tartuNLP/wikipedia-smugri-20251201 huggingface dataset:
Lukáš Konečný

Lukáš Konečný (sündinud 19. juulil 1978 Brnos) on Tšehhi poksija. Ta oli kokku vähemalt kahekordne Tšehhi meister I kergekeskkaalus (kuni 63,5 kg) aastatel 1996 ja 1998.
Konečný osales I kergekeskkaalus (kuni 63,5 kg) 2000. aasta Sydney olümpiamängude poksivõistlustel, kuid kaotas oma kohtumise 1. ringis hilisemale pronksmedalivõitjale Mohamed Allaloule (Alžeeria) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja. 
Konečný sai I kergekeskkaalus (kuni 63,5 kg) pronksmedali 8. maailmameistrivõistlustel (Budapest, 1997), kaotades poolfinaalis hilisemale kuldmedalivõitjale ja maailmameistrile Dorel Simionile (Rumeenia) ja jäädes edasisest medaliheitlusest välja ning 10. maailmameistrivõistlustel (Houston, 1999), kaotades poolfinaalis hilisemale kuldmedalivõitjale ja maailmameistrile Mahamatkadir Abdullayevile (Usbekistan) ja jäädes edasisest medaliheitlusest välja.
Konečný osales I kergekeskkaalus (kuni 63,5 kg) 32. Euroopa meistrivõistlustel (Minsk, 1998), kuid kaotas veerandfinaalis hilisemale kuldmedalivõitjale ja Euroopa meistrile Dorel Simionile (Rumeenia) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja.
Konečný on poksinud alates juunist 2001 elukutselisena. Ta on pidanud kokku 52 kohtumist, millest on võitnud 48 (neist 23 nokaudiga) ja kaotanud 4 kohtumist. Ta on olnud elukutseliste eri poksiorganisatsioonide Tšehhi, Euroopa ja maailmameister.
Narva Muuseum

Narva Muuseum on muuseum Narvas aadressil Peetri plats 7. Muuseum asutati 1933. aastal, kui Peeter I muuseum (asutatud 1865) ja G. ja S. Lavretsovi nimeline Narva Linnamuuseum (asutatud 1913) ühendati.
Narva muuseumi kunstikogu aluseks sai perekond Lavretsovi kunstikogu, mis läks Glafiira Lavretsova pärandina pärast tema surma 1913. aastal linna omandusse. Seda kunstikogu peeti omal ajal vene kunsti osas Baltimaade parimaks. Lisaks maalidele ja graafikale sisaldas kogu tarbekunsti, miniatuure ning etnograafilisi esemeid. 
22. juulil 1950 avas muuseum Narva ajaloo ekspositsiooni. 
1977. aastal moodustati Narva Muuseumi filiaalina Kreenholmi manufaktuuri muuseum, mis 1992. aastal lõpetas filiaalina tegevuse ning selle kogud omandas Narva Muuseum.
Aprillis 1991 avas muuseum Narva Muuseumi kunstigalerii.
2024. aastal lõppes Narva Hermanni linnuses kaheksa aastat kestnud renoveerimine, mis läks maksma ligi kuus miljonit eurot. Esimeses etapis avati renoveeritud konvendihoone koos uuendatud püsiekspositsiooniga ning teises etapis korrastati ka linnuse peahoov ja konserveeriti linnuse müüre.
Jõe mõis

Jõe mõis (saksa keeles "Jaegel") oli rüütlimõis Tartumaal Maarja-Magdaleena kihelkonnas. Tänapäeval jääb mõisasüda Jõgeva maakonda. 
Jõe karjamõis oli Mäkaste (saksa "Mekkast").
Ajalugu.
Jõe mõisa on esmamainitud 16. sajandi keskel. 1595. aastal sai Johann von Wrangell selle lääniks Poola kuningalt Sigismund III-lt. Abielu kaudu läks mõis rittmeister Georg von Stackelbergi kätte, kellele kuulus ka Kambja mõis. 1627. aastal kinnitas mõisa kuuluvust Rootsi kuningas Gustav II Adolf. 
1711. aastal sai Jõe mõisa omanikuks Holsteini kaardiväe kindralmajor Otto Magnus von Stackelberg, kes Venemaa keiser Peeter III soosikuna tõusis hiljem Eestimaa rüütelkonna juhiks (1747–1753). 1787. aastast, mil mõisa omandas Magnus Johann von Bock, kuulus Jõe samadele omanikele kui Saare ja Kudina mõis.
Mõisaansambel.
Mõisa härrastemaja on hävinud..
Kadrina mõis (Maarja-Magdaleena kihelkond)

Kadrina mõis (saksa keeles "Katharinenhof") oli Kaiavere mõisa karjamõis Tartumaal Maarja-Magdaleena kihelkonnas.
Kaiavere mõis

Kaiavere mõis (saksa keeles "Kayafer") oli rüütlimõis Tartumaal Maarja-Magdaleena kihelkonnas. Tänapäeval jääb mõisasüda Jõgeva maakonda.
Ajalugu.
Esmateated Kaiaverest pärinevad 1417. aastast, mil Otto von Uexküll pärandas mõisa Tartu tsistertslaste nunnakloostrile. 1512. aastal andis Tartu piiskop Gerhard Schrove selle lääniks vendadele Johann ja Heinrich Luggenhusenile. Hiljem oli see Wrangellide omandis ning 1682. aastal redutseeriti. Edaspidi kuulus mõis von Rothausenitele, Rosenitele, Stackelbergidele, Nolckenitele, Knorringitele, Richteritele, Löwensternidele ja viimasena parun Alexander von Tiesenhausenile.
Mõisaansambel.
Härrastemaja on hävinud, pargis on säilinud moonakatemaja varemed ja mõned kõrvalhooned.
Karjamõisad.
Kaiavere karjamõisad olid Kadrina, Lilu ja Pataste.
Saare mõis (Maarja-Magdaleena)

Saare mõis (saksa keeles "Saarenhof") oli mõis Tartumaal Maarja-Magdaleena kihelkonnas, Tartu kreisis. Tänapäeval jääb kunagine mõis Jõgeva maakonda. Mõisaansambel oli 18.–19. sajandil piirkonna üks esinduslikumaid. Praeguseks on peahoone lammutatud ja hoonete ansambel suures osas hävinenud. 
Ajalugu.
Esmateated Saare mõisast pärinevad 1512. aastast, mil see kuulus Tiesenhausenitele. Hiljem omandasid selle Böningid, nende järel Scottid ja Schaumannid (aadeldatuna von Greisenspeerid). 1685. aastal mõis riigistati, 1712. aastal tagastati viimaste omanike pärijannale, kelle kaudu läks Saare von Bockide omandusse. Abielu kaudu pärisid mõisa 1808. aastal Manteuffellid, kelle kätte see jäi kuni mõisate võõrandamiseni Eesti Vabariigis.
Mõis oli 18. sajandil ja 19. sajandi algul paljude kõrgete külaliste ööbimispaigaks, sest Peterburi Lääne-Euroopaga ühendav Peterburi–Riia postimaantee kulges tollal läbi Narva, Jõhvi, Tartu ja Riia, mõisani on aga Jõhvi–Tartu maanteelt vaid kaks ja pool kilomeetrit. Mõisas on peatunud Vene keisrinna Katariina II ning keisrid Paul I, Aleksander I ja Nikolai I. 
Saare mõisal oli kõrvalmõis Vanamõisa (saksa "Althof", varem "Alt-Saarenhof") ja karjamõis Kose.
Mõisaansambel.
1730. aastal valminud härrastemaja oli üks Vana-Tartumaa uhkemaist. Kuna mõis jäi Peterburi–Riia postimaanteele, ööbisid seal mitmed Vene valitsejad. Hoone lammutati 1930. aastatel, mõisakompleksist on säilinud mõned kõrvalhooned. Mõisa ligidal metsas on Manteuffelite kalmistu.
Mõisa peamised ehitustööd said alguse 1730. aastatel. Otto Wilhelm von Bocki ajal 1730. aastal ehitati mõisa barokne kivist peahoone. Sellest sai üks Lõuna-Eesti esimesi Põhjasõja järel ehitatud esinduslikke mõisahooneid. Kõrge sokliga hoone keskel oli segmentkaarega pealeehitis. Saali juures kasutati kunstmarmorit. Väliselt oli hoonel palju sarnaseid jooni 1738. aastal püstitatud Luua mõisahoonega. Peahoone ees asuva väljaku serva rajati ait ja tall-tõllakuur, peahoone taha barokne park. Majandushooned asusid peahoonest kirdes. Kokku kuulus mõisaansamblisse 14 kõrvalhoonet.
Mõisas oli ka suurejooneline alleede süsteem. 2,5-kilomeetrine sirge allee kulges Jõhvi–Tartu maanteele, 2-kilomeetrine õrnalt kaarduv allee viis lõunasse Saare järve äärde, millest läände rajati mõisnike perekonnakalmistu. 
Seisukord.
Mõisa peahoone on hävinenud. 1930. aastatel ei leitud hoonele kasutust ja otsustati see lammutada. Senimaani on alles ait, tall-tõllakuur ja muud kõrvalhooned, mis on aga üsna lagunenud seisus. Lisaks on säilinud valitsejamaja, mille seinale on müüritud omal ajal peahoonet kaunistanud Bockide raidtahvel. Omaaegse mõisapargi joonis on praeguseni selgelt nähtav. 
1990. aastatel hakkas Saare Mõisa Arendajate Selts mõisasüdant korrastama. Selle käigus puhastati võsastunud park, rajati koduloomaaed ja ürdiaed.
Jalam

Jalam on positiivse pinnavormi – näiteks mäe, künka või seljaku – nõlva alaosa ja selle ümbrus.
Suur Karujärv (Eesti)

Suur Karujärv on järv Tartumaal Nõo vallas Aiamaa ja Kolga küla lähedal. 
Järv asub ürgorus ja selle lähedal asub ka Väike Karujärv; minevikus moodustasid need kaks järve ühise veekogu. 
Järve pindala on 15,9 ha, keskmine sügavus 2,6 m ja suurim 7,5 m. Seda läbib Nõo oja.
Suur Karujärv on eutroofne ja suurtaimerikas. Selles kasvab valge vesiroos ning elab mitut liiki kalu (särg, ahven, latikas, haug, kiisk, linask, angerjas).
Gibraltari ibeeris

Gibraltari ibeeris ("Iberis gibraltarica" L.) on õistaim ristõieliste sugukonnast.
See on Gibraltari looduskaitseala sümbol, kuid pärineb tegelikult Põhja-Aafrikast. Euroopas esinebki taim looduslikult ainult Gibraltaril. Gibraltari ibeeris kasvab lubjakivipragudes, ohtralt leidub seda Gibraltari kalju põhjaküljel. Õite värvus varieerub kahvatulillast valgeni, õisiku läbimõõt võib ulatuda 8 cm-ni.
Ibeeris on Gibraltari rahvuslill, seda kujutas ka 1988–1989 väljastatud 50-pennine münt.
Gibraltari vallutamine

Gibraltari vallutamine Briti ja Hollandi väe poolt Hispaania pärilussõjas toimus 1.-3. augustil 1704 (ukj).
Sõja algusest peale oli Augsburgi liiga (kuhu kuulusid Saksa Rahva Püha Rooma Riik, Suurbritannia, Hollandi Vabariik ja Savoia hertsogkond), kes toetas Austria Habsburgide pretendenti Hispaania troonile Karl VI (Hispaania troonipretendendina Carlos III), otsinud Pürenee poolsaarel sadamat, kust kontrollida Gibraltari väina ja suunata mereväeoperatsioone Prantsuse laevastiku vastu Vahemere lääneosas. 
Katse vallutada Cádizi lõppes 1702. aasta septembris ebaõnnestunult, kuid liitlaste edu Vigo lahe lahingus sama aasta oktoobris tegi neist piirkonna suurima merejõu. See aitas veenda Portugali kuningat Pedro II loobuma liidust Prantsusmaaga ja liituma 1703. aastal Augsburgi liigaga. Liitlaste laevastikule avanes nii ligipääs Portugali sadamale Lissabonile, kust lähtusid retked Vahemerele.
Habsburgide huve selles piirkonnas esindas Hessen-Darmstadti vürst Georg. Juunis 1704 luhtus vürsti ja liitlaslaevastiku juhi admiral George Rooke'i katse vallutada Barcelona. Seepeale suunas Rooke jõupingutused taas Cádizile. Et kompenseerida oma edutust, otsustasid liitlaste juhid vallutada Hispaania lõunaranniku väikelinna Gibraltari.
Pika pommitamise järel maabusid Briti ja Hollandi merejalaväelased. Sõjategevuses osales liitlaste poolel 63 laeva enam kui 2000 merejalaväelase ning meremehega, hispaanlaste poolel umbes 430 meest. Hispaanlaste kaotused olid väikesed, liitlaste seast sai surma 60 ja haavata 200 meest. 3. augustil otsustas Gibraltari kuberner Diego de Salinas koos linna väikese garnisoniga alistuda. Kolm päeva hiljem marssis vürst Georg linna Carlos III nimel.
Sõja lõpuks ei õnnestunud Carlos III-l siiski Felipe V Hispaania troonilt tõugata ning Utrechti rahu kohaselt 1713. aastal anti Gibraltar ametlikult üle Suurbritanniale, kelle omanduses püsib Gibraltar tänini.
Pahajänese

Pahajänese (saksa keeles "Pahhajennes") oli talu Viljandi maakonnas endises Kõo vallas, kus asus Pahajänese kõrts ja hobupostijaam – Võhma hobupostijaam.
Asub 5 km Võhmast lõunas. Tänapäeval on asukoht Põhja-Sakala vallas Võhmassaare külas.
Ajalugu.
Nime "Pahajänes" tekke kohta on rahvasuus mitu legendi. Üks neist väidab, et kõrts sai nime selle järgi, et kõrtsi silt kujutas käpaga õllekannu löövat jänest. Teise legendi järgi elanud kõrtsis mees kes korduvalt tahtnud end üles puua. Mitu korda õnnestus külarahval teda nööri otsast alla võtta kuni ükskord, kui mees taas ähvardanud nööri kaela panna, hüüdnud keegi: "Näe, jänes jookseb!". Inimesed läinud kõik jänest püüdma ja mees jäigi nööri otsa. Sellest ka kõrtsi nimi Pahajänese, et paha jänese tõttu jäi mees päästmata.
Pahajänese postijaam avati samanimelises kõrtsis posti vedamiseks 19. sajandi keskpaigas, 1892. aastal hakati majutama ka reisijaid. Postijaam suleti 1917. aasta suvel.
1939. aastal liideti Pahajänese talu Kõo vallaga, enne seda oli ta asunud Kabala vallas Kabala mõisa maadel Pilistvere kihelkonnas.
Tänapäeval on Pahajänese kõrts-postijaamast järel vaid varemed.
Põhja-Ameerika ülikoolide teabekeskus

Põhja-Ameerika ülikoolide teabekeskus on keskus, mille eesmärk on anda ajakohast, usaldusväärset ja erapooletut infot õppimisvõimaluste kohta Ameerika Ühendriikides. Keskus alustas tegevust 12. aprillil 1993 Tallinna Tehnikaülikoolis ning kuulub koos 470 teabekeskusega kogu maailmas USA valitsuse ametlike EducationUSA kõrgharidusalaste infokeskuste võrgustikku.
Põhja-Ameerika ülikoolide teabekeskus
Lisaks eranõustamisele korraldab teabekeskus rühmakonsultatsioone, temaatilisi infotunde, avalikke loenguid, kohtumisi USA ülikoolide üliõpilaste ja vilistlastega, esineb koolides, nõustamiskeskustes ning infomessidel. Teabekeskuse konsultatsioonid on tasuta. Et kandideerimine USA ülikoolidesse oleks edukas, korraldab Põhja-Ameerika ülikoolide teabekeskus koolitusi alates sisseastumisstrateegiate õpitubadest kuni rahvusvaheliste testide ettevalmistuskursusteni.
Trafalgari lahing

Trafalgari lahing oli 21. oktoobril 1805 toimunud merelahing Suurbritannia mereväe ning Prantsusmaa ja Hispaania ühislaevastiku vahel. Lahing oli osa Napoleoni sõdade (1803–1815) aegsest Kolmandast Koalitsioonisõjast (augustist detsembrini 1805).
Lahing oli brittide otsustavaim merevõit tolles sõjas. 27 Briti liinilaeva admiral Horatio Nelsoni juhtimisel (HMS Victory pardal) purustasid Prantsuse ja Hispaania 33 liinilaevast koosneva laevastiku Prantsuse admirali Pierre-Charles Villeneuve'i juhtimisel Hispaania edelarannikul, Trafalgari neemest läänes. Prantsuse-Hispaania laevastik kaotas 22 laeva, britid mitte ainsatki.
Briti võit kinnitas hiilgavalt Suurbritannia eelmise sajandi vältel saavutatud ülevõimu merel. Selle üks põhjus oli Nelsoni loobumine tavapärasest meretaktikast, kus vaenlase laevastikule läheneti ühes rivis, paralleelselt vaenlase laevadega, et anda laevadele parim laskeala ja soodustada signaliseerimist. Selle asemel jagas Nelson laevad kahte perpendikulaarsesse rühma, mis tõi ka võidu ülekaaluka vastase vastu.
Nelson sai lahingus surmavalt haavata, temast kujunes üks Briti suuremaid sõjakangelasi. Vastase komandör admiral Villeneuve langes vangi koos oma lipulaeva Bucentaure'iga. Hispaania admiral Federico Carlos Gravina y Nápoli pääses koos laevastiku riismetega põgenema ning suri mõne kuu pärast lahingus saadud haavadesse.
Matthias Agur

Matthias Agur (sündinud 25. märtsil 1995 Viljandis) on eesti veemootorisportlane.
Ta on veemotospordiga tegelnud aastast 2010 Aivar Kommisaare juhendamisel. Võitnud EM-il 2012 klassis T-550 hõbeda. Tulnud juunioride arvestuses 2011 klassis JT-250 Euroopa meistriks, saanud samas klassis juunioride MM-il pronksi ja klassis GT-15 juunioride EM-il pronksi. 2012 klassis GT-30 Eesti meister ja 2011 klassis JT-250 Eesti juunioride meister.
Vanemad

Vanemad on üldjuhul elusolendi isa ja ema. 
Ühesooliste liikide partenogeneesi puhul kõneldakse ka ainult emast, sootute liikide puhul vanemate mõistet ei kasutata. Tavaliselt ei nimetata vanemaks ka surrogaatema, seevastu on adopteerimise korral kasutusel mõiste kasuvanemad.
Reisijuht

Reisijuht on raamat või veebiportaal, mis annab turistile vajalikku infot mingi piirkonna või marsruudi kohta ning jagab reisiks tarvilikke näpunäiteid. 
Reisijuhid kirjeldavad reisisihtkoha neid aspekte, mis geograafiateatmikes palju tähelepanu ei pälvi: transpordivahendeid, majutust, söögikohti ja vaatamisväärsusi. Tihti kirjeldatakse reisijuhtides ka hindu, poliitilist ja majanduslikku olukorda ning välismaalasele olulist teavet kohaliku kultuuri kohta. 
Maailmas tuntumate reisijuhtide sarja väljaandjate seas on Lonely Planet ja Baedeker. Eesti keeles avaldatakse näiteks Berlitzi ja Silmaringi reisijuhtide sarja. Marko Kaldur on kirjutanud siseturismi reisijuhid "Rännates läbi Eestimaa", "Avastades Eestimaad", "Salapärane Eesti" ja "Reis ümber Eestimaa". 
Veebipõhistest reisijuhtidest on tuntud Tripadvisor, Travellerspoint, Wikitravel ja Wikimediale kuuluv Wikivoyage. Eesti keeles jagavad reisinõuandeid reisifoorumid, näiteks trip.ee. Eesti siseturistidele jagavad teavet näiteks AvastaEesti.ee, Puhkuseestis.ee jaPuhkaeestis.ee. Lisaks on Ettevõtluse Arendamise Sihtasutus loonud Eestit tutvustava mitmekeelse reisiportaali Visitestonia.com.
Nüüdisaegsed reisijuhid põlvnevad reisikirjadest, kus kirjeldatakse isiklikku reisikogemust ja -sihtkohta, need aga jagavad rohkem elamusi kui juhiseid.
Hilja Rüütli

Hilja Rüütli (pseudonüüm Aili Helm; 18. aprill 1921 Vana-Kuuste vald – 18. veebruar 2009 Tallinn) oli eesti proosakirjanik, velsker ja meditsiiniõde.
Ta lõpetas aastal 1935 Reola algkooli ja aastal 1939 Tartu Tütarlaste Gümnaasiumi; jätkas õpinguid aastatel 1940 ja 1941–1942 (heideti veebruaris 1941 poliitilistel põhjustel koolist) Tartu Kolledžis. Aastatel 1942–1944 õppis Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonnas ja aastatel 1944–1945 Tallinna Polütehnilise Instituudi majandusteaduskonnas ning aastatel 1957–1960 Tallinna Meditsiinikoolis, mille lõpetas velskrikutsega.
Ta töötas aastal 1940 Tartu raudteeambulantsis ja aastatel 1940–1944 Tartu Ülikooli bakterioloogiainstituudis keemiku abilisena. 1944 aasta augustis-septembris oli ta Tartu rindel soomepoiste pataljonis sanitariks. 
1945. aasta lõpul ta arreteeriti ja saadeti Vorkuta vangilaagrisse, kust vabanes aastal 1956, misjärel töötas Tallinna farmaatsiatehases töölisena. Aastatel 1956–1993 töötas ta Tallinna Pelgulinna Haiglas meditsiiniõena, oli aastatel 1958–1981 ülemõde. Ta on tegutsenud lektorina meditsiiniõdede täienduskursustel. Samuti oli ta Eesti Meditsiiniõdede Seltsi asutajaliige ning aastatel 1966–1974 esinaine, hiljem auliige.
Koos Helmut Tarandiga on ta kujutanud eesti poliitvangide elu romaanitetraloogias (neljas raamat "Kirjad pimedusest" pole raamatuna ilmunud).
Edgar Teslon

Edgar-Paul-Ernst Teslon VR II/3 (19. juuni 1885 Tallinn – 25. märts 1969 Thisted, Taani) oli Eesti sõjaväelane (leitnant).
Edgar Teslon oli baltisakslane. Ta lõpetas Tallinna Reaalkooli 1905. aastal, osales Esimeses maailmasõjas ning oli sõja lõpuks ülendatud alamleitnandiks.
1918. aastal alanud Eesti Vabadussõjas astus Eesti Rahvaväe 1. Jalaväepolku. 1918. aasta lõpus määrati ta Tallinna I löögipataljoni rühmaülemaks ja suunati laiarööpmelisele soomusrongile nr 3. LRSR-l nr 3 määrati ta 1919. aasta jaanuaris rongiülema vanemaks abiks.
1919. aasta augustis nimetati Teslon laiarööpmelise soomusrongi nr 4 ülemaks, kellena teenis kuni 1920. aasta juunini, mil soomusrong ajutiselt likvideeriti. LRSR nr 4 likvideerimise järel töötas ta kitsarööpmeliste soomusrongide ülema abina.
Hiljem töötas E. Teslon G. Scheel &amp; Co pangas ja 1941. aastal siirdus järelümberasujana Saksamaale.
Teise maailmasõja ajal Eestis valitsenud Saksa okupatsiooni ajal naasis ta Eestisse, kuid siirdus 1944. aastal Saksamaale ja sealt Taani, kus elas kuni surmani 25. märtsil 1969.
Julia Gorbatšova

Julia Gorbatšjova (21. juuni 1974 Tallinn – 25. november 2004 Tallinn) oli Eesti politsei kiirreageerimistalituse konstaabel, kes hukkus, kui hullunud kurjategija võttis ta pantvangi ja lasi ennast õhku. Ta on esimene Eesti naispolitseinik, kes hukkus tööülesannete täitmisel.
Haridus.
Ta õppis aastatel 1979–1991 Tallinna 40. Keskkoolis ja lõpetas 2000. aastal Eesti Põllumajandusülikooli veterinaarmeditsiini erialal.
Hukkumine.
22. novembril 2004 kell 2:48 kutsuti politsei Õismäele, Õismäe tee 23 maja juurde. Üks naine teatas, et keegi mees tungis rõdu kaudu tema korterisse ja ähvardas end õhku lasta. Politseinikud meelitasid mehe õue, lootes ta seal kinni pidada, aga kui politseinikud üritasid teda õues kinni pidada, pääses mees pimedas põgenema. Samal ajal saabusid maja juurde lisaüksused. Politseinikele ootamatult ilmus mees uuesti välja. Pimedust ära kasutades, lähenes mees ühele politseiautole, milles istunud politseinikud meest ei märganud ja hõivas selle, võttes Gorbatšova pantvangi. 
Politsei piiras auto kiiresti sisse ja nõudis, et mees autost väljuks. Mees omakorda nõudis politseinikelt relvade maha panekut. Kell 3:22 õhkis mees pommi, tappes enda, politseiniku ja taga kongis olnud politsei teenistuskoera. Auto juures olnud politseinikest said kaks raskelt ja üks eluohtlikult vigastada, lööklaine lennutas teised eemale. Kõige raskemalt sai vigastada Gorbatšova 39-aastane paarimees, kelle elu suutsid arstid päästa. Hiljem selgus, et tapja oli 1954. aastal sündinud kodakondsuseta Jevgeni. Hiljem arvas politsei, et mees tahtiski politseinikke rünnata.
Teenistuskoerale Bryanile rajas riik kivist mälestusmärgi. Julia Gorbatšjova sai postuumselt Teeneteristi I klassi. Maetud Tallinna Liiva kalmistule.
Ko Lanta Yai

Ko Lanta Yai on saar Andamani meres Tai läänerannikul, asub maismaa ning Phi Phi saarte vahel. Saar on poliitiliselt osa Krabi provintsist, millest enamik asub maismaal.
Saar on 30 km pikk ja 6 km lai.
Maamajanduse Infokeskus

Maamajanduse Infokeskus (inglise Rural Economy Research Centre) oli endine Põllumajandusministeeriumi hallatav riigiasutus, mis tegutses Jäneda mõisas. 
Asutus loodi 1991. aastal Jäneda Õppe- ja Nõuandekeskusena. Aastast 2006 kandis asutus nime Maamajanduse Infokeskus.
Keskus õpetas välja põllumajandussektori konsulente, nõustas põllumajandustootjaid, kogus oma põllumajandusliku raamatupidamise andmebaasi jaoks andmeid põllumajandustootjate majandustegevuse kohta ning töötles ja analüüsis neid.
Infokeskuse tegevus lõpetati 1. jaanuarist 2018 ja selle tegevused koondati Põllumajanduseuuringute Keskusse.
Karl Tihase

Karl Tihase (27. mai 1914 Koltsovka küla, Mariinski maakond, Tomski kubermang – 16. november 2005 Tallinn) oli eesti arhitektuuriajaloolane.
Karl Tihase on maetud Metsakalmistule.
Haridus.
Alghariduse omandas kohalikus eesti algkoolis. Seejärel õppis Tomski Raudteetehnikumis 1931–1932, lõpetas Novosibirski Arhitektuuri ja Ehitusinseneride Instituudi arhitektuuri erialal 1945 ("cum laude"). Arhitektuurikandidaat 1953 (NSV Liidu Arhitektuuriakadeemia, Moskva "Народное жилище Эстонии"); dotsent 1963; kunstiteaduste doktor 1974 (NSV Liidu Kunstiakadeemia Ilja Repini nimeline maali-, skulptuuri- ja arhitektuuriinstituut, Leningrad "Эстонское народное зодчество", kinnitus 1976); professor 1977. 
Täiendas end Moskva Kõrgemas Tööstuskunsti Koolis 1972, Eesti NSV Riiklikus Kunstiinstituudis 1979 ja 1985. 
Töökäik.
Mariinski Keskkooli 1933–1936 ja Tomski Keskkooli joonistamise ja joonestamise õpetaja 1938–1940; Novosibirski Arhitektuuri ja Ehitusinseneride Instituudi kunsti ja graafika kateedri õppejõud 1945–1947.
Tallinna Polütehnilises Instituudis / Tallinna Tehnikaülikoolis 1948–2005: arhitektuuri ja arhitektuuriliste konstruktsioonide kateedri vanemõpetaja 1948–1952; graafika kateedri vanemõpetaja 1952–1956, kateedrijuhataja kohusetäitjat 1952–1955, dotsendi kohusetäitja 1954–1956, dotsent 1956–1975, kateedrijuhataja 1955–1986, professor 1975–1990; arhitektuuri ja ehitusmaterjalide kateedri professor 1990–1992, konsultantprofessor; ehitiste projekteerimise instituudi emeriitprofessor 1994–2005.
Teadustöö.
Teadustöö põhisuunad: Eesti rehielamud, maa-arhitektuuri areng ja rahvakunst. Ligi 30 aastat tegi uurimisretki Eesti taluehitistega tutvumiseks, nende ülemõõtmiseks, pildistamiseks või sulejoonistena jäädvustamiseks. Avaldanud arvukalt publikatsioone, joonistamis- ja joonestamiskäsiraamatuid, illustreeris ise oma raamatuid. Osales mahukate teoste "Eesti arhitektuuri ajalugu" ja "Eesti kunsti ajalugu" koostamisel.
Teaduskorralduslik tegevus.
NSV Liidu Kõrg- ja Keskerihariduse Ministeeriumi kujutava geomeetria ja insenerigraafika teaduslik-metoodilise nõukogu liige; Eesti Arhitektide Liidu liige ja maa-arhitektuuri sektsiooni juhataja aastast 1954; Rocca al Mare mõisa maadel tegevust alustanud Eesti Vabaõhumuuseumi rajamise algatajaid ja konsultant 1957 ning teadusliku nõukogu liige 1964–1997; Lahemaa Rahvuspargi teaduslik konsultant; arhitektuuriliste mälestusmärkide rekonstrueerimise teaduslik-metoodilise nõukogu liige; Tallinna Teadlaste Maja liige.
Ühiskondlik tegevus.
Eesti NSV Ülemkohtu 1950–1955 ja NSV Liidu Ülemkohtu 1957–1962 rahvakaasistuja; Tallinna Linna Töörahva Saadikute Nõukogu rahvasaadik 1955–1957.
Marion Uuspõld

Marion Uuspõld (neiupõlvenimega Marion Magdalena Poom; sündinud 12. mail 1981) on eesti kunstnik, ajakirjanik ja produtsent.
Uuspõld on lavakoomikute agentuuri Comedy Estonia produtsent. Ta on kirjutanud kolumne ajakirja Buduaar.
Marion Uuspõld on olnud abielus näitleja Jan Uuspõlluga, neil on poeg Fred.
Maarika Järvi

Maarika Järvi (sündinud 29. jaanuaril 1964 Tallinnas) on eesti flötist, kes 1980. aastal emigreerus Ameerika Ühendriikidesse.
Õpingud.
Maarika Järvi õppis flööti Tallinna Muusikakoolis Kaljo Westi juhendamisel. Pärast emigreerumist jätkas õpinguid Bostoni ja New Englandi konservatooriumis. Muusikamagistri kraadi sai ta Carnegie Mellon Universitys.
Töö.
Maarika on töötanud esiflötistina kolmes Hispaania orkestris. Solistina on esinenud veel mitme nimeka kollektiiviga, sealhulgas Inglise Kammerorkestri, Detroiti Sümfooniaorkestri ja Göteborgi Sümfoonikutega Rootsis, kammerorkestriga Lyra Borealis Torontos, Ankara Presidendi Sümfooniaorkestriga Türgis, ERSO, Tallinna Kammerorkestri ja Moskva Kammerorkestriga.
Isiklikku.
Ta on Neeme Järvi tütar ning Paavo Järvi ja Kristjan Järvi õde.
Sirli Hiius

Sirli Hiius (esinejanimega Sarah; sündinud 15. aprill 1974) on eesti laulja. 
Sirli Hiius on õppinud laulmist Georg Otsa nimelises Tallinna muusikakoolis Kare Kauksi juhendamisel. 
1990. aastatel laulis ta koos Koit Toomega ansamblis Code One. Produtsent ja helilooja Mikk Targo kutsus Hiiuse ansamblisse esialgu pigem taustalauljaks, kuid stuudiotöö käigus moodustus Koit Toomega duett. Code One'i esimene aktiivsem loome- ja lavaperiood lõppes 1998. aastal, kui Sirli Hiius läks lapsepuhkusele. 
2012. aastal jõudis laul "Taevas valgeks läeb" lauluvõistluse "Eesti laul 2013" poolfinaali.
Ligniin

Ligniin ehk ligneen on varieeruva struktuuriga biopolümeer, mis moodustab suure osa taimse materjali rakukestadest.
Maal levinud taimsest materjalist moodustavad põhimassi kolm biopolümeeri, mis on põhilised rakukesta ehitusmaterjalid. Need on tselluloos, ligniin ja hemitselluloos, vastavalt keskmiselt 33, 30 ja 20 protsenti biomassist. Puidus on nende sisaldus vastavalt 40–50%, 20–30% ja 20–30%. Erinevalt tselluloosist ja hemitselluloosist, mis on polüsahhariidid, on ligniin varieeruva struktuuriga polümeer, milles prevaleerivad aromaatsed (benseeni) tsüklid. Ligniin seondub keemiliselt hemitselluloosi polüsahhariididega, seega aitab tugevdada rakukesta ja kogu taime. Lisaks nimetatud põhikomponentidele on rakukestades mitmeid ühendeid, mis modifitseerivad selle tugevust ja läbilaskvust.
Puitumine on polüsahhariidide ja ligniini ladestumine taime raku seintesse, mille tulemusena muutub taime vars jäigaks.
Paberitööstuses on olulisel kohal ligniini tselluloosist eraldamise tehnoloogia. Seejuures on ligniin kõrvalsaadus. Puidust saadud ligniini valge pehme hügroskoopse paberitaolise kihilise massina tarvitatakse meditsiinis vati asemel. Suur osa tööstuses eraldatud ligniinist läheb kütusena põletamisele. Ligniini kasutatakse roheasfaltis. Aktuaalseks on saanud selle taastuva biopolümeeri uute kasutusvõimaluste leidmine.
Jõu Ilm

Jõu Ilm oli esimene eestikeelne spordiajakiri, mida andis 1914. aastal Peterburis välja Daniel Wiedemann (pärast eestistamist Tõnu Võimula). Ajakirja ilmus kokku 4 numbrit. 
Ajakirja põhiosa moodustasid kerge- ja raskejõustikuteemad.
Jõgeva Sordiaretuse Instituut

Jõgeva Sordiaretuse Instituut (inglise keeles "Jõgeva Plant Breeding Institute") oli Põllumajandusministeeriumi valitsemisalas tegutsenud riigi teadus- ja arendusasutus.
Instituudi ajalugu ulatub aastasse 1920, kui Eesti Sordiparanduse Seltsi ja Eesti Seemnevilja Ühisuse eestvedamisel asutati Jõgeva Sordikasvandus. Eesti NSV ajal kandis asutus nime Jõgeva Sordiaretusjaam.
Jõgeva mõisa maad valiti sel põhjusel, et selles piirkonnas valitsevad äärmuslikud kliimaolud (Jõgeva on Eesti "külmapealinn") sobisid hästi kohalike sortide arendamiseks.
Instituudi tegevusvaldkondade seas on põllumajanduskultuuride sordiaretus ja algseemnekasvatus, taimekasvatuslikud alus- ja rakendusuuringud, arendustegevus, innovatsioon ning geneetiliste ressursside säilitamine.
1. juulil 2013 ühendati Eesti Maaviljeluse Instituut ja Jõgeva Sordiaretuse Instituut Eesti Taimekasvatuse Instituudiks.
Ristseoselised glükaanid

Hemitselluloos e ristseoselised glükaanid on peaaegu kõigi taimede rakukestades esinev heteropolümeerset tüüpi polüsahhariid, mis esineb kõrvuti tselluloosiga. 
Hemitselluloosi molekul kujutab erinevatest sahhariididest koosnevat hargnenud heteropolümeeri (esinevad mitmeti ühendatud põhiliselt viie süsinikuaatomiga tsüklid nagu glükoos, ksüloos, mannoos, galaktoos, arabinoos jt). Hemitselluloos moodustab suure osa (keskmiselt 20%) enamiku taimede biomassist.
Võrdlus tselluloosiga.
Tselluloos on kristalne, tugev ja raskesti hüdrolüüsitav homopolümeerne polüsahhariid. Hemitselluloos on amorfse struktuuriga, vähese tugevusega ja kergesti lihtsamateks suhkruteks (mannoos, galaktoos) hüdrolüüsitav lahja happe või aluse või hemitsellulaas ensüümidega.
Tselluloosi molekul on hargnemata struktuuriga 7000 – 15 000 glükoosi lülist koosnev polümeerne ahel. Seevastu hemitselluloosi ahelad on lühemad ja hargnenud struktuuriga, koosnedes 300–3000 erineva sahhariidi lülidest. 
Maal levinud taimsest materjalist moodustavad põhimassi kolm biopolümeeri, need on tselluloos, ligniin ja hemitselluloos, vastavalt keskmiselt 33, 30 ja 20 protsenti biomassist. Puidus on nende sisaldus vastavalt 40–50%, 20–30% ja 20–30%. Erinevalt tselluloosist ja hemitselluloosist, mis on polüsahhariidid, on ligniin varieeruva struktuuriga polümeer, milles prevaleerivad aromaatsed (benseeni) tsüklid.
Hemitselluloos eraldatakse tselluloosist leelise vesilahusega ekstraheerimisel ja edasi sadestamisel etaanhappe abil.
Helmut Tarand

Helmut Tarand (ka Helmuth Tarand, aastani 1935 Helmuth Takenberg, pseudonüüm Annus Rävälä; 25. september (vkj)/ 8. oktoober 1911 Tallinn – 1. november 1987 Tallinn) oli eesti kultuuritegelane, publitsist, filoloog ja luuletaja.
Ta lõpetas aastal 1929 Tallinna Kaarli gümnaasiumi; õppis aastatel 1929–1936 Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonnas eesti ja üldist kirjandust, filosoofiat ning eesti keelt ja rahvaluulet. Ta kuulus üliõpilasseltsi Veljesto.
Aastatel 1935–1938 toimetas ta ajakirja Eesti Noorus, ta juhendas selle juures tegutsenud õpilasringi Elbumus. Aastatel 1940–1941 oli ta ajakirja Nõukogude Kultuur toimetaja. 1941. aasta suvel tegutses ta Harjumaa Omakaitses. Aastatel 1944–1945 töötas ta Ajaloomuuseumis osakonnajuhataja ja asedirektorina.
Aastal 1945 arreteeriti ta väljamõeldud poliitilise süüdistusega, aastal 1946 saadeti ta vangina Komi ANSV söekaevandusse Vorkutas, aastast 1955 oli ta samas asumisel, töötades NSV Liidu Teaduste Akadeemia Igikeltsa Uurimise Instituudis kütjana.
Aastal 1956 pääses ta tagasi Eestisse, elatus Tallinnas kirjanduslikest juhutöödest. Aastatel 1962–1971 oli ta ametis Aianduse Valitsuse baasis, aastatel 1972–1986 oli ta Tallinna Pelgulinna Haigla ametnik, koostades haigla kroonikat.
Looming.
Ta on kirjutanud ka varjunime Annus Rävälä all ning oli kaasautor varjunime Aili Helm all.
Isiklikku.
Tema poeg on Andres Tarand, pojapojad Indrek Tarand ja Kaarel Tarand. Õepoeg on Priit Aimla.
Registrite ja Infosüsteemide Keskus

Registrite ja Infosüsteemide Keskus (inglise keeles Centre of Registers and Information Systems; varasema nimega: "Justiitsministeeriumi Registrikeskus") on Justiitsministeeriumi hallatav asutus, mis arendab ja haldab Eesti mitmeid olulisi info- ja sidesüsteeme ning pakub info- ja sidetehnoloogilisi lahendusi.
Keskus arendab/haldab muu hulgas järgmisi süsteeme: e-äriregister, e-notar, e-kinnistusraamat, kohtuinfosüsteem, kriminaalhooldusregister, kinnipeetavate register, karistusregister, e-toimik, elektrooniline Riigi Teataja.
Ei jäägi üle muud...

"ei jäägi üle muud..." on Paha Polly debüütplaat, mis ilmus aastal 2008.
Killud (Paha Polly)

"Killud" on Paha Polly teine album, mis ilmus aastal 2010.
Kosmos ootab

"Kosmos ootab" on Paha Polly album, mis ilmus 2012. aastal.
Viljandi Linnakapell

Viljandi Linnakapell on Eesti esimene vanamuusikaansambel, mille 1971. aastal asutas Tõnu Sepp. 1989. aastast oli kapell Viljandi kutseline ansambel. Kapelli tegevus lõppes 2016. aastal.
Kapelli repertuaaris oli muusikat keskajast varabarokini. Ansambel on andnud kontserte Eestis, Soomes, Rootsis, Taanis, Saksamaal, Leedus ja Venemaal.
Ajaloost.
Viljandi Linnakapelli asutas 1971. aastal Viljandi Lastemuusikakooli flöödiõpetaja Tõnu Sepp. Ansambli algusaastatel lõid selles kaasa peamiselt Viljandi Lastemuusikakooli õpilased, kapell esines ka koos muusikakooli juures tegutsenud Viljandi Kammerkooriga. Ansambli koosseis kasvas 1989. aastal, kui saadi Viljandi kutseliseks ansambliks, mis aitas sisustada Viljandi pidulikke üritusi ja avardada linna muusikaelu.
Traditsioonilised Viljandi Linnakapelli öömuusikakontserdid toimusid enamasti iga aasta 30. detsembril. 
1982. aastal pandi alus Viljandi vanamuusika festivalile. 
Aastatel 1989–1991 juhtisid Viljandi Linnakapelli Margus Kubo ja Peeter Klaas Hortus Musicusest, 1998. aasta sügisest juhib kapelli ansambli Hortus Musicus flöödisolist, endine viljandlane Neeme Punder.
Viljandi Linnakapelli viimane kontsert toimus 23. oktoobril 2016 Tartu ülikooli ajaloomuuseumi valges saalis.
6. juulil 2021 tähistati Viljandi Muusikakoolis Viljandi Linnakapelli 50. aastapäeva ja esitleti trükist "50 aastat vanamuusikat Viljandis" (koostaja Maret Tomson, kujundajad Mare Hunt ja Katrin Kaev; ISBN 978-9916-4-0600-7).
Repertuaar.
Ansambli repertuaari kuulus keskaja, renessansi ja varabaroki muusika. 21. sajandil esitas ansambel peamiselt Euroopa renessanssmuusikat. Lisaks vanamuusikale esitas ansambel ka eesti heliloojate Urmas Sisaski, Rene Eespere ja Lepo Sumera nüüdismuusikat.
Viljandi Nukuteater

Viljandi Nukuteater on Viljandis alates 1955. aastast tegutsev nukuteater.
1955. aastal asutas Alice Mägi Viljandi Rajooni Kultuurimaja nukunäiteringi, millest kujunes kindla struktuuri ja näitetrupiga iseseisev nukuteater – Viljandi isetegevuslik nukuteater. Teater andis esimese etenduse 1956. aasta veebruaris. See oli Alice Mägi lavastatud J. ja V. Svembergeri "Kolm põrsakest". 1965. aastal sai Viljandi Rajooni Kultuurimaja nukunäitering esimesena Nõukogude Liidus isetegevuslikest nukuteatritest rahvateatri nimetuse. Sellest ajast pärineb ka teatri nimi.
Aastatel 1956–1977 oli teatri eestvedaja/lavastaja Votele Kuusik. Muusika kirjutas lavastustele Osvald Ehala, nukud valmistas ja lavapildi kujundas Ilmar Andra. 1977. aastast on teatri direktor – kunstiline juht Altmar Looris.
1994. aastal on teater munitsipaalasutusena Viljandi Linnavalitsuse alluvuses ja kasutab statsionaarseid ruume aadressil Lossi 31.
AS Wris

AS Wris (ka: Wris Reisibüroo) on 1991. aastal asutatud Eesti turismiettevõte. 
Ettevõte tegeleb puhkusereiside, lennupiletite, autorendi, laevapiletite, luksuskruiiside ja muude turismiteenuste müügiga. 
Aastal 1992 sai ettevõte Eestis esimesena Rahvusvaheliselt Õhutranspordi Assotsiatsioonilt (IATA) loa müüa rahvusvahelisi lennupileteid.
Ärielu

Ärielu oli aastatel 1994–2009 Eestis ilmunud äri- ja majandusteemaline ajakiri. 
Ajakirja kaks esimest numbrit ilmusid nime Äriilm all.
2007. aastal tihendati varasem kuukiri iganädalaseks ajakirjaks.
Ärielu kuulus 2009. aastani Oliver Kruuda meediakonserni Kalev Meedia ja suleti seoses selle tegevuse lõpetamisega.
Võru Õpetajate Seminar

Võru Õpetajate Seminar oli aastatel 1921–1930 tegutsenud õppeasutus, mis koolitas algkooliõpetajaid. Kooli juhtis Johannes Käis.
10 aasta jooksul õppis seminaris 243 inimest, kellest õpetajakutse sai 169. Paljud lõpetajad läksid lähiümbrusse koolidesse Valga-, Võru- ja Petserimaal. Võru Õpetajate Seminari on teiste seas lõpetanud Arthur Behrsing, Natalie Mei, Edgar Oissar, Rudolf Reiman, Jaan Vahtra.
AS Tootsi Turvas

AS Tootsi Turvas on aastal 1919 asutatud turbatootmisettevõte.
Aastal 1996 ettevõte erastati. Aastast 2002 kuulub ettevõte Soome kontserni VAPO OY.
Ettevõtte tootmisüksused paiknevad Eestis Pärnumaal Tootsi vallas ja Lavassaares, Ida-Virumaal Puhatus, Harjumaal Turba asulas ja Peningis ja Tartumaal Ulilas.
Ettevõte valmistab küttetükkturvast, kasvuturvast, puiduhaket, turbatootmismasinaid. 
Ettevõttes töötas 2013. aasta seisuga 55 inimest.
Ettevõte on kandnud mitmeid nimesid: Jõõpre Turbatööstus, Lavassaare Turbatööstus, Tootsi Briketitööstus, Tootmiskoondis Tootsi, Riiklik Aktsiaselts Tootsi Turvas ja AS Tootsi Turvas.
Täna Otsustan Mina

Täna Otsustan Mina (lühend: TOM) oli 2001. aastal loodud Eesti Vabariigi valitsuse internetiportaal, mille eesmärk oli kaasata inimesi riigi otsustusprotsessidesse. 
Portaal suleti 2008. aastal ja selle järeltulija on veebiportaal osale.ee (Osalusveeb).
Vanarooma muusika

Vanarooma muusika on muusika Vana-Roomas.
Vana-Kreeka kultuuril oli suur mõju Rooma vabariigile, eriti pärast Kreeka mandriosa vallutamist Rooma poolt 168 eKr. Muusikas tähendas see kreeka muusikateooria ülevõtmist ja muusikute sisserändu Rooma. Muusikud tõid endaga kaasa pille, mis täiendasid etruskidelt päritud pillikogu. Rikastes kodudes oli kombeks kuulata muusikat õhtusöögi ajal ning teatris kuulus nii tragöödiate kui komöödiate juurde sageli "tibia" (aulose rooma versioon) või hüdraulise (vesioreli) muusika. Hüdraulist mängiti ka tsirkuseareenil, sageli koos vaskpillidega nagu "cornu" ja tuuba, saatemuusikana kaarikute võidukihutamisele ja gladiaatorite võistlusele.
Esimeseks sajandiks pKr, kui impeerium laienes ida suunas, saabusid Rooma muusikud ja pillid Lääne-Aasiast ja Põhja-Aafrikast ning tulijate eksootilised laulud ja tantsud andsid tõuke pantomiimteatri edasiseks arenguks. Pantomiimid põhinesid kreeka tragöödial, nagu ka väga populaarsed miimid. Pärast Egiptuse vallutamist 30 pKr jõudis Rooma Isise kultus ja koos sellega egiptuse sistrum, harf ja pikk flööt.
Toomas Kümmel

Toomas Kümmel (sündinud 28. aprillil 1960 Pärnus) on eesti ajakirjanik.
Ta lõpetas aastal 1984 Tartu Riikliku Ülikooli bioloogia-geograafia teaduskonna geograafia osakonna. 
Teinud kaastööd ajakirjale Heinakuu, nädalalehtedele Eesti Ekspress ja Eesti Aeg ning ajalehele Eesti Päevaleht.Teinud ETVs saadet "Toomas Kümmeli majandussõprade klubi".
Aastal 2009 oli ta Jõelähtme vallavanem. Ta kuulus 28. detsembrist 2008 kuni 15. veebruarini 2012 Isamaa ja Res Publica Liitu.
Isiklikku.
Toomas Kümmel on teist korda abielus. Tema esimesest abielust sündinud poeg Peeter on suusataja ja Tartu Ülikooli doktorant, teisest abielust on tal kaksikud pojad. 
Tunnustus.
2023 – Elutöö preemia (ajakirjanduspreemia)
Kaja Kreisman

Kaja Kreisman (sündinud 20. märtsil 1969 Kiviõlis) on Eesti poliitik.
Ta on lõpetanud 1987. aastal Püssi Keskkooli ja 2009. aastal Lääne-Viru Rakenduskõrgkooli raamatupidamise erialal. Ta töötab alates 1993. aastast AS-i Kiviõli Kaubahoov pearaamatupidajana.
Kaja Kreisman kuulus aastatel 2004–2018 Isamaa ja Res Publica Liitu.
Kreisman oli Kiviõli Linnavolikogu liige aastatel 2002–2013 (volikogu esimees 2002–2003, 2009–2010). 
22. jaanuarist 2013 26. märtsini 2014 oli ta XII Riigikogu liige.
Djimrangar Dadnadji

Djimrangar Dadnadji (1. jaanuar 1954 – 31. detsember 2019) oli Tšaadi poliitik.
Ta oli 21. jaanuarist kuni 21. novembrini 2013 Tšaadi peaminister.
Enne peaministriks saamist oli ta president Idriss Déby kantseleiülem. Ta on olnud mitmes ministriametis.
Tuuli Petäjä-Sirén

Tuuli Pauliina Petäjä-Sirén (kuni 29. septembrini 2012 Tuuli Pauliina Petäjä; sündinud 9. novembril 1983 Espoos) on soome purjetaja ja arhitekt.
Ta lõpetas 2016. aastal Aalto ülikooli arhitektuuri erialal. 
Sport on Tuuli Petäjä-Siréni elus olnud seni esikohal, kuid sportimisest vabal ajal teeb ta arhitektitööd. Tema kui arhitekti meelisteemad on tänapäevased palkmajad ja saarestikuelu.
Purjetajana.
Ta tegeles purjetamisega alates 1993. aastast, purjelauaga alates 2006. aastast. Ta on võistelnud neljadel olümpiamängudel.
2008. aasta Pekingi suveolümpiamängudel tuli ta purjelaua klassis 16. kohale, kuid 2012. aasta suveolümpiamängudel võitis hõbemedali. 2012. aastal võitis ta ka Euroopa meistrivõistlustel pronksmedali.
Rio de Janeiro suveolümpiamängudel (2016) saavutas ta samas purjelauaklassis 10. koha ja Tokio suveolümpiamängudel (2020/2021) sõitis välja 14. koha.
Tema sponsorite seas on 2019. aasta algusest näiteks Ålandsbanken, vastutasuks osaleb sportlane panga huvides Läänemere keskkonnaprojektis.
Litvinova balletistuudio

Litvinova balletistuudio oli aastatel 1918–1939 Tallinnas töötanud balletikool. 
Balletikooli asutas Jevgenia Litvinova (eesnimi ka: Eugenia), kes ise oli varem õppinud Peterburi Maria Teatris.
Ta korraldas õpilaste balletiõhtuid, esines nendega ka Riias ja Stockholmis. Tema õpilasteks olid Lilian Looring, Emmy Holz, Rahel Olbrei, Robert Rood, Nadežda Taarna, Anna Ekston, Alja Elbing, E. Sadde, Jelena Izerovitš, Liia Leetmaa ja Ada Ahi.
Rahvuslik Keskerakond

Rahvuslik Keskerakond (lühend RKE) oli aastatel 1932–1934 tegutsenud Eesti partei. 
Erakond moodustati Eesti Rahvaerakonna, Kristliku Rahvaerakonna ja Eesti Tööerakonna ühinemisel.
Erakonna esimees oli Jaan Tõnisson.
V Riigikogu valimistel 1932. aastal kogus Rahvuslik Keskerakond 110 662 häält ehk 22,1%, millega nad said V Riigikogus 23 kohta. Oktoobris 1933 toimunud põhiseaduse muutmise rahvahääletusel oli erakond põhiseaduse muutmise vastu. Selle takistamiseks kehtestati üleriiklik kaitseseisukord ja ajakirjanduse "kontroll" (vältimaks sõna "tsensuur", kuna trükitoodete tsensuur oli põhiseadusega keelatud). Põhiseaduse muudatused võeti rahvahääletusel vastu suure häälteenamusega ja Jaan Tõnissoni valitsus pidi toetuse kaotanuna tagasi astuma.
Keskerakonna likvideerimine oli päevakorral juba 1933. aastal, kuid see lükkus peamiselt vormilistel põhjustel aastaid edasi. Erakond kaotati 6. mail 1938 jõustunud Ühingute ja nende liitude seaduse alusel (RT 1938, 42, 396 II) ja likvideeriti 20. septembril 1939. 
18. aprillil 1953 teatas end Rahvusliku Keskerakonna esimeheks nimetav Heldur Tõnisson, et Rahvuslik Keskerakond lahkub Eesti Rahvusnõukogu koalitsioonist. Pärast seda pole erakonnast midagi kuulda olnud.
Orioni vöö

Orioni vöö on Orioni tähtkujus asuv asterism, mis koosneb kolmest tähest, milleks on Alnitak, Alnilam ja Mintaka. Kõik kolm tähte asuvad Maast 1200 kuni 2000 valgusaasta kaugusel. Tähed paistavad peaaegu võrdse suurusega ning asuvad teineteisest peaaegu võrdsel kaugusel.
Orioni vöö järgi on võimalik kergesti leida Orioni tähtkuju. Eestis on Orioni vöö kõige paremini vaadeldav veebruaris-märtsis, mil see on kõrgeimas asendis lõuna suunas. 
Orioni vöö kolme tähte on kirjeldatud ka kui kolme kuningat, kolme ketravat neidu, Kalevi mõõka.
Eesti Radikaaldemokraatlik Erakond

Eesti Radikaaldemokraatlik Erakond (lühend: ERDE) oli aastatel 1917–1918 Eestis tegutsenud liberaalne partei.
Erakond asutati 1917. aasta suvel Tallinna liberaalide poolt. ERDE liidrid olid Ado Birk ja Jüri Jaakson, partei häälekandkandjaks oli mõnda aega Tallinna Teataja.
Eestimaa Kubermangu Ajutise Maanõukogu valimistel sai ERDE 4 kohta 62-st. Ülevenemaalise Asutava Kogu valimisteks moodustati ühine nimekiri sarnast agraarprogrammi omava Eesti Talurahva Liiduga, mis Eestimaa valimisringkonnas sai 5,8% häältest ja ühtegi saadikukohta ei võitnud. 1918. aasta alguse Eesti Asutava Kogu valimisteks liituti Eesti Demokraatliku Bloki valimisnimekirjaga, kuhu kuulusid veel Eesti Demokraatlik Erakond ja Eesti Maarahva Liit. Need valimised toimusid aga vaid osaliselt ja Asutavat Kogu ei moodustatud. Enne valimiste katkestamist antud häältest läks 23,2% Demokraatlikule Blokile. Järgnenud Saksa okupatsiooni ajal kõik erakonnad keelustati. Pärast okupatsiooni lõppu ühinesid 30. novembril 1918 ERDE ja Eesti Demokraatlik Erakond ühtseks Eesti Rahvaerakonnaks.
Eesti Demokraatlik Erakond

Eesti Demokraatlik Erakond (lühend EDE) oli 1917. aasta kevadel Tartus Jaan Tõnissoni eestvõttel Eesti Rahvameelse Eduerakonna reorganiseerimise teel asutatud liberaalne partei. Uue erakonna programm nõudis demokraatlikke vabadusi, Venemaa Föderatiivse Vabariigi ja Eesti autonoomia kehtestamist, suurmaaomanike maa järkjärgulist minekut rahva kätte seda «õiglase tasu eest» võõrandades ning lubas lahendada tööliste taotlused. 5. novembril 1917 valiti EDE 24 liikmest koosnev keskkomitee, mille liidriks sai Jaan Tõnisson.
Eestimaa Kubermangu Ajutise Maanõukogu valimised.
EDE osales 1917. aasta suvel Eestimaa Kubermangu Ajutise Maanõukogu valimistel (saadi 7 kohta 62-st) ja linnaomavalitsuste valimistel.
Ülevenemaalise Asutav Kogu valimised.
1917. aasta novembrikuisel Ülevenemaalise Asutav Kogu valimisel osalesid valimisnimekirjaga nr 7 (Eesti Demokraatlik Blokk (Eesti Demokraatlik Erakond ja Eesti Maarahva Liit): Jaan Tõnisson – õigusteaduste kandidaat, I. riigivolikogu liige, Postimehe peatoimetaja, Eesti Maanõukogu liige; Konstantin Päts – õigusteaduste kandidaat, Eesti väeosade ülemkomitee juhataja, Eesti maapäeva liige, Eesti Maavalitsuse esimees; Jaan Poska – vannutatud advokaat, Eestimaa kubermangukomissar; Karl Parts – vannutatud advokaat, II. riigivolikogu liige, Eesti maapäeva liige; Peeter Põld – Eesti kooliõpetajate keskliidu liige, Eesti maapäeva liige; Jaan Temant – vannutatud advokaat, II riigivolikogu liige, Eesti maapäeva liige; Heinrich Koppel – dr. med., Tartu Ülikooli professor, Eesti Arstiseltsi esimees, Liivimaa linnade hüpoteki Seltsi juhataja; Jaan Hünerson – agronoom, Põhja-Liivimaa Põllutöö Keskseltsi asjaajaja, Põllutöölehe toimetaja; Johan Kalm – agronoom, Eestimaa Põllutöö Keskseltsi eriteadlane, Eesti maapäeva liige; Adam Bachman – õigusteaduste kandidaat, Eesti Kirjastuseühisuse juhataja; Jüri Parik – vannutatud advokaadi abi, Tartu linnavolikogu liige; Jaan Speek – rahvakooliõpetaja, kirjanik ja luuletaja (Leidin).
Valimistel võideti Eesti Maarahva Liiduga ühises nimekirjas kandideerides Eestimaa valimisringkonnas 22,6% häältest ning 8 saadikukohast 2 (Jaan Tõnisson ja Jaan Poska). Valdava osa oma hääli sai see nimekiri Lõuna-Eestist.
Eesti Asutava Kogu valimised.
1918. aasta veebruaris (ukj) alanud, kuid poolelijäänud Eesti Asutava Kogu valimistel sai sama valimisblokk, kuhu nüüd oli lisandunud ka Eesti Radikaaldemokraatlik Erakond, 23,2% loetud häältest. 
Erakonna tegevus peatus, kui Saksa väed veebruari lõpus Eesti vallutasid ja võimu teostama asunud okupatsioonivõimud igasuguse parteilise tegevuse keelustasid. Pärast Saksa okupatsiooni lõppu, 30. novembril 1918, ühinesid EDE ja Eesti Radikaaldemokraatlik Erakond ühtseks Eesti Rahvaerakonnaks.
Matilda

Matilda on naisenimi.
Eestis elas rahvastikuregistri andmetel 2. detsembri 2015 seisuga 75 Matilda-nimelist inimest.
Aurupunk

Aurupunk (inglise keeles "steampunk") on ulme alamžanr, mida iseloomustavad aurumasinad, tihti keskkonnas, mille inspiratsiooniks on 19. sajandi tööstusrevolutsioon.
Aurupungiteoste tegevustik leiab seetõttu tihti aset alternatiivajaloolise Inglismaa viktoriaanlikul ajastul või kullatud ajastul Ameerika Metsikus Läänes või postapokalüptilises tulevikus, kus aurumootorid on taas igapäevakasutusse jõudnud. Aurupungi kõige äratuntavamaks jooneks on anakronistlikud tehnoloogiad või retrofuturistlikud leiutised, nagu 19. sajandi inimesed neid ette oleksid kujutanud. Samuti kajastub ajastu nägemus moes, kultuuris ja arhitektuuristiilides. Säärast tehnoloogiat võib leida H. G. Wellsi, Jules Verne'i või tänapäevaste autorite Philip Pullmani, Scott Westerfeldi ja China Mieville'i teostest. Aurupunk kujutab alternatiivajalooliselt ka selliseid tehnikasaavutusi nagu õhulaevad või Charles Babbage'i ja Ada Lovelace'i analüütilise masina sarnased analoogarvutid.
Aurupunk viitab ka aurupungi ulme esteetikast kantud kunstistiilidele, rõivamoele ja subkultuuridele, mida on populariseerinud 20. sajandi keskpaiga viktoriaanliku ajastu kirjandus ja filmid, juugendlik stiil. Paljud huvilised on hobi korras tänapäevaseid objekte pseudoviktoriaanliku "aurupungi" stiili ümber ehitanud ning selle sõnaga on kirjeldatud mitmeid kaasaegseid kujutavaid kunstnikke ja muusikuid.
Eestis on selles stiilis skulptuuride loomisega tegelenud Konstantin Maltsev Kiviõlis.