Tolmuplahvatus

Tolmuplahvatus on õhus või muus keskkonnas hõljuvate peenosakeste kiire süttimine. Tolmuplahvatus võib toimuda oludes, kus pulbriline süttiv materjal on esindatud piisava kontsentratsiooniga õhus või muus oksüdeeruvas gaasilises keskkonnas, näiteks hapnikus.
Tingimused.
Tolmuplahvatused võivad toimuda näiteks kaevandustes, viljakuivatites ja -hoidlates, puidutööstuses, tekstiilitööstuses. Tolmuplahvatust rakendatakse sihilikult filmitööstuse eriefektides, aga ka termobaarilistes relvades.
Suletud ruumides toimuv kiire süttimine võib tekitada suure rõhu tõusu, põhjustades ohtlikke kahjustusi ehitistele ja inimestele. Järsk energia vallandumine võib tekitada lööklaine nii suletud ruumis kui vabas õhus. Tolmuplahvatused võivad olla esmased või teisesed. Esmane plahvatus toimub näiteks seadmetes ning on kontrolli all tänu rõhuvähendamisvahenditele. Teisene plahvatus võib vallanduda esmasest plahvatusest ning on oma kontrollimatuse tõttu ohtlikum, enamik surmavaid tolmuplahvatusi on teisesed.
Tolmuplahvatuse toimumiseks on vajalikud kindlad tingimused: süttiv tolm, mis levib õhus vastava aine süttimisulatuses, keskkonnas on olemas oksüdant (reeglina hapnik), olemas on süüteallikas ja süttimisala on piiratud.
Tolm.
Tolmuplahvatusi võivad põhjustada paljud tavalised materjalid, näiteks söetolm, põlevkivitolm, puidutolm, viljatolm, jahu, tärklis, suhkur, piimapulber, kakao, kohv ja õietolm. Samuti võivad süttida metallipulbrid, näiteks alumiinium, magneesium ja titaanium.
Plahvatuslikult süttida võivad ka töötlemise käigus (eriti rullimine, lõikamine) tekkivad paberiosakesed. Seetõttu hoitakse paberitehastes õhuniiskuse tase kõrge.
Kiire põlemise jaoks peab tolm koosnema väga väikestest osakestest, millel on suur pindala ja ruumala suhe, mistõttu on kõigi osakeste kogupindala väga suur võrreldes suurematest osakestest koosneva tolmuga. Tolmu defineeritakse kui pulbrit, mille osakeste läbimõõt on alla 500 mikromeetri ja peenem tolm kujutab endast palju suuremat ohtu kui jämedad osakesed nende osakeste suurema kogupindala tõttu.
Süttimine.
Tolmu plahvatamiseks pole tingimata vaja sädet, sest tolmu ja õhu sobiva koostisega segu süttib üsna madalal temperatuuril. Leekidele lisaks tekitab plahvatus tugevaid lööklaineid, mis võivad purustada konstruktsioone, levitades tuld kiiresti teistesse ruumidesse või ümbruskonda.
Alumisest plahvatus- või süttimispiirist ("lower explosive limit", LEL) allpool ei ole piisavalt tolmu, et plahvatuslikult kiire põlemine. Põleva aine kontsentratsiooni, mis on võrdne või alla 25% LEL-i, peetakse ohutuks. 
Samuti pole piisavalt oksüdeerijat kiireks põlemiseks, kui süüteaine ja õhu suhe suureneb üle ülemise plahvatuspiiri ("upper explosive limit", UEL). Tolmu minimaalse või maksimaalse plahvatuskontsentratsiooni määramine õhus on keeruline ja erinevad allikad annavad erinevaid näitajaid. Tüüpilised plahvatusvahemikud õhus on alates mõnekümnest grammist/m3 kuni mõne kg/m3. Näiteks saepuru LEL on määratud vahemikuks 40–50 grammi/m3. See sõltub paljudest teguritest, sealhulgas materjali tüübist.
Süüteallikaid on palju ja lahtine leek ei pea olema ainus süttimise põhjus, tolmuplahvatuse võivad esile kutsuda näiteks, elektrostaatika, hõõrdumine, kaarlahendus, kuumenenud pinnad (nt kuullaagrid) jne: üle poole 2005. aastal Saksamaal toimunud tolmuplahvatustes polnud lahtise leegi põhjustatud.