Tsensuur

Tsensuur on ajakirjanduse, trükiteose, näidendi ja muu lavateose, raadio- ja televisioonisaate, filmi, heliteose, kujutava kunsti väljapaneku, teadustöö, ettekande, stsenaariumi, kava jmt eelnev või järgnev läbivaatamine riigiasutuse või eraõigusliku omaniku poolt eesmärgiga piirata teabe jõudmist üldsuseni. Tsensuuriga võib piirata eneseväljendust (enesetsensuur) ja sõnavabadust (sõnavabaduse all ei mõelda siin üksnes sõnalist väljendust). Tsensuuri tulemusel ei saa üldsus täielikku teavet. Tsensuuriga saab mõjutada avalikku arvamust.
Valitsus loob tsensuuri institutsioone, mis kontrollivad avalikku teavet, sh vormistust, levitamist ja sellega tegelevaid isikuid. Tsensuur võib olla seotud moraali, religiooni, mingi inimtegevuse alaga vms. Poliitiline võim (riik või sotsiaalne grupp) kehtestab tsensuuri seaduse, mingi tava, kirjutamata seaduste ja nn telefoniõiguse kaudu. Viimasel juhul võib tsensuur olla ka siis, kui seda ei ole seadusega kehtestatud ja tsenseerimiskäske jagatakse nii, et neist ei jääks jälge. Tsensuuriga võib kaasneda väärteabe (desinformatsiooni) levik, see aitab varjata tsensuuri tegelikke eesmärke.
Tsensuuri põhjendatakse teabe leviku piiramise vajaduse ja õigusega, et tagada avalik kord, kõlblus ning inimese õigused, vabadused, tervis, au ja hea nimi. Seadusega võib kehtestada korra, mis keelab teatavaks saanud riigi- või ärisaladuse või asutusesisese teabe edastamise. Teabele juurdepääsu võidakse piirata ka perekonna- ja eraelu kaitseks või õigusemõistmise huvides. Teabele juurdepääsu saab piirata andmekaitse- või tsensuuriseadusega, kuid ka bürokraatlike vahenditega. Tsensuur esineb mingil kujul paljudes, sh demokraatlikes riikides.
Eel- ja järeltsensuur.
Tsensuur võib teabe sisusse, vormistamisse või levitamisse sekkuda enne (eeltsensuur) või pärast (järeltsensuur) avalikustamist. Tõkestav eeltsensuur võib eemaldada kirjutisest, videost, filmist jms lõike või kõrvaldada näituselt jm kujutava kunsti teoseid või teksti ümber sõnastada või muuta teksti, pildi või filmi jne põhitähendust. 
Esineb ka postitsensuuri, mis avab kirju, ajakirjandust jt postisaadetisi ning võib muuta teksti loetamatuks või kõrvaldada saadetise. Postitsensuur võib olla niihästi täiesti salajane kui ka seaduslik (nt sõjaajal või kinnipeetavate jälgimiseks).
Karistav järeltsensuur võib hävitada raamatuid, maale või filme, korjata müügilt perioodilisi väljaandeid või sundida autoril või vahendajal oma tööd ja loomingut avalikult kahetsema. Halvemal juhul võib eel- või järeltsensuuriga kaasneda vangistamine, piinamine või isegi hukkamine. Mõni autor võib olla ebasoovitav mõnes välisriigis või on oht, et teda represseeritakse seal õigusvastaselt.
Seaduslik tsensuur või poliitilise võimu (nt võimulolev partei) või sotsiaalse grupi (nt klann) kehtestatud tingimused võivad viia avalikus elus osaleja enesetsensuurini, mis avaldub nt hoidumises mõnest hoiakust, mõtteviisist, väljendusviisist, teemast.
Enesetsensuur.
Enesetsensuur on enda tegevuse tsenseerimine sageli ilma (ametliku) välise surveta. Enesetsensuur näitab autori suhtumist oma teosesse enne loomist ja loomisprotsessis. Enesetsensuur avaldub mingi teema, väljendi, väljendusviisi või -vormi vältimises. Autor püüab otse ütlemise asemel panna mõtte ridade vahele (nn aisopose keel) jne. 
Enesetsensuuri põhjus on kartus, hirm. Tiit Hennoste sõnul "Inimesed ei julge avalikult öelda". Sellel võib olla nii psühholoogilisi kui ka sotsiaalseid põhjusi. Viimaste hulgas on kartus tagakiusamise, repressioonide, halvakspanu, avaliku kriitika jm ees. Järelevalve loodava üle võib olla poliitiline. 1980. aastaiks olid eesti autorid Nõukogude Liidu poliitilise järelevalvega kohanenud: "...enamus kirjanikest mõtleb kõik hoolikalt läbi, enne kui midagi paberile paneb. Ent valmiskirjutatut loeb mitme pilguga: sõbra ja vaenlase, parteilase ja parteitu pilguga. Et enamus kirjanikkonnast oli tsensuuriga kohanenud, näitab seegi, et perestroika saabudes polnud nimetamisväärselt sahtlisseisnud asju trükki anda." 
Tsensuuri kronoloogia.
Algaeg Euroopas
18. sajand ja 19. sajandi esimene pool Venemaal
Tsensuur Baltimaadel 19. sajandi teisest poolest 1918. aastani 
Tsensuur Eesti Vabariigis 1918–1940.
Põhiseaduste järgi ei olnud Eestis (trükitoodete) tsensuuri, kuid sõnavabadust võis kitsendada kõlbluse ja riigi kaitseks. Vabadussõja algul, 1918. aasta detsembris keelati ajaleht Kommunist, mille väljaandmine läks seejärel põranda alla. Hiljem keelati veel mitu kommunistlikku väljaannet ja Ralf Rondi luulekogu "27".
Konstantin Päts on 28. mail 1920 öelnud Eesti Asutavas Kogus: "Mis on tsensuur? Tsensuur on oma sisu järgi sõna- ja trükivabaduse jne kitsendamine. Kui põhiseadus lubab vabadusi kitsendada kõlbluse jne kaitseks, siis lubab ta nende avalduste tsenseerimist, siis on meil ju tsensuur. Võib ju olla, et ta tsensuuri nime ei kanna, kuid sisu järgi on see instituut võimalik." Asutava Kogu protokollid, 28. mail 1920, protokoll nr 134, veerg 605.
Tsensuur Eestis 1940–1990
Tsensuur Eestis Nõukogude okupatsiooni ajal.
Tsensuuri võib teostada selleks loodud asutuse abil. Nõukogude Liidus teostas tsensuuri Trükistes Riikliku Saladuse Kaitse Peavalitsus (mitteametliku lühendnimega Glavlit). Eestis teostas tsensuuri Eesti NSV Ministrite Nõukogu juures asuv Trükistes Riiklike Saladuste Kaitse Peavalitsus. See asutus allus otse peavalitsusele Moskvas ning asus Tallinnas Pärnu maantee 10. Eri aegadel kandis ta veidi erinevaid nimesid, 1990. aastal nt: NSVL MN juures asuv Trükistes ja Teistes Massiteabevahendites Riiklike Saladuste Kaitse Peavalitsus. 1974. aastal võrdsustati asutus komiteedega, millega anti talle õigusi juurde.
Eesti NSV Glavliti ülesanne oli jälgida, et riigi- ja ametisaladusi ei avaldata. Ent Glavlit teostas ka ideoloogilist järelevalvet koostöös partei kohalike osakondade ja riigiasutustega. Asutuse nimele vaatamata teostati tsensuuri ka näituste, teatrite, filminduse, raadio ja televisiooni üle. Mõnikord sekkus ka üleliiduline tsensuur, kellele kohalik asutus pidi kõigist oma probleemidest ja tegevustest kogu aeg ette kandma. Nii näiteks loeti ka Moskvas mitmekordse valve all olnud ajakirja Looming. Pealegi oli Loomingu sõjaeelne osa suletud erifondi ja selle kohta ei lubanud EKP Keskkomitee ja Eesti NSV Kirjastuskomitee avaldada isegi bibliograafiat, kuigi see oli koostatud.
Tsensuur tegi ka koostööd teiste järelevalveasutustega (nagu KGB). Vajaduse korral loodi asutustes eriosakonnad. Postisaadetisi jälgiti ja kõrvaldati, kirju võidi avada ning kohati loetamatuks muuta. Tsensuur oli salajane. Tsensuuri teostamisel püüti hoiduda jälgede jätmisest: korraldusi anti telefoni teel, tsensuuriga suhtlevat töötajat sunniti teksti muutma või parandusi tegema jne. See võimaldas parteil ja järelevalveasutustel väita, et tsensuuriga ei tegele võimul olevad tegelikud otsustajad, vaid et see on vabade kodanike algatus. Tegelikkult võis tsensor koostöös parteiorganitega panna kogu teose keelu alla või keelata näituse avamise, kui avaldaja keeldus teksti muutmast või kuraator pilti näituselt kõrvaldamast jne.
Eel- ja järeltsensuuriga avastatud puuduste eest vastutasid nii autor kui ka teabe avaldanud, trükise väljaandnud, näituse korraldanud, filmi tootnud jne asutuse või organisatsiooni juht. Näiteks kirjaniku "ideoloogilise praagi" eest vastutas ka ajakirja, ajalehe või kirjastuse peatoimetaja, kes sai alati parteilise karistuse. Rangeim karistus oli parteist väljaviskamine, mis võis ka pärast stalinismi taandumist tähendada töö kaotust ning esinemiskeeldu pikaks ajaks. Sama võis tabada ka autorit. Eri asutused tegid koostööd ning ametliku represseerimisega kaasnesid salastatud keelud, soovitused ning nn telefoniõigus. Ebasoovitava materjali sai vajadusel tunnistada Nõukogude-vastaseks, sellega kaasnes kriminaalvastutus. Halvimal juhul võis autorit või toimetajat oodata riigist väljasaatmine või vangistus.
Parteiline järelevalve.
Kohaliku keskkomitee teostatud parteiline järelevalve kujutas endast poliitilis-ideoloogilist tsensuuri. Selle eesmärk oli summutada kriitika Nõukogude võimu, sh kohaliku võimu kohta. Parteiline järelevalve koos Glavliti tsensuuri ja levinud arvamusega, et järelevalvet teostab ka KGB, soodustasid enesetsensuuri. Selle tulemusena hoiduti teatud teemadest (nt küüditamine) ja väljenditest (sh mittepoliitilised väljendid, tsensuur võis sekkuda ka näiteks roppuste kasutamisse jm). Tsensuuri mõjul ilmus kas pehmem väljendus või kasutati otseütlemise asemel ümbernurgajuttu, irooniat ja nn Aisopose keelt ehk sellist kujundlikku ütlemist, mis andis edasi vajaliku sisu, mida kõik mõistsid.
Nõukogude kord oli ka pärast stalinismi varjatult totalitaarne ning represseeris vajadusel ka neid, keda oli ise kasvatanud nõukogude inimesteks ning avalikult tunnustas. Perestroika nn glasnosti ajal 1985–1988 Eestis tsensuur ei leevenenud, vaid muutis veidi meetodeid ja tugevnes. EKP Keskkomitee ideoloogiline tsensuur ja Glavlit toimisid käsikäes. Kumbki neist ei vastutanud autori, vaid ainult Moskvas asuvate parteiorganite ja Glavliti juhtorganite ees. Kogu vastutus oli pandud kirjastuste ja ajakirjanduse juhtidele. Üks tsensuuri teostav asutus sai millegi keelamisel või muutmisel väita, et see oli teise asutuse algatus (nad said ka vastastikku teineteisele osutada). Väljaspool tsensuuri teostavaid asutusi oli võimatu teha kindlaks, kes oli tegelikult keelamise või muutmise taga. Tsensuuri teostavate asutuste üle ei olnud sellist üldsuse kontrolli nagu oli toimetajate üle, kelle töö ja selle tulemused olid nähtaval.
Survemeetodid olid mitmekesised, alates nn telefoniõigusest (võimuesindaja suuline jäik korraldus) kuni trükimasinate seiskamiseni või trükiste kõrvaldamiseni müügilt. Asi võis lõpped peatoimetaja või muu vastutaja karistamiseni parteilises liinis (mitmel tasemel noomitused ja parteist väljaheitmine, viimane tähendas ühtlasi tööst ilmajäämist) või administratiivkorras (vastutaja enda või kogu toimetuse preemiast ilmajätmine, jm). Keskvõimu parteilise järelevalvega püüti sundida ajakirjade, ajalehtede, raadio ja televisiooni vastutavaid toimetajaid valima soovitatavaid autoreid ja keelduma ebasoovitavate autorite pakkumisest jm.
Mõni väljaanne oli kujunenud siiski opositsioonivaimuliseks ning kasutas iseseisvuse säilitamiseks oma strateegiat ja võtteid. Näiteks võis mõni julgem toimetaja avaldada keelatud või ebasoovitava autori kaastöö autori varjunime all. See aga tähendas toimetajale riski kaotada töö ja sattuda samamoodi tagakiusatavate nimekirja.
Oluliselt mõjutas olukorda NLKP kaadripoliitika. Tsensuuri tugevnemisele perestroika ajal aitas kaasa see, et 1980. aastate alguses oli "ideoloogiarindeks" nimetatud valdkonnas vahetatud välja peaaegu kõigi partei- ja repressiivorganite juhtivtöötajad. Suurenenud oli psühholoogiline ja tööalane surve kohale jäänutele. Eestis likvideeriti tsensuuriasutus Vabariigi Valitsuse 4. oktoobri 1990. a määrusega nr 203 «Eesti NSV Ministrite Nõukogu juures asuva Trükistes Riiklike Saladuste Kaitse Peavalitsuse likvideerimise kohta» (RT 1990, 12, 132; RT I 1993, 18, 318).