Enesetapumõtted

Enesetapumõtted ehk suitsiidimõtted on mõtteprotsess, mille käigus tekivad ideed või mõtted oma elu lõpetamisest. See ei ole diagnoos, vaid mõne psüühikahäire või psühhoaktiivsete ravimite tarvitamise sümptom. Enesetapumõtted võivad ilmneda ka ilma psüühikahäireta, reaktsioonina rasketele elusündmustele.
Enesetapumõtted võivad ulatuda põgusatest mõlgutustest kuni üksikasjaliku planeerimiseni. Passiivne enesetapumõte on elutüdimusest mõtlemine või enese surnuna kujutlemine. Aktiivsed enesetapumõtted hõlmavad enesetapuks valmistumist või selle kavandamist.
Enamik enesetapumõtetega inimesi ei tee enesetapukatset, kuid neid mõtteid peetakse siiski ohuteguriks. 2019. aastal mõtles 12 miljonit USA täiskasvanut tõsiselt enesetapule, 3,5 miljonit kavandas enesetapukatset, 1,4 miljonit tegi enesetapukatse ja enam kui 47 500 suri enesetapu läbi. Enesetapumõtted on levinud kõigis vanusegruppides, alates teismelistest kuni eakateni.
Suitsiidimõtted on seotud depressiooni ja muude meeleoluhäiretega, samuti võivad paljud muud vaimsed häired, elusündmused ja perekondlikud sündmused suurendada enesetapumõtete riski. Vaimse tervise teadlased viitavad sellele, et tervishoiusüsteemid peaksid suitsidaalsete tegude ja enesetapumõtetega seotud korduvate probleemide tõttu pakkuma ravi suitsiidimõtetega inimestele sõltumata diagnoosist. Enesetapumõtetega inimestele on palju ravivõimalusi.
Enesetapumõtete tunnused.
Võimalikud tunnused:
Definitsioonid.
RHK-11 kirjeldab enesetapumõtteid kui ideid või mõtisklusi oma elu lõpetamise võimalustest, alates mõtlemisest, et oleks parem surra, kuni põhjalike plaanide koostamiseni.
DSM-5 defineerib neid kui enesevigastamise mõtteid, mille käigus kaalutakse või kavandatakse tahtlikult oma surma põhjustamise viise.
Terminoloogia.
Kui keegi, kellel pole varem esinenud enesetapumõtteid, kogeb järsku selget mõtet sooritada tegu, mis paratamatult tooks kaasa tema surma, nimetavad psühholoogid seda pealetükkivaks mõtteks. Selle üks ilming on "kõrge koha efekt" , mida nimetatakse ka "sügaviku kutseks –" ootamatu soov hüpata kõrgest kohast alla. 
Riskitegurid.
Suitsiidimõtete riskitegurid võib jagada kolme kategooriasse: psühhiaatrilised häired, elusündmused ja perekondlik soodumus.
Psühhiaatrilised häired.
Enesetapumõtted on paljude psüühikahäirete sümptom, aga need võivad ilmneda reaktsioonina ebasoodsatele elusündmustele ka ilma psüühikahäireta.
On mitmeid psühhiaatrilisi häireid, mis näivad kaasuvat enesetapumõtetega või suurendavad märkimisväärselt enesetapumõtete tekkimise riski. Näiteks esineb paljudel piirialase isiksusehäirega inimestel korduvat suitsidaalset käitumist ja enesetapumõtteid. Ühes uuringus leiti, et 73 protsenti piiripealse isiksusehäirega patsientidest on proovinud enesetappu teha, kusjuures keskmine patsient on teinud 3,4 katset.
Järgmine loend sisaldab häireid, millega on enesetapumõtted tugevaimalt seoses, kuid need ei ole ainsad häired, mis võivad suurendada enesetapumõtete riski. Häired, mille puhul risk on kõige suurem, on järgmised: 
Ravimise kõrvaltoimed.
Mõõduka kuni raske kliinilise depressiooniga patsientide sümptomite vähendamiseks kasutatakse tavaliselt antidepressante, aga mõni uuring näitab seost enesetapumõtete ja antidepressantide tarvitamise vahel: need võivad mõnel patsiendil enesetapumõtete riski hoopis suurendada.
Mõne ravimi (nagu selektiivsed serotoniini tagasihaarde inhibiitorid, SSRI-d) kõrvaltoimena võivad patsiendil tekkida enesetapumõtted. Lisaks võib nende ravimite kavandatud toimel endal olla kõrvaltoimena suurenenud individuaalne risk ja suitsidaalse käitumise määr: ravimeid võtvate inimeste hulgas tunneb mõni end piisavalt halvasti, et tahab enesetappu proovida (või ihaldab enesetapu oletatavaid tagajärgi), kuid depressiooni põhjustatud sümptomid, nagu energia- ja motivatsioonipuudus, pärsivad enesetapukatset. Selle alamrühma hulgas võib leiduda n-ö ala-alarühm, kellel ravim leevendab füsioloogilisi sümptomeid (nt energiapuudus) ja sekundaarseid psühholoogilisi sümptomeid (nt motivatsioonipuudus) enne või väiksemate annuste korral, kui see leevendab nende esmaseid psühholoogilisi depressiivse meeleolu sümptomeid. Selle grupi hulgas püsib enesetapu- või selle mõjude soov ka siis, kui on kõrvaldatud peamised suitsidaalse tegevuse takistused, mistõttu enesetappude ja -katsete esinemissagedus suureneb.
2003. aastal andis USA toidu- ja ravimiamet (FDA) välja rangeima hoiatuse kõigi antidepressantide (sh tritsükliliste antidepressantide [TCA] ja monoamiini oksüdaasi inhibiitorite) tootjatele, kuna need on seotud enesetapumõtete ja -käitumisega. Edasised uuringud ei toeta hoiatust, eriti kui ravimid väljastatakse täiskasvanutele, väites, et uuemad uuringud on ravimite ja enesetapumõtete vahelise seose asjus ebaselged.
Enesetapumõtete tõenäosus võib suurem olla ärevushäiretega inimestel, kes püüavad ärevust leevendada uimastite või alkoholiga.
Elusündmused.
Elusündmused suurendavad tugevalt enesetapumõtete riski. Lisaks võivad elusündmused põhjustada või olla kaasuvad eelnevalt loetletud psühhiaatrilistele häiretele ja suurendada nende vahenditega enesetapumõtete ohtu. Elusündmused, millega täiskasvanud ja lapsed kokku puutuvad, võivad olla erinevad, mistõttu võib ka riski suurendavate sündmuste loetelu täiskasvanutel ja lastel erineda. Elusündmused, mis suurendavad riski kõige märkimisväärselt, on järgmised.
Suhted vanemate ja sõpradega.
Ruth X. Liu uuringuga leiti märkimisväärne seos varases, keskmises ja hilises noorukieas olevate noorukite ja nende vanemate ning laste enesetapumõtete tõenäosuse vahel. Uuring hõlmas emade ja tütarde, isade ja poegade, emade ja poegade ning isade ja tütarde vaheliste suhete mõõtmist. Isade ja poegade vahelised suhted varases ja keskmises noorukieas näitavad pöördvõrdelist seost enesetapumõtetega. Lähedus isaga hilises noorukieas on enesetapumõtetega väga seotud. Samuti leiti, et poisid on enesetapumõtete eest paremini kaitstud, kui nad on emaga lähedased läbi varajase ja hilise noorukiea, samas kui tüdrukuid kaitsevad paremini lähedased suhted isaga keskmises noorukieas.
Zappulla ja Pace'i 2010. aastal avaldatud artiklis leiti, et teismeliste poiste enesetapumõtteid võimendab nõrk side vanematega, kui lapsel on juba eelnevalt depressioon. Suitsiidimõtete eluaegne levimus noorukite mittekliinilistes populatsioonides on üldiselt vahemikus 60–75 protsenti, paljudel juhtudel suurendab nende raskusaste enesetapuriski.
Ennetamine.
Varajane avastamine ja ravi on parim viis, kuidas enesetapumõtteid ja enesetapukatseid ära hoida. Kui avastada tunnused, sümptomid või riskitegurid varakult, võib inimene enne endalt elu võtmise katset otsida ravi ja abi. Uuringus enesetapu teinud inimestest oli 91 protsendil tõenäoliselt üks või mitu vaimuhaigust, kuid ainult 35 protsenti neist isikutest olid ravil (nt vaimuhaiguse tõttu). See rõhutab varajase avastamise tähtsust: kui avastatakse psüühikahäire, saab seda ravida ja kontrollida, et vältida enesetapukatseid. 
Teises uuringus uuriti enesetapumõtteid ainult noorukitel. Selles uuringus leiti, et juba üheksanda klassi noorukite depressioonisümptomid ennustavad enesetapumõtteid. Enamik pikaajaliste enesetapumõtetega inimesi ei otsi professionaalset abi.
Nimetatud uuringutes tõsteti esile probleemid, miks on vaimse tervise spetsialistidel raske motiveerida inimesi ravi otsima ja jätkama. Ravile pöörduvate isikute arvu suurendamise viisid võivad hõlmata järgmist:
Austraalia teadlaste uuringu eesmärk oli määrata kindlaks teismeliste enesetapumõtete varajase avastamise viis. Selles väideti, et "suitsidaalsusega seotud riskid nõuavad viivitamatut keskendumist enesevigastuslike mõtete vähendamisele, et tagada ohutus enne haigusliku käitumise aluseks oleva etioloogiaga tegelemist". Psühholoogilise stressi skaalat, mida tuntakse kui K10, kasutati iga kuu juhuslikul valimil. 9,9 protsendist inimestest, kes teatasid psühholoogilisest stressist (kõik kategooriad), oli enesetapumõtteid 5,1 protsendil. Osalejad, kes said psühholoogilise stressi skaalal väga kõrge hinde, teatasid enesetapumõtetest 77 korda tõenäolisemalt kui madala kategooria osalejad.
Soomes läbi viidud üheaastases uuringus pöördus tervishoiutöötaja, enamasti psühhiaatri poole 41 protsenti hiljem enesetapu tagajärjel surnud patsientidest. Neist vaid 22 protsenti rääkis oma viimasel külastusel enesetapukavatsusest. Enamasti toimus külastus nädal enne enesetappu, enamikul oli diagnoositud depressiivne häire.
On palju keskusi, kus saab abi enesetapumõtete ja enesetapu vastu võitlemisel. Hemelrijk jt (2012) leidsid tõendeid selle kohta, et enesetapumõtetega inimeste abistamine interneti kaudu võrreldes otsesemate vormidega, näiteks telefonivestlustega, avaldab suuremat mõju. 2021. aasta uuringus leidsid Nguyen jt (2021), et võib-olla on eeldus, et enesetapumõtted on teatud tüüpi haigus, olnud takistuseks suitsiidimõtetega tegelemisel. Nad kasutasid Bayesi statistilist uuringut koos mõttekäsna teooriaga, et uurida protsesse, kus psüühikahäired on mänginud väga väikest rolli, ja järeldasid, et on palju juhtumeid, kus enesetapumõte kujutab endast teatud tüüpi kulude-tulude analüüsi elu/surma kaalutlusel – neid inimesi ei tohiks nimetada patsientideks.
Hindamine.
Hindamisel püütakse isikut mõista, integreerides teavet mitmest allikast, näiteks kliinilised intervjuud, meditsiinilised läbivaatused ja füsioloogilised meetmed, standardiseeritud psühhomeetrilised testid ja küsimustikud, struktureeritud diagnostilised intervjuud, dokumentide läbivaatamine ja intervjuud.
Intervjuud.
Psühholoogid, psühhiaatrid ja teised vaimse tervise spetsialistid viivad läbi kliinilisi intervjuusid, et teha kindlaks patsiendi või kliendi probleemide olemus, sealhulgas isikul esineda võivad haigusnähud või sümptomid. Kliinilised intervjuud on struktureerimata selle poolest, et iga arst arendab küsimuste esitamiseks konkreetse lähenemisviisi, järgimata varem määratletud struktuuri. Struktureeritud (või poolstruktureeritud) intervjuudes on kindlad küsimused, nende esitamise järjekord, sondid (päringud), kui patsiendi vastus ei ole piisavalt selge või konkreetne, ning meetod sümptomite sageduse ja intensiivsuse hindamiseks.
Ravi.
Suitsiidimõtete ravi võib olla problemaatiline, sest paljusid ravimeid on seostatud patsientide enesetapumõtete suurendamise või põhjustamisega. Seetõttu kasutatakse enesetapumõtete raviks sageli alternatiivseid vahendeid. Peamised ravimeetodid hõlmavad järgmist: teraapia, haiglaravi, ambulatoorne ravi ja ravimid või muud meetodid.
Teraapia.
Psühhoteraapias uuritakse inimese probleeme, mis tekitavad enesetapumõtteid, ja õpetatakse patsiendile oskusi, mis aitavad emotsioone tõhusamalt juhtida.
Haiglaravi.
Haiglaravi võimaldab patsiendil viibida turvalises keskkonnas järelevalve all, et vältida enesetapumõtete muutumist enesetapukatseteks. Enamikul juhtudel on inimestel vabadus valida, millist ravi nad enda jaoks sobivaks peavad. Siiski on olukordi, kus inimesed võivad haiglasse sattuda enda soovi vastaselt, näiteks siis, kui
Haiglaravi võib olla ka ravivõimalus, kui isikul
Ambulatoorne ravi.
Ambulatoorne ravi võimaldab inimestel jääda oma elukohta ja saada ravi vastavalt vajadusele või regulaarselt. Kodus olemine võib mõne patsiendi elukvaliteeti parandada, sest neil on juurdepääs oma isiklikele asjadele ning võimalus vabalt liikuda. Enne ambulatoorse raviga kaasneva vabaduse andmist hindavad arstid eri tegureid, näiteks patsiendi sotsiaalse toetuse taset, impulsside kontrolli ja otsustusvõime kvaliteeti.
Pärast seda, kui patsient läbib hindamise, küsitakse sageli allkirja lepingule, mille järgi ei tohi ennast vigastada. See on leping, mille koostavad arst ja patsiendi perekond. Lepingu raames kohustub patsient end mitte kahjustama, jätkama arsti juures visiite ning võtma vajadusel ühendust arstiga. Seni pole kindel, kas sellised lepingud on tõhusad. Patsiente kontrollitakse regulaarselt, et nad järgiks lepingut ja väldiks ohtlikke tegevusi (alkoholi joomine, kihutamine ja turvavöö kinnitamata jätmine jne).
Ravimid.
Ravimite määramine enesetapumõtete raviks võib olla keeruline, kuna paljud ravimid suurendavad enne tuju tõstmist patsientide energilisust. See tekitab suurema enesetapukatse riski. Kui inimesel on lisaks kaasuv psühhiaatriline häire, võib olla raske leida ravimit, mis aitaks nii psühhiaatrilise häire kui ka enesetapumõtete vastu.
Antidepressandid võivad olla tõhusad. Sageli kasutatakse TCA-de asemel SSRI-sid, kuna neil on üleannustamise korral kahju tavaliselt suurem.
Antidepressandid on osutunud väga tõhusaks vahendiks enesetapumõtete ravimisel. Ühes korrelatsiooniuuringus võrreldi enesetappudest tingitud suremust teatud piirkondades SSRI antidepressantide kasutamisega. Piirkondades, kus SSRI-sid kasutati rohkem, oli enesetappudest põhjustatud surmajuhtumite arv tunduvalt väiksem. Lisaks jälgiti eksperimentaalses uuringus depressiooniga patsiente ühe aasta jooksul. Selle aasta esimese kuue kuu jooksul uuriti patsientide suitsidaalset käitumist, sealhulgas enesetapumõtteid. Seejärel määrati patsientidele antidepressandid kuue kuu jooksul pärast esimest kuut vaatluskuud. Kuue ravikuu jooksul leidsid uurijad, et enesetapumõtted vähenesid 47 protsendilt patsientidest 14 protsendini. Seega ilmneb praegustest uuringutest, et antidepressantidel on suitsiidimõtete vähendamisel kasulik mõju.
Kuigi uuringud pooldavad suures osas antidepressantide kasutamist enesetapumõtete raviks, väidetakse mõnel juhul antidepressante olevat enesetapumõtete põhjus. Antidepressantide kasutamise alustamisel märgivad paljud arstid, et mõnikord võivad raviga kaasneda ootamatult enesetapumõtted. Seetõttu väljastas USA toidu- ja ravimiamet (FDA) hoiatuse, et mõnikord võib antidepressantide kasutamine enesetapumõtteid põhjustada. Meditsiiniliste uuringutega on leitud, et antidepressandid aitavad ravida enesetapumõtete juhtumeid ja töötavad eriti hästi psühholoogilise teraapiaga. Liitium vähendab meeleoluhäiretega inimeste enesetapuriski. Esialgsed tulemused näitavad, et klosapiin vähendab skisofreeniaga inimestel enesetapuriski.