Harilik kefaal

Harilik kefaal ehk meriärn ("Mugil cephalus") on kefaallaste sugukonna kefaalide perekonda kuuluv lepiskala. 
Levik ja elupaik.
Kefaal on ulatuslikult levinud merekala, keda leidub nii Euroopa, Aasia, Aafrika, Austraalia kui ka Ameerika veekogudes. Peale mere võib kefaal elutseda ka riim- ja magevees. Kefaal eelistab elupaigana soojemat, 8–24 kraadist vett ning paikneb rahulikes vetes (nagu lahesopid, laguunid, jõed, jõesuudmed ja sadamad) kalda lähedal kuni 120 meetri sügavusel. Hoolimata oma soojalembusest satub kefaal aeg-ajalt ka Eesti vetesse, kust teda on ka püütud. Sellegipoolest loetakse kefaali Eestis väga haruldaseks kalaks. Maailmas tervikuna pole kefaal väljasuremisohus ning seetõttu ka kaitse all. 
Kirjeldus.
Kefaali keha on silindrilise kujuga ning kala võib kasvada kuni 120 sentimeetri pikkuseks ja 8 kilogrammi raskuseks. Täiskasvanud isendi keskmine maksimaalne pikkus on 35–50 sentimeetrit. 
Valdav osa kefaali kehast on hall, selg seevastu on oliivroheline. Kefaalil on kaks seljauime, mis paiknevad teineteisest eemal. Eesmises seljauimes on 4 ogakiirt, tagumises 8–9 pehmet kiirt. Tagauimel on aga 8 ja küljeuimedel 16–19 pehmet kiirt. 
Kefaali suu on väike ning nina tömp. Kefaalil on väikesed huuled. Ülahuulel asetseb üks kuni kuus rida silmapaistmatuid hambaid. 
Harilikku kefaali aetakse tihti segi valge kefaaliga ("Mugil curema"), kes on välimuselt hariliku kefaaliga küllaltki sarnane ning eelistab ka samasuguseid elupaiku. 
Elulaad ja paljunemine.
Kefaali eluiga on 4–16 aastat. Suguküpsuse on saavutanud 20–30-sentimeetrine isend (emased on pikemad), kes on selleks ajaks ligikaudu kolme aasta vanune. Täiskasvanud emased kefaalid on suuremad kui isased ning kasvavad aasta jooksul rohkem. Üldiselt kasvavad täiskasvanud isendid aastas 3,8–6,4 sentimeetrit. 
Kefaal toitub peamiselt zooplanktonist, detriidist ja surnud veetaimedest. Toidu tarbimiseks imevad nad peamise kihi setteid, eemaldades niiviisi detriiti ja mikrovetikaid. Seedimiseks kasutavad kefaalid pugusarnast elundit, kus toit söödud setete abil purustatakse. 
Kefaal paljuneb vaid soolases vees, kuid veedab suurema osa oma eluajast magevees. Kudemiseks rändavad kefaalid üldiselt rannikust kaugemale ning ka koevad sügavamal (üle 1000 meetri sügavusel), kui nad tavaliselt elutsevad. Emakala võib vabastada ühe kudemisperioodi jooksul 500 000–2 000 000 marjatera (olenevalt emakala suurusest). Kudemine leiab vastavalt kala paiknemisele aset eri aegadel aastas. 
Kefaal on parvekala. 
Kasutus.
Kefaali kasutatakse laialdaselt toiduks mitmetes maailma piirkondades. Kefaali süüakse ning turustatakse kas värskelt, kuivatatult, soolatult või külmutatult. Lisaks kala lihale tarvitatakse söögiks marja. 
Kefaali kasutatakse ka Hiina traditsioonilises meditsiinis. 
Püük.
Peale selle, et kefaali püütakse looduslikest veekogudest kasvatatakse teda ka kalakasvandustes. Kuna kefaal on parvekala, kasutatakse selle püügiks peamiselt eri tüüpi võrke.  Mõnes maailma paigas on suure ülepüügi tõttu aga kefaali püüdmine võrguga keelatud. 
Kefaali suurimad väljapüüdjad on Aasia riigid, nagu Hiina, Taiwan ja Korea. Väljaspool Aasiat püütakse hulgaliselt kefaali ka Venezuelas. Kala püütakse aastas hinnanguliselt 85 000–165 000 tonni.