Teivashüpe

Teivashüpe on kergejõustiku ala, kus eesmärgiks on ületada kõrgel asuv latt, kasutades hüppamiseks pikka ja painduvat teivast. 
Teivashüpe on üks neljast kergejõustiku hüppealast lisaks kaugus-, kolmik- ja kõrgushüppele. Samuti on teivashüpe osa kümnevõistlusest. Seda loetakse üheks tehniliselt raskeimaks kergejõustikualaks, sest lisaks kiirusele ja tugevusele on kõrgele hüppamiseks vajalik ka julgus, akrobaatiline osavus ning hea kehatunnetus õhus. Mitmed maailmatipud on noorena tegelenud võimlemisega, nende hulgas ka Jelena Issinbajeva ja Valeri Bukrejev. 
Olümpiamängude kavas on teivashüpe meestele olnud alates 1896. aasta suveolümpiamängudest ja naistele alates 2000. aasta Sydney olümpiamängudest. 
Meeste teivashüppe maailmarekord on 6,30 meetrit, mis kuulub rootslasele Armand Duplantisele ja on püstitatud 15. septembril 2025 . Naiste maailma tippmark on 5,06 meetrit, mis kuulub Jelena Issinbajevale ning on püstitatud 2009. aastal. 
Meeste teivashüppe Eesti rekord on 5,86 m, selle püstitas Valeri Bukrejev 3. juulil 1994 Someros. Naiste Eesti rekord on 4,55 m, selle püstitas Marleen Mülla 25. veebruaril 2023 USA-s Dakotas.
Ajalugu.
Teivashüpe ei ole kuulunud antiikolümpiamängude kavasse, kuid varaseid tõendeid teivaste kasutamisest on leitud iidsete kultuuride kunstiteostest. Näiteks Vana-Kreeka potte ja vaase kaunistavatelt maalingutelt, mis kujutavad puidust teivaste abil hobuste selga hüppamist. Pikemaid teibaid kasutasid keldid ja hilisemad Inglismaa ning Friisimaa põllumehed jõgede või kraavide ületamiseks. Kusjuures seal polnud oluline saavutatav kõrgus vaid kaugus. Sellest kujunes Hollandis siiani harrastatav populaarne ekstreemspordiala Fierljeppen. 
Teivashüppe pärislevitajateks peetakse Põhja-Inglismaal elavaid ulverstoulasi, kes korraldasid esimesed võistlused 1840. aastatel. Esimesed ametlikud Inglismaa meistrivõistlused teivashüppes peeti 1866. aastal, kui J. E. Wheeler saavutas algul 3,05 m ja siis 3,20 m. Sellest algas maailmarekordite fikseerimine. 
1850. aastatel kogus ala kiirelt populaarsust Saksamaa võimlemisseltsides. Sajandi lõpuks oli see levinud juba Ameerikas ja mujal Euroopas. Esimeseks teivashüppe olümpiavõitjaks sai 1896. aasta Ateena mängudel William Hoyt. 1898. aastal jõudis esimese ameeriklasena maailmarekordilehele R. G. Clapp, püstitades tulemuse 3,62 m, millest algas USA domineerimine teivashüppes. 1920. aastatel viis norralane Charles Hoff põhjaliku hüppetehnika uurimise tulemusel rekordi 4,09 m-lt 4,25 m-ni, misjärel kutsusid ameeriklased ta USA-sse võistlusreisile, et norralaselt hüppestiili õppida. See õnnestus ning ameeriklaste edu maailmarekordite püstitamisel jätkus.
USA teivashüppe suurkujuks sai hollandi päritolu Californias sündinud Cornelius Warmerdam, kes 1942. aastal hüppas maailmarekordi 4,77 m. Warmerdam oli ühtlasi viimane rekordi püstitaja, kes kasutas hüppamiseks bambusteivast. Kokku püstitas ta välitingimustes 6 maailmarekordit ja ületas sisetingimustes kõrguse 4,79 m, teenides Euroopas hüüdnime Dutch.
Kõik järgnevad mehed kasutasid juba muust materjalist teibaid. Alumiiniumist ja terasest teivastega hüpati alates 1945. aastast. 1960. aastatel muutis hüppetehnikat tohutult uute klaaskiust valmistatud fiiberteivaste kasutuselevõtt, mis võimaldasid suuremat teiba paindumist, sellest tulenevat kõrgemat hoiet ja paremat hoojooksul saavutatud kineetilise energia muundumist potentsiaalseks energiaks. Uudse tehnoloogiaga toodetud teivaste kasutuselevõtt tagas maailmarekordi hüppelise tõusu 4,8 meetrilt edasi. Teiste hulgas püstitas rekordi soomlasest teivashüppaja Pentti Nikula, hüpates 1962. aastal maailmarekordiks 4.94 m, olles pärast 37 aastat pausi esimene eurooplane, kes suutnud ameeriklastega teivashüppes konkureerida. Esimene 5 meetri ületaja oli Brian Sternberg. 6 meetri kõrgusele asetatud latist suutis esimesena üle hüpata Sergei Bubka. Praeguse maailmarekordi omanik on Armand Duplantis.
Kuigi naised on teivast hüpanud juba varem, tunnustas IAAF ala alles 1994. aastal. Tiitlivõistlustest oli naiste teivashüpe kavas esimest korda 1999. aasta MM-il Sevillas, kus esimeseks maailmameistriks krooniti Stacy Dragila. Praeguse naiste maailmarekordi omanik on Jelena Issinbajeva.
Reeglid.
Kõrgus- ja teivashüppe võistluse korraldus on sarnane. Iga võistleja saab valida endale algkõrguse, millest ta hüppamist alustab. Võistlejal on kolm katset, et kõrgus alistada. Kõrguse ületamisel latti tõstetakse. Juhul kui kolme katsega latti ületada ei õnnestu, on võistlus sportlase jaoks lõppenud. Algkõrguse mitteületamise korral märgitakse protokolli tähed "NH" ehk "no height". Kõrgusi saab vahele jätta või viia oma katseid uuele kõrgusele. Sportlane, kes ületab kõige kõrgema kõrguse on võitja. Juhul kui lõpetatakse samal kõrgusel, vaadatakse viimase kõrguse eksimuste arvu. Kui need on võrdsed, vaadatakse kogu võistluse käigus tehtud eksimuste arvu. Võidakse võrrelda ka valitud algkõrgusi, mille puhul kõrgemalt alustanu saavutab parema koha. Ümberhüppeid on võimalik korraldada vaid esikoha selgitamiseks.
Hüpe loetakse ebaõnnestunuks juhul, kui võistleja takistab käega lati mahakukkumist või ronib teibast üles, muutes hüppe ajal käte järjekorda teibal. Teiba purunemise korral saab hüppaja uue katse.
Tehnika.
Hüppetehnikaid oli palju. Levis erinevaid arusaamu teiba hoidmisest, kätetööst ja hoojooksust. 19. sajandi lõpul ja 20. sajandi alguses enamlevinud hüppestiilil hoiti käsi üksteisele väga ligidal, et oleks võimalik end üles tõmmata ja ära tõugata mõlema käega. Tollal kasutuses olevad teibad olid jäigast puidust, ega võimaldanud paindumist, mistõttu oli säärane käte asetus efektiivne. Leiutati ka teine stiil - ronimine, kus kasutati alt kolmjalaga varustatud pikka ja rasket teivast, mis asetati maha ning mida mööda hakati käte abil üles ronima. See stiil aga keelati, sest niimoodi polnud lati ületamiseks vaja ei kiirust ega jõudu, vaid ainult balansseerimisoskust. 
Huvitavaid mooduseid teivashüppeks otsiti veel. Näiteks sooritas Nõukogude Liidu teivashüppaja G. Rajevski hoojooksu nii, et hoidis teivast vaid ühes käes, samal ajal kui teine käsi poolkõverdatult ette-taha liikus, haarates alles viimasel hetkel enne hüppesse minekut teibast kinni. Nii lootis Rajevski hoojooksul suuremat kiirust arendada. USA kümnevõistleja Bruce Jenner sooritas hüppesse minekul äratõuke teiselt jalalt, kuigi teivast hoidis ta ikkagi paremas käes ning Scott Huffman sai kuulsaks oma erilise lati ületamise tehnika poolest, kus ta viib jalad üle lati kordamööda ning sooritab enne matile maandumist õhus 360 kraadise pöörde (“The Huffman Roll”).
Need on siiski erandlikud näited teivashüppe tehnikast ja üldiselt toovad häid tulemusi üldtunnustatud tehnilise mudeli järgi sooritatud hüpped. Teivashüpe jaotatakse erinevateks faasideks:
Hoojooks.
Hoojooks on soorituse esimene osa. Hoojooks on järjest kiirenev ja selle eesmärk on saavutada maksimaalne kiirus äratõuke hetkel. Igal sportlasel on maha mõõdetud enda märk, millest ta jooksmist alustab. Tippklassi teivashüppajate hoojooksu pikkus on tavaliselt 18–22 sammu. Teivast hoitakse kahe käega ning käte vahe on umbes 60 cm. Hoojooksu alguses on teiba ots üleval. Jooksu käigus hakatakse teivast langetama nii, et see jõuaks enne kolme viimast sammu horisontaalsesse asendisse. 
Teiba auku asetamine ja äratõuge.
Teiba auku viimiseks valmistutakse viimasel kolmel sammul. Eelviimasel sammul suunab vasak käsi teiba auku ja parem käsi tõuseb õla kohale. Äratõuke hetkel sirutuvad mõlemad käed üles ja parem põlv tõuseb ette.
Ripe.
Teivashüppe kolmas faas on ripe. Kohe kui hüppaja kerkib maapinnalt, jääb ta rippesse. Selles asendis on tal mõlemad käed sirutatud. Vasaku käe sirutamine tekitab teiba paindumise efekti. Edasiliikumine jätkub. Pärast rippe algosa algab jalgade kiire ülestõstmine. Selle hõlbustamiseks hakatakse kallutama õlavööd taha. 
Sirutamine ja pööre.
Sirutamine toimub, kui õlavöö ja pea on jõudnud alla tagurpidi asendisse ning teivas hakkab sirgenema. Hüppaja sirutab jalad otse üles ning hoiab käed keha lähedal. Teiba sirgenemine annab hüppaja kehale kiireneva liikumise üles, mille käigus sooritatakse kätest tõmme ja keha pööre nii, et hüppaja kere pöördub 180 kraadi, jõudes rinnaga latti poole. Vasak käsi vabaneb teibalt varem. Parem käsi annab viimase hoo lati ületamiseks. 
Lati ületamine.
Lati ületamine on hüppe viimane faas. Hüppaja lükkab teiba tagasi hooraja suunas. Latt ületatakse asendis, kus keha on kaarekujuliselt veidi ette painutatud ning puus on üleval. Maandutakse selili matile.
Teivashüpe Eestis.
Organiseeritud sporditegevus ja kergejõustiku arendamine algas Eestis 1900. aastal, kui asutati jõukarastusselts Kalev ja Tartus hakati rajama spordiväljakut. 1907. aastal leidsid seal aset esmalt Saksa koolide õpilastele mõeldud esimesed “võiduturnimise” võistlused, misjärel 1909. aastal toimusid Tartus Tallinna tänava spordiväljakul, Eesti esimesed ametlikud kergejõustikuvõistlused. Tallinnas hakkasid toimuma Leopold Tõnsoni, Anton Õunapuu ja seltsi Kalev eestvedamisel kergejõustiku võistlused "Lootuse” aias. Teivashüpe võeti võistluste kavva 1910. aastal. 
Populaarsust kogus ala düünapoiste seas, kellest Aleksander Klumberg ja Anton Ohaka Eesti teivashüppe rekordit ka parandasid. Tegeleti paljude aladega ning ühele alale spetsialiseerumist esines harva, mistõttu head mitmevõistlejad olid samuti edukad teivashüppajad.
On tõendeid, et teivashüppega tegelesid ka kooliõpilased. Näiteks toimus 1915. aastal koolidevaheline sõpruskohtumine kergejõustikus Nikolai gümnaasiumi, Aleksandri gümnaasiumi ja Tallinna Peetri Reaalkooli noorte vahel, kus üheks võistlusalaks oli teivashüpe. 
1920. aastal toimusid Eesti Spordi Liidu korraldusel Eesti kergejõustikuesivõistlused, kus esimeseks teivashüppe meistriks sai Johann Martin. Johann Martin oli Lätis sündinud Eesti päritolu teivashüppaja, kes uuendas korduvalt Eesti rekordit, oli mitmekordne Eesti ja Venemaa meister ning osales Stockholmi ja Antwerpeni olümpiamängudel. 1915. aastal võitis ta Helsingis toimunud rahvusvahelised kergejõustikuvõistlused tulemusega 3,45 m.
1910. aastatel parandas Eesti rekordit keskmaajooksja ja kiiruisutaja Johannes Villemson. 
1920. aastatel tõusis esinumbriks Valter Ever, kes esindas Eesti koondist 1924. olümpiamängudel kõrgus-, teivas- ja kaugushüppe kvalifikatsioonivõistlustel ning kümnevõistluses. 
1930. aastatel näitas häid tulemusi Evald Äärmaa, võisteldes 1936. aasta Berliini olümpiamängudel ja viies Eesti rekordi üle 4 meetri. 1937. ja 1939. aastal võitis ta üliõpilaste MM-il pronksmedali. 
1950. aastatel parandasid rekordit Otto Tillmann ja Martin Kutman. Martin Kutmanist sai tuntud kergejõustikutreener ja mitmekordne veteranide maailmameister, kes alistas veel 75-aastaselt 2,70 meetrit. 
1960. aastatel olid parimad teivashüppajad Helmut Raamat, Aavo Luigela ja Ülo Ilter. Ülo Ilter oli ühtlasi Eesti esimene 5 meetri ületaja.
1970. aastatel viis seitsmekordne Eesti meister Ramon Lindal teivashüppe rekordi 5,31 meetrini.
1980. ja 1990. aastatel oli teivashüppe esinumbriks Valeri Bukrejev, kes tegi Eesti ajaloo suurima teivashüppe rekordiparanduse, viies rekordi 5,32 meetrilt 5,86 meetrini. Bukrejev osales 1992 Barcelona ja 1996 Atlanta OM-il. 3. juulil 1994 Someros hüpatud 5,86 meetrit tähistab kehtivat Eesti rekordit.
Naiste teivashüpet hakati Eestis, nagu ka mujal maailmas, harrastama 1990. aastatel. Kehtiv Eesti rekord on Marleen Mülla hüpatud 4,57 m.
Eesti läbi aegade edetabel.
Kümme parimat teivashüppajat, .