Liivi keel

Liivi keel ("līvõ kēļ", "rāndakēļ") on läänemeresoome keelte lõunarühma kuuluv keel, ajalooliselt liivlaste emakeel.
Liivi keelt on kõneldud praeguse Läti maa-alal mõlemal pool Liivi lahte. Idapoolsete Salatsi liivlaste keel hääbus 19. sajandil. Kuramaa liivi keelt kõneldakse tänapäevani. Viimane liivi keelt emakeelena rääkinud inimene suri 2013. aastal. Teise keelena räägib liivi keelt Lätis umbes 20 inimest. Kokku on registreerinud ennast liivlaseks ametliku Läti statistika järgi 200 inimest.
Nimetust rannakeel ("rāndakēļ") kasutasid Kuramaa liivlased. Kuramaa liivi keelt jaotatakse idamurdeks ja läänemurdeks. Kirjakeeleks on kujunenud idamurre, reeglina õpetatakse seda ka ülikoolides.
Klassifitseerimine ja ajalugu.
Lingvistide seiskohad liivi keele paiknemisest läänemeresoome keelepuul on aja jooksul muutunud. Esimesena soome-ugri keelte suguluse kohta käiva teooria esitanud Otto Donner (aastal 1879) paigutas liivi keele teistest läänemeresoome keeltest sama kaugel kui lapi (saami) keele. Eemil Nestor Setälä (1917) järgi jagunesid läänemeresoome keeled edela- ( liivi, eesti, vadja) ja kirdeharuks. Heikki Ojansuu (1922) arvates kuulus esimesse ka läänesoome keel. Lauri Kettuneni (1940) mudelis olid algkeele järglased ida- ja lääneharu, viimane lahknes omakorda liivi, põhjaeesti ja häme keelteks, kusjuures liivi ja põhjaeesti segunemisel olevat tekkinud lõunaeesti keel. Lingvistilisi näiteid oma oletuste kinnituseks ta ei esitanud. Paul Ariste (1956) pooldas Setälä kaksikjaotust.
Arvo Laanesti (1972) järgi jaotuvad läänemeresoome keeled keskuseks ja astmevahelduse toimimisalast välja jäänud perifeeriaks, viimasesse kuuluvad liivi ja vepsa keeled. Terho Itkoneni (1972) keelepuul on läänemeresoome algkeelel kolm järglast ning liivi keel kuulub koos eesti ja vadja keelega ühte neist. Eino Koponeni (1991) keeleandmeid mittekasutava täpsustuse järgi on sellel rühmal kaks otsest järglast: "muinasliivi" ja "muinaseesti". Paul Alvrel (1973) kuulub liivi keel ühte rühma põhjaeesti ja läänesoomega. See Peipsist idas paiknenud rühm olevat lahknenud siis, kui liivlaste esivanemad rändasid edelasse, ülejäänud aga järvest põhja poolt möödudes läände. Pekka Sammallahti (1977) väitel lõhenes läänemeresoome algkeel, kust lõunaeesti keel oli juba eraldunud, põhjaläänemeresoomeks ja lõunaläänemeresoomeks, viimane hargnes omakorda liivi, põhjaeesti, edelasoome keelteks. Kalevi Wiiki (1996) kohaselt jagunes algkeel ranniku- ja sisemaamurdeks, rannikumurre omakorda hämeks ja põhjaeestiks, kusjuures viimane hõlmas ka hilisemat liivi keelt. Temagi ei kasuta oma oletuste põhjendamiseks keeleandmeid.
Tiit-Rein Viitso (1978, 2008) analüüsi kohaselt on algkeele järglaskolmik "ugala" (ehk lõunaeesti), liivi ja "neeva" (ülejäänud), kus liivi keel võis olla nii esimene kui teine lahkneja, aga võib-olla ka pärineda liivi ja ugala ühisest keelejärgust. Osaliselt Viitso tööl põhinev Petri Kallio (2014) peab kõige põhjendatumaks varianti, kus liivi keel (täpsemalt sellele eelnenud vorm "riialahe-läänemeresoome") on teine läänemeresoome keeleühtsusest lahkneja pärast lõunaeesti ("sisemaa-läänemeresoome") keelt. Lahknemise põhjustajaks peab ta alates 2. sajandist aset leidnud tüüpiliste tarandkalmete levikut Ranniku-Eestist Sise-Eestisse ja Põhja-Lätti. Arheoloog Valter Lang, kes lähtub Kallio seisukohtadest, ei näe arheoloogilises aineses liivi keele varast lahknemist märkivaid muutusi, kuna omanäoline liivi arheoloogiline kultuur ilmus alles 10. sajandil. Samas arvab ta, et keele- ja kultuurimuutus ei pidanudki käima käsikäes, ja liivi keele varane eraldumine on siiski tõenäoline juba sellepärast, et Koiva jõgikond, Väina alamjooks ja Põhja-Kuramaa oli kogu 1. aastatuhande jooksul ülejäänud läänemeresoome keelealast suhteliselt eraldatud.
Liivi keel on pikka aega arenenud balti keelte kõrval, seetõttu on tal nendega märkimisväärseid ühisjooni. Eriti läti keelega on olulised vastastikused mõjutused. Tiit-Rein Viitso hinnangul paistab liivi keel veel olevat olnud eraldi kontaktis nii Eesti ja Soome lääneranniku murrete kui ka lõunaeesti ning isegi vepsa-lüüdi-lõunakarjala alaga.
Petri Kallio dateerib liivi algkeele, st kunagise ühtse liivi keele, mis polnud veel Kuramaa ja Salatsi murreteks jagunenud, aastasse 1500 ± 100. Ta põhjendab seda asjaoluga, et 13. sajandi alguse Henriku Liivimaa kroonika liivi keelenäited olevat selgelt lahknemisest varasemast perioodist, Thomas Hiärne 1665. aastast pärinev liivi sõnaloend aga tähistavat hiljuti murreteks jagunenud keelt. Valter Lang seostab liivi keele kaheks murdeks jagunemist 14.–16. sajandil toimunud Kuramaa rannakülade liivistumisega ning murrete täienemisega hiliste eesti ja läti laenudega.
Tähestik.
Liivi kirjakeele tähestikus on 45 tähte, see on kombinatsioon eesti ja läti tähestikust. Liivi tähestikus leidub tähti, mida pole eesti ega läti tähestikus, näiteks Ǟ (pikk Ä) ja Ȭ (pikk Õ).
a A, ā Ā, ä Ä, ǟ Ǟ, b B, d D, ḑ Ḑ, e E, ē Ē, f F, g G, h H, i I, ī Ī, j J, k K, l L, ļ Ļ, m M, n N, ņ Ņ, o O, ō Ō, ȯ Ȯ, ȱ Ȱ, (ö Ö), (ȫ Ȫ), õ Õ, ȭ Ȭ, p P, r R, ŗ Ŗ, s S, š Š, t T, ţ Ț, u U, ū Ū, v V, (y Y), (ȳ Ȳ), z Z, ž Ž
Sulgudes toodud tähed esinevad ainult võõrnimedes ja/või on nende kasutamisest tänapäeval loobutud (ö, ȫ ja y, ȳ).
NB! Tehnilistel põhjustel, näiteks kui kirjutusmasinal pole kõiki vajalikke tähti või arvutitarkvara ei võimalda kõigi tähtede kasutamist, on kasutatud mitmeid lihtsustusi või asendusi. Näiteks ḑ asemel d' või ǟ asemel ä'.
Hääldus.
Kriips (ˉ) tähe peal märgib pikka täishäälikut: "Ēstimō" (Eestimaa), "pū" (puu). Pikad kaashäälikud märgitakse sõna keskel kahe tähega, sõna lõpus ühe tähega: "kim" (kümme). Märk (¸) tähistab palataliseeritud kaashäälikut: "tūļi" (tuuline). Õ täht järgsilpides märgib Õ ja A vahepealset häälikut: "pȭzõz" (põõsas). Punkt O tähel (Ȯ) märgib madalat Õ-häälikut: "vȯn" (õnn). Kuni 1995. aastani märgiti seda häälikut O- või Õ-tähega.
Rõhk on sõna esimesel silbil. Sõnades esineb kolme tüüpi silbiintonatsioone: ühtlane, katkendlik ja langev. Katkendlik ja langev intonatsioon võivad eristada tähendust.
Uurimislugu.
Liivi keelt on teaduslikult uurinud teiste hulgas soome keeleteadlased Lauri Kettunen, Lauri Posti ja Kalevi Wiik, eesti keeleteadlased Eduard Vääri, Tiit-Rein Viitso, Tõnu Karma, Karl Pajusalu, Tuuli Tuisk, Miina Norvik, liivi keeleteadlane Valts Ernštreits ning Eberhard Winkler ja Tor Tveite. Liivi rahvaluulet on kogunud ja uurinud Oskar Loorits (liivlaste seas tuntud kui Valdapǟ).
Tiit-Rein Viitso ja Valts Ernštreits on koostanud 2012. aastal ilmunud "Liivi-eesti-läti sõnaraamatu". Miina Norvik ja Tuuli Tuisk on 2023. aastal ilmunud "Līvõ kīel optõbrōntõz. Liivi keele õpiku" autorid.