tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Signaaliülekanne

Signaaliülekanne on bioloogiliste molekulide tasemel toimuv sündmuste jada, mis võimaldab kanda edasi infot algse impulsi saabumise kohta ja kindlustada elusorganismide rakkude reageerimist väliskeskkonna muutustele. Signaaliülekanne võib olla nii rakkudevaheline kui rakusisene. Ühe raku piires toimuvat signaaliülekannet käivitab tüüpiliselt väljaspool rakku retseptori ergastamine või ioonkanali avanemine footoni, membraanipotentsiaali muutuse või keemilise ühendi (nt hormooni, virgatsaine või tsütokiini) toimel. Retseptori ruumilise struktuuri (konformatsiooni) muutumise kaudu jõuab info raku sisse ning edasine signaaliülekanne kulgeb erinevaid signaaliradu pidi, läbi sekundaarsete virgatsainete sünteesi või valkude translatsioonijärgsete modifikatsioonide.
Näiteid signaaliülekande füsioloogilistest väljunditest:
Viktor Aman

Viktor Aman (6. aprill 1912 Irjase talu, Österby – 14. juuli 2009) oli eestirootslasest õpetaja ja eestirootslaste ajaloo ning kultuuri uurija. 
Ta oli üks mitmeosalise koguteose "Raamat Eestimaa rootslastest" ("En bok om Estlands svenskar") koostajatest – lisaks temale tegelesid selle projektiga eestirootslased Edvin Lagman ja Elmar Nyman.
Haridus ja karjäär.
Ta õppis viis aastat Haapsalu eestikeelses gümnaasiumis (Haapsalu Rootsi Gümnaasiumi ei olnud veel asutatud). Seejärel töötas ta lühikest aega Pürksi põllutöö- ja rahvaülikoolis. Pärast õpinguid Soomes Nykarlebys töötas ta õpetajana Vormsil ja Suur-Nõmmkülas.
Rootsis.
Aman põgenes Rootsi 1943. aasta mai alguses esimese rootslastega asustatud küladest lahkunud põgenikepaadiga. Rootsis asus Aman tegelema eestirootslaste ümberasustamise küsimusega ja oli hiljem seotud põgenike vastuvõtmisega. Veel oli ta tegev eestirootslaste kultuuriühingus "Rootsi Hariduse Sõbrad" ("Svenska Odlingens Vänner") ja kirjutas sageli ühingu väljaandesse Kustbon.
Viktor Aman töötas kuni pensionile jäämiseni õpetajana.
Doosi-vastuse seos

Doosi-vastuse seos ehk annuse-vastuse seos on eksperimentaalselt või modelleerimise teel saadud punktide kogum, mis näitab mõõdetava suuruse (vastuse) sõltuvust varieeritava parameetri (muutuja) kogusest (doosist). Varieeritava parameetri kogus katsesüsteemis peab seega olema täpselt kvantifitseeritav. Enamasti on muutujaks uuritava molekuli (nt ravimi) või iooni kontsentratsioon, kuid põhimõtteliselt võib olenevalt katsesüsteemi või modelleeritava süsteemi omadustest olla tegemist ka muu stiimuli või stressoriga (näiteks valguse intensiivsus, ioniseeriva kiirguse doos, patogeeni hulk vms). Vastuseks võib olla näiteks ensüümi või retseptori aktiivsus, elusrakkude või surnud rakkude arv, elusorganismide puhul füsioloogilised näitajad jms.
Doosi-vastuse seose jaoks määratud katsepunkte on kombeks ka lähendada matemaatilisele mudelile, mis põhjendab nähtud seost ning läbib katsepunkte võimalikult väikese hälbega. Lähendamiseks kasutatav matemaatiline mudel (näiteks sigmoidfunktsioon) võimaldab kvantitatiivselt kirjeldada süsteemi omadusi ning teatud tõenäosusega prognoosida katsesüsteemi käitumist muutuja nende koguste juures, mida katseks ei ole kasutatud. Kuna doosi-vastuse seose puhul esineb sageli mittelineaarne seos muutuja doosi ja mõõdetud vastuse vahel, räägitakse lähendamisel sageli doosi-vastuse kõverast või kurvist. Doosi-vastuse kõveraid kasutatakse laialdaselt nii farmakoloogias, toksikoloogias ja raviainete avastamisel kui baasteaduslikes uuringutes biokeemia ja biofüüsika valdkonnast.
Sallaumines

Sallaumines on vald Põhja-Prantsusmaal Pas-de-Calais' departemangus.
Haldus.
Sallaumines on osa "Communauté d'agglomération de Lens – Liévinist", kuhu kuulub 36 valda, rahva koguarvuga 250 000.
Ajalugu.
Piirkonna ajalugu tähistab Courrières'i kaevandusõnnetus, mis põhjustas 10. märtsil 1906 Billy-Montigny, Méricourt'i ja Sallaumines'i territooriumil 1099 surma.
18. juunil 1916 tappis Briti 25. eskadrilli kuninglik lennukorpus piirkonna kohal lennates Max Immelmanni, Esimese maailmasõja esimese Saksa lennuässa.
Transport.
"Autoroute A21" läbib valla põhjaosa. Sallaumines'is on raudteejaam ("Gare de Sallaumines") liinil Lensist Lille'i ja teine ("Gare de Pont-de-Sallaumines") liinil Lensist Valenciennes'i.
Servins

Servins on vald Põhja-Prantsusmaal Pas-de-Calais' departemangus.
Servins asub 18 km Lensist läänes, teede D57 ja D75 ristumiskoha ümbruses.
Souchez

Souchez on vald Põhja-Prantsusmaal Pas-de-Calais' departemangus.
Sellest 3,2 km kagus asub Kanada riiklik Vimy memoriaal, mis on pühendatud Vimy seljandiku lahingule kadunud Esimese maailmasõja Kanada sõduritele, kellel pole teadaolevat hauda; memoriaal on ka kahe Kanada kalmistu koht.
Souchez asub 13 km Arrasist põhjas, teede D937, D57 ja D58 ristumiskoha ümbruses. Väike Souchez' jõgi, Deûle'i lisajõgi, voolab läbi linna.
Rooma majuskelkursiiv

Rooma majuskelkursiiv ehk vanem rooma kursiiv ("capitalis cursiva") on ladina majuskelkiri, mida kasutati Roomas valdavalt erakirjadeks, dokumendikirjana ja igapäevamärkmeteks erinevalt teistest Rooma majuskelkirjadest ("capitalis monumentalis", ruutkapitaal, rustika).
Ajaloost.
Majuskelkursiiv kujunes arhailise ladina tähestiku baasil välja 4.–3. sajandil eKr. Kirjutamise iseloom kujundas tähevormide välimuse. Kõvale materjalile, näiteks puidule kraapimisel muundusid ruutjad ladina kirja majusklid kaarjateks tähekujudeks, jooned olid sageli omavahel sidumata. Pehmele materjalile, nagu vahatahvel või papüürus, roosulega kirjutamine tehti enamasti kiiresti, mis viis mõne vormi lihtsustumiseni, näiteks sulasid kaks eraldi tõmmatud joont üheks. Silmusjad pikendid ülal- ja allpool rida esinesid ka majuskelkursiivis, sarnaselt hilisema rooma minuskelkursiiviga.
Papüürusele kirjutatud majuskelkursiivis tekste on säilinud 1.–4. sajandist.
Rooma majuskelkursiivi üks tunnuslik tähevorm on vasakule suunatud paunaga b.
Paramilitaarne ühendus

Paramilitaarne ehk poolsõjaväeline ühendus on ühendus, mille struktuur, taktika, väljaõpe, subkultuur ja (sageli) funktsioonid on sarnased elukutselise sõjaväe omadega, kuid mis ei kuulu riigi ametlike või legitiimsete relvajõudude hulka. Poolsõjaväelised üksused täidavad ülesandeid, millega riigi sõjavägi või politsei ei suuda või ei taha tegeleda. Muid ühendusi võib pidada poolsõjaväelasteks juba ainuüksi struktuuri järgi, hoolimata sellest, et nad on relvastamata või neil puudub lahinguline roll.
Kantseleikiri

Kantseleikiri on gooti kirjade hulka kuuluv, bastardkirja mõjutustega ja fraktuuriga väga sarnane Lääne- ja Põhja-Euroopas renessansiperioodil kasutusel olnud kirjastiil.
Saksa kantseleikirjal olid tugeva tõmbega antud tähepostid ja lühikesed üla- ning alapikendid, kirjapildis võis olla tihedalt peenjoonelisi ehiskeerde. 
Kiri kujunes bastardi baasil välja 16. sajandil ja oli 17. sajandi keskpaigani laialt kasutusel. 17. sajandi teisest poolest muutus karakterilt peenemaks ja filigraansemaks ning see vorm oli ametiasutuste kantseleides kohati kasutusel 18. sajandi keskpaigani.
Nelikleht

Nelikleht on neljast radiaalselt ühendatud teravatipulisest lehetaolisest kujundist koosnev ornamendimotiiv, iseloomulik gooti kunstile. Esineb akende ja rinnatiste ehisraamistikes, mööblil ja muus kunstkäsitöös, reljeefse motiivina portaalide vm pindade dekooris. Võidakse nimetada ka neliksiiruks.
Reana paigutatud neliklehemotiividest koosneb gooti ehisvööt koerahambaornament.
Eesti kunstis.
Reljeefne topelt-nelikleht kaunistab Karuse Margareeta kiriku profiilportaali .
Aas-võlvnutt

Aas-võlvnutt ("Cuphophyllus pratensis") on šampinjonilaadsete seltsi limanutiliste sugukonda kuuluv seen.
Aas-võlvnutt on maitsev söögiseen värskelt.
Raoul Lättemäe

Raoul Lättemäe (sündinud 1. veebruaril 1977) on eesti riigiametnik.
Elulugu.
Ta lõpetas 1995. aastal Tallinna Reaalkooli, õppis aastatel 1995–1999 Tartu Ülikoolis (TÜ) majandusprotsesside modelleerimist, 1999–2001 TÜ-s majandusteaduse magistrantuuris ja 2020–2023 Tallinna Tehnikaülikoolis küberturvalisuse magistrantuuris.
Lättemäe oli aastatel 1998–2003 Eesti Pangas finantsanalüütik ja 2003–2007 osakonnajuhataja, 2007–2010 Eesti Vabariigi alalises esinduses Brüsselis atašee, 2010–2011 Eesti Pangas vanemökonomist ja 2011–2019 rahvusvaheliste ja avalike suhete osakonna juhataja ning on 2020. aastast Rahandusministeeriumi fiskaalpoliitika osakonna juhataja.
Isiklikku.
Tema isa oli põllumajandusteadlane Paul Lättemäe, ema on ajakirjanik Silja Lättemäe, vanaisa oli jurist Endel Kudisiim, vanaema kirjanik Leida Kudisiim.
Vendin-le-Vieil

Vendin-le-Vieil on vald Põhja-Prantsusmaal Pas-de-Calais' departemangus.
Vendin-le-Vieil asub 6,4 km Lensist kirdes, teede D38e ja D164e ristumiskoha ümbruses.
Villers-au-Bois

Villers-au-Bois on vald Põhja-Prantsusmaal Pas-de-Calais' departemangus.
Villers-au-Bois on ümbritsetud metsamaast ja asub u. 13 km Arrasist loodes, teede D65 ja D58 ristumiskoha ümbruses.
Dunmore'i kloostrikirik

Dunmore'i kloostrikirik on müüridena säilinud kunagine hilisgooti kirik ja ehitismälestis Galway krahvkonnas Iirimaal, osa keskaegsest augustiinlaste kloostrist.
Ajaloost.
Kunagine klooster asub Dunmore'i põhjaosas. Pärimuse kohaselt asustas mungad sellesse kohta juba 5. sajandil püha Patrick. Augustiinlaste klooster rajati enne 1425. aastat. Klooster saadeti 1569. aastal laiali, kuid kloostrivennad jäid kohale. Pärast reformatsiooni tegutses kirik kihelkonnakirikuna. Ka aastal 1641 oli kohal prior ning 30 mungast koosnev kogukond. Mungad lahkusid 1645. aastal Mayfieldi.
Kloostrikirikust on säilinud müürid. Lääneportaalil on 15. sajandist pärinev raiddekoor.
Natalja Šikolenko

Natalja Šikolenko (6. august 1964 Andijon, Usbekistan – 15. mai 2025) oli Valgevene odaviskaja, kes esindas rahvusvahelistel võistlustel kuni 1991. aastani Nõukogude Liitu ja 1992. aasta suveolümpiamängudel Barcelonas võistles Sõltumatute Riikide Ühenduse koondises. 
1987. aasta kergejõustiku maailmameistrivõistlustel Roomas ei pääsenud ta tulemusega 60.40 m kvalifikatsioonist edasi. 1990. aasta Hea Tahte mängudel võitis ta 61.62 m oma õe Tatjana Šikolenko ees kuldmedali. Aasta hiljem, 1991. aasta maailmameistrivõistlustel Tokyos, tuli ta üheteistkümnendaks.
Sõltumatute Riikide Ühenduse koondises võitis Natalja Šikolenko 1992. aasta olümpiamängudel Barcelonas hõbemedali 68.26 meetriga, kaotades sakslannale Silke Renkile, kes heitis 68.34 meetriga kaheksa sentimeetrit kaugemale.
Mõlemad õed võistlesid Valgevenet esindades 1993. aasta maailmameistrivõistlustel Stuttgardis. Norralanna Trine Hattestadi ja sakslanna Karen Forkeli järel tuli kolmandaks Natalja 65.64 meetriga, edestades Tatjanat, kes viskas 65.18 meetrit.
1994. aasta EM-il Helsingis loobus ta kvalifikatsioonis vigastuse tõttu, kuid võitis samal aastal odaviske Grand Prix-i võistlustel. Ta heitis oma karjääri pikima viske 71.40 m 5. juunil 1994 Sevillas. Suurima edu saavutas ta aga alles 1995. aastal maailmameistrivõistlustel Göteborgis, kui võitis 67.52 meetriga ja edestas üle kahe meetri teiseks tulnud rumeenlannat Felicia Țileat.
Karjääri lõpus tuli ta 1996. aasta olümpiamängudel Atlantas 58.54 meetriga kaheteistkümnendaks, visates kvalifikatsioonis 62.32 m.
1990. ja 1991. aastal tuli ta Nõukogude Liidu meistriks, 1992. aastal SRÜ meistriks ja 1993. aastal Valgevene meistriks.
Natalja Šikolenko on võistlusperioodil 182 cm pikk ja kaalus 79 kg.
Välislingid.
[[Kategooria:Valgevene kergejõustiklased]] 
[[Kategooria:Odaviskajad]] 
[[Kategooria:Sündinud 1964]]
[[Kategooria:Surnud 2025]]
Vabadusristi kavaleride mälestussammas

Vabadusristi kavaleride mälestussammas on võitluses Eesti iseseisvuse eest langenud Vabadusristi kavaleride mälestuseks püstitatud monument, mis asub Tallinna Kaitseväe kalmistul.
Monumendi rajamist hakati planeerima 1936. aastal ja töid alustati 1939. aastal. Töid teostas skulptor Juhan Raudsepp. Mälestusmärk valmis 1940. aastal, kuid avamispidustused jäid toimumata seoses alanud okupatsiooniga. Monument lõhuti 1950. aastal. Samba taastamist alustati 1994. aastal. Vabaduse Risti graniitosa leiti 1962. aastal kalmistult ning seda peideti kuni 1995. aastani, mil see taastatud monumendile lisati. Monument taastati Juhan Raudsepa jooniste järgi ning avati 1998. aastal.
Gooti kursiiv

Gooti kursiiv on üldnimetus ja katusmõiste paljudele vähem formaalse iseloomuga gooti kirjadele. Nagu tänapäeva kursiivkirjade puhul, puudus gooti kursiivkirja vormis ühtne standard.
Kirjeldus.
Gooti kursiivi tähed on sageli seotud, kirjutatud sulge paberilt tõstmata. Samal põhjusel on kursiivis silmused.
Kursiivkirjas esineb alapikendeid sagedamini, eriti tähtedel f ja s. Ülapikendid on kaarjad ja silmusjad, mitte vertikaalsed (eriti tähe d puhul). Väiketähed a, g ja s on väga sarnased karolingide minuskli tähekujudele, kuid see ei kehti kõigi gooti kursiivi tüüpide puhul.
Ajaloost.
Gooti kursiiv hakkas kujunema 13. sajandi lõpul gooti raamatukirjade ("textualis") lihtsustatud variandina, mida kasutati dokumentide kirjapanekuks. Gooti tekstuur oli viimistletud kirjastiil, mis andis kauneid esindus- ja prestiižkäsikirju, kuid oli olemas vajadus ka kiiremini kirjutatava loetava kirja järgi, kusjuures eri kohtades ja eri eesmärkidel kujunes paralleelselt mitu eri kirjutusstiili. Osaliselt mängis gooti kursiivi sünnil rolli paberi kasutuselevõtt, mis oli pehmem ja siledam kui pärgament ja laskis kirjutada kiiremini.
Samuti kasvas kirjutamisoskuse levik ja 13. sajandil toimus suur kasv kirjavara loomises: kirjutati rohkem raamatuid, dokumente, valitsuse aruandeid, kroonikaid, riiklikke ja eraviisilisi õigusakte ja kirju. See tähendas, et kloostrite skriptooriumid ei olnud enam kesksed raamatute valmistamise kohad. Tekkis ilmikust kirjutaja ametikoht, mis andis tööd paljudele haridusega ja kirjaoskusega skolaaridele.
Võib tähele panna, et kõige rohkem eri stiile ja variatsioone leidubki igapäevakirjutiste vormis, kuna seal puudus heakskiidetud norm stiilile ja enim avaldus kirjutajate isikupära. Gooti kursiivkirjadele on iseloomulik ka vormide ja stiilide segunemine, kuid isegi sel puhul on tuvastatav viis, kuidas kindlad formaalsed stiilid ja raamatukirjad kirjutajate käekirju mõjutasid. Mõnikord kasutati dokumendis raamatukirja, kuid juhtus ka vastupidist. Raamatukirja ja käekirja joonte vaba segunemine põhjustas eriotstarbeliste kirjastiilide kiire leviku.
Regionaalsed stiilid.
Eristada võib ka tervet rida kohalikke kirjastiile eri maade käsikirjades.
Itaalia kursiiv kujunes välja 13. sajandil notarite käekirjast. Kalligraafiline "minuscola cancelleresca italiana" ehk "cancelleresca" muutus 14. sajandiks raamatukirjaks. See mõjutas "lettre bâtarde"i kujunemist Prantsusmaal ja "secretary hand" kujunemist Inglismaal. Itaalia varasemad kursiivid jäid kasutuselt kõrvale pärast humanistikursiivi kasutuselevõttu.
Prantsusmaa gooti kursiivi kasutati 13. sajandist 16. sajandini. Hiline stiil oli kirjapildilt erakordselt silmuseline ja kaldne.
Saksamaa ja Flandria kursiivkirjad olid sarnased muudega Euroopas, kuid a, s jm tähtede kujud varieerusid rohkem.
Inglismaa gooti kursiiv tekkis samuti 13. sajandil, Oxfordi protokursiivi "littera oxoniensis"e asemele. 14. sajandist 16. sajandi esimese pooleni oli käibel kaht tüüpi kursiivi: "anglicana" ja "secretary", lisaks sellele bastardkirjad.
Vabadussõjas langenud saksa sõdurite mälestussammas

Vabadussõjas langenud saksa sõdurite mälestussammas asub Tallinnas Kaitseväe kalmistul. 1931. aastal avati mälestusmärk 1918. aastal kalmistule maetud Saksa sõduritele. 
Hauatähised hävitati 1950. aastatel. Eesti iseseisvuse taastamise järel hauatähis taastati.
Kupjanski lahing

Kupjanski lahing oli Ukraina Harkivi vastupealetungi lahing, mis algas 8. septembril 2022 ja lõppes 16. septembril 2022. Financial Timesi 28. septembri artiklis nimetati lahingut ja sellele eelnenud Ukraina edasitungi "90 km teekonnaks, mis muutis Ukraina sõja kurssi."
Taust.
Vene väed okupeerisid Kupjanski 27. veebruarist kuni 10. septembrini 2022. Kuigi Ukraina armee hävitas kolm päeva varem Venemaa edasitungi aeglustamiseks raudteesilla, loovutas Kupjanski linnapea Hennadi Matsehora, partei Opositsiooniplatvorm – Elu nimel liige, linna Vene armeele vastutasuks sõjategevuse lõpetamise eest. Venelased ähvardasid linna jõuga vallutada. Selle tulemusena esitas Ukraina valitsus Matsehorale järgmisel päeval süüdistuse riigireetmises. 28. veebruaril 2022 arreteerisid Ukraina võimud Matsehora. Hiljem sai Kupjanskist Venemaa toetatud Harkivi sõjalis-tsiviilvalitsuse "de facto" asukoht ja oluline logistiline varustustee.
Lahing.
Enne lahingut väitis Ukraina kindralstaap, et 5. septembril Kupjanskis toimunud rünnakus Vene sõjaväebaasile hukkus 100 Vene sõdurit.
8. septembril 2022, pärast ulatuslikku Ukraina vastupealetungi, mille käigus vallutas vaid mõne päevaga üle 20 asunduse, väitsid Vene okupatsioonivõimud linnas, et Vene väed asusid Kupjanski kaitsma. Krakeni rügemendi Ukraina sõdurid sisenesid 9. septembril Kupjanski eeslinna, vallutades järgmiseks hommikuks tagasi linnavolikogu hoone. Lahingud kahjustasid suurt osa linna keskusest. Hiljem samal päeval teatasid Ukraina ametiisikud, et Kupjansk on vabastatud.
Matsehora venemeelne linnapea asendaja Maxim Gubin põgenes Venemaale pärast seda, kui Ukraina Kupjanski tagasi vallutas.
Vene väed evakueerusid Oskili jõe idaküljele Kupjansk-Vuzlovõi linna ja õhkasid taganedes linnaga ühendava silla. Lahingu ajal naaberlinna pärast pommitasid Vene väed kohalikku Kupjanski lihakombinaati, tappes umbes tuhat siga. Ukraina väed vallutasid asula tagasi 16. septembril. Vahetult pärast lahingut vedelesid Vene sõdurite surnukehad nii Kupjanski kui Kupjansk-Vuzlovõi ümber.
Tagajärjed.
Pärast linnade vabastamist Ukraina poolt jätkasid Vene väed Kupjanski püommitamist. Esimesed löögid linna vastu toimusid 13. septembril, kus hukkus kaks tsiviilisikut. Järgmisel päeval sai üks inimene õhurünnakutes haavata. 18. septembril sai Kupjanskis mürskudes haavata viis inimest. Kaks päeva hiljem hukkus kaks tsiviilisikut ja viis haavata pärast Venemaa tulistamist linna. 22. septembril said mürskude tagajärjel vigastada naine ja kaks last. 27. septembril sai viis tsiviilisikut vigastada pärast Venemaa rünnakut Kupjanski kirikule.
3. oktoobril hukkus Vene vägede pommirünnaku käigus Kupjanski haiglas üks arst ja sai vigastada õde. Üks naine sai 5. oktoobril õhurünnakus viga.
26. septembril tulistasid Vene väed Kupjanski lähedal asuvatest Kurõlivka ja Pištšane küladest põgenenud tsiviilisikute kolonni, hukkus 26 tsiviilisikut. Piinamise märke avastati Venemaa halduskeskustes kogu linnas.
Epiteel-mesenhüüm-üleminek

Epiteel-mesenhüüm-üleminek ehk epiteliaalne-mesenhümaalne üleminek on kujult polariseeritud, väheliikuvate rakkude (epiteeli- või epiteelisarnaste rakkude) muundumine liikuvamateks rakkudeks (nn mesenhümaalse fenotüübiga rakkudeks, milleks on sageli fibroblastid). Erialases kirjanduses tähistatakse epiteel-mesenhüüm-üleminekut sageli kujul EMT (T on tulnud ingliskeelsest sõnast "transition").
EMT kulgu saab jälgida, tuvastades immunohistokeemiliselt epiteelirakkudele või fibroblastidele omaste valkude (biomarkerite) taset koeproovis: EMT käigus väheneb rakkudes nt E-kadheriini, tsütokeratiini ja laminiini sisaldus ning kasvab N-kadheriini, vimentiini ja fibronektiini sisaldus. EMT võib esineda nii organismi normaalse talitluse käigus kui ka patoloogiliste seisundite korral – näiteks embrüo arengu jooksul või vähirakkude puhul, kui ravi suhtes resistentsed rakud asuvad moodustama metastaase, lahkudes vähi algkoldest.
Stanislav Markelov

Stanislav Jurjevitš Markelov (vene keeles: Станисла́в Ю́рьевич Марке́лов; 20. mai 1974 Moskva – 19. jaanuar 2009 Moskva) oli Vene inimõiguste advokaat. Ta osales mitmes tuntud kohtuprotsessis, kaitstes sealhulgas mitmeid antifašište, ajakirjanikke ja politseivägivalla ohvreid.
Muuhulgas oli Markelov Vene koloneli Juri Budanovi poolt tapetud noore tšetšeeni naise Elza Kungajeva perekonna advokaat, Juri Budanov vabanes vanglast 2009. aasta jaanuari keskel ehk 15 kuud enne karistusaja lõppemist.
Töökäik.
Markelov oli Venemaa Õigusriigi Instituudi president. Ta esindas Anna Politkovskajat, kes tapeti Moskvas 2006. aastal; Mihhail Beketovit, opositsiooni pooldava ajalehe toimetajat, kes sai 2008. aasta novembris rängalt peksa; ja paljusid piinatud tšetšeeni tsiviilisikuid. Samuti kaitses ta inimesi, kes langesid Dubrovka teatri pantvangikriisi ohvriks. 2004. aastal rünnati Markelovit Moskva metroos ja peksti, kuni ta teadvuse kaotas; kedagi rünnaku eest süüdi ei mõistetud.
Mõrv.
Markelovit tulistati 19. jaanuaril 2009 Moskvas pressikonverentsilt lahkudes vähem kui 800-meetrit Kremlist. Rünnakus sai surma ka Markelovile appi tulla püüdnud Novaja Gazeta ajakirjanik Anastassija Baburova.
Reaktsioonid.
Ligi 300 noort protestis Moskvas loosungitega nagu "Ühtne Venemaa on fašistlik riik" ja "Markelov elab igavesti". Groznõi tänavatele tuli üle 2000 inimese. Human Rights Watch ja Amnesty International taotlesid erapooletut uurimist.
Vihakuritegude ekspert Galina Koževnikova ütles 2009. aasta veebruaris, et sai e-kirjaga ähvarduse, milles tal soovitati Markeloviga liitumiseks valmistuda. 
Uurimine.
2009. aasta novembris kuulutasid Venemaa võimud kriminaaluurimise lõppenuks. Mõrvas kahtlustati 29-aastast Nikita Tihhonovi ja tema elukaaslast, 24-aastast Jevgenia Khasist, radikaalset natsionalistlikku paari, kes oli seotud rühmitusega Russki Obraz () ja Vene rahvuslaste lahinguorganisatsiooniga (, BORN). Algselt oli Russki Obraz ajakiri, mille asutasid Tihhonov ja tema sõber Ilja Gorjatšov 2002. aastal radikaalfašistliku Serbia ajakirja Pilt () kloonina. Mõlemad olid Moskva Riikliku Ülikooli ajalooüliõpilased.
Uurijate sõnul pani mõrva toime Tihhonov, Khasis aga andis talle mobiiltelefoni teel teada Markelovi ja Baburova liikumisest vahetult enne kallaletungi. Mõrva motiiviks oli kättemaks Markelovi eelneva advokaaditöö eest trotskistlike aktivistide huvides. Mõrvas kahtlustatavad peeti kinni ja väidetavalt tunnistasid nad kuriteo üles. 2011. aasta mais mõisteti Tihhonovile eluaegne vangistus, Khasis aga 18 aastaks vangi.
FSB direktor Aleksandr Bortnikov teatas Venemaa presidendile Dmitri Medvedevile, et kõnealune radikaalne rühmitus pani 2009. aasta septembris toime etnilistel põhjustel mõrva ja valmistas ette uut mõrva.
2015. aastal mõisteti Markelovi mõrva eest süüdi teine rühmituse BORN liige Ilja Gorjatšov.
Mediazona

Mediazona (vene keeles Медиазона) on Putini-vastasele opositsioonile keskendunud Venemaa sõltumatu meediaväljaanne, mille asutasid Marija Aljohhina ja Nadežda Tolokonnikova, kes on ka protestirühma ja ansambli Pussy Riot kaasasutajad. Väljaande peatoimetaja on vene ajakirjanik Sergei Smirnov.
Detlef Michel

Detlef Michel (sündinud 13. oktoobril 1955 Berliinis) on endine Saksamaa kergejõustiklane, kes esindas Ida-Saksamaad ja oli 1980. aastatel üks maailma parimaid odaviskajaid. Tema suurim saavutus oli 1983. aastal maailmameistriks tulemine.
1978. aasta EM-il Prahas sai ta neljanda koha (85.46 - 73.74 - 79.86 - 78.10 - 0 - 81.36). Moskvas ei pääsenud ta 1980. aasta olümpiamängude kvalifikatsioonist edasi. Järgmisel aastal tuli ta Euroopa karikavõistlustel esimeseks ja 1981. aasta maailma karikavõistlustel Roomas teiseks. Michel võitis oma esimese tiitlivõistluste medalina pronksi 1982. aasta Euroopa meistrivõistlustel Ateenas (0 - 72.72 - 84.36 - 81.36 - 86.46 - 89.32).
1983. aastal Helsingis võitis ta MM-võistlustel kulla (89.48 m, kvalifikatsioonis 90.40 m), alistades maailmarekordimehe Tom Petranoffi. 1984. aasta olümpiamängud jäid tal Ida-Saksamaa boikoti tõttu vahele. 1986. aasta Euroopa meistrivõistlustel tuli ta Stuttgardis Euroopa meistriks (81.90 - 79.74 - 78.28 - 74.72 - 72.32 - 0). 1988. aastal olümpiamängudel Seoulis ta finaali ei jõudnud.
8. juunil 1983 Berliinis visatud Micheli isiklik rekord vana odaga (enne 1986. aastat) 96.72 meetrit oli võrdne Ferenc Paragi tulemusega, kes oli maailma paremuselt teine, jäädes alla vaid Petranoffi maailmarekordile; selle ületas hiljem Uwe Hohn.
Ta tuli SDV meistriks seitse korda (1975, 1979, 1980, 1982, 1983, 1986 ja 1987) ning tuli meistrivõistlustel kolm korda teiseks (1978, 1981 ja 1984). 1990. aastal lõpetas ta võistlusspordiga tegelemise.
1984. aastal autasustati teda sportlike edusammude eest hõbedase Isamaateenete ordeniga. 
Detlef Michel oli tippsportlasena 184 cm pikk ja kaalus 93 kg. Pärast taasühendamist avalikuks tulnud Saksa DV riiklikes dopingut käsitlevates dokumentides leidus dopingut kasutanud sportlaste seas ka Micheli nimi. Pärast sportlaskarjääri töötas väljaõppinud gaasi- ja veemontöör ehitusettevõttes. 2007. aastal avas ta Berliinis spordikeskuse.
Välislingid.
[[Kategooria:Saksamaa odaviskajad]] 
[[Kategooria:Sündinud 1955]]
Ruutkapitaal

Ruutkapitaal, ladina keeles "capitalis quadrata", ka "capitalis elegans", oli Rooma majuskelkiri, mis vähesel määral esineb hilisantiiksetes ja varakeskaegsetes käsikirjades. Tekstid kirjutati laisulega pärgamendile. Ruutkapitaal oli Rooma kirjadest formaalseim ja selle vorm põhines otseselt "capitalis monumentalis"el.
Kirjeldus.
Ruutkapitaali iseloomustavad lai ja avar üldpilt, selged ning äratuntavad tähekujud. Suletõmbed on teravad ja sirged, kõverjooned nõtked. Jämedad ja peened suletõmbed on selgesti eristavad, sulenurga muutusega on antud rõhutused ja seriifid. Vertikaal- ja horisontaaljoonte vahel on selged täisnurgad. Tekstid on kirjutatud "scriptio continua" printsiibil, ilma sõnavahedeta, vahel väikese sõnavahet märkiva punktiga ligikaudu tähtede keskosa kõrgusel.
Tähekujude hulgas puudub U. Ladina keeles on U ja V sama tähe kaks eri versiooni ja ruutkapitaal kasutab üksnes V-vormi. Suurem osa tähti on sama lai kui kõrge. O on täiesti ringikujuline ja selle lai vorm annab tervele tekstimassile oma rütmi.
Kasutamine.
Erinevalt arvukate raidkirjadena säilinud rooma kapitaalist on ruutkapitaalis kirjutatud käsikirju antiikajast säilinud ainult kaks. Mõlemad on Vergiliuse tekstid 4. ja 5. sajandist. Üks on fragmentidena säilinud tekst, mis asub Sankt Galleni raamatukogus (Cod. Sang. 1394). Teisest tekstist, hüüdnimega Vergilius Augusteus, asub osa Vatikani raamatukogus (Vat. lat. 3226) ja osa Berliinis (Staatsbibliothek zu Berlin, Lat. fol. 416).
Säilinud tekstide vähesus on andnud alust oletusele, et ruutkapitaal polnud tegelikult antiikmaailmas laialt kasutatud tavaline raamatukiri. On arvatud, et hilisantiiksed luksuskäsikirjad Vergiliuse tekstidega olid kirjutatud sulega raidkirjade tähti imiteerides ja see oli mõeldud Vergiliuse kõrge staatuse märkimiseks antiikautorite hulgas.
Nii rooma kapitaal kui ka ruutkapitaal tähistasid nii hilisantiikajal kui ka varakeskajal käsikirjade loojate jaoks arvatavasti Rooma kuldaja kultuuri. Kaudselt annab sellest tunnistust ka tänapäeva ladina kiri ja selle stiilid. Karolingide perioodil jõudsid ruutkapitaalid käsikirjadesse klassikalisele pärandile viitavate ehis- ja tiitelkirjadena ning püsisid selles funktsioonis kasutuses 10. sajandini.
Tolmtümak

Tolmtümak ("Postia ptychogaster") on "Dacryobolaceae" sugukonda kuuluv seen.
Mõkola

Mõkola (ukraina keeles Микола, latiniseeritult Mykola) on ukrainapärane mehenimi, mugandus kreeka nimest Nikolaos (Νικόλαος).
1. jaanuari 2023 seisuga oli Mõkola (Mykola) Eestis levikult 248. mehenimi. 1. jaanuari 2018 seisuga oli Eestis eesnimi Mõkola (Mykola) 629 mehel.
Volt-tardnahkis

Volt-tardnahkis ("Phlebia centrifuga") on klassi "Agaricomycetes" torikulaadsete seltsi kuuluv seen.
Seen kasvab enamasti kuuskede lamatüvedel.
Seppo Räty

Seppo Henrik Räty (sündinud 27. aprillil 1962 Helsingis) on endine Soome odaviskaja. Ta on oma spordialal üks edukamaid: maailmameister, kolmekordne olümpiamedalist, EM-i medalimees ja endine maailmarekordiomanik.
Räty võitis 1987. aastal maailmameistrivõistlustel Roomas kulla tulemusega 83.54 m, kuigi kukkus esimesel viskel. 1991. aastal MM-il Tokyos viskas Räty 88.12 m ja sai Kimmo Kinnuneni järel MM-hõbeda. Räty kukkus 1993. aastal MM-il Stuttgardis täielikult läbi ja ta jäi finaalist välja. Pärast seda ütles ta ühes intervjuus: "Saksamaa on nõme riik". 1986. aasta EM-il, mis peeti Stuttgardis samal staadionil, ei suutnud Räty samuti finaali pääseda. Räty on tuntuks saanud oma otsekohesuse poolest.
Räty on kolmas Soome kergejõustiklane, kes on võitnud kolmel olümpial medali (1992 hõbe, 1988 pronks ja 1996 pronks). Teised on Paavo Nurmi ja Vilho Tuulos. 
1991. aastal parandas Räty kahel korral maailmarekordit. Esmalt mais Jaapanis Shizuokas 91.98 meetrini ja hiljem 2. juunil Punkalaitumis 96.96 meetrini. Mõlemad tulemused viskas Räty Sandviken Championi odaga, mille otsas oli takjapael, mis tekitas golfipallilaadse õhuvoolu efekti ja võimaldas odal normaalsest kauem õhus püsida. Varustuse arendamist alustas Miklós Németh, töötades välja curlingu pinnaga oda, mille IAAF aga pärast Tokyo MM-i ära keelas. Kõik selle odaga visatud tulemused, sealhulgas Rädy maailmarekord, tunnistati kehtetuks ja kustutati statistikast, kuid need jäävad IAAF-i tunnustatud ratifitseeritud maailmarekorditeks. Tema parim heide praeguse odaga on 90.60 m, saavutatud 1992. aastal.
Tohmajärvelt pärit Räty kimbutas sportlaskarjääri jooksul mitmeid vigastusi. Ta töötas Niirala tollis ja otsustas 2013. aastal seljaprobleemide tõttu tippspordist kõrvale jääda. Pärast sportlaskarjääri on Räty juhendanud teiste hulgas odaviskaja Oona Sormuneni.
2016. aasta juunis määrati Rädyle riigisportlase pension. 
Välislingid.
[[Kategooria:Soome odaviskajad]] 
[[Kategooria:Sündinud 1962]]
Lodutarjak

Lodutarjak ("Physisporinus crocatus"), varem ere-lodupoorik, on klassi "Agaricomycetes" kuuluv kandseente seen.
Vimy

Vimy on vald Põhja-Prantsusmaal Pas-de-Calais' departemangus.
Vimyst 3,8 km ida pool asub Kanada riiklik Vimy memoriaal, mis on pühendatud Vimy seljandiku lahingule ja Esimeses maailmasõjas hukkunud Kanada sõduritele. Memoriaal on ka kahe Kanada kalmistu koht.
Vimy asub u. 10 km Arrasist põhja pool, teede D51 ja N17 ristumiskoha ümbruses. See asub Vimy seljandiku harjal,mis on silmapaistev koht, kust avaneb vaade Artois' piirkonnale.
Linna on esmamainitud 1183. aastal "Viniarcumi" nime all ning see oli 14., 17. ja 18. sajandil Prantsuse, Inglise, Hollandi ja Hispaania vägede paljude võitluste koht.
Esimeses maailmasõjas toimusid seljandikul ägedad lahingud. Sakslased hõivasid selle 1914. aastal ja 1915. aastal ründasid seda prantslased. 1917. aastal toimus Vimyst kagus Vimy seljandiku lahing ja see oli Kanada sõjaajaloo jaoks oluline lahing. Linn hävis piirkonnas toimunud lahingute käigus.
Vaatamisväärsusi.
Kanada riikliku Vimy memoriaali park.
Vimy seljandiku kõrgeimas punktis asuv Kanada riiklik Vimy memoriaal on suurim Kanada sõjamälestusmärk. 1922. aastal andis Prantsuse rahvas Kanada rahvale igaveseks kasutuseks mälestusmärki sisaldava lahinguväljapargi maa-ala, tunnustades Kanada sõjalisi jõupingutusi. 100 ha endisest Vimy seljandiku lahinguväljast on säilitatud mälestusmärki ümbritseva mälestuspargi osana. Koha alad on endiselt sõjaaegsete tunnelite, kaevikute ja kraatrite kärgstruktuuriga kaetud, mis on avaliku ohutuse tagamiseks suletud.
Projekti valmimiseks kulus disainer Walter Seymour Allwardil 11 aastat. (Kogumaksumus oli 1,5 miljonit dollarit, mis on praeguses mõistes üle 20 miljoni dollari.) Kuningas Edward VIII avas selle 26. juulil 1936 Prantsusmaa presidendi Albert Lebruni ja enam kui 50 000 inimese, sealhulgas üle 6200 Kanada veterani ja nende perede juuresolekul.
Pärast ulatuslikku mitmeaastast restaureerimist pühitses kuninganna Elizabeth II monumendi uuesti 9. aprillil 2007 lahingu 90. aastapäeva tähistamise tseremoonial. Enne lahingu 100. aastapäeva tähistamist 9. aprillil 2017 valmis 10 miljonit dollarit maksma läinud külastuskeskus. Üritusel osales eeldatavasti 30 000 inimest. Ametlikul tseremoonial osalesid Kanada peaminister Justin Trudeau, kindralkuberner David Lloyd Johnston Kanada monarhia esindajana, prints Charles Briti monarhia esindajana, prints William, prints Harry, Prantsusmaa president François Hollande ja Prantsusmaa peaminister Bernard Cazeneuve.
Marius Corbett

Marius Corbett (sündinud 26. septembril 1975 Potchefstroomis) on endine Lõuna-Aafrika Vabariigi odaviskaja. Ta võitis 1997. aasta kergejõustiku maailmameistrivõistlustel Ateenas üllatuskuldmedali tulemusega 88.40 m, parandades võistluse jooksul oma isiklikku rekordit 4.50 m. Järgmisel aastal heitis ta 88.75 m, et võita 1998. aasta Rahvaste Ühenduse mängud, mis on Rahvaste Ühenduse mängude rekord ja oli ka Aafrika rekord kuni Julius Yego viskeni 91.39 m 7. juunil 2015 Birminghamis.
Pärast kergejõustikust loobumist mängis ta Lõuna-Aafrika Vabariigis 1. divisjoni Currie Cup ragbis.
Välislingid.
[[Kategooria:Lõuna-Aafrika Vabariigi kergejõustiklased]] 
[[Kategooria:Odaviskajad]] 
[[Kategooria:Sündinud 1975]]
Liht-puiduharik

Liht-puiduharik ("Lentaria soluta") on kandseente hulka kuuluv seeneliik.
Wingles

Wingles on vald Põhja-Prantsusmaal Pas-de-Calais' departemangus.
Wingles asub 9,7 km Lensist põhja pool, teede N47, D39 ja D165 ristumiskoha ümbruses.
Sõmerpalu Vabadussõja mälestussammas

Sõmerpalu Vabadussõja mälestussammas asub Võru maakonnas Osulas.
Mälestustahvel Sõmerpalu vallast pärit Esimeses maailmasõjas ja Vabadussõjas langenuile avati 2. oktoobril 1932 Osula koolimaja saalis. 1940. aastal võeti mälestustahvel maha. Mälestustahvel avati taas 17. augustil 1942. 1944 peitsid kohalikud kooliõpetajad tahvli uuesti. Mälestustahvel taasavati koolimaja saalis 24. veebruaril 1989.
Kuna tahvlit oma endisele kohale panna ei saanud, leiti õige olevat paigaldada tahvel kivile koolimaja esisel platsil.
Mälestustahvel taasavati Osula koolimaja juures 26. mail 1990.
Balaklija lahing

Balaklija lahing oli Ukraina Harkivi vastupealetungi lahing, mis algas 6. septembril 2022.
Taust.
2022. aasta Venemaa sissetungi algusaegadel Ukrainasse vallutasid Vene väed suure osa Harkivi oblasti idaosast, sealhulgas Kupjanski, Ševtšenkove ja Balaklija linnad. Balaklija ise tabati 3. märtsil 2022 ilma suurema võitluseta. Märtsist mai alguseni oli suurem osa Harkivi oblasti lahingutest koondunud Harkivi ja Izjumi linnadesse.
Aprilli alguses vallutasid Vene väed Izjumi ja Ukraina väed kaitsesid edukalt Harkivi mai alguseks. Pärast seda jäi rindejoon samaks, kuna Venemaa ja Ukraina keskendusid oma jõupingutused Sjevjerodonetski, Lõssõtšanski ja laiemalt Donbassi piirkonna linnadele.
2022. aasta juuli ja augusti jooksul võimendasid nii Ukraina kui ka Venemaa meedia väiteid Ukraina vastupealetungist Hersoni oblastis, mis lõpuks kulmineerus 29. augustil 2022. Vastupealetung edenes aeglaselt, Ukraina väed kandsid suuri kaotusi ja seisid silmitsi Vene kange vastupanuga. Kuid 6. septembril alustasid Ukraina väed üllatuslikku vastupealetungi Harkivi oblasti idaosas, sealjuures lahingud Balaklijas algasid juba esimesel päeval.
Lahing.
6. septembril alustasid Ukraina väed pealetungi Balaklija suunas, olles koondanud selle piirkonna lähedale palju jõude. Esimesel päeval vabastasid nad Balaklijast loodes asuva äärelinna Verbivka. Balaklijas asunud Vene väed lasid õhku sildu, et aeglustada Ukraina edasitungi Verbivkast, kuigi Ukraina väed läksid selle asemel linna ümber piirama. Mõned Ukraina väed jäid Balaklija lähedale, võideldes Vene vägedega linna keskel, samas kui teine rühm läks põhja poole Volohhiv Jari poole.
7. septembriks oli Balaklija piiramisrõngas, võitlused toimusid linna ida- ja keskosas. Lahingud lõppesid 8. septembril, kui Ukraina väed vabastasid kogu Balaklija.
Tagajärjed.
Lahingujärgsetel päevadel vabastasid Ukraina väed Kupjanski 9. septembril, Izjumi 10. septembril ning Velõki Burluki ja Vovtšanski 12. septembril. Vasturünnak takerdus pärast 12. septembrit ja uudistemeeskonnad Ukrposhtast ja teised organisatsioonid lubati Harkivi idaosasse.
14. septembril leidsid Ukraina politseinikud Balaklija politseijaoskonna keldris tõendeid piinakambrist, milles oli 40 tsiviilisiku surnukehad. Linna jäänud kohalikud väitsid, et erinevalt teistest Venemaa okupatsiooni all olevatest piirkondadest, nagu Butša ja Irpin, suhtusid Vene okupatsiooniväed tsiviilelanikesse üldiselt palju taltsamalt.
Martin Vetkal

Martin Vetkal (sündinud 21. veebruaril 2004 Tallinnas) on eesti jalgpallur (poolkaitsja). Ta mängib Itaalia klubis AS Roma.
Klubikarjäär.
JK Tallinna Kalev.
Vetkal debüteeris JK Tallinna Kaleviga Eesti kõrgliigas 21. juunil 2019 Tallinna FC Flora vastu, olles vaid 15-aastane, vajades oma vanuse tõttu mängimiseks liidu eriluba.
Temast sai Premium liiga ajaloo noorim väravakütt, kui ta lõi 9. novembril 2019 Viljandi JK Tuleviku vastu oma esimese värava vanuses 15 aastat ja 261 päeva. Teda peeti juba väga varases eas oma põlvkonna üheks parimaks väljavaateks Euroopas.
Pärast debüüthooaega Eestis külastas ta mitmeid Itaalia klubisid nagu Genova, SPAL ja Sassuolo. 2020. aasta märtsis käis ta koos klubikaaslase Tristan Toomas Teeväliga Schalke 04 juures testimisel.
AS Roma.
2020. aasta augustis sõlmis ta lepingu Romaga. Hooajal 2022/23 kuulus ta Roma U19 meeskonda, mis võitis Coppa Italia Primavera.
Koondisekarjäär.
Vetkal on esindanud Eestit noortekoondistes. Ta pidi mängima 2020. aasta UEFA kuni 17-aastaste Euroopa meistrivõistlustel, mis algselt plaaniti pidada Eestis, enne kui turniir koroonapandeemia puhkemise tõttu ära jäeti.
13. oktoobril 2023 debüteeris Vetkal A-koondises 63. minutil vahetusmehena EM-i valikmängus Aserbaidžaani vastu.
Karjääri statistika.
Klubi.
"Uuendatud seisuga 17. november 2023"
Koondis.
"Uuendatud seisuga 17. november 2023"
Lilla sinisinep

Lilla sinisinep ("Moricandia arvensis") on taim ristõieliste sugukonnas.
Muhu tikand

 
Muhu tikand erineb tugevalt Eesti teiste saarte, aga ka Mandri-Eesti tikanditest nii värvi kui ka ornamendi poolest. Muhu tikand on teostatud valgel või värvilisel foonil, kontuure, peale väheste erandite, ei tikitud. Palju kasutati erksavärvilisi lõngu.
Muhu tikand jaguneb kahte suurde rühma: 
Muhu tikandite ornament ise liigitub geomeetriliseks ja taimseks. Geomeetriline on vanem ja asendub hiljem mõningatel rõivaosadel taimeaineliste motiividega.
Muhu geomeetriline ornament ei tundu nii range kui Saaremaa oma ega ole nii tihe. Äärekirjade kompositsiooni aluseks on kaheteljelise motiivi nihutamine või kahe taolise ehitusega motiivi vahelduv kordumine. Äärekirjade piiramiseks kasutati ohtrasti ka üla- ja alakirju. Kõige tüüpilisem, enim tarvitatud ja vanim muhu geomeetrilise kirja motiiv on suletud korrapärasesse kaheksanurka , milles esinevad kaheksaharulised tähed, ristid, diagonaalsed ristid ja teised kujundid. Neid kaheksanurki nimetatakse Muhu männaks või kaheksakannaks. 
Geomeetrilise kirja üleminekul taimornamendiks säilib äärekirjades peamine traditsioon – üksikute motiivide reastamine. Sellised kirjad on kasutusel hilisematel esemetel. 
Muhu lillkiri on suuremalt jaolt hiline, see võeti kasutusele 19. ja 20. sajandi vahetusel. Hilist lillkirja hakati tikkima argitanudele geomeetrilise kirja asemel. Osa lillkirjast moodustab äärekirja (seeliku aiad), osa täidab kogu eseme pinna. 
Muhu lillkiri on võrreldes Eesti mandriosas kasutusel olnud lillkirjaga looduslähedane ja varjundirohke.
Muhu tikandi värvid
Muhu tikandis kasutati muude värvide kõrval aniliinroosat ja miinikollast – need toonid muutsid Muhu tikandi iseloomulikuks just sellele piirkonnale.
Muhu tikand on teostatud valgel või värvilisel foonil. Kontuure, peale väheste erandite, ei tikitud. 
19. sajandi II poolel kasutati värvimiseks vanamusta, silmakivi, sinikivi ja kahjatud musta, st lepakoorepruun värviti üle poemustaga. Oranživärvilisi seelikuid nimetati punasteks, kuna seda värvi saadi eriliste värvainete segust: kõigepealt punasest värvist, mis oli teraline ja mida osteti kaaluga. Terad jahvatati kohvimasinas peeneks ja lisati sellele nn valge pasta, mida saadi mitme nüüd unustatud aine segamisest. Sel oranžil põhjal kasutati säravaid toone, näiteks erkroosat (Muhu roosa) ja paljud teised. Peale keemiliste värvidega toonitud kodulõngade tarvitati tikkimiseks ka poest ostetud väga erksavärvilisi lõngu. Need muutsid kirjad elavamaks ja teravamaks ning andsid Muhu tikandile omase erilise harmoonia.
Põhja Poegade mälestustahvel

Põhja Poegade mälestustahvel on Vabadussõja Paju lahingus langenud Soome vabatahtlikele pühendatud graniittahvel, mis asub Valga linnas Jaani kiriku välisseinal. 
Mälestustahvli tellimist arutati 14. augustil 1931, nõupidamisest võttis osa ka Põhja Poegade esindaja Mikko Hänninen. Lepiti kokku, et tahvli valmistamise kulud tasuvad Soome vabatahtlikud ise korjanduse abil. Tahvel plaaniti paigaldada 1. veebruariks 1934, mis tähistaks Valga linna vabastamise 15. aastapäeva. 
Mustast graniidist tahvel paigaldati 1934. aastal ning valmistati Soomes. Kavandi autor oli Urbo Heinänen Hämeenlinnast. Mälestustahvli avas toonane riigivanem Konstantin Päts.
Mälestustahvel on ligi 3 meetrit kõrge ning sellel on kirjas ligi 200 hukkunud Soome vabatahtliku nimed. Kivi kohal on Põhja Poegade rügementi tähistav jääkaru märk.
1940. aastal mälestustahvel lõhuti. Mälestustahvel taastati aastal 1999, Paju lahingu 80. aastapäeval. Uus tahvel valmistati Tartus.
Soome vabatahtlikele pühendatud Põhja poegade mälestuskivi on püstitatud Paju lahingu asukohta.
Vedelbiopsia

Vedelbiopsia on bioloogilise vedeliku (enamasti vere või uriini) kogumise ja analüüsi protsess, mida teostatakse haiguse või tervisliku seisundi (nt raseduse) diagnoosi, prognoosi ja/või monitooringu eesmärgil. Vedelbiopsia vastandub traditsioonilisele „tahkele“ biopsiale, mille puhul võetakse proovianalüüsiks tahke koe tükk. Vedelbiopsia jaoks valitakse sellise bioloogilise vedeliku proov, milles saab tuvastada tervislikule seisundile omaseid määratavaid molekule ehk biomarkereid.
Vedelbiopsia kaudu analüüsitakse biomarkeritena nii rakke (nt ringlevad vähirakud), valke kui ka nukleiinhappeid. Vedelbiopsia on tahkest biopsiast vähem invasiivne (st organismi terviklikkust vähem kahjustav), kuid samas sageli ka vähem tundlik ja mõnevõrra vähem täpne (kuna biomarkerid lahjenevad füsioloogilises vedelikus). Vedelbiopsia teel teostatakse tänapäeval uuringuid näiteks onkoloogia valdkonnas, kui on vaja teha ravivalikuid patsiendi sihtmärkravi jaoks, aga ka sünnieelses diagnostikas, et otsida loote võimalikke kromosomaalseid häireid.
Kirjutusvahend

Kirjutusvahend on vahend, millega kirjutatakse, reeglina on see kepikesekujuline, seda hoitakse sõrmede vahel ja sellega saab tekitada kirjutusmaterjali pinnale joonekujulise jälje. Tuntuimad kirjutusvahendid on pliiats ja pastakas. 
Paljud kirjutusvahendid võivad samal ajal olla ka kunstitarbed, näiteks peensulg, laisulg, kriit või marker. Ka digitaallaua puutepliiats on kirjutusvahend.
Kirjutusvahendeid:
Mesenhüüm-epiteel-üleminek

Mesenhüüm-epiteel-üleminek ehk mesenhümaalne-epiteliaalne üleminek on liikuvamate mesenhümaalse fenotüübiga rakkude (nt fibroblastide) muundumine polariseeritud väheliikuvateks rakkudeks (tüüpiliselt epiteelirakkudeks). 
Erialases kirjanduses tähistatakse mesenhüüm-epiteel-üleminekut sageli lühendiga "MET" (T tuleneb ingliskeelsest sõnast "transition"). Samas tuleks mesenhüüm-epiteel-üleminekut kui mitmete bioloogiliste molekulide vahendatud protsessi eristada lühendina identsest geeninimetusest "MET". MET-geen kodeerib türosiinkinaasi, mis on oluline rakkude liikuvuse tagamisel ning mille kõrgenenud aktiivsust esineb mitmetes vähkkasvajates.
MET on epiteel-mesenhüüm-ülemineku ehk EMT vastasprotsess, kuid elusorganismides võivad EMT ja MET esineda ka ajaliselt järjestikku. Näiteks vähirakkude lahkumisel algkoldest esineb EMT, kuid vereringes levivate vähirakkude kinnitumisel teises koes kaugmestastaaside tekke korral esineb MET. Tervetel naistel kaasnevad mõlemad protsessid ka muutustega emakat vooderdavas endomeetriumis menstruaaltsükli käigus: progesterooni toimel kulgeva detsidualiseerumise käigus käivitub MET, kuid viljastumise puudumisel toimub EMT ning sellele järgneb menstruatsioon. Nii EMT kui ka MET on olulised ka embrüote normaalse arengu käigus.
Detsidualiseerumine

Detsidualiseerumine on emakat vooderdava limaskesta (endomeetriumi) muutus hormoonide või embrüo eritatavate faktorite toimel, mis valmistab emakat ette embrüo pesastumiseks ja edasiseks raseduseks. Mõnel imetajal, sealhulgas inimestel, detsidualiseerub endomeetrium menstruaaltsükli teises pooles (ovulatsiooni järel) kollaskeha toodetava progesterooni kasvava kontsentratsiooni tõttu. Viljastumise korral detsidualiseerumine jätkub, viljastumise puudumisel see peatub ja järgneb menstruatsioon. Teistel imetajatel (näiteks hiirtel) algab detsidualiseerumine vaid munaraku viljastumise järel.
Detsidualiseerunud endomeetriumile on iseloomulikud järgmised tunnused:
Detsidualiseerumishäired võivad põhjustada viljatust või raseduse korduvat katkemist.
Lust

Lust on perekonnanimi.
Ameerika Ühendriikides oli perekonnanime Lust kandjaid 2014. aastal üle 1900 isiku. Belgias ja Saksamaal oli sellenimelisi isikuid üle 900.
Statistika Eestis.
2023. aasta 1. jaanuari seisuga oli Eestis perekonnanimi Lust 174 inimesel: 98 mehel ja 76 naisel. Perekonnanimede levikult oli Lust meeste puhul 853. kohal ja naiste puhul 1361. kohal. Kõige levinum oli perekonnanimi Lust vanuserühmas 0–4, kus neid on 10 000 elaniku kohta 2,20. Nimi oli kõige sagedasem Jõgeva maakonnas, kus sellist nime kandis maakonna 10 000 elaniku kohta 6,45 inimest.
19. sajandi algul pandi pärisorjusest vabastamise käigus talupoegadele Läänemaal Kirbla, Karuse, Vigala ja Lääne-Nigula kihelkondades; Tartumaal Rõngu, Nõo ja Maarja-Magdaleena kihelkondades; Järvamaal Ambla ja Peetri kihelkonnas; Viljandimaal Suure-Jaani ja Paistu kihelkonnas; Võrumaal Urvaste ja Rõuge kihelkonnas; Pärnumaal Halliste kihelkonnas ning Virumaal Vaivara kihelkonnas 15 korral nimeks Luist ja Lust. 
Nimede eestistamisel vahetati perekonnanimi Lust aastatel 1936–1940 5 korral isikute poolt, kes võtsid uueks perekonnanimeks Alliksaar, Kivirand, Luhand, Luhaste ja Tammiksaar.
Maipõrnikasupp

Maipõrnikasupp on maipõrnikatest valmistatud Euroopa roog. Saksamaal ja Prantsusmaal oli see üks maiuspalasid kuni 20. sajandi keskpaigani. Selle maitse meenutab krabisuppi. Kuna maipõrnikad olid kunagi Euroopas levinud kahjurid, kelle populatsioon kasvas plahvatuslikult iga 4 aasta järel, oli supi valmistamiseks piisava hulga maipõrnikate kogumine väga lihtne. Liigne pestitsiidide kasutamine põhjustas nende populatsioonide kokkuvarisemise 1970. aastateks, paljudes piirkondades hävis liik täielikult. Kuna mardikad on praegu suhteliselt haruldased, on maipõrnikasupi valmistamine piirkondades, kus see kunagi oli tavaline, peaaegu täielikult kadunud.
Valmistamine.
1800. aastatest pärit prantsuse retsepti kohaselt koosneb maipõrnikasupi ports 500 grammist putukatest, kellelt on eemaldatud jalad ja tiivad. Neid praetakse võis, seejärel keedetakse kana- või vasikalihapuljongis. Suppi võib kurnata ja süüa puljongina või purustatud maipõrnikaid segada munakollase ja jahuleemega. Suppi serveeriti vasikamaksa- või tuvirinna ja krutoonidega. Üks portsjon sisaldab ligikaudu 30 mardikat.
Versioone.
Arst Johann Joseph Schneideri 1844. aastast pärit kirjatükis kirjeldatakse seda, kuidas maipõrnikaid söödi mitte ainult supina, vaid õpilased sõid neid ka toorelt pärast jalgade küljest rebimist ning neid pakuti ka „paljudes kondiitripoodides [. .. ] suhkruga üleriputatult ja neid süüakse pärast põhirooga magustoiduna.”
Harilik roostetorik

Harilik roostetorik ("Pycnoporellus fulgens") on seeneliik torikulaadsete seltsis.
Seen on üsna selgelt eenduva kujuga. Selle lähiliik on liibuv.
Katharina Molitor

Katharina Molitor (sündinud 8. novembril 1983 Bedburgis) on endine Saksamaa sportlane, kes võistles odaviskajana ja võrkpallurina. Odaviskajana on ta maailmameister, olles võitnud kulla 2015. aastal MM-il Pekingis ning tema isiklik rekord on 67.69 m. Võrkpallurina esindab ta Leverkuseni Bayerit Erste Volleyball-Bundesligas, mis on Saksamaa võrkpalli kõrgeim tase.
Ta on osalenud kaks korda olümpiamängudel, olles võistelnud 2008. ja 2012. aasta suveolümpiamängudel Saksamaa eest odaviskes. 2008. aastal sai ta kaheksanda koha ja 2012. aastal oli ta kuues. Ta võitis kulla 2010. aasta Saksamaa meistrivõistlustel ning on sellest ajast alates võistelnud kõigil Euroopa ja maailmameistrivõistlustel. Tema parim tulemus on 2015. aasta maailmameistrivõistluste esikoht.
Kogu 2018. aasta hooaja kestnud tõsiste tervise probleemide tõttu oli 34-aastane sportlane veendunud, et lõpetab pärast EM-i karjääri. 2018. aasta lõpus teatas Molitor, et ei võta enam osa kergejõustikuvõistlustest.
Tegevsportlasena oli ta 1.83 m pikk ja kaalus 77 kg. 
Välislingid.
[[Kategooria:Saksamaa odaviskajad]] 
[[Kategooria:Sündinud 1983]]
67. üksik mehhaniseeritud brigaad

67. üksik mehhaniseeritud brigaad ("67-ма окрема механізована бригада") on Ukraina relvajõudude väeüksus.