Euroopa kontsert

Euroopa kontsert (ka "rahvusvaheliste suhete Viini süsteem"), vahel ka Viini kongressi järgi kongressi süsteem, oli Euroopas kehtinud jõudude tasakaal, mis kestis Napoleoni sõdade lõpust 1815. aastal kuni Esimese maailmasõja alguseni 1914. aastal.
Kontserdi ajavahemikku tuntakse ka Briti rahu ("Pax Britannica") nime all. Briti rahule eelnes Suure Prantsuse sõjaga (1792–1815) lõppenud Prantsusmaa ja Suurbritannia vaheline Teine saja-aastane sõda (1689–1815) ning sellele järgnes Teine kolmekümneaastane sõda (1914–1945). 
Euroopa kontserdi aega jagatakse kolmeks: restauratsooni aeg (1815–1848), reformide aeg (1848–1871) ja rivaliteedi (militariseerimise) aeg (1871–1914). Kahte esimest Viini kongressile järgnenud osa (1815–1871), kui Euroopas domineerisid viis suurriiki (Austria, Prantsusmaa, Preisimaa, Venemaa ja Suurbritannia), tuntakse kongresside süsteemi (kongressi-süsteem) ja Viini (kongressi) süsteemi nimede all. Restauratsiooni aega tuntakse omakorda ka Austria välisministri (1808–) ja kantsleri (1821–1848) Metternichi ajastuna. Rivaliteedi ajaga algas ka uusimperialismi ajastu (bolševike tõekspidamiste järgi kapitalismi viimane staadium imperialism).
Kontserdi alguse restauratsooni aeg (1815–1848) põimus revolutsioonide ajastuga (1774– või 1789–1849) ja lõpu rivaliteedi aeg (1871–1914) Euroopa kodusõjaga (1871–1990). Kontsert ise oli (Hobsbawmi) Pika 19. sajandi (1789–1814) Prantsuse revolutsiooniga alanud aja lõpuosa. Ajale järgnes (Hobsbawmi) Lühike 20. sajand (1914–1990), mille algusosa on nimetatud ka Teiseks kolmekümneaastaseks sõjaks (1914–1945). 
Ülevaade.
Euroopa kontserdi asutasid suurvõimud Austria, Preisimaa, Venemaa ja Suurbritannia, kes olid Napoleon I ja tema esimese keisririigi alistanud nelikliidu liikmed. Aja jooksul sai Prantsusmaast kontserdi viies liige.
Esialgu olid süsteemi juhtfiguurid Robert Stewart (vikont Castlereagh), Austria kantsler Klemens von Metternich ja Venemaa tsaar Aleksander I. Prantslane Charles Maurice de Talleyrand-Périgord oli suuresti vastutav selle eest, et tema kodumaa naasis oma kohale teiste rahvusvahelise diplomaatia suurjõudude kõrval.
Kontserdi kohta on kasutusel ka muid nimetusi:
Euroopa kontserdil ei olnud mingeid kirjapandud reegleid või alalisi institutsioone, kuid kriiside ajal võis iga liikmesriik teha ettepaneku kongressi pidamiseks. Kongressi kuuluvate suurjõudude selle perioodi kohtumiste hulka kuulusid: Aacheni kongress (1818), Carlsbadi dekreedid (tänapäeval Karlovy Vary) (1819), Troppau kongress (tänapäeval Opava) (1820), Laibachi kongress (tänapäeval Ljubljana) (1821), Verona kongress (1822), Peterburi protokoll (1826) ja Londoni konverents (1830).
Lõpuosas toimusid Berliini kongress (1878), Berliini konverents (1884–1885), kaks suurt rahvusvahelist Haagi konverentsi, mille tulemusena sõlmiti 1899 ja 1907 aasta Haagi konventsioonid, Alžeeria konverents (1906) ja Londoni konverents (1912–1913). 
Kontserdi mõju sai lõpu tänu tärkavale rahvuslusele, Saksamaa ühendamisele, Itaalia ühinemisele, Idaküsimusele ja teistele teguritele.
Teke.
Euroopa föderatsiooni idee olid juba varem tõstatanud Gottfried Wilhelm Leibniz ja William Grenville. Klemens von Metternichi poolt välja töötatud Euroopa kontsert lähtus nende ideedest ja rahvusvaheliste jõudude tasakaalust, kus iga suure jõu ambitsioone ohjeldasid teised suurjõud:
Euroopa kontsert, nagu seda hakati sel ajal kutsuma, oli ... rahvusvahelises õiguses tõsiasi, mis tulenes Viini kongressi lõppaktist, mis sätestas, et 1815. aastal kehtestatud piire ei saanud muuta ilma kaheksa sellele allakirjutanu nõusolekuta.
Prantsuse revolutsioon.
Alates Prantsuse revolutsioonisõdade puhkemisest aastal 1792 kuni Napoleon I pagendamiseni Saint Helena saarele aastal 1815 oli Euroopa olnud peaaegu pidevalt sõjas. Selle aja jooksul tõid Prantsusmaa sõjalised vallutused kaasa liberalismi levimise üle pea kogu maailmajao, mille tulemusena võtsid mitmed riigid tarvitusele Napoleoni koodeksi. Suuresti reaktsioonina Prantsuse revolutsiooni radikalismile, otsustasid Napoleoni sõdades võidutsenud pooled suruda alla liberalismi ja rahvusluse ning suures osas naasta Euroopa 1789. aasta eelse "status quo" juurde. 
Preisi kuningriik, Austria keisririik ja Venemaa keisririik moodustasid seejärel Püha Liidu, mille kavatsus oli säilitada kristlikke sotsiaalseid väärtuseid ja traditsioonilist monarhiat. 
Kokkulepped.
1818. aastal toimunud Aacheni kongress lahendas liitlastepoolse Prantsusmaa okupeerimise probleeme ja taastas riigi endise staatuse võrdsena Suurbritannia, Preisimaa, Austria ja Venemaaga.
Aastal 1822 toimunud Verona kongress kogunes selleks, et otsustada, kas Bourbonide restauratsiooni aegne Prantsusmaa võis Hispaania rojalistide poolel sekkuda riigis kolm aastat kestnud liberaalsesse valitsemisse (tuntakse nimega "Trienio Liberal"). Pärast loa saamist lähetas Louis XVIII viis armeekorpust kuningas Fernando VII võimu taastama.
Aastal 1830 algas Madalmaade kuningriigi vastu suunatud Belgia revolutsioon. Prantsusmaa saadik Charles Maurice de Talleyrand-Périgord esitas kontserdile oma plaani Belgia lõunapoolsete provintside jaotamiseks, kuid seda ei võetud vastu. Sellest hoolimata tunnustati 1839. aastal Londonis sõlmitud lepinguga üksmeelselt Belgia sõltumatust Madalmaade kuningriigist. Sama dokumendiga kehtestati ka Belgia neutraalsus, mis kestis kuni 1914. aastani, kui Saksamaa Belgiasse tungis.
Järkjärguline langus (1818–1914).
1818. aastal otsustasid britid mitte sekkuda Euroopa mandriosa puudutavatesse küsimustesse, mis neid otseselt ei mõjutanud. Nad lükkasid tagasi tsaar Aleksander I plaani tulevikus toimuvate revolutsioonide mahasurumise kohta.
Kontsert hakkas nõrgenema siis kui eelmainitud suurte jõudude ühised eesmärgid asendusid vaikselt kasvavate poliitiliste ja majanduslike konkureerimistega. Lisaks õõnestasid seda 1848. aasta revolutsioonid, mille käigus nõuti Viini kongressil otsustatud riigipiiride üle vaatamist rahvuslikke eraldusjooni mööda.
Kontsert lõhenes 19. sajandi teisel poolel, mil toimus mitu selle liikmete vahelist sõda: Krimmi sõda (1853–1856), Itaalia teine iseseisvussõda (1859), Austria-Preisi sõda (1866) ja Preisi-Prantsuse sõda (1870–1871). Kuigi kongressi süsteem oli Balkani poliitilist kaarti ümber kujundanud Berliini konverentsi silmas pidades ka hiljem edukas, oli endist jõudude tasakaalu pöördumatult muudetud ning see asendati rea muutuvate liitudega.
Esimene maailmasõda (1914–1918).
20. sajandi alguseks olid endised liitlased moodustanud kaks vastanduvat koalitsiooni: kolmikliit, kuhu kuulusid Saksamaa, Austria-Ungari ja Itaalia ning Antant, kuhu kuulusid Venemaa, Prantsusmaa ja Suurbritannia. Kongressi viimane konverents toimus Londonis aastatel 1912–1913 ning see kogunes arutama Balkani sõdu. 1914. aasta juulikriisi ajal pani Suurbritannia ette järjekordse konverentsi toimumise, kuid Austria-Ungari ja Saksamaa keeldusid osalemast. Järgmisel kuul puhkes Esimene maailmasõda.