tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Aatomijäämurdja

Aatomijäämurdja (ka aatomijäälõhkuja) on jäämurdja, mille jõuallikateks on üks või enam tuumareaktorit.
Tuumalaevad võiksid varustuslaevade abiga merel olla kuni 25 aastat, kuid tegelikult on pikimad tööperioodid 5–6 kuud, mille järel vahetatakse meeskond välja.
Aatomijäämurdjad tegutsevad enamasti Põhja-Jäämeres ja Barentsi meres, sest seal on pikemat aega suured alad jää all.
Esimene Venemaa aatomijäämurdja Lenin valmis 1959, seni viimane – 50 Let Pobedõ – 2007. aastal.
Raskete jääolude tõttu töötas 2011. aasta 26. veebruarist kuni 10. aprillini Soome lahel aatomijäämurdja Vaigatš.
Leeder-sõrmkäpp

Leeder-sõrmkäpp ("Dactylorhiza sambucina") on käpaliste sugukonda sõrmkäpa perekonda kuuluv rohttaim.
Saaremaal kasvas kuni 20. sajandi alguseni leeder-sõrmkäpa kollaseõieline vorm, keda seejärel loeti Eestist kadunud liikide hulka, kuni 2021. aastal avastati Saaremaal teine populatsioon.
Botaanilised tunnused.
Taimede kõrgus ulatub umbes 30 sentimeetrini, õisik on tihe ja paljuõieline ning iga õie alusel on sigimikust pikem leheke – õiekandeleht, mis eristab sõrmkäppasid käpa perekonna esindajatest, kelle õiekandeleht on soomusjas. Vars on lehistunud, kuid tihti puuduvad varre ülaosas sõrmkäppadele tüüpilised kolmnurksed kandelehe taolised lehed. Lehed on lamedad, 5–12 cm pikad ja kuni 3 cm laiad, süstjad, piklik-munajad või äraspidimunajad. Vars on tugev ja õisik üsna tihe. Õitseaeg on leeder-sõrmkäpal mai ja juuni algus. Taime lehed sarnanevad rohkem käpa perekonna esindajatega, hoidudes varre alusele. Esineb nii kollaseid kui ka roosade õitega vorme. Eestis on looduslikult esinenud vaid kollase õiega vorm.
Levik ja elupaik.
Leeder-sõrmkäpp on Euroopa levilaga liik, mis kasvab mägedes, vaid Läänemere ümbruses leidub taime ka tasandikel. Ahvenamaal ja Gotlandil kasvab leeder-sõrmkäpp niitudel. Levila on jaotunud kaheks suuremaks alaks. Skandinaavia osaareaal hõlmab Skandinaavia lõunaosa ja Põhja-Taani, idapoolseim osa ulatub Ahvenamaale ja Turu saarestikku. Põhiareaal ulatub Kesk-Saksamaalt Sitsiiliani ja Loode-Hispaaniast Kirde-Ukrainani. Puudub Briti saartel.
Hävimine ja taastamiskatse Eestis.
Viimase teadaoleva Lääne-Saaremaal Austlas kasvava leeder-sõrmkäpa üsna rohkearvuka populatsiooni korjasid taimehuvilised tühjaks 1901. aastal. Herbaarnäidised on säilinud Riias ja Peterburis. Leeder-sõrmkäpa populatsiooni taastamiseks tõi Eesti Orhideekaitse Klubi 27. mail 1989 Ahvenamaalt 27 taime. Need istutati 28. mail Saaremaale, luues kaks väikest populatsiooni. Ettevõtmine ei andnud elujõulist asurkonda ning praeguseks on järele jäänud vaid paar mitteõitsvat taime.
2021. aasta juunis avastati Saaremaal teises kohas paarisajal ruutmeetril sadakond taime. 2022. aastal täpsustati, et selles kasvupaigas on üle tuhande taime.
Lutikkäpp

Lutikkäpp ("Orchis coriophora") on käpaliseliik, mida esines Eestis veel 19. sajandil. 
Taim kasvab 15–40 cm kõrguseks. Kirjudel õitel on terav nokataoline tipp. 
Liik on nimetuse saanud ebameeldivat lutikahaisu meenutava lõhna järgi.
Kasvab niitudel, ka puisniitudel. Viimased Eestist pärit herbaareksemplarid pärinevad Saaremaalt. Liik on kadumas ka endistelt kasvukohtadelt Kesk-Euroopas, rohkem on teda leida Vahemere-äärsetes riikides.
Väike-laukhani

Väike-laukhani ("Anser erythropus") on arktilises tundras ja metsatundras pesitsev ning üle maailma ohustatud ja kaitstav haneliik.
Välimus.
Valge lauba ja mustade kõhuvöötidega hani sarnaneb väga suur-laukhanega. Nokk on lühike, kolmnurkse kuju ja sügavroosa värvusega. Väike-laukhane tiivad on pikad ja tiivaotsad ulatuvad seisval linnul üsna selgesti üle saba serva, suur-laukhanel on tiivaotsad sabaga ühepikkused. Jalad on oranžid. Kõige parem tunnus määramiseks on erekollane rõngas ümber silma. Pea ja kaela ülaosa on väike-laukhanel tume hallikaspruun. Kaela alaosa ja rind on veidi heledamad. Kõhul esinevad tumedad laigud on erineva suurusega. Selg on tumepruun, aga siiski mitte nii tume kui pea ja kaela ülaosa. 
Levik.
Ajalooliselt hõlmab nende levikuala kogu Euraasia mandri põhjaosa. Tänapäevaks on väike-laukhanede Euroopa-osa pesitsusareaal kokku kuivanud väikesteks laikudeks Põhja-Norras, Koola poolsaarel ja mingil määral ka Rootsis. Läänepoolne põhipopulatsioon pesitseb Uraali põhjaosas ning Jamali ja Taimõri poolsaarel. Idapoolne põhipopulatsioon pesitseb Ida-Siberis. Väike-laukhanede teadaolevad talvitusalad asuvad Euroopa kaguosas, Lähis-Idas ja Hiinas. Eestis väike-laukhaned ei pesitse, aga tähelepanuväärne osa Euroopa asurkonnast rändab siit kevaditi läbi ja peatub eeskätt Lääne-Eesti rannaniitudel ja põldudel.
Seisund ja kaitse.
Viimase sajandi jooksul on väike-laukhane ligi 10 000 paarist koosnev populatsioon vähenenud 20–30 paarini Fennoskandias. Väike-laukhani on üle maailma määratletud kui ohustatud liik ja Euroopas kui eriti ohustatud liik; Eesti 2004. aasta looduskaitseseadus käsitleb väike-laukhanesid I kaitsekategooria liigina. Väike-laukhaned kuuluvad Euroopa Liidu linnudirektiiv I lisa, Bonni konventsiooni I lisa ja Berni konventsiooni II lisa liikide hulka. Väike-laukhanede kaitse tagamisel rändepeatuspaikades on esmajärjekorras vaja tagada suurte lagedate rannaniidualade säilimine, kus hanedel on võimalik rändeteel puhata, süüa ja ööbida. Üks peamistest raskustest väike-laukhanede kaitsel on nende ülisuur sarnasus suur-laukhanedega ("Anser albifrons"), kes on tavalised jahilinnud ja välitingimustes väike-laukhanedest praktiliselt eristamatud. Eestis korraldatakse väike-laukhane kaitset 2009–2013 tegevuskava alusel.
Tuuled Tartumaalt

Tuuled Tartumaalt oli aastatel 1986–1993 Kanadas Torontos ilmunud eestikeelne ajakiri, Toronto Tartlaste Seltsi häälekandja. Toimetaja oli Ene Runge.
Ajakiri ilmus kaks korda aastas.
Periskoop (ajakiri)

Periskoop oli aastatel 1983–1986 Rootsis Älvsjös ilmunud eestikeelne poliitika- ja ajalooajakiri, mille väljaandja ja toimetaja oli Margus Reemets.
Aastatel 1983–1984 ilmus ajakiri 3 korda aastas, 1985. aastal 2 korda aastas ja 1986. aastal 1 kord aastas.
Onu Robert

Onu Robert (õieti Robert McPart, inglise keeles Scrooge McDuck) on tegelane, kes esineb paljudes Walt Disney Company koomiksites ja multifilmides.
Onu Robert on vana antropomorfne part valge sulestiku ning kollase noka ja jalgadega. Ta kannab tavaliselt punast või sinist kuube ja musta torukübarat, näpitsprille ja kedrisid. Ta on väga rikas, aga ihne, eriti varasemate aastate kujutuses. Hilisemal ajal on teda hakatud kujutama heldemana. Ta on Piilupart Donaldi emapoolne onu.
Tegelase lõi 1947. aastal koomiksikunstnik Carl Barks.
Ajakirja Forbes 2007. aastal koostatud maailma kõige rikkamate väljamõeldud tegelaste edetabelis võitis Onu Robert esikoha.
Oise'i departemangu haldusüksuste loend

Oise'i departemangu haldusüksuste loetelu toob ära Oise'i departemangu haldusüksused. Lisaks on toodud ka INSEE kood.
Kantonid.
Departemangus on kokku 21 kantonit. Vallad Beauvais (kogupindalaga 33,31 km²) ja Compiègne (kogupindalaga 53,10 km²) on jagatud mitme kantoni vahel. Igasse kantonisse mille vahel on vald jagatud kuulub ka kindel territoriaalne osa vallast. Kursiivis on toodud jagatud vallaga kantonite pindala kus puudub jagatud valla osa kantoni kogupindalast. Vallad mille osad moodustavad ise kantoni jäävad andmete puudusel ilma pindala välja toomata.
Beauvais.
Auneuili kanton
Beauvais-Edela kanton
Beauvais-Kirde kanton
Beauvais-Loode kanton
Chaumont-en-Vexini kanton
Coudray-Saint-Germeri kanton
Crèvecœur-le-Grand' kanton
Formerie' kanton
Grandvilliersi kanton
Marseille-en-Beauvaisise'i kanton
Méru kanton
Nivillersi kanton
Noailles'i kanton
Songeonsi kanton
Clermont.
Breteuili kanton
Clermonti kanton
Froissy kanton
Liancourti kanton
Maignelay-Montigny kanton
Mouy kanton
Saint-Just-en-Chaussée kanton
Compiègne.
Attichy kanton
Compiègne-Edela kanton
Compiègne-Kagu kanton
Compiègne-Põhja kanton
Estrées-Saint-Denisi kanton
Guiscardi kanton
Lassigny kanton
Noyoni kanton
Ressons-sur-Matzi kanton
Ribécourt-Dreslincourti kanton
Senlis.
Betzi kanton
Chantilly kanton
Creil-Lõuna kanton
Creil-Nogent-sur-Oise'i kanton
Crépy-en-Valois' kanton
Montataire'i kanton
Nanteuil-le-Haudouini kanton
Neuilly-en-Thelle'i kanton
Pont-Sainte-Maxence'i kanton
Senlise kanton
Savoia departemangu haldusüksuste loend

Siin on toodud ära Savoia departemangu haldusüksused. Loetelus on toodud ringkonnad, kantonid ja vallad vastavalt nende kuuluvusele. 
Kantonid.
Departemangus on kokku 19 kantonit. Vallad Aix-les-Bains (kogupindalaga 12,62 km²), Albertville (kogupindalaga 17,54 km²) ja Chambéry (kogupindalaga 20,99 km²) on jagatud mitme kantoni vahel. Igasse kantonisse mille vahel on vald jagatud kuulub ka kindel territoriaalne osa vallast. Kursiivis on toodud jagatud vallaga kantonite pindala kus puudub jagatud valla osa kantoni kogupindalast. Vallad mille osad moodustavad ise kantoni jäävad andmete puudusel ilma pindala välja toomata.
Castelnau hiiglane

Castelnau hiiglane oli väidetavalt pikim elanud inimene.
1890. aastal leidis Georges Vacher de Lapouge Castelnau-le-Lezi neoliitiliselt kalmistult kolm luufragmenti, mille omaniku kogupikkuseks arvutas ta 3,5 meetrit. Tänapäeval pole selle kinnitamiseks ühtegi uuringut tehtud.
Avastus.
Antropoloog Georges Vacher de Lapouge avastas luud Prantsusmaalt Castelnau-le-Lezi pronksiaegsest surnuaiast 1890. aasta talvel. Tema leidudest avaldati samal aastal artikkel ajakirjas La Nature. De Lapounge'i arvates võis hiiglase tõenäoline pikkus olla 3,5 meetrit ja luud võisid pärineda neoliitilisest perioodist, sest need leiti pronksiaegse kalmu põhjast. Artiklisse lisatud fotol oli näha hiiglase õlavarre-, sääre- ja reieluud kõrvuti normaalsuuruses luudega.
Oma artiklis kirjeldab de Lapouge luid detailselt: "Ma pean ebavajalikuks märkida, et need luud on vaieldamatult inimese omad, vaatamata nende tohutule suurusele. /---/ Esimene [leid] on reieluu telje keskmine osa, 14 sentimeetrit pikk, peaaegu silindrikujuline, ja luu ümbermõõt on 16 sentimeetrit. /---/ Teine tükk on sääreluu keskmine ja ülemine osa. /---/ Ümbermõõt selle sidekoe juures on 13 sentimeetrit, /---/ fragmendi pikkus on 26 sentimeetrit. /---/ Kolmas, väga ringikujuline, on tublide anatoomide arvates õlavarreluu alumine osa. /---/ Need luud olid enam kui kaks korda suuremad kui nendele vastavad normaalse suurusega luud. Hinnates anatoomiliste punktide tavalisi intervalle, on nende pikkus samuti kahekordne. /---/ Käsitletava subjekti pikkus võis tõenäoliselt olla 3,5 meetrit."
Georges Vacher de Lapouge kirjutab, et Castelnau kalmistult leidis ta veel puuduva otsmikuga kolju aluse. See võis kuuluda noorele, umbes 18-aastasele mehele ning selle mõõtmed olid suuremad kui kõikidel seni teada olevatel koljudel, kaasa arvatud polüneeslaste omadel. 11. leheküljel ennustas ta poisi pikkuseks "tublisti üle kahe meetri". Kolju omadused olid tüüpilised aaria rassist Lozère'i dolmeni inimestele, kellel olid muu hulgas pikad pead.
Castelnau hiiglase luid on uuritud Montpellier' ülikoolis: anatoomide abiga tegid seda zooloogiaprofessor Armand Sabatier ja paleontoloogiaprofessor Delange, 1892. aastal uuris neid hoolikalt patoloogilise anatoomia professor Paul Louis André Kiener. Ta leidis, et hiiglane esindas küll väga pikka rassi, ent arvas, et luude pikkus on tavatu ning tõenäoliselt on tegu ebanormaalse kasvuga. See tõstatas mütoloogiliste hiidude küsimuse, kuid ei lahendanud päritoluprobleemi.
1894. aastal mainiti ajakirjanduses rohkemate luude leidu eelajalooliselt kalmistult Montpellier'st (5 km Castelnaust) Prantsusmaal, kui töölised seal veehoidlat kaevasid. Sealt olevat leitud koljusid ümbermõõtudega 71, 78 ja 81 sentimeetrit. Leiti ka väga suuri luid, mis olevat kuulunud 3–4,5 meetrit pikale inimesele. Luud viidi täpsemateks uuringuteks edasi Pariisi Akadeemiasse.
Karbanioon

Karbanioon on teatud tüüpi orgaanilises reaktsioonis esinev aktiivne intermediaat (väga reaktsioonivõimeline ja lühiealine), milles süsiniku aatomil on vaba elektronpaar ja negatiivne laeng.
Karbanioon omab trigonaalset püramidaalset geomeetriat.
R3C-H + B- → HB, kus B on alus
Zack Conroy

Zack Conroy (sündinud 19. aprill 1985 Portsmouthis New Hampshire'is) on USA näitleja.
JPMorgan Chase

JPMorgan Chase &amp; Co. on Ameerika Ühendriikide päritolu rahvusvaheline pank, mis moodustati aastal 2000 Chase Manhattan Banki ühinemisel John Pierpont Morgani asutatud J.P. Morgan &amp; Co. pangaga.
JPMorgan Chase'i aktsiad on noteeritud New Yorgi börsil (sümbol JPM), aktsia hind kuulub Dow Jonesi indeksi koosseisu. 
Bank of America, Citigroup, Wells Fargo ja JPMorgan Chase moodustavad Ameerika Ühendriikide pankade niinimetatud suure neliku ("Big Four"). 2009. aastal oli neis neljas pangas kokku 39 protsenti kõigist USA pangaklientide hoiustest.
2008. aasta märtsis ostis JPMorgan Chase raskustesse sattunud investeerimispanga Bear Stearns. 
Septembris 2008 sattus raskustesse seni hoiu-laenuühistule kuulunud pank Washington Mutual, mille Ameerika Ühendriikide valitsus üle võttis ja mille pangandusega tegelevad tütarettevõtted JPMorgan Chase'ile müüs.
Philipp Mißfelder

 
Philipp Mißfelder (25. august 1979 Gelsenkirchen – 13. juuli 2015) oli Saksamaa poliitik (CDU). Aastatel 2002–2014 oli ta Saksamaa Junge Unioni esimees, alates 2005. aastast Saksamaa Bundestagi liige ning alates 2009. aastast CDU/CSU Bundestagi fraktsiooni välispoliitika kõneisik.
Haridus.
Pärast Märkische Schule lõpetamist Bochum-Wattenschiedis 1999. aastal oli ta sõjaväes. 2008. aastal lõpetas Mißfelder Berliini Tehnikaülikooli ajaloo erialal (magistritöö publitsist Maximilian Hardenist) ning olles Bundestagi liige, tegutses ka kirjastuses teNeues.
Parteiline karjäär.
Mißfelder astus 1993 Junge Unioni (JU) ja 1995 CDU-sse ning oli 1998–2000 Õpilaste Liidu (Schüler Union) esimees. Alates 1999 kuulus ta CDU juhatusse. 18. oktoobril 2002 valiti ta Junge Unioni esimeheks ja aastal 2010 Potsdamis valiti ta uuesti samale ametipostile. Mißfelder on alates 2006. aastast Konrad Adenaueri Fondi liige ja alates 2008. aastast Euroopa Rahvapartei (EVP) juhatuse aseliige.
Alates 2008. aasta algusest juhtis Mißfelder koos Seenioride Liidu (Senioren Union) esimehe Otto Wulfiga CDU töögruppi „Generatsioonide solidaarsus“, mis pühendub Noorte ja Vanade koostööle. Initsiatiivtoimkonna raames toimusid ühised valimiskampaania üritused Bundestagi valimistel 2009 ja ka liidumaa valimistel (Nordrhein Westfalen) 2009. Alates 2008. aasta detsembrist oli ta Presiidiumi liige, olles seega ka Presiidiumi noorim liige. Viimati kinnitati ta samale ametipostile CDU parteikongressil Karlsruhes novembris 2010.
Saksa Bundestagi liige oli Philipp Mißfelder 2005. aastast. Pärast valimisi 2009 valisid CDU/CSU saadikud ta oma fraktsiooni välispoliitika kõneisikuks. Nimetatud ameti raskuspunktid on suhted Venemaaga, Hiina Rahvavabariigiga ja Saksamaa Liitvabariigi toorainega varustamine.
Poliitiline suundumus.
Mißfelder tõi erakonnasisestes programmilistes debattides esile ikka ja jälle Junge Unioni konservatiivset suunda. 2007. aasta sügisel esitles ta dokumenti „Moodne kodanlik konservatism – miks Junge Union üha enam oma juurtele mõtlema peab“.
Philipp Miβfelder kuulus Saksa-Briti Ühingu Königswinteri konverentside korralduskomiteesse, Saksa Välispoliitika Ühingu presiidiumi täidesaatvasse komiteesse (DGAP) ning sihtasutusse Atlantik-Brücke (Atlandi sild).
Isiklikku.
Philipp Mißfelder oli 2006. aastast alates abielus ja aastast 2009 tütre isa. Ta oli roomakatoliku usku.
Nanny

"Nanny" (inglise keeles "The Nanny") on USA-s aastatel 1993–1999 telejaama CBS jaoks toodetud komöödiasari lapsehoidja Fran Fine'ist. Sarja stsenaristid on nimiosa mänginud Fran Drescher ja tema toonane abikaasa Peter Marc Jacobson.
Esimeses osas töötas juudi päritolu kosmeetik Francine Joy "Fran" Fine oma poiss-sõbra Danny Imperiali juures Queensi linnaosas. Kui Danny jättis ta maha ja vallandas ühekorraga, töötas ta algul kosmeetikatoodete proovireisijana. Kord sattus ta Broadway produtsendi Maxwell Sheffieldi ukse taha, kes pidas teda lapsehoidja kandidaadiks. Nii sai Fran Sheffieldide kolme lapse – Maggie, Brightoni ja Gracie – lapsehoidjaks. Ta võitis laste südamed, ehkki nood olid varem mitu lapsehoidjat suutnud eemale peletada.
Krediidiasutus

Krediidiasutus (ka: "laenuasutus") on pank või ühistupank.
Pank ja ühistupank erinevad omandivormi poolest. Pank on aktsiaselts, millel on krediidiasutuse tegevusluba. Ühistupank on hoiu-laenuühistu, millel on krediidiasutuse tegevusluba.
Arno Tamm

Arno Tamm (sündinud 13. detsembril 1985 Tartus) on eesti muusik ja näitleja.
Haridus.
Arno Tamm on lõpetanud 2010. aastal Tartu Ülikooli Viljandi Kultuuriakadeemia "jazz"-muusika erialal. 
Muusikaline tegevus.
Muusikateatris.
Ta on osalenud sellistes muusikateatri suurprojektides nagu Nargen Festivali ja VonKrahli "Eesti naiste laulud" (2006) ja "Eesti meeste laulud" (2008). Vanemuise ja NO99 lavastuse "Ruja" oli ta Margus Kappeli osatäitja (2008); Nukuteatri "Libahunt" (2011). 
Muusika esitajana.
Osalenud eesti pärimusmuusika üheks lipulaevaks tituleeritud ansamblis Paabel ja "a cappella" muusikat viljelevas ansamblis Estonian Voices. Musitseerib oma sooloprojektis ja postrokki viljelevas ansamblis Levski.
Muusikapedagoogina.
Olnud õpetaja Viljandi Muusikakoolis ja Räpina Muusikakoolis. Õpetab Tartus Heino Elleri Muusikakoolis pärimusmuusika kitarri, ansamblimängu, improvisatsiooni ja arranžeerimist.
Gaston Henry-Haye

Gaston Henry-Haye (6. veebruar 1890 Wissous – 16. oktoober 1983 Pariis) oli Prantsuse diplomaat ja poliitik.
Ta oli aastatel 1928–1935 saadikutekoja, aastatel 1935–1944 senati liige ja aastatel 1935–1944 ka Versailles' linnapea. 1940–1942 oli ta Prantsusmaa suursaadik USA-s, kuid arreteeriti USA võimude poolt. 1944. aastal lubati tal naasta Prantsusmaale, ähvarduste tõttu põgenes ta Lõuna-Ameerikasse, kuhu jäi kuni 1950. aastani.
Wacław Grzybowski

Wacław Grzybowski (4. aprill 1887 Zamiechów, Jarosławi maakond – 30. detsember 1959 Pariis) oli Poola poliitik ja diplomaat.
Ta oli Poola seimi liige aastail 1927–1935 ja suursaadik Moskvas aastail 1936–1939.
John Pierpont Morgan

John Pierpont Morgan (17. aprill 1837 Hartford, Connecticuti osariik – 31. märts 1913 Rooma, Itaalia) oli Ameerika Ühendriikide investeerimispankur ja kunstikollektsionäär, panga J.P. Morgan &amp; Co. asutaja. Ta oli USA „kullatud ajastu“ üks esinduslikumaid ja tuntumaid magnaate.
Vangalased

Vangalased ("Vangidae") on Madagaskaril ja Komooridel levinud värvulistesugukond.
Välimus.
Vangalased on väikesed ja keskmise suurusega värvulised, pikkusega 12–32 cm.
Nende keha on jässakas, sulestikus leidub valget, musta, pruuni ja halli. 
Vangalased eristuvad üksteisest suuresti noka kuju ja suuruse poolest ning sellest tulenevalt ka toiduotsimisviiside poolest – vangalased on ehe adaptiivse radiatsiooni näide. Paljudel liikidel on õgijate omaga sarnanev tugev konksja tipuga nokk. Eriti jäme nokk on suurnokk-vangal ("Euryceros prevostii") (samas liigi "Falculea palliata" nokk on pikk ja kõver).
Eluviisid.
Vangalased elutsevad metsas või võsastikus, mitme liigi elupaik on Madagaskari lääneosa kuivades heitlehistes metsades.
Mõni liik asustab saare edelaosa astelvõsa. Kõik vangalased on paiksed.
Vangalased toituvad roomajatest, konnadest ja putukatest. Nad ehitavad puu otsa kausja pesa. Pesa ehitatakse okstest, puukoorest, juurtest ja lehtedest.
Kaitse.
Mitmeid liike ohustab elupaikade kadu.
Süstemaatika.
Vangalaste sugulussidemed teiste värvuliste sugukondadega on ebaselged.
Neid on varem arvatud lähedasteks õgijalastele.
Viited.
BirdLife
Adaptiivne radiatsioon

Adaptiivne radiatsioon (ka adaptiivradiatsioon, ökoloogiline divergents, ökoloogiline lahknemine, kohastumuslik radiatsioon) on ühest eellasgrupist lähtuv uute liikide või liigigruppide tekkimine, mis erinevad märgatavalt mingite funktsionaalsete tunnuste poolest. 
Tuntud adaptiivse radiatsiooni näide on Darwini vindid.
Siim Aimla

Siim Aimla (sündinud 1. novembril 1974) on eesti muusik, koorijuht ja muusikapedagoog.
Siim Aimla õppis 1982–1993 Tallinna Muusikakeskkoolis ja 1993–1995 Eesti Muusikaakadeemias.
Üks tema õpilasi saksofoni alal on olnud Kristjan Mazurtšak.
Isiklikku.
Siim Aimla on Priit Aimla poeg.
Siim Aimlal on kolm last.
Isabelle Nicoloso

Isabelle Nicoloso-Verger (sündinud 13. veebruaril 1961 Domont'is) on endine Prantsuse trekirattur, 1985. aasta sprindi maailmameister. 1987. aastal jäi ta vahele dopingu tarvitamisega, mille eest teda karistati üksnes 6-kuulise võistluskeelu ja 1000-frangise (umbes 150 eurot) rahatrahviga.
Viiu Härm

Viiu Härm-Rummo (sündinud 3. juulil 1944 Tallinnas) on eesti näitleja ja luuletaja.
Härm on õppinud Tallinna 29. Mittetäielikus Keskkoolis 1951–1958, Tallinna 7. Keskkoolis 1958–1962 ja Tallinna Riikliku Konservatooriumi lavakunstikateedris 1962–1965 (2. lend). 
Ta on mänginud kokku neljas filmis: "Õhtust hommikuni" (1962), "Ühe katuse all" (1963) ja "Mäed kui valged elevandid". Lilli Prometi novelli järgi loodud filmis "Tütarlaps mustas" (1967) mängis teist naisosa Paulat.
Ta oli lavakunstikateedri II lennu lõpetajana 13. augustil 1965 moodustatud Eesti NSV Riikliku Noorsooteatri asutajaliikmete hulgas ja töötas seal 1971. aastani.
Tegutseb ka fotokunstnikuna.
Isiklikku.
Tema vend Tiit Härm on balletitantsija. 
Viiu Härm on abielus Paul-Eerik Rummoga, neil on tütred Lilit, Tiiu-Liisa ja Viiu-Marie.
Olev Oja

Olev Oja (16. detsember 1935 Viljandi – 10. aprill 2023) oli eesti koori- ja orkestrijuht ning muusikapedagoog.
Ta õppis aastatel 1954–1958 Tallinna Muusikakoolis Laine Karindi klassis koorijuhtimist ja muusikateooriat, 1958–1963 Tallinna Riikliku Konservatooriumis Gustav Ernesaksa klassis koorijuhtimist ning 1966–1970 Roman Matsovi klassis orkestridirigeerimise eriala. Olnud Riikliku Akadeemilise Meeskoori peadirigent, juhatanud laulupidudel koore aastast 1975. 
Oja töötas aastatel 1974–2005 Eesti Muusika- ja Teatriakadeemias koorijuhtimise ja kooripartituuri lugemise õppejõuna. Tema õpilaste hulgas olid näiteks Aavo Ots, Vello Pähn, Arvo Volmer, Aivo Välja ja Tarmo Vaask.
Olev Oja suri 10. aprillil 2023 87-aastaselt. Tema ärasaatmine toimus 23. aprillil Eesti Muusika- ja Teatriakadeemia suures saalis.Maetud Tallinna Metsakalmistule, heliloojate ja muusikute künkale.
Frederick Chiluba

Frederick Jacob Titus Chiluba (30. aprill 1943 Kitwe – 18. juuni 2011 Lusaka) oli Sambia poliitik.
2. novembrist 1991 kuni 2. jaanuarini 2002 oli ta Sambia president.
Enne poliitikasse siirdumist oli ta ametiühinguliider.
Frederick Chiluba kuulus parteisse Liikumine Mitmeparteilise Demokraatia eest, mille loomisel ta 1990. aastal osales. Aastal 1991 valiti ta presidendiks. Aastal 1996 valiti ta tagasi teiseks ametiajaks. Enne teise ametiaja lõppu püüdis ta ebaõnnestunult muuta põhiseadust, et see lubaks tal kandideerida ka kolmandaks ametiajaks.
Juulist 2001 kuni oma ametiaja lõpuni oli Chiluba Aafrika Ühtsuse Organisatsiooni peasekretär.
Pärast ametiaja lõppu esitati Chilubale süüdistus riigi raha kõrvaldamises kümnete miljonite USA dollarite väärtuses. Aastal 2007 mõistis Londoni kohus ta süüdi, kuid hiljem väidetavalt leiti raha üles ning 2009. aastal võeti kõik Chiluba vastu esitatud süüdistused tagasi.
Etruski kaheteistkümne linna liit

Etruskidel oli Etruria maakonnas 8.–3. sajandil 12 linna . 
Etruski kaheteistkümne linna liit oli etruskide 12 linna liit, mida sidus peamiselt usuline ühtekuuluvus.
Nendest linnadest 11 on Caere (Cerveteri), Capua, Clusium, Felsina, Perusia (Perugia), Populoonia, Spina, Tarquinii (Tarquinia), Veiji, Volaterrae (Volterra), Volsinii.
Aare Kruusimäe

Aare Kruusimäe (sündinud 27. juunil 1972) on eesti helilooja.
Kruusimäe on lõpetanud Kuressaare 2. Keskkooli, õppinud 1991–1993 Georg Otsa nimelises Tallinna Muusikakoolis Alo Põldmäe juhendamisel klassikalist laulu, muusikateooriat ning loomingut. 1997. aastal lõpetas ta Eesti Muusikaakadeemia kompositsiooni erialal Raimo Kangro õpilasena. 
Ta on Eesti Heliloojate Liidu liige alates 1999. aastast. 
Kruusimäe töötab aastast 2000 Eesti Rahvusmeeskoori kutselise lauljana (bass) ning tegeleb vokaalimprovisatisooniga ansamblis Improloo.
Kruusimäe teosed on kõlanud Eesti muusika päevadel, Suure-Jaani muusikafestivalil, Paide raemuusika festivalil ja Eesti noorte heliloojate festivalil. XXV üldlaulupeol esitasid ühendkoorid Jaan Krossi "Maailma avastamine", mille Kruusimäe on viisistanud.
Toomas Voll

Toomas Voll (sündinud 17. juunil 1958 Kilingi-Nõmmes) on eesti helilooja, vokaalpedagoog ja koorijuht. 
Voll on lõpetanud Pärnu Lastemuusikakooli, õppinud Tallinna Riiklikus Konservatooriumis muusikapedagoogika-koorijuhtimise erialal. Omab koorijuhi V kvalifikatsiooni kutsetunnistust. 
Töötab Pärnu Muusikakoolis koorimuusika ja hääleseade õpetajana. 
Juhatanud Pärnu segakoori Endla, Kammerkoori Matone, Viljandimaa kammerkoori, Pärnu kammerkoori Ave Canto. Praegu juhatab Pärnu Muusikakooli neidudekoori Argentum Vox, üle-eestilise neidudekoori Leelo vilistlaskoori Leelo Vol.2., Tallinna Ülikooli naiskoori. 
Ta oli 1997., 2002. ja 2007. aasta noorte laulupeo ning 1999. aasta üldlaulupeo lastekooride liigijuht, 2009. aasta üldlaulupeol juhatas segakooride esituses põimikut Raimond Valgre lauludest. X noorte laulupeol 2011 juhatas neidudekoore. XXVI üldpeol (2014) oli lastekooride ja naiskooride liigidirigent. 2017 juhatas XI noorte laulupeol lastekoore. 
Tema tuntumad solistiõppe kasvandikud on Liisi Koikson, Maarja Soone, Oliver Timmusk, Hedi Maaroos, Laura-Retti Laos, Marta Lotta Kukk, Laura Junson, Kaisa Lillepuu jpt. 
Voll on koostanud ja avaldanud laulukogumikud "Laulud" (2002) ja "Laula või ise" (2007).
Lydia Rahula

Lydia Rahula (sündinud 9. jaanuaril 1948 Paides) on eesti koorijuht ja muusikapedagoog.
Haridus.
Ta on õppinud Viljandi Muusikakoolis akordioni ja Viljandi Kultuurharidustöö Koolis koorijuhtimist ning lõpetanud 1973. aastal Tallinna Pedagoogilise Instituudi koorijuhtimise ja muusikapedagoogika erialal (erialaõppejõud Heino Kaljuste ja Ants Sööt). 
Täiendanud end Norras Carl Høgseti kursustel (1995, 1997), Londonis Royal Festival Hallis (1997), Saksamaal Marktoberdorfis seminaridel „Ligeti tuleb kooli“ jm.
Töö ja looming.
Lydia Rahula esimene töökoht oli Viljandi 5. keskkoolis. Pärast kõrgkooli lõpetamist on ta töötanud Tallinna 21. Kooli muusikaõpetaja-metoodikuna ning juhatanud muusika süvaõppega klasse ja eri vanuseastmete muusikakollektiive. 
1988. aasta septembris asutas Lydia Rahula Tallinna Poistekoori ja kooristuudio. Algusest peale on ta olnud selle koori kunstiline juht ja peadirigent, tema taktikepi all on meesteks sirgunud mitu põlvkonda poisse. Just Tallinna Poistekoori peab ta ka ise oma elutööks.
2003. aastal asutas ta üle-eestilise Eesti Lastekoori ja on ka selle peadirigent.
Metoodika.
Ta kasutab õppetöös relatiivset JO-LE-MI-noodilugemissüsteemi ning peab seda eriti tõhusaks lastele keerukate heliteoste õpetamisel. Selle meetodi abil said 9–12-aastased poisid selgeks ka näiteks aastatel 2017–2022 Tallinna Poistekoori repertuaari kuulunud J. S. Bachi suurvormi, kahetunnise oratooriumi "Johannese passioon", mida koor esitas Iisraelis, Leedus ja mitmel korral Eestis (Tallinnas, Tartus, Rapla kirikumuusika festivalil). 
Laulupeod.
Lydia Rahula on Eesti Kooriühingu mentor ning nõustab laste- ja poistekooride dirigente üle Eesti. 
Laulupidudel on ta oma kooridega osalenud alates 1969. aastast (toona Viljandi 3. 8-klassilise kooli lastekooriga). 
Laulupeodirigendidebüüdi tegi ta 1987. aastal mudilaskooride ees, pärast seda on ta olnud nii laste- kui ka poistekooride dirigent, liigijuht ja eestvedaja. Ainsana on tal laulupeodirigendina vahele jäänud 1990. aasta laulupidu.
Saavutused.
Dirigendipreemiaid on Lydia Rahula pälvinud nii Soomes, Poolas kui ka Eestis, aga ka Venemaal (nt Moskva IX rahvusvahelisel noorte koorifestivalil “Zvutšit Moskva”, 2004).
Tallinna Poistekoor on esinenud 30 välisriigis. Esinetud on koos Viini ja Ameerika ning paljude maailma nimekate poistekooridega. Koor on pälvinud tunnustust Viini, Tolosa, Rimini, Olomouci, Moskva ja Malta rahvusvahelisel koorikonkursil jm.
Õpilased.
Lydia Rahula käe all on muusikaharidust saanud näiteks Uku Suviste, Koit Toome, Artjom Savitski, Mikk Saar, Mikk Mäe, Marti Tärn, Karl-Ander Reismann, Kelli Uustani, Lauri Liiv, Karl-Erik Taukar jt. Tema õpilaste seas on olnud ka fotokunstnik Kaupo Kikkas, ajakirjanik Toivo Tänavsuu, korvpallur Kaido Saks, näitleja Evelin Võigemast jpt.
Tunnustus.
2022. aastal valmis temast portreefilm "Lydia" (stsenarist Kaidi Klein, režissöörid Hermes Brambat ja Tarvo Mölder).
Isiklikku.
Lydia Rahula abikaasa on Tõnis Rahula (sündinud 1947). Nende tütar Teve Rahula (sündinud 1972) töötab lennunduses. Poeg Tomi Rahula (sündinud 1976) on muusik ja koorijuht (sh Tallinna Poistekoori koormeister ja dirigent).
Katrin Viirpalu

Katrin Viirpalu (sündinud 27. märtsil 1968 Ardus) on eesti raadio- ja teleajakirjanik.
Haridustee.
Aastatel 1984–1986 õppis Viirpalu Kose Muusikakoolis muusikat. Lõpetas Kose Keskkooli, hiljem õppis Tartu Riiklikus Ülikoolis ajalugu, mille lõpetas kaugõppes 1996. aastal.
Töökäik.
Enne ajakirjandusse siirdumist töötas ta pool aastat Tallinna Pelgulinna polikliinikus registraatori ja Eesti Vabaõhumuuseumis nooremteadurina. 
Viirpalu on töötanud uudistelugejana Kuku Raadios ning teinud seal saateid "Tuum" ja "Vox Populi". Kuid tema elutööks on saanud töö Eesti Rahvusringhäälingus eeskätt tele-, aga ka raadioajakirjanikuna. Eesti Televisioonis algas tema karjäär 1995. aastal teadustajana, mille kõrvalt hakkas ta kätt proovima toimetaja ja saatejuhina ka muudes telesaadetes. Ta on juhtinud näiteks telesaateid "Kribu Krabu", "Tere hommikust", "Pühapäevitaja", "Tähelaev", "Jõulutunnel". Ta on konfereerinud laulupidu, jaanuaritormis kannatanute abistamiseks korraldatud heategevuskontserti rahvusooperis Estonia jms.
Hooajast 2009/2010 on ta argipäeviti juhtinud ühe saatejuhina Eesti Televisiooni varahommikust otsesaadet "Terevisioon".
2018. aastal jõudis eetrisse tema neljaosaline saatesari "Minu teine mina", mis rääkis ühiskonnas tunnustatud vanemate ja laste suhetest.
Isiklikku.
Tema abikaasa on Mairold Kaus. Nende tütar Iiris Viirpalu on kultuurisemiootik.
Ees-Aasia muuseum

Ees-Aasia muuseum (saksa keeles "Vorderasiatisches Museum Berlin") on maailma tuntumaid arheoloogiamuuseume. Muuseum asub Berliini keskel Spree jõel asuval Museuminseli saarel Pergamoni muuseumi lõunatiiva esimesel korrusel. 
Kogud.
Ees-Aasia muuseumi kogudest suuremat huvi pakuvad Babüloni Ištari värav ja sellega külgnenud protsessioonitee säilinud elemendid, Etemenanki tsikuraadi jäänused, Uruki Eanna ja Anu templite fragmendid, Nebukadnetsar II troonisaali fragmendid. Peale selle on muuseumis hoiul suur hulk pitsateid ja kiilkirjatahvleid.
Ajalugu.
Muuseumis on 14 väljapanekusaali kogupinnaga üle 2000 ruutmeetri, kus eksponeeritakse Saksa ekspeditsioonide käigus Ees-Aasiast saadud arheoloogilisi leide. Eksponaatide vanus ulatub 8000 aastani ja leiud pärinevad territooriumilt, mis vastab tänapäeva Iraagi, Süüria ja Türgi territooriumile.
Muuseumis on Sumeri, Babüloonia, Assüüria ja Ida-Anatoolia kultuuri esindavaid eksponaate. Kogude aluseks on leiud, mis on saadud Urukist, Šuruppakist, Assurist, Hattusast, Amarnast, Halaffist, Samalist, Rusahinilist ja Babülonist. Samuti on muuseumi kogudes hilisemate väljakaevamiste leide Nimrodist, Niinivest, Susast ja Persepolisest, mis esindavad sumerlaste, akadlaste, babüloonlaste, assüürlaste, hetiitide ja aremealaste kultuuri.
Saksa ekspeditsioone rahastas ja pani kokku Saksa Orientaalselts ("Deutsche Orient-Gesellschaft"). Leiud viidi Saksamaale.
Surematud (Ahhemeniidide riik)

"Surematud" (kreeka keeles Ἀθάνατοι, pärsia keeles سپاه جاودان) või "Pärsia surematud" või "Kümme tuhat surematut" oli Ahhemeniidide riigi sõjaväe eliitväeosa, milles oli 10 000 sõjameest. Pärast igat lahingut, kus väeosa kandis inimkaotusi, täiendati väeosa uute meestega, nii et väeosa sõjameeste koguarv jäi alati 10 000 mehe suuruseks. Väeosa ülem oli "hazarapat", kelle ülesanne oli muuhulgas ka komplekteerida kuninga ihukaitsevägi. "Surematute" väeosa koosnes peamiselt pärslastest, kuid võeti ka meedlasi ja eelamlasi.
Samuel George Morton

Samuel George Morton (26. jaanuar 1799 Philadelphia – 15. mai 1851 Philadelphia) oli Ameerika Ühendriikide arst ja etnoloog.
Aastail 1839–1843 oli ta Pennsylvania ülikooli anatoomiaprofessor.
Ta on tuntud eeskätt kranioloogilise uurimistöö poolest.
Kai Leete

Kai Leete (sünninimi Ksenia Karukova; 26. mai 1910 Tartu – 14. märts 1995 Võru) oli eesti rahvatantsupedagoog.
Elulugu.
Enne sõda õppis Tartus balletitantsu. Sõja ajal viibis Brandenburgi koonduslaagris, kust vabanes 1945. aastal. Pärast sõda töötas Valgas teatris Säde näitlejana ja tehnikumis kehalise kasvatuse õpetajana. Õppis rahvatantsu Tallinnas rahvatantsujuhtide seminaris Ullo Toomi juhendamisel. 
Ta oli Võru Pioneeride Maja balletiringi ja rahvatantsurühmade juhendaja ning Võru Kultuurimaja Kannel naisrühma ja segarahvatantsurühma juht.
Tegutses ka Võru Rahvateatri näitlejana.
Kai Leete on mitmete tuntud rahvatantsude autor, sealhulgas "Võrokeste tands", "Haanja miis", "Soome polka", "Kodumaine viis", "Viire takka" jne.
Ta on olnud Võrumaa tantsupidude lavastaja ja üldjuht, üldtantsupidudel liigijuhi assistent .
Mälestuse jäädvustamine.
Kai Leete elust valmis 2010. aastal dokumentaalfilm "Sündinud tantsule. Kai Leete" (režissöör Ruti Murusalu. ETV, 2010).
Kai Leetet on portreteeritud ka Peeter Toominga 1977. aastal valminud dokumentaalfilmis "Aastad". 
Kirjandus.
"Kai Leete tantsud: tantsus on rõõm" (koostaja Maie Pau). Tallinn: Rahvakultuuri Arendus- ja Koolituskeskus, 2002
Märt Agu

Märt Agu (sündinud 19. aprillil 1980) on eesti koreograaf.
Haridus.
Märt Agu on õppinud Tallinna 21. Keskkoolis ja Tallinna Ühisgümnaasiumis ning lõpetanud Tallinna Pedagoogikaülikooli koreograafia erialal.
Karjäär.
Ta on Tallinna Tantsuakadeemia looja ja kunstiline juht ning Märt Agu Tantsukooli kunstiline juht ja õpetaja, Tallinna Tantsuakadeemia rahvatantsurühma Uppsar kunstiline juht, rahvatantsurühma Kuljus 7 kunstiline juht ja Muusikalikooli tantsuõpetaja.
Isiklikku.
Ta on Mait Agu poeg.
Sirruš

Sirruš (akadi keeles "mušḫuššu"), ka babüloonia lohe, on müütiline olend, keda on kujutatud Babüloni linna Ištari väravaehitise bareljeefidel (6. sajand eKr). Sirruš on pika kaela ja pika sabaga soomuskarvaline lohehübriid, kel on lõvi esikäpad ja tagajalgadel kotka küünised. Peas on sarved, keel on nagu maol, turjal on lakk.
Sirruš on Babüloonia peajumala Marduki üks sümboleid.
Saksa arheoloog Robert Koldewey, kes avastas Ištari värava Babülonis arheoloogilistel väljakaevamistel (1899–1917), on oma kirjutistes avaldanud arvamust, et kui sirruš on looduses kunagi ka eksisteerinud, siis peaks teda klassifitseerima linnujalgseks dinosauruseks. Kriidiajastu iguaanodon oleks siis babüloonia lohe lähimaks sugulaseks.
Babüloni protsessioonitee

Babüloni protsessioonitee (ka Babüloni protsessioonitänav või Aibur-šabu) oli Uus-Babüloonia riigi pealinnas Babülonis tähtsaim tänav, ehitatud peajumal Marduki austamiseks.
Kirjeldus.
Protsessioonitänav ei olnud ehitatud liikluseks (seda oli ta teises järjekorras), vaid see oli protsessioonitee Marduki austamiseks. Tee kulges Eufratiga paralleelselt Marduki templi ja tsikuraadikompleksi juurde, kohe Ištari väravast läbimisel tuli mööduda paremale jäävast kuningalossist.
Tänav oli ka kindluste osa. Paremal ja vasakul tõkestasid vaadet tänavat piiravad kõrged, seitsme meetri paksused kindlusemüürid. Sellisel kujul ulatus tänav eelkindlustusest kuni Ištari väravani. Iga vaenlane, kes tahtis tungida linna, pidi liikuma seda tänavat mööda, kuid sel juhul muutus Aibur-šabu talle surmateeks.
Sillutis.
Ištari väravaid läbiv tänav oli kõige esinduslikuma kujundusega ja ühtlasi kõige laiem, sillutatud 7,5 meetri laiuselt kiviplaatide ja tellistega. Tänava laius oli 23 meetrit.
Teekate oli tehtud järgmiselt: loodusliku asfaldiga ülevalatud telliskivikihile paigaldati tänava keskel ruudukujulised lubjakiviplaadid (külje pikkus 1 meeter), tänava servadel paigaldati poole väiksemad plaadid, viirutatud punase ja valge inkrustatsiooniga. Kõik liitekohad olid üle valatud asfaldiga, aga iga kivi allküljel oli raidkirjaline tekst, mis teatas, et Nebukadnetsar, Babüloonia kuningas, oli sillutanud Aibur-šabu šadukiviplaatidega peajumal Marduki protsessiooni jaoks.
Dekoor.
Tänavat piiravad telliskivimüürseinad olid kaunistatud madalal asuva friisiga, mis paigaldati värvilise glasuuriga kaetud madalreljeeftelliskividest. Kujutatud oli ainult üht liiki pühasid loomi – jumalanna Ištari lõvisid. Viimased olid kujutatud laialt avatud hambuliste lõugadega ja lehvivate kollaste või punaste lakkadega. Kokku oli müüridel 120 lõvi ja lõvide ähvardav poos pidi sissetungijale muljet avaldama. Mõju võimendas tolleaegne uskumus, et muinasjutuolendid ja kurjad vaimud eksisteerivad reaalsuses ka tegelikult. Lõvide valgeid või kollaseid reljeefe helesinisel või tumesilisel taustal ilmestavad mustervööndid friisi üla- ja alaservas.
Zeitgeist (täpsustus)

Zeitgeist on saksakeelne sõna, mis tähendab ajavaimu. Zeitgeisti nime kannab ka mitu filmi ja muud ettevõtmist:
Veenuse Projekt

Veenuse Projekt (inglise keeles "The Venus Project") on ameerika futuristi Jacque Fresco loodud organisatsioon, mis pakub välja ressursipõhisel majandusel põhineva plaani rahumeelse ja jätkusuutliku tsivilisatsiooni loomiseks.
Aastatel 2008–2011 oli Veenuse Projekt seotud Zeitgeisti liikumisega.
Zeitgeisti Liikumine

Zeitgeisti liikumine (inglise keeles "The Zeitgeist Movement", lühendatult TZM; saksakeelsest mõistest "Zeitgeist", 'ajavaim') on Ameerika Ühendriikides Peter Josephi rajatud liikumine, mis on kriitiline turukapitalismi suhtes, pidades seda korrumpeerunuks ja raiskavaks. 
Zeitgeisti liikumine sai laiemalt tuntuks alates 2008. aastast seoses Peter Josephi filmiga "Zeitgeist: Addendum". Kuni 2011. aastani oli liikumine seotud Veenuse Projektiga.
Zeitgeisti liikumist on iseloomustatud kui sünteesi New Age'i vaimsusest ja vandenõuteooriast.
Vallo Mänd

Vallo Mänd (20. september 1975, Tartu – 14. jaanuar 2024) oli eesti trompetist.
Ta õpetas trompetimängu Saku Muusikakoolis. 
Ta on esinenud ansambel Kala koosseisus.
Türi–Paide–Tamsalu raudtee

Türi–Paide–Tamsalu raudtee oli 61,4 kilomeetri pikkune kitsarööpmeline raudtee Türi ja Tamsalu raudteejaama vahel. 
Ajalugu.
Türi–Paide kitsarööpmeline raudteeharu ehitati koos Tallinna–Viljandi liiniga ja avati ajutiseks liikluseks oktoobris 1900.
Esimese maailmasõja ajal, 1915. aastal, hakati raudteed pikendama Tapa suunas, kuni laiarööpmelise raudteeni. Kuna Tamsalu lubjatehase tarbeks oli sealsest jaamast läände kitsarööpmeline raudtee juba rajatud, alustati uue kitsarööpmelise raudtee ehitustöid just nimelt sealt – olemasolev raudtee vähendas vajalike ehitustööde mahtu. Mahu vähendamiseks rajati tee olemasolevatele külavaheteedele, ehituseks kasutati varem kokkupandud raudteelülisid. Tee valmis alles 1917. aastaks, kuid sellel puudus oma veerem.
Eesti Vabariigi ajal lõpetati Paide–Tamsalu raudtee ehitus ning sellel hakkas toimuma rongide liiklus. Türi–Paide–Tamsalu raudtee oli kasutusel aastatel 1920–1972. 
Raudteel liikusid reisi- ja kaubarongid. 1937. aastal võeti reisijateveo kiiremaks, mugavamaks ja säästlikumaks muutmiseks kasutusele rööbasbussid Ro-11 ja Ro-12.
Peatused.
Türi–Paide–Tamsalu raudteel olid järgmised peatused: Türi, Kirna (6,4), Paide (12,8), Mäo, Vodja (21,5), Esna (30,1), Järva-Jaani (40,8), Võhmuta (44,3), Vajangu (52,2) ja Tamsalu (61,4 km).
Mootorvagun

Mootorvagun on mootori ja juhtimisseadistega vagun.
Toiteallika järgi jagatakse mootorvaguneid:
Mootorvagunite eelis on suur kiirendus, mistõttu neid kasutatakse lähiliikluses, näiteks trammiliikluses, linnalähiraudteedel ja metroodes nii üksikult kui ka haakevagunitega (vt elektrirong).
Sõitjateveoks kasutatavaid mootorvaguneid nimetatakse ka rööbasbussideks, eriti kui need sõidavad üksi ning neil pole haakevaguneid. 
Paljude linnade lähiliikluses kasutatakse mootorvaguneid, mis sõidavad nii trammiteedel (sealhulgas linnatänavatel) kui ka raudteedel. Neid nimetatakse trammirongideks (inglise keeles "tram-train").
Järva-Jaani raudteejaam

Järva-Jaani raudteejaam oli raudteejaam Türi–Paide–Tamsalu raudteel aastatel 1920–1972. Jaam asus raudtee 41, kilomeetril. Avamisajal jäi jaam Järva-Jaani kihelkonda Järva-Jaani kirikumõisa maadele. Tänapäevase haldusjaotuse järgi jääb jaama asukoht Järva valda Järva-Jaani alevisse. Jaamast on säilinud jaamahoone ja jaamatööliste elamu.
Esimene jaamahoone valmis juba esimese maailmasõja ajal, mil raudteed ehitati. Raudtee ametliku avamise järel ehitati selle asemele uus hoone, mis hävis Teise maailmasõja ajal. Säilinud on sõja järel rajatud kolmas hoone.
Kaardil aastast 1938 on Järva-Jaani ja Esna raudteejaama vahele märgitud veel Õle raudteepeatus.
Paide raudteejaam

Paide raudteejaam oli raudteejaam Türi–Paide–Tamsalu raudteel Paides.
Türi–Paide kitsarööpmeline raudteeharu ehitati koos Tallinna–Viljandi ja Viljandi–Mõisaküla liiniga ning avati ajutiseks liikluseks oktoobris 1900. Avamisel jäi jaam Paide kihelkonda Mäo mõisa maadele, asudes raudtee 12,8 kilomeetril. Eesti Vabariigi ajal pikendati liini Tamsaluni. Esimene vaksalihoone ehitati ühtse tüüpprojekti järgi sarnaselt nt Mõisaküla ja Ruhja hoonetega.
Uue jaamahoone avas teedeminister Nikolai Viitak 9. detsembril 1938.
Funktsionalistlikku arhitektuurisuunda esindanud silikaattellistest hoone ehitati tõenäoliselt Grigori Tumma projekti järgi. Jaamahoones (aadressiga Jaama tn 15) asub nüüdseks Paide bussijaam.
Paide jaamast viis harutee Viraksaarele, mida kasutati turbaveoks.
Paide jaam suleti koos raudteega 1972. aastal.
Vajangu raudteejaam

Vajangu raudteejaam oli raudteejaam Türi–Paide–Tamsalu raudteel aastatel 1920–1972. Peatus asus raudtee 53. kilomeetril. Jaama asukoht jääb tänapäevase haldusjaotuse järgi Tapa valda Vajangu küla maadele.
Rajamise aegu jäi Järva-Jaani kihelkonda Einmanni mõisa maadele. Esimese jaamahoone rajasid Saksa sõjaväelased 1919. aastal. 1936. aastal selle asemele ehitatud jaamahoone on siiani alles. Hoone on ehitatud Hendrik Otlooti projekti järgi analoogselt Kaarli jaamahoonega Mõisaküla–Viljandi raudteeliinilt. Nüüdisajal on jaamahoone eraomanduses ja kasutusel elamuna.
Newcastle upon Tyne

Newcastle upon Tyne ('Newcastle Tyne'i ääres'; sageli lühendatult ka "Newcastle") on linn Kirde-Inglismaal Tyne and Weari linnkrahvkonnas Tyne'i jõe põhjakaldal, 15 kilomeetrit suudmest.
Linn on söekaevanduspiirkonna keskus. 16. sajandil oli Newcastle üks maailma suuremaid laevaehitus- ja laevaremondikeskusi. Nüüdisajal on Newcastle suuresti äri- ja kultuurikeskus.
Newcastle upon Tyne moodustab koos viie Tyne'i ääres asuva linnaga Tyneside'i linnastu (elanikke 880 000), kus elab 80% Tyne and Weari linnkrahvkonna ("metropolitan county") elanikkonnast. Newcastle upon Tyne'i ametlik staatus linnkrahvkonnas on linnkrahvkonna linnaosa ("metropolitan borough"). Tyne and Weari linnkrahvkond kuulub Kirde-Inglismaa piirkonda ("Region of North East England"), Newcastle upon Tyne on selle piirkonna halduskeskus.
Tyneside

Tyneside on linnastu Kirde-Inglismaal, kus elab 80% Tyne and Weari linnkrahvkonna ("metropolitan county") elanikkonnast.
Linnastu osad.
Linnastusse kuuluvad: 
Kõik asulad asuvad Tyne'i jõe kaldal. Linnastus on elab kokku 880 000 inimest. Ainuke suur asula Tyne and Wearis, mis ei kuulu Tyneside'i linnastusse, on Sunderland, mis asub Wearside'is. Kõik nimetatud krahvkonna linnad omavad staatust "metropolitan borough".
Vagun

Vagun on rööbasteel kasutatav veok. 
Vagunid võivad olla järelveetavad või iseliikuvad (näiteks mootorvagunid). Järelveetavad ehk haakevagunid võivad olla reisi- või kaubavagunid. Juhiruumiga haakevagunit nimetatakse juhtvaguniks.
Vene Muusikaühing

Vene Muusikaühing; aastail 1868–1917 Keiserlik Vene Muusikaühing (vene "Русское музыкальное общество"; aastast 1868 "Императорское Русское музыкальное общество") oli 1859. aastal Peterburis loodud ühing, mille juures tegutsesid ka muusikaklassid. Selle asutas Anton Rubinstein.
Vene Muusikaühingu tegevuse tulemusena asutas Anton Rubinstein 1862. aastal Venemaa esimese kõrgema muusikaõppeasutuse, Peterburi konservatooriumi.
Aastal 1860 asutas Antoni vend Nikolai Rubinstein (koos vürst Nikolai Petrovitš Trubetskoiga) Vene Muusikaühingu Moskva osakonna ja sinna juurde muusikaklassid. 1866. aastal avas Nikolai (koos vürst Nikolai Petrovitš Trubetskoiga) venna eeskujul Moskva konservatooriumi.
Rubina soo

Rubina soo (ka Lagesoo, Holdre Lagesoo või Tõrusoo) on soo Valgamaal Tõrva vallas.
Soo pindala on umbes 1200 hektarit. See kuulub Rubina looduskaitseala ja Rubina linnuala koosseisu.
Rubina soo asub moreentasandiku nõos. Tüpoloogiliselt on soo erinevates osades esindatud nii madalsoo, siirdesoo kui ka raba. Turbakihi paksus küünib kuni 9,7 meetrini. Rabas on rohkesti älveid ja laukaid. Leidub ka siirdesoomännikut, madalsookuusikut ja madalsookaasikut.
Koos Veisjärvega on soos 1990. aasta inventuuri andmeil pesitsemas leitud 80 liiki linde. Nende seas on näiteks sellised haruldused nagu väikepistrik ja laululuik, kuid ka kalakotkas, mudatilder, soo-roolind ja punaselg-õgija.
Nikolai Rubinstein

Nikolai Rubinstein (vene Николай Григорьевич Рубинштейн; 29. juuni 1835 Moskva – 23. märts 1881 Pariis) oli juudi soost Venemaa pianist, dirigent ja muusikapedagoog.
Nikolai Rubinsteini vend Anton Rubinstein oli samuti tuntud pianist ja helilooja.
Aastal 1860 asutas Rubinstein Vene Muusikaühingu Moskva osakonna ja selle muusikaklassid. 1866. aastal asutas ta Moskva Konservatooriumi ning oli selle direktor ja professor.
Thiên Đườngi koobas

Thiên Đường on koobas Phong Nha-Kẻ Bàngi rahvuspargis Quảng Bìnhi provintsis Vietnamis.
Koopa geograafilised koordinaadid on .
Kohalik elanik avastas koopa 2005. aastal. Avalikkuse ette jõudis teave koopa olemasolust aga alles 2010. aastal, kui seda uurisid Briti päritolu teadlased.
Thiên Đườngi koopa laius on 30–150 ja kõrgus kuni 80 meetrit ning selle pikkus on 31 km (Vietnami pikim koobas).
Pärnu–Mõisaküla–Viljandi raudtee

Pärnu–Mõisaküla–Viljandi raudtee oli endisest Liivimaa kitsarööpmelisest juurdeveoraudtee Valga–Ruhja–Pärnu raudteeliinist Eesti territooriumile jäänud osa. 
Raudteeliini ehitamine.
Esimese Juurdeveoraudteede Selts sai loa ehitada kitsarööpmeline tee Valgast Pärnusse koos peateest hargneva Viljandi haruteega 23. detsembril 1894. aastal. 
Juurdeveoraudtee ehitamine Eestis algas 1895. aastal. Ehitustööde kava ning projektid koostas ja töid juhtis Pärnu-Tallinna kitsarööpmelise raudtee valitsuse insener Kaspar Kržižanovski. Kitsarööpmelise raudtee pealiin kulges Pärnu ja Valga vahel, esimene rong Pärnust Valka väljus 5. oktoobril 1896 (vkj). 
Raudtee ehituskontor asus esialgu Voltvetis, raudtee remonditöökojad rajati Papiniitu kunagise ketrus-ja kudumisvabriku asukohale. Veeremiremonditöökojas alustati 1896. aastal ka platvormvagunite ehitamist. Hiljem, kui ehitati Waldhofi tselluloosivabrik Papiniitu raudtee veeremitöökodade asemele, koliti need remonditöökojad Laatre harujaama, kuhu tekkis asula, mis 1900. aastal ristiti Mõisakülaks. Kitsarööpmelise tee valitsus asus Pärnus, hiljem Tallinnas. Algselt oli raudteeliinil kolm jaama, neli peatuskohta ja viis nõudepeatust. Hiljem lisandusid uued peatused, osa peatuskohtadest ehitati ümber raudteejaamadeks.
Samal ajal Pärnu–Valga raudtee ehitusega ehitati Mõisaküla–Viljandi kitsarööpmeline harutee (algselt Laatre–Viljandi kitsarööpmeline harutee), mis avati ajutiseks liikluseks 31. jaanuaril ja alaliseks liikluseks 1. augustil 1897. 
1898. aastal hakati pikendama kitsarööpmelist raudteed Viljandist Tallinna. Valmimisel 1901. aastal kujunes see peamiseks teeks ja 16. veebruari 1901 määrusega nimetati Pärnu-Tallinna Juurdeveo Raudteeks, sellal kui Mõisaküla ja Valga vaheline lõik kujunes haruteeks. Aastal 1899 sõitis esimene rong uuel teel Tallinnast Hagudisse, järgmise aasta suvel avati liikluseks kogu uus 166 kilomeetri pikkune tee, sügisel ka Türilt Paidesse viiv harutee..
1923. aastal läks kitsarööpmelise raudtee omandiõigus ostu teel Eesti Vabariigile. 1923. aastal moodustati kitsarööpmeliste raudteede ekspluatatsiooniks Teedeministeeriumi juurde Pärnu-Tallinna raudteevalitsus. 18.08.1926 Valitsuse otsusega Teedeministeeriumi Pärnu-Tallinna kitsarööpmelise raudtee valitsus likvideeriti ja kitsarööpmelised raudteed läksid 1918. aastast moodustatud Raudteevalitsuse alluvusse.
Sõjaeelse Eesti Vabariigi ajal läbis Pärnu–Valga reisirong alates Mõisakülast Läti territooriumi, mistõttu oli mitu korda päevakorral paralleelse ühenduse loomine Abjast läbi Tõrva Valka. Ehitust alustati 1939. aastal, kuid see jäi lõpetamata.
Kitsarööpmeline raudteeharu Mõisaküla ja Viljandi vahel suleti 3. juunil 1973.