tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Prokne ja Philomela

Prokne ja Philomela olid vanakreeka mütoloogias Ateena kuninga Pandion I ja Zeuxippe tütred ning kuninga Erechtheuse õed. Nagu paljud Ateena kuningasoo liikmed, olid nemadki tuntud oma traagilise saatuse poolest.
Vanem õde Prokne pandi mehele sõjajumala Arese pojale Tereusele, kes oli Traakia kuningas. Nad said poja Ityse. Kui too sai 5-aastaseks, palus Prokne luba Philomela külla kutsuda. Tereus läks isiklikult oma naiseõele Ateenasse järele. Ta armus Philomelasse, kes oli väga kaunis (ning Proknest ka üksjagu noorem).
Kui nad laevalt maale tulid, teatas Tereus, et oli saanud teate Prokne surmast, ning vägistas Philomela. Philomela ähvardas selle avalikuks teha. Selle vältimiseks lõikas Tereus Philomelal keele suust, pani ta vangi ja läks Prokne juurde teatega, et Philomela on surnud.
Philomela ei saanud oma saatusest küll rääkida ning ta oli ka kirjaoskamatu, ent ta oli hea kuduja. Ta kudus vanglas kangastelgedel suure vaiba, millel kujutas oma saatust, ja saatis selle Proknele. Prokne tundis nägude järgi kohe oma õe ja mehe ära ning laskis salaja Philomela enda juurde kutsuda.
Kättemaksuks tappis Prokne pistodahoobiga oma poja Ityse, sest see oli väga oma isa moodi, valmistas tema lihast eine ja viis selle samal õhtul Tereusele. Pärast sööki teatas Prokne, mida ta oli mehele sisse söötnud. Tereus ehmatas nõnda, et ei saanud end esialgu liigutadagi, ning Prokne ja Philomela põgenesid. Pärast tuli mehele eluvaim sisse ning ta tormas naisi taga ajama.
Daulise lähedal jõudis Tereus neile järele ja tahtis neid juba surmata, kui jumalad muutsid nad lindudeks: Prokne ööbikuks ja Philomela pääsukeseks, kes ainult sädistab ega saa laulda, sest tal on keel ära lõigatud. Roomlased ajasid nad segamini ning kinnitasid, et Philomelast sai ööbik, mis aga tundub absurdsena. Philomela esineb vahel ka inglise kirjanduses ööbikuna. Tereuse muutsid nad haukaks, vaenukäoks või kanakulliks.
Peter Paul Rubens on maalinud "Tereuse eine".
Maa-alused

Maa-alused (ka "maahaldjad") olid algselt surnud olendid, kes hiljem elasid maa või põranda all.
Maa-alused olid tuntud pisikeste inimesekujuliste mütoloogiliste olenditena põhiliselt Põhja-Eestis, nende olemasolust andsid märku hääled. Nad tegutsesid seppade (taovad tiks-tiks) ja kangrutena, maa peale ilmusid ka putuka või loomana (harilikult konnana). Neile tehtud heategude eest tasusid rikkalikult. 
Maa-aluste ja maahaldjate (kes esinesid Lõuna-Eesti rahvapärimustes) pahandamine võis kaasa tuua maast saadud haiguse (haigust nimetati samuti maa-alused). Peamiselt Saaremaal ei olnud lubatud putukate peale või nende teeradadele astumine, et mitte pahandada maa-aluseid.
Rahvapärimuses oli uskumus teispoolse ilma asukate haigestavast mõjust inimesele ning teatud iseloomuliku hääle kuulmine võis olla haiguse, hävingu, isegi surma ettekuulutajaks.
Üleloomulike olendite ringi kuulus ka toonesepa nimetust kandev mardikas. Tooneseplaste (mööbli- ja suur-toonesepp) tiksumist on käsitatud kui surnuteilma märguannet elavaile. Seosele toonelaga viitavad ka mardika liiginimetused "toonesepp" ja "toonetikas".
Agent Sinikael

"Agent Sinikael" on eesti film aastast 2002. 
Film esilinastus Tallinnas 19. septembril 2002, selle režissöör on Marko Raat ja peaosa mängib Mait Malmsten.
Sisu.
Vana kooli tööstusspioon agent Sinikael hakkab maadvõtvale õhumüüjate hiilgeajale jalgu jääma. Spionaažifirmasse, kus ta töötab, toob värskeid tuuli karismaatiline sakslane Florian, kes ei hooli endisaegsete luurajate käsitööoskustest, vaid tegutseb moodsate äriteooriate vaimus. Uustulnuka sarmi ohvriks langevad nii Sinikaela kolleegid kui ka tüdruksõber.
Tunnustus.
Eesti Filmiajakirjanike Ühing valis selle Eesti aasta filmiks.
Viimne reliikvia

"Viimne reliikvia" on Eesti film aastast 1969. Filmi süžee põhineb Eduard Bornhöhe romaanil (1893) "Vürst Gabriel ehk Pirita kloostri viimased päevad".
Eesti filmi saja aasta juubeli puhul 2012. aastal valiti "Viimne reliikvia" parimaks nii filmi "kildude" kui ka laulude poolest.
Sisu.
Hans von Risbieter, "Liivimaa parim ratsutaja", tutvub Agnes von Mönnikhuseniga. Kirik on nõus nad paari panema, kui von Risbieter loovutab kirikule püha Brigitta säilmetega reliikvia. Pulmapidu aga ründavad mässajad ja Agnese päästab sealt vaba mees Gabriel. Peagi on nende kannul klooster, Ivo Schenkenbergi kõrilõikajad ja pruudi suguvõsa. Agnese ja Gabrieli vahel tärkab armastus.
Võttepaigad.
Filmivõtted toimusid Tallinna vanalinnas, Vene tänaval Dominiiklaste kloostri käikudes ja Taevaskojas.
Pirita kloostri makett ehitati Virtsu lähedale Kukeranda.
Lätis Koiva jõe ääres jäädvustati Gabrieli, Risbieteri ja Delvigi kohtumine ning võitlus. Samas ligidal Valka lähedal Zīles oli Risbiteri mõis.
Sisevõtted toimusid Kuressaare piiskopilinnuses, Niguliste kirikus ning ka Tallinna ja Riia filmipaviljonis.
Taastamine.
Eesti Filmi Sihtasutus ja Tallinnfilm leidsid 2000. aastal, et "Viimne reliikvia" on pärand, mida tuleb säilitada ka tulevastele põlvedele ning otsustasid selle originaalnegatiivi Moskvast välja osta ja ajahambast puretud koopiate põhjal taastada. Moskvast aga õnnestus hankida vaid koopia. Soomes Digital Film Finlandis kaotati pildilt kraapsud ja värinad ning korrastati värv, heli aga taastati Eestis firmas Film Audio. "Viimne reliikvia" on esimene digitaalselt taastatud eesti film.
"Viimne reliikvia" taasesilinastus digitaalselt taastatuna 15. märtsil 2002 Tallinna kinos Coca-Cola Plaza. Kohal olid peaosalised, filmi tegijad, taastajad ning filmirahvas. 
Filmi originaalmaterjale säilitatakse Eesti Filmiarhiivis.
Vaadatavus.
Esimese aastaga kogus "Viimne reliikvia" Eestis vähemalt 772 000 vaatajat. Terves Nõukogude Liidus kogus ta sama ajaga 44,9 miljonit vaatajat, millega saavutas 1971. aasta vaadatavuse edetabelis 2. koha.
Aastatel 1940–1989 Nõukogude Liidus toodetud filmide vaadatavuse edetabelis on ta 74. kohal.
Taaslinastumisel kogus ta 2002. aastal 5490 vaatajat.
Film on linastunud enam kui 80 riigis.
Maximilian I

Maximilian I on olnud mitme valitseja nimi:
James Knox Polk

James Knox Polk (2. november 1795 Mecklenburgi maakond, Põhja-Carolina – 15. juuni 1849 Nashville, Tennessee) oli USA 11. president 4. märtsist 1845 kuni 4. märtsini 1849.
Polk alustas poliitikukarjääri Tennessee seadusandlikus kogus, kuhu ta valiti aastal 1822. Kaks aastat hiljem valiti ta Esindajatekotta, 1835. aastal Esindajatekoja spiikriks. Ta on siiani ainus president, kes on olnud Esindajatekoja spiiker. 1839. aastal valiti ta Tennessee kuberneriks, kuid 1841. ja 1843. aastal teda enam tagasi ei valitud.
1844. aastal oli senine president John Tyler Viigide Parteist välja heidetud, demokraatide peakandidaadiks oli endine president Martin Van Buren. Kuna Van Buren ei toetanud Texase annekteerimist, kaotas ta anneksiooni pooldajate ja lõunaosariiklaste toetuse, ning rivaalitsemine endise sõjaministri Lewis Cassiga takistas teda saamast partei delegaatidelt kahte kolmandikku häälteenamust. Polk kandideeris lootuses saada nimetatud asepresidendiks, kuid kuna tal oli endise presidendi Andrew Jacksoni toetus, nimetati ta kompromissikandidaadiks ja valiti delegaatide poolt presidendikandidaadiks ühehäälselt.
Kui ta 1845. aastal ametisse astus, teatas ta, et tahab olla president vaid ühel ametiajal. Tema ametiaja algul vallutati Texase Vabariik, mis sai USA 28. osariigiks 29. detsembril 1845; USA saavutas juurdepääsu Vaiksele ookeanile, kui lahendati vaidlus Suurbritanniaga Oregoni territooriumi küsimuses. Oregon oli 1818. aasta lepinguga USA ja Suurbritannia ühishalduse all. Suurbritannia nõudles Oregoni piiriks 42. põhjalaiuskraadi (tänapäeva Oregoni osariigi lõunapiir California ja Nevadaga), mis toona oli ka piiriks Mehhikoga, mis oleks USA ära lõiganud Vaiksest ookeanist; USA omakorda nõudis Oregoni piiriks põhjalaiust 54 kraadi 40 minutit, mis oli piiriks toona Venemaale kuulunud Alaskaga ning oleks Suurbritannia Põhja-Ameerikas ära lõiganud Vaiksest ookeanist. Demokraatide hüüdlauseks oli "54°40′ or Fight!" ("54 kraadi 40 minutit või sõda"). Et Texase vallutamise tõttu oli oodata sõda Mehhikoga, ei olnud USA valmis sõjaks kahel rindel. Polk otsustas kompromissiks seada Oregoni piiriks 49. põhjalaiuskraadi, mis tänapäeval on Washingtoni osariigi piiriks Kanada Briti Columbia provintsiga. 15. juunil 1846 kirjutatigi alla Oregoni lepingule.
Tema ametiajal toimus ka Ameerika-Mehhiko sõda, ning Mehhikolt vallutati Alta California, Uus-Mehhiko ja Texas. Peale Texase said osariikideks ka Iowa (28. detsember 1846) ja Wisconsin (29. mai 1848).
Kuna Polk saavutas oma ametiajal kõik oma eesmärgid ning oma oli ametiaja lõpul juba raskesti haige, pidas ta oma lubadust teiseks ametiajaks mitte kandideerida. Ta tõmbus tagasi oma koduosariiki Tennesseesse, kus ta juba 15. juunil, 103 päeva pärast presidenditoolilt lahkumist, suri Nashville'is koolerasse.
Ta on üks parimaid presidente, kes oli ametis ainult ühe ametiaja, ning ajaloolased peavad teda tänu tema ekspansioonipoliitikale üheks parimaks presidendiks ning viimaseks õnnestunud presidendiks enne Abraham Lincolni – nimelt kõik neli Polki ja Lincolni vahel olnud presidenti – Taylor, Fillmore, Pierce ja Buchanan – platseeruvad ajaloolaste hinnangutes alati tabeli lõpus.
Bolzano

Bolzano (saksa keeles "Bozen", ladiini keeles "Bulsan/Balsan", ladina keeles "Bauzanum") on linn Põhja-Itaalias Trentino-Alto Adige maakonnas, Alto Adige autonoomse provintsi ehk Lõuna-Tirooli keskus.
Linn asub Isarco jõe suubumiskohas Adige jõkke 268 meetrit merepinnast kõrgemal.
Bolzanost saab välja sõita kolmes suunas. Loodesse läheb maantee Adige orus läbi Merano ja üle Resia kuru Austriasse Landecki. Kirdesse läheb maantee Isarco orus Brixeni kaudu üle Brenneri kuru Austriasse Innsbrucki. Edelasse läheb maantee Adige orus Trento kaudu Lombardia madalikule.
Ajalugu.
Lõuna-Tiroolis elasid antiikajal reetid. 15 eKr vallutas selle ala Nero Claudius Drusus ja rajas Bolzano kohale asula, mille nimi oli Pons Drusi ('Drususe sild'). Sellest kaugele ei jäänud Bauzanumi küla ja need kaks asulat kasvasid kokku.
Pärast Vana-Rooma riigi lagunemist hakkasid Lõuna-Tirooli elama asuma bajuvaarid. Esimest korda on bajuvaaride krahvi nimetatud Bolzano valitsejana 679. Sellest ajast on see kant eelkõige saksakeelne.
Bolzano on olnud kaubanduskeskus sellest ajast peale, mil Trento piiskop Konrad andis talle 24. juunil 1190 linna õigused. Ta asus kaubateel Veneetsia ja Augsburgi vahel. Igal aastal peeti Bolzanos neli korda laata. Sellepärast asutati 1635 linna kaupmeeste magistraat. Igal turuhooajal töötas seal kaks sakslasest ja kaks itaallasest ametnikku, kelle valisid seal tegutsevad kaupmehed.
Raudtee jõudis Bolzanosse juba 1859. Linna läbib Verona-Innsbrucki liin, mis on peamine Itaaliat ja Saksamaad ühendav raudteeliin. Bolzanost läheb kõrvalharu ka Meranosse.
Enne Esimest maailmasõda kuulus Bolzano koos ülejäänud Tirooliga Austria-Ungarile. Austria-Ungari sai sõjas lüüa ja lagunes. Itaalia annekteeris sõja lõpus Lõuna-Tirooli ja kuulutas selle oma provintsiks. 1. jaanuaril 1927 sai Bolzano provintsi pealinnaks. Sel ajal oli Bolzano saksakeelne linn, kus elas umbes 30 000 inimest. Benito Mussolini käivitas linna itaaliastamise programmi, et linna elanike arv kolmekordistada ja selleks mujalt Itaaliast inimesi ümber asustada.
Teise maailmasõja ajal rajasid natsid Bolzano juurde koonduslaagri. See oli sorteerimislaager juutide ja poliitiliste vangide jaoks. Sellepärast oli see suhteliselt väike, algul oli ta mõeldud 1500 inimesele ja hiljem laiendati seda 4000 inimesele. Koonduslaager suleti alles 29. aprilli ja 3. mai vahel 1945 – täpne kuupäev on teadmata, sest natsid hävitasid kõik koonduslaagri dokumendid.
2001. aasta rahvaloenduse andmetel rääkis Bolzanos 73% inimestest emakeelena itaalia keelt, 26,29% saksa keelt ja 0,71% ladiini keelt.
Vaatamisväärsused.
Bolzano arheoloogiamuuseumis ("Museo Archeologico") hoitakse kuulsat Ötzi muumiat, mis leiti 1991. aastal Alpidest ja arvatakse olevat 5000 aastat vana.
Eesti valitsejad

See lehekülg koondab teabe Eesti riigi, samuti Eesti ala või selle osi võimu all hoidnud riikide või riigitaoliste moodustiste monarhidest ja riigipeadest, samuti Eesti alale määratud asevalitsejatest ning Eesti riigipea staatusele pretendeerinud või pretendeerivatest isikutest. 
Mõõgavendade ordu.
Tiitel: meister (1204–1236) 
Taani Kuningriik.
Tiitel: taanlaste ja vendide kuningas, Eestimaa hertsog hiljemalt aastatel (1271–1346)
Tartu piiskopkond.
Tiitel: piiskop ja isand (1224–1558)
Saare-Lääne piiskopkond.
Tiitel: piiskop (1228–1559)
Kuramaa piiskopkond.
Tiitel: piiskop
Liivi ordu.
Tiitel: meister (1237–1561)
Moskva Tsaaririik.
Tiitel: tsaar (1558 – 1582)
Kuramaa Hertsogiriik.
Tiitel: hertsog
Poola Kuningriik.
Tiitel: kuningas (1561–1569)
Rzeczpospolita.
Tiitel: kuningas (1569–1572)
Jagelloonid.
Tiitel: valitud kuningas (1572–1586)
Tiitel: kuningas (1587–1660)
Vasad.
Poola kaotas Eesti alad sõjas Rootsiga 1625. aastal ja see kaotus fikseeriti 1629 Altmargi vaherahuga. Edaspidi olid Poola kuningad Liivimaa valitsejad veel vaid titulaarselt, Jan II loobus aga lõplikult Liivimaale pretendeerimast.
Rootsi Kuningriik.
Tiitel: kuningas (1561 – 1710 {ametlikult 1721})
Liivi Kuningriik.
Tiitel: kuningas (1570–1578)
Moskva Tsaaririik.
Tiitel: tsaar (1704–1721)
Venemaa.
Tiitel: imperaator (1721–1917)
Romanovid.
Tiitel: Ajutise Valitsuse esimees (1917)
Tiitel: Ajutise Valitsuse peaminister (1917)
Saksa Riik.
Tiitel: keiser (1917–1918)
Balti Hertsogiriik.
Tiitel: Regentnõukogu esimees (1918)
Eesti Töörahva Kommuun.
Tiitel: Eesti Töörahva Kommuuni Nõukogu esimees (1918–1919)
Eestimaa kubermang (rahvuskubermang).
Tiitel: kubermangukomissar (1917)
Eesti Vabariik.
Tiitel: Ministrite Nõukogu esimees (1918)
Tiitel: peaminister (1918–1920)
Tiitel: Asutava Kogu esimees (1919–1920)
Tiitel: riigivanem (1920–1934)
Tiitel: Peaminister Riigivanema ülesannetes (1934–1937)
Tiitel: riigihoidja (1937–1938)
Tiitel: president (1938–1940)
Eesti NSV.
Tiitel: Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi esimees (1940–1988)
Saksa Riik.
Tiitel: juht ("Der Führer"; 1941 – 1943)
Suursaksa Riik.
Tiitel: juht ("Der Führer"; 1943 – 1944)
Eesti NSV.
Tiitel: (suveräänseks kuulutatud) Eesti NSV Ülemnõukogu Presiidiumi esimees (1988–1990)
Nõukogude Sotsialistlike Vabariikide Liit.
Tiitel: NLKP Keskkomitee peasekretär (1940–1991)
Eesti Vabariik eksiilis.
Tiitel: Peaminister Vabariigi Presidendi ülesandeis (1940 – )
Heinrich Mark andis riigipea ameti üle Lennart Merile. Eksiilvalitsuse majandusminister Mihkel Mathiesen seda aga ei tunnustanud ja nimetas 15. septembril 1992 ametisse niinimetatud Nõmme valitsuse, milles Mathiesen oli tunnustamata peaminister Vabariigi Presidendi ülesandeis oma surmani 28. novembril 2003. Siis võttis selle rolli üle Kalev Ots. Heinrich Mark nimetas seda ebaseaduslikuks ja ajakirjandus on Nõmme valitsuse olemasolu üldiselt ignoreerinud.
Eesti Vabariik.
Tiitel: Eesti Vabariigi Ülemnõukogu esimees (1990–1992)
Tiitel: president (alates 1992)
Radbot

Radbot (umbes 985 – enne 30. juunit 1045) oli Klettgau krahv, Lanzelini teine poeg ja Guntram Rikka pojapoeg; Habsburgi linnuse ja Muri kloostri rajaja.
Radbot valitses hilisema Švaabimaa, Elsassi ja hilisema Šveitsi aladel paiknevaid ulatuslikke valduseid. 1027. aastal rajas ta Muri kloostri, millest kujunes hiljem Habsburgide suguvõsaklooster. Lisaks rajas ta tänapäeva Šveitsis Aargaus asuva Habsburgi linnuse, mille järgi Habsburgide dünastia endale nime võttis. Linnus ehitati umbes aastal 1020 ja on ümberehitatud kujul säilinud tänapäevani.
Radbot oli abielus Lotringi Itaga, kes oli Ülem-Lotringi hertsogi Friedrichi tütar, kellega tal oli vähemalt kolm poega:
Radboti vend oli Rudolf von Altenburg, kes rajas Ottmarsheimi kloostri.
Kazimierz IV

Kazimierz IV (30. november 1427 – 12. juuli 1492) oli Jagelloonide dünastiast Poola kuningriigi kuningas 1444/1447–1492 ja Kazimierase nime all Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriigi suurvürst 1440–1492. 
Leedu suurvürstina.
Kazimierz valiti Leedu suurvürstiks, kuna Leedu aadlikud tahtsid jätkata sidemete tugevdamist Poolaga ning eelmisel suurvürstil Žygimantas Kęstutaitisel polnud meessoost järglasi. Kazimierast peetakse viimaseks Leedu suurvürstiks, kes oskas leedu keelt. 
Poola kuningana.
Poola kuningaks sai ta oma venna Wladyslaw III hukkumise tõttu aastal 1444 sõjas türklastega. Ametlikult kuulutati ta Poola kuningaks küll alles 1447.
Kazimierz püüdis Poola kuningriiki ja Leedu, Vene ja Žemaitija suurvürstiriiki omavahel lähendada, kuid mitte liita.
Välispoliitika.
Eriti aktiivselt toetas ta Moskva suurvürstiriigi vastast poliitikat, kus Moskva suurvürst Ivan III valitsemisajal (1462–1505) liidendati 1478. aastal Novgorodi Vabariik, 1456 sõlmiti Moskva ja Novgorodi vabariigi vahel leping, millega välispoliitika allutati Moskvale ja Moskva suurvürst sai endale kõrgeima kohtuvõimu. Kazimierz püüdis Leedu mõjuvõimule allutada nii Novgorodi kui ka Pihkva vürstiriike. Kui Novgorod hakkas välismaalt, eriti Leedu suurvürstilt kaitset otsima, pidas Moskva seda lepingu rikkumiseks ja tungis oma sõjaväega Novgorodimaale. 1471 toimunud Šeloni lahingus purustas Moskva suurvürsti Ivan III vägi Novgorodi maakaitseväe. 1477. ja 1478. aastal rüüstasid Ivan III väed Novgorodimaad veel ja 1478. aastal vallutas Ivan lõpuks Novgorodi ja Novgorodimaa sai osaks Moskva suurvürstiriigist. 1485. aastal liideti Moskooviaga ka Tveri vürstiriik. 
Troonipärimine.
Surres andis Kazimierz Poola trooni (1492–1501) oma vanemale pojale Jan Olbrachtile, Leedu suurvürstiks (1492–1506) sai tolle noorem vend Aleksander. 
Kazimierzi kolmas poeg Vladislav oli selleks ajaks juba Böömi ja Ungari kuningas Ulászló II, neljandast pojast Zygmuntist sai hiljem (1506–1548) Poola kuningas ja Leedu suurvürst.
Isiklikku ja järglased.
Kazimierz oli Władysław II Jagiello ja Olshanski Sofia noorim poeg, tema vanem vend Władysław III (1424–1444), oli Poola kuningas 1434–1444; Ungari kuningas 1440–1444.
Kazimierz IV oli abielus Austria Elisabethiga, nende järglased;
Leopold II

Leopold II (5. mai 1747 Viin – 1. märts 1792 Viin) oli Saksa-Rooma keiser 1790–1792 ja Toscana suurhertsog (Pietro Leopoldo nime all) 1765–1790 Habsburgide-Lotringite dünastiast. 
Elulugu.
Ta oli Saksa-Rooma keisri Franz I Stephani ja keisrinna Maria Theresia poeg ning Saksa-Rooma keisri Joseph II noorem vend. Tal oli 15 õde-venda.
Et ta oli oma vanemate üheksas laps ja kolmas poeg, siis oli vähetõenäoline, et temast võiks keiser saada, mistõttu teda kasvatati vaimulikuks. Pärast tema vanema venna Charlesi surma rõugetesse 1761. aastal otsustati aga, et temast saab järgmine Toscana suurhertsog. Leopold asus suurhertsogkonda juhtima pärast tema isa surma 1765. aastal.
Toscana suurhertsogina oli ta oma alamate hulgas ebapopulaarne, kuigi paljud tema reformid tõstsid suurhertsogkonna stabiilsele tasemele, mida ei olnud mõnda aega nähtud. Ta lasi uuendada maksu- ja tollisüsteemi, muutis süstemaatiliselt kättesaadavaks rõugetevastase vaktsineerimise, kaotas surmanuhtluse ja keelas piinamise. Ta lasi rajada uue haigla (Bonifacio) ja kunstigalerii (Galleria dell'Accademia). Ta lasi arendada ka uut põhiseadust, mis põhines kodanike poliitiliste õiguste austamisel ning harmoonial täidesaatva ja seadusandliku võimu vahel, kuid mis oli nii radikaalselt uus, et see kogus vastuseisu isegi nendelt, kes võinuks sellest kasu saada.
Aastal 1790 suri keiser Joseph II pärijateta ja Leopold kutsuti Viini, et võtta üle tema perekonna Austria valduste valitsemine ja saada keisriks.
Keisrina püüdis ta jätkata oma venna reforme ja teda peeti valgustatud monarhiks, kuid pidi samas hakkama sõdima ka revolutsioonilise Prantsusmaaga. See sundis teda ajama reaktsioonilist poliitikat, mistõttu mitu Joseph II reformi tühistati, samuti ei saanud Leopold ellu viia enda omi.
Isiklikku.
Ta abiellus 5. augustil 1764 Hispaania kuninga Carlos III tütre María Luisaga (1745–1792). Abielust sündis ajavahemikus 1767–1789 16 last, kellest 14 said täiskasvanuks:
Albrecht I (Saksa kuningas)

Albrecht I (juuli 1255 Rheinfelden – 1. mai 1308 Königsfelden) oli Saksa kuningas 1298–1308, Austria hertsog 1282–1308, Rudolf I von Habsburgi poeg. 
Ta tapeti vennapoeg Johanni poolt, kuna ta oli viimase pärandusõigusest ilma jätnud.
Albrecht II (Saksa kuningas)

Albrecht II von Habsburg (16. august 1397 Viin – 27. oktoober 1439 Neszmély Esztergomi lähedal) oli Habsburgide valitsejasuguvõsast pärit Saksa kuningas aastatel 1438–1439, samuti Ungari ja Böömimaa kuningas aastatel 1437–1439. Alates 1404. aastast kandis ta Austria hertsogi tiitlit nime all Albrecht V.
Albrecht II isa oli Austria hertsog Albrecht IV (1377–1404) ning ema Johannat von Bayern-Straubing (1373–1410), kes pärines Wittelsbachi dünastiast. Tema isa suri, kui Albrecht oli vaid seitsmeaastane, mistõttu võttis riigiasjade juhtimise algul enda kätte regentnõukogu. Noor hertsog asus iseseisvalt valitsema mõne aasta hiljem.
28. septembril 1421 abiellus ta Luksemburgi Elisabethiga, Saksa-Rooma keisri Sigismundi tütrega. Pärast Sigismundi surma 1437. aastal päris Albrecht oma äia troonid Ungaris ja Böömimaal ning 1438. aastal valiti ta Saksa kuningaks.
Albrechti valitsemisaeg jäi lühikeseks. 1439. aastal suri ta sõjakäigul Osmanite vastu. Pärast tema surma päris tema tiitlid ja troonid tema poeg Ladislaus Postumus, kes sündis 1440. aastal, pärast isa surma. Lapse eestkostjaks sai tema onu, Steiermargi hertsog Friedrich, kes hiljem sai Austria hertsogiks (Friedrich V) ja Saksa-Rooma keisriks (Friedrich III).
Albrecht II-ga algas Habsburgide katkematu valitsemine Saksa-Rooma riigis, mis kestis kuni 1740. aastani.
Friedrich III (Saksa keiser)

Friedrich III (18. oktoober 1831 Potsdam – 15. juuni 1888 Potsdam) oli Saksa keiser ja Preisimaa kuningas 1888. aastal, Wilhelm I poeg ja Wilhelm II isa.
Ta valitses vaid sada päeva, kuna kannatas kõrivähi käes, mis ta kõnevõimetuks muutis ning lõpuks ka tappis. Teda peeti erinevalt isast suhteliselt liberaalsete vaadetega meheks, kuid ta ei saanud neid ellu rakendada, kuna elas oma isast vaid 3 kuud kauem. Enne troonile saamist oli ta end näidanud ka silmapaistva armeejuhina, võites 1866 koos Helmuth von Moltke vanemaga Königgrätzi lahingu ning osaledes ka 1870–1871 Preisi-Prantsuse sõjas. Tema naine oli kuninganna Victoria tütar Victoria. Nende vanimast lapsest Wilhelmist sai isa surma järel keiser Wilhelm II. Friedrichil oli kõrivähk, mille ebaõnnestunud ravi, liiga hilja teostatud trahheotoomia ei suutnud teda enam päästa ning põhjustas talle ainult veelgi suuremaid kannatusi.
Isiklikku.
Friedrich III isa oli Preisi kuningas Wilhelm I ja ema Sachsen-Weimar-Eisenachi Marie Luise Augusta Katharina.
Friedrich III oli abielus Saksi-Coburg-Gotha Victoria Adelaide Marie Luisega, nende järglased:
Guadalajara provints

Guadalajara provints [gadalahh'ara] on provints Hispaanias, Castilla–La Mancha autonoomse piirkonna viiest provintsist põhjapoolseim.
Provints piirneb põhjas Castilla y Leóni piirkonna Segovia ja Soria provintsiga, idas Aragóni piirkonna Zaragoza ja Terueli provintsiga ning lõunas Cuenca provintsiga. Läände jääb Madrid.
Elanike arv on 2024. aasta seisuga 279 860. Pindala on 12 214 . See on elanike arvult Castilla–La Mancha teine väikseim provints ja pindalalt väikseim.
Provintsis on neli looduspiirkonda: Kesksüsteem, La Alcarria, La Campiña ja Ibeeria süsteem.
Kliima.
Guadajara provintsi aasta keskmine temperatuur on +10,0 °C, jaanuaris +2,5 °C, augustis +19,0 °C.
Aastas sajab keskmiselt 524 mm, sealhulgas jaanuaris 34 mm ja augustis 24 mm sademeid. Aastas paistab päike keskmiselt 2488 tundi, sealhulgas jaanuaris 131 ja augustis 320 tundi.
Ajaloost.
Piirkonnas on säilinud märke eelajaloolisest inimtegevusest. Kaks olulisimat neist on Casaresi koobas ja keldi-ibeeria asundused. 2. sajandist eKr on teada roomlaste kohalolek. Tänu neile valmis ühendustee Ercavica ja Sigüenza vahel, mis läbis Cifuentest.
Läänegoodid rajasid provintsi Recópolise linna, mis oli üks vähestest linnadest, mille nad Hispaaniasse rajasid.
Mauride ülemvõimu ajajärk oli palju rikkalikum, jättes ajalukku kindlusi ja andes palju kohanimesid.
12. sajandi lõpus vallutas Kastiilia kuningas Alfonso VI praeguse provintsi idaosa. 13. sajandil ühendas Aragóni kuningas Alfonso I Molina ja Sigüenza Aragóni krooni alla.
Keskajal rajati provintsi mitu kindlust, näiteks Molina, Sigüenza ja Jadraque. Koos arhitektuuriga puhkes õitsele muugi kultuur. Ajalukku on jäänud selle provintsi kaks kirjandusteost: "Hea armastuse raamat" ("Libro de Buen Amor") ja eepos "Laul minu Cidist" ("El Cantar del Mío Cid"). Viimane kajastab Rodrigo Díaz de Vivari seiklusi.
15. sajandi õitsengu ajal olid mõjukad aadlisuguvõsad Mendozad, Ucedased jt. Sel ajal rajati palju ehitisi, näiteks Infantado, Cogolludo ja Pastrana paleed.
17. sajand tõi kaasa kultuurilise languse. Mendozad asusid elama Madridi.
18. sajandi keskel üritas Fernando VII elavdada majandust ja laskis ehitada kuningliku tekstiilivabriku. Carlos III aga paigutas Guadalajara linna riigi keskarhiivi.
Haldusjaotus.
Guadalajara provints jaguneb 288 vallaks. Elanike arvult on suurim Guadalajara (2023. aasta seisuga 88 886 elanikku). Pindalalt on suurim Sigüenza (387 ).
Arheoloogiline kultuur

Arheoloogiline kultuur on sarnaste iseloomulike tunnusjoonte kogum, mis iseloomustab mingis piirkonnas piiritletud ajaperioodist pärinevaid arheoloogilisi leide. 
Arheoloogilise kultuuri mõiste tõi 1920. aastate lõpul kasutusele marksistist Austraalia arheoloog Vere Gordon Childe (1892–1957), kelle arvates erinevad materiaalse kultuuri kultuuri kompleksid vastasid üldjoontes erinevatele rahvastele tänapäeva mõistes. 
Pole siiski üheselt selge, kas teatud materiaalne ehk aineline kultuur kuulus koos vastava vaimse kultuuriga teatud inimgrupi juurde või võisid tehnoloogiad levida vabalt kaubanduse ja õppimise teel, ilma et sellega oleks kaasnenud ideede, uskumuste, kommete, keele jm ülevõtmine.
Albrecht I

Albrecht I ja Albrechti nime on kandnud mitu valitsejat:
Rudolf I

Rudolf I ja Rudolfi nime all on tuntud mitu valitsejat:
Albrecht II

Albrecht II nime on kandnud mitu valitsejat:
Albrecht V

Albrecht V nime on kandnud mitu valitsejat:
Lisp

Lisp (ka LISP) on pika ajalooga programmeerimiskeelte perekond.
Lisp-tüüpi keeltele on omane täielikult sulgudega eraldatud eesliidenotatsioon ja makrode laialdane kasutamine.
Lisp on väga ühtse süntaksiga keel: andmed, funktsioonid, programmid on kõik loendid. Sellest tuleneb ka keele nimi "List processing language" (loendite töötlemise keel).
Keele autor on John McCarthy, kes leiutas selle 1958. aastal. 
Võimalus programme käigupealt muuta teeb Lispist võimsa keele.
Dialektid.
Tuntuimad üldotstarbelised Lispi dialektid on Common Lisp ja Scheme. Üks uuemaid dialekte on Clojure.
Mitmed dialektid on kasutusel aga muude programmide koosseisus. Näiteks tekstiredaktor Emacs on laiendatav Emacs Lispi abil ning AutoCAD AutoLISPiga.
Lispi dialekte saab jaotada Lisp-1 ja Lisp-2 dialektideks. Lisp-1 dialektid kasutavad sama nimeruumi nii funktsioonide kui ka muutujate väärtuste jaoks, samas kui Lisp-2 dialektid kasutavad kahte eri nimeruumi, ühte funktsioonide ning teist muutujate väärtuste jaoks. Tuntumatest dialektidest Scheme, Racket ja Clojure on Lisp-1 dialektid ning Common Lisp on Lisp-2 dialekt.
Leopold II (täpsustus)

Leopold II nime on kandnud mitu valitsejat:
Wilhelm I

Wilhelm I ehk Wilhelm Suur (saksa "Wilhelm der Große"; 22. märts 1797 Berliin – 9. märts 1888 Berliin) oli Preisimaa kuningas 1861. aastast kuni surmani (regent 1859–1861) ja esimene Saksamaa keiser 1871. aastast kuni surmani.
Wilhelm I oli konservatiivne, kindlate harjumuste ja militaristliku eluviisiga sihikindel mees, kes tõi Preisi poliitikasse Otto von Bismarcki. Ta tegi palju ära Saksamaa ühendamiseks ning kuulutati Saksa keisriks (Versailles' peeglisaalis). Sel puhul ütles ta: "Me võtame keisrivõimu üle täie teadmisega kohustusest kaitsta saksa truuduses Riigi ja selle osade õigusi, hoida rahu ja kaitsta Saksamaa sõltumatust, toetudes tema rahva ühendatud jõule. Me võtame selle vastu lootuses, et saksa rahvale saab olema antud nautida tasu oma ägedate ja ohvrimeelsete võitluste eest kestvas rahus ja nendes piirides, mis kindlustavad isamaale aastasadade jooksul puudunud turvalisuse Prantsusmaa uute kallaletungide suhtes."
Isiklikku.
Tema vanemad olid Friedrich Wilhelm III ja Mecklenburg-Strelitz hertsoginna Augusta Wilhelmine Amalie Luise.
Tema vend oli Preisi kuningas Friedrich Wilhelm IV .
Ta abiellus Sachsen-Weimar-Eisenachi hertsogiriigi hertsoginna Marie Luise Augusta Katharinaga. Nende järglased olid
Rahvusvaheline raamatu standardnumber

ISBN ("International Standard Book Number") on raamatute identifitseerimiseks kasutatav numbrikombinatsioon. ISBN võeti ISO 2108 standardi järgi kasutusele 1970. aastal. Eestis välja antud raamatutel hakati ISBN-i kasutama alates 1992. aastast.
Lisaks raamatutele on ISBN ette nähtud ka brošüüridele, jätkväljaannetele, kaardiväljaannetele, dia- ja mikroväljaannetele, õppematerjalide komplektidele, mis koosnevad nii trükitud kui ka audiovisuaalvahenditest, õppeotstarbelistele videotele ja filmidele, CD-ROM-idele ja arvutiprogrammidele.
ISBN on igale väljaandele omane unikaalne tunnus. Kui kirjastus laseb välja ühe ja sama väljaande erinevast materjalist kaante vahel või erinevas formaadis, siis on kõigil neil variantidel ka oma ISBN. Lisatiraaži korral jäetakse ISBN enamasti samaks, kuid kordustrüki korral saab väljaanne uue ISBN-i. Ühel ja samal väljaandel võib olla ka mitu ISBN-i. Näiteks mitmeköitelistel teostel on oma ISBN igal köitel ning ka kogu köidete komplektil.
ISBN-10 koosneb neljast osast, mis võivad olla sidekriipsudega eraldatud. Esimene osa määratleb maa või keelepiirkonna, kus raamat on välja antud:
0 ja 1 – ingliskeelsed piirkonnad
2 – prantsuskeelsed piirkonnad
3 – saksakeelsed piirkonnad
4 – Jaapan
5 – endine NSV Liit
6 (määratlemata)
7 – Hiina
8... ja 9... – muud maad ja piirkonnad
Eestis väljaantavate raamatute maatunnus on 9908, 9916, 9949, 9985. Vanemate raamatute puhul võib leida ka 5. ISBN teine osa määratleb kirjastuse. Kolmas osa määratleb antud kirjastuse väljaande. Viimane number on kontrollnumber, mis saadakse arvutuslikult. 10-kohalise ISBN-i puhul võib viimaseks numbriks olla ka X. 
ISBN-10 formaat, mis võeti kasutusele 1970. aastal, oli standard enam kui kolm aastakümmet. See koosneb kümnest numbrist ja on jagatud neljaks eraldi osaks, mis on eraldatud sidekriipsudega. Igal osal on kindel funktsioon: 
"ISBN-10 vormingu näide näeks välja selline: 962-8899-01-5."
Kirjastustööstuse kiire kasvu tõttu hakkasid 10-kohalises vormingus unikaalsed identifikaatorid otsa saama. ISBN-13 on kooskõlas EAN-13 vöötkoodistandardiga. ISBN-10 süsteemi piirangute lahendamiseks võeti alates 1. jaanuarist 2007 senise 10-kohalise ISBN-i asemel kasutusele 13-kohaline ISBN.
ISBN-13 formaat. See formaat koosneb 13 numbrist ja on jagatud viieks osaks:
"ISBN-13 vormingu näide oleks: 978-962-8899-01-2."
Kirjastus

Kirjastus on trükiseid välja andev (kirjastamisega tegelev) ettevõte.
Kirjastamine

Kirjastamine on trükiste (raamatute, ajalehtede, ajakirjade jmt) väljaandmisele suunatud tegevus. 
Kirjastamine koosneb trükise väljaandmise ettevalmistamisest (koostamisest, autoritelt tekstide hankimisest jmt); tekstide toimetamisest, küljendamisest, kujundamisest jne; trükkimise korraldamisest ning levitamisest, mis on müük või (vähestel juhtudel) tasuta jagamine.
Trükkimise ja müügiteenused ostetakse kas trükikojalt ja raamatumüüjatelt või kasutatakse kirjastusele endale kuuluvat trükikoda ja/või müügivõrku.
Vaenlane ei maga

"Vaenlane ei maga" on ansambli Vennaskond album, mis ilmus 1993. aastal. Album on välja antud ainult kassetina.
Võluri tagasitulek

"Võluri tagasitulek" on ansambli Vennaskond album, mis ilmus 1994. aastal.
Vesiliiv

Vesiliiv on veest üleküllastunud liiv, mis esineb enamasti liivaste kallastega jõgede suudmealal.
Vesiliiv tekib siis, kui liiv on veest üleküllastunud. Veest küllastatus tähendab seda, et liivaterade vahel, kus enne oli õhk, on nüüd vesi. See aga ei tohiks hõõret terade vahel vähendada, mistõttu peab vesiliiv olema veest üleküllastunud. See tähendab seda, et vett on veel rohkem, mis sunnib kohati liivaterasid üksteisest eemalduma ja vähendab nendevahelist hõõrdumist, mistõttu vesiliiv ei kanna enam inimest nii nagu kuiv või veest küllastunud liiv. Veest küllastunud liiv kannab inimest isegi paremini kui kuiv liiv. Seda on ilmselt rannas kõik tähele pannud, et märg liiv on astumisel palju kindlam toetuspind kui kuiv. Selle põhjuseks on see, et hõõrdumisele liivaterade vahel lisanduvad veemolekulide vahelised sidemed. Seetõttu saab märjast liivast ehitada liivalosse jms, mis kuiva liiva puhul on võimatu. 
Vastupidi levinud arvamusele ei ole vesiliiv eriti ohtlik. Vesiliiva vajunud inimene võib sellesse uppuda vaid sel juhul, kui ta rabeldes ennast sügavamale liiva kaevab. Vesiliiva tihedus on umbes 2 g/cm³, mis teeb sellesse uppumise ligi kaks korda väiksema tihedusega inimesele suhteliselt keeruliseks. Pealegi ületab vesiliiva paksus väga harva ühte meetrit. 
Vesiliiva veerežiimi võib muuta kuivamine ja vee lisandumine ning selle tagajärjel võib vesiliiva kandvus muutuda; seda arvestatakse ehitiste kavandamisel ja rajamisel.
Vesiliiva esineb ka Eestis.
Mihhail Bakunin

Mihhail Aleksandrovitš Bakunin (vene keeles Михаил Александрович Бакунин; 18. / 30. mai 1814 Tveri kubermang – 1. juuli 1876 Bern) oli vene anarhist, revolutsionäär ja filosoof, keda peetakse sageli ka anarhismi isaks.
Elulugu.
Lapsepõlv ja sõjaväeteenistus.
Bakunin pärines vene põlisaadlist. 14-aastaselt saadeti ta Peterburi Suurtükiväe sõjakooli, pärast selle lõpetamist teenis ta kuni 1835. aastani ohvitserina Minskis ja Hrodnas. Pärast erruminekut elas Bakunin alates 1834. aastast Moskvas, kus tutvus N. V. Stankevitši ja V. G. Belinskiga ning liitus Stankevitši-Belinski "ringikesega". 
1840. aastal sõitis Bakunin välismaale, kõigepealt Saksamaale, kus õppis mõne aja Berliini ülikoolis K. Ferderi ja F. Shellingu juures. 1842. aastast elas Bakunin Berliinis, Pariisis, Brüsselis ja Šveitsis. Pariisis tutvus ta lähemalt Karl Marxi ja Pierre-Joseph Proudhoniga. 1848. aastal võttis ta osa Slaavi Kongressist Prahas, mis lõppes ülestõusuga, mille üks juhte ta oli. 
Vangipõli.
1849. aasta mais Dresdenis vallandunud maiülestõusus sattus Bakunin revolutsionääride etteotsa ja nende kujundatud valitsuse liikmeks. Selle eest mõistis Saksimaa ja Austria kuningriigi kohus talle surmanuhtluse, mis hiljem asendati eluaegse vangistusega. 1851. aastal anti Bakunin üle Venemaa võimudele. Hoolimata mõjukate omaste palveist keiser Nikolai I-le paigutati ta Peeter-Pauli ning hiljem Schlüsselburgi vanglasse. 1857. aastal saadeti ta Siberisse, kus oli Irkutskis lähemas kontaktis oma nõo, Ida-Siberi kindralkuberneri Nikolai Muravjov-Amurskiga.
Põgenemine.
1860. aastal põgenes Bakunin Jaapani ja Ameerika kaudu Londonisse, kus ta töötas mõnda aega koos Aleksandr Herzeni ja Nikolai Ogarjoviga. Pärast ebaõnnestunud katset organiseerida abi Vene võimuga pahuksisse sattunud poolakatele 1863. aasta jaanuariülestõusu ajal siirdus Bakunin järgmisel aastal Itaaliasse, kuhu jäi 1867. aastani. Seal loobus ta oma endistest teooriatest, mille lõppsiht oli kõigi slaavlaste vabastamine ja nende ühendamine föderatiivseks slaavi riigiks. Ta hindas enda suhtumise riiklikesse vormidesse ja revolutsioonilisse taktikasse ümber ning rajas alused oma kuulsale õpetusele anarhiast. 
Tegevus anarhistina.
1864. aastal võeti Bakunin I Internatsionaali liikmeks. Oma tegevusega tõi Bakunin sellesse organisatsiooni palju lahkhelisid ning seetõttu heideti ta 1872. aastal sealt välja. 
Aastatel 1871–1874 kirjutas ta oma suuremad teosed: "L'empire knouto-germanique et la révolution sociale" ("Nuudi-Germaani impeerium ja sotsiaalne revolutsioon") ja "Государственность и анархия" ("Riiklus ja anarhia"). Tema anarhistliku teooria tuum on proletariaadi diktatuuri ja riikluse kõikide vormide eitamine.
Bakunin oli 1864. aastast vabamüürlane loožis Il Progresso Sociale. 
Elu lõpus tõmbus ta avalikust elust kõrvalt ja veetis kaks viimast eluaastat Itaalias.
Virulase koobas

Virulase koobas on karstikoobas Harjumaal Kose vallas Kata külas.
Virulase koobas on Eesti pikim looduslik koobas. Koobas asub Tuhala maastikukaitseala Tuhala karstialal. Koopa peakäigu pikkus on 58 meetrit (2003). Inimesele läbitavate käikude kogupikkus on 90 meetrit. Koopa maht on ligikaudu 40–45 m³.
Ajakirjanduse andmeil avastati Virulase koobas 1997. aastal, kuid see ei vasta tõele. Koopasuu on praktiliselt Virulase talu õuel ning koobast on varem kasutatud toidukraami hoidmiseks ja mobilisatsiooni eest varjamiseks, mistõttu hoiti koopa olemasolu saladuses. Korrektsem oleks öelda, et 1997. aastal sai ka laiem avalikkus koopa olemasolust teadlikuks. Koobast on mainitud juba 1987. aastal ilmunud raamatus "Eesti NSV koopad". Koopasse on võimalik siseneda ka inimesel, ehkki edasi saab liikuda vaid roomates, sest vaid vähestes kohtades ületab koopa kõrgus poolt meetrit.
Koobas on uuristatud Oandu lademe lubjakivisse. Koopas leidub rohkelt rugooside kivistisi.
Koobast on uurinud Ülo Heinsalu 1986. aastal ning Tartu Ülikooli üliõpilased Martin Liira, Lauri Palumets ja Hendrik Proosa 2003. aastal.
Anarhist

Anarhist on anarhia pooldaja, isik, kes näeb selles harmooniat ja ühiskondlike suhete ideaali (Sébastien Faure: "Kes eitab autoritaarsust ja võitleb selle vastu, on anarhist.").
Suguti

Suguti (ladina keeles "penis", kreeka keeles "phallos") on isaslooma sugutamiselund ehk kopulatsioonielund ehk paaritumiselund ehk välimine isassuguelund. Selgroogsete kopulatsioonis etendab suguti tähtsat osa. Suguti ehitus, morfoloogia ja asend on loomaliigiti erinevad. 
Imetajatel on suguti ehk peenis ühtlasi ka kusemiselund ehk isaskusiti (ladina keeles "urethra masculina"). Teistel imetajatel peale inimese nimetatakse seda ka kürvaks (nimetav: kürb). 
Peenise kujutis ehk fallos on oluline sümbol mitmetes kultuurides.
Lindude peenis.
Lindude kopulatsioonielund erineb oma ehituselt tunduvalt imetajate peenisest. Neil paikneb peenis kloaagi kõhtmisel seinal. Peenise morfoloogia võib erineda nii liigiti kui ka indiviiditi, nii võib veelindude peenis jäikpundumise ehk erektsiooni korral, mida põhjustab rikkalik lümfisoonestik, olla 4 kuni 6 sm pikkune.
Neil esineb kahte sorti peenist :
Imetajad.
Paljudel imetajatel, nende hulgas paljudel ahvidel, närilistel, hüljestel, merelõvidel ja morskadel on peenises, lõtvumise vältimiseks, peeniseluu ehk sugutiluu ("laculum"). 
Inimesel on peeniseluu taandarenenud.
Imetajate peenised jagatakse kahte põhitüüpi: 
Välisehitus.
Suguti, koos munandikotiga, on välimine isassuguelund: 
Inimene.
Rahvusvahelises inimese anatoomia standardis "Terminologia Anatomica" on elundi klassifikatsioon järgmine: A09.4.01.001: "Penis". Peenis (suguti)
Vagina dentata

Vagina dentata ehk hambuline tupp on folklooris esinev hambuline naisetupp, mis ohustab mehi vigastuse või kastratsiooniga. Selleteemalisi rahvajutte kasutatakse tihti hoiatusena vägistamise ja võõrastega seksimise eest.
Motiivi on kasutatud õudusfilmides ja raamatutes, samuti Lõuna-Aafrikas tarvitatava vägistamisvastase seadme Rape-aXe loomisel. Neal Stephensoni ulmeromaanis "Lumevaring" kannab tegelane Y. T. vägistamisvastast seadet, mida hüütakse "dentata".
Kiipsaare nukk

Kiipsaare nukk on neem Vilsandi rahvuspargis Harilaiu loodetipus Saaremaal.
Kiipsaare nukk on geoloogiliselt väga huvitav koht, sest tema asukoht on aja jooksul märkimisväärselt muutunud. Lainetuse mõjul on neem liikunud läänest ida suunas. Selle tõestuseks on Kiipsaare tuletorn, mis ehitati neeme keskele, kuid on tänapäevaks jõudnud merre.
Kiipsaare nukk oli filmi "Somnambuul" tegevuspaik.
Viinapuuistandik

Viinapuuistandik ehk viinapuuistandus ehk viinamarjaistandik ehk viinamarjaistandus on koht, kus kasvatatakse viinapuid, et saada viinamarja värskelt tarvitamiseks või veini või rosinate valmistamiseks. 
Viinapuuistandikke nimetatakse ka viinamägedeks, kui nad asuvad mäenõlvadel, ja viinapuuaedadeks ehk viinamarjaaedadeks, kui nad asuvad tasasel maal.
Mäenõlvu kasutatakse tihti sellepärast, et teisi kultuure ei saa seal kasvatada. Peale selle on lõunapoolsed mäenõlvad soodsad viinapuudele, mis vajavad palju päikesepaistet. Olenevalt maapinna kallakusest kasutatakse viinamägede juures tugevamaid või nõrgemaid kuivmüüre.
Viinapuuistandikud paiknevad sageli sellisel mullal, mis teiste kultuuride jaoks hästi ei sobi. Mõned kõige paremad veinid saadakse viinapuudest, mis kasvavad väga kivises mullas päris järskudel nõlvadel, kus enamiku teiste kultuuride kasvatamine ei tasu ära. 
Põhjapoolkeral peetakse viinapuuistandiku ideaalseks asukohaks lõunasuunalisi mäekülgi (et viinamari võimalikult hästi küpseks) kuiva kliimaga paigas (et vähendada haiguste ohtu), kus pinnas on hästi dreenitud (et viinamari poleks vesine) ja väheviljakas (muidu kasvatab viinapuu rohkem lehti kui vilju). 
Prantsusmaal kohtab kliima tõttu müüriga ümbritsetud viinapuuistandikke peamiselt Burgundias ja Chablis's. Maailma kuulsaim müüriga ümbritsetud viinapuuistandik on Vougeot's asuv Clos de Vougeot, mis kuulub Côte de Nuits' veinipiirkonda.
Harilaiu tuletorn

Harilaiu tuletorn on tuletorn, mis asub Lääne maakonnas Vormsi vallas Harilaiul.
Tuletorni tuli vilgub aasta läbi pimedal ajal. Tuli põleb 2 sekundi vältel, mille järel on 2 sekundit kustutatud. Sõltuvalt torni poole vaatamise suunast võib see paista punane, roheline või valge.
Tuletorn moodustab sihi Harilaiu alumise tulepaagiga.
Tuletorni projekteeris Armas Luige. See ehitati tema juhatamisel 1940. aastal.
Kiipsaare tuletorn

Kiipsaare tuletorn on endine navigatsioonimärk Saaremaa läänerannikul Harilaiu poolsaarel Kiipsaare nukal, mille kõrgus jalamilt on 25 meetrit. Tuletorn asub Vilsandi rahvuspargi territooriumil. 
Ajalugu.
1933. aastal ehitati Kiipsaare nukale firma Maximilian Arronet &amp; Otto de Fries raudbetoontorn, mis värviti musta-valge vöödiliseks ja laternaruum mustaks. Ringsektoriga atsetüleenlaterna tule kõrgus merepinnast oli algselt 27 m ja nähtavuskaugus 12 miili. 
1938. aastal ehitati Kiipsaare tuletorni juurde kivist elamu, aasta hiljem kaev ja veel enne II maailmasõda ka saun. 
Algselt poolsaare keskele püstitatud Kiipsaare tuletorn jäi tormide meelevalda juba 1990. aastal. Pidev ja aina kiirenev erosioon oli selleks ajaks Kiipsaare nukka kulutanud enam kui 100 meetrit. 1992. aastal tuli kustutati ja tuletorni karjäär jätkus päevamärgina. Torn oli umbes 7-kraadise nurga all aastal 1995 ja 2005. aasta tormi (Gudrun) järel kasvas kaldenurk umbes 9 kraadini. 2009. aastal lõpetati majaka päevamärgina kasutamine ja tänaseks on Kiipsaare navigatsioonimärkide andmekogust kustutatud. Hoolimata oma navigatsioonialase tähenduse vähenemisest on Kiipsaare näol tegemist 20. sajandi tuletornide hulgas ühe kuulsaimaga.
Pikka aega uudistajaid ligi tõmmanud viltune torn otsustas aga 2008. aastal ennast taas sirgeks ajada – lainetus oli asunud nüüd lihtsalt maapoolsest küljest pinnast õgvendama. Juulis 2009 oli tuletorni kalle varasema 8–9° asemel vaid 1–2°.
Kiipsaare on kuulsust kogunud ka ebaõnnestunud erastamisobjektina, kui valla poolt eraomandusse müüdud torni tagasiostmiseks isegi roheliste poolt korjandust plaaniti. Kiipsaare tuletorni juures filmiti osa Sulev Keeduse mängufilmist „Somnambuul“.
George Orwell

George Orwell (pseudonüüm, sündinud Eric Arthur Blair, 25. juuni 1903 Bihari provints Briti Indias – 21. jaanuar 1950 London) oli inglise kirjanik.
Kirjanikunime Orwell võttis ta Orwelli jõe järgi East Anglias.
Elukäik ja looming.
Georg Orwell õppis Etoni kolledžis. Aastail 1922–1928 teenis ta Birmas Briti impeeriumipolitseis, kust lahkus protestiks koloniaalvägivalla vastu ("Birma päevad", 1934). Birmas kujunes temast veendunud kolonialismivastane.
Järgmised kaks aastat elas ta Pariisi vaestekvartaleis ja tuli tagasi siis Inglismaale õpetajaks ("Pariisi ja Londoni heidikud", 1933). Hiljem töötas ta raamatukaupluses ja lähenes töölisliikumisele ("Tee Wigani kaile", 1937). 
18. juulil 1936 puhkes Hispaania kodusõda. 15. detsembril 1936 sõitis Orwell umbes 25-liikmelise brittide rühma koosseisus Katalooniasse ning astus 30. detsembril Barcelonas trotskistliku P. O. U. M.-i antifašistlikusse miilitsasse. 1937. aasta jaanuari alguses saadeti Orwell Alcubierresse rindele ja kuu lõpus viidi ta kapralina üle Aragóni rindele Sõltumatu Tööerakonna väekontingenti, mis oli Inglismaalt saabunud ja mis kuulus P. O. U. M.-i miilitsavägede koosseisu. Aprillis läks Orwell Barcelonasse ja tahtis astuda internatsionaalsesse brigaadi, et pääseda Madridi rindele. Kuid 3.–7. maini 1937 Barcelonas olnud stalinistide arveteõiendamised anarhistide, anarhosündikalistide, vasakpoolsete kommunistide jt vasakparteidega süvendasid tema senist tõrksust stalinismi vastu ning edaspidi sai temast riigikommunismi vaenlane. 
10. mail 1937 läks George Orwell alamleitnandina P. O. U. M.-i väesalka tagasi. 20. mail tabas falangistide snaiper lasuga Orwelli kõri ja kuni 14. juunini 1937 oli Orwell ravil. Kui ta rindele oma vabastamisdokumentide järele läks, kuulutas stalinistide mõju alla sattunud Hispaania valitsus P. O. U. M.-i illegaalseks. Orwell varjas end Barcelonas politsei eest ja 23. juunil 1937 õnnestus tal koos abikaasa Eileen O'Shaughnessyga üle piiri Prantsusmaale põgeneda ("Kummardus Katalooniale", 1938). 
Teise maailmasõja ajal teenis ta Kodukaitses ja töötas BBC-s. 1943 asus ta tööle vasakpoolse ajalehe Tribune toimetuses ning kirjutas regulaarselt poliitika- ja kirjanduskommentaare. Orwell oli tähelepanuväärne publitsist ja esseist, kuid eriti tuntud on ta romaanidega "Loomade farm" (allegooria Nõukogude Liidu kohta, 1945) ja "1984" (totalitarismi kujutav düstoopia, 1949), mis on kirjutatud Jevgeni Zamjatini eeskujul ja millest on tehtud ka film. Hiljem oli Orwell ajalehe The Observer kaastööline. The Observer'i erikorrespondendina reisis ta Prantsusmaal ja Lääne-Saksamaal. 
George Orwelli tervis halvenes 1940. aastate teisel poolel ja 21. jaanuaril 1950 suri ta kopsutuberkuloosi tüsistusena tekkinud kopsuverejooksu tõttu.
Tsitaadid.
"Kui ma oleksin olukorrast pisut paremini aru saanud, oleksin tõenäoliselt ühinenud anarhistidega." (Kirjast sõber Jack Commonile, oktoober 1937).
"Iga rida, mille ma alates 1936. aastast olen kirjutanud, on kirjutatud otseselt või kaudselt totalitarismi vastu ja demokraatliku sotsialismi poolt, nagu mina seda mõistan." (1946).
Lionel Abel

Lionel Abel (1910 – 19. aprill 2001 Manhattan) oli juudi päritolu USA kirjanik ja teatrikriitik.
Aastal 1956 sai ta oma "off-Broadway" näidendi "Absalom" eest Obie auhinna. 
Algul ta umbusaldas ülikoole, kuni Leslie Fiedleril õnnestus ta meelitada Buffalo ülikooli. 
Ta on olnud külalisprofessor draama alal Columbia Ülikoolis, Rutgersi ülikoolis ja Buffalo ülikoolis ja esteetika külalisprofessor Pratti Instituudis. Ta oli 1967–1969 Buffalo ülikooli inglise filoloogia õppejõud, hiljem emeriitprofessor.
Ta paigutatakse autorite seltskonda, kuhu kuuluvad ka Delmore Schwartz, Meyer Schapiro, Clement Greenberg, Robert Lowell, Randall Jarrell, Lionel Trilling, James Agee, Mary McCarthy, Hannah Arendt ja Elizabeth Hardwick. 
Ta uuris 20. sajandi prantsuse, inglise ja ameerika näitekirjandust. Teadlasena oli ta edukam kui näitekirjanikuna. Temalt pärineb metateatri mõiste. 
Leslie Fiedleri sõnul armastas Lionel Abel väitlusi, esinedes enesekindlalt ka rääkides asjust, mida ta ei tundnud, ning alandades oma oponente. 
Ta oli nooruses marksist, kuid hiljem sai temast parempoolne.
Teatrikriitikute loend

Teatrikriitikute loend loetleb teatrikriitikuid (teatrietenduste ja näidendite arvustajaid ning näidendeid uurivaid kirjandusteadlasi).
Avatud lähtekood

Avatud lähtekood (inglise keeles "open source") tähendab avalikku ja vaba juurdepääsu toote lähtekoodile.
Sõnavabadus

Sõnavabadus on õigus vabalt levitada ideid, arvamusi, veendumusi ja muud teavet sõnas, trükis, pildis või muul viisil. 
Lisaks arvamusvabadusele ja väljendusvabadusele hõlmab sõnavabadus ka infovabadust ehk isiku õigust saada avalikku teavet.
Sõnavabadus on Lääne demokraatia oluline osa.
Sõnavabadus on üks inimese põhivabadustest, sisaldudes näiteks Inimõiguste ülddeklaratsiooni artiklis 19 ja Eesti Vabariigi põhiseaduses. Viimase § 45 kohaselt:
"Igaühel on õigus vabalt levitada ideid, arvamusi, veendumusi ja muud informatsiooni sõnas, trükis, pildis või muul viisil. Seda õigust võib seadus piirata avaliku korra, kõlbluse, teiste inimeste õiguste ja vabaduste, tervise, au ning hea nime kaitseks. Seadus võib seda õigust piirata ka riigi ja kohalike omavalitsuste teenistujatel neile ameti tõttu teatavaks saanud riigi- või ärisaladuse või konfidentsiaalsena saadud informatsiooni ning teiste inimeste perekonna- ja eraelu kaitseks, samuti õigusemõistmise huvides. Tsensuuri ei ole."