Chan

Chan (hiina keeles 禪 "chán") on 7.–8. sajandil kujunenud hiina budismi koolkond. 
Pärimuse järgi tõi "chani" Hiinasse 6. sajandi algul india munk Bodhidharma ning see jagunes juba üsna varajasel perioodil eri suundadeks ja alamkoolkondadeks. 
"Chan"i kaks tänapäevani säilinud peamist suunda on "caodong" ja "linji", mis eristusid koolkondadena 12. sajandil ning mõlemal on omakorda hulk alamkoolkondi. 
Nimetus.
"Chan" oli algupäraselt lühend hiinakeelsest mõistest "channa" (禪那), mis oli foneetiline mugandus sanskriti sõnast "dhyāna". Nagu "dhyāna", viitab ka "chan" eelkõige mõtlusele, kuid sageli tähistab laiemalt meeleharjutusi üldse.
Tekstid.
"Chan"i kirjandus on ülirikkalik, ületades oma mahu poolest kõigi teiste hiina budismi koolkondade tekstide hulga. Enim austatakse "Laṅkāvatāra-sūtra"’t ja Teemantsuutrat ning Huinengile omistatud Kuuenda patriarhi lavasuutrat. 
Hiina "chan"i õpetajate tekstidest on tuntumad veel "gongan’"ide kogumikud "Sinise kalju ülestähendused" ja "Väravateta läbipääs" ning mitmed varasemate patriarhide ja kuulsate munkade elulugude ja õpetuste kogumikud.
Ajalugu.
"Chan"’i koolkonna ajalookäsitluse järgi algab nende õpetusliin Buddhast, kes andis oma õpetuse edasi Mahākāśyapale, keda peetakse "chan"’i traditsiooni esimeseks India esiõpetajaks. Õpetuse ülekannet Šākjamuni Buddhalt Mahākāśyapale kirjeldatakse kogumiku "Väravateta läbipääs" 6. osas: "Endisel ajal oli Bhagavat (Buddha), munkadega Gŗdhrakūţa mäel. Ta noppis maast ühe lille ja näitas seda teistele. Kõik vaikisid, ainult auväärne Kāśyapa naeratas. Bhagavat ütles: 
28. India esiõpetaja Bodhidharma tõi "chan"’i õpetuse Hiinasse ning temaga algab "chan"’i Hiina esiõpetajate liin. Pärast viiendat Hiina esiõpetajat Hongreni (601–674) jagunes "chan" paljudeks harudeks.
Hongren oli lubanud oma järeltulijaks kuulutada selle, kes kirjutab õpetuse tõelisest mõistmisest tunnistust andva luuletuse. Hongren’i auväärseim õpilane Shenxiu (606/607–706) oli kirjutanud seinale õpetussalmi:
Mõni päev hiljem ilmus seinale teine, Huinengi (638–713) loodud luuletus:
Sellest oli Hongren tundnud ära tõelise taipamise ning kuulutanud Huinengi "chan"’i koolkonna kuuendaks esiõpetajaks.
Huinengi järgijatest kujunes välja lõuna koolkond, Shenxiu järgijatest põhja koolkond. Lõuna koolkonnas pandi suuremat rõhku "äkilisele taipamisele" ning kritiseeriti "astmelist teed" pooldavat põhja koolkonda. Kuuenda esiõpetaja Huinengi õpilaste õpilased Mazu Daoyi ja Shitou Xiqian panid aluse "chan"’i viiele õpetusliinile, millest kaks, "linji" ja "caodong" on säilinud tänapäevani.
Mõju.
"Chan" on oluliselt mõjutanud Hiina ja teiste Ida-Aasia maade kirjandust, maalikunsti, arhitektuuri ja muusikat ning kultuuri laiemalt. "Chani"'ga seostatakse näiteks teetseremoonia, lilleseadmiskunsti ja võitluskunstide tekkimist ning levikut.
"Chan"i mõjul kujunes jaapani budismis välja zen, korea budismis seon ja vietnami budismis thiền.
Levik.
Hiinas Yuani (1271–1368) ja Mingi (1368–1644) dünastiate ajal "chan" kui elav traditsioon mõnevõrra formaliseerus ja stagneerus, kuigi tähtsamad õpetusliinid jätkusid. 19.–20. sajandil on mitmed uuendusmeelsed õpetajad, nagu Xuyun (1840–1959) ja Laiguo (1881–1953), "chan"i reforminud ja kaasajastanud.
Läänemaailmas on "chan" olnud alates 20. sajandist tuntud eelkõige selle jaapanipärasel kujul zen-budismina. Jaapani uusaja "zen"’i tuntumad esindajad on Bankei (1622–1693) ja Hakuin. Jaapani "rinzai "koolkonna "zen"’i tuntuim tutvustaja ja levitaja Läänes oli Daisetz Teitaro Suzuki.
Viimastel aastakümnetel on Läänes rohkem levima hakanud ka hiina "chan", seda eeskätt tänu Taiwani õpetajate Hsing-yuni (Xingyun, 1927–) ja Sheng-yeni (Shengyan, 1930–2009) tegevusele.