Kirsiaed

"Kirsiaed" (vene keeles "Вишнёвый сад") on Anton Tšehhovi 1903. aastal valminud tragikomöödia neljas vaatuses, Tšehhovi viimane näidend. Näidend esietendus 17. jaanuaril 1904 Moskva Kunstiteatris, selle lavastas Konstantin Stanislavski.
Tšehhov nimetas oma näidendit komöödiaks ning see sisaldab tõepoolest isegi farsi elemente. Samas lavastas Stanislavski selle tragöödiana. Tollest saati on lavastajate üks põhiprobleeme näidendi kahetine loomus.
"Kirsiaed" on tõlgitud paljudesse keeltesse ning seda on lavastatud kogu maailmas, sellest on saanud näitekirjanduse klassika. Seda on lavastanud Lääne tuntuimad lavastajad, igaüks omamoodi. Nende seas Charles Laughton, Peter Brook, Andrei Serban, Eva Le Gallienne, Jean-Louis Barrault, Tyrone Guthrie ja Giorgio Strehler.
Suur on ka näidendi kirjanduslik mõju, mis avaldub teiste seas Eugene O'Neilli, George Bernard Shaw' ja Arthur Milleri loomingus.
Sisukokkuvõte.
Pariisist naaseb kodumaale mõisaproua Ranevskaja koos oma perekonnaga. Majanduslikesse raskustesse sattunud mõis ja seda ümbritsev kirsiaed tuleb oksjonil võlgade katteks maha müüa. Edukas uusrikkast kaupmees Lopahhin, kelle isa ja vanaisa olid samas mõisas pärisorjad, veenab Ranevskajat jagama mõisa juurde kuuluvaid maid, sealhulgas kubermangu suurimat kirsiaeda, suvilakruntideks, mida suvitajatele rentides saaks vältida mõisa oksjonileminekut. Ranevskaja ning tema pere peavad sellist teguviisi aga labaseks ning ei suuda otsust langetada, viivitades sellega pidevalt ning oodates kuni viimase hetkeni mõnd päästvat lahendust. Seda siiski ei tule. Oksjonil ostab mõisa Lopahhin, kes laseb kirsiaia maha raiuda. Ranevskaja ise sõidab tagasi Pariisi ja tema perekond pudeneb laiali.
Teemad.
Üks "Kirsiaia" põhiteemasid on inimeste kohanemine või kohanematus muutustega ühiskonnas. Ühelt poolt esindab Ranevskaja aristokraatiat, kes peab kõike materiaalset labaseks ning jagab raha laiali sõltumata sissetulekutest, suutmata leppida majandusliku reaalsusega. Teisalt on Lopahhin lõhestatud kahe tundmuse vahel: ta rõhutab korduvalt enda madalat päritolu, tunneb end aristokraatide kõrval rumala ja harimatuna, samas aga tunnetab enda ja raha piiramatut kõikvõimsust ning püüab oma esivanemate orjapõlve eest kaudselt kätte maksta. Sealjuures meenutab teener Firss pärisorjusest vabastamist kui õnnetust ning on uhke oma lõputu mõisateenistuse üle. Selline olukord peegeldab ka 20. sajandi alguse Venemaa ühiskondlikke vastuolusid, kus majanduslik ja kultuuriline mahajäämus tekitas pingeid uuenemist taotlevate kihtidega, talupoegade 19. sajandi keskel pärisorjusest vabastamise šokki polnud ühiskond veel täielikult läbi elanud ning tõusev keskklass ja langev aristokraatia ei olnud kumbki leidnud endale uut tugevat identiteeti.
Teise liini moodustavad ebalevad armusuhted. Kogu näidendi vältel ootab Varja Lopahhini abieluettepanekut, mis kõigele vaatamata jääb lõpuks ikkagi tulemata. Ebamäärane on ka Anja ning Trofimovi suhe: Anja jälgib varjamatu imetlusega Trofimovit, kes aga korduvalt kuulutab, et nemad Anjaga on armastusest kõrgemal.
Tegelaste otsustamatuses ning oma probleemidele väliste lahenduste ootuses on nähtud vene hinge metafoori, mis kujutab ka kogu Venemaad.
Kuuldemäng.
1955. aastal lavastas Kaarel Toom "Kirsiaia" Raadioteatris. Osades olid Meta Luts (Ranevskaja), Hugo Laur (Gajev), Ruut Tarmo (Lopahhin), Olev Eskola (Trofimov) jt.