Villa Cornaro

Villa Cornaro on Andrea Palladio kavandatud villa, mis asub Piombino Dese vallas Veneto maakonnas Itaalias. Villa põhiosa valmis aastatel 1552–1554 Giorgio Cornaro tellimisel. See on tuntud oma sümmeetrilise ruumilahenduse ja efektse kahekorruselise portikuse poolest. 
Villa Cornaro kajastub ka Palladio arhitektuuritraktaadis "I quattro libri dell'architettura" ning mõjutanud tugevalt hilisemat lääne villa- ja mõisaarhitektuuri. Alates 1996. aastast kuulub villa Cornaro UNESCO maailmapärandi nimistusse olles osa listist "City of Vicenza and the Palladian Villas of the Veneto".
Ajalugu.
Villa Cornaro tellis 1550. aastate alguses mainekast ja mõjukast Veneetsia perekonnast pärit Giorgio Cornaro, kes sai oma isalt päranduseks maatüki. Tema esivanem, Alvise Cornaro, oli üks "villeggiatura" ehk suvevilla-kultuuri teerajajaid.
Ehitus.
Ehituse algusaeg pole täpselt teada, kuid 1553. aasta märtsist on teateid, et ehitustööd olid märkimisväärselt edenenud. Giorgio Cornaro ning tema vastne abikaasa Elena asusid villasse elama 1554. aasta juunis, mil oli valminud hoone põhiosa. Ansamblist olid veel puudu külgtiivad ning ülemise lodža sambad. Ehitustööd jätkusid 1567. ja 1588. aastal, mil arhitekt Vincenzo Scamozzi juhtimisel puuduolevad osad hoonele lisati. Umbes 1590 lisandus Scamozzi eestvedamisel ka maamajanduslik kõrvalhoone, mis ei kuulunud enam Palladio algsesse sümmeetrilisse kavandisse. Kui Giorgio Cornaro pojad Marco ning Girolamo pärandvara ametlikult registreerisid, kinnitasid nad, et maja pole veel lõpuni valmis. 1596. aastast on teade, et ülemine lodža on valminud. 1655. aastal on Girolamo Cornaro oma testamendis sätestanud, et villa ehitusega, sh sisekujundusega, tuleb jätkata. 1715. aastal koostatud kaardil on kujutatud kogu kinnistut korralikult planeeritud põllumajandusüksusena koos ümbritseva kanalivõrgustiku ning põllumaadega.
Arhitektuur.
Villa Cornaro tähistab Andrea Palladio loomingus tähtsat sammu, mis märgib üleminekut varasematelt maavilladelt hilisematele linnapaleedele. Villa ühendab elamu- ja esindusfunktsiooni ühtseks tervikuks. Villa Cornaro asetub täpselt Palladio varasemate maavillade ja hilisemate esinduslike villade ja linnapaleede vahepeale. Ta on oskuslikult kasutanud erinevaid arhitektuurilisi võtteid nii esteetiliste eesmärkide kui ka funktsionaalsuse täitmiseks.
Fassaad.
Villa Cornaro esifassaadi silmapaistvaim osa on võimas kahekorruseline sammastega portikus. Esifassaadi avatud ja massiivne lodža, eriti ülemine korrus, pakub laia panoraamvaadet ümbrusele. Lodžade kujudamisel on Palladio olnud julgem kui varasemates töödes ning toonud need hoonemahust ettepoole, luues kaarjad avad, mis lisavad hoonele sügavust. Fassaadi esimesel korrusel kuus joonia sammast, teisel korrusel kuus korintose kapiteeliga sammast. Palladio elegantne lahendus oli ka viide Cornaro perekonna kõrgele sotsiaalsele positsioonile Veneetsias.
Tagumise külje puhul on Palladio lähenenud kompositsioonile teisiti, et pakkuda rohkem intiimsust ja terviklikkust. See on kaasatud hoonemahtu - lodža paikneb kahe sisetrepi vahel, pakkudes ainulaadset vaadet sirgele valdusi läbivale alleele ja avatud maastikule. Tagumise trepi lahendus järgib sama pidulikku joont nagu esiküljelgi.
Nii esi- kui tagafassaad on tihedalt seotud villa sisemise loogikaga, kus klassikalised arhitektuurielemendid ei ole lihtsalt dekoratiivsed, vaid toimivad väljendusvahenditena, mis peegelduvad hoone sisemise jaotuse ja hierarhia kaudu. Kõik need detailid peegeldavad Palladio süvendatud tähelepanu ruumikogemusele ja villa funktsionaalsusele.
Palladiole omaselt iseloomustab villat "utilitas" ehk praktilisus – kuigi taluhooned asusid villa kõrval, kulges põldude suund otse villa taha, kust mugavalt ja häirimatult toodang keldrisse ja aita toimetada. Ka tagumisel fassaadil suured sisseehitatud keerdtrepid kandsid praktilist ülesannet: ühest trepist tõsteti põllumajandussaadusi üles viljaaitadesse, teisest toodi saadused alla veinikeldrisse. Selline lahendus ühendas praktilisuse ja ilu, võimaldades hoida kogu tootmistsükkel villa keskse kontrolli all.
Tsentraalne lahendus.
Hoone põhiosa on ruudukujuline. Selle südames asub suur sammastega "salone" ning seda ümbritsevad toad. Peahoone mõlemale küljele on lisatud üheruumilised juurdeehitised, mida kasutati köökide või teenijate eluruumidena. Keskse saalini pääseb läbi lodža või kitsama vestibüüli. Kahe korruse ühendamiseks on kasutatud sümmeetrilisi treppe, mis eraldavad esimesel korrusel asuvad vastuvõturuumid ülemisel korrusel paiknevatest privaatsetest eluruumidest. Kogu villa planeering on allutatud kesksele saalile, mis ühendab peasissepääsu ees oleva portikuse tagumise lodžaga. Ka külgtiivad on planeeritud nii, et nende laius vastab täpselt keskosa kõrvalruumidele, tagades tasakaalustatud ruumilise järjestuse. Kui varasemad Palladio villad, nagu Villa Godi või villa Trissino, põhinesid horisontaalselt laieneval plaanil, kus eluruumid ja esindusruumid olid selgelt eraldatud, siis villa Cornaro puhul on Palladio liikunud integreerituma lahenduse poole, kus kõik ruumid on seotud orgaaniliseks tervikuks, luues samas selge ruumilise hierarhia.
Asetus maastikus.
Tänapäeval asub Villa Cornaro Piombino Dese linnakese peatänaval, kuid valmimise ajal, 1553. aastal, seis hoone üksildasel ja tühjal tasandikul. 1613. aastaks on tekkinud "hoonet läbiv" sirge allee alates peaväravatest, läbides põldudevahelise ala ning lõppedes väikese kanali ääres, mis tähistas valduste tagumist piiri. Lineaarne ülesehitus ja veesüsteem on tänini säilinud. 1715. aasta kaardilt nähtub, et villast on saanud eeskujulik põllumajandusmõis, mida ümbritseb keerukas kanalivõrgustik, mis laieneb villa taga tiigiks. Üle tiigi viib seitsme kaarja avaga sild.
Villa asetus maastikus rõhutab hoone teljelisust. Kogu kompositsiooni keskmes asub suurejooneline villa, mis ühendab nii ruumid kui ka hoone ees ja taga asuvad maavaldused tervikuks. Külastaja liikumine läbi maja järgib selgelt keskset telge, kus esmalt avaneb vaade kahekorruselise fassaadiga villale, seejärel läbi vestibüüli avarasse vastuvõtusaali ning sealt edasi tagumisele lodžale ning peale seda tagaaeda. Kogu liikumine on kujundatud järjestikuste ruumielamuste rajana, mis kulgeb põllumaade suunas.
Tänaseks päevaks on Piombino Dese linnana kasvanud ning ka peatänaval asuva Villa Cornaro ümbrus on tihedalt hoonestatud. Ometi on suutnud villa ka sellega kohaneda. Lai fassaad asub teest veidi tagapool ning annab hoonele eristuva ruumilise kohalolu. Endistesse majandushoonetesse on täna paigutatud poed. Arhitektuuriuurijad on ka leidnud, et kuna hoone fassaad avaneb otse tänavale, mitte põllumaadele või jõe poole nagu "villa rustica" ehk tüüpilise maamõisa puhul kombeks, siis ei domineeri villa Cornaro mitte maastikku, vaid on pigem linliku keskkonna osaks. Kahel tasandil asuvad lodžad, sambad, interjöörist loetav väline vorm viitavad suvevilla ja linnapalee tüüpide ühtesulamisele - see on arhitektuuriline kompromiss, kus suvekodu, esinduslikkus ja mugavus ühenduvad suursuguseks tervikuks.
Restaureerimistööd.
Villa Cornaro on alates ehitusest kuulunud mitmetele omanikele. Kõige pikemalt kuulus villa perekond Cornarole (u 1550—1807). Alates 1807. aastast on omandisuhe olnud keeruline, kuid 1951. aastani läks villa kolme perekonna kätesse, kes kasutasid seda eraresidentsina. 1950. ja 1960. aastatel kasutas kohalik kirik hoonet lasteaiana. 
1969. aastal ostsid Dr. Richard ja Julia Rush villa Cornaro Sotheby oksjonilt ning lasid villat ulatuslikult restaureerida. Soetamise aegu oli hoone seisukord kehv: enamik aknaid kahjustatud, põhjapoolsel fassaadil must hallitus, tuule ja vihma poolt tehtud kahjustused, praod, kahjustatud sambakaunistused, ka väravad olid roostes ning katkised. Siiski olid paljudes ruumides säilinud originaalsed marmoriga kaetud kaminad, antiiksed plaadid, originaalsed põrandad, skulptuurid ja seinamaalingud. Ka seinad ja laed olid heas seisukorras. Uute omanike juhtimisel hakati ajapikku hoonet taastama. Põrandatel säilisid osaliselt originaalsed terrakotaplaadid, teise korruse puitpõrandate alt avastati esialgne terratsokate, mis restaureeriti.
Villa Cornaro seintele oli oma märgi jätnud ka II maailmasõda – villa ees olevate suurte tugisammaste krohvil olid kuulijäljed. Kui esialgselt arvati, et need pärinesid saksa lennukitelt, siis hiljem selgus, et tegu oli hoopis USA armee lennukite poolt põhjustatud purustustega.
Perekond Rush tegeles villa Cornaro restaureerimise ja endise hiilguse taastamisega 20 aastat, kuid 1989. aastal müüsid nad hoone USA-st pärit Carl ja Sally Gable'ile, kes elasid villas kevaditi ja sügiseti ning avasid hoone ka külastajatele, korraldades ekskursioone ja toetades kultuurilisi algatusi. 2017. aastal panid Villa Cornaro uuesti müüki ning uus omanik ei ole avalikkusele teada.
Mõju.
Villa Cornaro rajamine Piombino Deses 1550. aastate alguses tähistas olulist nihet Palladio klientuuri seas. Seni peamiselt Vicenzast pärit tellijate kõrval hakkasid teda palkama ka mõjuvõimsad veneetsia perekonnad nagu näiteks ka Giorgio Cornaro. Nii Villa Cornaro kui ka umbes samal ajal valminud Villa Pisani Motagnanas peegeldavad ajajärku, mil Palladio prestiiž tõusis oluliselt.
Villast on juttu ka Andrea Palladio arhitektuuritraktaadis "I quattro libri dell'architettura". Ehituse käigus tehti siiski mõningaid muudatusi võrreldes traktaadis avaldatud joonistega. Need tulenesid peamiselt tellija soovidest ning aja jooksul muutunud huvidest ja vahenditest. Arhitektuuriraamatutes esinemise tõttu mõjutas villa Cornaro märkimisväärselt lääne villa- ja mõisaarhitektuuri.
Alates 1996. aastast kuulub Villa Cornaro UNESCO maailmapärandi nimistusse koos teiste Palladio villadega Veneto piirkonnas, mis on leitav nimetuse "City of Vicenza and the Palladian Villas of the Veneto" alt.