ja ühe hõivas Ordõn-Našokini juhtimise all olev korpus Daugava läänekaldal, Kobruni kaevikute vastas.
Kuna Venemaal ei olnud täieulatuslikku sõjalaevastikku, et peatada rootslaste garnisonile üle Läänemere saabuvaid täiendusi, suutis Riia pidada vastu oktoobrini, mil väikest Vene flotill käsutanud välismaa ohvitserid jooksid rootslaste poole üle ja venelased pidid piiramise lõpetama. Selle ebaedu tulemusena vallutasid rootslased tagasi suurema osa Ingerimaast ja Petseri kloostri ning alistasid aastal 1657 toimunud Valga lahingus kindlalt ka Vene kindrali Matvei Šeremetjevi väe.
Piiramise sündmused on talletatud Adam Perelli gravüüris, mis anti esmakordselt välja aastal 1697 Samuel Puffendorf'i töös "Konung Carl X Gustafs Bragder".
Natrix astreptophora

Natrix astreptophora on maoliik nastiku perekonnas.
Varem peeti seda hariliku nastiku alamliigiks Natrix natrix astreptophora.
Ta elab Põhja-Aafrikas Magribis, Pürenee poolsaarel ja Lõuna-Prantsusmaal. Tema levila kattub hariliku nastiku levilaga ainult Lõuna-Prantsusmaal Püreneede jalamil. Hübridiseerumist ei toimu. 
Elupaigad ja eluviis.
"Natrix astreptophora" sõltub veest väga vähe ja eelistab seega teistsugust elukeskkonda kui harilik nastik.
Kreg A-Kristring

Kreg A-Kristring (kodanikunimega Aimar Kristerson; sündinud 29. mail 1962 Tartus) on eesti kunstnik, kes on kaardistanud inimmõistust.
Elukäik.
Kristerson lõpetas 1991. aastal Tallinna Kunstiülikooli maalikunsti erialal. 
1993–1999 Eesti Kunstiakadeemia maaliosakonna õppejõud. 1996–2002 Galerii Sammas kunstiekspert ja näituste kuraator. 1999–2003 Eesti Kunstiakadeemia rakenduskunsti kolledži erakorraline dotsent. Oli 2007. aastast Eesti Kunstiakadeemia joonistamisosakonna õppejõud. 2016. aastal töötas Tallinna Kunstikooli maali, joonistamise ja kompositsiooni õpetajana.
Näitustel osaleb alates 1985. aastast. Ta on osalenud vähem kui kahesajal ühisnäitusel Eestis, Leedus, Rootsis, Poolas, Saksamaal, Bulgaarias, Ameerika Ühendriikides, Itaalias, Soomes, Hollandis, Venemaal ja Valgevenes. Kristring on avaldanud ajakirjanduses kunstialaseid artikleid ja retsensioone ning kureerinud mitmeid näituseprojekte.
Ta on 1992. aastast Eesti Kunstnike Liidu ja 1996. aastast Rahvusvahelise Kunstnike Assotsiatsiooni liige. Aastatel 1992–1993 ja 1999–2002 oli Eesti Maalikunstnike Liidu esimees.
Endla Tuutma

Endla Tuutma (5. detsember 1948 Liivi – 9. august 2020 Nõmme küla) oli eesti metalli- ja maalikunstnik ning raamatukujundaja.
Elukäik.
Endla Tuutma lõpetas Tartu Kunstikooli dekoratsiooni osakonna ja Eesti Riikliku Kunstiinstituudi metalli erialal. Töötas Tartu Arsis metallikunstnikuna ning aastatel 1989–1995 Saare maakonna peakunstnikuna. 
1980. aastate lõpus hakkas ta peakunstniku ameti kõrvalt merd maalima, kasutades peamiselt pastelltehnikat. Ta korraldas näitusi Haapsalus, Kuressaares, Tallinnas, Bornholmi saarel Taanis ja Soomes. Tema mahedas koloriidis teosed erinevad traditsioonilisest pastelltehnikast: kortsutatud taustapaberil ja vaikelulistel detailidel on võrdne roll emotsionaalse terviku loomisel.
Ta kujundas ja illustreeris raamatuid ning koostas raamatu "35 aastat Saaremaa kunstiklubi".
Endla Tuutma hukkus 9. augustil 2020 kella 22 paiku Saaremaal Laadjala–Karja tee 26. kilomeetril juhtunud liiklusõnnetuses . 
Isiklikku.
Ta sündis Läänemaal Liivi külas. Tema poeg on kunstnik Taave Tuutma.
Gustav III kohvieksperiment

Gustav III kohvieksperiment oli Rootsi kuninga Gustav III käsul 18. sajandi teisel poolel tehtud meditsiiniuuring, millega uuriti kohvijoomise mõju tervisele. Eesmärk oli tõestada kohvi ohtlikkust, kuid eksperiment seda ei kinnitanud. Samas on selle sündmuse ehtsuses ka kaheldud.
Taust.
Kohv jõudis esimest korda Rootsi küll 1674. aasta paiku, kuid kuni sajandivahetuseni tarbiti seda vähe. Alles seejärel läks jook jõukate seas moodi. 1746. aastal anti välja kohvi ja tee tarbimise vastu suunatud kuninglik edikt, mis tulenes "ülemäärasest tee ja kohvi joomisest ja selle väärtarvitamisest". Nende jookide tarbimine maksustati suurte maksudega ja ettenähtud maksu mittetasumise tulemuseks olid trahvid ja tasside ning nõude konfiskeerimine. Kuigi hiljem keelustati kohv täielikult, selle tarbimine jätkus.
Gustav III, kes nägi kohvi tarbimises ohtu rahvatervisele, otsustas tõestada selle negatiivset mõju tervisele ja andis käsu teadusliku katse läbiviimiseks.
Eksperiment.
Kuningas andis käsu eksperimendi läbiviimiseks kahel identsel kaksikul. Mõlemad olid kuritegude eest süüdi mõistetud ja neile oli määratud surmanuhtlus. Eksperimendis osalemise tingimusel muudeti nende karistused eluaegseteks vangistusteks: seda juhul kui üks kaksikutest nõustus iga päev kuni elu lõpuni jooma kolm kannu kohvi ja teine sama koguse teed.
Eksperimendi jälgimiseks ja kuninga selle tulemustest teavitamiseks määrati ametisse kaks arsti, kuid mõlemad arstid surid enne eksperimendi lõppemist (oletatavalt loomulikku surma). Enne lõpptulemuste nägemist suri 1792. aastal ka kuningas Gustav III ise.
Eksperimendis osalenud kaksikutest suri esimesena 83-aastaselt see, kes jõi teed. Temast kauem elanud kohvi joonud katseisiku surmaaeg ei ole teada.
Tagajärjed.
1794. aastal otsustas Rootsi valitsus taas kohvi ära keelata, kuid keeld, mida uuendati korduvalt kuni 1820. aastateni, ei olnud kohvi tarbimise vastu võitlemisel kunagi edukas. Kui keeld lõpuks tühistati, sai kohvist Rootsis kõige populaarsem jook ja sestpeale on Rootsi olnud üks suurima kohvi tarbimisega riike maailmas (elaniku kohta).
Eksperimenti on naljatlevalt kutsutud ka "Rootsi esimeseks kliiniliseks uuringuks".
Aasta ajakirjanik

Aasta ajakirjanik on auhind silmapaistvale Eesti ajakirjanikule. Auhinda annab välja Eesti Meediaettevõtete Liit.
Auhind sisaldab rahalist preemiat 5000 eurot (algselt 70 000 krooni) ja hinnalist meenet (2015. aastal).
Vana-Narva maantee

Vana-Narva maantee (tee number 11608) on kõrvalmaantee Harjumaal Tallinnas, Viimsi vallas ja Maardu linnas.
Vana-Narva maantee algab Tallinnas Narva maantee ja Pronksi tänava ristmikult, mida läbivad Tallinna–Tartu–Võru–Luhamaa tee ja Tallinna–Narva tee. Maantee ristub Tallinna–Viimsi–Randvere tee ja Saha-Loo teega. Maardus läbib maantee Kärmu linnaosa, ületab seejärel mööda Kroodi viadukte Muuga ja Miiduranna sadamasse suunduvad raudteeharud ning Muuga sadama tee. Vana-Narva maantee lõpeb Muuga sadama tee teisel kilomeetril. Maantee pikkus on 15,4 km.
2021. aasta seisuga arvati maantee koosseisu vaid Viimsi vallas ja Maardus asuv teelõik (6,6 km). Maantee alguseks loeti Narva maantee ja Pärnamäe tee ristmik Tallinna idapiiril.
Enne Kroodi viaduktide valmimist aastal 2015 ületas Vana-Narva maantee raudtee ühetasandiliselt ja lõppes Tallinna–Narva maantee 14. kilomeetril.
Maardus ühtib Vana-Narva maantee samanimelise liikluspinnaga (aadressiobjekt). Maantee ühtib osaliselt Tallinna–Narva maantee vana trassiga.
Võhmuta vald (Järva-Jaani kihelkond)

Võhmuta vald (saksa keeles "Wechmuth"; aastast 1916 Ivanovi vald ehk Jaani vald) oli vald Järvamaal Järva-Jaani kihelkonnas. Valla pindala oli 92 km² ja elanikke oli 2762 (1934. aasta seisuga). Vald eksisteeris 1866–1939.
Vallas oli 594 talundit ja elamut ning need kasutasid 8387 ha maad (1929. aasta seisuga). Vallamaja asus Türje külas.
Vallas asus muu hulgas Türi–Paide–Tamsalu kitsarööpmelisel raudtee Võhmuta raudteepeatus.
1939. aasta vallareformiga moodustati senise Võhmuta valla maa-alast, välja arvatud Järsi ja Metsamõisa külade, Võhmuta asunduse, Liivaku, Salu, Kuristiku, Kalda, Lombi, Kivimäe, Kopli, Lipumäe, Pusuotsa, Tammiku, Vilja, Tammrääga ja Mullamaa talude, talude nr. A-2–A-9 juurdelõigete ja Varangu metskonna Karinu metsandiku kvartaalide nr. 64–73 ja 196–209 maa-alad; senise Kuksema valla maa-alast, välja arvatud Kihme ja Kiigemõisa külade ja Purdi mõisa järgi olevate sootükkide nr. A-78, A-76 ja A-57 maa-alad; senise Väinjärve valla Ramma küla maa-alast Võhmuta vald.
Haapsalu Maria-Magdaleena kogudus

Haapsalu Maria-Magdaleena kogudus on EAÕK kogudus Haapsalus.
Kogudus asutati 1.sept.1836.a..
Kirik ehitati valmis ühe aastaga ja pühitseti 21.juulil 1852.a.
Algusaegadel koosnes kogudus kohalikest ülikutest, kaupmeestest ja sõjaväelastest. Vähehaaval hakkas kogudusega liituma ka eesti soost rahvast.
1896.a. ehitati Haapsalu Vanale Kalmistule kabel, mis ehitati peagi ümber abikirikuks.
Koguduse jumalateenistused toimusid eesti ja kirikuslaavi keeles.
1964.a. peakirik suleti ja muudeti laoks. Vähene kogudus kolis ümber Aleksander Nevskile pühitsetud abikirikusse, kus teeniti kuni 1993.a. Sel aastal toimus EAÕK taasregistreerimine ja osa kogudusest otsustas taastada ajaloolise Maria-Magdaleena koguduse EAÕK alluvuses. Esimene jumalateenistus peeti tagastatud kirikus 1994.a. jaanuaris.
Kuna 1985.a. oli laona kasutusel olev peakirik antud Seitsmenda Päeva adventistide kogudusele, siis asuti nüüdsest kirikut jagama. Alles 2001.a. lahkus adventkogudus oma uude palvemajja ja õigeusukogudus sai kiriku oma käsutusse.
Värskelt moodustatud kogudusel puudus oma vaimulik ja esimesed kaks aastat teenis kogudust ülempreester Emmanuel Kirss
1996.a. pühitseti koguduse preestriks Aleksander Aivar Sarapik ja diakoniks Platon Jüri Ilves
1997.a. augustis pühitseti diakon Platon koguduse preestriks nimega Jüri.
Tagastatud kirik oli tühi, s.t. polnud ikoone, ikonostaasi ega muid tarvikuid. Esimese asjana ehitati altarilaud ja mõned kaldlauakesed. Järgnevalt toodi 1998.a.Suure-Jaani õigeusukirikust ära ikonostaas, mis korrastati ja paigaldati. Nii hakkas kirik vähehaaval võtma traditsioonilist ilmet.
Tänaseks on kogudusel korras kirik traditsioonilise sisu ja välimusega. Kogudus on kasvamas.
Koguduse kasutuses on kaks maja. Ühes neist elas lapsena tuntud kunstnik ja raamatuillustraator Ilon Wikland (Pääbo). Praegu elab majas preester.
Teine maja on kasutusel kogudusemajana.
Catherine Cookson

Catherine Ann Cookson (20. juuni 1906 – 11. juuni 1998) on üks tuntumaid 20. sajandi Inglise naiskirjanikke. Tema loomingu populaarseim osa on 19. sajandil Inglismaal aset leidvad perekonnasaagad.
Elukäik.
Cookson sündis Kirde-Inglismaa tööstuslinnas South Shieldsis vaese vallasema lapsena. 20. sajandi alguse Inglismaal oli selline päritolu ühiskonna silmis suureks puuduseks. Palju aastaid uskus Cookson, et ta on väikelapsena hüljatud ning pidas ema oma vanemaks õeks. Ta sai hädapärase hariduse ning asus noores eas teenijana tööle rikaste perekondade juures. Need varajased kogemused lõhest rikka kõrgklassi ning vaese töölisklassi vahel said tema romaanide inspiratsiooni allikaks.
Cookson kolis Lõuna-Inglismaale ning abiellus 34 aasta vanuses kohaliku kooliõpetajaga. 
Ülevaade loomingust.
Abikaasa pealekäimisel ning rohkem vaba aega omades hakkas Cookson kirjutama elust Kirde-Inglismaal. 1950. aastal avaldati tema romaan "Kate Hannigan", noorest neiust, kellel tema omaga sarnane elukäik. Peatselt omandasid Cooksoni teosed tööstusliku Inglismaa sotsiaalajaloo kroonikate maine. 1968.aastal võitis tema romaan "Ümartorn" parima kohalikust elust pajatava teose auhinna. Kuigi Cooksoni raamatutes jutustatakse ühe kindla paiga lugusid, omandasid tema raamatud rahvausvahelise tuntuse. Tänaseks on neid tõlgitud paljudesse keeltesse ning need on tõusnud paljude raamatuedetabelite tippu.
Fugass

Fugass on maa- või veepinna alla või mõnesse objekti paigaldatud improviseeritud lõhkelaeng, mis lõhatakse vastase edasiliikumise takistamiseks. Fugass on olnud kasutusel paljudes sõdades keskajast alates; algselt kasutati lõhkeainena püssirohtu.
Kaagvere staadion

Kaagvere (jalgpalli)staadion on Tartu maakonnas Kastre vallas Kaagvere külas asuv täismõõtmetele (95 x 70 m) vastav jalgpallistaadion. Väljaku omanik oli enne 2017. aasta haldusreformi Mäksa Vallavalitsus.
Staadionil opereerib jalgpalliklubi Tartu FC Santos.
Staadionil on muu hulgas peetud jalgpallivõistlusi Kaagvere Cup ja Peipsi Cup, samuti muid spordivõistlusi (nt Vooremäe mängud), aga ka rahvaüritusi, nt Jaanituli.
Keila staadion

Keila staadion on Harju maakonnas Keilas aadressil Ehitajate tee 13 asuv jalgpallistaadion. 
Väljaku omanik on Keila Linnavalitsus. Staadion on jalgpalliklubi Keila JK koduväljak.
Staadioni kõrval on ka kunstmuruväljak.
Evi Krass

Evi Krass (21. mai 1925 – 9. oktoober 2021 Tartu) oli eesti kergejõustiklane ja spordipedagoog. 
1944. aastal lõpetas ta Tartu 2. Keskkooli ja 1948. aastal Tartu Riikliku Ülikooli (õppis kehakultuuriteaduskonnas). 
Sportima hakkas ta 1942. aastal ja on tulnud 9 korda Eesti meistriks: 1945–1946 ja 1948–1051 kaugushüppes, 1948 viievõistluses, 1949–1950 teatejooksus. 
Krassi parim kaugushüppetulemus on 5.23. 
Medaleid on ta võitnud ka 100 ja 200 meetri jooksus (1944–1945), 80 meetri tõkkejooksus (1946–1949) ja kõrgushüppes (1945). 
Ta on kuulunud 21 korral Eesti koondisse. Töötanud 1947–1980 TRÜ kergejõustikukateedris õppejõuna. Tegutsenud kergejõustikukohtunikuna. 
Krass on avaldanud kergejõustikuartikleid ja raamatu "Kergejõustik Tartu Riiklikus Ülikoolis" (1970).
Kaarel Eelma

Kaarel Eelma (sündinud 18. detsembril 1973 Tallinnas) on eesti kunstnik.
Elukäik.
Kaarel Eelma sündis kunstnike Herald Eelma ja Marju Mutsu pojana Tallinnas. Õppis aastail 1992–1995 Tallinna Pedagoogikaülikoolis joonestamist ja kunstiõpetust ning 1995–1999 Eesti Kunstiakadeemias maali.
Looming.
Maalikunstnikuna alustanud, kuid aastatega järjest enam end läbi mahuliste objektide teostanud kunstnik kirjeldab oma loomingus elamise absurdust, kujutades asjade nihestatud seisu ruumis. Eelma installatsioonid on napid ja teravmeelsed, lakooniliste kujundite kaudu esitab ta päevakajalisi teemasid viisil, kus need muutuvad omamoodi universaalideks.
Heinrich Ajo

Heinrich Ajo (17. juuni 1906 Vastse-Koiola, Põlva kihelkond (Väimela vald), Võrumaa – 7. juuni 1953) oli Eesti NSV riigitegelane.
1913. aastal kolis Ajode pere Petrogradi kubermangu, 1919. aastal Põhja-Kaukaasiasse. 1924–1927 õppis Heinrich Ajo Leningradi Eesti Pedagoogilise Instituudi töölisfakulteedis. 1927–1936 töötas ta õpetaja, algkooli juhataja, rajooni rahvahariduse osakonna inspektori ning mittetäieliku keskkooli direktorina Omski oblastis, selle kõrval õppis 1935–1936 ÜK(b)P KK Parteiaktiivi Massilise Väljaõppe Instituudis. 1936–1942 oli Ajo Omski oblasti Kalatšinski rajooni rahvahariduse osakonna juhataja, 1939–1941 õppis Omski Õpetajate Instituudis. 1940. aastast kuulus Ajo ÜK(b)P-sse. 1942–1943 oli ta masina-traktorijaama poliitosakonna juhataja ning ekspediitor Omski oblastis ja 1943–1944 NSVL Varumise rahvakomissariaadi volinik Omski oblasti Azovo rajoonis.
1944. aasta augustis suunati Heinrich Ajo Eestisse. 1944. aastast oli ta NSV Liidu Varumise rahvakomissariaadi volinik Virumaal, kus tehtud töö eest andis NSV Liidu Ülemnõukogu Ajole 1945. aastal Isamaasõja ordeni. 
1946–1948 oli Ajo Virumaa Töörahva Saadikute Nõukogu Täitevkomitee esimees, 1948–1950 EK(b)P Virumaa Komitee I sekretär. 1947. aastast surmani 1953. aastal oli Ajo Eesti NSV Ülemnõukogu liige (valitud Undla valimisringkonnast nr 87), 1948. aastast kuulus EKP Keskkomiteesse. 16. juulist 1950 kuni 29. maini 1952 töötas Ajo Eesti NSV Ministrite Nõukogu esimehe (ja ühtlasi välisministri) Aleksei Müürisepa asetäitjana. Ajo oli ÜK(b)P/NLKP XIX istungjärgu saadik 5.–14. oktoobrini 1952.
Tartu oblasti lühiajalise eksistentsi vältel 1952. aasta maist 1953. aasta maini oli Ajo EK(b)P ja EKP Tartu oblastikomitee 1. sekretär ja Tartu Oblasti Töörahva Saadikute Nõukogu Täitevkomitee liige
1953. aasta 22. maist juulini oli Heinrich Ajo Tartu Linna Töörahva Saadikute Nõukogu Täitevkomitee esimees (tänapäeva mõistes Tartu linnapea).
Heinrich Ajo isa oli Jaan (teistel andmetel Jakob) Ajo, ema Leena Ajo. Tal oli kaks õde, Adele ja Eleonore Ajo.
Lasnamäe kergejõustikuhalli kunstmuruväljak

Lasnamäe kergejõustikuhalli kunstmuruväljak (lühemalt Lasnamäe KJH kunstmuruväljak) on Tallinnas aadressil Punane tänav 45 asuv jalgpalliväljak. Väljakul on FIFA kahetärniväljaku sertifikaat (inglise "FIFA 2 Star Field Certificate").
Väljakut valdab Tallinna Spordihall ja väljak kuulub Lasnamäe kergejõustikuhalli spordikompleksi.
Väljakut kasutavad jalgpalliklubi FC Infonet ja selle duubelvõistkond FC Infonet II, varem ka FC Infonet III.
Stiene raudteejaam

Stiene raudteejaam oli raudteejaam Tallinna–Pärnu–Riia raudteel Limbaži piirkonnas ja Skulte vallas. Jaam asus Riia raudteejaamast 66,1 km kaugusel.
Peatus rajati aastal 1934 Stiene mõisa elanike tarbeks. Kahekorruseline jaamahoone valmis aastal 1938, selle projekteeris arhitekt T. Dumpis. Tänapäeval on hoonekasutusel elumajana. Aastal 1991 pikendati elektriraudtee Skulte peatuseni ja see muudeti raudteejaamaks. Algselt kavandatud liini pikendamine Stiene jaamani jäi ära ja jaamast sai peatus Limbažisse sõitvate rongide jaoks. Viimane rong peatus seal aastal 1999. Aastatel 2005–2006 võeti Läti poolelt metallivaraste rüüstatud raudtee kuni Skulteni üles. Peatuse likvideerimisel kuulusid sealsete ehitiste hulka jaamahoone, kaks ooteplatvormi, lindla, käimla ja kaev.
Harju Politseiprefektuur

Harju Politseiprefektuur oli aastatel 1990–2003 tegutsenud Eesti Politsei piirkondlik politseiprefektuur.
Aastatel 1991–1992 asus Harju Politseiprefektuur Tallinnas Munga tänav 4 hoones (endine Harju Rajooni RSN TK Siseasjade Osakond). Prefektuuri ülem oli alampolkovnik Rein Ling ja asetäitja Arno Kelnik. Prefektuuril oli allasutus Keilas, mida juhtis ülem Ants Tsugart. Tallinnas aadressil Niine tänav 15 asus Harju Autoinspektsioon (allus Harju SAO), Autoinspektsiooni ülem oli major Jüri Kalve, asetäitja – kapten Ülo Kraus, rühmakomandör – Riiklik Autoinspektsiooni leitnant Sven-Orli Orgmets. Kaudne alluvus Eesti NSV Riiklik Autoinspektsioonile, ülem Hellat Rumvolt.
1991. aasta märtsist kandis asutus nimetust Harju Prefektuur. Harju maavanem Anti Oidsalu määras prefektiks Kalju Jaanisoo, endise Harju SAO SORVVO sotsialistliku omandi riisumise vastase võitluse osakonna ülema. Prefektuuri osakonnad olid Paldiski, Keila, Saue, Maardu (Kallaveres), neist likvideeriti Paldiski ja Keila. 
Sauele prefektuuri ruumidesse jäid kohapeale konstaablijaoskond ja Klooga konstaabli jaoskond tegutses Kloogarannas. Prefektuur asus Saue linnas aadressil Tule 24. Prefektuuri tööpiirkond oli Harju maakond, välja arvatud Tallinna linn. Sauele üle viidud Harju Politseiprefektuuri prefektiks sai Ants Tsugart (abiprefekt Madis Niinemets). Tsugart vabastati ametist 1997, hiljem oli ta ülem Maardus ja Ida-Harju PP prefekt. Tsugartile järgnesid Jüri Urm (1997–2000) ja Raimo Koha (2000–2003) lahkusid komissarid Riivo Pappel ja Priit Nuka.
2004. aastal moodustati Tallinna Politseiprefektuuri ja Harju Politseiprefektuuri baasil uus politseiprefektuur: Politsei- ja Piirivalveameti Põhja Politseiprefektuur. Politseiprefektuur teenindab Tallinna ja Harju maakonda. Praegu on piirkonnas kolm osakonda, organiseerimise käigus https://www.politsei.ee/et/asukohad/politseijaoskonnad
Inte raudteepeatus

Inte raudteepeatus oli raudteepeatus Tallinna–Pärnu–Riia raudteel Limbaži piirkonnas ja Limbaži vallas. Peatus asus Riia raudteejaamast 69,5 km kaugusel.
Peatus rajati aastal 1934. Viimane rong peatus seal aastal 1999. Aastatel 2005–2006 võeti Läti poolelt metallivaraste rüüstatud raudtee kuni Skulteni üles. Peatuse likvideerimisel kuulusid sealsete ehitiste hulka ootepaviljon, ooteplatvorm ja 67. kilomeetril asunud kaev.
Endise peatuse juures asub Intes stacija bussipeatus.
Lāde raudteepeatus

Lāde raudteepeatus oli raudteepeatus Tallinna–Pärnu–Riia raudteel Limbaži piirkonnas ja Limbaži vallas. Peatus asus Riia raudteejaamast 74 km kaugusel. Peatus asub Lāde küla ja Lāde järve lähistel.
Peatus rajati 1934. aastal. Algselt kavandati peatuse nimeks "Nabe", ent veel enne rongiliikluse avamist muudeti see praeguseks. 
Teise maailmasõja järel muudeti jaam peatuseks. 1950. aastal valmis vana jaamahoone asemele uus. Viimane rong peatus seal 1999. aastal. Aastatel 2005–2006 võeti Läti poolelt metallivaraste rüüstatud raudtee kuni Skulteni üles. Peatuse likvideerimise ajal kuulusid sealsete ehitiste hulka jaamahoone, ooteplatvorm ja kolm kaevu.
The Soul of Rock and Roll

"The Soul of Rock and Roll" on 2008. aastal avaldatud plaadikogumik ("box set") Roy Orbisoni loomingu ülevaatega läbi nelja aastakümne. Karbis on 4 CD-plaati. Kogumiku andis välja Sony Music Entertainmenti divisjon Legacy Recordings. Kogumikul on ka mitu varem avaldamata salvestist ning laulude demoversioone. Kogumikul on ka kaks päeva enne Roy Orbisoni surma tehtud kontsertsalvestis laulust "It's Over".
CD2.
Kõikide lugude esitaja on Roy Orbison
CD 3.
Kõikide lugude esitaja on Roy Orbison, välja arvatud "That Lovin' You Feelin' Again", mis on duett Emmylou Harrisega.
Treimani Pühade Apostlite Peetruse ja Pauluse kogudus

Treimani Pühade Apostlite Peetruse ja Pauluse kogudus on õigeusu kogudus Häädemeeste vallas Treimanis.
Kogudus asutati 1920. 1930. aastate keskel oli kogudusel umbes 600 liiget. 
Kogudus kasutab Treimani Pühade Apostlite Peetruse ja Pauluse kirikut. 
Koguduse ülempreester on Ardalion Keskküla.
Lielezersi raudteepeatus

Lielezersi raudteepeatus oli raudteepeatus Tallinna–Pärnu–Riia raudteel Limbaži piirkonnas ja Limbaži vallas. Peatus asus Riia raudteejaamast 77 km kaugusel.
Peatus rajati aastal 1934. Viimane rong peatus seal aastal 1999. Aastatel 2005–2006 võeti Läti poolelt metallivaraste rüüstatud raudtee kuni Skulteni üles. Peatuse likvideerimisel kuulusid sealsete ehitiste hulka ootepaviljon, ooteplatvorm ja kaev.
Põltsamaa Pühavaimu kogudus

Põltsamaa Pühavaimu kogudus on õigeusu kogudus Põltsamaa kihelkonnas Viljandimaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Põltsamaa linnas Põltsamaa vallas Jõgeva maakonnas.
Ajalugu.
Kogudus asutati 17. märtsil (vkj) 1846. 
7. juunil 1925 metropoliit Aleksandri eestvedamisel toimunud koduse revideerimise ajal oli kogudusel 1646 liiget. Kirikus käis pühapäeviti harilikult umbes 100 inimest, suurtel pühadel on kirik täis. Preestri tasu on 1000 marka kuus, köstril 500 marka kuus. "Noorsoos usutõdede tundmine nõrgenemas, sest saab üles kasvatud ilma õigeusuõpetuseta."
1946. aasta 15. ja 16. juunil tähistati Põltsamaa Apostliku õigeusu koguduse 100. ja kiriku 50. juubelit jumalateenistustega. Laupäeval, 15. juuni õhtul kell 18 toimus kirikus õhtuteenistus. Pühapäeval, 16. juuni hommikul kell 10.30 toimus samas pidulik kontsert-jumalateenistus. Juubelipidustustel teenisid lisaks kohalikule preestrile Viljandimaa praostkonna ja Tallinna külalisvaimulikud.
Kirikuhooned.
Alates koguse rajamisest kuni 19. oktoobrini (vkj) 1851 kasutati üüritud kroonuhoonet Põltsamaa alevikus (Uue-Põltsamaa mõisa alal). 
Alates 19. oktoobrist (vkj) 1851 kuni juunini 1893 kasutati Põltsamaa vana õigeusu kirikut.
Kui vana kirikut hakati juunis 1893 kasutusest välja jätma, siis enne uue kiriku valmimist 10. septembril (vkj) 1895 kasutati kirikuna alevikus Schiele üürimaja.
Alates 10. septembrist (vkj) 1895 kasutab kogudus uut Põltsamaa Pühavaimu kirikut.
Kalmistud.
Koguduse kalmistu rajati tõenäoliselt kohe pärast koguse asutamist. Varsti pärast seda ehitatud Põltsamaa vana õigeusu kirik jäi kalmistust umbes 0,65 km kaugusele.
Kui vana kiriku kasutamisest loobuti, rajati selle lähedale uus kalmistu. Vana kiriku lammutamisel saadud ehitusmaterjalist rajati uuele kalmistule kabel.
Tartu Püha Georgi (Jüri) kogudus

MPEÕK Tartu Püha Georgi (Jüri) kogudus on õigeusu kogudus Tartus. Kogudus kuulub MPEÕK Tallinna piiskopkonda.
1919–1944 oli koguduse esipreester Konstantin Kokla. Praegu on koguduse preestriks Aleksander Aim.
Kogudus kasutab Tartu Püha Jüri kirikut.
Limbaži raudteejaam

Limbaži raudteejaam oli raudteejaam Tallinna–Pärnu–Riia raudteel Limbažis. Jaam asus Riia raudteejaamast 82,3 km kaugusel.
Jaam rajati aastal 1934. Juba enne seda rajati perroonid ja jaamahoone, mida ehtis Limbaži linna vapp. Aastal 1936 valmis uus kahekorruseline jaamahoone, mis hävis Teises maailmasõjas. Praegune jaamahoone valmis aastal 1954.
Viimane rong peatus seal 19. juulil 1999.. Aastal 2001 hakkas jaamas tegutsema kaubarongide tollipunkt. Järgmisel aastal peatati jaamas ka kaubarongide liiklus. Aastatel 2005–2006 võeti Läti poolelt metallivaraste rüüstatud raudtee kuni Skulteni üles. Peatuse likvideerimisel kuulusid sealsete ehitiste hulka jaamahoone, pagasihoidla, laoplats, käimla ja kaks kaevu. Raudteejaamas oli 16 pööret ja 22 foori. Jaamateede kogupikkus oli 4748 meetrit, peatee pikkus jaama territooriumil oli 1255 meetrit. Jaama inventar anti üle Läti Raudteeajaloo Muuseumile.
Jaamahoones asub tänapäeval Limbaži autobussijaam.