Juhtimine

Juhtimine on üldistatult subjekti ja objekti vaheline suhe ehk tegevus, mille kaudu juht mõjutab juhitavaid, et saavutada teatud eesmärke. 
Antud eesmärgid võivad olla nii organisatsiooni, juhi kui ka juhitavate isikute omad. 
Tuleb silmas pidada, et juhtimise mõistet ei ole üheselt defineeritud. Mõiste ebamäärasust hajutab veelgi enam akadeemiline debatt, mis käib antud kahe erineva definitsiooni ning nende eristamise üle:
Eestvedamise ja administreerimise eristamine.
Kuigi eestvedamise ja administreerimise definitsioonid on erinevad, ei eristata neid eesti keeles niivõrd nagu näiteks saksa ("management" ja "führung") või hispaania ("liderazgo" ja "gestión") keeles. Endised Tartu Ülikooli majandusteaduskonna õppejõud Kulno Türk ning Aino Siimon on leidnud, et eesti keeles võiks kahel mõistel administreerimine ja juhtimine siiski vahet teha. 
Juhtimisvaldkonna teadlased on lähenenud selle lahtimõtestamiseks erinevaid viise pidi:
Lihtsal kujul võib kahe mõiste erinevuse kokku võtta selliselt:
Juhtimine kui eestvedamine keskendub inimeste mõjutamisele ja motiveerimisele. Administreerimine seevastu tegeleb olemasolevate süsteemide ja organisatsioonistruktuuride planeerimise, koordineerimise ja kontrollimisega, kasutades selleks eelkõige tehnilisi vahendeid. Ehk juhtimine tegeleb inimestega, administreerimine struktuuri tagamisega.
Ajalugu ja teooriad.
Juhtimine kui eestvedamine.
Juhtimise kontseptsioonist on kirjutanud juba varajased filosoofid ja suured mõtlejad, nagu näiteks Xenophon(teoses "cyropaedia," mida peetakse üheks esimeseks temaatiliseks teoseks), Aristoteles, Platon, Konfutsius, Sunzi jt. Juhtimine on ajalooliselt olnud seotud hierarhiliste võimupositsioonidega, ehk traditsionaalselt on mõtestatud juhte kui individuaalseid suursuguseid kangelaslikke kujusid, nagu näiteks Caesar, Napoleon või Tšingis-khaan. 
Samas vaimus tekkis 19. sajandil esimene eestvedajaliku juhtimisteooria alge, Thomas Carlyle'i postuleeritud "suurmehe" teooria, mille kohaselt saavad juhtideks kindlate sünnipäraste isikuomadustega "suurmehed". Carlyle käsitles seda küll ajaloolase perspektiivist, kuid tema ideedest arenes teooria edasi juhtimisvaldkonda. 
Edasiarengutena hakkasid ajajärku tekkima uued teooriaid, suuresti seoses laiapindeliste ühiskondlike ning teaduslike edasiarengutega. 
Kokkuvõtlikult, traditsiooniliselt ja ajalooliselt on juhi (direktor, juhataja või diktaator) roll olnud sageli võimu keskne. Tänapäevane juhtimine lähtub aga tõsiasjast, et inimestel on laialdased vabadused ning seetõttu tuleb neid kaasata tegevusse vabatahtlikkuse alusel. Juht ei saa enam tugineda ainult käskudele ja keeldudele, vaid peab looma inspireeriva visiooni ja näitama eeskuju seatud eesmärkide saavutamiseks. Juhtimise fookus on nihkunud eemale võimule rajatud käsutamisest ning keskendub nüüd strateegilisele planeerimisele, töötajate kaasamisele, koostööle ja tegevuste sihipärasele organiseerimisele ja koordineerimisele.
Juhtimine kui administreerimine.
Administreerimise kui juhtimisteooria vundamendi rajajaks peetakse mehaanikainseneri Frederick Winslow Taylorit, kelle 1911. aastal ilmunud monograafia “The Principles of Scientific Management” pani aluse taylorismile. Taylor lähtud ideest, et tööliste ja ülemate tööprotsesside analüüsimise ja standardiseerimise kaudu on võimalik koostööga tõsta tootlikkust ja efektiivsust. Kuigi taylorismi esmane eesmärk oli tootlikkuse suurendamine, peetakse seda tänapäeval kaasaegse administreerimisteooria aluseks.
20. sajandi alguses kujunes välja administratiivne koolkond, mis uuris esmakordselt süvendatult organisatsiooniteooriat. Kaevandusinsener Henry Fayol avaldas 1916. aastal raamatu „Administration Industrielle et Generale’s", milles ta sõnastas neliteist juhtimispõhimõtet ning viis juhtimisfunktsiooni: 
Aja jooksul on nende funktsioonide olemus muutunud detailsemaks, kuid Fayoli teooria on endiselt mõjukas ka tänapäeva juhtimispraktikas.
1960. aastatel käsitles administreerimisteooriat Ernest Dale’i empiiriline koolkond. Dale leidis, et juhtimist kui administreerimist tuleks uurida mitte üksnes abstraktselt, vaid ka praktiliselt. Tema lähenemine hõlmas reaalsete ettevõtjate ja juhtide kogemuste analüüsi, mille abil ta tuvastas kontekstipõhised juhtimispõhimõtteid. Dale’i teooria käsitleb administreerimist kui rakenduslikku ja kontekstipõhist tegevust, kus juhtimisel tehakse otsuseid vastavalt olukorrale, mitte ainult universaalsete reeglite alusel.
Organisatsiooniteoreetiku Harold Koontz’i „The Management Theory Jungle” kirjeldas administreerimise mõiste vastuolulist kasutamist teaduses. Koontz tõi esile, et teadlased ja praktikud viitasid mõistega nii inimeste juhtimisele kui ka protsesside haldamisele või organisatsioonilisele käitumisele, kuigi reaalsuses peaks neid käsitlema lahus. Koontzi teooria järgi on administreerimine mitmetahuline ja interdistsiplinaarne nähtus, mille tähendus sõltub kontekstist ja vaatenurgast.
Juhtimise funktsioonid.
"Juhtimisfunktsioonid on juhtimistegevuse põhilised koostisosad, ehk osategevused." – Türk &amp; Siimon, 2004, lk 115 
Traditsiooniliselt on juhtimise funktsioonideks peetud tegevuste strateegilist ja operatiivset planeerimist, jooksvat tegevuste organiseerimist, organisatsiooni mehitamist ja selle liikmete motiveerimist, erinevate tegevuste koordineerimist ja kontrollimist jms. 
Peale eelnevalt mainitud Fayoli tüpoloogia on üks tuntumaid juhtimisfunktsioonide liigitusi Luther Halsey Gulicki akronüümi POSDCORBi kontseptsioon: 
Erialases kirjanduses on eristatud ka juhtimise klassikalisi ja seostavaid funktsioone: 
Seostav funktsioon otsustamine on seotud kolme klassikalise funktsiooniga – planeerimise, organiseerimise ja kontrolliga. Kommunikatsiooni osategevus on seotud kõigi klassikaliste juhtimisfunktsioonidega, kuna nende kõigi täitmiseks on vajalik informatsiooni koguda, töödelda ja edastada, mistõttu ei ole ilma kommunikatsioonita juhtimine mõeldav.
Lisalugemist.
1. Quaquebeke ja Eckloff võtavad enda uurimuses „"Why Follow? The Interplay of Leader Categorization, Identification, and Feeling Respected"” (2013) vaatluse alla liidri kategoriseerimise teooria koos identieedil põhineva lähenemise juhtimises. (Thomas, Martin, Riggio 2013)